Sag T-66/99

Minoan Lines SA

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Konkurrence – forordning (EØF) nr. 4056/86 – kontrolundersøgelse af et andet selskabs lokaler end det selskab, der er adressat for beslutningen om kontrolundersøgelse – EF-traktatens artikel 85, stk. 1 (nu artikel 81, stk. 1, EF) – statslige bestemmelser om søtransport og offentlige myndigheders praksis – anvendeligheden af traktatens artikel 85 – tilregnelse af den retsstridige adfærd – bøde – anvendelse af retningslinjerne for beregning af bøder«

Rettens dom (Femte Afdeling) af 11. december 2003

Sammendrag af dom

1. Fællesskabsret – principper – ret til kontradiktion – overholdelse heraf under administrative procedurer

(Rådets forordning nr. 17, art. 14, og nr. 4056/86, art. 18)

2. Konkurrence – administrativ procedure – Kommissionens kontrolbeføjelser – grænser – beskyttelse mod offentlige myndigheders vilkårlige eller uforholdsmæssige indgreb

(Rådets forordning nr. 17, art. 14, og nr. 4056/86, art. 18

3. Konkurrence – administrativ procedure – Kommissionens kontrolbeføjelser – rækkevidde – adgang til virksomhedernes lokaler – grænser – angivelse af kontrolundersøgelsens genstand og formål – ret til at anlægge sag ved Fællesskabets retsinstanser

(Rådets forordning nr. 17, art. 14, og nr. 4056/86, art. 18)

4. Konkurrence – administrativ procedure – Kommissionens kontrolbeføjelser – adgang til virksomhedernes lokaler – virksomhed, som ikke er omfattet af beslutningen om kontrolundersøgelse – betingelser for adgang

(Rådets forordning nr. 4056/86, art. 18)

5. Konkurrence – administrativ procedure – Kommissionens kontrolbeføjelser – virksomhedens frivillige samarbejde – følger med hensyn til muligheden for at påberåbe sig en for kraftig indblanding fra offentlige myndigheders side

(Rådets forordning nr. 4056/86, art. 18)

6. Konkurrence – aftaler – virksomhed – begreb – økonomisk enhed – ansvar for overtrædelser

(EF-traktaten, art. 85, stk. 1 (nu art. 85, stk. 1, EF))

7. Konkurrence – aftaler – dominerende stilling – virksomhed – begreb – økonomisk enhed – virksomheder, hvorimellem der består et vertikalt forhold – kriterier

(EF-traktaten, art. 85 og 86 (nu art. 81 EF og art. 82 EF))

8. Konkurrence – fællesskabsregler – materielt anvendelsesområde – adfærd påtvunget ved statslige foranstaltninger – ikke omfattet – betingelser

(EF-traktaten, art. 85 og 86 (nu art. 81 EF og art. 82 EF))

9. Konkurrence – aftaler – aftaler mellem virksomheder – begreb – »gentlemen’s agreement« med hensyn til adfærd på markedet

(EF-traktaten, art. 85, stk. 1 (nu art. 81, stk. 1, EF))

10. Konkurrence – aftaler – deltagelse i møder med andre virksomheder med et konkurrencebegrænsende formål – adfærd, der i sig selv udgør en overtrædelse

(EF-traktaten, art. 85, stk. 1 (nu art. 85, stk 1, EF))

11. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier fastsat i Kommissionens retningslinjer – anvendelse på overtrædelser af konkurrencereglerne på området for søtransport

(EKSF-traktaten, art. 65, stk. 5; Rådets forordning nr.17, art. 15, stk. 2, og nr. 4056/86, art. 19, stk. 2)

12. Konkurrence – bøder – størrelse – bødenedsættelse til gengæld for samarbejde – annullationssøgsmål – ny stillingtagen til størrelsen af bødenedsættelsen – udelukket

(Rådets forordning nr. 17, art. 15)

1. Kontradiktionsprincippet skal overholdes af Kommissionen under alle procedurer i henhold til traktatens konkurrenceregler, såvel under administrative procedurer, der kan føre til en pålæggelse af sanktioner, som under forudgående undersøgelsesprocedurer, fordi retten til kontradiktion ikke må undergraves på uoprettelig måde under procedurer, hvorved der foretages en indledende undersøgelse, herunder i form af kontrolundersøgelser, som kan være afgørende for tilvejebringelse af bevismateriale, der godtgør, at virksomheder har handlet retsstridigt på en sådan måde, at de ifalder ansvar.

(jf. præmis 47 og 48)

2. Hvad angår de beføjelser til at foretage kontrolundersøgelser, som er tillagt Kommissionen ved artikel 14 i forordning nr. 17, og spørgsmålet om, i hvilken grad retten til kontradiktion begrænser deres omfang, er kravet om en beskyttelse mod offentlige myndigheders vilkårlige eller uforholdsmæssige indgreb i forhold af privat karakter, hvad enten der er tale om fysiske eller juridiske personer, et generelt fællesskabsretligt princip. Det gælder i henhold til retsordenerne i samtlige medlemsstater, at offentlige myndigheders indgriben i forhold af privat karakter, hvad enten der er tale om fysiske eller juridiske personer, skal være hjemlet og begrundet af årsager, der er fastlagt ved lov, og medlemsstaternes retsordener indeholder på dette grundlag – om end forskellige – ordninger om beskyttelse mod vilkårlige eller uforholdsmæssige indgreb.

(jf. præmis 49)

3. Det fremgår af såvel formålet med forordning nr. 17 som af opregningen i forordningens artikel 14 af de beføjelser, som Kommissionens repræsentanter har, at kontrolundersøgelser kan være meget omfattende. Udøvelsen af disse omfattende beføjelser er imidlertid underlagt betingelser, som kan garantere overholdelse af de pågældende virksomheders rettigheder.

Kommissionens forpligtelse til at angive en undersøgelses genstand og formål er et grundlæggende krav, som ikke alene har til formål at klarlægge, hvorfor det påtænkte indgreb inden for den pågældende virksomhed er berettiget, men også at skabe et grundlag for, at virksomheden bliver bekendt med omfanget af dens samarbejdspligt, samtidig med at dens ret til kontradiktion bevares.

Det påhviler ligeledes Kommissionen i beslutningen om en kontrolundersøgelse så klart som muligt at angive, hvad der efterspores, og hvad kontrolundersøgelsen skal vedrøre. Et sådant krav tjener til at beskytte de berørte virksomheders ret til kontradiktion, idet denne ret i alvorlig grad ville blive undergravet, såfremt Kommissionen over for virksomheder kunne benytte sig af bevismateriale, som tilvejebringes ved en kontrolundersøgelse, og som ikke har sammenhæng med dennes genstand og formål.

Endelig kan den virksomhed, der er adressat for beslutningen, anlægge annullationssøgsmål til prøvelse af en sådan beslutning ved Fællesskabets retsinstanser. Såfremt den får medhold i en sådan sag, vil Kommissionen dermed være afskåret fra at benytte ethvert dokument eller andet bevismateriale, som den måtte være kommet i besiddelse af under kontrolundersøgelsen.

(jf. præmis 51 og 54-56)

4. Kommissionen skal, når den udøver sin kontrolvirksomhed, overholde det legalitetsprincip, der gælder for fællesskabsinstitutionernes handlinger, og princippet om beskyttelse mod offentlige myndigheders vilkårlige indgriben i enhver fysisk eller juridisk persons forhold af privat karakter. Det ville være uforholdsmæssigt og i strid med bestemmelserne i forordning nr. 4056/86 om fastsættelse af de nærmere retningslinjer for anvendelsen af traktatens artikel 85 og 86 på søtransport og med grundlæggende retsgrundsætninger generelt at anerkende en ret for Kommissionen til, på grundlag af en beslutning om kontrolundersøgelse rettet til en bestemt juridisk person, at få adgang til en udenforstående juridisk persons lokaler blot med det påskud, at denne er nært forbundet med adressaten for beslutningen om kontrolundersøgelse, eller at Kommissionen mener dér at kunne finde den sidstnævntes dokumenter, og retten til at gennemføre kontrolundersøgelser i disse lokaler på grundlag af nævnte beslutning.

Kommissionen overskrider imidlertid ikke sine undersøgelsesbeføjelser, når den handler med omhu og i rigeligt omfang overholder sin forpligtelse til, før kontrolundersøgelsen så vidt muligt at sikre sig, at de lokaler, som den agter at undersøge, faktisk er den juridiske enheds lokaler, som den ønsker at undersøge. Den handler stadig lovligt, når den, efter at være blevet klar over, at de lokaler, som er genstand for kontrolundersøgelsen, ikke er den i beslutningen nævnte virksomheds lokaler, kan antage, at disse lokaler ikke desto mindre anvendes af den virksomhed, som beslutningen oprindelig sigtede til, til udøvelse af dens erhvervsaktiviteter, da det selskab, som er etableret dér, skønt det er retligt forskelligt fra det selskab, der er adressat for beslutningen, er dets repræsentant og eneforretningsfører for aktiviteter, der var genstand for Kommissionens undersøgelse. Det er af særlig betydning, at Kommissionen har krav på at få adgang til samtlige virksomhedernes lokaler, grunde og transportmidler, idet Kommissionen herved sættes i stand til at indsamle bevismateriale, der godtgør, at der er sket overtrædelser af konkurrencereglerne, dér, hvor et sådant materiale normalt befinder sig, dvs. i den pågældende virksomheds forretningslokaler. Det følger heraf, at Kommissionen ved udøvelsen af sine kontrolbeføjelser kunne tage i betragtning, at det er logisk, at dens muligheder for at finde beviser for den formodede overtrædelse er større, hvis den foretager undersøgelser i de lokaler, hvorfra den virksomhed, som undersøgelsen gælder, sædvanligt og de facto udøver sin aktivitet som virksomhed.

(jf. præmis 76, 77, 83, 84 og 88)

5. Der kan ikke være tale om en uforholdsmæssig indblanding fra de offentlige myndigheders side i en virksomheds aktivitetssfære, når en kontrolundersøgelse er foretaget i samarbejde med den pågældende virksomhed, og når der ikke er påberåbt noget forhold til støtte for det synspunkt, at Kommissionen har overskredet grænserne for det samarbejde, der er tilbudt af de ansatte i den virksomhed, som er genstand for kontrolundersøgelsen.

(jf. præmis 94)

6. Begrebet virksomhed som omhandlet i traktatens artikel 85, stk. 1 (nu artikel 81, stk. 1, EF), skal forstås som en økonomisk enhed i relation til den pågældende aftale, også når denne økonomiske enhed juridisk set udgøres af flere fysiske eller juridiske personer. En sådan økonomisk enhed udgør en enhed bestående af menneskelige, materielle og immaterielle ressourcer, der forfølger et økonomisk mål på lang sigt, og som kan medvirke ved overtrædelser af denne bestemmelse. Kommissionen kan derfor med føje, når en gruppe selskaber udgør en og samme virksomhed, pålægge ansvar for en overtrædelse begået af den nævnte virksomhed og pålægge det selskab, der er ansvarlig for gruppens handling under overtrædelsen, en bøde.

(jf. præmis 121 og 122)

7. Den situation, at to selskaber, der er særskilte juridiske personer, udgør eller hører til en og samme virksomhed eller økonomiske enhed, som udfolder en enkelt adfærd på markedet, er ikke begrænset til tilfælde, hvor der foreligger et moder-datterselskabsforhold mellem selskaber, men omfatter under visse omstændigheder også forholdet mellem et selskab og dets handelsagent eller mellem en kommittent og dennes kommissionær. Ved anvendelsen af traktatens artikel 85 og 86 (nu artikel 81 EF og 82 EF) er spørgsmålet om, hvorvidt en kommittent og hans mellemmand eller »handelsagent« udgør en økonomisk enhed, idet sidstnævnte er et hjælpeorgan, integreret i den førstnævntes virksomhed, nemlig væsentligt for afgørelsen af, om en adfærd falder ind under en af de to artiklers anvendelsesområde. Med hensyn til selskaber med et vertikalt forhold, som f.eks. forholdet mellem en kommittent og hans agent eller mellemmand, må to omstændigheder lægges til grund som de vigtigste referenceparametre ved afgørelsen af, om der foreligger en økonomisk enhed: dels om mellemmanden påtager sig en økonomisk risiko, dels om de tjenesteydelser, som mellemmanden leverer, har eksklusiv karakter.

Hvad angår spørgsmålet om at påtage sig økonomisk risiko kan en mellemhandler ikke betragtes som et hjælpeorgan, der er integreret i kommittentens virksomhed, hvis den aftale, som er indgået med sidstnævnte, lader mellemhandleren overtage eller beholde funktioner, som økonomisk set svarer til en uafhængig forhandlers, idet de indeholder bestemmelse om, at mellemhandleren skal bære de økonomiske risici, der er forbundet med salg til eller indgåelse af kontrakter med tredjemænd.

Vedrørende de af mellemhandleren udførte tjenesteydelsers eksklusive karakter taler den omstændighed, at mellemhandleren parallelt med de aktiviteter, der udøves for kommittentens regning, som uafhængig forhandler udfører transaktioner af betydeligt omfang på markedet for det pågældende produkt eller den pågældende tjenesteydelse, ikke til fordel for at antage, at der er tale om en økonomisk enhed.

(jf. præmis 124-128)

8. Traktatens artikel 85 og 86 (nu artikel 81 EF og 82 EF) tager kun sigte på konkurrencestridig adfærd fra virksomhedernes side på deres eget initiativ. Såfremt virksomhederne pånødes en konkurrencestridig adfærd ved en national lovgivning, eller såfremt denne lovgivning skaber en retlig ramme, som på sin side berøver dem enhver mulighed for at konkurrere retmæssigt, finder artikel 85 og 86 ikke anvendelse. I denne situation skyldes begrænsningen af konkurrencen ikke, som det forudsættes i disse bestemmelser, en selvstændig adfærd fra virksomhedernes side.

Derimod kan traktatens artikel 85 og 86 finde anvendelse i en situation, hvor der efter den nationale lovgivning fortsat består en mulighed for konkurrence, men hvor denne konkurrence kan hindres, begrænses eller fordrejes ved en selvstændig adfærd fra virksomhedernes side. Desuden er muligheden for at udelukke en bestemt konkurrencestridig adfærd fra anvendelsesområdet for traktatens artikel 85, stk. 1, fordi den er blevet pålagt de pågældende virksomheder af den bestående nationale lovgivning, eller fordi denne fratager dem enhver mulighed for at konkurrere, blevet fortolket snævert af Fællesskabets retsinstanser.

Det følger heraf, at i mangel af en bindende retsregel, der pålægger en adfærd, som strider mod konkurrencereglerne, kan Kommissionen således kun konkludere, at de forfulgte erhvervsdrivende manglede autonomi, hvis det af objektive, relevante og samstemmende indicier fremgår, at adfærden ensidigt var blevet pånødet dem af de nationale myndigheder gennem udøvelsen af et uimodståeligt pres, såsom truslen om at træffe statslige foranstaltninger, som var egnede til at påføre virksomhederne væsentlige tab.

(jf. præmis 176-179)

9. For at der er tale om en aftale i henhold til traktatens artikel 85, stk. 1 (nu artikel 81, stk. 1, EF), er det tilstrækkeligt, at de pågældende virksomheder har givet udtryk for en fælles vilje til at optræde på markedet på en bestemt måde. Dette er tilfældet med en »gentlemen’s agreement«.

(jf. præmis 207)

10. Den omstændighed, at en aftale, som har et konkurrencebegrænsende formål, ikke bliver anvendt eller fulgt, er ikke tilstrækkeligt til at antage, at den falder uden for forbuddet i traktatens artikel 85, stk. 1 (nu artikel 81, stk. 1 EF), fordi det er deltagelsen i forhandlinger, som har til formål at begrænse konkurrencen, der udgør overtrædelsen, selv hvis aftalens bestemmelser ikke gennemføres.

(jf. præmis 208)

11. Den generelle metode for beregningen af bøders størrelse, der er fastsat i retningslinjerne for beregningen af bøder i henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 65, stk. 5, i EKSF-traktaten, gælder også for bøder pålagt i henhold til artikel 19, stk. 2, i forordning nr. 4056/86 om fastsættelse af de nærmere retningslinjer for anvendelsen af traktatens artikel 85 og 86 på søtransport.

Da beregningen af bødebeløbene efter denne metode sker på grundlag af de to kriterier, der nævnes i artikel 19, stk. 2, i forordning nr. 4056/86, dvs. overtrædelsens grovhed og varighed, med forbehold for det maksimum, der ved den samme bestemmelse er fastsat i forhold til den enkelte virksomheds omsætning, går retningslinjerne ikke ud over den retlige ramme for sanktionerne, således som den er fastsat ved denne bestemmelse.

(jf. præmis 270 og 279)

12. Den risiko, at en virksomhed, der har opnået en bødenedsættelse til gengæld for samarbejde, senere anlægger annullationssøgsmål til prøvelse af den beslutning, hvorved overtrædelsen af konkurrencereglerne blev fastslået, og hvorved den ansvarlige virksomhed blev pålagt en sanktion i den anledning, og får medhold ved Retten i første instans eller ved Domstolen efter appel, er en normal konsekvens af en udnyttelse af de retsmidler, der er fastsat i traktaten og statutten for Domstolen. Det forhold, at en virksomhed, der har samarbejdet med Kommissionen og har fået nedsat bøden i den anledning, har fået medhold i en retssag, kan således ikke i sig selv give grundlag for, at der igen tages stilling til størrelsen af den bødenedsættelse, virksomheden har fået.

(jf. præmis 358)

RETTENS DOM (Femte Afdeling)

11. december 2003 ( )

»Konkurrence – forordning (EØF) nr. 4056/86 – kontrolundersøgelse af et andet selskabs lokaler end det selskab, der er adressat for beslutningen om kontrolundersøgelse – EF-traktatens artikel 85, stk. 1 (nu artikel 81, stk. 1, EF) – statslige bestemmelser om søtransport og offentlige myndigheders praksis – anvendeligheden af traktatens artikel 85 – tilregnelse af den retsstridige adfærd – bøde – anvendelse af retningslinjerne for beregning af bøder«

I sag T-66/99,

Minoan Lines SA, Héraklion (Grækenland), ved avocat I. Soufleros, og med valgt adresse i Luxembourg,

sagsøger,

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber ved R. Lyal og D. Triantafyllou, som befuldmægtigede, bistået af avocat A. Oikonomou, og med valgt adresse i Luxembourg,

sagsøgt,

angående en påstand om annullation af Kommissionens beslutning 1999/271/EF af 9. december 1998 vedrørende en procedure i henhold til EF-traktatens artikel 85 (IV/34.466 – Græske færger) (EFT 1999 L 109, s. 24),

har

DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABERS RET I FØRSTE INSTANS

(Femte Afdeling)

sammensat af afdelingsformanden, P. Lindh, og dommerne R. García-Valdecasas og J.D. Cooke,

justitssekretær: fuldmægtig J. Plingers,

på grundlag af den skriftlige forhandling og efter retsmødet den 1. juli 2002,

afsagt følgende

Dom

Sagens faktiske omstændigheder

1 Sagsøgeren, Minoan Lines SA, er et græsk færgeselskab, som transporterer passagerer og biler på ruten mellem Patras (Grækenland) og Ancona (Italien).

2 Efter en klage indgivet af en passager i 1992, hvorefter færgeselskabernes priser på ruterne mellem Grækenland og Italien lå meget tæt op ad hinanden, rettede Kommissionen i henhold til artikel 16 i Rådets forordning (EØF) nr. 4056/86 af 22. december 1986 om fastsættelse af de nærmere retningslinjer for anvendelsen af traktatens artikel 85 og 86 på søtransport (EFT L 378, s. 4) begæringer om oplysninger til en række færgeselskaber. Dernæst foretog den i henhold til artikel 18, stk. 3, i forordning nr. 4056/86 kontrolundersøgelser i seks færgeselskabers kontorer, nemlig fem i Grækenland og et i Italien.

3 Kommissionen vedtog den 4. juli 1994 beslutning K(94) 1790/5), hvorved den pålagde selskabet Minoan Lines at underkaste sig en kontrolundersøgelse (herefter »beslutningen om kontrolundersøgelse«). Den 5. og 6. juli 1994 undersøgte Kommissionens repræsentanter lokaler beliggende på Kifissias Avenue 64 B, Maroussi, Athen, som siden viste sig at tilhøre selskabet European Trust Agency (herefter »ETA«), en juridisk enhed, der er forskellig fra den, der nævnes i beslutningen om kontrolundersøgelse. Under denne kontrolundersøgelse tog Kommissionen kopier af et stort antal dokumenter, der senere blev anset for at vedrøre forskellige virksomheder, der var omfattet af undersøgelsen.

4 Der blev senere rettet andre begæringer om oplysninger i henhold til artikel 16 i forordning nr. 4056/86 til sagsøgeren samt til andre færgeselskaber, for at disse skulle give nærmere oplysninger om de dokumenter, man havde fundet under kontrolundersøgelserne.

5 Ved beslutning af 21. februar 1997 indledte Kommissionen en formel procedure med fremsendelse af en klagepunktsmeddelelse til ni selskaber, herunder sagsøgeren.

6 Den 9. december 1998 vedtog Kommissionen beslutning 1999/271/EF vedrørende en procedure i henhold til EF-traktatens artikel 85 (IV/34.466 – Græske færger) (EFT 1999 L 109, s. 24, herefter »beslutningen«).

7 Beslutningen indeholder følgende bestemmelser:

»Artikel 1

1. Minoan Lines, Anek Lines, Karageorgis Lines, Marlines SA og Strintzis Lines har overtrådt EF-traktatens artikel 85, stk. 1, ved at aftale de priser, der skulle anvendes for roll-on-roll-off-færgetransport mellem Patras og Ancona.

Disse overtrædelser varede i følgende tidsrum:

a) for Minoan Lines og Strintzis Lines i tidsrummet fra den 18. juli 1987 og indtil juli 1994

b) for Karageorgis Lines i tidsrummet fra den 18. juli 1987 til den 27. december 1992

c) for Marlines SA i tidsrummet fra den 18. juli 1987 til den 8. december 1989

d) for Anek Lines i tidsrummet fra den 6. juli 1989 og indtil juli 1994.

2. Minoan Lines, Anek Lines, Karageorgis Lines, Adriatica di Navigazione SpA, Ventouris Group Enterprises SA og Strintzis Lines har overtrådt EF-traktatens artikel 85, stk. 1, ved at aftale de takstniveauer, der skulle anvendes for lastbiler på ruterne fra Patras til Bari og Brindisi.

Disse overtrædelser varede i følgende tidsrum:

a) for Minoan Lines, Ventouris Group Enterprises SA og Strintzis Lines i tidsrummet fra den 8. december 1989 og indtil juli 1994

b) for Karageorgis Lines i tidsrummet fra den 8. december 1989 til den 27. december 1992

c) for Anek Lines i tidsrummet fra den 8. december 1987 og indtil juli 1994

d) for Adriatica di Navigazione SpA i tidsrummet fra den 30. oktober 1990 og indtil juli 1994.

Artikel 2

For de i artikel 1 omhandlede overtrædelser pålægges de nedennævnte virksomheder følgende bøder:

– Minoan Lines, en bøde på 3,26 mio. ECU

– Strintzis Lines, en bøde på 1,5 mio. ECU

– Anek Lines, en bøde på 1,11 mio. ECU

– Marlines SA, en bøde på 0,26 mio. ECU

– Karageorgis Lines, en bøde på 1 mio. ECU

– Ventouris Group Enterprises SA, en bøde på 1,01 mio. ECU

– Adriatica di Navigazione SpA, en bøde på 0,98 mio. ECU.

[...]«

8 Beslutningen er rettet til syv virksomheder, nemlig Minoan Lines, Heraklion, Kreta (Grækenland) (herefter »sagsøgeren« eller »Minoan«), Strintzis Lines, Piræus (Grækenland) (herefter »Strintzis«), Anek Lines, Chania, Kreta (Grækenland) (herefter »Anek«), Marlines SA, Piræus (herefter »Marlines«), Karageorgis Lines, Piræus (herefter »Karageorgis«), Ventouris Group Enterprises SA, Piræus (herefter »Ventouris Ferries«) og Adriatica di Navigazione SpA, Venedig (Italien) (herefter »Adriatica«).

Retsforhandlinger og parternes påstande

9 Ved stævning registreret på Rettens Justitskontor den 4. marts 1999 har sagsøgeren anlagt sag med påstand om annullation af beslutningen.

10 På grundlag af den refererende dommers rapport har Retten besluttet at indlede den mundtlige forhandling og som led i foranstaltninger til sagens tilrettelæggelse anmodet Kommissionen om skriftligt at besvare et spørgsmål og fremlægge nogle dokumenter. Kommissionen har efterkommet disse anmodninger inden for den fastsatte frist.

11 Parterne har afgivet mundtlige indlæg og besvaret mundtlige spørgsmål fra Retten under retsmødet, der blev afholdt den 1. juli 2002.

12 Sagsøgeren har nedlagt følgende påstande:

– Sagen antages til realitetsbehandling.

– Beslutningen annulleres, for så vidt den angår sagsøgeren.

– Subsidiært annulleres den bøde, der er pålagt sagsøgeren, eller nedsættes til et passende beløb.

– Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

13 Kommissionen har nedlagt følgende påstande:

– Frifindelse i det hele.

– Sagsøgeren tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Retlige bemærkninger

14 Sagsøgeren har påberåbt sig tre anbringender til støtte for sin påstand om annullation af beslutningen. Ifølge det første anbringende er den kontrol, der blev foretaget i ETA’s kontorer, retsstridig. Ifølge det andet anbringende er der foretaget en urigtig anvendelse af EF-traktatens artikel 85, stk. 1 (nu artikel 81, stk. 1, EF), idet beslutningen tilregner sagsøgeren ETA’s initiativer og handlinger. Ifølge det tredje anbringende er de faktiske omstændigheder i sagen med urette blevet kvalificeret som aftaler, der er forbudt ved traktatens artikel 85, stk. 1. Dette anbringende er underinddelt i et første led, hvorefter der er foretaget en urigtig anvendelse af traktatens artikel 85, stk. 1, da de pågældende virksomheder ikke rådede over den nødvendige autonomi, fordi deres adfærd var pålagt ved den relevante lovgivning og tilskyndelser fra de græske myndigheder, og et andet led, hvorefter kontakterne mellem virksomhederne i den pågældende sektor med urette er blevet kvalificeret som aftaler, der er forbudt ved traktatens artikel 85, stk. 1.

15 Til støtte for den subsidiære påstand om annullation eller nedsættelse af den pålagte bøde, har sagsøgeren gjort et fjerde anbringende gældende, som må deles i fire led, nemlig henholdsvis urigtig vurdering af overtrædelsens grovhed, overtrædelsens varighed, skærpende omstændigheder og formildende omstændigheder.

I – Påstanden om annullation af beslutningen

Det første anbringende, hvorefter kontrolundersøgelsen i ETA's kontorer var ulovlig

Parternes argumenter

16 Sagsøgeren har gjort gældende, at beslutningen i det væsentlige er baseret på dokumenter, som Kommissionen har indsamlet ulovligt, fordi den har erhvervet dem under en undersøgelse i ETA’s kontorer; ETA var sagsøgerens agent for de ruter, der forbinder Grækenland og Italien, men var et andet selskab end det, der var adressat for beslutningen om kontrolundersøgelser, nemlig sagsøgeren selv.

17 Indledningsvis har sagsøgeren henvist til de omstændigheder, hvorunder kontrolundersøgelsen fandt sted.

18 Rederiet har anført, at da Kommissionens repræsentanter den 5. juli 1994 indfandt sig i ETA’s lokaler, beliggende Kifissias Avenue 64 B, Maroussi, Athen, og anmodede ETA’s ansatte om at acceptere, at kontrolundersøgelsen blev foretaget, henledte de sidstnævnte straks Kommissionens repræsentanters opmærksomhed på, at ETA er en selvstændig juridisk person, der ikke er et moderselskab i forhold til selskabet Minoan, som ETA blot er agent for. Sagsøgeren har tilføjet, at på trods af denne oplysning fastholdt Kommissionens repræsentanter, efter at have telefoneret til deres overordnede i Bruxelles, at de ville foretage kontrolundersøgelsen, og truede, i tilfælde af afslag, ETA med sanktioner i henhold til artikel 19, stk. 1, og artikel 20, stk. 1, i forordning nr. 4056/86. Desuden anmodede Kommissionens befuldmægtigede ifølge sagsøgeren sideløbende hermed direktoratet for markedsundersøgelser og konkurrence i det græske handelsministerium som kompetent national myndighed for konkurrence om at sende en af sine ansatte til ETA’s kontorer for at indlede proceduren efter artikel 26 i den græske lov nr. 703/1977 om kontrol af monopoler og oligopoler og om beskyttelse af den frie konkurrence, hvis artikel 6 bestemmer, at såfremt kontrollen nægtes eller hindres, kan sagen henvises til anklagemyndighedens kompetente repræsentant for at opnå de lokale politimyndigheders samarbejde.

19 Ifølge sagsøgeren er det således under disse omstændigheder og på baggrund af Kommissionens repræsentanters insisteren, truslen om, at der blev udarbejdet en rapport, hvori det blev fastslået, at man modsatte sig kontrolundersøgelsen, sammenholdt med de sanktioner, som kunne følge deraf, og truslen om, at politiet ville tiltvinge sig adgang til ETA’s kontorer, at ETA’s ansatte besluttede at underkaste sig kontrolundersøgelsen.

20 Sagsøgeren har gjort gældende, at ETA efter kontrolundersøgelsen uden held ved skrivelse af 18. august 1994 har anmodet Kommissionen om at returnere alle de dokumenter, der blev beslaglagt i ETA’s kontorer under kontrolundersøgelsen, og som var blevet indsamlet som led i en aktion, der faldt uden for det personelle anvendelsesområde for beslutningen om kontrolundersøgelsen. Sagsøgeren har dernæst henvist til de udførlige drøftelser, som denne skrivelse foranledigede i Kommissionen, og har fremsat begæring om, at Retten anmoder Kommissionen om at fremlægge interne notater (internal notes) dateret den 21., den 23., den 24. og den 25. august 1994, til støtte for søgsmålet. Dernæst har sagsøgeren henvist til Kommissionens skrivelse af 30. august 1994 som svar til ETA, hvori den udtrykte den opfattelse, at kontrolundersøgelsen var korrekt. Sagsøgeren har henvist til, at ETA sendte endnu en skrivelse den 29. januar 1995, hvori man tilbageviste Kommissionens argumenter om kontrolundersøgelsens lovlighed. Sagsøgeren anser det for sandsynligt, at der blev udarbejdet endnu et udførligt internt notat den 3. februar 1995, i betragtning af den oversigt, der indeholder listen over dokumenterne i sagen, som sagsøgeren ikke har haft adgang til; derfor har sagsøgeren fremsat begæring om, at Retten ligeledes anmoder Kommissionen om at tilføre sagens akter dette dokument, for at Retten kan undersøge det, og for at sagsøgeren kan få adgang til det og bedre varetage sine retlige interesser.

21 Sagsøgeren har dernæst redegjort for grundene til, at Minoan og ETA efter sagsøgerens opfattelse er forskellige og uafhængige selskaber såvel retligt som økonomisk.

22 Med hensyn til kontrolundersøgelsens lovlighed har sagsøgeren anført, at såvel beslutningen om kontrolundersøgelsen som kontrolundersøgelsen selv og Kommissionens repræsentanters adfærd, som tvang ETA til at acceptere kontrolundersøgelsen i ETA’s lokaler, er åbenbare tilsidesættelser af EF-traktatens artikel 189 (nu artikel 249 EF) og af artikel 18 i forordning nr. 4056/86.

23 I denne forbindelse har sagsøgeren anført, at mens det i traktatens artikel 189, stk. 4, bestemmes, at »en beslutning er bindende i alle enkeltheder for dem, den angiver at være rettet til«, angiver beslutningen om kontrolundersøgelse af 4. juli 1994 i det foreliggende tilfælde at være rettet, ikke til ETA, men til Minoan. Følgelig har Kommissionens repræsentanter foretaget kontrolundersøgelser i lokaler tilhørende ét selskab, nemlig ETA, på grundlag af en beslutning og kontrolundersøgelsesfuldmagter, der vedrørte et andet selskab, nemlig sagsøgeren.

24 For det andet har sagsøgeren gjort gældende, at det følger af artikel 18, stk. 1, 2 og 3, sammenholdt med artikel 19, stk. 1, litra c), i forordning nr. 4056/86, at de kontrolundersøgelsesbeføjelser, der nævnes i artikel 18, stk. 1, som vedrører kontrol af bøger og andre forretningspapirer, udfærdigelse af afskrifter, krav om mundtlige forklaringer og adgang »til alle virksomhedernes lokaler, grunde og transportmidler«, udelukkende vedrører de virksomheder, som den i forordningens artikel 18, stk. 3, nævnte beslutning er rettet til. Samme opfattelse må gælde for truslen om pålæggelse af bøder i artikel 19, stk. 1, litra c), i forordning nr. 4056/86 i det tilfælde, at virksomhederne nægter at underkaste sig en kontrolundersøgelse, og hvor de forlangte bøger og andre forretningspapirer fremlægges ufuldstændigt, samt for anmodningen om bistand til den kompetente græske myndighed i henhold til artikel 18, stk. 5, i forordning nr. 4056/86.

25 I øvrigt har sagsøgeren bestridt vurderingerne i betragtning 39 til beslutningen, på grundlag af hvilke Kommissionen fandt, at kontrolundersøgelsen var lovlig.

26 Hvad for det første angår den omstændighed, at ETA som sagsøgerens repræsentant selv betegnede sig som »Minoan Athen«, og at ETA i sine lokaler i Athen anvendte sagsøgerens logo og mærke, har sagsøgeren anført, at det i nutidig kommerciel og økonomisk praksis er meget almindeligt, at en virksomhed anvender en anden virksomheds logo og kommercielle kendetegn, når den er knyttet til den ved et varigt kontraktforhold, således som det gælder for handelsagenter, medlemmer af distributionsnet og franchisetagere i et franchisenet. I disse tilfælde kræver nettets homogenitet, at der anvendes et fælles tydeligt tegn, nemlig mandantens eller koncessionsgiverens i forhandlernettet eller franchisegiverens. Ifølge sagsøgeren påvirker denne omstændighed imidlertid på ingen måde virksomhedens retlige og økonomiske selvstændighed, idet virksomheden på grundlag af en koncession anvender en anden virksomheds mærke i sine handelstransaktioner. Hvis synspunktet i beslutningen blev accepteret, ville det betyde, at Kommissionen på grundlag af en beslutning rettet til ejeren af et forhandlernet kan foretage kontrolundersøgelser på alle nettets medlemmers forretningssteder på trods af, at disse medlemmer er retligt og økonomisk uafhængige virksomheder, hvilket er i åbenbar strid med grundlæggende principper og grundlæggende bestemmelser i såvel Fællesskabets retsorden som de nationale retsordener.

27 Efter sagsøgerens opfattelse afsvækkes dette resultat ikke af, at ETA’s lovlige repræsentant, hr. Sfinias, efter den pågældende kontrolundersøgelse besvarede en anmodning om oplysninger fra Kommissionen ved i Minoans navn at underskrive et dokument, hvorpå ETA’s forretningsadresse figurerer under Minoans logo og mærke. Sagsøgeren har erkendt, at dette svar faktisk er underskrevet af hr. Sfinias, men har fremhævet, at han har handlet efter udtrykkelig instruks fra sagsøgeren.

28 Hvad angår den omstændighed, at ETA’s adresse figurerer under Minoans logo og mærke, har sagsøgeren præciseret, at denne angivelse findes nederst på siden sammen med adressen på »International Lines Head Office« (Kifissias Avenue 64 B) og på »Passengers Office« (Vassileos Konstantinou Avenue 2), og har gjort gældende, at disse adresser er anført af hensyn til kunder og andre interesserede, for at oplyse dem om, at de med hensyn til alt, hvad der angår de internationale ruter, udstedelse af billetter og passagerers afrejse fra Athen skal henvende sig til selskabets generalagents korresponderende kontorer, idet denne er kompetent med hensyn til de internationale ruter og spørgsmål vedrørende passagerer.

29 Sagsøgeren har i øvrigt anført, at selv om alle de ovenfor beskrevne omstændigheder har kunnet skabe usikkerhed i Kommissionens tjenestegrene, måtte denne usikkerhed under alle omstændigheder forsvinde senest på det tidspunkt, hvor dens repræsentanter ankom til ETA’s lokaler, i betragtning af de protester og verbale reaktioner, som de fremkaldte, og de oplysninger, som blev givet dem, og som de i øvrigt selv havde krævet (lejekontrakt i ETA’s navn og dette selskabs ansattes lønsedler).

30 Endelig har sagsøgeren bestridt Kommissionens konklusion (betragtning 139 til beslutningen) om, at uafhængigt af ETA’s øvrige brug af disse lokaler tillod Minoan ETA at benytte disse lokaler også som lokaler for »Minoan Athen«. En sådan konklusion er vilkårlig og kan ikke udledes af nogen klausul i de kontrakter, der er indgået mellem Minoan og ETA. Sagsøgeren har fremhævet, at disse lokaler udelukkende blev besiddet og anvendt af ETA, som drev virksomhed dér med sit personale, sin kapital og sin organisation, navnlig som agent for Minoan, på grundlag af kontraktmæssige forpligtelser, som det havde indgået.

31 Sagsøgeren har ligeledes bestridt Kommissionens argument om, at selv hvis det antages, at Minoan ikke reelt (in corpore) udøvede virksomhed i de pågældende lokaler, var Kommissionen, for så vidt som dokumenter tilhørende Minoan befandt sig dér, af denne grund berettiget til at søge efter disse dokumenter. Sagsøgeren mener, at en sådan opfattelse er i åbenbar strid med såvel bestemmelserne i forordning nr. 4056/86 som med almindelige retsgrundsætninger. Desuden anser sagsøgeren denne opfattelse for yderst farlig, da Kommissionen ved at påberåbe sig den kræver ret for sig selv til, på grundlag af en beslutning om en kontrolundersøgelse rettet til en bestemt virksomhed, at få adgang til enhver tredjemandsvirksomheds lokaler, så snart den mener, at den dér kan finde dokumenter fra den virksomhed, der er adressat for beslutningen om en kontrolundersøgelse, og foretage kontrolundersøgelser i disse lokaler på grundlag af den nævnte beslutning.

32 Sagsøgeren har tilføjet, at en sådan opfattelse er i åbenbar strid med det legalitetsprincip, der gælder for fællesskabsinstitutionernes handlinger, og med princippet om beskyttelse mod offentlige myndigheders vilkårlige indgriben i enhver fysisk eller juridisk persons forhold af privat karakter (jf. Domstolens dom af 21.9.1989, forenede sager 46/87 og 227/88, Hoechst mod Kommissionen, Sml. s. 2859, præmis 19). Sagsøgeren har således henvist til, at Domstolen gentagne gange har anerkendt, at det almindelige princip om overholdelse af retten til kontradiktion i administrative procedurer, der kan føre til pålæggelse af sanktioner, også indebærer, at ethvert uopretteligt indgreb i denne ret under procedurer, hvorved der foretages en indledende undersøgelse, herunder i form af kontrolundersøgelser, skal undgås (jf. dommen i sagen Hoechst mod Kommissionen, præmis 15).

33 Sagsøgeren har anført, at grundrettighederne udgør en integrerende del af de almindelige retsgrundsætninger, som Fællesskabets retsinstanser skal beskytte, og at Domstolen og Retten i denne forbindelse lader sig inspirere af de fælles forfatningsmæssige traditioner i medlemsstaterne. Sagsøgeren har ligeledes henvist til, at det fremgår af artikel F, stk. 2, i traktaten om Den Europæiske Union (efter ændring nu artikel 6, stk. 2, EU), at »Unionen respekterer de grundlæggende rettigheder, således som de garanteres ved den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder [...] og således som de følger af medlemsstaternes fælles forfatningsmæssige traditioner, som generelle principper for fællesskabsretten«, og har anført, at den græske forfatnings artikel 9, som henviser til boligens ukrænkelighed, enstemmigt fortolkes således, at den også omfatter forretningslokaler, selv når disse tilhører privatretlige juridiske personer, såsom selskaber. Endelig har sagsøgeren anført, at de ovennævnte principper gælder så meget desto mere, når kontrolundersøgelsen vedrører de virksomheders lokaler, som ikke er adressater for beslutningen om kontrolundersøgelse.

34 Sagsøgeren har gjort gældende, at Kommissionens repræsentanter på uberettiget og retsstridig måde har påberåbt sig beslutningen om kontrolundersøgelse og kontrolundersøgelsesfuldmagterne og har truet ETA med sanktioner og med at tiltvinge sig adgang til selskabets lokaler. Sagsøgeren er af den opfattelse, at hvis disse repræsentanter havde haft grunde til at antage, at en kontrolundersøgelse i dette selskabs lokaler var nødvendig, skulle de have indhentet en ny beslutning fra Kommissionen, som udtrykkeligt angav, at ETA var adressat for kontrolundersøgelsen, og som behørigt anførte de særlige grunde til, at ETA skulle være genstand for en kontrolundersøgelse.

35 Ifølge sagsøgeren følger det heraf, at Kommissionen ikke blot har handlet i strid med beslutningen om kontrolundersøgelse og kontrolundersøgelsesfuldmagterne, men også mere generelt i strid med fællesskabsrettens grundlæggende bestemmelser og principper, navnlig det legalitetsprincip, der gælder for Fællesskabets institutioners handlinger.

36 Kommissionen har bestridt, at den har foretaget en ulovlig undersøgelse i ETA’s kontorer, og at den ulovligt har anvendt de dokumenter, der blev indsamlet under denne undersøgelse, fordi den, da den foretog kontrolundersøgelsen, var af den opfattelse, at ETA fungerede som integreret hjælpeorgan i virksomheden Minoan, og at ETA udelukkende handlede på Minoans regning og i dettes navn og ikke som selvstændig handlende, således som det anføres i betragtning 137 til beslutningen. Den mente således, at ETA optrådte som Minoans »forlængede arm«.

37 I denne forbindelse har den anført, at ETA selv betegnede sig som værende »Minoan Lines« og klart gav tredjemænd indtryk af, at kontorerne i Athen, beliggende Kifissias Avenue 64 B, Athen, var Minoans kontorer. Kommissionen har tilføjet, at hr. Sfinias før kontrolundersøgelsen havde besvaret en begæring om oplysninger fra Kommissionen ved i Minoans navn at underskrive et dokument på brevpapir, der bar Minoans logo og mærke, med ETA’s kontorers adresse, men uden på nogen måde at henvise til sidstnævnte selskab.

38 Kommissionen har anført, at alle de aktiviteter, der blev udøvet i de undersøgte kontorer, eller i hvert fald en del af dem, var Minoans aktiviteter, uanset spørgsmålet om, hvem der var lejer af disse kontorer. Efter Kommissionens opfattelse er det væsentlige ikke den formelle lejekontrakt, men den reelle situation, således som den fremgår af de ovennævnte omstændigheder. Selv hvis det antages, at sagsøgeren ikke reelt (in copore) udøvede virksomhed i de pågældende lokaler, er det åbenbart, at dokumenter tilhørende sagsøgeren befandt sig dér, og at Kommissionen følgelig af denne grund havde ret til at undersøge de pågældende dokumenter.

39 Kommissionen mener, at der under disse omstændigheder hverken kan være tale om ulovligt opnåede beviser eller om vilkårligt udøvet kontrol, fordi kontrollen blev foretaget i kontorer, hvor der blev udøvet erhvervsmæssige aktiviteter, hvoraf i hvert fald en del, om ikke alle, var erhvervsmæssige aktiviteter udøvet af Minoan, altså det selskab, der er genstand for beslutningen om kontrolundersøgelse af 4. juli 1994.

40 Selv hvis det antages, at der foreligger en fejl fra dens side med hensyn til det kontrollerede selskabs identitet, har Kommissionen under alle omstændigheder gjort gældende, for det første at den har udfoldet alle mulige bestræbelser for at skaffe sig kendskab til, hvem der var indehaver af kontorerne på Kifissias Avenue 64 B, hvori Minoan, der var adressat for beslutningen om kontrolundersøgelse, udøvede sine aktiviteter i Athen. For det andet er Minoans argument om, at de præciseringer, som blev givet Kommissionen, skulle have fjernet enhver tvetydighed med hensyn til formerne og stedet for udøvelsen af selskabets aktiviteter, efter Kommissionens opfattelse overforenklet. Kommissionen har henvist til, at der indtil tidspunktet for kontrollen aldrig havde været tale om nogen sondring mellem to juridiske personer. Tværtimod, ETA, som selv betegnede sig som værende »Minoan Lines«, præsenterede sig som en integrerende del af Minoan og fungerede faktisk som sådan. Ydermere besvarede selskabets forretningsfører, hr. Sfinias, den korrespondance, der blev sendt til Minoan, ved at underskrive sine breve under Minoans logo og mærke og ved som adresse at anføre ETA’s adresse uden på nogen måde at hentyde til sidstnævnte. I betragtning af disse omstændigheder som helhed, der tyder på, at Minoans og ETA’s adfærd er en enhed, der udvisker sondringen mellem dem, har Kommissionen anført, at ETA’s ansattes »præciseringer« hverken var tilstrækkelige til straks at kaste lys over spørgsmålet om sondringen mellem de juridiske personer eller til at hindre kontrollens forløb, så meget desto mere som den pågældende sondring ville have krævet en materiel vurdering uden at lægge vægt på formen.

Rettens bemærkninger

41 I forbindelse med dette anbringende har sagsøgeren i det væsentlige gjort gældende, at Kommissionen ulovligt har indsamlet de beviser, som beslutningen er baseret på, idet den har opnået dem under en kontrolundersøgelse, der blev foretaget i en virksomheds kontorer, som ikke var adressat for beslutningen om en kontrolundersøgelse. Sagsøgeren har gjort gældende, at Kommissionen med denne fremgangsmåde har misbrugt sin kontrolundersøgelseskompetence og har tilsidesat traktatens artikel 189, artikel 18 i forordning nr. 4056/86 og almindelige retsgrundsætninger.

42 Retten finder, at der må tages stilling til dette anbringende i lyset af de principper, der gælder for Kommissionens beføjelser i forbindelse med kontrolundersøgelser og sagens faktiske baggrund.

A – Kommissionens beføjelser i forbindelse med kontrolundersøgelser

43 Det fremgår af betragtning 16 til forordning nr. 4056/86, at lovgiver har ment, at denne forordning skal fastsætte »de [...] beslutnings- og sanktionsbeføjelser, der er nødvendige for at sikre overholdelsen af de i [traktatens] artikel 85, stk. 1, og artikel 86 fastsatte forbud samt af betingelserne for anvendelse af artikel 85, stk. 3«.

44 Nærmere bestemt er Kommissionens beføjelser med hensyn til kontrolundersøgelser på stedet fremstillet i artikel 18 i forordning nr. 4056/86, der er affattet således:

»Artikel 18

Kommissionens beføjelser til at foretage kontrolundersøgelser

1. Til løsning af de opgaver, som i denne forordning er henlagt til Kommissionen, kan denne foretage alle nødvendige kontrolundersøgelser hos virksomheder eller sammenslutninger af virksomheder.

Til dette formål har Kommissionens befuldmægtigede repræsentanter følgende beføjelser:

a) at kontrollere bøger og andre forretningspapirer

b) at tage afskrifter eller ekstraktudskrifter af bøger og forretningspapirer

c) at kræve mundtlige forklaringer på stedet

d) at få adgang til alle virksomhedernes lokaler, grunde og transportmidler.

2. De repræsentanter, som af Kommissionen har fået fuldmagt til at foretage kontrolundersøgelsen, udøver deres beføjelser efter fremlæggelse af en skriftlig fuldmagt, der indeholder oplysning om kontrolundersøgelsens genstand og formål samt om de i denne forordning i artikel 19, stk. 1, litra c), fastsatte sanktioner, der finder anvendelse, såfremt de forlangte bøger eller forretningspapirer ikke fremlægges i deres helhed. Kommissionen skal med passende varsel give vedkommende myndighed i den medlemsstat, inden for hvis område kontrolundersøgelsen skal foretages, underretning om undersøgelsesopgaven og om de befuldmægtigede personers identitet.

3. Virksomheder og sammenslutninger af virksomheder har pligt til at underkaste sig de kontrolundersøgelser, hvorom Kommissionen har truffet beslutning. I beslutningen angives kontrolundersøgelsens genstand og formål, fastsættes tidspunktet for dens begyndelse og gives oplysning om de i artikel 19, stk. 1, litra c), og artikel 20, stk. 1, litra d), fastsatte sanktioner samt om adgangen til at indbringe klage over beslutninger for Domstolen.

4. Kommissionen træffer de i stk. 3 omhandlede beslutninger efter at have indhentet udtalelse fra vedkommende myndighed i den medlemsstat, inden for hvis område kontrolundersøgelsen skal foretages.

5. Repræsentanterne for vedkommende myndighed i den medlemsstat, inden for hvis område undersøgelsen skal foretages, kan efter vedkommende myndigheds eller Kommissionens anmodning bistå Kommissionens repræsentanter med løsningen af disse opgaver.

6. Modsætter en virksomhed sig en i henhold til denne artikel påbudt kontrolundersøgelse, yder vedkommende medlemsstat de af Kommissionen bemyndigede repræsentanter den fornødne støtte til løsning af deres opgaver. Medlemsstaterne træffer, efter at have rådført sig med Kommissionen, inden den 1. januar 1989 de til dette formål fornødne foranstaltninger.«

45 Da ordlyden af artikel 18 i forordning nr. 4056/86 er identisk med ordlyden af artikel 14 i Rådets forordning nr. 17 af 6. februar 1962, første forordning om anvendelse af bestemmelserne i traktatens artikel 85 og 86 (EFT 1959-1962, s. 81), og da disse to forordninger er udstedt i henhold til EF-traktatens artikel 87 (efter ændring nu artikel 83 EF) for at præcisere de nærmere regler for anvendelsen af EF-traktatens artikel 85 og 86 (nu artikel 82 EF), finder retspraksis vedrørende omfanget af Kommissionens beføjelser med hensyn til kontrolundersøgelser efter artikel 14 i forordning nr. 17 ligeledes anvendelse på det foreliggende tilfælde.

46 Ifølge traktatens artikel 87, stk. 2, litra a) og b), har forordning nr. 17 til formål at sikre overholdelsen af de i traktatens artikel 85, stk. 1, og artikel 86 nævnte forbud og at fastlægge de nærmere retningslinjer for anvendelsen af bestemmelsen i artikel 85, stk. 3. Denne forordning skal således sikre opnåelsen af det formål, der nævnes i traktatens artikel 3, litra f). Forordningen tillægger derfor Kommissionen en vidtgående efterforsknings- og kontrolbeføjelse og fastslår i sin ottende betragtning, at Kommissionen i hele fællesmarkedsområdet må have beføjelse til at kræve de oplysninger og foretage sådanne kontrolundersøgelser, »som er nødvendige« for at afsløre overtrædelser af traktatens artikel 85 og 86 (Domstolens dom af 26.6.1980, sag 136/79, National Panasonic mod Kommissionen, Sml. s. 2033, præmis 20, og af 18.5.1982, sag 155/79, AM&S mod Kommissionen, Sml. s. 1575, præmis 15). Betragtning 16 til forordning nr. 4056/86 udtaler sig også i denne retning.

47 Fællesskabets retsinstanser har ligeledes fremhævet betydningen af, at grundrettighederne overholdes, navnlig retten til kontradiktion i alle procedurer for anvendelse af traktatens konkurrenceregler, og har i deres domme præciseret, på hvilken måde retten til kontradiktion skal bringes i overensstemmelse med Kommissionens beføjelser under den administrative procedure og ligeledes under de faser, der går forud for undersøgelsen og indhentningen af oplysninger.

48 Domstolen har præciseret, at kontradiktionsprincippet skal overholdes af Kommissionen, såvel under administrative procedurer, der kan føre til en pålæggelse af sanktioner, som under forudgående undersøgelsesprocedurer, fordi retten til kontradiktion ikke må undergraves på uoprettelig måde under procedurer, hvorved der foretages en indledende undersøgelse, herunder i form af kontrolundersøgelser, som kan være afgørende for tilvejebringelse af bevismateriale, der godtgør, at virksomheder har handlet retsstridigt på en sådan måde, at de ifalder ansvar (dommen i sagen Hoechst mod Kommissionen, præmis 15).

49 Hvad nærmere angår de beføjelser til at foretage kontrolundersøgelser, som er tillagt Kommissionen ved artikel 14 i forordning nr. 17, og spørgsmålet om, i hvilken grad retten til kontradiktion begrænser deres omfang, har Domstolen anerkendt, at kravet om en beskyttelse mod offentlige myndigheders vilkårlige eller uforholdsmæssige indgreb i forhold af privat karakter, hvad enten der er tale om fysiske eller juridiske personer, er et generelt fællesskabsretligt princip (dommen i sagen Hoechst mod Kommissionen, præmis 19, og Domstolens dom af 22.10.2002, sag C-94/00, Roquette Frères, Sml. I, s. 9011, præmis 27). Domstolen fastslog, at det gælder i henhold til retsordenerne i samtlige medlemsstater, at offentlige myndigheders indgriben i forhold af privat karakter, hvad enten der er tale om fysiske eller juridiske personer, skal være hjemlet og begrundet af årsager, der er fastlagt ved lov, og at medlemsstaternes retsordener på dette grundlag indeholder – om end forskellige – ordninger om beskyttelse mod vilkårlige eller uforholdsmæssige indgreb.

50 Domstolen har fastslået, at formålet med de beføjelser, der i artikel 14 i forordning nr. 17 er tillagt Kommissionen, er at give denne mulighed for at løse den opgave, der påhviler den efter EF-traktaten, nemlig at påse, at konkurrencereglerne inden for fællesmarkedet overholdes. Som det fremgår af fjerde afsnit i præamblen til traktaten, af artikel 3, litra f), og af artikel 85 og 86, er formålet med konkurrencereglerne at forhindre, at konkurrencen fordrejes til skade for almenheden, de enkelte virksomheder og forbrugerne. Udøvelsen af disse beføjelser bidrager til at opretholde den konkurrenceordning, der er tilsigtet i traktaten, og som virksomhederne ubetinget er forpligtet til at overholde (dommen i sagen Hoechst mod Kommissionen, præmis 25).

51 Domstolen har ligeledes udtalt, at det fremgår af såvel formålet med forordning nr. 17 som af opregningen i forordningens artikel 14 af de beføjelser, som Kommissionens repræsentanter har, at kontrolundersøgelser kan være meget omfattende. Nærmere bestemt har Domstolen udtrykkeligt fastslået, at »det [var] [...] af særlig betydning, at Kommissionen har krav på at få adgang til virksomhedernes samtlige lokaler, grunde og transportmidler, idet Kommissionen herved [blev sat] i stand til at indsamle bevismateriale, der godtgør, at der er sket overtrædelser af konkurrencereglerne, dér, hvor et sådant materiale normalt befinder sig, dvs. i den pågældende virksomheds forretningslokaler«.

52 Domstolen har også lagt vægt på at fremhæve betydningen af at beskytte kontrolundersøgelsernes effektive virkning som nødvendigt instrument til, at Kommissionen kan udøve sine hverv som traktatens vogter på konkurrenceområdet, og har udtalt følgende (dommen i sagen Hoechst mod Kommissionen, præmis 27): »[...] denne beføjelse til at få adgang ville ikke tjene noget formål, såfremt Kommissionens repræsentanter kun kunne kræve fremlæggelse af dokumenter eller anden form for skriftligt materiale, som de forinden klart har kunnet identificere. Tværtimod må den nævnte beføjelse omfatte en ret til at efterspore oplysninger, der endnu ikke er kendte eller fuldt ud identificeret. Uden en sådan ret ville det være umuligt for Kommissionen at indsamle alle de til undersøgelsen nødvendige oplysninger, for så vidt den pågældende virksomhed afslår at samarbejde eller endog forsøger at lægge hindringer i vejen for undersøgelsen«.

53 Imidlertid må det bemærkes, at der i fællesskabsretten hjemles en række retssikkerhedsgarantier, som gives de pågældende virksomheder, mod de offentlige myndigheders eventuelle vilkårlige eller uforholdsmæssige indgreb i deres private virksomhedssfære (dommen i sagen Roquette Frères, præmis 43).

54 I artikel 14, stk. 3, i forordning nr. 17 pålægges det Kommissionen at begrunde beslutningen om en kontrolundersøgelse og herved angive undersøgelsens genstand og formål, hvilket, således som det er fastslået af Domstolen, er et grundlæggende krav, som ikke alene har til formål at klarlægge, hvorfor det påtænkte indgreb inden for den pågældende virksomhed er berettiget, men også at skabe et grundlag for, at virksomheden bliver bekendt med omfanget af dens samarbejdspligt, samtidig med at dens ret til kontradiktion bevares (dommene i sagerne Hoechst mod Kommissionen, præmis 29, og Roquette Frères, præmis 47).

55 Det påhviler ligeledes Kommissionen i den nævnte beslutning så klart som muligt at angive, hvad der efterspores, og hvad kontrolundersøgelsen skal vedrøre (dommen i sagen National Panasonic mod Kommissionen, præmis 26 og 27). Som Domstolen har fastslået, tjener et sådant krav til at beskytte de berørte virksomheders ret til kontradiktion, idet denne ret i alvorlig grad ville blive undergravet, såfremt Kommissionen over for virksomheder kunne benytte sig af bevismateriale, som tilvejebringes ved en kontrolundersøgelse, og som ikke har sammenhæng med dennes genstand og formål (Domstolens dom af 17.10.1989, sag 85/87, Dow Benelux mod Kommissionen, Sml. s. 3137, præmis 18, og dommen i sagen Roquette Frères, præmis 48).

56 Desuden bemærkes, at en virksomhed, hos hvem Kommissionen har besluttet at gennemføre en kontrolundersøgelse, i overensstemmelse med bestemmelserne i EF-traktatens artikel 173, stk. 4 (efter ændring nu artikel 230, stk. 4, EF), kan anlægge sag til prøvelse af en sådan beslutning ved Fællesskabets retsinstanser. Såfremt disse annullerer den nævnte beslutning, vil Kommissionen dermed i forbindelse med proceduren vedrørende overtrædelse af Fællesskabets konkurrenceregler være afskåret fra at benytte ethvert dokument eller andet bevismateriale, som den måtte være kommet i besiddelse af under kontrolundersøgelsen, idet en beslutning, hvorved det fastslås, at der er sket en overtrædelse, vil kunne blive annulleret af Fællesskabets retsinstanser i det omfang, den er baseret på et sådant bevismateriale (jf. kendelse afsagt af Domstolens præsident den 26.3.1987, sag 46/87 R, Hoechst mod Kommissionen, Sml. s. 1549, præmis 34, og den 28.10.1987, sag 85/87 R, Dow Chemical Nederland mod Kommissionen, Sml. s. 4367, præmis 17, og dommen i sagen Roquette Frères, præmis 49).

57 Det er på baggrund af ovenstående betragtninger, at der skal tages stilling til anbringendet om kontrolundersøgelsens angivelige retsstridighed.

B – Hvorvidt anbringendet kan lægges til grund

58 En stillingtagen til spørgsmålet, om dette anbringende kan lægges til grund, kræver først en fremstilling af de omstændigheder, hvorunder kontrolundersøgelsen er blevet udført i det foreliggende tilfælde.

1. Relevante faktiske omstændigheder, som ikke bestrides af parterne

59 Den 12. oktober 1992 rettede Kommissionen i henhold til forordning nr. 4056/86, på foranledning af en klage, hvori det blev påpeget, at priserne på færgeoverfarter mellem Grækenland og Italien lå meget tæt op ad hinanden, en begæring om oplysninger til Minoan på selskabets hjemsteds adresse (Agiou Titou 38, Heraklion, Kreta).

60 Den 20. november 1992 modtog Kommissionen en skrivelse som svar på sin begæring om oplysninger, som var underskrevet af hr. Sfinias på Minoans brevpapir, hvorpå der øverst til venstre figurerede et enkelt forretningslogo, nemlig »Minoan Lines«, hvorunder der var anført en enkelt adresse: »2 Vas. Konstantinou Av. (Stadion); 11635 Athen«.

61 Den 1. marts 1993 sendte Kommissionen endnu en begæring om oplysninger til Minoan, stadig til dets hjemsted i Heraklion.

62 Den 5. maj 1993 blev Kommissionens skrivelse af 1. marts 1993 besvaret ved en skrivelse på Minoans brevpapir, der ligeledes var underskrevet af hr. Sfinias, hvorpå der ligeledes øverst til venstre på siden figurerede et enkelt forretningslogo, nemlig »Minoan Lines«, men denne gang uden at der var anført nogen adresse derunder. Nederst på siden var der anført to adresser: »INTERNATIONAL LINES HEAD OFFICES: 64 B Kifissias Ave. GR, 15125 Maroussi, Athen« og derunder »PASSENGER OFFICE: 2 Vassileos Konstantinou Ave, GR, 11635 Athen«.

63 Den 5. juli 1994 begav Kommissionens repræsentanter sig til lokalerne beliggende Kifissias Avenue 64 B, Maroussi, Athen, og overgav til de personer, der modtog dem, og som senere viste sig at være ETA’s ansatte, dels beslutningen om kontrolundersøgelse, dels fuldmagterne D/06658 og D/06659 af 4. juli 1994, underskrevet af generaldirektøren for Generaldirektoratet for Konkurrence, som bemyndigede Kommissionens repræsentanter til at foretage kontrolundersøgelsen.

64 På grundlag af disse dokumenter anmodede Kommissionens repræsentanter ETA’s ansatte om at acceptere, at kontrolundersøgelsen blev foretaget. De sidstnævnte henledte imidlertid deres opmærksomhed på, at de befandt sig i ETA’s kontorer, at de var ansatte ved ETA, og at ETA var en selvstændig juridisk person uden anden tilknytning til Minoan end den, at ETA var Minoans agent. Kommissionens befuldmægtigede fastholdt, efter at have telefoneret til deres overordnede i Bruxelles, at kontrolundersøgelsen skulle foretages, og gjorde ETA’s ansatte opmærksomme på, at såfremt de modsatte sig undersøgelsen, kunne der pålægges sanktioner i henhold til artikel 19, stk. 1, og artikel 20, stk. 1, i forordning nr. 4056/86, idet disse to bestemmelser var nævnt i beslutningen om kontrolundersøgelse, og deres ordlyd var anført i dens bilag. Desuden anmodede Kommissionens repræsentanter direktoratet for markedsundersøgelser og konkurrence i det græske handelsministerium som kompetent national myndighed på konkurrenceområdet om at sende en af sine ansatte til ETA’s kontorer.

65 Kommissionens repræsentanter oplyste ikke udtrykkeligt ETA’s ansatte om, at de havde mulighed for at lade sig bistå af en advokat, men overgav dem et notat på to sider, der indeholdt forklaringer om kontrolundersøgelsens art og normale forløb.

66 ETA’s ansatte besluttede til sidst, efter at have telefoneret til deres direktør, der var fraværende fra Athen, at underkaste sig kontrolundersøgelsen, men tilkendegav dog, at de i undersøgelsesrapporten ville give udtryk for, at de var uenige heri.

67 Kommissionens befuldmægtigede indledte dernæst kontrolundersøgelsen, som blev afsluttet sidst på den følgende dag, den 6. juli 1994.

68 Endelig bemærkes, at som sagsøgeren selv har fremhævet (jf. præmis 26 ovenfor), var ETA som sagsøgerens repræsentant fuldt ud bemyndiget til at handle og til som led i sin erhvervsvirksomhed at betegne sig som »Minoan Lines Athen« samt til at gøre brug af Minoans mærke og logo som led i sin virksomhed som agent.

69 På baggrund af det foregående fastslår Retten, at følgende klart fremgår af de faktiske omstændigheder:

– For det første var ETA under udøvelsen og forvaltningen af sin virksomhed som Minoans agent og repræsentant bemyndiget til over for offentligheden i almindelighed og Kommissionen at præsentere sig som Minoan, således at ETA’s identitet som forretningsfører for de nævnte erhvervsmæssige aktiviteter i praksis var fuldt ud sidestillet med Minoans.

– For det andet viser den omstændighed, at de skrivelser, som Kommissionen sendte til Minoan, blev oversendt til hr. Sfinias med henblik på et direkte svar til Kommissionen, at såvel Minoan som ETA og hr. Sfinias fra begyndelsen af Kommissionens indgriben var klar over, at denne var i færd med at opfølge en klage; de fik ligeledes kendskab til klagens art, genstanden for begæringen om oplysninger og den omstændighed, at Kommissionen handlede på grundlag af forordning nr. 4056/86, der nævnes i de pågældende skrivelser; det følger heraf, at Minoan ved at tilsende hr. Sfinias skrivelserne med henblik på besvarelse de facto ikke blot bemyndigede denne, men også ETA til at præsentere sig over for Kommissionen som behørigt befuldmægtigede talsmænd for Minoan under den pågældende undersøgelse.

– For det tredje fremgår det af det foregående som helhed samt af den omstændighed, at Minoan havde delegeret udøvelsen af sine erhvervsmæssige aktiviteter til ETA, at kontorerne på Kifissias Avenue 64 B i praksis var det virkelige center for Minoans erhvervsmæssige aktiviteter og derfor det sted, hvor de bøger og forretningspapirer, som vedrørte disse aktiviteter, befandt sig.

70 Det følger heraf, at de pågældende lokaler var Minoans lokaler som adressat for beslutningen om kontrolundersøgelse efter artikel 18, stk. 1, litra d), i forordning nr. 4056/86.

2. Hvorvidt principperne for Kommissionens udøvelse af sine kontrolundersøgelsesbeføjelser er overholdt i det foreliggende tilfælde

71 Det fremgår af sagen, at såvel de fuldmagter som den beslutning om kontrolundersøgelse, som Kommissionens tjenestemænd forelagde ETA’s ansatte, opfyldte kravet om at angive kontrolundersøgelsens genstand og formål. I beslutningen om kontrolundersøgelse redegøres der nemlig på halvanden side af betragtningerne dertil for grundene til, at Kommissionen finder, at der kunne foreligge en aftale om færgepriserne for passagerer, biler og lastbiler mellem de vigtigste virksomheder, der betjener færgeruterne mellem Grækenland og Italien, som ville være i strid med traktatens artikel 85, stk. 1. Den redegør for det pågældende marked i hovedtræk, de vigtigste selskaber, der driver virksomhed på dette marked, herunder Minoan, og markedsandelene for de virksomheder, der betjener de tre forskellige ruter, og beskriver i detaljer den type adfærd, som efter dens opfattelse kan vise sig at være i strid med traktatens artikel 85, stk. 1. Den angiver klart, at den virksomhed, der er adressat, nemlig Minoan, er et af de vigtigste selskaber, der driver virksomhed på det pågældende marked, og fremhæver, at denne virksomhed allerede havde kendskab til den pågældende undersøgelse.

72 Dernæst bemærkes, at det i den dispositive del af beslutningen om kontrolundersøgelse i artikel 1 udtrykkeligt angives, at formålet med undersøgelsen er at afgøre, om de ordninger for prisdannelse eller priser, som blev anvendt af de selskaber, der drev virksomhed inden for roll-on-roll-off-færgetransport mellem Grækenland og Italien, er i strid med traktatens artikel 85, stk. 1. I artikel 1 i beslutningen om kontrolundersøgelse forklares det også, at den virksomhed, der er beslutningens adressat, har pligt til at underkaste sig kontrolundersøgelsen, og der gives en beskrivelse af Kommissionens repræsentanters beføjelser under denne kontrolundersøgelse. I artikel 2 henvises til den dato, hvorpå kontrolundersøgelsen skulle finde sted. I artikel 3 nævnes beslutningens adressat. Det præciseres, at beslutningen om kontrolundersøgelse er rettet til Minoan. Der angives tre adresser som mulige inspektionssteder: for det første Poseidonkajen 28, Piræus, for det andet Poseidonkajen 24, Piræus, og for det tredje 64 B Kifissias Avenue, Maroussi, Athen, som var det sted, hvortil Kommissionens repræsentanter til sidst begav sig. Endelig nævnes i artikel 4 muligheden for at anlægge sag til prøvelse af beslutningen om kontrolundersøgelse ved Retten, samtidig med at det understreges, at et sådant søgsmål ikke har opsættende virkning, medmindre Retten bestemmer andet.

73 Med hensyn til de fuldmagter, der blev meddelt Kommissionens repræsentanter med henblik på at foretage kontrolundersøgelsen, angiver de udtrykkeligt, at de er bemyndiget til at handle med det formål, der er redegjort for i beslutningen om kontrolundersøgelse, som samtidig blev vedlagt som bilag.

74 Under disse omstændigheder fremgår det klart af disse dokumenters indhold, dels at Kommissionen ønskede at opnå indicier og beviser for Minoans deltagelse i den formodede aftale, dels at den mente at kunne finde dem, blandt andre steder i lokaler på Kifissias Avenue 64 B, Maroussi, Athen, hvilke lokaler den antog tilhørte Minoan. Det bemærkes i denne forbindelse, at denne adresse var trykt på det brevpapir, som Minoan brugte den 5. maj 1993 til at besvare Kommissionens begæring om oplysninger af 1. marts 1993, og hvorunder der findes følgende angivelse: »INTERNATIONAL LINES HEAD OFFICES: 64 B Kifissias Ave. GR, 151 25, Maroussi, Athens«.

75 Retten finder, at beslutningen og undersøgelsesfuldmagterne indeholdt alle relevante oplysninger, der var nødvendige for at give ETA’s ansatte mulighed for at afgøre, om de, i betragtning af nævnte beslutnings begrundelse og på baggrund af det kendskab, de havde til arten og omfanget af de bestående forbindelser mellem ETA og Minoan, var forpligtet til at tillade den af Kommissionen påtænkte kontrolundersøgelse i deres lokaler.

76 Det må derfor konkluderes med hensyn til beslutningen og undersøgelsesfuldmagterne, at de krav, der følger af retspraksis, fuldt ud er blevet overholdt for så vidt angår indehaveren af de undersøgte lokaler, nemlig ETA, dels fordi ETA som den virksomhed, der førte Minoans forretninger på markedet for roll-on-roll-off-færgefart på færgeruterne mellem Grækenland og Italien, var i stand til at erkende omfanget af sin forpligtelse til samarbejde med Kommissionens repræsentanter, dels fordi ETA fuldt ud bevarede sin ret til kontradiktion i betragtning af omfanget af begrundelsen for de nævnte dokumenter og den udtrykkelige oplysning om, at der var mulighed for at anlægge sag til prøvelse af beslutningen om kontrolundersøgelse ved Retten. Den omstændighed, at ETA ikke senere gjorde dette, beror alene på dette selskabs valg og kan ikke afsvække dette resultat, men snarere bekræfte det.

77 Det bemærkes, at skønt ETA fra et retligt synspunkt var en enhed, der var forskellig fra Minoan, var ETA’s retsevne imidlertid i selskabets rolle som repræsentant for Minoan og eneforretningsfører for aktiviteter, der var genstand for Kommissionens undersøgelse, helt sidestillet med dets kommittents, således at ETA var pålagt samme samarbejdsforpligtelse som denne.

78 Desuden bemærkes, at såfremt Minoan kunne påberåbe sig ETA’s ret til kontradiktion som særskilt enhed, må det nødvendigvis konstateres, at denne ret aldrig har været draget i tvivl. Hverken ETA’s særskilte aktiviteter, såfremt der har været tale om sådanne, eller ETA’s egne bøger og forretningspapirer var genstand for den pågældende kontrolundersøgelse.

79 Sagsøgeren gør gældende, at Kommissionen har tilsidesat traktatens artikel 189, stk. 4, hvorefter »en beslutning er bindende i alle enkeltheder for dem, den angiver at være rettet til«, fordi den har foretaget en kontrolundersøgelse i et selskabs lokaler, nemlig ETA, på grundlag af en beslutning og fuldmagter vedrørende en kontrolundersøgelse, som angik et andet selskab, nemlig Minoan.

80 Dette argument er imidlertid irrelevant. For det første tilføjer henvisningen til traktatens artikel 189 intet til sagsøgerens egentlige argument, hvorefter den egentlige retsstridighed består i Kommissionens angivelige tilsidesættelse af artikel 18 i forordning nr. 4056/86 og af almindelige retsgrundsætninger samt i et angiveligt misbrug af dens beføjelser under kontrolundersøgelser. Traktatens artikel 189 opregner blot de lovgivningsmæssige og beslutningsmæssige foranstaltninger, som står til institutionernes rådighed, og præciserer disse foranstaltningers retsvirkninger. For det andet bemærkes, at selv hvis det antoges, at traktatens artikel 189 er relevant i det foreliggende tilfælde, ville det kun have den følge at bekræfte den bindende virkning af beslutningen om kontrolundersøgelsen i den forstand, at den er »bindende i alle enkeltheder« for Minoan som adressat for beslutningen og for ETA som Minoans udpegede repræsentant og talsmand under undersøgelsen.

81 Under de foreliggende omstændigheder kan det heller ikke bebrejdes Kommissionen, hverken at den antog, at Minoan havde egne lokaler på den adresse i Athen, hvortil Kommissionens repræsentanter begav sig, eller at den som følge heraf medtog denne adresse i sin beslutning om kontrolundersøgelse som adressen på et af Minoans forretningssteder.

82 Der skal dernæst tages stilling til spørgsmålet, om Kommissionen ved at insistere på at gennemføre kontrolundersøgelsen har overholdt legalitetsprincippet.

83 Det fremgår af den ovennævnte retspraksis, at Kommissionen, når den udøver sin kontrolvirksomhed, skal overholde det legalitetsprincip, der gælder for fællesskabsinstitutionernes handlinger, og princippet om beskyttelse mod offentlige myndigheders vilkårlige indgriben i enhver fysisk eller juridisk persons forhold af privat karakter (jf. dommen i sagen Hoechst mod Kommissionen, præmis 19). Det ville være uforholdsmæssigt og i strid med bestemmelserne i forordning nr. 4056/86 og med grundlæggende retsgrundsætninger generelt at anerkende en ret for Kommissionen til, på grundlag af en beslutning om kontrolundersøgelse rettet til en bestemt juridisk person, at få adgang til en udenforstående juridisk persons lokaler blot med det påskud, at denne er nært forbundet med adressaten for beslutningen om kontrolundersøgelse, eller at Kommissionen mener dér at kunne finde den sidstnævntes dokumenter, og retten til at gennemføre kontrolundersøgelser i disse lokaler på grundlag af nævnte beslutning.

84 I det foreliggende tilfælde kan sagsøgeren imidlertid ikke bebrejde Kommissionen, at den har forsøgt at udvide sine kontrolundersøgelsesbeføjelser ved at undersøge et andet selskabs lokaler end det selskab, der er adressat for beslutningen. Tværtimod fremgår det af sagen, at Kommissionen har handlet med omhu og i rigeligt omfang overholdt sin forpligtelse til, før kontrolundersøgelsen så vidt muligt at sikre sig, at de lokaler, som den agtede at undersøge, faktisk var den juridiske enheds lokaler, som den ønskede at undersøge. Der skal i denne forbindelse henvises til, at der allerede havde fundet en brevveksling sted mellem Kommissionen og Minoan, hvorunder dette selskab havde besvaret to skrivelser fra Kommissionen i to breve underskrevet af hr. Sfinias, som til sidst viste sig at være ETA’s administrator, uden herved på mindste måde at nævne endog ETA’s eksistens eller den omstændighed, at Minoan handlede på markedet gennem en eneagent.

85 Desuden bemærkes, som Kommissionen har anført i svarskriftet uden at blive modsagt af sagsøgeren, at hr. Sfinias’ navn, dvs. den person, der har underskrevet de to breve i Minoans navn, findes på foreningen for græske færgeejeres medlemsliste, at der på den prisliste, som Minoan har offentliggjort, nævnes et generalagentur på adressen Kifissias 64 B, Athen, og endelig at selskabet Minoan Lines er anført i telefonbogen for Athen på den adresse, hvortil Kommissionens repræsentanter begav sig for at foretage kontrolundersøgelsen.

86 Tilbage står spørgsmålet, om Kommissionens repræsentanter, da de først vidste, at ETA var et andet selskab, med hensyn til hvilket de ikke havde en beslutning om kontrolundersøgelse, skulle have trukket sig tilbage og i givet fald komme igen med en beslutning rettet til ETA og med en behørig begrundelse, der angav grundene til en sådan kontrolundersøgelse som led i den pågældende sag.

87 Det bemærkes, at i betragtning af de særlige omstændigheder, der er redegjort for i det foregående, kunne Kommissionen med rimelighed antage, at ETA’s ansattes »præciseringer« hverken var tilstrækkelige til straks at kaste lys over spørgsmålet om sondringen mellem de juridiske personer eller til at begrunde en udsættelse af kontrolundersøgelsens gennemførelse, så meget desto mere som det, som Kommissionen har fremhævet, ville have krævet en materiel vurdering og navnlig en fortolkning af rækkevidden af anvendelsesområdet for artikel 18 i forordning nr. 4056/86, at afgøre, om der var tale om samme virksomhed.

88 Det må nødvendigvis konstateres, at Kommissionen under de foreliggende omstændigheder med rette har antaget, selv da den vidste, at lokalerne på det undersøgte sted tilhørte ETA og ikke Minoan, at de alligevel måtte anses for at være lokaler, der blev anvendt af Minoan til udøvelse af dets erhvervsaktiviteter, og at de følgelig kunne sidestilles med den virksomheds erhvervslokaler, der var adressat for beslutningen om kontrolundersøgelse. Det bemærkes, at Domstolen har fastslået, at det er af særlig betydning, at Kommissionen har krav på at få adgang til samtlige virksomhedernes lokaler, grunde og transportmidler, idet Kommissionen herved sættes i stand til at indsamle bevismateriale, der godtgør, at der er sket overtrædelser af konkurrencereglerne, dér, hvor et sådant materiale normalt befinder sig, dvs. i den pågældende virksomheds forretningslokaler (dommen i sagen Hoechst mod Kommissionen, præmis 26). Følgelig kunne Kommissionen ved udøvelsen af sine kontrolundersøgelsesbeføjelser tage i betragtning, at det er logisk, at dens muligheder for at finde beviser for den formodede overtrædelse er større, hvis den foretager undersøgelser i de lokaler, hvorfra den virksomhed, som undersøgelsen gælder, sædvanligt og de facto udøver sin aktivitet som virksomhed.

89 Endelig skal det under alle omstændigheder tilføjes, at ingen definitivt har modsat sig, at Kommissionen foretog kontrolundersøgelsen.

90 Det følger heraf, at Kommissionen i det foreliggende tilfælde ved at fastholde, at kontrolundersøgelsen blev foretaget i et tilfælde som det foreliggende, ikke har overskredet de undersøgelsesbeføjelser, som er tildelt den ved artikel 18, stk. 1, i forordning nr. 4056/86.

3. Overholdelsen af retten til kontradiktion og den omstændighed, at der ikke foreligger uforholdsmæssig indblanding fra den offentlige myndighed i ETA's aktivitetsområde

91 Som bemærket ovenfor viser Domstolens og Rettens praksis, at mens den effektive virkning af Kommissionens kontrolundersøgelser skal bevares, skal denne på sin side sikre sig, at de af kontrolundersøgelsen berørte virksomheders ret til kontradiktion overholdes, og afholde sig fra ethvert vilkårligt eller uforholdsmæssigt indgreb i deres forhold af privat karakter (dommene i sagerne Hoechst mod Kommissionen, præmis 19, Dow Benelux mod Kommissionen, præmis 30, og Domstolens dom af 17.10.1989, forenede sager 97/87-99/87, Dow Chemical Ibérica m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 3165, præmis 16, og Rettens dom af 20.4.1999, forenede sager T-305/94 – T-307/94, T-313/94 – T-316/94, T-318/94, T-325/94, T-328/94, T-329/94 og T-335/94, Limburgse Vinyl Maatschappij m.fl. mod Kommissionen, den såkaldte »PVC II-dom«, Sml. II, s. 931, præmis 417).

92 Med hensyn til overholdelsen af retten til kontradiktion bemærkes, at hverken sagsøgeren eller den juridiske enhed, der er indehaver af de undersøgte lokaler, nemlig ETA, fandt det hensigtsmæssigt at anlægge sag til prøvelse af den beslutning om kontrolundersøgelse, på grundlag af hvilken kontrolundersøgelsen fandt sted, skønt de kunne have gjort det, således som det udtrykkeligt er bestemt i artikel 18, stk. 3, i forordning nr. 4056/86.

93 Hvad angår sagsøgeren er det tilstrækkeligt at bemærke, at denne påberåber sig sin ret til at kræve en prøvelse af kontrolundersøgelsens reelle lovlighed under nærværende annullationssøgsmål til prøvelse af den endelige beslutning, som Kommissionen vedtog i henhold til traktatens artikel 85, stk. 1.

94 Det er ligeledes ubestridt, at da ETA’s ansatte i sidste ende ikke modsatte sig, at Kommissionen foretog kontrolundersøgelsen, anså Kommissionen sig ikke for forpligtet til at anmode om en retskendelse eller om politiets bistand til at foretage kontrolundersøgelsen. Det følger heraf, at en kontrolundersøgelse som den foreliggende må anses for en kontrolundersøgelse, der er foretaget i samarbejde med den pågældende virksomhed. Den omstændighed, at den græske konkurrencemyndighed blev kontaktet, og at en af dens ansatte begav sig til kontrolundersøgelsesstedet, kan ikke modsige dette resultat, da en sådan foranstaltning er nævnt i artikel 18, stk. 5, i forordning nr. 4056/86 for det tilfælde, at virksomheden ikke modsætter sig kontrolundersøgelsen. Under disse omstændigheder kan der ikke være tale om en uforholdsmæssig indblanding fra de offentlige myndigheders side i ETA’s aktivitetssfære, idet ingen har påberåbt sig forhold til støtte for det synspunkt, at Kommissionen har overskredet grænserne for det af ETA’s ansatte tilbudte samarbejde (jf. i denne retning PVC II-dommen, præmis 422).

C – Konklusion

95 Det følger af det foregående i sin helhed, at Kommissionen i det foreliggende tilfælde fuldt ud har overholdt legalitetsprincippet, såvel med hensyn til de retsakter om kontrolundersøgelsen, som den har vedtaget, som med hensyn til den måde, hvorpå kontrolundersøgelsen senere forløb, og at den herved har opretholdt de pågældende virksomheders ret til kontradiktion og fuldt ud har overholdt det almindelige fællesskabsretlige princip, som sikrer en beskyttelse mod offentlige myndigheders vilkårlige eller uforholdsmæssige indgreb i enhver persons forhold af privat karakter, hvad enten der er tale om fysiske eller juridiske personer.

96 Retten finder, at sagen er tilstrækkeligt oplyst med hensyn til de faktiske omstændigheder og de relevante retsregler til, at den kan tage stilling til dette anbringende, og finder det derfor ufornødent at anmode om fremlæggelse af dokumenter som begæret af sagsøgeren.

97 Dette anbringende bør derfor forkastes.

Det andet anbringende, hvorefter ETA's handlinger og initiativer med urette tilregnes sagsøgeren

Parternes argumenter

98 Sagsøgeren finder det uberettiget, at Kommissionen har tilregnet denne ETA’s handlinger og initiativer, som ifølge beslutningen er overtrædelser af traktatens artikel 85, stk. 1.

99 Sagsøgeren har for det første gjort gældende, at flere af de kritiserede handlinger var ETA’s egne initiativer og ikke var godkendt af Minoan, at de faldt uden for rammerne af kontrakterne mellem ETA og Minoan, og at Minoan ikke kan tillægges noget ansvar for dem. Sagsøgeren har anført, at i modsætning til hvad Kommissionen hævder, fremgår det ikke af disse kontrakter, at ETA handlede efter sagsøgerens anvisning og under dennes kontrol. ETA havde tværtimod meget vidtgående selvstændighed, da ETA har sit eget net af samarbejdende kontorer i hele Grækenland (undtagen på Kreta), og da ETA på eget ansvar kan vælge agenter i Grækenland og i udlandet. Det fremgår heller ikke af disse kontrakter, at ETA var bemyndiget til at indgå et ulovligt samarbejde med andre selskaber, og der er intet dokument, der tyder på, at Minoan har anmodet ETA om at gøre det. Sagsøgeren har anført, at fastsættelsen ved kontrakt af den provision, der blev udbetalt til agenterne, ikke godtgør, at ETA ikke var en selvstændig virksomhed.

100 Dernæst har sagsøgeren bestridt Kommissionens udtalelser (jf. betragtning 137 til beslutningen) om, at ETA må betragtes som Minoans »forlængede arm«, idet ETA repræsenterer Minoan, optræder som mellemmand, udelukkende handler på Minoans vegne og ikke driver forretning for egen regning. Den omstændighed, at ETA er sagsøgerens agent, betyder ikke nødvendigvis, at alle ETA’s initiativer tages for sagsøgerens regning, navnlig når de er deres kontraktforhold uvedkommende, og når sagsøgeren hverken har givet anvisninger eller godkendt disse initiativer efterfølgende.

101 Sagsøgeren har tilføjet, at i modsætning til hvad Kommissionen hævder, er det ikke kun, når hr. Sfinias henvender sig til Minoans hjemsted i Heraklion, at han nævner ETA. I alle de telexer, som Kommissionen har henvist til, var benævnelsen »ETA« og ETA’s telexnummer derimod anført såvel øverst (dvs. før angivelsen af afsenderen og modtageren eller modtagerne) såvel som nederst på siden (under hr. Sfinias’ navn) som den egentlige afsender. Sagsøgeren har tilføjet, at angivelsen »Minoan Lines« eller »Minoan Lines Athen« skyldes et ønske om korthed for at undgå at anvende udtrykket »ETA Worldwide General Agents for Minoan Lines«.

102 Sagsøgeren har anført, at Minoan aldrig har opfordret ETA’s lovlige repræsentant, hr. Sfinias, til at indgå ulovlige aftaler, men har erkendt, at i det omfang sagsøgeren var underrettet, forbød denne ham heller ikke at føre drøftelser med andre selskaber. Da sagsøgeren var overbevist om, at disse drøftelser forløb inden for rammerne af ministeriet for handelsflådens politik, var der efter sagsøgerens opfattelse intet »særligt graverende« deri.

103 Til støtte for anbringendet om, at sagsøgeren ikke havde kendskab til ETA’s aktiviteter, har sagsøgeren anført, at denne ikke havde koncentreret sin opmærksomhed om de af hr. Sfinias indledte kontakter og drøftelser, men om dennes prispolitiske forslag med henblik på at godkende, forkaste eller korrigere de foreslåede priser på grundlag af forskellige økonomiske parametre og efter sine egne kriterier. Hr. Sfinias’ udtalelser under høringen den 13. og 14. maj 1997 bekræfter ovenstående. Hr. Sfinias udtalte navnlig følgende:

»Vort selskab har ifølge kontrakt til opgave at skabe de bedst mulige driftsbetingelser for Minoans skibe på grundlag af de skridt og initiativer, som sidstnævnte anser for de bedste, mens vi selv vurderer, i hvilken grad vi informerer Minoan. Når vi tror meget på vores handlinger, og når vi mener, at de vil have et positivt resultat for vores ordregivers interesser i vid forstand, kan det ganske vist ske, at vi ikke straks eller slet ikke underretter denne – fordi det er resultatet, der tæller – eller at vi først underretter vores ordregiver efterfølgende for at opnå dennes godkendelse, for det første fordi vi ved, at som et selskab med en meget vid folkelig kreds af aktionærer er vores ordregivers administration, som godkender eller forkaster vores initiativer, selv ansvarlig over for et betydeligt antal aktionærer.«

104 Desuden har sagsøgeren bestridt Kommissionens udtalelse om, at de dokumenter, der nævnes i slutningen af betragtning 137 til beslutningen, beviser, at sagsøgeren var vidende om samordningen. Sagsøgeren har derimod gjort gældende, at der altid var tale om oplysninger, som denne modtog efterfølgende.

105 Endelig har sagsøgeren bestridt de argumenter, som Kommissionen fremfører i betragtning 138 til beslutningen, og som har foranlediget den til at konkludere, at ETA og Minoan i beslutningen må betragtes som én retlig og økonomisk enhed. Sagsøgeren har gjort gældende, at Kommissionen uden undtagelse har tilregnet sagsøgeren alle ETA’s handlinger og initiativer.

106 Sagsøgeren har bestridt, at denne tilregnelse kan være berettiget under henvisning til retspraksis om tilregnelse af datterselskabers adfærd til moderselskaberne (Domstolens dom af 14.7.1972, sag 48/69, ICI mod Kommissionen, Sml. 1972, s. 151, org.ref.: Rec. s. 619, præmis 132 og 133, og af 25.10.1983, sag 107/82, AEG mod Kommissionen, Sml. s. 3151, præmis 49), da denne retspraksis angår datterselskaber og ikke uafhængige virksomheder, der har indgået samarbejdsaftaler. Desuden stiller de af Kommissionen nævnte domme som yderligere betingelse for tilregnelsen, at »datterselskabet på trods af sin status som selvstændig juridisk person ikke frit bestemmer sin adfærd på markedet, men i det væsentlige følger instrukser fra moderselskabet«. Endelig er det ikke tilstrækkeligt til en sådan tilregnelse af adfærd, at det fastslås, at der er en mulighed for at påvirke denne adfærd, men det må bevises, at der faktisk er gjort brug af denne mulighed (jf. dommen i sagen AEG mod Kommissionen, præmis 50 ff., og dommen i sagen ICI mod Kommissionen, præmis 135, 137, 138 og 141).

107 Ifølge sagsøgeren er ingen af de nævnte betingelser imidlertid opfyldt i det foreliggende tilfælde, da ETA ikke er et datterselskab af Minoan, som følgelig ikke udøver nogen indflydelse på ETA’s administrative organer, idet den eneste forbindelse mellem disse to selskaber følger af bestemmelser i kontrakter, som klart definerer hver af parternes rettigheder og forpligtelser. Selv hvis det desuden antages, at de pågældende kontrakter gav sagsøgeren mulighed for at udøve en vis indflydelse, har sagsøgeren aldrig gjort brug af denne mulighed. Endelig er der intet holdepunkt i sagen for, at Minoan ved konkrete positive handlinger skulle have påvirket ETA’s adfærd, eller at Minoan skulle have givet præcise instrukser, direktiver eller fuldmagter. Det fremgår derimod, at enten var Minoan helt uvidende om visse initiativer, eller selskabet var passiv adressat for de delvise oplysninger, som ETA meddelte det efterfølgende.

108 Sagsøgeren har heraf udledt, at under disse omstændigheder er Kommissionens konklusion, hvorefter »ETA og Kommissionen derfor [i denne beslutning betragtes] som én retlig og økonomisk enhed« som begrundelse for at tilregne Minoan alle ETA’s handlinger og initiativer, behæftet med en åbenbart manglende begrundelse og har hverken noget grundlag i oplysningerne i sagen eller i den retspraksis, som Kommissionen har henvist til.

109 Kommissionen drager ikke i tvivl, at ETA er en selvstændig juridisk person. Den gør imidlertid gældende, at ifølge retspraksis betyder den omstændighed, at et selskab er en særskilt juridisk person, ikke, at det er umuligt at tilregne et andet selskab dets adfærd. Den har anført, at i Fællesskabets konkurrenceret må der anlægges et økonomisk og ikke rent juridisk synspunkt, og at den ved at anlægge dette synspunkt her har konstateret, at ETA’s handlinger og initiativer ikke er blevet indledt i ETA’s eget navn og for selskabets egen regning, men i Minoans navn og for dettes regning.

110 I det foreliggende tilfælde fremgår det ifølge Kommissionen af klausulerne i de forskellige kontrakter om forholdet mellem ETA og sagsøgeren samt hr. Sfinias’ udtalelser om dette forhold, at ETA havde en meget vidtgående repræsentationsbeføjelse og var bemyndiget til ikke blot at organisere nettet af lokale agenter og fremme salget af billetter til udenlandske destinationer, men også mere generelt til at administrere skibene på de internationale ruter, til at repræsentere sagsøgeren og tage sig af ethvert spørgsmål og enhver handling vedrørende de skibe, som ETA administrerede, samt med henblik på at fremme og varetage deres drift i sagsøgerens navn og for dennes regning. Kommissionen har fremhævet, at det fremgår af disse kontrakter, at ETA var kontraktligt forpligtet til at modtage anvisninger fra sagsøgeren [driftsaftalernes artikel IV, litra g)] og til ved systematisk samarbejde med sidstnævnte at bestræbe sig på at sikre samarbejdet mellem denne og andre selskaber (for så vidt sagsøgeren anmodede derom) (driftsaftalernes artikel II, nr. 1).

111 Kommissionen har tilføjet, at der under behandlingen af denne sag må anlægges en klar sondring mellem agentens kontraktlige forpligtelse, som giver sidstnævnte mulighed for at handle for den repræsenterede persons regning efter dennes anvisninger og under dennes tilsyn, og den repræsenterede persons praktiske mulighed for at udøve det nødvendige tilsyn med repræsentanten. Selv hvis det således viste sig, at sagsøgeren ikke havde erfaring på søfartsområdet og følgelig ikke var i stand til at give ETA visse specielle tekniske og økonomiske anvisninger, ville dette intet ændre ved, at ETA opfyldte sit hverv som repræsentant i overensstemmelse med sine forpligtelser i henhold til kontrakten og lovgivningen inden for rammerne af de anvisninger og bemyndigelser, som sagsøgeren gav dette selskab.

112 Kommissionen har bestridt sagsøgerens udtalelse om, at ETA havde en »vidtgående selvstændighed«, fordi ETA var kontraktligt bundet til ikke at repræsentere et andet rederi på de samme ruter. Det følger ikke af sagsøgerens udtalelser, at ETA repræsenterede noget som helst andet færgeselskab eller fungerede som agent på det pågældende marked.

113 Desuden har Kommissionen anført, at det ikke fremgår af kontrakterne – og at sagsøgeren ikke har gjort gældende – at ETA bar nogen økonomisk risiko i tilknytning til roll-on-roll-off-færgedrift (transport af passagerer og motorkøretøjer) mellem Grækenland og Italien eller opfyldelsen af kontrakter i tilknytning hertil indgået med tredjemænd. ETA skal derfor i det foreliggende tilfælde ikke anses for en selvstændig handlende, men for et hjælpeorgan, som er integreret i sagsøgerens virksomhed. Det fremgår nemlig af kontrakter indgået mellem sagsøgeren og ETA, at sidstnævnte som sagsøgerens enegeneralagent havde forpligtet sig til at administrere dennes skibe og mere generelt til at varetage ethvert spørgsmål vedrørende disse skibe mod vederlag for sine tjenesteydelser i form af procenter af billetsalget.

114 Endelig er Kommissionen ikke enig i sagsøgernes udtalelse om, at de initiativer, der angiveligt er taget »uden for kontraktforholdet« af ETA, faktisk har fundet sted, men ikke for Minoans regning. Kommissionen har præciseret, at kontrakten mellem ETA og sagsøgeren drejede sig om administrationen af sagsøgerens skibe på de internationale ruter, og at opregningen af visse aktiviteter i beskrivelsen af driftsaftalernes genstand i denne sammenhæng ikke var udtømmende. Det fremgår derimod af de mellem dem indgåede kontrakter [artikel II, litra n)], at ETA mere generelt var forpligtet til at varetage ethvert spørgsmål og enhver handling vedrørende de skibe, som selskabet administrerede. Følgelig var enhver aktivitet, der bidrog til at nå målet og til med held at opfylde kontrakterne, omfattet af kontraktforholdet.

Rettens bemærkninger

A – Indledende betragtninger

115 Spørgsmålet, om ETA’s handlinger kan tilregnes sagsøgeren, behandles i betragtning 136-138 til beslutningen.

116 I betragtning 136 til beslutningen fremsætter Kommissionen en række argumenter for at gendrive sagsøgerens udtalelse om, at mange af ETA’s aktiviteter, der omtales i beslutningen, ikke kan tilregnes Minoan, fordi de var ETA’s eget initiativ, som faldt uden for rammerne af kontrakterne mellem disse to selskaber, og som ikke var godkendt af sagsøgeren.

117 I betragtning 138 til beslutningen gendriver Kommissionen sagsøgerens argument om, at ETA havde en sådan grad af autonomi, at ansvaret for dette selskabs handlinger ikke kunne tillægges dets kommittent, og henviser i en note nederst på siden til Domstolens praksis vedrørende tilregnelse af datterselskabers adfærd til moderselskaber (dommene i sagen AEG mod Kommissionen, præmis 49, og i sagen ICI mod Kommissionen, præmis 132 og 133). Dernæst konkluderer Kommissionen, at »i denne beslutning betragtes ETA og Minoan [...] som én retlig og økonomisk enhed«.

118 Sagsøgeren har i stævningen gjort gældende, at den retspraksis, som Kommissionen henviser til, ikke er relevant her, da ETA ikke er et datterselskab af Minoan. I sine indlæg har Kommissionen blot henvist til de regler, som efter dens opfattelse finder anvendelse i det foreliggende tilfælde, navnlig under henvisning til Domstolens dom af 16. december 1975 i de forenede sager 40/73-48/73, 50/73, 54/73-56/73, 111/73, 113/73 og 114/73, Suiker Unie mod Kommissionen, og Kommissionens meddelelse om eneforhandlingsaftaler med handelsagenter (JO 1962 139, s. 2921).

119 Indledningsvis skal det imidlertid præciseres, at Kommissionen i det foreliggende tilfælde betragter ETA som sagsøgerens »forlængede arm« i sin egenskab af dennes generalagent på de pågældende markeder, og at Kommissionen i virkeligheden ikke gør gældende, at de to selskaber hørte til samme juridiske enhed, men til samme økonomiske enhed. Skønt de udtryk, der anvendes i betragtning 138, er tvetydige, fordi de synes at forveksle de to begreber, fremgår det af en gennemlæsning af betragtning 136-139 til beslutningen som helhed og af henvisningen i noten nederst på siden til betragtning 138 til retspraksis om tilregnelse af datterselskabers adfærd til moderselskaberne, at tilregnelsen af ETA’s adfærd til sagsøgeren er baseret på de principper, der gælder for forholdet mellem en mellemmand og dennes »kommittent«, og på sidstnævntes ansvar for førstnævntes adfærd, fortolket på baggrund af begrebet én enkelt økonomisk enhed, der er almindeligt anvendt ved analysen af virksomheders adfærd set i lyset af konkurrenceretten. De argumenter, som Kommissionen har fremført i sine indlæg, bekræfter denne fortolkning.

120 Det er på baggrund af disse præciseringer, at der skal tages stilling til, om det med rette er lagt til grund i beslutningen, at ETA’s adfærd kunne tilregnes sagsøgeren med henblik på anvendelsen af traktatens artikel 85.

B – Ansvarsfordelingen i forholdet mellem kommittent og agent

121 Det fremgår af fast retspraksis, at begrebet virksomhed i en konkurrenceretlig kontekst skal forstås som en økonomisk enhed i relation til den pågældende aftale, også når denne økonomiske enhed juridisk set udgøres af flere fysiske eller juridiske personer (Domstolens dom af 12.7.1984, sag 170/83, Hydrotherm, Sml. s. 2999, præmis 11, og Rettens dom af 29.6.2000, sag T-234/95, DSG mod Kommissionen, Sml. II, s. 2603, præmis 124).

122 Det fremgår ligeledes af retspraksis, at en sådan økonomisk enhed udgør en enhed bestående af menneskelige, materielle og immaterielle ressourcer, der forfølger et økonomisk mål på lang sigt, og som kan medvirke ved overtrædelser af artikel 85, stk. 1. Kommissionen kan derfor med føje, når en gruppe selskaber udgør en og samme virksomhed, pålægge ansvar for en overtrædelse begået af den nævnte virksomhed og pålægge det selskab, der er ansvarlig for gruppens handling under overtrædelsen, en bøde (jf. i denne retning Rettens dom af 10.3.1992, sag T-11/89, Shell mod Kommissionen, Sml. II, s. 757, præmis 311).

123 Domstolen har fremhævet, at med henblik på anvendelsen af konkurrencereglerne er den formelle adskillelse mellem to selskaber, som er en følge af deres status som selvstændige juridiske personer, ikke afgørende, idet der skal lægges vægt på, om de optræder samlet på markedet (jf. i denne retning dommen i sagen ICI mod Kommissionen, præmis 140).

124 Det kan således vise sig nødvendigt at tage stilling til, om to selskaber, der er særskilte juridiske personer, udgør eller hører til en og samme virksomhed eller økonomiske enhed, som udfolder en enkelt adfærd på markedet.

125 Retspraksis viser, at en sådan situation ikke er begrænset til tilfælde, hvor der foreligger et moder-datterselskabsforhold mellem selskaber, men under visse omstændigheder også omfatter forholdet mellem et selskab og dets handelsagent eller mellem en kommittent og dennes kommissionær. Ved anvendelsen af traktatens artikel 85 og 86 er spørgsmålet om, hvorvidt en kommittent og hans mellemmand eller »handelsagent« udgør en økonomisk enhed, idet sidstnævnte er et hjælpeorgan, integreret i den førstnævntes virksomhed, nemlig væsentligt for afgørelsen af, om en adfærd falder ind under en af de to artiklers anvendelsesområde. Det er således blevet fastslået, at hvis en mellemhandler udøver en virksomhed til fordel for sin kommittent, kan han principielt betragtes som et hjælpeorgan, integreret i kommittentens virksomhed og forpligtet til at følge kommittentens instrukser, således at han, ligesom handelsmedhjælperen, udgør en økonomisk enhed med den pågældende virksomhed (Domstolens dom i sagen Suiker Unie m.fl. mod Kommissionen, præmis 480).

126 Med hensyn til selskaber med et vertikalt forhold, som f.eks. forholdet mellem en kommittent og hans agent eller mellemmand, er to omstændigheder blevet lagt til grund som de vigtigste referenceparametre ved afgørelsen af, om der foreligger en økonomisk enhed: dels om mellemmanden påtager sig en økonomisk risiko, dels om de tjenesteydelser, som mellemmanden leverer, har eksklusiv karakter.

127 Hvad angår spørgsmålet om at påtage sig økonomisk risiko har Domstolen i dommen i sagen Suiker Unie m.fl. mod Kommissionen (præmis 482) fastslået, at en mellemhandler ikke kan betragtes som et hjælpeorgan, der er integreret i kommittentens virksomhed, hvis den aftale, som er indgået med sidstnævnte, lader mellemhandleren overtage eller beholde funktioner, som økonomisk set svarer til en uafhængig forhandlers, idet de indeholder bestemmelse om, at mellemhandleren skal bære de økonomiske risici, der er forbundet med salg til eller indgåelse af kontrakter med tredjemænd.

128 Vedrørende de af mellemhandleren udførte tjenesteydelsers eksklusive karakter har Domstolen udtalt, at den omstændighed, at mellemhandleren parallelt med de aktiviteter, der udøves for kommittentens regning, som uafhængig forhandler udfører transaktioner af betydeligt omfang på markedet for det pågældende produkt eller den pågældende tjenesteydelse, ikke taler til fordel for at antage, at der er tale om en økonomisk enhed (jf. i denne retning dommen i sagen Suiker Unie m.fl. mod Kommissionen, præmis 544).

129 I det foreliggende tilfælde fremgår det af sagens akter, at de kriterier, der er lagt til grund i retspraksis for at antage, at en kommissionær og hans kommittent udgør en enkelt økonomisk enhed, er opfyldt, da ETA kun handlede på markedet i Minoans navn og for dettes regning og ikke påtog sig de økonomiske risici, der var knyttet til Minoans økonomiske aktivitet. Endelig fremgår det ligeledes af sagen, at de to selskaber af tredjemænd og på det pågældende marked blev anset for at høre til en og samme økonomiske enhed, nemlig Minoan.

130 Disse konklusioner fremgår navnlig af en gennemgang af de driftsaftaler, der er indgået mellem sagsøgeren og ETA.

C – Driftsaftalerne

131 Den driftsaftale om skibe, der er indgået mellem sagsøgeren og ETA den 24. juni 1991, og som gentager de tidligere aftalers ordlyd, fastsætter i artikel II de forpligtelser, som forretningsføreren, ETA, påtager sig. Denne artikel lyder således:

»For at nå det ovennævnte mål og til opfyldelse af nærværende aftale påtager forretningsføreren sig følgende forpligtelser:

a) Han opretholder et udstrakt net af samvirkende kontorer organiseret i hele Grækenland (bortset fra Kreta, hvor agenturvirksomheden er organiseret af rederen, men med regnskabsmæssig opfølgning gennem forretningsførerens edb-center); forretningsføreren har ret til på sit ansvar at udpege agenter såvel i Grækenland som i udlandet, dels for at yde havnebistand til rederens nævnte skib i anløbshavnene og for at udføre ethvert arbejde i forbindelse med udfærdigelse og udstedelse af billetter og konnossementer, dels for at yde havnebistand og anden bistand under transport af passagerer og køretøjer.

b) Han stiller sit salgsnet til rederens, og alene til dennes enedisposition, og han forpligter sig til ikke at repræsentere nogen anden reder på ruten Ancona-Korfu-Kefalonia-Piræus-Paros-Heraklion.

c) Han varetager rettidigt opkrævning og udbetaling til rederen af fragtindtægter i enhver form og fra enhver agent i indlandet eller i udlandet; den pågældende fragt betales inden for en måned fra tilbagelægningen af den strækning, som betalingen opkræves for.

Det fremhæves, at nettoindtægten af fragt indbetales i rederens navn og på dennes bankkonto, og at rederen har eneret såvel til indtægterne af fragt i udlandet i fremmed valuta som af fragt i indlandet i drakmer.

I begge tilfælde foretages indbetalingerne i en bank udpeget af rederen.

d) Han opretter en særlig revisionstjeneste og en almindelig bogføringsordning for at sikre arbejdets rette for