ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
225

For så vidt angår belastende dokumenter påhviler det den berørte virksomhed at bevise, at det resultat, som Kommissionen er nået frem til i beslutningen, ville have været et andet, såfremt et ikke udleveret dokument, som Kommissionen har benyttet som grundlag for at anse denne virksomhed for skyldig, måtte udelukkes som belastende bevis. Med hensyn til diskulperende dokumenter skal den berørte virksomhed godtgøre, at den manglende fremlæggelse heraf har kunnet påvirke procedurens forløb og indholdet af Kommissionens beslutning til skade for virksomheden. Det er tilstrækkeligt, at virksomheden påviser, at den kunne have anvendt de pågældende diskulperende dokumenter til sit forsvar i den forstand, at såfremt den kunne have henvist til dem under den administrative procedure, havde den kunnet gøre omstændigheder gældende, der ikke stemte overens med de følgeslutninger, som Kommissionen var nået frem til i denne fase, og havde således på den ene eller den anden måde kunnet øve indflydelse på Kommissionens vurderinger i en eventuel beslutning, i det mindste hvad angår grovheden og varigheden af den adfærd, som virksomheden blev kritiseret for, og dermed på bødeniveauet. Muligheden for, at et ikke udleveret dokument har kunnet påvirke procedurens forløb og indholdet af Kommissionens beslutning, kan kun godtgøres efter en foreløbig undersøgelse af visse beviser, der sandsynliggør, at de ikke udleverede dokumenter — i forhold til disse beviser — har kunnet have en betydning, som ikke burde være overset (dommen i sagen Aalborg Portland m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 224 ovenfor, præmis 73-76, og dommen af 18.6.2008 i sagen Hoechst mod Kommissionen, nævnt i præmis 71 ovenfor, præmis 146).
396

Ifølge Domstolens praksis er en markedsdominerende virksomhed berettiget til at yde sine kunder kvantumsrabatter, der udelukkende har sammenhæng med de indkøbte mængder hos vedkommende virksomhed. Dog må reglerne for beregning af disse rabatter ikke medføre, at der i strid med artikel 82, stk. 2, litra c), EF anvendes ulige vilkår for ydelser af samme værdi over for handelspartnerne. Det skal i forbindelse hermed fastslås, at det er selve idéen med en ordning med kvantumsrabat, at de største købere eller brugere af et produkt eller en tjenesteydelse opnår en lavere gennemsnitlig enhedspris eller, hvilket bliver det samme, en gennemsnitlig reduktionssats, der er højere end de satser, der gives til mindre købere eller til mindre vigtige brugere af dette produkt eller denne tjenesteydelse. Det skal også fastslås, at selv hvor rabatsatserne stiger lineært på grundlag af kvantitet op til en maksimumsrabat, vil den gennemsnitlige reduktionssats matematisk set stige (eller gennemsnitsprisen falde) i et forhold, der i første omgang overstiger det forøgede køb, og i anden omgang i et forhold, der er lavere end det forøgede køb, inden den vil tendere mod at stabilisere sig omkring den maksimale rabatsats. Den blotte omstændighed, at det følger af en ordning med kvantumsrabat, at visse kunder for visse mængder opnår en gennemsnitlig reduktionssats, der er forholdsmæssigt højere end andres set i forhold til forskellen mellem deres respektive køb, er en uadskillelig del af sådanne ordninger, og det kan ikke i sig selv heraf udledes, at ordningen er diskriminerende. Ikke desto mindre indebærer en ordning med kvantumsrabat, at der anvendes ulige vilkår for ydelser af samme værdi, når de tærskelværdier, der udløser de forskellige rabatprocenter, sammenholdt med de praktiserede satser, fører til, at rabatfordelen eller de supplerende rabatter forbeholdes visse handelspartnere, der gives en økonomisk fordel, der ikke begrundes i den tilførte aktivitetsvolumen eller i de eventuelle stordriftsfordele, som handelspartnerne gør det muligt for leverandøren at opnå i forhold til sine konkurrenter. Hvis ikke der findes objektive begrundelser, kan indicier for en sådan forskelsbehandling bestå deri, at tærskelværdien for ordningens ikrafttræden er høj, at ordningen kun vedrører nogle få partnere, der er særligt vigtige for den dominerende virksomhed, eller i, at rabatsatsen ikke stiger lineært med mængderne (Domstolens dom af 29.3.2001, sag C-163/99, Portugal mod Kommissionen, Sml. I, s. 2613, præmis 50-53).
3)

Det er ufornødent at træffe afgørelse vedrørende Kommissionens påstande om i sag T-245/04 at tilpligte Lior International NV in solidum at betale de beløb, Lior skylder.
249

Kommissionen, der i høj grad støtter sig på Domstolens og Rettens praksis, har ligeledes i meddelelsen af 1998 om skattelettelser til virksomheder tydeliggjort anvendelsen af artikel 87 EF og 88 EF på skatteforanstaltninger uden at give udtryk for, at den skulle have ændret kriterierne for bedømmelsen af skatteforanstaltninger i henhold til artikel 87 EF og 88 EF (dommen i sagen Diputación Foral de Guipúzcoa m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 22 ovenfor, præmis 79, og i sagen Diputación Foral de Álava m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 76 ovenfor, præmis 83). Rapporten K(2004) 434 om gennemførelsen af denne meddelelse bekræfter formålet om tydeliggørelse og om en styrkelse af anvendelsen af statsstøttereglerne på skatteforanstaltninger med henblik på at begrænse konkurrencefordrejning ved udtrykkeligt at præcisere, at Kommissionens praksis på området ikke ændres. Endelig kan et spørgsmål fra en spansk senator til den spanske regering vedrørende forskellige udtalelser fra et kommissionsmedlem med ansvar for konkurrence under et møde den 17. marts 1997 ikke udgøre dokumentation for, at Kommissionen har ændret bedømmelsen for så vidt angår kriterierne for selektivitet.
251

Sagsøgerne og Comunidad autónoma del País Vasco har navnlig bemærket, at Kommissionen var forpligtet til at tage stilling inden for en rimelig frist. Domstolen har således i sin dom af 24. november 1987, RSV mod Kommissionen (sag 223/85, Sml. s. 4617), fastslået, at et tidsrum på 26 måneder til at tage stilling i forbindelse med en formel undersøgelsesprocedure ikke kan tillades, og at dette tidsrum i medfør af princippet om den berettigede forventning er til hinder for, at allerede overført støtte tilbagesøges. Kommissionens praksis er desuden inspireret af denne retspraksis, og sagsøgerne har endvidere hævdet, at ligebehandlingsprincippet er tilsidesat i denne henseende. Hertil kommer, at Kommissionen ligeledes er forpligtet til at være omhyggelig med de indledende undersøgelser. Denne forpligtelse gælder så meget desto mere for beslutninger om at indlede undersøgelsesprocedurer, som ikke volder store vanskeligheder, da de kun indeholder foreløbige vurderinger. Endelig fritager det forhold, at en støtte ikke er blevet anmeldt, ikke Kommissionen fra forpligtelsen til uden ophold at indlede den formelle undersøgelsesprocedure. Kravet om retssikkerhed er nemlig til hinder for, at Kommissionen uendeligt kan udsætte udøvelsen af sine beføjelser, selv under sådanne omstændigheder.
53

I denne forbindelse skal der henvises til, at en beslutning, der under en sag erstatter en anden om samme forhold, må betragtes som et nyt element, der gør det muligt for sagsøgeren at ændre sine påstande og anbringender. Det ville således stride mod retsplejehensyn og procesøkonomiske hensyn at tvinge sagsøgeren til at anlægge en ny sag. Det ville i øvrigt være ubilligt, hvis den pågældende institution for at imødegå de indsigelser, der i en stævning for en af Fællesskabets retsinstanser rettes mod en beslutning, kunne ændre den anfægtede beslutning eller lade en anden træde i stedet og under sagen påberåbe sig denne ændring eller nye beslutning for at hindre modparten i at udvide de oprindelige påstande og anbringender til at omfatte den senere beslutning eller i at fremsætte supplerende påstande og anbringender angående denne (Domstolens dom af 3.3.1982, sag 14/81, Alpha Steel mod Kommissionen, Sml. s. 749, præmis 8, af , forenede sager 351/85 og 360/85, Fabrique de fer de Charleroi og Dillinger Hüttenwerke mod Kommissionen, Sml. s. 3639, præmis 11, og af , sag 103/85, Stahlwerke Peine-Salzgitter mod Kommissionen, Sml. s. 4131, præmis 11 og 12, samt Rettens dom af , forenede sager T-46/98 og T-151/98, CCRE mod Kommissionen, Sml. II, s. 167, præmis 33).
356

I rapporten af 18. juni 1997 har Kommissionens konsulenter imidlertid undersøgt de værdier, Alitalia har taget hensyn til for disse to faktorer, og for hver af dem forklaret deres valg: »On the basis of our analysis, we determined the GNP multiplier in 1.4. This value is consistent with the US Dept of Transportation analysis on the US market for the period 1980-1995. The most important reasons behind our decision are the following: — higher values (UBS, Boeing) refer to the world-wide market; — Alitalia’s most relevant markets (domestic and international) can be considered, after the US one, amongst the more mature, with lower prospective growth rates; — as a consequence, in the long term, the US market multiplier (which has recently reduced) seems to be more realistic. With reference to the real yield growth rate adopted by Alitalia on the basis of the Boeing studies, some considerations can be made: — in the long term, a study from McDonell Douglas foresees an average decline of 1.47%; — both the mentioned studies (McDonell Douglas, Boeing) were prepared by aircrafts manufacturers; therefore they can be considered optimistic; — the estimate were prepared referring to the world-wide market, while Alitalia market has to be considered much more competitive than the average; — AEA historical data appear to be lower than those from Boeing and the forecasts for the period 1996-2000 are more prudent. On the basis of the above and our experience, it appears that the negative trend of the yield could be worse.«
98

Det fremgår af artikel 2 og 39 i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte i Fællesskaberne, som bl.a. omfatter ansatte ved Euratom, at midlertidigt ansatte er berettiget til alderspension eller udtrædelsespenge i henhold til de betingelser, der er fastsat i vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber. Vedtægterne for JET, der var bilagt Rådets beslutning 78/471/Euratom af 30. maj 1978 om oprettelse af fællesforetagendet JET (EFT L 151, s. 10), henviste dog i den udgave, der er relevant for fastsættelse af sagsøgernes pensionsrettigheder, i artikel 8, stk. 5, udtrykkeligt til ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte i Fællesskaberne for så vidt angår personale ansat som midlertidigt ansatte, således som sagsøgerne burde have været det. Selv om ordningen i de gældende bestemmelser i praksis derfor ikke er blevet overholdt for så vidt angår midlertidigt ansatte ved Euratom, udnævnt af fællesforetagendet JET, kan dette beklagelige forhold dog ikke påberåbes af Kommissionen som værende til hinder for at fastsætte den erstatning til sagsøgerne, som de er berettiget til på grund af de ulovligheder, der er begået over for dem.
Rettens dom (Store Afdeling) af 14. december 2005 − Fedon & Figli m.fl. mod Rådet og Kommissionen

(sag T-135/01)

»Fællesskabets erstatningsansvar uden for kontraktforhold – EF’s importordning for bananer uforenelig med Verdenshandelsorganisationens (WTO) regler– De Forenede Staters indførelse af gengældelsesforanstaltninger i form af en tillægstold på importen fra Fællesskabet i henhold til en tilladelse fra WTO – afgørelse fra WTO’s Tvistbilæggelsesinstans – retsvirkninger – Fællesskabets ansvar, når dets organer ikke har begået ulovligheder – årsagsforbindelse – unormalt og særligt tab«

1. Ansvar uden for kontraktforhold – betingelser – tilstrækkeligt kvalificeret overtrædelse af en bestemmelse, der har til formål at tillægge borgere rettigheder – institution, der ikke har noget skøn – en simpel overtrædelse af fællesskabsretten tilstrækkelig (art. 288, stk. 2, EF) (jf. præmis 78-82)

2. Erstatningssøgsmål – Verdenshandelsorganisationen – umuligt at anfægte lovligheden af en fællesskabsretsakt under henvisning til WTO-aftalerne – undtagelser – fællesskabsretsakter, der har til formål at sikre gennemførelsen heraf, eller som udtrykkeligt og præcist henviser hertil – EF’s importordning for bananer – uforenelighed med WTO’s regler fastslået af WTO’s Tvistbilæggelsesinstans – domstolskontrol med denne ordnings lovlighed i forhold til WTO’s regler – udelukket (art. 288, stk. 2, EF; Rådets forordning nr. 404/93 og nr. 1637/98; Kommissionens forordning nr. 2362/98) (jf. præmis 103 og 106-108)

3. Ansvar uden for kontraktforhold – betingelser – ingen ulovlig adfærd fra fællesskabsinstitutionernes side – reelt tab, årsagsforbindelse og unormalt og særligt tab – kumulativ karakter (art. 288, stk. 2, EF) (jf. præmis 153)

4. Ansvar uden for kontraktforhold – betingelser – opretholdelse af en fælles importordning for bananer, som er uforenelig med WTO-aftalerne – tab som følge af de amerikanske myndigheders indførelse af en gengældelsesforanstaltning – årsagsforbindelse (art. 288, stk. 2, EF) (jf. præmis 171, 172, 177-179 og 183)

5. Ansvar uden for kontraktforhold – betingelser – ingen ulovlig adfærd fra fællesskabsinstitutionernes side – tab som følge af, at EF’s importordning for bananer er uforenelig med WTO-aftalerne – unormalt tab – foreligger ikke – Fællesskabets ansvar – udelukket (art. 288, stk. 2, EF) (jf. præmis 191, 192, 194, 199 og 201)

Angående

Erstatningssøgsmål, hvorunder der er nedlagt påstand om erstatning for det tab, sagsøgerne hævder at have lidt som følge af den tillægstold, som Verdenshandelsorganisationens (WTO) Tvistbilæggelsesinstans har tilladt De Forenede Stater at pålægge sagsøgernes indførsler af brilleetuier, efter at det var fastslået, at EF’s importordning for bananer var uforenelig med aftalerne og bilagene til overenskomsten om oprettelse af WTO.

Konklusion

Rådet for Den Europæiske Union og Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber frifindes.
RETTENS DOM (Tredje Afdeling)

18. september 2003

Sag T-221/02

Giorgio Lebedef m.fl.

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Tjenestemænd — vederlag — rejseudgifter — beregningsmetode«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-1037

Angående:

Påstand om annullation af Kommissionens afgørelse om ændring af den beregningsmetode, der fra 1996 eller 1997 benyttedes til beregning af de årlige rejseudgifter for Grækenland, for ruten over Brindisi, og annullation af sagsøgernes lønsedler, der fuldbyrder denne afgørelse.

Udfald:

Frifindelse. Hver part bærer sine egne omkostninger.

Sammendrag

Tjenestemænd – afgørelse, der indeholder et klagepunkt – begrundelsespligt – lønseddel, hvoraf den ændrede beregning af rejseudgifterne fremgår, på grund af en ændring af ruter og/eller priser – foreligger ikke – begrundelsespligt på tidspunktet for afvisning af klagen

Tjenestemænd – godtgørelse af udgifter – årlige rejseudgifter – ændring af den rute, der udgjorde grundlaget f or beregningen – forpligtelse til at høre de berørte tjenestemænd – foreligger ikke

Beregningen af de årlige rejseudgifter i henhold til artikel 8, stk. 2, i bilag VII til vedtægten skal foretages i henhold til de nærmere regler i artikel 7, stk. 2, første led, i nævnte bilag, dvs. på grundlag af den normalt anvendte, korteste og billigste rute ad jernbane. I denne forbindelse skal en rute, der er indeholdt i en tabel over officielle priser fastsat af jernbaneselskabet, på de berørte tjenestemænds tjenestested, anses foren normalt anvendt rute. Betalingen svarende til den pris, der er fastsat for denne rute, er en betaling beregnet »på grundlag af billetprisen«, jf. artikel 8, stk. 2, første afsnit, i bilag VII til vedtægten, selv hvis ruten omfatter rejse over hav. (jf. præmis 39 og 41-43)

Da administrationen ved fastsættelsen af det beløb, der skal udbetales til tjenestemændene til de årlige rejseudgifter, er forpligtet til at beregne de faste rejseudgifter på grundlag af en jernbanebillet til den normalt anvendte, korteste og billigste rute, der forbinder tjenestestedet med hjemstedet, følger en ændring af beregningen af rejseudgifter direkte af en ændring af de ruter og/eller priser, der tilbydes af jernbaneselskabet på de berørte tjenestemænds tjenestested. Henset til den automatiske beregning af rejseudgifterne er der ingen forpligtelse til at høre de berørte tjenestemænd inden fastsættelsen af rejseudgifternes størrelse på grundlag af en ny rute i deres lønsedler. (jf. præmis 55 og 56)
Administrationens omsorgspligt i forhold til dens ansatte er udtryk for den balance mellem gensidige rettigheder og forpligtelser, som vedtægten etablerer i forholdet mellem institutionen og de ansatte. Omsorgspligten indebærer ingen forpligtelse for Den Europæiske Centralbank til at give andre end den ansatte selv, såsom hans advokat, meddelelse om en afgørelse om pålæg af en disciplinær sanktion, så længe den pågældende ikke selv har anmodet derom.

Under en disciplinærsag er arbejdsgiveren forpligtet til at foretage en endelig juridisk vurdering af de oplysninger, som den råder over vedrørende de forhold, der bebrejdes den ansatte, uanset om denne har deltaget aktivt i tilvejebringelsen af de faktiske omstændigheder eller har nægtet at tage stilling til sagsmaterialet. Den omstændighed, at den pågældende har forholdt sig tavs under disciplinærsagen, kan ikke anses for en tilståelse.

Såfremt den ansatte ikke bidrager til tilvejebringelsen af de faktiske omstændigheder og dermed tilsidesætter sin samarbejdspligt i henhold til artikel 4, litra a), i vilkårene for ansatte ved Den Europæiske Centralbank, og sin loyalitetspligt over for arbejdsgiveren, kan denne foretage en endelig vurdering af de pågældende klagepunkter alene på grundlag af de hidtil under sagen fastslåede omstændigheder og eventuelt på grundlag heraf konkludere, at de kritiserede forhold må anses for bevist.

(jf. præmis 28-30)

Henvisning til: Retten, 15. maj 1997, sag T-273/94. N. mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 97, og II. s. 289, præmis 132.
RETTENS DOM

17. juli 2003

Sag T-81/02

Margot Wagemann-Reuter

mod

Revisionsretten for De Europæiske Fællesskaber

»Personalesag — tjenestefrihed af personlige årsager — ledig stilling — opnormering — genindtræden i tjenesten«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-933

Angående:

Påstand dels om annullation af Revisionsrettens stiltiende afvisning af sagsøgerens anmodning af 22. januar 2001 om at genindtræde i tjenesten efter udløbet af tjenestefrihed af personlige årsager og Revisionsrettens afvisning af 12. december 2001 af sagsøgerens klage af 14. august 2001, dels om erstatning af den økonomiske og godtgørelse for den ikke-økonomiske skade, sagsøgeren hævder at have lidt.

Udfald:

Frifindelse. Hver part bærer sine egne omkostninger.

Sammendrag

Tjenestemænd – tjenestefrihed af personlige årsager – udløb – genindtræden i tjenesten – administrationens forpligtelse – betingelse – ledig stilling – begreb – opnormering – udelukket

[Tjenestemandsvedtægten, art. 40, stk. 4, litra d)]

Vedtægtens artikel 40, stk. 4, litra d), pålægger fællesskabsinstitutionerne en forpligtelse til at sikre, at en tjenestemand kan genindtræde i tjenesten, når hans tjenestefrihed af personlige årsager er udløbet, og dette i den første ledige stilling i den kategori eller tjenestegruppe, der svarer til hans lønklasse, såfremt han er i besiddelse af de nødvendige kvalifikationer. Begrebet ledig stilling forudsætter, at der findes en stilling, der skal besættes, dvs. en stilling, der ikke har eller snart ikke vil have en indehaver, og som derfor er ledig i betydningen stilling uden indehaver eller stilling, der skal besættes, hvilket skal afhjælpes ved udpegelse af en fremtidig indehaver af den omhandlede stilling under overholdelse af de i vedtægtens artikel 4 og 29 omhandlede regler og ansættelsesprocedurer.

Den opnormering af en stilling, der har ført til en forfremmelse af indehaveren af stillingen til en højere lønklasse, er kendetegnet ved, at der ikke foreligger nogen ledig stilling i ovennævnte forstand, idet den besatte stilling og dens indehaver er de samme før og efter opnormeringen.

(jf. præmis 26, 28 og 29)

Henvisning til: Retten, 1. juli 1993, sag T-48/90, Sml. II, s. 721, præmis 50; Retten, 13. september 1995, sag T-276/94, Buick mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 221, og II, s. 667, præmis 34.
Den omstændighed, at bedømmelsesrapporten for en ansat ved Den Europæiske Centralbank er bilagt e-mails, som er udfærdiget af eller fremsendt til nævnte ansatte og/eller til en af ophavsmændene til bedømmelsesrapporten, og som er udvekslet via institutionens interne e-postsystem, kan ikke anses for at være et indgreb i den pågældendes privatliv eller for en tilsidesættelse af forordning nr. 45/2001 om beskyttelse af fysiske personer i forbindelse med behandling af personoplysninger i fællesskabsinstitutionerne og -organerne og om fri udveksling af sådanne oplysninger eller af direktiv 95/46 om beskyttelse af fysiske personer i forbindelse med behandling af personoplysninger og om fri udveksling af sådanne oplysninger, eftersom det er godtgjort, at der ikke er foretaget indsamling uden den pågældendes vidende, at nævnte e-mails, der ikke afviger væsentligt fra de meddelelser, der er sendt pr. brev, udelukkende er af arbejdsmæssig karakter, og at de hverken er meddelt eller videresendt til tredjemand.

(jf. præmis 28-32)
RETTENS DOM (Tredje Afdeling)

9. april 2003

Sag T-134/02

Miguel Tejada Fernández

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Tjenestemænd — forfremmelse — sammenligning af fortjenester — annullationssøgsmål«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-609

Angående:

Påstand om annulation af Kommissionens afgørelse om ikke at forfremme sagsøgeren til lønklasse B2 i forfremmelsesåret 2001.

Udfald:

Kommissionens afgørelse om ikke at forfremme sagsøgeren til lønklasse B2 i forfremmelsesåret 2001 annulleres. Kommissionen betaler sagens omkostninger.

Sammendrag

Tjenestemænd – søgsmål – akt, der indeholder et klagepunkt – afslag på at foreslå en tjenestemand til forfremmelse – forberedende akt – afvisning

Når en afgørelse om afvisning af en klage — den være sig stiltiende eller udtrykkelig — indeholder et rent afslag på klagen, bekræfter den blot den akt eller den undladelse, som klageren gør indsigelse mod, og udgør ikke i sig selv en anfægtelig akt. Kun når afgørelsen helt eller delvis tager klagen til følge, udgør den i sig selv en akt, som kan gøres til genstand for et søgsmål. (jf. præmis 16) Henvisning til: Domstolen, 16. juni 1988. sag 371/87. Progoulis mod Kommissionen. Sml. s. 3081. præmis 17; Retten. 3. juni 1997, sag T-196/95. H. mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 133, og II, s. 403, præmis 40.

Afslag på at foreslå en tjenestemand til forfremmelse er principielt kun en forberedende akt, der ikke som sådan vil kunne gøres til genstand for et annullationssøgsmål. Imidlertid kan der gøres indsigelse mod afslaget under et søgsmål til prøvelse af den endelige afgørelse, der træffes efter afslutningen af forfremmelsesproceduren. (jf. præmis 18) Henvisning til: Domstolen. 14. december 1966, sag 3/66, Alfieri mod Parlamentet, Sml. 1965-1968.s. 317, org.ref.:Rec. s. 633; Domstolen, 24. maj 1988, forenede sager 78/87 og 220/87, Santarelli mod Kommissionen, Sml. s. 2699.

Ved bedømmelsen af de fortjenester, der skal tages i betragtning i forbindelse med en afgørelse om forfremmelse i medfør af vedtægtens artikel 45, råder ansættelsesmyndigheden over et vidt skøn, og domstolskontrollen skal begrænses til spørgsmålet, om administrationen, henset til de veje og midler, der har kunnet føre den til vedkommende bedømmelse, har holdt sig inden for rimelige grænser og ikke har anvendt sin beføjelse åbenbart fejlagtigt. Retsinstansen kan således ikke sætte sin bedømmelse af de i betragtning kommende tjenestemænds kvalifikationer og fortjenester i stedet for ansættelsesmyndighedens bedømmelse. (jf. præmis 41 og 58) Henvisning til: Baiwir mod Kommissionen, nævnt ovenfor, præmis 66; Retten, 5. marts 1998, sag T-221/96, Manzo-Tafaro mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 115, og II, s. 307, præmis 16; Retten, 3. oktober 2000, sag T-187/98, Cubero Vermurie mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 195, og II, s. 885, præmis 58.