ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Retten til fri udveksling af tjenesteydelser, som ved artikel 56 TEUF tillægges statsborgerne i medlemsstaterne og således EU-borgerne, omfatter således den passive frie udveksling af tjenesteydelser, dvs. at modtagere af tjenesteydelser frit kan rejse ind i en anden medlemsstat for dér at oppebære en tjenesteydelse uden at blive hindret af restriktioner. Turister, kurrejsende og personer på studie- eller forretningsrejse må således anses for modtagere af tjenesteydelser.

Begrebet »fri udveksling af tjenesteydelser« i artikel 41, stk. 1, i tillægsprotokollen, undertegnet den 23. november 1970 i Bruxelles og indgået, godkendt og bekræftet på Fællesskabets vegne ved Rådets forordning nr. 2760/72, skal fortolkes således, at det ikke omfatter friheden for tyrkiske statsborgere, som modtagere af tjenesteydelser, til at rejse ind i en medlemsstat for dér at oppebære en tjenesteydelse.

I denne forbindelse er der forskelle imellem associeringsaftalen og tillægsprotokollen på den ene side og traktaten på den anden side, bl.a. på grund af sammenhængen mellem den frie udveksling af tjenesteydelser og den frie bevægelighed for personer i EU. Særligt er formålet med tillægsprotokollens artikel 41, stk. 1, og den sammenhæng, hvori denne bestemmelse indgår, grundlæggende forskellig fra formålet med artikel 56 TEUF og den sammenhæng, hvori denne bestemmelse indgår, bl.a. for så vidt angår disse bestemmelsers anvendelse på modtagere af tjenesteydelser.

For det første har associeringsaftalen EØF-Tyrkiet udelukkende et økonomisk formål og tilsigter grundlæggende at bidrage til Tyrkiets økonomiske udvikling. Udviklingen af økonomiske friheder for at muliggøre generel fri bevægelighed for personer svarende til den, der ifølge artikel 21 TEUF gælder for unionsborgere, er derimod ikke formålet med associeringsaftalen. Et generelt princip om fri bevægelighed for personer mellem Tyrkiet og EU er derfor hverken fastsat i denne aftale, i tillægsprotokollen eller i associeringsrådets afgørelse nr. 1/80 af 19. september 1980 om udvikling af associeringen, som kun vedrører den frie bevægelighed for arbejdstagere. Associeringsaftalen garanterer desuden kun indrømmelsen af visse rettigheder på en enkelt værtsmedlemsstats område. Uanset om det er i forhold til etableringsfriheden eller den frie udveksling af tjenesteydelser, er det følgelig kun i forbindelse med udøvelsen af en erhvervsaktivitet, at »standstill«-klausulen kan vedrøre betingelserne for tyrkiske statsborgeres indrejse og ophold på medlemsstaternes område.

For det andet skaber en »standstill«-klausul som den, der er fastsat i tillægsprotokollens artikel 41, stk. 1, ikke i sig selv rettigheder. Der er således tale om en bestemmelse, som forbyder indførelse af nye restriktive foranstaltninger i forhold til en fastsat dato.

(jf. præmis 49, 50, 53, 55, 58 og 62 samt domskonkl.)
For så vidt som bestemmelsen giver medlemsstaterne mulighed for at fastsætte en undtagelse fra princippet om forbud mod forskelsbehandling på grund af alder, skal den nemlig fortolkes strengt. Ordlyden af artikel 6, stk. 2, samt den almindelige opbygning af og formålet med direktiv 2000/78 understøtter den omstændighed, at bestemmelsen kun finder anvendelse i de tilfælde, som er udtømmende opregnet heri.

Artikel 2 og artikel 6, stk. 1, i direktiv 2000/78 om generelle rammebestemmelser om ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv skal fortolkes således, at de er til hinder for en national bestemmelse, hvorefter en tjenestemand, der har nået den alder, hvor han kan modtage alderdomspension, alene af denne grund ikke har ret til den rådighedsløn, som er beregnet til de tjenestemænd, der afskediges som følge af nedlæggelsen af deres stillinger.

Det formål, som består i at sikre, at tjenestemændene står til rådighed, og i at sikre dem en beskyttelse i tilfælde af nedlæggelse af deres stillinger, samtidig med at retten til rådighedsløn indskrænkes til kun at gælde de tjenestemænd, der har behov for beskyttelse og opfylder deres pligt til at stå til rådighed, er ganske vist omfattet af kategorien af legitime beskæftigelses- og arbejdsmarkedspolitiske formål som omhandlet i artikel 6, stk. 1, i direktiv 2000/78. Desuden synes den omstændighed kun at indrømme retten til rådighedsløn til de tjenestemænd, som ikke har ret til en alderdomspension, hverken urimelig, henset til det af lovgiver forfulgte formål, eller åbenbart uhensigtsmæssig med henblik på opfyldelsen af de påberåbte legitime formål. En national bestemmelse, der automatisk udelukker såvel de tjenestemænd, der ønsker at gå på pension – og som følgelig faktisk vil modtage alderdomspension – som de tjenestemænd, der ønsker at fortsætte deres erhvervsmæssige karriere i den offentlige administration efter det fyldte 65. år, fra retten til rådighedsløn, alene med den begrundelse, at de sidstnævnte tjenestemænd navnlig på grund af deres alder har ret til en sådan pension, går imidlertid videre end nødvendigt for at opfylde de forfulgte formål. En sådan foranstaltning kan nemlig tvinge de tjenestemænd, der ønsker at blive på arbejdsmarkedet, til at acceptere en alderdomspension, som er lavere end den, de ville have ret til, hvis de var forblevet erhvervsaktive indtil en fremskreden alder.

Desuden synes det muligt at opfylde de legitime formål, der forfølges med denne bestemmelse, ved mindre indgribende, men lige så hensigtsmæssige, foranstaltninger. Således ville bestemmelser, som begrænser retten til rådighedsløn til kun at omfatte de tjenestemænd, der midlertidigt har givet afkald på retten til alderdomspension for at fortsætte deres erhvervsmæssige karriere, og som samtidig fastsætter, at der i tilfælde af, at sidstnævnte afslår at besætte en egnet erstatningsstilling, vedtages foranstaltninger til sanktion af misbrug, gøre det muligt at sikre, at rådighedsløn kun ydes til de tjenestemænd, som faktisk står til rådighed med henblik på at besætte en erstatningsstilling.

(jf. præmis 51, 58, 66, 67, 69, 72 og 74 samt domskonkl. 2)
Det fremgår ikke af ordlyden af Rettens procesreglements artikel 102, stk. 1, ifølge hvilken fristen for anlæggelse af søgsmål til prøvelse af en institutions retsakter, der er blevet offentliggjort, begynder at løbe fra udløbet af fjortendedagen efter datoen for offentliggørelsen af retsakten i Den Europæiske Unions Tidende, at denne bestemmelse kun finder anvendelse på retsakter offentliggjort i nævnte Tidende.

Den måde, hvorpå første led af sætningen i Rettens procesreglements artikel 102, stk. 1, er formuleret, kan således ligesom artikel 263, stk. 6, TEUF henvise til offentliggørelse af retsakter i almindelighed. Benævnelsen af Den Europæiske Unions Tidende i denne sætnings andet led kan således forklares ved den blotte omstændighed, at en offentliggørelse i Tidende var den eneste, der var forudset på tidspunktet for vedtagelsen af dette procesreglement. Det følger heraf, at det ikke kan udelukkes, at bestemmelsen i Rettens procesreglements artikel 102, stk. 1, finder anvendelse på en retsakt, der udelukkende offentliggøres på internettet, som en afgørelse fra Det Europæiske Kemikalieagentur vedrørende optagelse på listen over stoffer, der opfylder kriterierne i artikel 57 i forordning nr. 1907/2006 om registrering, vurdering og godkendelse af samt begrænsninger for kemikalier (REACH), og offentliggøres i overensstemmelse med forordningens artikel 59, stk. 10.

Når en bestemmelses ordlyd er uklar, skal der i øvrigt tages hensyn til den kontekst, hvori denne bestemmelse indgår, og de formål, der forfølges med denne. I den henseende bemærkes, at formålet med den frist på 14 dage, der er fastsat i nævnte artikel 102, stk. 1, er at sikre de berørte parter et tilstrækkeligt tidsrum til at anlægge sag til prøvelse af offentliggjorte retsakter og således sikre retten til effektiv domstolsbeskyttelse, der er sikret i artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder. For så vidt som det er muligt at fortolke Rettens procesreglements artikel 102, stk. 1, som omfattende enhver offentliggjort retsakt, uanset på hvilken måde den offentliggøres, skal denne bestemmelse fortolkes i denne retning for at undgå, at berørte parter, der tror, at der er et yderligere tidsrum på 14 dage til at anlægge sag, fratages retten til effektiv domstolsbeskyttelse.

(jf. præmis 29-32 og 34-36)
Ifølge kompetencefordelingen inden for Unionen skal valget af hjemmel for en retsakt i henhold til fast retspraksis foretages på grundlag af objektive forhold, herunder bl.a. denne retsakts formål og indhold, som gør det muligt at foretage en domstolskontrol, og ikke det retsgrundlag, som er anvendt ved vedtagelsen af andre EU-retsakter, der eventuelt har lignende kendetegn. I denne henseende kunne afgørelse 2011/407 om den holdning, som Den Europæiske Union skal indtage i Det Blandede EØS-udvalg vedrørende en ændring af bilag VI (social sikring) og protokol 37 til EØS-aftalen, gyldigt vedtages på grundlag af artikel 48 TEUF.

Formålet med denne afgørelse er nemlig at muliggøre, at den gældende EU-ret vedrørende koordineringen af de sociale sikringsordninger, ændret ved forordning nr. 883/2004 og nr. 987/2009, ligeledes skal finde anvendelse på de lande i Den Europæiske Frihandelssammenslutning (EFTA), som er kontraherende parter i EØS-aftalen. Afgørelsen tager ikke alene sigte på direkte at regulere de sociale rettigheder for de tre pågældende EFTA-staters statsborgere, men ligeledes og på samme måde rettighederne for EU’s statsborgere i de nævnte stater.

Således indgår afgørelse 2011/407 netop i de foranstaltninger, hvorved lovgivningen om EU’s indre marked skal udvides så vidt muligt til EØS, således at de nævnte staters statsborgere kan nyde godt af den frie bevægelighed for personer på samme sociale betingelser som Unionens borgere. Såfremt den ændring, der er genstand for denne afgørelse, ikke blev foretaget, ville den frie bevægelighed for personer inden for EØS ikke kunne udøves under de samme sociale betingelser som inden for Unionen, hvilket uden tvivl ville skade udviklingen af samarbejdet og virkeliggørelsen af EØS-aftalens målsætninger. Det følger heraf, at den ajourføring og forenkling af de regler, der gælder inden for Unionen vedrørende koordinering af de sociale sikringsordninger, idet forordning nr. 1408/71 erstattes med forordning nr. 883/2004, hvilket netop er genstand for afgørelse 2011/407, nødvendigvis også skal ske på EØS-plan.

Endvidere kan artikel 79, stk. 2, TEUF ikke danne grundlag for vedtagelsen af en foranstaltning som afgørelse 2011/407, idet den, når den sammenhæng med udviklingen af samarbejdet med EFTA-staterne, som afgørelsen indgår i, og navnlig de med samarbejdet forfulgte formål, tages i betragtning, er åbenbart uforenelig med formålene i nævnte artikel 79, stk. 2, TEUF under kapitel 2 i EUF-traktaten med overskriften »Politikkerne for grænsekontrol, asyl og indvandring«.

(jf. præmis 44, 47, 55 og 58-64 samt 67)
Artikel 17 i forordning nr. 1371/2007 om jernbanepassagerers rettigheder og forpligtelser skal fortolkes således, at en jernbanevirksomhed ikke har ret til i sine almindelige befordringsbetingelser at indføje en klausul, hvorefter den er fritaget for sin forpligtelse til at yde erstatning for billetprisen i tilfælde af forsinkelse, når forsinkelsen skyldes et tilfælde af force majeure eller en af de grunde, der er opregnet i artikel 32, stk. 2, i de fælles regler for kontrakten om international befordring af passagerer og bagage med jernbane (CIV) til konventionen om internationale jernbanebefordringer af 9. maj 1980, som ændret ved Vilniusprotokollen af 3. juni 1999.

I denne forbindelse kan den erstatning, der er fastsat i artikel 17 i forordning nr. 1371/2007, erstatte den pris, som passageren har betalt for en ydelse, som i sidste ende ikke er blevet udført i overensstemmelse med befordringskontrakten. Der er tale om en form for fast og standardiseret økonomisk kompensation, til forskel fra den ansvarsordning, der er fastsat i artikel 32, stk. 1, i de fælles CIV-regler, som indebærer en individualiseret vurdering af den lidte skade.

Eftersom formålet med og vilkårene for gennemførelsen af førnævnte bestemmelser er forskellige, kan den erstatningsordning, der er fastsat af EU-lovgiver i henhold til artikel 17 i forordning nr. 1371/2007, herefter ikke sidestilles med erstatningsordningen for jernbaneoperatøren i henhold til artikel 32, stk. 1, i de fælles CIV-regler. De ansvarsfritagelsesgrunde for operatøren, der er fastsat i artikel 32, stk. 2, i de fælles CIV-regler kan ikke anses for at finde anvendelse i forbindelse med artikel 17 i forordning nr. 1371/2007.

(jf. præmis 38, 39, 42 og 52 samt domskonkl. 2)
En retsakt som en afgørelse fra Det Europæiske Kemikalieagentur, hvorved et stof identificeres som et stof, der opfylder kriterierne i artikel 57 i forordning nr. 1907/2006 om registrering, vurdering og godkendelse af samt begrænsninger for kemikalier (REACH), kan gøres til genstand for et annullationssøgsmål i henhold til artikel 263, stk. 1, andet punktum, TEUF, for så vidt som den er vedtaget af et EU-organ og er bestemt til at afføde retsvirkninger over for tredjemand. De retlige forpligtelser, der følger af en sådan retsakt, kan først påhvile de berørte personer fra offentliggørelsen af den kandidatliste, som omfatter dette stof, idet en sådan offentliggørelse er fastsat i forordningens artikel 59, stk. 10.

Det er for at sikre de berørte personer et tilstrækkeligt tidsrum til at anfægte en offentliggjort EU-retsakt på et kvalificeret grundlag, at fristen for at anlægge sag til prøvelse af en sådan retsakt i overensstemmelse med artikel 263, stk. 6, TEUF ikke begynder at løbe før dens offentliggørelse. Denne sidstnævnte bestemmelse er ikke til hinder for, at en sagsøger anlægger sag ved Domstolen, så snart den afgørelse, der anfægtes, er vedtaget, og ikke venter indtil afgørelsen er forkyndt eller offentliggjort, således at der ikke foreligger en afvisningsmangel i den sag, der ligger til grund for dommen, fordi der blev indgivet stævning i sagen til Domstolens Justitskontor, før de anfægtede afgørelser blev offentliggjort. Selv om det er korrekt, at der kun foreligger retsakter eller beslutninger, som kan gøres til genstand for et annullationssøgsmål i medfør af artikel 263 TEUF, når foranstaltningerne har retligt bindende virkninger, som kan berøre sagsøgerens interesser gennem en væsentlig ændring af hans retsstilling, er det ikke i denne artikel præciseret, at et sådant søgsmål er betinget af, at der er sket offentliggørelse eller meddelelse til sagsøgeren.

I øvrigt ville et søgsmål til prøvelse af en EU-retsakt før dens offentliggørelse, og så snart denne retsakt er blevet vedtaget, på ingen måde gribe ind i selve formålet med søgsmålsfristen, som består i at værne om retssikkerheden ved at undgå, at EU-retsakter, der afføder retsvirkninger, kan anfægtes i ubegrænset tid. Det følger heraf, at selv om søgsmålsfristerne, ved udløbet af hvilke en retsakt bliver endelig, begynder at løbe ved offentliggørelsen af retsakten, udgør offentliggørelsen ikke en betingelse for at udøve søgsmålsretten til prøvelse af den pågældende retsakt.

(jf. præmis 33, 35 og 37-39)
På skatteområdet forfølger særordningen for rejsebureauer et formål med forenkling af de regler om merværdiafgift, der skal finde anvendelse på de pågældende rejsebureauer. Den tilsigter ligeledes at fordele indtægterne fra opkrævningen af denne afgift på en ensartet måde mellem medlemsstaterne ved at sikre dels, at tildelingen af indtægter fra merværdiafgift vedrørende hver individuel ydelse sker i den medlemsstat, hvori det endelige forbrug af ydelsen finder sted, dels, at tildeling af de indtægter, der vedrører rejsebureauets margin, sker i den medlemsstat, hvori sidstnævnte har hjemsted.

Kunde-fremgangsmåden er den, der er bedst egnet til at nå disse to formål, idet rejsebureauerne gives mulighed for at drage fordel af de forenklede regler, uanset hvilken type kunder det leverer sine ydelser til, og idet en lige fordeling af indtægterne mellem medlemsstaterne samtidig lettes.

Den omstændighed, at størstedelen af rejsebureauerne ved vedtagelsen af særordningen for rejsebureauer i 1977 solgte deres ydelser direkte til den endelige forbruger, indebærer ikke, at lovgiver ønskede at begrænse denne særordning til denne form for salg og udelukke salg til andre erhvervsdrivende.

Bestemmelserne i artikel 306-310 i direktiv 2006/112 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes ved at lægge kunde-fremgangsmåden til grund.

(jf. præmis 59-61 og 69)
Artikel 6, stk. 2, i direktiv 2000/78 om generelle rammebestemmelser om ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv skal fortolkes således, at bestemmelsen kun finder anvendelse på pensions- og invaliditetsydelser, der henhører under en erhvervstilknyttet social sikringsordning.

For så vidt som bestemmelsen giver medlemsstaterne mulighed for at fastsætte en undtagelse fra princippet om forbud mod forskelsbehandling på grund af alder, skal den således fortolkes strengt. Ordlyden af artikel 6, stk. 2, samt den almindelige opbygning af og formålet med direktiv 2000/78 understøtter den omstændighed, at denne bestemmelse kun finder anvendelse i de tilfælde, som er udtømmende opregnet heri.

For så vidt som aldersgraduerede pensionsbidrag udgør en del af lønnen til medarbejderne, og aldersgradueringen af nævnte bidrag kan have virkninger, der går ud over den blotte fastsættelse af aldersgrænser for adgang til ydelserne, er denne aldersgraduering ikke omfattet af artikel 6, stk. 2, i direktiv 2000/78.

(jf. præmis 44-46, 48, 52 og 54)
Direktiv 2005/29 om virksomheders urimelige handelspraksis over for forbrugerne på det indre marked skal fortolkes således, at i det tilfælde, hvor en handelspraksis opfylder alle kriterierne i direktivets artikel 6, stk. 1, for at kunne kvalificeres som en vildledende handelspraksis i forhold til forbrugeren, er det ikke nødvendigt at undersøge, om en sådan praksis ligeledes er i modstrid med kravet om erhvervsmæssig diligenspligt i henhold til samme direktivs artikel 5, stk. 2, litra a), for at den kan betragtes som urimelig og dermed forbudt i henhold til det nævnte direktivs artikel 5, stk. 1.

Betingelserne om en vildledende handelspraksis, som de fremgår af artikel 6, stk. 1, i direktiv 2005/29, tager således hovedsageligt sigte på, at forbrugeren er adressat for den urimelige handelspraksis, og svarer i det væsentlige til den anden betingelse, der karakteriserer en praksis af denne art, således som det er anført i dette direktivs artikel 5, stk. 2, litra b). Der henvises derimod ikke i den nævnte artikel 6, stk. 1, til betingelsen i nævnte direktivs artikel 5, stk. 2, litra a), vedrørende handelspraksissens modstrid med kravet om den erhvervsmæssige diligenspligt, der vedrører entreprenørsfæren.

En sådan fortolkning gør sig dermed gældende, henset til både ordlyden og opbygningen af nævnte direktivs artikel 5 og artikel 6, stk. 1, samt den generelle opbygning af sidstnævnte, og den er den eneste, der sikrer den effektive virkning af de særlige regler i artikel 6-9 i direktivet om urimelig handelspraksis.

(jf. præmis 43, 45, 46 og 48 samt domskonkl.)
Artikel 5 i det første direktiv 89/104 om varemærker om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varemærker er til hinder for, at en varemærkeindehaver, som i forbindelse med en fælles brug med en tredjemand har samtykket til denne tredjemands brug af tegn, der er identiske med varemærkeindehaverens varemærker, for visse varer, der henhører under de klasser, for hvilke varemærkerne er registreret, og som ikke længere samtykker i denne brug, er frataget enhver mulighed for at gøre den eneret, som er tildelt varemærkeindehaveren i henhold til nævnte varemærker, gældende over for nævnte tredjemand og muligheden for selv at udøve denne eneret for så vidt angår varer, der er af samme art som tredjemandens.

Hvad angår de begrænsninger til eneretten, der fremgår af artikel 5 i direktiv 89/104, når bestemmelsen betragtes isoleret, tildeles eneretten i henhold til denne bestemmelse med henblik på at gøre det muligt for varemærkeindehaveren at beskytte sine særlige interesser som indehaver af dette varemærke, dvs. at sikre, at dette varemærke opfylder sine funktioner. Udøvelsen af denne ret må således være forbeholdt tilfælde, hvor en tredjemands brug af tegnet er til skade for eller kan være til skade for en af varemærkets funktioner. Blandt disse funktioner skal ikke blot henregnes varemærkets væsentligste funktion, som er at garantere den omhandlede vares eller tjenesteydelses oprindelse over for forbrugerne, men ligeledes varemærkets øvrige funktioner, såsom den funktion, der består i at garantere varens eller tjenesteydelsens kvalitet eller kommunikations-, investerings- eller reklamefunktioner.

Som det således fremgår af henvisningen i sjette betragtning til direktiv 89/104 til national lovgivning på området for civilretligt ansvar, kan en national retsinstans idømme en varemærkeindehaver en sanktion eller at erstatte det lidte tab, hvis den konstaterer, at denne indehaver på ulovlig vis har tilbagekaldt et samtykke, hvorved en tredjemand havde mulighed for at gøre brug af tegn, der er identiske med dennes varemærker. Imidlertid kan konstateringen af en sådan opførsel ikke medføre, at den fælles brug af nævnte varemærker kan fortsætte på ubestemt tid, når der hos de omhandlede selskaber ikke længere foreligger en fælles vilje til en sådan brug.

(jf. præmis 58, 61 og 62 samt domskonkl.)
Gennemgangen af artikel 69 i forordning nr. 1782/2003 om fastlæggelse af fælles regler for den fælles landbrugspolitiks ordninger for direkte støtte og om fastlæggelse af visse støtteordninger for landbrugere, en bestemmelse, der indrømmer medlemsstaterne mulighed for at tilbageholde op til 10% af den del af de nationale lofter, der svarer til hver sektor med henblik på at gennemføre en supplerende betaling for særlige typer landbrug, som er vigtige for miljøbeskyttelsen eller ‑forbedringen eller for at forbedre kvalitet og markedsføring af landbrugsprodukter, har intet frembragt, der kan rejse tvivl om dens gyldighed med henblik på artikel 34 EF.

Det skal nemlig fastslås, at artikel 69 i forordning nr. 1782/2003 ikke selv fastsætter de forskellige betingelser for medlemsstaterne eller producenterne, men begrænser sig til på samme betingelser og vilkår at indrømme alle medlemsstater en vis skønsbeføjelse til at gennemføre supplerende betalinger inden for rammerne af reformen af den fælles landbrugspolitik. Denne beføjelse, der er tildelt medlemsstaterne, er dels nøje afgrænset og undergivet en række betingelser, som på samme tid har en materiel og processuel karakter, dels udgør den en midlertidig foranstaltning, der har til formål at lette overgangen til enkeltbetalingsordningen. Den omstændighed, at vedtagelsen af en foranstaltning, der er truffet inden for rammerne af en fælles markedsordning, kan have forskellige virkninger for visse producenter på grund af deres individuelle produktion eller de lokale forhold, kan ikke anses for en forskelsbehandling, der er forbudt ved EF-traktaten, såfremt foranstaltningen er baseret på objektive kriterier, der er valgt med henblik på, at den fælles markedsordning fungerer tilfredsstillende. Tilsvarende tager forbuddet mod forskelsbehandling ikke sigte på en eventuel forskellig behandling fra den ene medlemsstat til den anden, som kan følge af medlemsstaternes forskellige lovgivninger, så længe disse lovgivninger påvirker alle personer, der er omfattet af deres anvendelsesområde, på samme måde.

(jf. præmis 20, 23, 29, 34, 35 og 44 samt domskonkl.)