RETTENS DOM (Tredje Afdeling)

11. juni 1996

Sag T-147/95

Geneviève Pavan

mod

Europa-Parlamentet

»Tjenestemænd — husstandstillæg — tillæg udbetalt fra anden side — vedtægtens artikel 67, stk. 2«

Fuldstændig gengivelse pā fransk II-861

Angående:

Påstand om annullation af Europa-Parlamentets afgørelse af 29. september 1994 om tilbagesøgning hos sagsøgeren af et beløb på 489063 LFR, »der udgør det husstandstillæg, der er oppebåret fra anden side fra den 1. juni 1987«.

Udfald:

Annullation.

Resumé af dom

I artikel 62, stk. 3, i vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber (»vedtægten«) bestemmes det, at tjenestemandens vederlag bl.a. omfatter familietillæg. I medfør af vedtægtens artikel 67, stk. 1, omfatter disse tillæg husstandstillæg. I henhold til artiklens stk. 2 er tjenestemænd, der oppebærer familietillæg, forpligtede til at meddele, hvilke tillæg af samme art de får fra anden side, idet disse skal fratrækkes de tillæg, der betales i henhold til vedtægten.

Efter artikel 1, stk. 2, i bilag VII til vedtægten har gifte tjenestemænd samt tjenestemænd, der er fraskilte, separerede eller ugifte, og som har forsørgerpligt over for ét eller flere børn, ret til husstandstillæg. Endvidere kan der efter særlig afgørelse ydes husstandstillæg til andre tjenestemænd, som faktisk påtager sig familiemæssig forsørgelse.

I artikel 17 i »convention collective de travail des employés des brasseries luxembourgeoises« (den luxembourgske kollektive overenskomst for bryggeriansatte, herefter »den kollektive overenskomst«) bestemmes der følgende: »En ansat, der er gift, enke eller enkemand, modtager 1250 LFR i ’prime de ménage’ (husstandsgodtgørelse). En ugift ansat, der er fyldt 28 år, oppebærer 60% af denne godtgørelse. Der oppebæres husstandsgodtgørelse fra den første dag i den måned, hvor ægteskab indgås, og af ugifte fra den første dag i den måned, hvor den pågældende fylder 28 år. Ved indførelsen af husstandsgodtgørelsen bortfalder alle andre godtgørelser, som i øvrigt måtte betales af bryggerierne«.

Sagsøgeren er tjenestemand ved Europa-Parlamentet, er gift og har to børn. Hun havde siden november 1986 modtaget et husstandstillæg i medfør af artikel 1 i bilag VII til vedtægten.

I medfør af artikel 17 i den kollektive overenskomst havde sagsøgerens ægtefælle siden september 1985 modtaget en husstandsgodtgørelse fra sin arbejdsgiver, Brasseries réunies de Luxembourg Mousel et Clausen SA.

Den 29. september 1994 tilsendte Parlamentet sagsøgeren en skrivelse, hvori det husstandstillæg, sagsøgeren havde fået fra anden side siden den 1. juni 1987, var opgjort til 489063 LFR, og det blev meddelt sagsøgeren, at administrationen havde besluttet at kræve beløbet tilbagebetalt over de følgende 22 måneder i medfør af vedtægtens artikel 85.

Afgørelsen blev truffet med den begrundelse, at sagsøgerens ægtefælle fra sin arbejdsgiver modtog ovennævnte husstandsgodtgørelse, og at denne godtgørelse var af samme art som husstandstillægget i vedtægtens artikel 67, stk. 2.

Ved skrivelse af 7. november 1994 rejste sagsøgeren indsigelse mod denne afgørelse. Sagsøgeren gjorde bl.a. gældende, at den pågældende husstandsgodtgørelse ikke kan sammenlignes med husstandstillægget, hverken med hensyn til formål eller beregningsmåde.

Den 30. november 1994 svarede Parlamentet, at husstandsgodtgørelsen af alle EF-institutionerne anses for at være et tillæg af samme art som husstandstillægget, idet de ydes henholdsvis tjenestemanden og den ansatte til livets opretholdelse.

Den 16. december 1994 påklagede sagsøgeren afgørelsen af 29. september 1994 i medfør af vedtægtens artikel 90, stk. 2.

Formaliteten

Retten konstaterede, at sagsøgeren med sin tredje, fjerde og femte påstand ikke alene søgte at opnå annullation af den omtvistede afgørelse, men også at Retten skulle afgive visse udtalelser og meddele påbud (præmis 23).

Retten fastslog, at Fællesskabets retsinstanser i forbindelse med legalitetskontrollen i medfør af vedtægtens artikel 91 ikke har kompetence til at afgive udtalelser om retstilstanden eller rette påbud til administrationen (præmis 24).

Henvisning til: Dorastolen, 13. december 1989, sag C-100/88, Oyowe og Traore mod Kommissionen, Sml. s. 4285, præmis 19; Domstolen, 14. februar 1990, sag C-137/88, Schneemann m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 369, præmis 16; Retten, 13. juli 1993, sag T-20/92, Moat mod Kommissionen, Sml. II, s. 799, præmis 36.

Retten udtalte for så vidt angik de påstande, der først var blevet nedlagt i replikken, at sagsøgeren ikke under sagens behandling kan nedlægge påstande, som ikke er indeholdt i stævningen (præmis 25).

Henvisning til: Retten, 28. april 1994, forenede sager T-452/93 og T-453/93, Pevasa og Inpesca mod Kommissionen, Sml. II, s. 229, præmis 41.

Retten fastslog derfor, at kun sagsøgerens påstand om annullation af den omtvistede afgørelse loinne antages til realitetsbehandling (præmis 26).

Påstanden om annulation af Parlamentets afgørelse af 29. september 1994

Retten konstaterede, at tjenestemænd, der oppebærer familietillæg, skal meddele, hvilke tillæg af samme art de får fra anden side, idet disse skal fratrækkes det husstandstillæg, der udbetales i henhold til vedtægten (præmis 40).

Retten udtalte, at »tillæg af samme art« er tillæg, som kan sammenlignes med husstandstillægget og har samme formål. Det skulle derfor undersøges, om husstandsgodtgørelsen og husstandstillægget var sammenlignelige, og om de havde samme formål (præmis 41).

Henvisning til: Domstolen. 13. oktober 1977. sag 106/76. Deboeck mod Kommissionen. Sml. s. 1623. præmis 16; Domstolen, 13. oktober 1977. sag 14/77, Emer mod Kommissionen, Sml. s. 1683, præmis 15.

Ifølge artikel 1, stk. 2, i bilag VII til vedtægten er det afgørende kriterium ved afgørelsen af, om en tjenestemand har ret til husstandstillæg, om der påhviler den pågældende en større byrde, fordi han eller hun har forsørgerpligt over for andre, uanset om disse bor sammen med tjenestemanden (præmis 42).

Retten konstaterede imidlertid, at husstandsgodtgørelsen i medfør af artikel 17 i den kollektive overenskomst ikke alene blev udbetalt til ansatte, der var gift, men også til enker og enkemænd og til ugifte ansatte, der, fra de fyldte 28 år, modtog 60% af husstandsgodtgørelsen, selv om de ansatte i disse sidste tre grupper ikke havde børn eller andre at forsørge. Det fandtes at følge heraf, at eventuelle større byrder som følge af, at den ansatte boede sammen med andre eller havde forsørgerpligt over for dem, ikke var det afgørende kriterium for, om en ansat havde ret til husstandsgodtgørelse i medfør af den kollektive overenskomst (præmis 43).

Retten konkluderede, at det fremgik af disse forskelle på husstandstillæg og husstandsgodtgørelse, at disse to tillæg ikke havde det samme formål (præmis 44).

Retten bemærkede, at denne konklusion endvidere havde støtte i forskellen på den skattemæssige behandling af husstandsgodtgørelsen og husstandstillægget. Mens husstandstillægget udbetales som et nettobeløb, indgår husstandsgodtgørelsen i den ansattes bruttoløn og beskattes sammen med grundlønnen (præmis 45).

Husstandsgodtgørelsen fandtes derfor ikke at være et tillæg af samme art som husstandstillægget i vedtægtens artikel 67, stk. 2's forstand. Retten fastslog derfor, at den omtvistede afgørelse var truffet i strid med denne bestemmelse (præmis 46).

Konklusion:

Europa-Parlamentets afgørelse af 29. september 1994 om tilbagesøgning hos sagsøgeren af et beløb på 489063 LFR, »der udgør det husstandstillæg, der er oppebåret fra anden side fra den 1. juni 1987«, annulleres.