DA Den Europæiske Unions Tidende C 69/19

Appel iværksat den 16. december 2008 af Powerserv Personalservice GmbH, tidligere Manpower Personalservice GmbH, til prøvelse af dom afsagt af Retten i Første Instans (Femte Afdeling) den 15. oktober 2008 i sag T-405/05, Powerserv Personalservice GmbH mod Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design)

(Sag C-553/08 P)

(2009/C 69/35)

Processprog: tysk

Parter

Appellant: Powerserv Personalservice GmbH, tidligere Manpower Personalservice GmbH (ved Rechtsanwältin B. Kuchar)

De andre parter i appelsagen: Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) og Manpower Inc.

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Den appellerede dom, der blev afsagt af Retten i Første Instans den 15. oktober 2008, sag T-405/05, ophæves, og EF-varemærke nr. 76 059 erklæres ugyldigt for alle varer og tjenesteydelser.

— Den appellerede dom, der blev afsagt af Retten i Første Instans den 15. oktober 2008, sag T-405/05, ophæves, for så vidt som det deri anføres, at EF-varemærke nr. 76 059 har opnået fornødent særpræg — hvilket ikke er bevist — og sagen hjemvises til Retten.

— Under alle omstændigheder pålægges Harmoniseringskontoret og varemærkeindehaveren at bære deres egne omkostninger og at betale appellantens omkostninger i sagen for Harmoniseringskontorets appelkammer, for Retten i Første Instans og for Domstolen.

Anbringender og væsentligste argumenter

Den foreliggende appel er rettet mod Retten i Første Instans' dom, hvorved Harmoniseringskontoret blev frifundet i en sag, som appellanten havde anlagt med påstand om annullation af den afgørelse, der blev truffet den 22. juli 2005 af Fjerde Appelkammer ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (herefter »KHIM«), og hvori EF-varemærket »MANPOWER« blev erklæret ugyldig. Retten udtalte, at EF-varemærket »MANPOWER« for de registrerede varer kun var beskrivende i Det Forenede Kongerige, i Irland, i Tyskland og i Østrig, og tiltrådte appelkammerets afgørelse, hvorefter det omhandlede varemærke i de medlemsstater, hvor det var beskrivende, havde fået fornødent særpræg ved brug.

Appellanten har gjort følgende anbringender gældende: Tilsidesættelse af artikel 51, stk. 1, litra a), og artikel 51, stk. 2, sammenholdt med artikel 7, stk. 1, litra c), og artikel 7, stk. 3, i Rådets forordning (EF) nr. 40/94 af 20. december 1993 om EF-varemærker.

I modsætning til Rettens opfattelse er tegnet »MANPOWER« — således som Harmoniseringskontorets appelkammer rigtigt fandt — også beskrivende i Nederlandene, i Sverige, i Danmark og i Finland, samt derudover i alle øvrige medlemsstater, der tilhørte Fællesskabet før den 1. maj 2004. Hvis Retten havde taget hensyn til den omstændighed, at 47 % af de omhandlede personer i Fællesskabet — i henhold til en statistik fra Europa-Kommissionen — taler engelsk, ville den være kommet frem til den konklusion, at ordmærket »MANPOWER« ud over i Tyskland og Østrig også er beskrivende i andre EU-lande, og navnlig i Nederlandene, i Sverige, i Finland og i Danmark. Også med hensyn til de andre stater, der tilhørte Fællesskabet før den 1. maj 2004, har Retten ikke taget hensyn til, at den relevante del af den samlede befolkning i alle disse medlemsstater på grund af sin obligatoriske skoleuddannelse har tilstrækkelige engelskkundskaber til at forstå grundlæggende vokabularier som ordene »MAN« og »POWER« efter deres indhold, og således også til at genkende ordet »MANPOWER« som beskrivende med hensyn til varemærkeindehaverens varer og tjenesteydelser. Retten har imidlertid ikke givet nogen begrundelse for, at den er af den opfattelse, at befolkningen uden for Det Forenede Kongerige og Irland ikke har blot et elementært kendskab til det engelske sprog. Den har tværtimod tilmed truffet afgørelse i strid med sin hidtidige praksis, hvorefter også hele befolkningen uden for Det Forenede Kongerige og Irland tillægges et vist elementært kendskab til det engelske sprog i forbindelse med opfattelsen af et varemærke.

I forbindelse med beviset for det særpræg, der er opnået ved brug, har Retten for så vidt begået en retlig fejl derved, at den har udvidet det relevante publikum i sammenligning med appelkammerets afgørelse, uden at bedømme de foreliggende beviser vedrørende det opnåede særpræg på ny. Selv hvis man er enig med Retten i, at beviset for varemærkets opnåede særpræg alene skal føres med hensyn til Det Forenede Kongerige, Irland, Tyskland og Østrig, skulle den — i betragtning af de udvidede omsætningskredse — have annulleret appelkammerets afgørelse på dette punkt og have hjemvist sagen til appelkammeret. Retten har også retligt fejlagtigt bekræftet Appelkammerets opfattelse vedrørende en »Spillover-effekt« af den eventuelle indarbejdelse af det omhandlede ordmærke fra Det Forenede Kongerige til Irland, selv om en »afsmitning« af et varemærkes opnåede særpræg hverken kan antages i forholdet fra en medlemsstat til en anden, eller i forholdet fra en vare eller tjenesteydelse til en anden vare eller tjenesteydelse.