ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Appel iværksat den 17. november 2021 af Brunswick Bowling Products LLC til prøvelse af dom afsagt af Retten (Anden Afdeling) den 8. september 2021 i sag T-152/19, Brunswick Bowling Products LLC mod Kommissionen

(Sag C-694/21 P)

(2022/C 37/27)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Brunswick Bowling Products LLC (ved avocat R. Martens)

De andre parter i appelsagen: Europa-Kommissionen og Kongeriget Sverige

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Punkt 1 og 2 i den appellerede doms konklusion ophæves.

— Sagen hjemvises til Retten.

— Subsidiært ophæves punkt 1 og 2 i den appellerede doms konklusion, der træffes afgørelse i sagen i første instans, og Kommissionens gennemførelsesafgørelse (EU) 2018/1960 (1) annulleres i sin helhed.

— Europa-Kommissionen tilpligtes under alle omstændigheder til at betale sagsomkostningerne.

Anbringender og væsentligste argumenter

Første anbringende om tilsidesættelse af artikel 263 TEUF, sammenholdt med artikel 256, stk. 1, TEUF og artikel 41, stk. 1, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder samt princippet om god forvaltningsskik, fordi Retten begik en retlig fejl ved at undlade at bedømme de oplysninger, som Kommissionen lagde til grund eller undlod at lægge til grund med henblik på vedtagelsen af dens endelige afgørelse, og derfor undlod at tage alle relevante faktorer i betragtning, idet det anføres, at mens Kommissionen har pligt til at sikre, at den råder over så fuldstændige og pålidelige oplysninger som muligt, indebærer Rettens passende prøvelse af lovligheden af Kommissionens afgørelse en prøvelse af, om Kommissionen lagde alle relevante oplysninger til grund, og af, om de oplysninger, som Kommissionen lagde til grund, i givet fald var korrekte, pålidelige, fuldstændige og sammenhængende.

Andet anbringende om tilsidesættelse af artikel 296, stk. 2, TEUF, chartrets artikel 41, stk. 1 og 2, samt begrundelsespligten, fordi Retten undlod at give en tilstrækkeligt detaljeret og fyldestgørende begrundelse, idet det anføres, at Retten i overensstemmelse med sin begrundelsespligt har pligt til at angive en begrundelse, således at appellanten kan vurdere baggrunden for den vedtagne afgørelse.

(1) Kommissionens gennemførelsesafgørelse (EU) 2018/1960 af 10.12.2018 om en beskyttelsesforanstaltning truffet af Sverige i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/42/EF for at forbyde markedsføring af en type keglerejsningsmaskine og et supplerende sæt til anvendelse sammen med denne type keglerejsningsmaskine, der fremstilles af Brunswick Bowling & Billiards, og for at trække allerede markedsførte maskiner tilbage (EUT 2018, L 315 s. 29).
Appel iværksat den 1. december 2021 af Europa-Kommissionen til prøvelse af dom afsagt af Retten (Tredje Udvidede Afdeling) den 22. september 2021 i sag T-639/14 RENV, Τ-352/15 og Τ-740/17, Dimosia Epicheirisi Ilektrismou AE (DEI) mod Europa-Kommissionen, støttet af Mytilinaios AE — Omilos Epicheiriseon

(Sag C-739/21 P)

(2022/C 37/32)

Processprog: græsk

Parter

Appellant: Europa-Kommissionen (ved Antonios Bouchagiar og Paul-John Loewenthal)

De andre parter i appelsagen: Dimosia Epicheirisi Ilektrismou AE (DEI) (sagsøger i første instans)

Mytilinaios AE — Omilos Epicheiriseon (intervenient i første instans)

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Dom afsagt af Retten (Tredje Udvide Afdeling) den 22 september 2012 i de forenede sager T-639/14 RENV, T-352/15 og T-740/17, DEI mod Kommissionen, ophæves.

— Der træffes endelig afgørelse i sagen anlagt i første instans i sag T-740/17 og Europa-Kommissionen frifindes (eller der træffes endelig afgørelse med hensyn til det tredje og det fjerde annullationsanbringende, idet de forkastes, og med hensyn til første og andet led af det femte annullationsanbringende, og sag T-740/17 hjemvises til Retten for så vidt angår de øvrige annullationsanbringender), idet det samtidigt fastslås, at søgsmålet i sagerne T-639/14 RENV og T-352/15 er blevet uden genstand, og at det er ufornødent at træffe afgørelse i disse sager.

— DEI AE tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanten har fremsat et enkelt appelanbringende.

Det er appellantens opfattelse, at Retten foretog en ukorrekt fortolkning og anvendelse af artikel 107, stk. 1, TEUF, idet den fastslog, at Kommissionen ikke kunne udelukke, at der forelå en fordel baseret på anvendelsen af kriteriet om en i privat aktør i en markedsøkonomi i sagen mellem DEI og Mytilineos ved voldgiftsretten, men burde have undersøgt, om tariffen fastsat af voldgiftsretten reelt svarede til købsprisen, fordi voldgiftsretten burde være blevet sidestillet med en almindelig ret i en medlemsstat.

På grundlag af denne retlige fejl konkluderede Retten med urette, at der hos Kommissionen burde have foreligget tvivl som omhandlet i artikel 4, stk. 4, i forordning nr. 2015/1589 (1), hvorfor den burde have indledt en formel undersøgelsesprocedure som omhandlet i artikel 108, stk. 2, TEUF med hensyn til tariffen fastsat af voldgiftsretten.

(1) Rådets forordning (EU) 2015/1589 af 13.7.2015 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af artikel 108 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde (EUT 2015, L 248, s. 9).
—

for det første undlod at undersøge det almindelige retsprincip »nemo auditur« […] og det almindelige retsprincip »venire contra factum proprium« med hensyn til DEI AE’s retlige interesse i at anlægge et annullationssøgsmål.
2.

Såfremt det første spørgsmål besvares benægtende: Skal artikel 6, stk. 1, og artikel 22 i forordning (EU) 2016/679 fortolkes således, at de er til hinder for en national bestemmelse, hvorefter anvendelsen af en sandsynlighedsværdi — i det foreliggende tilfælde vedrørende en fysisk persons betalingsevne og betalingsvilje under inddragelse af oplysninger om fordringer — vedrørende en bestemt fremtidig adfærd for en fysisk person med henblik på beslutningen om at indgå, gennemføre eller afslutte et aftaleforhold med denne person (scoring) kun er lovlig, hvis visse yderligere betingelser, som er nærmere beskrevet i begrundelsen for forelæggelsen, er opfyldt?
1)

Skal artikel 38, stk. 3, andet punktum, i forordning (EU) 2016/679 (1) (generel forordning om databeskyttelse) fortolkes således, at den er til hinder for en bestemmelse i national lovgivning, som § 6, stk. 4, første punktum, i Bundesdatenschutzgesetz (databeskyttelsesloven), der finder anvendelse i den foreliggende sag, i henhold til hvilken afskedigelsen af databeskyttelsesrådgiveren, som foretages af den dataansvarlige i dennes egenskab af arbejdsgiver for databeskyttelsesrådgiveren, sker under henvisning til betingelserne i forordning (EU) 2016/679 uafhængigt af, om databeskyttelsesrådgiveren afskediges for at udføre sine opgaver? Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende:
—

Følgelig tages appellantens påstande til følge: — annullation af afgørelsen truffet af ECB’s direktion den 7. maj 2019 om disciplinær afskedigelse uden varsel. — annullation af afgørelsen truffet af ECB’s direktion den 25. juni 2019 om afslag på at genåbne den disciplinære forfølgning efter afslutningen af straffesagen. — under alle omstændigheder erstatning for det ikke-økonomiske tab, som appellanten har lidt, opgjort efter ret og billighed til 20 000 EUR. — godtgørelse af de samlede omkostninger.
Appel iværksat den 18. juni 2021 af Hasbro Inc. til prøvelse af dom afsagt af Retten (Sjette Udvidede Afdeling) den 21. april 2021 i sag T-663/19 — Hasbro mod EUIPO

(Sag C-373/21 P)

(2022/C 37/06)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Hasbro Inc. (ved barrister J. Moss)

Den anden part i appelsagen: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO)

Domstolen (Afdelingen for bevilling af appel) har ved kendelse af 1. december 2021 besluttet, at appellen ikke admitteres, og at Hasbro Inc. bærer sine egne omkostninger.
Appel iværksat den 1. oktober 2021 af Europa-Parlamentet til prøvelse af dom afsagt af Retten (Fjerde Afdeling) den 14. juli 2021 i sag T-670/19, Carbajo Ferrero mod Parlamentet

(Sag C-613/21 P)

(2022/C 37/15)

Processprog: fransk

Parter

Appellant: Europa-Parlamentet (ved I. Terwinghe, C. González Argüelles og R. Schiano, som befuldmægtigede)

Den anden part i appelsagen: Fernando Carbajo Ferrero

Appellanten har nedlagt følgende påstande

Principalt:

— Rettens dom af 14. juli 2021 i sag T-670/19 ophæves.

— Sagen hjemvises til Retten.

— Afgørelsen om sagsomkostningerne udsættes.

Subsidiært:

— Rettens dom af 14. juli 2021 i sag T-670/19 ophæves.

— Frifindelse i første instans.

— Fernando Carbajo Ferrero tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Anbringender og væsentligste argumenter

Det første appelanbringende vedrører dels retlige fejl med hensyn til fortolkningen af afgørelsen af 16. maj 2000 om fastlæggelse af etaperne i proceduren for udvælgelse af højtstående tjenestemænd som ændret ved Præsidiets afgørelse af 18. februar 2008 og med hensyn til fortolkningen af ligebehandlingsprincippet og princippet om gennemsigtighed, dels en urigtig gengivelse af de faktiske omstændigheder. Parlamentet har gjort gældende, at Retten fejlagtigt fastslog, at proceduren for udnævnelse af direktøren for medier i Generaldirektoratet for Kommunikation ikke forløb forskriftsmæssig, idet det rådgivende udvalg for udnævnelse af højtstående tjenestemænd ikke anvendte de samme kriterier for den sammenlignende bedømmelse af fortjenester under hele proceduren.

Med det andet anbringende, der vedrører en retlig fejl og en urigtig gengivelse af de faktiske omstændigheder og af beviserne, har Parlamentet gjort gældende, at Retten misforstod funktionen af den af det rådgivende udvalg udfærdigede rapport om samtalerne og fejlagtigt konkluderede, at ansættelsesmyndigheden ikke på korrekt vis havde taget hensyn til sagsøgerens erhvervserfaring.
1.

at der af disse bestemmelser umiddelbart følger en ret for en erhvervsdrivende til at supplere en RAPEX-meddelelse?
C 37/22

Appel iværksat den 25. november 2021 af Gerardo Galeote (T-243/20) til prøvelse af dom afsagt af Retten (Femte Afdeling) den 15. september 2021 i de forenede sager T-240/20 — T-245/20, Arnaoutakis m.fl. mod Parlamentet

(Sag C-715/21 P)

(2022/C 37/30)

Processprog: fransk

Parter

Appellanter: Gerardo Galeote (ved abogado J.M. Martínez Gimeno, abogado D. Sarmiento Ramírez-Escudero, abogado E. Arnaldos Orts og avocat F. Doumont)

Den anden part i appelsagen: Europa-Parlamentet

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Den appellerede dom ophæves i sin helhed.

— Domstolen træffer afgørelse i sagen og Parlamentets afgørelse annulleres, for så vidt som den giver afslag på appellantens ansøgning om at få tildelt en ret til supplerende frivillig pension, eftersom appellanten ikke har nået den krævede alder på 65 år.

— Parlamentet tilpligtes at betale omkostningerne i appelsagen og i sagen for Retten i sag T-243/20.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appelanbringenderne vedrører: (i) Præsidiets manglende kompetence til at træffe Præsidiets afgørelse af 2018, navnlig for så vidt som afgørelsen opstiller materielle betingelser for de rettigheder, som blev erhvervet før statuttens ikrafttræden, (ii) tilsidesættelse af statuttens artikel 27, stk. 2, første punktum, som følge af manglende hensyntagen til de rettigheder, som blev erhvervet før statuttens ikrafttræden, (iii) tilsidesættelse af lighedsprincippet, princippet om forbud mod forskelsbehandling og proportionalitetsprincippet samt (iv) tilsidesættelse af retssikkerhedsprincippet (manglende overgangsforanstaltninger) og princippet om den berettigede forventning.
C 64/11

Appel iværksat den 23. september 2021 af Abitron Germany GmbH til prøvelse af dom afsagt af Retten (Tredje Afdeling) den 14. juli 2021 i sag T-75/20 — Abitron Germany GmbH mod Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret

(Sag C-589/21 P)

(2022/C 64/17)

Processprog: tysk

Parter

Appellant: Abitron Germany GmbH (ved Rechtsanwälte T. Dolde og C. Zimmer)

De andre parter i appelsagen: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO) og Hetronic International, Inc.

Den Europæiske Unions Domstol (Afdelingen for bevilling af appel) har ved kendelse af 13. december 2021 besluttet, at appellen ikke admitteres, og at appellanten bærer sine egne omkostninger.
Appel iværksat den 2. august 2021 af Franz Schröder GmbH & Co. KG til prøvelse af dom afsagt af Retten (Tredje Afdeling) den 2. juni 2021 i sag T-856/19 — Franz Schröder mod EUIPO

(Sag C-475/21 P)

(2022/C 64/12)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Franz Schröder GmbH & Co. KG (ved Rechtsanwälte L. Pechan og N. Fangmann)

De andre parter i appelsagen: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO) og RDS Design ApS

Domstolen (Afdelingen for bevilling af appel) har ved kendelse af 8. december 2021 besluttet, at appellen ikke admitteres, og at Franz Schröder GmbH & Co. KG bærer sine egne omkostninger.
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal Judicial da Comarca do Porto — Juízo Central Cível da Póvoa de Varzim (Portugal) den 9. november 2021 — Gencoal S.A. mod Conceito Norte — Consultadoria de Gestão, Lda. og BT

(Sag C-669/21)

(2022/C 64/24)

Processprog: portugisisk

Den forelæggende ret

Tribunal Judicial da Comarca do Porto — Juízo Central Cível da Póvoa de Varzim

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Gencoal S.A.

Sagsøgt: Conceito Norte — Consultadoria de Gestão, Lda. og BT

Præjudicielt spørgsmål

Er artikel 31, stk. 1 og 4, i kongeligt dekret nr. 1624/1992 af 29. december 1992 om vedtagelse af den spanske bekendtgørelse om moms og artikel 15, stk. 1, i direktiv 2008/9/EF (1) af 12. februar 2008, idet det i det første tilfælde bestemmes, at fristen for indgivelse af ansøgninger om tilbagebetaling af moms fra erhvervsdrivende, der ikke er etableret på det område, hvor afgiften opkræves, men som er etableret i Fællesskabet [Den Europæiske Union], løber fra dagen efter udgangen af hvert kalenderkvartal eller kalenderår og udløber den 30. september efter det kalenderår, i hvilket momsen er betalt, og det i det andet tilfælde bestemmes, at tilbagebetalingsanmodningen skal indgives til etableringsmedlemsstaten senest den 30. september i kalenderåret efter tilbagebetalingsperioden, i strid med princippet om afgiftsneutralitet (med konsekvenser for konkurrenceneutraliteten og lighedsprincippet med hensyn til forbuddet mod forskelsbehandling), som følger af det fælles momssystem, der er afledt af fjerde, femte og syvende betragtning til og artikel 167, 170, 171 og 178 i Rådets direktiv 2006/112/EF (2) af 28. november 2006, som ændret ved Rådets direktiv 2008/8/EF (3) af 12. februar 2008, samt den grundlæggende rettighed, der er nedfældet i artikel 41, stk. 1, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder?

(1) Rådets direktiv 2008/9/EF af 12.2.2008 om detaljerede regler for tilbagebetaling af moms i henhold til direktiv 2006/112/EF til afgiftspligtige personer, der ikke er etableret i tilbagebetalingsmedlemsstaten, men i en anden medlemsstat (EUT 2008, L 44, s. 23).

(2) Rådets direktiv 2006/112/EF af 28.11.2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (EUT 2006, L 347, s. 1).

(3) Rådets direktiv 2008/8/EF af 12.2.2008 om ændring af direktiv 2006/112/EF med hensyn til leveringsstedet for tjenesteydelser (EUT 2008, L 44, s. 11).
3)

Uanset besvarelserne af det andet spørgsmål skal en timeshareaftale i form af abonnement på klubpoint da anses for en aftale, hvorved der erhverves tinglige rettigheder over fast ejendom eller personlige rettigheder af foreningsmæssig art? — Såfremt det vurderes, at der erhverves tinglige rettigheder, er det i forbindelse med fastlæggelsen af den lov, der finder anvendelse, da artikel 4, stk. 1, litra c), eller artikel 6, stk. 1, i forordning nr. 593/2008, der skal have forrang, herunder i det tilfælde, hvor det er forbrugeren selv, der som den lov, der finder anvendelse, vælger lovgivningen i en anden stat end den, hvor vedkommende har sit sædvanlige opholdssted? — Såfremt det vurderes, at der erhverves personlige rettigheder, skal de da anses for en rettighed til at leje faste ejendom i henhold til artikel 4, stk. 1, litra c), eller til levering af tjenesteydelser i henhold til artikel 4, stk. 1, litra b)? Har artikel 6, stk. 1, under alle omstændigheder forrang, for så vidt som der er tale om et forbruger- og/eller brugerforhold, også i det tilfælde, hvor det er forbrugeren selv, der som den lov, der finder anvendelse, vælger lovgivningen i en anden stat end den, hvor vedkommende har sit sædvanlige opholdssted?
Appel iværksat den 2. august 2021 af Franz Schröder GmbH & Co. KG til prøvelse af dom afsagt af Retten (Tredje Afdeling) den 2. juni 2021 i sag T-855/19 — Franz Schröder mod EUIPO

(Sag C-474/21 P)

(2022/C 64/11)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Franz Schröder GmbH & Co. KG (ved Rechtsanwälte L. Pechan og N. Fangmann)

De andre parter i appelsagen: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO) og RDS Design ApS

Domstolen (Afdelingen for bevilling af appel) har ved kendelse af 8. december 2021 besluttet, at appellen ikke admitteres, og at Franz Schröder GmbH & Co. KG bærer sine egne omkostninger.
1)

Er artikel 6, stk. 1, og artikel 7, stk. 1, i Rådets direktiv 93/13/EØF af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler (1) til hinder for en fortolkning af national ret, hvorefter retsvirkningerne af ugyldighed som følge af et urimeligt vilkår i en aftale indgået med en forbruger, såfremt det urimelige vilkår vedrører ydelsens hovedgenstand, og at (låne)aftalen følgelig ikke kan opretholdes uden det vilkår, der betragtes som urimeligt, består i, at den nationale ret efter at have fastslået, at aftalen i sin helhed er ugyldig, dvs. at selve aftalen i sin helhed ikke kan opretholdes og skabe bindende retsvirkninger for forbrugeren, a) erklærer, at aftalen er gyldig ved at omregne opgørelsesvalutaen for det ydede lån, som udgør aftalens hovedgenstand, til ungarske forint og ved at det beløb, der er optaget i opgørelsesvalutaen, erstattes med det beløb i forint, som forbrugeren faktisk har modtaget fra långiveren, samtidig med at den beregner (erstatter) de almindelige renter på den således fastsatte hovedstol på en anden måde end den måde, hvorpå de var blevet beregnet i den aftale, der er blevet erklæret ugyldig, således at den »oprindelige« rentesats på tidspunktet for aftalens indgåelse er den samme som værdien af den rentesats for interbanklån i Budapests forint som referencesats (BUBOR), der er gældende på tidspunktet for aftalens indgåelse, plus den renteforskel, der er fastsat i den oprindelige aftale (optaget i udenlandsk valuta); b) erklærer, at aftalen er gyldig ved at fastsætte en maksimumsgrænse for omregningskursen mellem den udenlandske valuta og den ungarske forint, dvs. ved at reducere den vekselkursrisiko, som forbrugeren faktisk påtager sig, og som følger af aftalens urimelige vilkår, til et niveau, som retten finder rimeligt, og som forbrugeren kunne have taget hensyn til på tidspunktet for aftalens indgåelse, og ved at lade den i aftalen fastsatte rentesats forblive uændret indtil tidspunktet for den omregning til forint, som er obligatorisk i henhold til en senere lovgivning?
2)

Medfører princippet om fortolkning af national ret i overensstemmelse med EU-retten, der følger af artikel 4, stk. 3, i TEU og EU-Domstolens retspraksis, at en bestemmelse i national ret, såsom artikel 401, stk. 2, i Kodeksu postępowania cywilnego (retsplejeloven), skal fortolkes udvidende på en sådan måde, at den adgang til genoptagelse af en retskraftig retsafgørelse, der er fastsat i bestemmelsen, også finder anvendelse i relation til en endelig udeblivelsesdom i en sag, hvor retten, under tilsidesættelse af de forpligtelser, der følger af EU-Domstolens dom i sag C-176/17, Profi Credit, undlod at undersøge eventuelle urimelige kontraktvilkår i aftalen mellem forbrugeren og långiveren, og kun undersøgte vekslens formelle gyldighed?
1.

Om forkastelsen af det første led i annullationssøgsmålets første anbringende Det af Retten anvendte udtryk »angiveren« fremgår ikke af tjenestemandsvedtægten og synes at antyde en forudindtaget og negativ vurdering. Ved at kræve, at det godtgøres, at der bestod en sammenhæng mellem den anfægtede bedømmelsesperiode og den erklæring, som appellanten fremsatte over for OLAF, begik Retten en retlig fejl og handlede i strid med den retspraksis, der kan udledes af sag T-689/16. Retten anlagde en urigtig forståelse af sagsakternes indhold og af rækkevidden af den beskyttelse, der er forbundet med at have status som whistleblower, og vendte ulovligt bevisbyrden om. Retten begik endvidere en retlig fejl og traf afgørelse ultra petita, da den fastslog, at appellanten ikke havde anmodet generalsekretæren om at påtage sig rollen som appelbedømmer og ikke havde anmodet bedømmelsesudvalget om at afholde et møde.
2)

Skal artikel 129, stk. 3, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2017/1001 af 14. juni 2017 om EU-varemærker fortolkes således, at denne bestemmelse med udtrykket »de retsplejeregler, der gælder for sager af samme art vedrørende et nationalt varemærke« henviser til de nationale retsplejeregler, der ville have fundet anvendelse i en konkret sag om krænkelse af et EU-varemærke (og en sag, hvor der fremsættes modkrav med påstand om et EU-varemærkes ugyldighed), eller henviser denne bestemmelse generelt til de nationale retsplejeregler, som findes i en medlemsstats retssystem, hvilket har betydning i tilfælde af, at der i medlemsstatens retssystem ikke fandtes retsplejeregler om fremsættelse af modkrav om et varemærkes ugyldighed vedrørende de nationale varemærker, når der henses til datoen for anlæggelsen af en konkret sag om krænkelse af et EU-varemærke?
3.

Såfremt det konstateres, at den reelle varemængde overstiger den i toldangivelsen oplyste, har varemodtageren da i medfør af ovennævnte forordning et retsmiddel til at korrigere fejlen uden at risikere at blive pålagt administrative eller strafferetlige sanktioner?
C 51/18

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Juzgado de lo Social no 1 de Madrid (Spanien) den 20. september 2021 — JD mod BA, DA, DV og CG

(Sag C-584/21)

(2022/C 51/24)

Processprog: spansk

Den forelæggende ret

Juzgado de lo Social no 1 de Madrid

Parter i hovedsagen

Sagsøger: JD

Sagsøgte: BA, DA, DV og CG

Præjudicielt spørgsmål

Finder artikel 1, stk. 1, litra a), i Rådets direktiv 2001/23/EF af 12. marts 2001 om tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varetagelse af arbejdstagernes rettigheder i forbindelse med overførsel af virksomheder eller bedrifter eller af dele af virksomheder eller bedrifter (1) og således direktivets indhold anvendelse i en situation, hvor indehaveren af en notarvirksomhed, som er offentligt ansat og samtidig privat virksomhedsleder for sine ansatte — idet dette arbejdsgiverforhold er omfattet af den almindelige arbejdsmarkedslovgivning og af en sektorspecifik overenskomst — efterfølger en anden tidligere indehaver af notarvirksomheden, der fratræder, og overtager dennes protokol, fortsætter med at udøve virksomhed på det samme arbejdssted med den samme materielle struktur og overtager det personale, som arbejdede for den notar, der tidligere havde stillingen?

(1) EFT 2001, L 82, s. 16.