1.

Angående det første punkt henviser sagsøgeren først og fremmest til en meddelelse fra Kommissionen af juli 1980, hvori der er tale om en ordrenedgang p.g.a. svigtende efterspørgsel i USA. Dette har ifølge sagsøgeren i hvert fald ingen betydning for armeringsstål, for så vidt det amerikanske marked er uden interesse p.g.a. transportomkostningerne. Yderligere lægges der i Kommissionens forslag til Rådet af 6. oktober 1980 vægt på den faldende udnyttelse af råstålkapaciteten. Dette, anfører sagsøgeren, er dog ikke noget bevis for en krise for armeringsstål, da råstål også forarbejdes til andre produkter, og en forøgelse af armeringsstålproduktionen, som ville blive hindret af kvotaordningen, havde kunnet medvirke til at afhjælpe krisen på råstålmarkedet. Heroverfor har Kommissionen selv anført, at det i stigende grad blev umuligt at overholde leveringsprogrammet for armeringsstål i første halvdel af 1980, hvilket tyder på en stigende produktion p.g.a. forøget efterspørgsel. Endeligt anføres, at det ligeledes passer ind i billedet, at der så sent som i 1977 kun var 50 % af armerings-stålproducenterne, der deltog i leverings-programmer, mens deltagelsen på andre områder var på 90 %. Måske var ingen af de to af sagsøgeren omtalte dokumenter fra Kommissionen — for så vidt angår vanskelighederne for armeringsstål — tilstrækkeligt tydelige, skønt det ikke må glemmes, at dokumentet fra juli 1980 ikke blot omhandlede markedet i USA, men f.eks også det iranske marked, og at der her ligeledes tales om store ændringer og en særlig vanskelig situation inden for byggeriet samt en som følge heraf opstået produktionsnedgang. Det må heller ikke glemmes, at der i Kommissionens forslag til Rådet ikke blot er tale om råstål og vanskelighederne på dette område, men at det ligeledes nævnes, at det i henhold til produktionsprognoserne for de væsentligste forarbejdningssektorer kan forventes, at stålforbruget falder. Det er imidlertid afgørende, at det i hvert fald under sagens behandling blev klart, at der med rette var tale om en krise ikke blot for råstålmarkedet alene, men også for armeringsstålmarkedet. Det må i øvrigt antages, at krisen ikke mindst kan føres tilbage til det forhold, at det allerede i 1977 kun var 50 % af armeringsstålproducenterne, der deltog i produktionsbegrænsningsprogrammer, altså at man siden da ikke kunne komme videre med kvantitative begrænsninger. For stålmarkedet som sådan behøver jeg ikke nærmere at gentage, hvad der allerede er blevet fremført. For så vidt angår især markedet for armeringsstål, har man allerede i de første måneder af 1980 kunnet konstatere en svækkelse, navnlig på grund af forholdene i byggesektoren. Siden maj var der således tegn på en virkelig krise med stadig faldende ordreindgang og tilsvarende ringere udnyttelse af produktionsvirksomhederne. Denne udvikling forstærkes af, at produktionen under gruppe IV, som påvist af Kommissionen, i fjerde kvartal 1980 lå næsten 12 % under de fastsatte kvoter, og at sagsøgeren selv — med en årskapacitet på 230400 tons — i løbet af de første ti måneder i 1980 kun producerede 81000 tons. Da der således også er tale om en åbenbar kriseperiode på markedet for armeringsstål — og ikke blot begrænset til nogle virksomheder med monostruktur, som sagsøgeren mener — giver heller ikke andre af sagsøgeren i denne sammenhæng fremførte argumenter anledning til at betvivle, at forudsætningerne i artikel 58, stk. 1, er opfyldt. I lyset af det netop anførte, er der således givet ikke hold i den opfattelse, at det i tilfælde af en krise for råstål ville være meningsløst også at nedsætte efterspørgslen efter forarbejdede produkter, som f.eks. armeringsstål. Det samme gælder dels den af sagsøgeren under henvisning til prissituationen fremsatte udtalelse om, at det prisfald for armeringsstål, som Kommissionen i så høj grad havde indrettet sig på, navnlig kan forklares ved den forøgede konkurrence mellem producenterne, og at faldet i øvrigt — hvis man ser bort fra prisfaldet for råstål — var ganske ubetydeligt i 1980, dels sagsøgerens synspunkt, hvorefter en mindsteprisordning ville have været en passende løsning under sådanne markedsforhold. Endelig kan det stå åbent, om prisfaldet for armeringsstål ikke, som anført af Kommissionen, var kraftigere end beregnet af sagsøgeren, da nemlig produktionsomkostningerne for armeringsstål kun for 40 %'s vedkommende bestemmes af udgifterne til råmaterialerne, og om det kan antages, at prisen for færdigproduktet under dårlige konjunkturforhold bestemmer prisen for råmaterialet. Under alle omstændigheder er det i hvert fald klart, at det afgørende for Kommissionen ikke er prisfaldet, men — som bestemt i artikel 58 — hvor meget efterspørgslen er gået ned. Hvad derimod angår sagsøgerens opfattelse af, at mindstepriser havde været en passende løsning i en sådan situation, mener Kommissionen sikkert med føje, at et prisindgreb kun ville have haft virkning, hvis der også havde været foretaget en frivillig produktionsbegrænsning, og at den, da det var for sent at gennemføre produktionsbegrænsning for fjerde kvartal 1980, derfor med rette ikke anså prisforanstaltninger for tilstrækkelige.