ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Sag C-13/03 P

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

mod

Tetra Laval BV

»Appel – konkurrence – forordning (EØF) nr. 4064/89 – dom, hvorved det fastslås, at en beslutning om påbud om deling af virksomheder er ulovlig som følge af ulovligheden af en forudgående beslutning, hvori en fusion erklæres uforenelig med fællesmarkedet«

Forslag til afgørelse fra generaladvokat A. Tizzano fremsat den 25. maj 2004

Domstolens dom (Store Afdeling) af 15. februar 2005

Sammendrag af dom

Appel – genstand – ophævelse af dom afsagt af Retten, hvorved det fastslås, at en beslutning om påbud om deling af virksomheder er ulovlig som følge af ulovligheden af beslutningen, hvori fusionen mellem de deltagende parter erklæres uforenelig med fællesmarkedet – ingen genstand som følge af, at appellen til prøvelse af dommen, hvorved beslutningen om uforenelighed blev annulleret, er blevet forkastet – ufornødent at træffe afgørelse

(EF-statutten for Domstolen, art. 49)
Sag C-188/03

Irmtraud Junk

mod

Wolfgang Kühnel

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Arbeitsgericht Berlin)

»Direktiv 98/59/EF – kollektive afskedigelser – konsultation af arbejdstagernes repræsentanter – meddelelse til den kompetente offentlige myndighed – begrebet »afskedigelse« – tidspunktet for afskedigelsen«

Forslag til afgørelse fra generaladvokat A. Tizzano fremsat den 30. september 2004

Domstolens dom (Anden Afdeling) af 27. januar 2005

Sammendrag af dom

1. Socialpolitik – tilnærmelse af lovgivningerne – kollektive afskedigelser – direktiv 98/59 – begrebet kollektive afskedigelser – begivenhed, der indebærer afskedigelse

(Rådets direktiv 98/59, art. 2-4)

2. Socialpolitik – tilnærmelse af lovgivningerne – kollektive afskedigelser – direktiv 98/59 – konsultations- og meddelelsesprocedurerne – arbejdsgiveren forpligtet til ikke at foretage afskedigelser inden afslutningen af konsultationsproceduren og inden meddelelsen til de kompetente myndigheder

(Rådets direktiv 98/59, art. 2-4)

1. Artikel 2-4 i direktiv 98/59 om tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivninger vedrørende kollektive afskedigelser, hvori er fastsat en konsultations- og meddelelsesforpligtelse for arbejdsgiveren, skal fortolkes således, at den begivenhed, der indebærer afskedigelse, er arbejdsgiverens viljeserklæring om at ville opsige ansættelseskontrakten, hvor det effektive ophør af ansættelsesforholdet ved udløbet af opsigelsesvarslet kun er virkningen af denne beslutning om afskedigelse.

(jf. præmis 36 og 39 samt domskonkl. 1)

2. Arbejdsgiveren har ret til at foretage kollektive afskedigelser, efter at konsultationsproceduren i artikel 2 i direktiv 98/59 om tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivninger vedrørende kollektive afskedigelser er afsluttet, og efter at planen om kollektiv afskedigelse er blevet meddelt som fastsat i direktivets artikel 3 og 4.

(jf. præmis 54 og domskonkl. 2)
Sag C-15/03

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

mod

Republikken Østrig

»Traktatbrud – direktiv 75/439/EØF – bortskaffelse af olieaffald – prioritering af behandling ved regenerering«

Forslag til afgørelse fra generaladvokat A. Tizzano fremsat den 28. oktober 2004

Domstolens dom (Anden Afdeling) af 27. januar 2005

Sammendrag af dom

Tilnærmelse af lovgivningerne – bortskaffelse af olieaffald – direktiv 75/439 – forpligtelse for medlemsstaterne til at prioritere behandlingen af olieaffald ved regenerering – grænser – tekniske, økonomiske eller organisatoriske hensyn – begreb

(Rådets direktiv 75/439, art. 3, stk. 1)

Det fremgår af artikel 3, stk. 1, i direktiv 75/439 om bortskaffelse af olieaffald, som ændret ved direktiv 87/101, at henvisningen til »tekniske, økonomiske og organisatoriske hensyn« i nævnte artikel er en del af en bestemmelse, som angiver en samlet forpligtelse for medlemsstaterne, og at fællesskabslovgiver ikke med denne henvisning har villet fastsætte en begrænset undtagelse til en generel gennemførelsesbestemmelse, men har villet definere anvendelsesområdet for og indholdet af en positiv forpligtelse, der består i at prioritere regenerering af olieaffald.

Såfremt det antoges, at de bestående tekniske, økonomiske og organisatoriske forhold i en medlemsstat nødvendigvis er hensyn, som er til hinder for, at der træffes de foranstaltninger, der er fastsat i den nævnte bestemmelse, ville det nemlig være ensbetydende med, at bestemmelsen mistede sin effektive virkning, eftersom den forpligtelse, der er pålagt medlemsstaterne, ville være begrænset til, at status quo skulle opretholdes, og bestemmelsen ville således ikke pålægge dem en reel forpligtelse til at træffe de nødvendige foranstaltninger til fordel for en prioritering af behandling af olieaffald ved regenerering.

(jf. præmis 38 og 39)
Sag C-92/03

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

mod

Den Portugisiske Republik

»Traktatbrud – direktiv 75/439/EØF – bortskaffelse af olieaffald – prioritering af behandling af olieaffald ved regenerering«

Forslag til afgørelse fra generaladvokat A. Tizzano fremsat den 28. oktober 2004

Domstolens dom (Anden Afdeling) af 27. januar 2005

Sammendrag af dom

Tilnærmelse af lovgivningerne – bortskaffelse af olieaffald – direktiv 75/439 – forpligtelse for medlemsstaterne til at prioritere behandlingen af olieaffald ved regenerering – grænser – tekniske, økonomiske eller organisatoriske hensyn – begreb

(Rådets direktiv 75/439, art. 3, stk. 1)

Det fremgår af artikel 3, stk. 1, i direktiv 75/439 om bortskaffelse af olieaffald, som ændret ved direktiv 87/101, at henvisningen til »tekniske, økonomiske og organisatoriske hensyn« i nævnte artikel er en del af en bestemmelse, som fastlægger en samlet forpligtelse for medlemsstaterne, og at fællesskabslovgiver ikke med denne henvisning har villet fastsætte en begrænset undtagelse til en generel gennemførelsesbestemmelse, men har villet definere anvendelsesområdet for og indholdet af en positiv forpligtelse, der består i at prioritere regenerering af olieaffald.

Såfremt det antoges, at de bestående tekniske, økonomiske og organisatoriske forhold i en medlemsstat nødvendigvis er hensyn, som er til hinder for, at der træffes de foranstaltninger, der er fastsat i den nævnte bestemmelse, ville det nemlig være ensbetydende med, at denne mistede sin effektive virkning, eftersom den forpligtelse, der er pålagt medlemsstaterne, ville være begrænset til, at status quo skulle opretholdes, og bestemmelsen ville således ikke pålægge dem en reel forpligtelse til at træffe de fornødne foranstaltninger til fordel for en prioritering af behandling af olieaffald ved regenerering.

(jf. præmis 35 og 36)
Sag C-160/03

Kongeriget Spanien

mod

Eurojust

»Annullationssøgsmål i henhold til artikel 230 EF – sag anlagt af en medlemsstat til prøvelse af indkaldelse af ansøgninger fra Eurojust med henblik på besættelse af stillinger som midlertidigt ansatte – Domstolen inkompetent – afvisning«

Forslag til afgørelse fra generaladvokat M. Poiares Maduro fremsat den 16. december 2004

Domstolens dom (Store Afdeling) af 15. marts 2005.

Sammendrag af dom

1. Retspleje – hjemmelen for et søgsmål – sagsøgerens og ikke Fællesskabets retsinstansers valg – sagens formalitet undersøges ud fra sagsøgerens valg

2. Annullationssøgsmål – anfægtelige retsakter – sag anlagt af en medlemsstat til prøvelse af indkaldelse af ansøgninger fra Eurojust med henblik på besættelse af stillinger som midlertidigt ansatte – udelukket – krav om judiciel kontrol – nærmere retningslinjer

(Art. 230 EF; art. 35 EU, art. 41 EU, art. 46,litra b), EU; statutten for Domstolen, art. 40 og 56; tjenestemandsvedtægen, art. 91; Rådets afgørelse 2002/187, art. 30)

1. I forbindelse med et søgsmål tilkommer det sagsøgeren at vælge hjemmelen herfor og ikke Fællesskabets instanser selv at vælge den mest korrekte hjemmel. Heraf følger, at når sagsøgeren har hjemlet sit søgsmål på én bestemmelse, men dog har overladt Domstolen at vælge den hjemmel, som efter dens mening er den mest korrekte med henblik på en undersøgelse af nævnte søgsmål, skal sagens formalitet undersøges ud fra den af sagsøgeren valgte bestemmelse.

(jf. præmis 35)

2. En indkaldelse af ansøgninger fra Eurojust med henblik på besættelse af stillinger som midlertidigt ansatte kan ikke være genstand for et annullationssøgsmål i henhold til artikel 30 EF. En sådan indkaldelse indeholdes ikke i angivelsen af de retsakter, hvis lovlighed Domstolen kan prøve i henhold til nævnte bestemmelser. Desuden indeholder artikel 41 EU ikke nogen bestemmelse om, at artikel 230 EF finder anvendelse på bestemmelserne om politisamarbejde og retligt samarbejde i kriminalsager i afsnit VI i traktaten om Den Europæiske Union, idet Domstolens kompetence på dette område er fastsat i artikel 35 EU, som henviser til artikel 46, litra b), EU.

En sådan indkaldelse af ansøgninger er imidlertid ikke unddraget enhver judiciel kontrol, idet det fremgår af artikel 30 i afgørelse 2002/187 om oprettelse af Eurojust for at styrke bekæmpelsen af grov kriminalitet, at Eurojusts personale er omfattet af de ordninger og forordninger, der gælder for tjenestemænd og øvrige ansatte i De Europæiske Fællesskaber. Heraf følger i henhold til fast retspraksis, at de i første række berørte, nemlig ansøgerne til de ledige stillinger i de anfægtede indkaldelser, havde ret til at anlægge sag ved Fællesskabets retsinstanser på de betingelser, der er fastsat i vedtægtens artikel 91. Medlemsstaterne kan intervenere i et sådant søgsmål i henhold til artikel 40 i statutten for Domstolen og kan i givet fald, hvilket fremgår af samme statuts artikel 56, stk. 2 og 3, iværksætte appel til prøvelse af Rettens dom.

(jf. præmis 36-38 og 40-43)
Sag C-170/03

Staatssecretaris van Financiën

mod

J.H.M. Feron

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Hoge Raad der Nederlanden)

»Forordning (EØF) nr. 918/83 – afgiftsfritagelser – begreberne »personlige ejendele« og »besiddelse« – motorkøretøj stillet til rådighed for en person af hans arbejdsgiver«

Forslag til afgørelse fra generaladvokat M. Poiares Maduro fremsat den 19. maj 2004 I – 0000

Domstolens dom (Første Afdeling) af 17. marts 2005. I – 0000

Sammendrag af dom

Fælles toldtarif – fritagelse for importafgifter – begrebet personlige ejendele – personbil, der er stillet til rådighed for en fysisk person af dennes arbejdsgiver og anvendes af ham såvel til erhvervsformål som til private formål – omfattet

[Rådets forordning nr. 918/83, art. 1, stk. 2, litra c), art. 2 og 3]

Artikel 1, stk. 2, litra c), og artikel 2 og 3 i forordning nr. 918/83 om en fællesskabsordning vedrørende fritagelse for import- og eksportafgifter skal fortolkes således, at en personbil, der er stillet til rådighed for en fysisk person af dennes arbejdsgiver og anvendes af ham såvel til erhvervsformål som til private formål, kan anses for en personlig ejendel, der kan fritages for importafgift i henhold til nævnte forordnings artikel 2 og 3.

Det følger nemlig af disse bestemmelser i forening, at for at kunne få fritagelse for importafgift skal den personlige ejendel bl.a. have været i den pågældende persons besiddelse og anvendt af denne som sin personlige ejendel i mindst seks måneder, inden den pågældende ophørte med at have sit sædvanlige opholdssted i oprindelseslandet.

For det første, når der ikke foreligger en udtrykkelig bestemmelse herom, kan brug udelukkende til private formål ikke anses for at være en betingelse i alle tilfælde, for at et gode kan anses for en personlig ejendel, hvorfor en personbil, der anvendes til såvel privat som til erhvervsmæssig brug, ligeledes bør kunne anses for at være en sådan privat ejendel.

For det andet indebærer begrebet »besiddelse« i nævnte forordnings artikel 3, at fritagelsen ikke skal begrænses til goder, der var del af den pågældendes ejendom i mindst seks måneder inden flytningen, men også vedrører de andre goder, hvorover den pågældende i samme periode havde en effektiv og faktisk kontrol.

(jf. præmis 14, 21, 22, 27, 29 og 32 samt domskonkl.)
Sag C-91/03

Kongeriget Spanien

mod

Rådet for Den Europæiske Union

»Bevarelse og udnyttelse af fiskeressourcerne – forordning (EF) nr. 2371/2002«

Forslag til afgørelse fra generaladvokat A. Tizzano fremsat den 13. januar 2005

Domstolens dom (Anden Afdeling) af 17. marts 2005

Sammendrag af dom

1. Fiskeri – fælles strukturpolitik – bevarelse af havets ressourcer – fiskerfartøjers adgang til medlemsstaternes kystområder – overgangsordning indført ved artikel 160 i akten vedrørende Spaniens og Portugals tiltrædelse – Rådets kompetence til at vedtage regler med et tilsvarende indhold som nævnte artikel efter udløbet af denne ordning – tilladt

(Art. 37 EF; Rådets forordning nr. 2371/2002, bilag I, punkt 6)

2. Fiskeri – fælles strukturpolitik – bevarelse af havets ressourcer – fiskerfartøjers adgang til medlemsstaternes kystområder – særlig ordning, der begrænser denne adgang for en medlemsstats fartøjer, og som har til formål at beskytte de mest følsomme dele af EF-farvandene – formål, som ikke indebærer kriterier om gensidighed mellem medlemsstaterne – princippet om forbud mod forskelsbehandling – tilsidesættelse – foreligger ikke

(Rådets forordning nr. 2371/2002)

1. Artikel 160 i akten vedrørende vilkårene for Kongeriget Spaniens og Republikken Portugals tiltrædelse og tilpasningerne af traktaterne, der er indeholdt i nævnte akts fjerde del om overgangsforanstaltninger, og som indfører begrænsninger for fiskeriet, finder ikke længere anvendelse efter den dato, som er fastsat i samme akts artikel 166, dvs. den 31. december 2002.

Fællesskabslovgiver kan imidlertid inden for rammerne af sin kompetence i henhold til artikel 37 EF vedtage nye regler med et tilsvarende indhold som bestemmelsen i tiltrædelsesaktens artikel 160, herunder de regler, der er indeholdt i punkt 6 i bilag I til forordning nr. 2371/2002 om bevarelse og bæredygtig udnyttelse af fiskeressourcerne som led i den fælles fiskeripolitik, der definerer betingelserne for spanske fiskerfartøjers adgang til de franske kystfarvande.

(jf. præmis 27-29)

2. Formålet med forordning nr. 2371/2002 om bevarelse og bæredygtig udnyttelse af fiskeressourcerne som led i den fælles fiskeripolitik er i henhold til dens 14. betragtning at beskytte de mest følsomme dele af EF-farvandene, idet der samtidig tages hensyn til nødvendigheden af at bevare de traditionelle fiskeriaktiviteter. Den ordning, der gælder for spanske fiskerfartøjer vedrørende adgang til de franske kystfarvande, er fastsat i punkt 6 i bilag I til denne forordning og tilsidesætter ikke princippet om forbud mod forskelsbehandling, idet dette formål ikke i sig selv indebærer en gennemførelse af kriterierne om gensidighed mellem medlemsstaterne, og idet ordningen blot forlænger den ordning, der har været gældende siden Kongeriget Spaniens tiltrædelse af Fællesskabet.

(jf. præmis 45, 50, 51, 54 og 55)
Sag C-491/03

Ottmar Hermann

mod

Stadt Frankfurt am Main

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Hessischer Verwaltungsgerichtshof)

»Indirekte beskatning – direktiv 92/12/EØF – kommunal afgift af salg af alkoholholdige drikkevarer med henblik på umiddelbar indtagelse på stedet«

Forslag til afgørelse fra generaladvokat D. Ruiz-Jarabo Colomer fremsat den 11. januar 2005

Domstolens dom (Første Afdeling) af 10. marts 2005

Sammendrag af dom

Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – punktafgifter – direktiv 92/12 – alkohol og alkoholholdige drikkevarer – afgift af salg af drikkevarer med henblik på umiddelbar indtagelse på stedet – ikke kvalificeret som afgift på punktafgiftspligtige varer, men som afgift på levering af tjenesteydelser i forbindelse med disse – krav om, at denne afgift skal pålægges i særligt øjemed – foreligger ikke

(Rådets direktiv 92/12, art. 3, stk. 2 og 3)

En afgift, der påhviler levering mod vederlag inden for rammerne af en restaurationsvirksomhed af alkoholholdige drikkevarer med henblik på umiddelbar indtagelse på stedet, skal anses for en afgift på tjenesteydelser i forbindelse med punktafgiftspligtige varer, der ikke har karakter af en omsætningsafgift i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 3, stk. 3, andet afsnit, i direktiv 92/12 om den generelle ordning for punktafgiftspligtige varer, om oplægning og omsætning heraf samt om kontrol hermed.

Ved afgørelsen af, om en afgift påhviler punktafgiftspligtige varer i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 3, stk. 2, i direktiv 92/12, eller derimod tjenesteydelser i forbindelse med sådanne varer i artikel 3, stk. 3, andet afsnits forstand, skal der tages hensyn til, hvad der er den væsentligste omstændighed i den transaktion, som afgiften påhviler. Levering af alkoholholdige drikkevarer inden for rammerne af en restaurationsvirksomhed er karakteriseret ved en række omstændigheder og handlinger, af hvilke levering af varen i sig selv kun udgør ét led, og hvoraf tjenesteydelserne er de væsentligste.

Desuden henviser kravet »på samme betingelse«, som gælder for afgifter, der er omfattet af anvendelsesområdet for nævnte artikel 3, stk. 3, andet afsnit, til den ene betingelse, der er fastsat i samme stykkes første afsnit, dvs. betingelsen om, at »sådan beskatning ikke i samhandelen mellem medlemsstaterne giver anledning til formaliteter i forbindelse med grænsepassage«. Direktivet stiller således ikke krav om, at de pågældende afgifter opfylder betingelsen i samme artikels stk. 2, dvs. at afgifterne pålægges i særligt øjemed.

(jf. præmis 21, 27, 30, 33 og 34 samt domskonkl. 1 og 2)
Sag C-235/03

QDQ Media SA

mod

Alejandro Omedas Lecha

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Juzgado de Primera Instancia nº 35 de Barcelona)

»Direktiv 2000/35/EF – begrebet inddrivelsesomkostninger – omkostninger til procesfuldmægtig eller advokat i forbindelse med en retslig procedure, når sådanne rettergangsfuldmægtiges medvirken ikke er påbudt – henregning til sagsomkostningerne ikke mulig på grundlag af national ret – direktivet kan ikke påberåbes over for private«

Domstolens dom (Sjette Afdeling) af 10. marts 2005

Sammendrag af dom

Tilnærmelse af lovgivningerne – bekæmpelse af forsinket betaling i handelstransaktioner – direktiv 2000/35 – mulighed for, når ikke der er vedtaget foranstaltninger til gennemførelse, at påberåbe sig retten til at kræve inddrivelsesomkostninger over for private – foreligger ikke

[Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/35, art. 3, stk. 1, litra e)]

I et tilfælde, hvor der er tale om en tvist mellem private, og det ikke med hjemmel i national ret er muligt at henregne kreditors omkostninger til en advokats eller procesfuldmægtigs medvirken i forbindelse med en retslig procedure, der vedrører inddrivelse af en gæld i et erhvervsforhold, til de sagsomkostninger, en borger kan tilpligtes at betale, kan direktiv 2000/35 om bekæmpelse af forsinket betaling i handelstransaktioner ikke i sig selv udgøre et retsgrundlag herfor, idet et direktiv ikke i sig selv kan skabe forpligtelser for private, og ikke som sådan kan påberåbes over for sådanne personer.

(jf. præmis 16 og 17 samt domskonkl.)
1)

Den Italienske Republik har tilsidesat sine forpligtelser dels i henhold til artikel 10 og artikel 12, stk. 1, litra e), i Rådets direktiv 69/335/EØF af 17. juli 1969 om kapitaltilførselsafgifter, dels i henhold til de principper, som Domstolen har fastlagt om tilbagesøgning af beløb erlagt i urigtig formening om skyld, idet den med tilbagevirkende kraft har indført gebyrer, der ikke udgør afgifter, der har karakter af tilladte vederlag, når de registreringer i selskabsregistret, som de opkræves for, allerede har givet anledning til opkrævning af gebyrer, som de gebyrer, der er indført med tilbagevirkende kraft, antages at erstatte uden mulighed for tilbagebetaling til dem, der har erlagt dem, eller når disse gebyrer, der har tilbagevirkende kraft, vedrører år, hvor der ikke er foretaget nogen registrering, der kan berettige opkrævning heraf, og idet den har vedtaget bestemmelser, i hvilke der med hensyn til tilbagebetaling af en afgift, som ved dom afsagt af Domstolen er erklæret uforenelig med fællesskabsretten, eller hvis uforenelighed med fællesskabsretten følger af en sådan dom, fastsættes betingelser, der konkret vedrører den pågældende afgift, og som er mindre gunstige end dem, der uden sådanne betingelser ville have været gældende, for tilbagebetaling af den pågældende afgift.
Angående:

Annullation af Kommissionens beslutning 2003/102/EØF af 14. februar 2003 om at udelukke visse udgifter, som medlemsstaterne har afholdt for Den Europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget (EUGFL), Garantisektionen, fra fællesskabsfinansiering (meddelt under nr. K(2003) 500) (EUT L 42, s. 47) – kontrol i sektoren for markafgrøder – kontrol i Land Brandenburg.
Domstolens dom (Anden Afdeling) af 23. februar 2006 – Kommissionen mod Spanien

(Sag C-546/03)

(Traktatbrud – Fællesskabernes egne indtægter – EF-toldkodeksen – procedurer for opkrævning af importafgifter og eksportafgifter – forsinket betaling af egne indtægter vedrørende disse afgifter og manglende betaling af morarenter)

De Europæiske Fællesskabers egne indtægter – medlemsstaternes godtgørelse og tilrådighedsstillelse (Rådets forordning nr. 1552/89, art. 11, forordning nr. 1854/89, art. 5, forordning nr. 1150/2000, art. 11, og forordning nr. 2913/92, art. 220, stk. 1) (jf. præmis 28, 32 og 35 samt domskonkl.)

Angående:

: Traktatbrud – artikel 220 i Rådets forordning (EØF) nr. 2913/92 af 12. oktober 1992 om indførelse af en EF-toldkodeks (EFT L 302, s. 1) og artikel 5 i Rådets forordning (EØF) nr. 1854/89 af 14. juni 1989 om bogføring af importafgifter og eksportafgifter, der udgør en toldskyld, og om vilkårene for betaling heraf (EFT L 186, s. 1) – forsinket betaling af en del af Fællesskabernes egne indtægter i tilfælde af efteropkrævning af told – afvisning af at betale morarenter, der er påløbet som følge af forsinkelse med bogføring på Kommissionens konto.

Konklusion:

Kongeriget Spanien har

a) idet det ikke har overholdt de frister for efterfølgende bogføring af afgiftsbeløb, som følger af en toldskyld, der er fastsat i artikel 5 i Rådets forordning (EØF) nr. 1854/89 af 14. juni 1989 om bogføring af importafgifter og eksportafgifter, der udgør en toldskyld og om vilkårene for betaling heraf, og fra den 1. januar 1994, artikel 220, stk. 1, i Rådets forordning (EØF) nr. 2913/92 af 12. oktober 1992 om indførelse af en EF-toldkodeks, hvilket har medført en forsinkelse med overførslen af egne indtægter, og

b) idet det ikke har betalt morarenter heraf til Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber i henhold til artikel 11 i Rådets forordning (EØF, Euratom) nr. 1552/89 af 29. maj 1989 om gennemførelse af afgørelse 88/376/EØF, Euratom om ordningen for Fællesskabernes egne indtægter, og fra den 31. maj 2000, artikel 11 i Rådets forordning (EF, Euratom) nr. 1150/2000 af 22. maj 2000 om gennemførelse af afgørelse 94/728/EF, Euratom om ordningen for Fællesskabernes egne indtægter

tilsidesat de forpligtelser, der påhviler det i henhold til samtlige disse bestemmelser.

Kongeriget Spanien betaler sagens omkostninger.