ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Sag C-75/16

Livio Menini og Maria Antonia Rampanelli

mod

Banco Popolare Società Cooperativa

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunale Ordinario di Verona)

»Præjudiciel forelæggelse – forbrugerbeskyttelse – procedurer for alternativ tvistbilæggelse (ATB) – direktiv 2008/52/EF – direktiv 2013/11/EU – artikel 3, stk. 2 – indsigelse fra forbrugere i forbindelse med en betalingspåkravsprocedure indledt af en kreditinstitution – ret til adgang til retssystemet – national lovgivning, som fastsætter obligatorisk brug af en mæglingsprocedure – pligt til advokatbistand – betingelse for antagelse af søgsmålet til realitetsbehandling«

Sammendrag – Domstolens dom (Første Afdeling) af 14. juni 2017

Forbrugerbeskyttelse – forbrugernes rettigheder – procedurer for alternativ tvistbilæggelse (ATB) – direktiv 2013/11 – national lovgivning, som fastsætter obligatorisk brug af en mæglingsprocedure som betingelse for søgsmålets antagelse til realitetsbehandling – tilladt – betingelse – national lovgivning, som i forbindelse med en mæglingsprocedure fastsætter en pligt for forbrugerne til at være repræsenteret ved en advokat, og at de kun har mulighed for at trække sig ud af proceduren, hvis de godtgør, at der foreligger en gyldig grund til støtte for denne afgørelse – ikke tilladt

(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/11, art. 2, stk. 1)

Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/11/EU af 21. maj 2013 om alternativ tvistbilæggelse i forbindelse med tvister på forbrugerområdet og om ændring af forordning (EF) nr. 2006/2004 og direktiv 2009/22/EF (direktiv om ATB på forbrugerområdet) skal fortolkes således, at det ikke er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, som fastsætter brug af en mæglingsprocedure i de tvister, der er omhandlet i dette direktivs artikel 2, stk. 1, som betingelse for, at et søgsmål vedrørende disse samme tvister kan antages til realitetsbehandling, for så vidt som et sådant krav ikke forhindrer parterne i at udøve deres ret til adgang til retssystemet.

Derimod skal det nævnte direktiv fortolkes således, at det er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, som fastsætter, at forbrugerne i forbindelse med en sådan mægling skal være repræsenteret ved en advokat, og at de kun kan trække sig ud af en mæglingsprocedure, hvis de godtgør, at der foreligger en gyldig grund til støtte for denne afgørelse.

(jf. præmis 71 og domskonkl.)
Det tilkommer private juridiske personer at godtgøre, at de består som juridiske personer, ved at lade deres stævning være ledsaget af et bevis herfor, såsom en udskrift af handelsregistret, en udskrift af selskabs- eller foreningsregistret eller ethvert andet officielt dokument. Dette krav finder tillige anvendelse på juridiske personer, som anlægger et annullationssøgsmål til prøvelse af en EU-retsakt, hvorved de er blevet pålagt restriktive foranstaltninger. Det skal således anerkendes, at en person, hvis navn er blevet opført på en liste over personer omfattet af restriktive foranstaltninger, i hvert fald har en ikke-økonomisk interesse i at få denne opførelse på listen annulleret, henset til konsekvenserne for personens omdømme, herunder også efter at dennes navn er blevet slettet fra listen. Imidlertid er det en yderligere betingelse, når det drejer sig om en privat juridisk person, at sidstnævnte består som juridisk person, eller at søgsmålet er blevet anlagt af dennes retssuccessorer.

(jf. præmis 32 og 36-38)
Princippet om et pålideligt billede og forsigtighedsprincippet, der er fastsat i henholdsvis artikel 2, stk. 3, og artikel 31, stk. 1, litra c), i Rådets direktiv 78/660/EØF af 25. juli 1978 på grundlag af artikel [50, stk. 2, litra g), TEUF] om årsregnskaberne for visse selskabsformer, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/51/EF af 18. juni 2003, skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en bogføringsmetode, hvorefter et selskab, der udsteder en ret til en aktieoption, bogfører prisen for tildeling af denne option som indtægt i løbet af det regnskabsår, i hvilket nævnte option annulleres, eller efter udløbet af optionens varighed.

Hvad angår aktieoptionsordninger som de i hovedsagen omhandlede indeholder nævnte direktiv ingen specifik angivelse vedrørende den metode, ifølge hvilken prisen for disse optioner skal bogføres. Som Kommissionen har anført i sit indlæg for Domstolen, er der derfor nødvendigvis forskellige metoder, som er forenelige med direktiv 78/660, for så vidt som de overholder de generelle principper, der er opstillet i dette direktiv.

I denne henseende bemærkes, at det ikke fremgår af de for Domstolen forelagte sagsakter, at en bogføringsmetode som den i tvisterne i hovedsagen omhandlede, ifølge hvilken et selskab, der udsteder en aktieoptionsret, kan bogføre prisen for tildeling af denne option som indtægt i løbet af det regnskabsår, hvor den pågældende option annulleres, eller efter udløbet af optionens varighed, ikke overholder de nævnte principper.

Dels er den omstændighed, at et selskab, der udsteder en aktieoptionsret, kun bogfører prisen for tildelingen af denne som indtægt efter udnyttelsen af optionen eller ved dens udløb, ikke i strid med forsigtighedsprincippet.

Dels kan det, som sagsøgerne i hovedsagen har gjort gældende i deres indlæg for Domstolen, ikke udelukkes, at de udstedende selskabers regnskaber, når prisen for udstedelsen af optionen bogføres som indtægt i løbet af det regnskabsår, hvor optionsretten er udstedt, og før udnyttelsen af optionen, eller eventuelt ved dens udløb, i regnskaberne efter udstedelsen af optionsretten udgør en større risiko end risikoen ved bogføring i løbet af det regnskabsår, hvor optionen annulleres, eller optionen udløber.

(jf. præmis 44-47 og domskonkl.)
5.

Landbrug-den fælles landbrugspolitik-finansiering over EUGFL-støtte til udvikling af landdistrikterne-særlige foranstaltninger, som finder anvendelse på de medlemsstater, der er tiltrådt EU i 2004 og senere-støtte til delvist selvforsynende landbrug under omstrukturering-pligt for støttemodtagerne til at forpligte sig til at forbeholde en del af den tildelte støtte for omlægningsprocessen (Rådets forordning nr. 1257/1999, art. 33b) (jf. præmis 55, 62 og 63)
Domstolens dom (Syvende Afdeling) af 4. maj 2017

Comercializadora Eloro mod EUIPO

(Sag C-71/16 P) ( 1 )

»Appel – EU-varemærker – ansøgning om registrering af et figurmærke indeholdende ordbestanddelen »ZUMEX« – indsigelse rejst af indehaveren af ordmærket JUMEX – forordning (EF) nr. 207/2009 – artikel 15, stk. 1, andet afsnit, litra b), og artikel 42, stk. 2 – bevis for brug – brug i Den Europæiske Union – artikel 76, stk. 2 – supplerende beviser for brug fremlagt for sent for appelkammeret – skønsmargin for Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO)«

1. Appel–anbringender–utilstrækkelig begrundelse–Rettens anvendelse af en stiltiende begrundelse–lovlig–betingelser (Art. 256, stk. 1, TEUF; statutten for Domstolen, art. 36 og 53, stk. 1) (jf. præmis 41-43)

2. Appel–anbringender–anbringende fremført for første gang i forbindelse med appellen–afvisning–anbringende, der alene har til formål at bestride, at den appellerede dom er korrekt–anbringende, der er afledt af selve den appellerede dom–formaliteten (Art. 256, stk. 1, TEUF; statutten for Domstolen, art. 58) (jf. præmis 53)

3. EU-varemærker–klagesag–klage over en afgørelse fra kontorets indsigelsesafdeling–appelkammerets prøvelse–rækkevidde–faktiske omstændigheder og beviser til støtte for indsigelsen, som ikke er fremlagt inden for den fastsatte frist–hensyntagen–appelkammerets skønsbeføjelse–intet andet fastsat (Rådets forordning nr. 207/2009, art. 76, stk. 2; Kommissionens forordning nr. 2868/95, art. 1, regel 22, stk. 2, og regel 50, stk. 1) (jf. præmis 55-60 og 65)

Konklusion

1) Appellen forkastes.

2) Comercializadora Eloro SA betaler sagsomkostningerne.

( 1 ) – EUT C 191 af 30.5.2016.
I denne forbindelse skal det bemærkes, at sammensætningen af en stikprøve i henhold til antidumpinggrundforordningens artikel 17, stk. 1, kan fastsættes efter to alternative metoder i tilfælde, hvor antallet af klagere, eksportører, importører, varetyper eller transaktioner er stort. Undersøgelsen kan således begrænses til et rimeligt antal parter, varer eller transaktioner ved anvendelse af statistisk gyldige stikprøver baseret på oplysninger, der foreligger på tidspunktet for udvælgelsen. Institutionerne kan imidlertid vælge, at undersøgelsen ligeledes kan begrænses til den største producerede, solgte eller eksporterede mængde, som med rimelighed kan undersøges inden for den tid, der er til rådighed.

Det følger heraf, at EU-institutionerne, når de vælger at anvende den anden stikprøvemetode, har et vist råderum med hensyn til den vurdering, som de med rimelighed kan forventes at foretage inden for den frist, som er fastsat for gennemførelsen af deres undersøgelse.

Undersøgelser vedrørende genoptagelse af undersøgelser af antidumpingforanstaltninger skal i henhold til antidumpinggrundforordningens artikel 11, stk. 5, gennemføres hurtigt og afsluttes normalt senest tolv måneder efter genoptagelsen af undersøgelsen, idet det præciseres, at institutionerne i henhold til antidumpinggrundforordningens artikel 6, stk. 8, i det omfang, det er muligt, skal sikre, at de oplysninger, som de berørte parter meddeler, og som lægges til grund for de afgørelser, der træffes, er korrekte.

Det skal endvidere bemærkes, at Domstolen allerede har fastslået, at institutionerne råder over vide skønsbeføjelser, når de skal udvælge parter til stikprøveudtagning (jf. i denne retning dom af 10.9.2015, Fliesen-Zentrum Deutschland,C-687/13, EU:C:2015:573, præmis 93), hvorfor Unionens retsinstansers prøvelsesret er begrænset til en prøvelse af, om udvælgelsen er baseret på materielt forkerte faktiske omstændigheder eller er behæftet med et åbenbart urigtigt skøn.

(jf. præmis 27 og 30-32)
Sag C-357/16

»Gelvora« UAB

mod

Valstybinė vartotojų teisių apsaugos tarnyba

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas)

»Præjudiciel forelæggelse – urimelig handelspraksis – direktiv 2005/29/EF – anvendelsesområde – inkassoselskab – forbrugerkredit – overdragelse af krav – karakteren af retsforholdet mellem selskabet og debitoren – artikel 2, litra c) – begrebet »produkt« – gældsinddrivelseshandlinger, der foretages parallelt ved medvirken af en foged«

Sammendrag – Domstolens dom (Tiende Afdeling) af 20. juli 2017

Forbrugerbeskyttelse – virksomheders urimelige handelspraksis over for forbrugerne – direktiv 2005/29 – anvendelsesområde – debitor, som misligholder en forbrugerkreditaftale, og hvis gæld er blevet overdraget til et inkassoselskab – retsforholdet mellem dette selskab og den misligholdende debitor – omfattet – begrebet produkt – gældsinddrivelseshandlinger, som dette selskab foretager parallelt ved medvirken af en foged – omfattet

[Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/29, art. 2, litra c)]

Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/29/EF af 11. maj 2005 om virksomheders urimelige handelspraksis over for forbrugerne på det indre marked og om ændring af Rådets direktiv 84/450/EØF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/7/EF, 98/27/EF og 2002/65/EF og Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 2006/2004 (direktivet om urimelig handelspraksis) skal fortolkes således, at dets materielle anvendelsesområde omfatter retsforholdet mellem et inkassoselskab og en debitor, som misligholder en forbrugerkreditaftale, og hvis gæld er blevet overdraget til dette selskab. Begrebet »produkt« som omhandlet i dette direktivs artikel 2, litra c), omfatter den praksis, som et sådant selskab udviser med henblik på at foretage en inddrivelse af sin fordring. I denne forbindelse er det uden betydning, at gælden er blevet fastslået ved en retsafgørelse, og at denne afgørelse er blevet overgivet til en foged med henblik på fuldbyrdelse.

Ud over at en indledning af sådanne foranstaltninger parallelt med en officiel fuldbyrdelsesprocedure ved en foged kan vildlede debitoren med hensyn til karakteren af den procedure, vedkommende står over for, kræver den effektive virkning af den beskyttelse, som direktivet om urimelig handelspraksis sikrer forbrugeren, således, at den erhvervsdrivende, der har besluttet at agere selvstændigt med henblik på inddrivelsen af gælden, underlægges dette direktivs bestemmelser i forhold til de foranstaltninger, som den pågældende vedtager af egen drift parallelt med en tvangsfuldbyrdelsesprocedure.

(jf. præmis 30 og 31 samt domskonkl.)
Artikel 56 TEUF skal fortolkes således, at den er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, hvorved der er indført en ordning med koncessioner og tilladelser til foranstaltning af online hasardspil, når denne lovgivning indeholder regler, som er diskriminerende over for erhvervsdrivende med hjemsted i andre medlemsstater, eller når den fastsætter regler, der ikke er diskriminerende, men som anvendes på en ikke-gennemsigtig måde eller gennemføres på en sådan måde, at ansøgningen fra visse tilbudsgivere med hjemsted i andre medlemsstater afskæres eller vanskeliggøres.

Hvad for det første angår en national lovgivning som den, der var gældende den 25. juni 2014, skal det fastslås, at en regel i en medlemsstat såsom den i hovedsagen omhandlede, hvorefter de pålidelige udbydere af hasardspil skal have udøvet virksomhed med foranstaltning af hasardspil på denne medlemsstats område i mindst ti år, indfører en forskelsbehandling, idet udbydere af hasardspil med hjemsted i andre medlemsstater stilles mindre gunstigt end de pågældende nationale erhvervsdrivende, der lettere kan opfylde den nævnte betingelse. Den blotte påberåbelse af et mål af almen interesse er ikke tilstrækkelig til at begrunde en sådan forskelsbehandling.

Hvad for det andet angår en national lovgivning som den, der var gældende den 29. august 2014, indfører forpligtelsen til at have udøvet virksomhed med foranstaltning af hasardspil i tre år i en medlemsstat ikke nogen fordel for de erhvervsdrivende, der har hjemsted i værtsmedlemsstaten, og den kan begrundes i et hensyn af almen interesse. Det er dog vigtigt, at de pågældende regler anvendes på en gennemsigtig måde i forhold til samtlige tilbudsgivere. Dette krav opfyldes ikke af en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, der ikke indeholdt en tilstrækkeligt præcis angivelse af de betingelser for udøvelse af økonomiministerens beføjelser, som lovgivningen fastsatte i forbindelse med en sådan procedure, og af de tekniske betingelser, som udbydere af hasardspil skulle opfylde i forbindelse med afgivelsen af deres bud.

(jf. præmis 44-48 og domskonkl. 1)
Sag C-193/16

E

mod

Subdelegación de Gobierno en Álava

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal Superior de Justicia del País Vasco)

»Præjudiciel forelæggelse – unionsborgerskab – retten til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område – direktiv 2004/38/EF – artikel 27, stk. 2, andet afsnit – begrænsninger i retten til indrejse og ophold af hensyn til den offentlige orden, sikkerhed eller sundhed – udsendelse fra området af hensyn til den offentlige orden eller sikkerhed – adfærd, som udgør en reel, umiddelbar og tilstrækkelig alvorlig trussel, der berører en grundlæggende samfundsinteresse – reel og umiddelbar trussel – begreb – unionsborger, der opholder sig i værtsmedlemsstaten, hvor han afsoner en fængselsstraf for gentagne seksualforbrydelser mod mindreårige«

Sammendrag – Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 13. juli 2017

Unionsborgerskab – retten til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område – direktiv 2004/38 – begrænsninger i retten til indrejse og ophold af hensyn til den offentlige orden, sikkerhed eller sundhed – adfærd, som udgør en reel, umiddelbar og tilstrækkelig alvorlig trussel, der berører en grundlæggende samfundsinteresse – begrebet reel og umiddelbar trussel – person, der sidder fængslet på tidspunktet for vedtagelsen af udsendelsesafgørelsen uden udsigt til løsladelse i nær fremtid – omfattet

(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/38, art. 27, stk. 2, andet afsnit)

Artikel 27, stk. 2, andet afsnit, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/38/EF af 29. april 2004 om unionsborgeres og deres familiemedlemmers ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område, om ændring af forordning (EØF) nr. 1612/68 og om ophævelse af direktiv 64/221/EØF, 68/360/EØF, 72/194/EØF, 73/148/EØF, 75/34/EØF, 75/35/EØF, 90/364/EØF, 90/365/EØF og 93/96/EØF skal fortolkes således, at den omstændighed, at en person sidder fængslet på tidspunktet for vedtagelsen af udsendelsesafgørelsen uden udsigt til løsladelse i nær fremtid, ikke udelukker, at hans adfærd i givet fald udgør en reel og umiddelbar trussel, der berører en grundlæggende samfundsinteresse i værtsmedlemsstaten.

(jf. præmis 27 og domskonkl.)
Selv om ordlyden af direktiv 1999/44 ikke giver en definition af begrebet »købsaftale«, henviser det heller ikke til national ret med hensyn til den betydning af dette begreb, der skal lægges til grund. Det følger således heraf, at denne i forbindelse med direktivets anvendelse må anses for at betegne et selvstændigt begreb i EU-retten, som må fortolkes ensartet på Unionens område (jf. analogt dom af 18.10.2011, Brüstle,C-34/10, EU:C:2011:669, præmis 26).

Det fremgår nemlig såvel af bestemmelserne i direktiv 1999/44 som af den sammenhæng, hvori dette indgår, at begrebet »køb« kun omfatter visse aftaler, som i henhold til national ret kan henhøre under andre kategorier, dvs. kategorierne aftaler om tjenesteydelser og entrepriseaftaler.

Dels gælder således, at i henhold til direktivets artikel 1, stk. 4, »anses aftaler om levering af varer, som først skal tilvirkes, som aftaler om køb af forbrugsvarer«. En aftale om salg af en vare, som først skal tilvirkes af sælgeren, er følgelig omfattet af dette direktivs anvendelsesområde.

I henhold til artikel 2, stk. 5, i direktiv 1999/44 betragtes en manglende overensstemmelse, der skyldes forkert installation af forbrugsvaren, dels som varens manglende overensstemmelse, når installationen af varen indgår i købsaftalen. Dermed er installationen af en vare, når den er knyttet til købet, omfattet af dette direktivs anvendelsesområde.

Det følger af ovenstående konstateringer dels, at direktiv 1999/44 ikke udelukkende finder anvendelse på købsaftaler i snæver forstand, men ligeledes på visse kategorier af aftaler, som indebærer levering af tjenesteydelser, og som i henhold til gældende national ret kan kvalificeres som aftaler om tjenesteydelser eller entrepriseaftaler, dvs. aftaler om levering af varer, som først skal tilvirkes, og aftaler om installation af sådanne varer, som er knyttet til købet.

Dels gælder, at for at denne kategori af aftaler, som vedrører levering af tjenesteydelse, kan kvalificeres som »købsaftaler« som omhandlet i dette direktiv, skal leveringen af tjenesteydelsen alene være tilknyttet købet.

(jf. præmis 32 og 34-38)
Et tegn som »la Milla de Oro«, der henviser til en vares eller tjenesteydelses egenskab, som består i, at den kan findes i rigelige mængder på ét og samme sted med en høj grad af værdi og kvalitet, kan ikke udgøre en geografisk oprindelsesangivelse, eftersom dette tegn skal være ledsaget af et navn, der betegner et geografisk sted, for at det fysiske område, som associeres med en stærk koncentration af en vare eller tjenesteydelse med en høj grad af værdi og kvalitet, kan identificeres.

I denne henseende bemærkes, at Domstolen har udtalt, at artikel 3, stk. 1, litra c), i direktiv 2008/95 forbyder registrering af geografiske navne som varemærker, når disse betegner steder, der for nærværende i de berørte kundekredses øjne frembyder en forbindelse med den pågældende varekategori, eller hvis det med rimelighed kan forudses, at en sådan forbindelse vil blive skabt i fremtiden (jf. i denne retning dom af 4.5.1999, Windsurfing Chiemsee,C-108/97 og C-109/97, EU:C:1999:230, præmis 31 og 37).

(jf. præmis 16 og 21 samt domskonkl. 1)
Unionens myndigheder råder ved udøvelsen af de beføjelser, som de er tillagt, over et vidt skøn, når de bl.a. skal foretage komplekse vurderinger og evalueringer, og det skal derfor indledningsvis afgøres, om disse myndigheder handler inden for grænserne af de beføjelser, som de er tillagt, og navnlig når der er tale om en delegeret beføjelse som omhandlet i artikel 290 TEUF, om Unionens myndigheder overskred den beføjelse, som de er blevet tillagt i medfør af den delegerende retsakt, henset til bl.a., at en sådan delegeret beføjelse under alle omstændigheder skal overholde alle de væsentlige bestemmelser i den delegerende retsakt og indgå i den retlige ramme som defineret i den lovgivningsmæssige basisretsakt.

Den mulighed for at delegere beføjelser, der er fastsat i artikel 290 TEUF, tilsigter at gøre det muligt for lovgiver at koncentrere sig om en lovgivnings væsentlige bestemmelser samt om ikke-væsentlige bestemmelser, som den anser det for hensigtsmæssigt at lovgive om, samtidig med, at den betror Kommissionen den opgave at supplere visse ikke-væsentlige bestemmelser i den vedtagne lovgivningsmæssige retsakt eller at ændre sådanne bestemmelser inden for rammerne af den beføjelse, der er blevet tillagt Kommissionen. Heraf følger, at de væsentlige regler på det omhandlede område skal vedtages i den grundlæggende retsforskrift og ikke kan gøres til genstand for en delegation. I denne henseende er de væsentlige bestemmelser i en grundlæggende retsforskrift dem, hvis vedtagelse kræver et politisk valg, som det hører under EU-lovgivers egen kompetence at træffe. Identificeringen af de bestemmelser på et område, der skal kvalificeres som væsentlige, skal baseres på objektive forhold, som gør det muligt at foretage en domstolsprøvelse, og kræver, at det pågældende områdes kendetegn og særtræk tages i betragtning.

Hvad angår den almindelige opbygning af direktiv 2010/30 om angivelse af energirelaterede produkters energi- og ressourceforbrug ved hjælp af mærkning og standardiserede produktoplysninger skal det bemærkes, at kravet om, at information til forbrugerne skal afspejle apparatets forbrug af energi under anvendelse, udgør en væsentlig bestemmelse i dette direktiv. Kommissionen var i denne forbindelse forpligtet til inden for rammerne af den delegerede forordning nr. 665/2013 om udbygning af direktiv 2010/30 for så vidt angår energimærkning af støvsugere at vedtage en beregningsmetode, som gør det muligt at måle støvsugeres energipræstation under forhold, der frembyder størst muligt lighed med forholdene under egentlig brug – og dermed kræve, at støvsugerens pose/beholder skal være fyldt til et vist niveau – henset til kravene om videnskabelig underbygning af opnåede resultater og nøjagtighed af de oplysninger, der gives til forbrugerne, således som det navnlig fremgår af femte betragtning til og artikel 5, litra b), i dette direktiv.

(jf. præmis 58-63 og 68)
4.

EU-varemærker-definition og erhvervelse af et EU-varemærke-relative registreringshindringer-indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der har et omdømme-beskyttelse af det ældre varemærke med omdømme udvidet til at omfatte varer eller tjenesteydelser, der ikke er af lignende art-betingelser-sammenhæng mellem varemærkerne-bedømmelseskriterier (Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 5) (jf. præmis 50-53)
4.

EU-varemærker–definition og erhvervelse af et EU-varemærke–relative registreringshindringer–indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art–risiko for forveksling med det ældre varemærke–bedømmelseskriterier [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 95-97)
1.

EU-varemærker-definition og erhvervelse af et EU-varemærke-relative registreringshindringer-indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art-risiko for forveksling med det ældre varemærke-bedømmelseskriterier [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 24)