ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1)

Rådets gennemførelsesafgørelse 2012/171/FUSP af 23. marts 2012 om gennemførelse af afgørelse 2010/639/FUSP om restriktive foranstaltninger over for [Hviderusland], Rådets gennemførelsesforordning (EU) nr. 265/2012 af 23. marts 2012 om gennemførelse af artikel 8a, stk. 1, i forordning (EF) nr. 765/2006 om indførelse af restriktive foranstaltninger over for [Hviderusland], Rådets afgørelse 2013/534/FUSP af 29. oktober 2013 om ændring af afgørelse 2012/642/FUSP om restriktive foranstaltninger over for Hviderusland, Rådets gennemførelsesforordning (EU) nr. 1054/2013 af 29. oktober 2013 om gennemførelse af artikel 8a, stk. 1, i forordning (EF) nr. 765/2006 om restriktive foranstaltninger over for Hviderusland, Rådets gennemførelsesafgørelse 2014/24/FUSP af 20. januar 2014 om gennemførelse af afgørelse 2012/642/FUSP om restriktive foranstaltninger over for Hviderusland og Rådets gennemførelsesforordning (EU) nr. 46/2014 af 20. januar 2014 om gennemførelse af forordning (EF) nr. 765/2006 om restriktive foranstaltninger over for Hviderusland annulleres, for så vidt som de vedrører Anatoly Ternavsky.
8.

Retslig procedure — fremsættelse af nye anbringender under sagens behandling — anbringende, der fremsættes for første gang under retsmødet eller i replikken — afvisning [Rettens procesreglement, art. 44, stk. 1, litra c), og art. 48, stk. 2, første afsnit] (jf. præmis 101 og 158)
Den begrundelse, som kræves i henhold til artikel 296 TEUF, skal tilpasses karakteren af den pågældende retsakt og klart og utvetydigt angive de betragtninger, som den institution, der har udstedt den, har lagt til grund, således at de berørte parter kan få kendskab til grundlaget for den trufne foranstaltning, og således at den kompetente ret kan udøve sin prøvelsesret. Det kræves ikke, at begrundelsen angiver alle de forskellige relevante faktiske og retlige momenter, da spørgsmålet, om en beslutnings begrundelse opfylder kravene efter traktatens artikel 296 TEUF, ikke blot skal vurderes i forhold til ordlyden, men ligeledes til den sammenhæng, hvori den indgår, samt under hensyn til alle de retsregler, som gælder på det pågældende område. Dette gælder så meget desto mere, når medlemsstaterne har været dybt inddraget i udarbejdelsen af den omtvistede retsakt og således kender de begrundelser, som ligger til grund for retsakten. Begrundelsen i en forordning kan begrænses til en angivelse af den samlede situation, der har ført til dens vedtagelse, og de almene formål, der søges opnået. Hvis en almengyldig retsakt angav det formål, der i det væsentlige forfølges af institutionen, ville det være urimeligt at kræve en særlig begrundelse for de enkelte valg af teknisk art.

Disse betingelser opfyldes ved de ændringer, som forordning nr. 302/2012 har indført i forordning nr. 543/2011 om nærmere bestemmelser for anvendelsen af forordning nr. 1234/2007 for så vidt angår frugt og grøntsager og forarbejdede frugter og grøntsager, hvorefter EU-tilskuddet begrænses til sammenslutninger af frugt- og grøntsagsproducenter. Årsagerne til, at disse ændringer blev indført, fremgår af femte og sjette betragtning til nævnte forordning nr. 302/2012.

(jf. præmis 32-36)
4.

Fælles handelspolitik — beskyttelse mod dumping — dumpingmargen — fastsættelse af normalværdien — indførsel fra lande uden markedsøkonomi — henvisning til prisen i et tredjeland med markedsøkonomi — mulighed for at fravige kravet om at vælge et analogt land og anvende ethvert andet rimeligt grundlag — betingelser — ikke muligt at anvende fortrinsmetoden, der bygger på valget af et analogt land [Rådets forordning nr. 1225/2009, art. 2, stk. 7, litra a)] (jf. præmis 68 og 69)
1)

Rådets gennemførelsesafgørelse 2012/171/FUSP af 23. marts 2012 om gennemførelse af afgørelse 2010/639/FUSP om restriktive foranstaltninger over for [Hviderusland], Rådets gennemførelsesforordning (EU) nr. 265/2012 af 23. marts 2012 om gennemførelse af artikel 8a, stk. 1, i forordning (EF) nr. 765/2006 om indførelse af restriktive foranstaltninger over for [Hviderusland], Rådets afgørelse 2012/642/FUSP af 15. oktober 2012 om restriktive foranstaltninger over for Hviderusland, Rådets gennemførelsesforordning (EU) nr. 1017/2012 af6. november 2012 om gennemførelse af artikel 8a, stk. 1, i forordning (EF) nr. 765/2006 om indførelse af restriktive foranstaltninger over for [Hviderusland], Rådets afgørelse 2014/750/FUSP af 30. oktober 2014 om ændring af afgørelse 2012/642 og Rådets gennemførelsesforordning (EU) nr. 1159/2014 af 30. oktober 2014 om gennemførelse af artikel 8a, stk. 1, i forordning (EF) nr. 765/2006 om restriktive foranstaltninger over for Hviderusland annulleres, for så vidt som de vedrører Football Club »Dynamo-Minsk« ZAO.
Hvis det i en kommissionsafgørelse erklæres, at en foranstaltning ikke udgør statsstøtte som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF, uden at den formelle undersøgelsesprocedure indledes efter artikel 108, stk. 2, TEUF, og hvis en interesseret part ønsker at sikre de processuelle rettigheder, han har i henhold til samme bestemmelse, skal han anlægge sag ved Retten til prøvelse af afgørelsen inden for den i artikel 263, stk. 6, TEUF foreskrevne frist.

(jf. præmis 62)
Selv om et søgsmål udtrykkeligt er baseret på artikel 263 TEUF, og overskrifterne til de anbringender, der er fremsat til støtte for søgsmålet, har foranlediget Retten til at udøve sin beføjelse til at foretage en legalitetsprøvelse af den afgørelse om udenretlig modregning mellem gældsposter og tilgodehavender, som er vedtaget af Kommissionen på grundlag af forordning nr. 1605/2002 om finansforordningen vedrørende De Europæiske Fællesskabers almindelige budget, må sagsøgerne ved at fremsætte et anbringende om, at Kommissionen har foretaget et åbenbart urigtigt skøn, anses for at anmode Retten om på grundlag af artikel 272 TEUF at fastslå, at den fordring, som Kommissionen påstår, at den har, ikke findes.

For så vidt som artikel 272 TEUF gør Unionens retsinstanser til domstole med fuld domsret, der i modsætning til en ret, der påkender legalitetssøgsmål anlagt på grundlag af artikel 263 TEUF, kan påkende alle former for søgsmål i henhold til en voldgiftsbestemmelse, udgør artikel 272 TEUF et passende retsgrundlag for afgørelse af en påstand om, at det fastslås, at en fordring i en anfægtet afgørelse ikke eksisterer.

Hvad angår muligheden for en delvis omkvalificering af et søgsmål til et søgsmål anlagt på grundlag af artikel 272 TEUF bemærkes det, at når der er anlagt et annullations- eller et erstatningssøgsmål, mens tvisten i realiteten er af kontraktmæssig karakter, omkvalificerer Retten søgsmålet, hvis betingelserne for en sådan omkvalificering er opfyldt. Til gengæld kan Retten ikke, når der er tale om en tvist af kontraktmæssig karakter, omkvalificere et annullationssøgsmål, dels når en sådan omkvalificering ikke er mulig som følge af sagsøgerens udtrykkelige tilkendegivelse af, at søgsmålet ikke er baseret på artikel 272 TEUF, dels når søgsmålet ikke er støttet på noget anbringende, som vedrører tilsidesættelse af de bestemmelser, der finder anvendelse på det omhandlede kontraktforhold, eller de nationale bestemmelser, der er udpeget i kontrakten.

Det følger heraf, at det er muligt at omkvalificere søgsmålet, uden at den sagsøgte institutions ret til forsvar berøres, når sagsøgerens udtrykkelige tilkendegivelse ikke er til hinder herfor, og når mindst et af anbringenderne om tilsidesættelse af de bestemmelser, der finder anvendelse på det omhandlede kontraktforhold, er angivet i stævningen i henhold til bestemmelserne i artikel 44, stk. 1, litra c), i procesreglementet. Disse to betingelser er kumulative.

(jf. præmis 53, 54 og 57-60)
Nøgleord

Sagens genstand

Afgørelse



Nøgleord

EF-varemærker – klagesag – søgsmål ved Unionens retsinstanser – Rettens kompetence – prøvelse af lovligheden af appelkamrenes afgørelser – annullation eller omgørelse af årsager, der indtræder efter afgørelsens vedtagelse – udelukket (Rådets forordning nr. 207/2009, art. 65, stk. 2) (jf. præmis 24)

2. EF-varemærker – bemærkninger fra tredjemand og indsigelse – behandling af indsigelsen – bevis for brug af det ældre varemærke – reel brug – begreb – fortolkning under hensyntagen til begrundelsen for artikel 42, stk. 2 og 3, i forordning nr. 207/2009 (Rådets forordning nr. 207/2009, art. 42, stk. 2 og 3) (jf. præmis 56)

3. EF-varemærker – bemærkninger fra tredjemand og indsigelse – behandling af indsigelsen – bevis for brug af det ældre varemærke – reel brug – begreb – bedømmelseskriterier (Rådets forordning nr. 207/2009, art. 42, stk. 2 og 3) (jf. præmis 58-60 og 95-98)

4. EF-varemærker – bemærkninger fra tredjemand og indsigelse – behandling af indsigelsen – bevis for brug af det ældre varemærke – brug af varemærket i en form, der kun afviger ved enkeltheder, som ikke forandrer mærkets særpræg [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 15, stk. 1, andet afsnit, litra a), og art. 42, stk. 2 og 3] (jf. præmis 73 og 74)

Sagens genstand

Angående

Søgsmål anlagt til prøvelse af afgørelse truffet den 3. september 2012 af Fjerde Appelkammer ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (sag R 2103/2010-4) vedrørende en indsigelsessag mellem Nestlé Schöller GmbH & Co. KG og Lotte Co. Ltd.

Afgørelse

Konklusion

1) Afgørelsen, der blev truffet den 3. september 2012 af Fjerde Appelkammer ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (KHIM) (sag R 2103/2010-4) vedrørende en indsigelsessag mellem Nestlé Schöller GmbH & Co. KG og Lotte Co. Ltd, annulleres.

2) Harmoniseringskontoret bærer sine egne omkostninger og betaler de omkostninger, der er blevet afholdt af Nestlé Unternehmungen Deutschland GmbH.

3) Lotte Co. Ltd bærer sine egne omkostninger.
Begrebet samlet markedsføringstilladelse som fastsat i artikel 6, stk. 1, andet afsnit, i direktiv 2001/83 om oprettelse af en fællesskabskodeks for humanmedicinske lægemidler skal fortolkes således, at der for nye terapeutiske indikationer, nye styrker, doseringer og administrationsveje samt nye lægemiddelformer af et oprindeligt lægemiddel ikke gælder en selvstændig lovgivningsmæssig databeskyttelsesperiode. Selv om markedsføringstilladelsen for sådanne videreudviklinger er omfattet af den samlede markedsføringstilladelse for det oprindelige lægemiddel, udløser udstedelse af markedsføringstilladelsen for disse videreudviklinger ikke dermed en selvstændig lovgivningsmæssig databeskyttelsesperiode.

Denne fortolkning underbygges af ordlyden af artikel 6, stk. 1, andet afsnit, i nævnte direktiv 2001/83, der ikke sondrer mellem en videreudvikling af et oprindeligt lægemiddel, der er godkendt med ændringen af en oprindelig markedsføringstilladelse, og en videreudvikling af et oprindeligt lægemiddel, der er godkendt ved udstedelse af en særskilt markedsføringstilladelse og tildeling af et særskilt navn. I begge tilfælde er det oprindelige lægemiddel ligesom eventuelle yderligere styrker, lægemiddelformer, administrationsveje og pakningsstørrelser samt alle ændringer og forlængelser, der er blevet godkendt ved udstedelse af en særskilt markedsføringstilladelse og med et særskilt navn eller ved at være omfattet af ordlyden af den oprindelige markedsføringstilladelse, en del af den samme samlede markedsføringstilladelse med henblik på anvendelsen af den lovgivningsmæssige databeskyttelsesperiode. Den samlede markedsføringstilladelse er således materielt og ikke formelt defineret, hvilket betyder, at en samlet markedsføringstilladelse dermed kan omfatte adskillige, formelt set særskilte markedsføringstilladelser.

Eftersom indgivelsen af en ansøgning med henblik på at opnå en særskilt markedsføringstilladelse og et nyt navn for det nye lægemiddel i stedet for at indgive en ansøgning om ændring og udvidelse af markedsføringstilladelsen for det første lægemiddel følger af et forretningsmæssigt valg, som fabrikanten har foretaget, bør en virksomheds markedsstrategi ikke have betydning for anvendelsen af den lovgivningsmæssige databeskyttelsesperiode for det samme aktivstof. At udelukke muligheden for at anvende en forkortet procedure for udstedelse af markedsføringstilladelser, så snart en senere godkendt variant af et referencelægemiddel har fået en ny benævnelse, vil hæve formalia over indhold og gøre det let for ansøgere at gøre det let for ansøgere at opnå en yderligere databeskyttelse og dermed omgå de formål af almen interesse, der forfølges med indførelsen af denne forkortede procedure.

(jf. præmis 45, 46, 52 og 59)
1.

EF-varemærker — definition på og erhvervelse af et EF-varemærke — relative registreringshindringer — indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art — risiko for forveksling med det ældre varemærke — bedømmelseskriterier [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 18-20, 33 og 53)
I henhold til artikel 8, stk. 2, i afgørelse 2011/695 om høringskonsulentens funktion og kompetenceområde under behandlingen af visse konkurrencesager kan høringskonsulenten fastslå, at oplysninger kan videregives, fordi de ikke udgør forretningshemmeligheder eller andre fortrolige oplysninger, eller fordi der er en tungtvejende interesse i meddelelsen heraf. Følgelig skal en konklusion om, at de omtvistede oplysninger kan videregives, begrundes med henvisning til de betragtninger, der fik høringskonsulenten til at finde, at oplysningerne ikke udgjorde forretningshemmeligheder eller andre fortrolige oplysninger, eller at meddelelsen heraf, selv om dette var tilfældet, var en tungtvejende interesse.

I den sammenhæng er den omstændighed, at et eller flere argumenter, der understøtter afslaget på at indrømme fortrolig behandling, påberåbes i forhold til en række oplysninger, der efter høringskonsulentens opfattelse fremviser fælles kendetegn, uden betydning for, om begrundelsen er fuldstændig, for så vidt som den anfægtede afgørelse giver mulighed for at få kendskab til høringskonsulentens konklusioner. Såfremt de pågældende grunde ikke er gyldige i forhold til en eller flere oplysninger, rejses der tvivl om begrundelsens velbegrundethed og ikke, om den er tilstrækkelig som et væsentligt formkrav.

Den omstændighed, at høringskonsulenten ikke har affattet en separat vurdering af hver enkelt betragtning til autoglasbeslutningen, der er berørt af begæringen, medfører heller ikke, at den anfægtede afgørelse er behæftet med en begrundelsesmangel, hvis den berørte er blevet givet mulighed for at kunne anfægte lovligheden af høringskonsulentens analyse, og EU’s retsinstanser har alle de oplysninger, der er nødvendige for at kunne foretage deres vurdering i den forbindelse.

(jf. præmis 22, 23 og 27)
1.

EF-varemærker — definition på og erhvervelse af et EF-varemærke — relative registreringshindringer — indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art — risiko for forveksling med det ældre varemærke — bedømmelseskriterier [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 18-20, 41 og 62)
Ifølge artikel 8, stk. 2, i afgørelse 2011/695 om høringskonsulentens funktion og kompetenceområde under behandlingen af visse konkurrencesager består høringskonsulentens indgreb i at anvende de bestemmelser, der beskytter virksomheder, på grund af de pågældende oplysningers fortrolige karakter. Høringskonsulentens indgreb har således til formål at indføre et yderligere kontroltrin, der varetages af et organ, som er uafhængigt af Kommissionen. Dette organ har endvidere pligt til at udsætte den dato, fra hvilken dets afgørelse har virkning, og således give den berørte virksomhed mulighed for at indbringe en sag for en dommer i sager om foreløbige forholdsregler for at opnå en udsættelse af gennemførelsen, når de relevante betingelser er opfyldt.

Der skal derfor foretages en sondring mellem anvendelsen af de retsregler, der vedrører oplysningernes fortrolige karakter som sådan, på den ene side, og de retsregler, der påberåbes for at opnå en fortrolig behandling af disse oplysninger, uanset om oplysningerne efter deres art er fortrolige, på den anden side. Det bemærkes i denne forbindelse, at hvis offentliggørelsen af en oplysning, der ikke er omfattet af tavshedspligten, kan udgøre en tilsidesættelse af en bestemmelse, der henhører under den anden af de to ovenfor nævnte kategorier, gør denne omstændighed ikke den beskyttelse, der følger af bestemmelserne om tavshedspligt, illusorisk. En sådan tilsidesættelse kan, såfremt den anses for godtgjort, give anledning til iværksættelse af passende korrigerende foranstaltninger, såsom erstatning, når betingelserne for, at Unionen ifalder ansvar uden for kontrakt, er opfyldt. En analyse af realiteten i de argumenter, der henhører under denne kategori af bestemmelser, falder således uden for de formål, der forfølges ved de beføjelser, som høringskonsulenten er tillagt i henhold til artikel 8 i afgørelse 2011/695.

(jf. præmis 59)
2)

EGL, Inc., Ceva Freight (UK) Ltd og Ceva Freight Shanghai Ltd betaler sagens omkostninger.
5.

Karteller — deltagelse i møder med et konkurrencebegrænsende formål — omstændighed, der i mangel af afstandtagen fra de trufne beslutninger giver grundlag for at fastslå, at virksomheden deltog i den efterfølgende aftale — adfærd, der afviger fra den, der blev aftalt i kartellet — ingen betydning (art. 101, stk. 1, TEUF; EØS-aftalen, art. 53, stk. 1) (jf. præmis 95, 127-129 og 176)
9.

Karteller — deltagelse i møder med et konkurrencebegrænsende formål — omstændighed, der i mangel af afstandtagen fra de trufne beslutninger giver grundlag for at fastslå, at virksomheden deltog i den efterfølgende aftale (art. 101, stk. 1, TEUF; EØS-aftalen, art. 53, stk. 1) (jf. præmis 165-167)
20.

Konkurrence — bøder — størrelse — fastsættelse — kriterier — bødefritagelse eller bødenedsættelse som modydelse for den forfulgte virksomheds samarbejde — indrømmelse af en betinget bødefritagelse — betingelse — de afgivne oplysninger skal give Kommissionen mulighed for at danne sig et klart og detaljeret billede af karakteren og omfanget af det formodede kartel — foreligger ikke — oplysninger, som gør det muligt at foretage en målrettet undersøgelse i forhold til den formodede overtrædelse (Art. 101 TEUF; Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23, stk. 2; Kommissionens meddelelse 2006/C 298/11, punkt 8, litra a), og punkt 18) (jf. præmis 335-338 og 364)
Rettens dom (Femte Afdeling) af 28. januar 2016 –

Slovenien mod Kommissionen

(Sag T-507/12)

»Statsstøtte — fremstilling af fritidsudstyr — omstruktureringsstøtte — afgørelse, hvorved støtten erklæres uforenelig med det indre marked og anordnes tilbagesøgt — begrundelsespligt — tilregnelse til staten — kriteriet om den private investor«

1. Institutionernes retsakter — begrundelse — forpligtelse — rækkevidde — kommissionsbeslutning vedrørende statsstøtte — beslutning vedrørende en omstruktureringsstøtte til en kriseramt virksomhed — nødvendigheden af at redegøre for de faktiske omstændigheder og retlige betragtninger, der har været afgørende med henblik på afgørelsens opbygning — ikke krav om specifik begrundelse af hver enkelt oplysning påberåbt af de berørte (Art. 107, stk. 1, TEUF og art. 296, TEUF) (jf. præmis 23-25 og 37)

2. Institutionernes retsakter — begrundelse — forpligtelse — rækkevidde — afhjælpning af begrundelsesmangel under retssagen — ikke tilladt (Art. 296 TEUF) (jf. præmis 53)

3. Statsstøtte — begreb — støtte ydet af en offentlig virksomhed — statskontrolleret virksomhed — støtteforanstaltningen tilregnes automatisk staten — udelukket — helhed af omstændigheder, der skal tages i betragtning (Art. 107, stk. 1, TEUF) (jf. præmis 64-72, 76, 77, 93, 102, 107, 109 og 169)

4. Institutionernes retsakter — begrundelse — forpligtelse — rækkevidde — beslutning i overensstemmelse med tidligere beslutninger — en udtrykkelig begrundelse alene nødvendig, såfremt en afgørelse går videre end hidtidig praksis (Art. 296 TEUF) (jf. præmis 133)

5. Statsstøtte — begreb — vurdering på grundlag af kriteriet om den private investor — kompliceret økonomisk overvejelse — Kommissionens skøn — domstolsprøvelse — grænser (Art. 107, stk. 1, TEUF) (jf. præmis 190, 191, 220, 221 og 224)

Sagens genstand

Påstand om annullation af Kommissionens afgørelse 2014/273/EU af 19. september 2012 om foranstaltningerne til fordel for ELAN d.o.o. SA.26379 (C 13/10) (ex NN 17/10) gennemført af Slovenien (EUT 2014, L 144, s. 1).

Konklusion

1) Europa-Kommissionen frifindes.
8.

Økonomisk og monetær politik — økonomisk politik — forbud for Unionen eller en medlemsstat mod at hæfte for eller påtage sig en anden medlemsstats forpligtelser — tildeling af finansiel støtte til en medlemsstat, der er ansvarlig for sine egne forpligtelser i forhold til sine kreditorer — finansiel støtte, der ikke bringer den modtagende medlemsstats tilskyndelse til at føre en ansvarlig budgetpolitik i fare — lovlig (Art. 125 TEUF) (jf. præmis 100-101)
5.

Ansvar uden for kontraktforhold — betingelser — reel og bestemt skade forvoldt af en ulovlig retsakt — begreb — fortabelse af mulighed for at få tildelt en offentlig kontrakt — åbenhed — betingelser (Art. 340, stk. 2, TEUF) (jf. præmis 96 og 97)
Såfremt for det første den oprindelige klagepunktsmeddelelse gav den anklagede virksomhed de oplysninger, der var nødvendige for, at denne effektivt kunne varetage sit forsvar, herunder for så vidt angår pålæggelsen af bøden, for det andet, at rigtigheden, relevansen og berettigelsen af disse oplysninger ikke blev påvirket af dommen om delvis annullation af den oprindelige beslutning og for det tredje, at Kommissionen i ændringsafgørelsen ikke anvender nye oplysninger over for sagsøgeren i forhold til dem, der blev anført i den oprindelige klagepunktsmeddelelse, er Kommissionen ikke forpligtet til at fremsende en ny klagepunktsmeddelelse til virksomheden.

Når en afgørelse i forbindelse med et søgsmål om annullation af en beslutning fra Kommissionen, der pålægger en bøde for overtrædelse af konkurrencereglerne, udtrykkeligt bestemmer, at den udgør en ændringsafgørelse til den oprindelige beslutning, hvorved der blev pålagt et andet bødebeløb, og som er blevet delvist annulleret af Unionens retsinstanser, udgør proceduren for vedtagelsen af ændringsafgørelsen en videreførelse af den procedure, der førte til vedtagelsen af den oprindelige beslutning.

Hvad angår overholdelsen af retten til forsvar på området for overtrædelse af konkurrencereglerne gælder, at såfremt Kommissionen efter en delvis annullation af en beslutning, hvorved der pålægges en bøde, vedtager en afgørelse, der ændrer bødens størrelse er den forpligtet til at give den pågældende virksomhed yderligere oplysninger for så vidt angår fremgangsmåden for gennemførelsen af dens hensigt om at sikre bødens afskrækkende virkning med henblik på at gøre det muligt for virksomheden effektivt at gøre sine synspunkter gældende, herunder for så vidt angår pålæggelsen af ekstrabeløbet. I denne sammenhæng er det imidlertid, såfremt Kommissionen inden vedtagelsen af ændringsafgørelsen fremsender den pågældende virksomhed en sagsfremstillingsskrivelse, ikke nødvendigt at de omhandlede elementer bliver belyst i lige netop dette dokument. Det er snarere vigtigt at efterprøve, om den anklagede virksomhed på baggrund af forløbet af den samlede procedure, der førte til vedtagelsen af ændringsafgørelsen, blev sat i stand til i tilstrækkelig grad at forstå denne hensigt og at tage stilling dertil.

Det følger heraf, at såfremt den berørte virksomhed fra tidspunktet for den oprindelige klagepunktsmeddelelse var bekendt med, at Kommissionen tilsigtede at sikre den pålagte bødes afskrækkende virkning, og at virksomheden i det mindste fra tidspunktet for den oprindelige beslutning var i stand til at forstå, at denne hensigt indebar en pålæggelse af et ekstrabeløb for en given aktivitetsperiode, og denne hensigt ikke blev draget i tvivl ved dommen om delvis annullation af den oprindelige beslutning, og at den blev bekræftet både i sagsfremstillingsskrivelsen, og i forbindelse med et møde mellem Kommissionen og denne virksomhed, er det ikke godtgjort, at der foreligger en tilsidesættelse af virksomhedens ret til forsvar for så vidt angår Kommissionens hensigt om at pålægge den et ekstrabeløb.

(jf. præmis 71, 74, 75, 87 og 88)