FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

H. SAUGMANDSGAARD ØE

fremsat den 7. november 2019 ( 1 )

Sag C-215/18

Libuše Králová

mod

Primera Air Scandinavia

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Obvodní soud pro Prahu 8 (distriktsdomstolen i Prag 8, Den Tjekkiske Republik))

»Præjudiciel forelæggelse – retternes kompetence på det civil- og handelsretlige område – forordning (EF) nr. 44/2001 – artikel 5, nr. 1) – kompetence i sager om kontraktforhold – afdeling 4 i kapitel II – kompetence i sager om forbrugeraftaler – anvendelsesområde – forordning (EF) nr. 261/2004 – artikel 6 og 7 – lufttransport – kompensation og bistand til luftfartspassagerer – lang forsinkelse af en flyafgang – aftale om transport og ophold, som en passager har indgået med en rejsearrangør – søgsmål, hvori der er nedlagt påstand om, at et luftfartsselskab, der ikke er part i denne aftale, skal betale kompensation – pakkerejse – direktiv 90/314/EØF«

I. Indledning

1. Anmodningen om præjudiciel afgørelse, der er indgivet af Obvodní soud pro Prahu 8 (distriktsdomstolen i Prag 8, Den Tjekkiske Republik), indgår i et søgsmål med påstand om kompensation, der er anlagt i henhold til forordning (EF) nr. 261/2004 ( 2 ) af en passager, som har bopæl i den retskreds, hvori denne domstol er beliggende, mod et luftfartsselskab, der har hjemsted i Danmark, og som vedrører en lang forsinkelse af en flyafgang, som dette selskab skulle gennemføre, men som et tjekkisk rejsebureau havde solgt til passageren i kombination med et ophold.

2. Domstolen anmodes nærmere bestemt for det første om at oplyse, om et sådant søgsmål er omfattet af de kompetenceregler, der gælder i sager om kontraktforhold, og som er fastsat i artikel 5, nr. 1), i forordning (EF) nr. 44/2001 ( 3 ), selv om sagsøgeren ikke havde indgået en aftale med sagsøgte, og den pågældende flyvning indgik i en pakke af ydelser, som var købt hos en tredjemand. Jeg er af de grunde, som jeg vil redegøre for i dette forslag til afgørelse, af den opfattelse, at dette spørgsmål skal besvares bekræftende.

3. For det andet ønsker den forelæggende ret oplyst, om bestemmelserne i afdeling 4 i kapitel II i forordning nr. 44/2001, der indeholder denne forordnings artikel 15-17, skal fortolkes således, at de kompetenceregler, der gælder for forbrugeraftaler, og som fremgår af den nævnte afdeling, omfatter et søgsmål som det i hovedsagen omhandlede. Dette spørgsmål skal efter min opfattelse besvares benægtende.

4. For det tredje skal Domstolen afgøre, om en passager, der hos et rejsebureau har købt billet til en flyvning, der indgår som en del af en pakkerejse som omhandlet i direktiv 90/314/EØF ( 4 ), når denne flyvning bliver genstand for en lang forsinkelse, har mulighed for at påberåbe sig de rettigheder, der følger af artikel 6 og 7 i forordning nr. 261/2004, over for det transporterende luftfartsselskab. Der skal på dette punkt efter min opfattelse gives en bekræftende besvarelse af dette spørgsmål.

II. Retsforskrifter

A. Forordning nr. 44/2001

5. Artikel 5, nr. 1), der er indeholdt i afdeling 2 i kapitel II i forordning nr. 44/2001, og som har overskriften »Specielle kompetenceregler«, har følgende ordlyd: »En person, der har bopæl på en medlemsstats område, kan sagsøges i en anden medlemsstat 1) a) i sager om kontraktforhold, ved retten på det sted, hvor den forpligtelse, der ligger til grund for sagen, er opfyldt eller skal opfyldes b) ved anvendelsen af denne bestemmelse, og medmindre andet er aftalt, er opfyldelsesstedet for den forpligtelse, der ligger til grund for sagen: – ved salg af varer […] – ved levering af tjenesteydelser, det sted i en medlemsstat, hvor tjenesteydelserne i henhold til aftalen er blevet leveret eller skulle have været leveret c) er litra b) ikke relevant, finder litra a) anvendelse.«

6. Artikel 15, der er indeholdt i afdeling 4 i kapitel II i forordning nr. 44/2001, og som har overskriften »Kompetence i sager om forbrugeraftaler«, bestemmer: »1. I sager om aftaler indgået af en person (forbrugeren) med henblik på brug, der må anses at ligge uden for hans erhvervsmæssige virksomhed, afgøres kompetencen efter denne afdeling, jf. dog artikel 4 og artikel 5, nr. 5: a) når sagen vedrører køb af løsøregenstande, hvor købesummen skal betales i rater b) når sagen vedrører lån, der skal tilbagebetales i rater, eller andre kreditdispositioner, som er bestemt til finansiering af køb af sådanne genstande c) i alle andre tilfælde, når aftalen er indgået med en person, der udøver erhvervsmæssig virksomhed i den medlemsstat, på hvis område forbrugeren har bopæl, eller på en hvilken som helst måde retter sådan virksomhed mod denne medlemsstat eller mod flere stater inklusive denne medlemsstat, og aftalen er omfattet af den pågældende virksomhed. […] 3. Denne afdeling finder ikke anvendelse på transportaftaler, bortset fra aftaler, hvorved der for en samlet pris ydes en kombination af rejse og ophold.«

7. Artikel 16, stk. 1, der er indeholdt i den nævnte afdeling 4, bestemmer, at »[s]ager, som en forbruger agter at rejse mod sin medkontrahent, kan anlægges enten ved retterne i den medlemsstat, på hvis område medkontrahenten har bopæl, eller ved retten på det sted, hvor forbrugeren har bopæl«.

8. Artikel 17, der er indeholdt i samme afdeling 4, fastsætter betingelserne for at fravige bestemmelserne i denne afdeling ved en værnetingsaftale, der er indgået med en forbruger.

9. Forordning nr. 44/2001 finder anvendelse ratione temporis i det foreliggende tilfælde, selv om den blev ophævet ved forordning (EU) nr. 1215/2012 ( 5 ), idet denne sidstnævnte retsakt i henhold til dennes artikel 66, stk. 1, kun finder anvendelse på søgsmål, der er anlagt på eller efter den 10. januar 2015, og idet søgsmålet i hovedsagen er anlagt før denne dato ( 6 ).

10. Forordning nr. 44/2001 finder endvidere anvendelse ratione loci i det foreliggende tilfælde, idet det præciseres, at denne forordnings bestemmelser i første omgang ikke var bindende for Kongeriget Danmark, men at de siden den 1. juli 2007 har fundet anvendelse på forholdet mellem Unionen og denne medlemsstat i henhold til den aftale, der er indgået i denne forbindelse ( 7 ).

B. Forordning nr. 261/2004

11. Artikel 1, stk. 1, litra c), i forordning nr. 261/2004 bestemmer, at »[i] denne forordning fastsættes der på de her anførte betingelser minimumsrettigheder for luftfartspassagerer [bl.a.] ved forsinkelse af flyafgange«.

12. I denne forordnings artikel 2, litra b), defineres begrebet »transporterende luftfartsselskab« i denne forordnings forstand som »et lufttrafikforetagende, der udfører eller har til hensigt at udføre en flyvning i henhold til en kontrakt med en passager eller på vegne af en juridisk eller fysisk person, der har kontrakt med denne passager«.

13. Den nævnte forordnings artikel 3, der har overskriften »Anvendelsesområde«, bestemmer i stk. 5 og 6: »5. Denne forordning gælder for transporterende luftfartsselskaber, der stiller transportydelser til rådighed for de passagerer, der er omfattet af stk. 1 og stk. 2. Hvis et transporterende luftfartsselskab, som ikke har kontrakt med passagererne, opfylder forpligtelser under denne forordning, skal det betragtes som opfyldende disse forpligtelser på vegne af den person, der har kontrakt med de pågældende passagerer. 6. Denne forordning påvirker ikke passagerrettigheder i henhold til direktiv 90/314[…]. Denne forordning finder ikke anvendelse, hvis en pakkerejse aflyses af andre årsager end aflysning af flyafgangen.«

14. Hvad angår den henvisning til direktiv 90/314, der fremgår af denne sidstnævnte bestemmelse, skal det præciseres, at det nævnte direktiv blev ophævet den 1. juli 2018 ved direktiv (EU) 2015/2302 ( 8 ) i henhold til dette direktivs artikel 29. Den første af disse retsakter finder imidlertid anvendelse i det foreliggende tilfælde, når der henses til tidspunktet for de faktiske omstændigheder i hovedsagen.

15. I artikel 6 og 7 i forordning nr. 261/2004 fastsættes henholdsvis en ret til bistand fra det transporterende luftfartsselskab i tilfælde af en lang forsinkelse af en flyafgang og en ret til en fast kompensation på de betingelser, der er nævnt i disse artikler.

III. Tvisten i hovedsagen, de præjudicielle spørgsmål og retsforhandlingerne for Domstolen

16. Libuše Králová, der har bopæl i Prag (Det Tjekkiske Republik), indgik med selskabet FIRO-tour a.s., som er et rejsebureau med hjemsted i Den Tjekkiske Republik, en aftale om levering af en ydelse i form af en flyvning mellem Prag og Keflavik (Island), der skulle udføres den 25. april 2013, kl. 12.40, og om ophold. Lufttransporten skulle udføres af Primera Air Scandinavia, der er et selskab med hjemsted i Danmark. Flyafgangen blev forsinket med fire timer i forhold til tidspunktet for den planlagte afgang.

17. Den 24. juli 2013 fremsatte Libuše Králová over for Primera Air Scandinavia krav om kompensation for det tab, som hun havde lidt som følge af den forsinkede flyafgang. Luftfartsselskabet afviste dette krav, idet det anførte, at denne forsinkelse skyldtes usædvanlige omstændigheder, der havde en uforudsigelig karakter.

18. Den 10. oktober 2013 anlagde Libuše Králová sag ved Obvodní soud pro Prahu 8 (distriktsdomstolen i Prag 8) med påstand om, at Primera Air Scandinavia skulle tilpligtes at betale hende en fast kompensation på 400 EUR. Til støtte for denne påstand påberåbte sagsøgeren sig med hensyn til den retslige kompetence artikel 16, stk. 1, i forordning nr. 44/2001 og med hensyn til realiteten artikel 6, stk. 1, og artikel 7 i forordning nr. 261/2004, således som Domstolen har fortolket disse bestemmelser i dommen i sagen Sturgeon m.fl. ( 9 ).

19. Ved afgørelse af 1. april 2014 erklærede denne distriktsdomstol, at den ikke havde kompetence til at behandle sagen bl.a. med den begrundelse, at Primera Air Scandinavia havde hjemsted i Kongeriget Danmark, hvor forordning nr. 44/2001 ikke fandt anvendelse, og at denne retsakts bestemmelser i øvrigt ikke kunne begrunde, at de tjekkiske retter havde international kompetence, idet der mellem sagens parter ikke bestod et aftaleforhold, og under alle omstændigheder heller ikke en aftale om rejse og ophold i henhold til denne forordnings artikel 15, stk. 3.

20. Ved afgørelse af 4. august 2014 forkastede Městský soud v Praze (byretten i Prag, Den Tjekkiske Republik) den af Libuše Králová iværksatte appel, idet den fastslog, at forordning nr. 44/2001 skulle anvendes i det foreliggende tilfælde og anses for at have været bindende for Kongeriget Danmark siden den 1. juli 2007 ( 10 ), men at denne forordning ikke kunne begrunde, at de tjekkiske retter havde kompetence.

21. Efter at Libuše Králová havde iværksat kassationsappel, ophævede Nejvyšší soud (øverste domstol, Den Tjekkiske Republik) den 15. september 2015 førsteinstansens og appelinstansens afgørelser og hjemviste sagen til Obvodní soud pro Prahu 8 (distriktsdomstolen i Prag 8), idet den nærmere bestemt opfordrede denne distriktsdomstol til at tage stilling til, om det var muligt at anlægge sag mod Primera Air Scandinavia ved de tjekkiske retter i henhold til artikel 5, nr. 1), og artikel 15 og 16 i forordning nr. 44/2001, herunder om nødvendigt ved at forelægge Domstolen en anmodning om præjudiciel afgørelse ( 11 ).

22. På denne baggrund har Obvodní soud pro Prahu 8 (distriktsdomstolen i Prag 8) ved afgørelse af 25. januar 2018, som blev indleveret til Domstolens Justitskontor den 26. marts 2018, besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Forelå der et kontraktforhold mellem sagsøgeren [i hovedsagen] og sagsøgte [i hovedsagen] som omhandlet i artikel 5, [nr. 1)], i […] forordning nr. 44/2001 […], selv om der ikke var indgået nogen aftale mellem sagsøgeren og sagsøgte, og flyvningen var del i en pakke af ydelser leveret på grundlag af en aftale mellem sagsøgeren og en tredjemand (et rejsebureau)? 2) Kan dette forhold betragtes som et forbrugerforhold i henhold til […] afdeling 4 i [kapitel II i] forordning nr. 44/2001[, der indeholder denne forordnings artikel 15-17]? 3) Har sagsøgte [i hovedsagen] partsevne i en retssag vedrørende fyldestgørelse af krav opstået i henhold til forordning […] nr. 261/2004 […]?«

23. Den tjekkiske regering og Europa-Kommissionen har indgivet skriftlige indlæg til Domstolen. Der er ikke blevet afholdt mundtlig forhandling.

IV. Bedømmelse

24. Den forelæggende ret ønsker nærmere bestemt oplyst, om det under de i tvisten i hovedsagen omhandlede omstændigheder, dvs. når det søgsmål med påstand om kompensation, som en passager har anlagt i henhold til forordning nr. 261/2004 ( 12 ), vedrører en flyvning, der er blevet forhandlet som en del af en pakke af ydelser, der er blevet solgt af en tredjemand, er den kompetenceregel, der er baseret på opfyldelsesstedet for den kontraktmæssige forpligtelse, og som er fastsat i artikel 5, nr. 1), litra b), i forordning nr. 44/2001 (A), som skal anvendes, eller den kompetenceregel, der er fordelagtig for forbrugeren, og som er fastsat i denne forordnings artikel 16, stk. 1 (B) ( 13 ). I den situation, hvor denne rets egen internationale kompetence faktisk kan begrundes i henhold til en af de nævnte bestemmelser, ønsker den i øvrigt oplyst, om en sådan passager med henblik på at opnå fyldestgørelse af de krav, der er opstået i henhold til forordning nr. 261/2004, har mulighed for at anlægge sag mod det transporterende luftfartsselskab, der er ansvarligt for at opfylde disse krav ( 14 ), selv om den omtvistede flyvning er blevet solgt gennem et rejsebureau og som led i en pakkerejse i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i direktiv 90/314 ( 15 ) (C) ( 16 ).

A. Om anvendelsen af kompetencereglerne i artikel 5, nr. 1), i forordning nr. 44/2001 (det første spørgsmål)

25. Den forelæggende ret har med det første spørgsmål nærmere bestemt anmodet Domstolen om at fortolke artikel 5, nr. 1), i forordning nr. 44/2001 med henblik på at afgøre, om de specielle kompetenceregler »i sager om kontraktforhold«, der fremgår af denne bestemmelse ( 17 ), finder anvendelse på et søgsmål med påstand om kompensation som det i hovedsagen omhandlede, som en passager har anlagt i henhold til forordning nr. 261/2004 mod det transporterende luftfartsselskab ( 18 ), selv om der ikke er indgået en aftale mellem sagsøgeren og sagsøgte, og den omhandlede flyvning indgår som en del af en helhed af ydelser, der leveres i henhold til en aftale, som er indgået mellem sagsøgeren og et rejsebureau.

26. Den tjekkiske regering og Kommissionen er enige om at foreslå, at dette spørgsmål skal besvares bekræftende, hvilket af de nedenfor anførte grunde også er min opfattelse.

27. Jeg erindrer i denne forbindelse om, at det af artikel 5, nr. 1), litra a), i forordning nr. 44/2001 fremgår, at en person, der har bopæl på en medlemsstats område, »i sager om kontraktforhold« kan sagsøges i en anden medlemsstat ved »retten på det sted, hvor den forpligtelse, der ligger til grund for sagen, er opfyldt eller skal opfyldes«. Det fremgår af denne artikel 5, nr. 1), litra b), andet led, at opfyldelsesstedet for den forpligtelse, der ligger til grund for sagen, »ved levering af tjenesteydelser« er »det sted i en medlemsstat, hvor tjenesteydelserne i henhold til aftalen er blevet leveret eller skulle have været leveret«, medmindre andet er aftalt. Det fremgår af den nævnte artikel 5, nr. 1), litra c), at det tilknytningskriterium, der gælder i mangel af en aftale, og som er fastsat i den nævnte artikel 5, nr. 1), litra a), finder anvendelse, når det pågældende kontraktforhold ikke udgør en »levering af tjenesteydelser« som omhandlet i den nævnte artikel 5, nr. 1), litra b) ( 19 ).

28. I det foreliggende tilfælde fremgår det af begrundelsen i den forelæggende rets afgørelse, at denne ret nærmere bestemt ønsker oplyst, om dens egen kompetence til at påkende tvisten i hovedsagen kan følge af det særlige tilknytningskriterium i artikel 5, nr. 1), litra b), andet led, i forordning nr. 44/2001, idet det allerede er blevet fastslået, at dette kriterium finder anvendelse på et krav om kompensation, der er fremsat af en passager mod et luftfartsselskab på grundlag af såvel den aftale, der er indgået mellem dem, som forordning nr. 261/2004 ( 20 ). Domstolen anmodes i denne sag om at fastslå, om denne tilgang ligeledes gælder under omstændigheder som de i det foreliggende tilfælde omhandlede, hvor den berørte passagers medkontrahent ikke er det transporterende luftfartsselskab, men et rejsebureau, der har solgt denne passager den omtvistede flyvning i kombination med et ophold.

29. Jeg vil i lighed med den tjekkiske regering og Kommissionen nævne, at Domstolen i de forenede sager, der gav anledning til dommen i sagen flightright m.fl. ( 21 ), allerede har taget stilling til en situation, der kan sammenlignes med den situation, som ligger til grund for den foreliggende sag. Denne sag vedrørte nemlig også et søgsmål med påstand om kompensation i henhold til forordning nr. 261/2004 for lange forsinkelser af flyvninger, der skulle gennemføres af et transporterende luftfartsselskab, som ikke havde indgået en aftale med de berørte passagerer, idet disse passagerer hver især havde købt deres flybilletter hos andre luftfartsselskaber og senere havde anlagt sag mod det luftfartsselskab, der havde gennemført den del af en direkte tilsluttet flyforbindelse, som var berørt af den omtvistede forsinkelse ( 22 ).

30. Henset til de grunde, der er nævnt nedenfor, fastslog Domstolen i denne forbindelse for det første, at begrebet »sager om kontraktforhold« som omhandlet i artikel 5, nr. 1), litra a), i forordning nr. 44/2001 omfatter søgsmål med påstand om kompensation for lang forsinkelse på en direkte tilsluttet flyforbindelse, som passagerer på grundlag af forordning nr. 261/2004 har anlagt mod et transporterende luftfartsselskab, som ikke er deres medkontrahent ( 23 ).

31. Domstolen henviste først til, at begrebet »sager i kontraktforhold« skal fortolkes selvstændig og ikke under henvisning til national ret, og at alle de forpligtelser, som udspringer af den kontrakt, hvis misligholdelse påberåbes som grundlag for sagsøgerens sagsanlæg, er omfattet af dette begreb. Domstolen bekræftede derefter, at anvendelsen af den kompetenceregel, der er fastsat i den nævnte artikel 5, nr. 1), litra a), ikke kræver, at der er indgået en aftale mellem parterne i sagen, men at denne regel ikke desto mindre forudsætter, at en person frivilligt har påtaget sig en retlig forpligtelse over for en anden person, og at denne forpligtelse ligger til grund for sagsøgerens sagsanlæg, således at denne kompetenceregel er baseret på årsagen til kravet og ikke parternes identitet ( 24 ). Endelig fremhævede Domstolen, at et transporterende luftfartsselskab som det, der er omhandlet i artikel 3, stk. 5, andet punktum, i forordning nr. 261/2004 – dvs. et luftfartsselskab, som ikke har kontrakt med den berørte passager, men som opfylder forpligtelser under denne forordning, og som derfor betragtes som opfyldende disse forpligtelser på vegne af den person, der har indgået transportkontrakten med denne passager – skal anses for at opfylde de forpligtelser, som det over for passagerens medkontrahent frivilligt har påtaget sig, idet disse forpligtelser udspringer af den lufttransportkontrakt, der er indgået med sidstnævnte.

32. For det andet anlagde Domstolen i den samme dom i sagen flightright m.fl. en fortolkning af artikel 5, nr. 1), litra b), andet led, i forordning nr. 44/2001, der vedrørte spørgsmålet om fastlæggelsen af opfyldelsesstedet for lufttransportydelser i en situation som den, der var genstand for tvisterne i hovedsagerne, dvs. forsinkelse af en direkte tilsluttet flyforbindelse, som skulle udføres af to luftfartsselskaber, hvoraf det ene ikke var de berørte passagerers medkontrahent ( 25 ). Domstolen henviste i denne forbindelse til generelle betragtninger, der efter min opfattelse ligeledes er relevante i det foreliggende tilfælde.

33. Domstolen henviste således til vigtigheden af, at der skulle foreligge et tilstrækkelig tæt tilknytningsled mellem værnetinget og de faktiske omstændigheder i enhver tvist, der var omfattet af artikel 5, nr. 1), i forordning nr. 44/2001, idet denne tilknytning tilstræbtes med alle de specielle kompetenceregler, der var nævnt i denne bestemmelse, og idet et sådant formål om nærhed bekræftedes i 12. betragtning til denne forordning ( 26 ). Domstolen undersøgte desuden, om den anlagte fortolkning faktisk opfyldte det princip om forudsigelighed, der var nævnt i 11. betragtning til den nævnte forordning, og som disse kompetenceregler tilstræbte at sikre med henblik på at gøre det muligt for sagsøgeren og sagsøgte nemt at identificere den kompetente ret. Domstolen fremhævede i øvrigt, at et transporterende luftfartsselskab, som i forbindelse med kommercielle aftaler, der frivilligt var indgået mellem luftfartsselskaber, såsom de i denne sag omhandlede, ikke havde indgået en aftale med passageren, betragtedes som opfyldende forpligtelser på vegne af det luftfartsselskab, der var den berørte passagers medkontrahent.

34. De således anførte betragtninger og fortolkninger kan efter min opfattelse mutatis mutandis overføres på den foreliggende sag ( 27 ), hvilket indebærer, at et søgsmål som det, sagsøgeren i hovedsagen har anlagt, er omfattet af anvendelsesområdet for artikel 5, nr. 1), i forordning nr. 44/2001.

35. I den sag, der gav anledning til dommen i sagen flightright m.fl., var søgsmålet med påstand om kompensation for lang forsinkelse af en flyvning, således som det også er tilfældet i den foreliggende sag, baseret på forpligtelser, der udsprang af den oprindelige aftale, som den berørte passager havde indgået, og i hvilken forbindelse den pågældende til støtte for sin påstand havde gjort gældende, at denne aftale ikke var gennemført korrekt. Sagsøgte er også i den foreliggende sag et transporterende luftfartsselskab, der ikke er den person, som har indgået den omtvistede aftale med denne passager, i det foreliggende tilfælde rejsebureauet, men som frivilligt over for denne person har påtaget sig at gennemføre flyvningen og dermed de forpligtelser, der følger af forordning nr. 261/2004 på dennes vegne ( 28 ), idet disse forpligtelser ligger til grund for det nævnte søgsmål. Det har i denne forbindelse efter min opfattelse ikke betydning, at den omtvistede flyvning blev solgt i kombination med et ophold, dvs. som del af en »pakkerejse« som omhandlet i direktiv 90/314 ( 29 ), idet denne særegenhed ikke på nogen måde ændrer den kontraktlige art af de retlige forpligtelser, som sagsøgeren har påberåbt sig, og heller ikke genstanden for den pågældendes søgsmål. Et søgsmål som det i hovedsagen omhandlede er derfor efter min opfattelse omfattet af begrebet »sager om kontraktforhold« som omhandlet i artikel 5, nr. 1), i forordning nr. 44/2001 ( 30 ).

36. Et søgsmål af denne type er nærmere bestemt efter min opfattelse omfattet af det tilknytningskriterium, der specifikt vedrører de tjenesteydelser, som er omhandlet i den nævnte artikel 5, nr. 1), litra b), andet led, dvs. det sted, hvor de omhandlede lufttransportydelser skal leveres. Henset til Domstolens praksis om fortolkningen af denne bestemmelse i forbindelse med krav om kompensation, som passagerer har fremsat i henhold til forordning nr. 261/2004 ( 31 ), er det min opfattelse, at den ret, der er kompetent til at påkende et søgsmål som det i hovedsagen omhandlede, er den, i hvis retskreds opfyldelsesstedet for den forsinkede flyvning befinder sig, hvilket skal forstås som flyets afgangs- eller ankomststed efter sagsøgerens valg, således som disse er fastsat i den aftale, der er indgået mellem den berørte passager og rejsebureauet ( 32 ), idet det skal nævnes, at et af disse steder i praksis er sammenfaldende med det sted, hvor passageren har sin bopæl.

37. Jeg er endvidere i lighed med, hvad Domstolen fremhævede i dommen i sagen flightright m.fl., af den opfattelse, at selv om det transporterende luftfartsselskab ikke er passagerens medkontrahent, er den her foreslåede fortolkning forenelig med de formål om forudsigelighed og om nærhed, der ligger til grund for samtlige de specielle kompetenceregler, der er fastsat i artikel 5, nr. 1), i forordning nr. 44/2001, for så vidt som dette luftfartsselskab har accepteret at opfylde de forpligtelser, der følger af forordning nr. 261/2004, på vegne af den nævnte medkontrahent. Eftersom det luftfartsselskab, der har hjemsted i Danmark, i det foreliggende tilfælde frivilligt havde påtaget sig at gennemføre den flyvning, som det tjekkiske rejsebureau havde solgt, kunne det således ikke være uvidende om flyets afgangssted (i Den Tjekkiske Republik) og dets ankomststed (i Island) og burde derfor i lighed med den berørte passager med rimelighed kunne forvente, at en eventuel tvist ville blive indbragt for en tjekkisk ret, der desuden rent geografisk har forudsætningerne for at påkende denne tvist.

38. Det første præjudicielle spørgsmål skal derfor efter min opfattelse besvares med, at artikel 5, nr. 1), i forordning nr. 44/2001 skal fortolkes således, at den omfatter et søgsmål med påstand om kompensation, som en passager har anlagt mod et transporterende luftfartsselskab, selv om disse parter ikke har indgået en aftale, og denne flyvning indgår som en del af en helhed af ydelser, der leveres i henhold til en aftale, som er indgået mellem sagsøgeren og tredjemand.

B. Om anvendelsen af kompetencereglerne i afdeling 4 i kapitel II i forordning nr. 44/2001 (det andet spørgsmål)

39. Den forelæggende ret har med det andet spørgsmål nærmere bestemt anmodet Domstolen om at oplyse, om det retsforhold, der består mellem en passager og det transporterende luftfartsselskab, under omstændigheder som de i denne sag foreliggende er omfattet af anvendelsesområdet for afdeling 4 i kapitel II i forordning nr. 44/2001, som indeholder denne forordnings artikel 15-17, der fastsætter specielle kompetenceregler »i sager om forbrugeraftaler«.

40. Den tjekkiske regering har foreslået, at det forelagte spørgsmål skal besvares med, at det i hovedsagen omhandlede forhold ikke kan kvalificeres som en forbrugeraftale i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i artikel 15, stk. 1, i forordning nr. 44/2001. Kommissionen er til gengæld af den opfattelse, at bestemmelserne i afdeling 4 i denne forordnings kapitel II finder anvendelse i denne forbindelse. Jeg er derimod af den opfattelse, at et søgsmål som det, der verserer for den forelæggende ret, ikke er omfattet af kompetencereglerne i den nævnte afdeling 4.

41. Jeg vil først nævne, at den forelæggende ret nærmere bestemt ønsker oplyst, om dens egen kompetence til at påkende tvisten i hovedsagen kan begrundes i henhold til den nævnte forordnings artikel 16, stk. 1, som giver en forbruger mulighed for at anlægge sag mod en medkontrahent enten ved retten på det sted, hvor forbrugeren selv har bopæl, eller ved retterne i den medlemsstat, på hvis område sagsøgte har bopæl.

42. Det fremgår imidlertid af Domstolens praksis, at kompetencen for retten på sted, hvor forbrugeren har bopæl, som er fastsat i artikel 16, stk. 1, i forordning nr. 44/2001, er betinget af, at de tre betingelser for anvendelse, der er nævnt i denne forordnings artikel 15, stk. 1, er opfyldt. Disse kumulative betingelser er, for det første, når den ene aftalepart er en forbruger, som må anses for at handle uden for rammerne af sin erhvervsmæssige virksomhed, for det andet, når der faktisk er indgået en aftale mellem en sådan forbruger og en erhvervsdrivende, og, for det tredje, når en sådan aftale er omfattet af en af de tre kategorier, der fremgår af artikel 15, stk. 1, litra a)-c) ( 33 ).

43. I det foreliggende tilfælde vedrører den tvivl, som den forelæggende ret har rejst, ikke direkte disse tre betingelser, i hvilken forbindelse det tilsyneladende ikke er blevet bestridt, at de er opfyldt i denne sag, i hvert fald for så vidt angår den aftale, der er indgået mellem sagsøgeren i hovedsagen og rejsebureauet ( 34 ). Denne ret står imidlertid over for en usikkerhed som følge af den omstændighed, at den erhvervsdrivende, der er blevet sagsøgt i hovedsagen, ikke er den erhvervsdrivende, med hvem den berørte forbruger har indgået den aftale, der ligger til grund for de retlige forpligtelser, som er genstand for denne sag.

44. Jeg erindrer endvidere om, at afdeling 4 i kapitel II i forordning nr. 44/2001 i henhold til denne forordnings artikel 15, stk. 3, ikke finder anvendelse på transportaftaler »bortset fra aftaler, hvorved der for en samlet pris ydes en kombination af rejse og ophold«, idet det præciseres, at dette udtryk skal fortolkes i lyset af begrebet »pakkerejse« som omhandlet i direktiv 90/314 ( 35 ). En flypassager, der kun har købt en flybillet, kan i modsætning til en passager, der har købt en flybillet i forbindelse med en pakkerejse, derfor ikke påberåbe sig de specielle kompetenceregler, der vedrører forbrugeraftaler, og som fremgår af denne afdeling 4 ( 36 ).

45. I det foreliggende tilfælde blev billetten til den forsinkede flyafgang, der ligger til grund for det søgsmål med påstand om kompensation, som den berørte passager har anlagt, købt i kombination med et ophold, hvilket klart indebærer, at hvis et sådant søgsmål var blevet anlagt mod det rejsebureau, der havde solgt flybilletten til denne afgang, ville bestemmelserne i den nævnte afdeling 4 finde anvendelse. Det fremgår til gengæld ikke klart, at dette også gør sig gældende, når et søgsmål som det i hovedsagen omhandlede udelukkende er rettet mod den tredjemand, som udgøres af det transporterende luftfartsselskab.

46. Den forelæggende ret ønsker i denne forbindelse efter min opfattelse nærmere bestemt oplyst, om den retslige kompetence, der ville følge af den aftale om en pakkerejse, der er indgået mellem forbrugeren og rejsebureauet, såfremt der var blevet anlagt sag mod rejsebureauet, kan udvides til det transporterende luftfartsselskab ( 37 ), således at dette sidstnævnte selskab i lighed med det rejsebureau, over for hvilket det har påtaget sig at udføre den omtvistede flyvning, kan sagsøges ved retten på det sted, hvor forbrugeren har bopæl ( 38 ).

47. Kommissionen er enig i en sådan udvidende tilgang, som Libuše Králová også har argumenteret for i hovedsagen. Kommissionen er af den opfattelse, at den undtagelse, der er fastsat i artikel 15, stk. 3 in fine, i forordning nr. 44/2001 og dermed i afdeling 4 i denne forordnings kapitel II, finder anvendelse i hovedsagen, idet de forpligtelser, der består dels mellem forbrugeren og rejsebureauet i henhold til den aftale om rejse og ophold, som de har indgået, dels mellem dette rejsebureau og luftfartsselskabet i henhold til deres forretningsaftale, er uadskilleligt forbundne, selv om disse forpligtelser involverer forskellige medkontrahenter. Henset til de følgende betragtninger deler jeg ikke dette synspunkt.

48. For det første giver ordlyden af samtlige de bestemmelser, der fremgår af afdeling 4 i kapitel II i forordning nr. 44/2001, der har overskriften »Kompetence i sager om forbrugeraftaler«, således som den tjekkiske regering også har anført, efter min opfattelse anledning til at anlægge det modsatte synspunkt af det, som Kommissionen har argumenteret for. I disse bestemmelser henvises der nemlig til »aftaler indgået af […] (forbrugeren)«, »forbrugerens medkontrahent«, »medkontrahent« i den aftale, som forbrugeren har indgået, eller endog værnetingsaftaler, »der er indgået mellem en forbruger og hans medkontrahent« ( 39 ), hvilke formuleringer giver mig anledning til at konstatere, at det ikke kun er den faktiske indgåelse af en forbrugeraftale ( 40 ), men også identiteten af sagens parter ( 41 ), der er afgørende for anvendelsen af de kompetenceregler, der fremgår af den nævnte afdeling, i modsætning til, hvad der gør sig gældende for denne forordnings artikel 5, nr. 1), med hensyn til den specielle kompetence i »sager om kontraktforhold« ( 42 ). Domstolen har allerede i samme retning fastslået, at »[d]e kompetenceregler, der er fastsat vedrørende forbrugeraftaler i […] artikel 16, stk. 1, [i forordning nr. 44/2001], således i henhold til ordlyden af denne bestemmelse alene [finder] anvendelse på sager, som en forbruger agter at rejse mod sin medkontrahent, hvilket nødvendigvis indebærer, at der er indgået en aftale mellem forbrugeren og den pågældende erhvervsdrivende« ( 43 ).

49. Under de i hovedsagen foreliggende omstændigheder er det med henblik på anvendelsen af afdeling 4 i kapitel II i forordning nr. 44/2001 imidlertid ikke muligt at fastslå, at sagsøgte, dvs. det transporterende luftfartsselskab, er den erhvervsdrivende, med hvem forbrugeren har indgået den pågældende aftale. Den tjekkiske regering har efter min opfattelse med rette anført, at hvis det søgsmål, som en passager anlægger mod et luftfartsselskab, under sådanne omstændigheder skal anses for omfattet af en »sag om kontraktforhold« i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i denne forordnings artikel 5, nr. 1) ( 44 ), indebærer dette ikke på nogen måde i sig selv, at der mellem disse parter består et aftaleforhold som omhandlet i afdeling 4 i denne forordnings kapitel II. Denne sondring følger af den omstændighed, at anvendelsesområdet og betingelserne for at anvende de kompetenceregler, der fremgår af den nævnte artikel 5, nr. 1), adskiller sig fra de kompetenceregler, der fremgår af den nævnte afdeling 4, idet det præciseres, at disse sidstnævnte kompetenceregler udgør en undtagelse i forhold til de førstnævnte ( 45 ).

50. For det andet vil jeg imidlertid nævne, at sagsøgeren i hovedsagen for den forelæggende ret har gjort gældende, at Domstolen i Maletic-dommen fortolkede begrebet »medkontrahent« i artikel 16, stk. 1, i forordning nr. 44/2001 således, at det »under omstændigheder som dem, der foreligger i hovedsagen, også omfatter en aftalepart til den erhvervsdrivende, med hvem forbrugeren har indgået aftalen, når denne aftalepart har sit hjemsted i den medlemsstat, hvor den pågældende forbruger er bosat« ( 46 ). Kommissionen har til støtte for den fortolkning, som den har foreslået i den foreliggende sag – efter min opfattelse med urette – også henvist til denne dom.

51. Jeg vil i lighed med den forelæggende ret og den tjekkiske regering nævne, at de omstændigheder, der gav anledning til Maletic-dommen, i mange henseender adskiller sig fra de i denne sag omhandlede omstændigheder ( 47 ). Domstolen har imidlertid i forbindelse med en senere dom ( 48 ) fremhævet, at den fortolkning, der er anlagt i Maletic-dommen, »bygger […] på særlige omstændigheder, hvorefter forbrugeren fra starten var kontraktmæssigt bundet til to medkontrahenter på en uadskillelig måde« ( 49 ), og tager hensyn til, at »[u]delukkelsen af den medkontrahent, der havde hjemsted i forbrugerens medlemsstat fra anvendelsesområdet for den pågældende artikel 16, […] i øvrigt [ville] medføre, at den ret, for hvem en sag om solidarisk ansvar for de to medkontrahenter blev indbragt, alene ville have haft kompetence for så vidt angår den erhvervsdrivende, der havde hjemsted i en anden medlemsstat« ( 50 ). Domstolen tilføjede, at »[e]n sådan fortolkning […] ikke [kan] finde anvendelse under omstændigheder som de i hovedsagen omhandlede, hvor der fuldstændig mangler en indgåelse af en aftale med den pågældende erhvervsdrivende« ( 51 ).

52. Denne negative konklusion skal efter min opfattelse også drages i den foreliggende sag, dels fordi den i denne sag berørte forbruger ikke fra starten var kontraktmæssigt knyttet til to medkontrahenter på en uadskillelig måde, men udelukkende havde indgået en aftale med et rejsebureau, dels fordi søgsmålet i hovedsagen ikke har til formål at opnå, at sådanne medkontrahenter pålægges et solidarisk ansvar, men kun, at der afsiges dom over en erhvervsdrivende, der ikke har indgået aftale med denne forbruger, og som desuden har hjemsted i en anden medlemsstat end denne forbruger.

53. For det tredje vil jeg nævne, at den fortolkning, som jeg foreslår, ikke er i strid med de formål med forordning nr. 44/2001, som Kommissionen har henvist til.

54. Hvad angår risikoen for parallelle retssager og dermed risikoen for indbyrdes uforenelige afgørelser ( 52 ), som forordning nr. 44/2001 generelt har til formål at forebygge, således som det fremgår af 15. betragtning til denne forordning, og således som Domstolen henviste til bl.a. i Maletic-dommen, vil jeg begrænse mig til at konstatere, at denne risiko ikke foreligger i forbindelse med en retssag som den i hovedsagen omhandlede, og at forebyggelsen af denne risiko under alle omstændigheder ikke udgør det væsentligste formål med afdeling 4 i den nævnte forordnings kapitel II.

55. Hvad angår beskyttelse af forbrugeren, som afdeling 4 i kapitel II i forordning nr. 44/2001 specifikt har til formål at sikre ved at fastsætte kompetenceregler, der er gunstige for den svage parts interesser, således som det fremgår af 13. betragtning til denne forordning ( 53 ), vil jeg nævne, at Kommissionen efter min opfattelse med urette udtrykkeligt har henvist til dette formål til støtte for den opfattelse, som den har argumenteret for ( 54 ).

56. Domstolen har nemlig gentagne gange fastslået, at bestemmelserne i denne afdeling 4 skal undergives en streng fortolkning og derfor ikke kan give anledning til en fortolkning, der går ud over de tilfælde, der udtrykkeligt er angivet heri, eftersom disse bestemmelser udgør undtagelser ( 55 ), og at dette ikke kun gælder for den generelle kompetenceregel, der er fastsat i den nævnte forordnings artikel 2, stk. 1 ( 56 ), men også de specielle kompetenceregler i sager om kontraktforhold, der er fastsat i samme forordnings artikel 5, nr. 1) ( 57 ).

57. Domstolen har med hensyn til artikel 16, stk. 1, i forordning nr. 44/2001 desuden allerede fastslået, at »[b]etingelsen om, at der skal foreligge en aftale mellem forbrugeren og den pågældende erhvervsdrivende, […] i øvrigt [tjener] til at sikre forudsigelighed i tildelingen af kompetence, hvilket er et af formålene med [denne] forordning […], således som det fremgår af 11. betragtning hertil« ( 58 ). Den omstændighed, at den erhvervsdrivende på grundlag af denne artikel 16, stk. 1, kan sagsøges ved den ret, i hvis retskreds den svage part (forbrugeren) har bopæl, opvejes således af kravet om, at der skal være indgået en aftale mellem dem, hvoraf den nævnte forudsigelighed følger.

58. Det følger efter min opfattelse heraf, at de beskyttende kompetenceregler, der er fastsat i afdeling 4 i den nævnte forordnings kapitel II, og navnlig dennes artikel 16, stk. 1, under omstændigheder som dem, der ligger til grund for det ved den forelæggende ret anlagte søgsmål, dvs. når den berørte forbruger ikke har indgået en aftale med den erhvervsdrivende, der er genstand for et søgsmål med påstand om kompensation, ikke finder anvendelse.

59. Jeg foreslår derfor at besvare det andet præjudicielle spørgsmål med, at bestemmelserne i afdeling 4 i kapitel II i forordning nr. 44/2001, der indeholder denne forordnings artikel 15-17, skal fortolkes således, at de ikke finder anvendelse på et sådant søgsmål.

C. Hvorvidt en passager, der har oplevet forsinkelse af en flyafgang, hvortil der er købt billet i forbindelse med en pakkerejse, som er omfattet af direktiv 90/314, har mulighed for at anlægge sag mod det transporterende luftfartsselskab på grundlag af artikel 6 og 7 i forordning nr. 261/2004 (det tredje spørgsmål)

60. Den forelæggende ret har med det tredje spørgsmål nærmere bestemt anmodet Domstolen om at oplyse, om et transporterende luftfartsselskab har partsevne i et søgsmål, som en passager har anlagt om fyldestgørelse af de krav, der er opstået i henhold til forordning nr. 261/2004, selv om disse parter ikke har indgået en aftale, og den omhandlede flyvning er blevet købt hos et rejsebureau som en del af en pakkerejse, der er omfattet af anvendelsesområdet for direktiv 90/314.

61. Såvel den tjekkiske regering ( 59 ) som Kommissionen ( 60 ) har foreslået at besvare det forelagte spørgsmål bekræftende, dog med en forskellig ordlyd og på forskelligt grundlag. Jeg er også af den opfattelse, at dette spørgsmål skal besvares bekræftende og dette ud fra følgende betragtninger.

62. For det første vil jeg nævne, at det spørgsmål, som den forelæggende ret har rejst, grundlæggende vedrører to problemstillinger.

63. Den ene består i at afgøre, om de forpligtelser, der følger af forordning nr. 261/2004, påhviler det transporterende luftfartsselskab, der har gennemført den omtvistede flyvning på vegne af den person, som har indgået en aftale med passageren ( 61 ), selv i den situation, hvor denne person, således som det er tilfældet i den foreliggende sag, har solgt passageren en samlet rejseydelse og ikke kun en transportydelse. Jeg vil i denne forbindelse begrænse mig til at anføre, at dette efter min opfattelse netop er tilfældet, og i denne henseende henvise til de betragtninger om den lære, der kan udledes af dommen i sagen flightright m.fl., som jeg har redegjort for i forbindelse med det første præjudicielle spørgsmål ( 62 ). Kommissionen har henvist til denne dom ( 63 ) og er også af den opfattelse, at passageren i denne forbindelse kan anlægge sag mod det luftfartsselskab, der opfylder de forpligtelser, som det frivilligt har påtaget sig over for det rejsebureau, som har solgt den flyafgang, der indgår som en del af pakkerejsen.

64. Den anden problemstilling, som den forelæggende ret har rejst, og som efter min opfattelse giver anledning til større vanskeligheder, er spørgsmålet om, hvilket forhold der under omstændigheder som de i hovedsagen omhandlede består mellem de rettigheder, der følger af forordning nr. 261/2004, og de rettigheder, der følger af direktiv 90/314 ( 64 ).

65. En lignende anmodning var for nylig genstand for den sag, der gav anledning til Aegean Airlines-dommen ( 65 ), og som i det væsentligste vedrørte retten til refusion af en flybillet hos det transporterende luftfartsselskab i tilfælde af aflysning af en flyafgang, navnlig i den situation, hvor rejsearrangøren ( 66 ) erklæres konkurs. I denne dom fortolkede Domstolen »artikel 8, stk. 2, i forordning nr. 261/2004[ ( 67 )] således, at en passager, som i henhold til direktiv 90/314 er berettiget til at kræve refusion af flybilletten hos rejsearrangøren, af denne grund ikke længere har mulighed for at kræve refusion af denne billet hos luftfartsselskabet på grundlag af den nævnte forordning, herunder når rejsearrangøren i økonomisk henseende ikke er i stand til at foretage refusionen af billetten og heller ikke har truffet nogen foranstaltning for at sikre refusionen« ( 68 ). Denne fortolkning fulgte efter min opfattelse af de grunde, som jeg redegjorde for i mit forslag til afgørelse i denne sag ( 69 ).

66. Jeg vil nævne, at selv om det forelagte spørgsmål vedrører samtlige de rettigheder, som passagerer er tillagt i henhold til forordning nr. 261/2004, fremgår det i den foreliggende sag af forelæggelsesafgørelsen ( 70 ), at søgsmålet i hovedsagen specifikt støttes på denne forordnings artikel 6 og 7, der henholdsvis fastsætter de betingelser, hvorunder det transporterende luftfartsselskab i tilfælde af lang forsinkelse af en flyafgang skal yde passageren bistand efter de regler, der er fastsat i denne forordnings artikel 8 og 9, og en fast kompensation i overensstemmelse med den fortolkning, der er anlagt i dommen i sagen Sturgeon m.fl., hvori det tab, der opstod som følge af, at en flyafgang var mere end tre timer forsinket, således som det er tilfældet i den foreliggende sag, blev sidestillet med det tab, der opstår som følge af en aflyst flyafgang. Jeg vil derfor i dette forslag til afgørelse i det væsentlige tage stilling til fortolkningen af nævnte artikel 6 og 7 under sådanne omstændigheder, men dog i lyset af supplerende bestemmelser.

67. Hvad angår ordlyden og opbygningen af de relevante bestemmelser i forordning nr. 261/2004 vil jeg nævne, at denne forordning indeholder visse bestemmelser, der generelt vedrører forholdet mellem denne retsakt og direktiv 90/314. Det fremgår således af femte betragtning til denne forordning, at den beskyttelse, der følger heraf, bør gælde også for passagerer på flyvninger, der indgår i pakkerejser, som er omfattet af det nævnte direktiv. Det fremgår i øvrigt af den nævnte forordnings artikel 3, stk. 6, at denne forordning ikke påvirker passagerrettigheder i henhold til direktiv 90/314 ( 71 ).

68. Hvad angår artikel 8, stk. 2, i forordning nr. 261/2004, der blev fortolket i Aegean Airlines-dommen, fremgår det udtrykkeligt heraf, at den ret til refusion af flybilletten, der er fastsat i denne artikels stk. 1, litra a) ( 72 ), også finder anvendelse på passagerer, hvis flyvninger er en del af en pakkerejse, medmindre denne ret om end kun potentielt følger af direktiv 90/314 ( 73 ). Efter i den nævnte dom at have henvist til forarbejderne til forordning nr. 261/2004 ( 74 ) og til ordlyden af denne forordnings artikel 3, stk. 6, fastslog Domstolen, at denne artikel 8, stk. 2, indebærer, at retten til refusion af billetten i medfør af henholdsvis denne forordning og af direktiv 90/314 ( 75 ) ikke kan kumuleres, idet en sådan kumulation kan føre til en uberettiget overbeskyttelse af den berørte passager til skade for det transporterende luftfartsselskab, da sidstnævnte nemlig i dette tilfælde risikerer til dels at skulle bære det ansvar, der påhviler rejsearrangøren over for dennes kunder i medfør af den aftale, som denne har indgået med sidstnævnte ( 76 ).

69. Artikel 6 og 7 i forordning nr. 261/2004, der i den foreliggende sag ønskes fortolket i forbindelse med anvendelsen af disse artikler på et krav om en fast kompensation for lang forsinkelse af en flyafgang som den i hovedsagen omhandlede, indeholder til gengæld ikke et udtrykkeligt forbehold med hensyn til bestemmelserne i direktiv 90/314, der svarer til det, der fremgår af denne forordnings artikel 8, stk. 2 in fine, og som er begrænset til at omfatte krav om refusion af flybilletten ( 77 ).

70. Det følger efter min opfattelse klart af denne forskellige ordlyd, at den ret til kompensation, der er fastsat i artikel 7 i forordning nr. 261/2004, som omfatter såvel aflyste flyafgange som flyafgange med en forsinkelse på mindst tre timer ( 78 ), rent faktisk finder anvendelse på en passager, hvis flyvning indgår som en del af en pakkerejse, uafhængigt af den ret til tilbagebetaling eller til erstatning, der følger af direktiv 90/314 på grund af den manglende eller mangelfulde præstation af de ydelser, der indgår i den nævnte pakkerejse ( 79 ). En sådan passager kan med andre ord efter min opfattelse over for det transporterende luftfartsselskab påberåbe sig en ret til en standardiseret erstatning på grundlag af forordning nr. 261/2004 ( 80 ), og over for den person, der har solgt ham pakkerejsen, påberåbe sig en ret til en individuel erstatning på grundlag af direktiv 90/314, svarende til forskellen i værdien mellem de ydelser, der fremgik af rejseaftalen, og de ydelser, der i virkeligheden er blevet leveret.

71. I det foreliggende tilfælde er det tab, der er forvoldt som følge af den lange forsinkelse af en flyafgang, såsom det, som sagsøgeren i hovedsagen har gjort gældende, efter min opfattelse ikke i sig selv omfattet af denne sidstnævnte form for erstatning, selv om den berørte flyveplan sandsynligvis fremgik af den aftale, der var indgået mellem passageren og rejsebureauet. Den forpligtelse til at betale erstatning, der i henhold til direktiv 90/314 er pålagt rejsearrangøren, kan efter min opfattelse til gengæld opstå efter en sådan forsinkelse, såfremt det godtgøres, at denne forsinkelse har medført en mangelfuld præstation af andre ydelser, som indgår i den nævnte pakkerejse. Som jeg anførte i forbindelse med Aegean Airlines-sagen ( 81 ), er det imidlertid nødvendigt at sikre, at der ikke sker en overkompensation som følge af den samlede anvendelse af den ret til erstatning, der kan opnås i henhold til forordning nr. 261/2004 og direktiv 90/314, hvilket efter min opfattelse indebærer, at det beløb, der skal betales i medfør af denne forordning, eventuelt bør trækkes fra det beløb, der skal betales i medfør af dette direktiv ( 82 ).

72. Hvad angår den historiske sammenhæng, som de i denne sag relevante bestemmelser indgår i, vil jeg i lighed med, hvad Domstolen fastslog i Aegean Airlines-dommen og i overensstemmelse med de bemærkninger, som jeg redegjorde for i mit forslag til afgørelse i den nævnte sag ( 83 ), nævne, at det af forarbejderne til forordning nr. 261/2004 fremgår, at EU-lovgiver ikke havde til hensigt at udelukke de passagerer, hvis flyvning indgår som en del af en pakkerejse, fra denne forordnings anvendelsesområde, men at give dem de rettigheder, der følger af denne forordning, og samtidig i forhold til disse passagerer at bevare den tilstrækkelige beskyttelsesordning, som tidligere var blevet indført med direktiv 90/314. Den ret til en standardiseret kompensation, der følger af artikel 7 i forordning nr. 261/2004, optræder klart blandt de grundlæggende rettigheder, som luftpassagerer er blevet tillagt ved denne retsakt, og som påhviler det transporterende luftfartsselskab ( 84 ), og der findes efter min opfattelse ikke en tilsvarende rettighed i den ordning, der er indført med direktiv 90/314, og som påhviler rejsearrangøren.

73. Det er fortsat ud fra dette tidsmæssige synspunkt efter min opfattelse nødvendigt at tage hensyn til ordlyden af direktiv 2015/2302, der erstattede direktiv 90/314 ( 85 ), idet dette nye direktiv om pakkerejser indeholder bestemmelser, der præcist angiver en passende måde til at skabe sammenhæng mellem dette direktiv og forordning nr. 261/2004 med hensyn til den ret til erstatning og til prisnedsættelse, der er fastsat i dette direktiv ( 86 ). Det følger bl.a. heraf, at de beløb, der tildeles i henhold til direktiv 2015/2302, som følge af, at rejseydelsen ikke er blevet leveret i overensstemmelse med aftalen, og de beløb, der tildeles i henhold til de andre nævnte EU-retsakter, som bl.a. omfatter forordning nr. 261/2004, skal fratrækkes hinanden med henblik på at undgå overkompensation. Kommissionens meddelelse vedrørende forordning nr. 261/2004, der blev offentliggjort efter vedtagelsen af direktiv 2015/2302, indeholder lignende betragtninger ( 87 ). Dette viser efter min opfattelse, at EU-lovgiver nu udtrykkeligt har anerkendt, at den ret til kompensation, der er indrømmet ved artikel 7 i forordning nr. 261/2004, kan finde anvendelse på passagerer, hvis flyvning indgår som en del af en pakkerejse.

74. Hvad angår formålene med de relevante bestemmelser ( 88 ) fremgår det af første betragtning til forordning nr. 261/2004, at denne forordning hovedsageligt tager sigte på at sikre et højt beskyttelsesniveau for passagerer, selv om denne retsakt også har til formål at sikre en balance mellem de beskyttede passagerers interesser og luftfartsselskabernes interesser.

75. Den omstændighed, at samtlige kategorier af luftpassagerer, herunder dem, hvis flyvning indgår som en del af en pakkerejse, har mulighed for at påberåbe sig den ret til kompensation, der følger af artikel 7 i forordning nr. 261/2004, opfylder imidlertid fuldt ud hovedformålet med denne forordning ( 89 ) uden at påvirke det sekundære formål med denne forordning, idet det bemærkes, at den nævnte forordnings artikel 13 giver det transporterende luftfartsselskab, der har udbetalt kompensation til en passager i henhold til denne forordning, mulighed for at rejse erstatningskrav i overensstemmelse med den nationale lovgivning over for enhver person, der har været årsag til, at dette luftfartsselskab ikke overholdt sine forpligtelser ( 90 ).

76. Jeg vil endvidere nævne, at et krav om kompensation i henhold til artikel 7 i forordning nr. 261/2004 i modsætning til de vanskeligheder, der er forbundet med et krav om refusion af en flybillet i henhold til artikel 8 i denne forordning, hvor det transporterende luftfartsselskab kan have vanskeligt ved at fastlægge flybillettens pris, når denne indgår som en del af en pakkerejse, der er solgt af en tredjemand ( 91 ), under de samme salgsbetingelser i praksis ikke giver anledning til sådanne beregningsproblemer, fordi det beløb, der i denne forbindelse skal betales til passageren, er et fast beløb, som opgøres på grundlag af ensartede kriterier, der fremgår af denne sidstnævnte artikel ( 92 ).

77. Endelig præciserer jeg, at jeg ikke er enig i det af den tjekkiske regering anførte synspunkt om, at et bekræftende svar på det tredje præjudicielle spørgsmål skal begrænses til de tilfælde, hvor forsinkelsen kan tilregnes det transporterende luftfartsselskab ( 93 ), med den begrundelse, at dette luftfartsselskab skal have mulighed for at frigøre sig for sit ansvar, såfremt det godtgør, at der forelå omstændigheder, som det ikke har haft nogen indflydelse på ( 94 ). Jeg er af den opfattelse, at kernen i dette spørgsmål er at afgøre, om det er muligt for en passager at anlægge sag med påstand om kompensation mod et sådant luftfartsselskab, og ikke at fastlægge, under hvilke betingelser det er muligt at frigøre sig fra den forpligtelse til at yde kompensation til en passager, som i princippet påhviler dette luftfartsselskab i henhold til forordning nr. 261/2004.

78. Jeg er derfor af den opfattelse, at det tredje spørgsmål skal besvares med, at artikel 6 og 7 i forordning nr. 261/2004 skal fortolkes således, at en passager på en flyvning, der er forsinket med tre timer eller mere, har mulighed for på grundlag af denne forordning at kræve kompensation hos det transporterende luftfartsselskab, selv om disse parter ikke har indgået en aftale, og denne flyvning indgår som en del af en pakke af ydelser, der er omfattet af direktiv 90/314, og som skal leveres i henhold til en aftale, der er indgået mellem denne passager og et rejsebureau.

V. Forslag til afgørelse

79. På baggrund af de ovenfor anførte betragtninger foreslår jeg Domstolen at besvare de af Obvodní soud pro Prahu 8 (distriktsdomstolen i Prag 8, Den Tjekkiske Republik) forelagte præjudicielle spørgsmål som følger: »1) Artikel 5, nr. 1), i Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 af 22. december 2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område skal fortolkes således, at den omfatter et søgsmål med påstand om kompensation, som en passager har anlagt mod det transporterende luftfartsselskab, selv om disse parter ikke har indgået en aftale, og denne flyvning indgår som en del af en pakke af ydelser, der skal leveres i henhold til en aftale, som er indgået mellem sagsøgeren og en tredjemand. 2) Bestemmelserne i afdeling 4 i kapitel II i forordning nr. 44/2001, der indeholder denne forordnings artikel 15-17, skal fortolkes således, at de ikke finder anvendelse på et sådant søgsmål. 3) Artikel 6 og 7 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 261/2004 af 11. februar 2004 om fælles bestemmelser om kompensation og bistand til luftfartspassagerer ved boardingafvisning og ved aflysning eller lange forsinkelser og om ophævelse af forordning (EØF) nr. 295/91 skal fortolkes således, at en passager på en flyvning, der er forsinket med tre timer eller mere, har mulighed for på grundlag af denne forordning at kræve kompensation hos det transporterende luftfartsselskab, selv om disse parter ikke har indgået en aftale, og denne flyvning indgår som en del af en pakke af ydelser, der er omfattet af Rådets direktiv 90/314/EØF af 13. juni 1990 om pakkerejser, herunder pakkeferier og pakketure, og som skal leveres i henhold til en aftale, der er indgået mellem denne passager og et rejsebureau.«

( 1 ) – Originalsprog: fransk.

( 2 ) – Europa-Parlamentets og Rådets forordning af 11.2.2004 om fælles bestemmelser om kompensation og bistand til luftfartspassagerer ved boardingafvisning og ved aflysning eller lange forsinkelser og om ophævelse af forordning (EØF) nr. 295/91 (EUT 2004, L 46, s. 1).

( 3 ) – Rådets forordning af 22.12.2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (EFT 2001, L 12, s. 1).

( 4 ) – Rådets direktiv af 13.6.1990 om pakkerejser, herunder pakkeferier og pakketure (EFT 1990, L 158, s. 59).

( 5 ) – Europa-Parlamentets og Rådets forordning af 12.12.2012 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (EUT 2012, L 351, s. 1).

( 6 ) – Jf. punkt 18 i dette forslag til afgørelse.

( 7 ) – Om dette emne, jf. 21. betragtning til og artikel 1, stk. 3, i forordning nr. 44/2001, og aftale mellem Det Europæiske Fællesskab og Kongeriget Danmark om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område, undertegnet i Bruxelles den 19.10.2005 (EUT 2005, L 299, s. 62). Jf. ligeledes dom af 12.9.2013, Sunico m.fl. (C-49/12, EU:C:2013:545, præmis 5).

( 8 ) – Europa-Parlamentets og Rådets direktiv af 25.11.2015 om pakkerejser og sammensatte rejsearrangementer samt om ændring af forordning (EF) nr. 2006/2004 og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/83/EU og om ophævelse af Rådets direktiv 90/314/EØF (EUT 2015, L 326, s. 1).

( 9 ) – Dom af 19.11.2009 (C-402/07 og C-432/07, herefter »dommen i sagen Sturgeon m.fl.«, EU:C:2009:716), hvori Domstolen fortolkede artikel 5, 6 og 7 i forordning nr. 261/2004 således, at »passagerer på forsinkede flyafgange kan sidestilles med passagerer på aflyste flyafgange i forhold til anvendelsen af retten til kompensation, og de kan således påberåbe sig kompensationsretten i forordningens artikel 7, når de som følge af en forsinket flyafgang lider et tab af tid på tre timer eller mere« (præmis 69). Jf. ligeledes dom af 11.7.2019, České aerolinie (C-502/18, EU:C:2019:604, præmis 19).

( 10 ) – Om dette emne, jf. punkt 10 i dette forslag til afgørelse.

( 11 ) – Den forelæggende ret har præciseret, at eftersom sagsøgte efter at være blevet tilsagt ikke har givet møde for denne ret, er det ikke muligt at begrunde dens kompetence i henhold til den nævnte forordnings artikel 24. Denne rets anmodning om præjudiciel afgørelse vedrører i øvrigt ikke denne bestemmelse.

( 12 ) – Jeg præciserer, at den ret, som sagsøgeren i hovedsagen har påberåbt sig som følge af den forsinkede flyafgang, og som er afledt af artikel 6 og 7 i forordning nr. 261/2004, således som Domstolen fortolkede disse artikler i dommen i sagen Sturgeon m.fl. (præmis 69), udgør en ret til et fast, ensartet erstatningsbeløb (jf. bl.a. dom af 10.3.2016, Flight Refund, C-94/14, EU:C:2016:148, præmis 45). Det er endvidere ubestridt, at de betingelser, der vedrører anvendelsesområdet for denne forordning, og som fremgår af denne forordnings artikel 3, er opfyldt i det foreliggende tilfælde. Endelig er det, når der henses til Domstolens praksis, ubestridt, at et krav om kompensation, der alene er fremsat på grundlag af forordning nr. 261/2004, skal behandles i henhold til bestemmelserne i forordning nr. 44/2001 (jf. bl.a. dom af 10.3.2016, Flight Refund, C-94/14, EU:C:2016:148, præmis 46, og af 11.4.2019, Ryanair, C-464/18, EU:C:2019:311, præmis 24, samt mit forslag til afgørelse Guaitoli m.fl., C-213/18, EU:C:2019:524, punkt 32 og 35 ff.).

( 13 ) – Selv om jeg med hensyn til de svar, som jeg foreslår at give i dette forslag til afgørelse, her vil gå frem efter den rækkefølge i analysen, som den forelæggende ret har valgt, vil jeg imidlertid nævne, at de bestemmelser i forordning nr. 44/2001, der vedrører forbrugeraftaler, udgør lex specialis og derfor i princippet skal undersøges før de bestemmelser, der vedrører kontraktforhold i almindelighed (jf., hvad angår konventionen af 27.9.1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager, dom af 20.1.2005, Engler, C-27/02, EU:C:2005:33, præmis 31 og 32).

( 14 ) – Såfremt Domstolen måtte besvare det tredje forelagte spørgsmål benægtende, bør den forelæggende ret fastslå, at det af sagsøgeren i hovedsagen anlagte søgsmål ikke kan antages til realitetsbehandling som følge af, at sagsøgte ikke har partsevne, og ikke som følge af manglende kompetence, således som det er tilfældet for så vidt angår de to første spørgsmål.

( 15 ) – I dette direktivs artikel 2, nr. 1), forstås ved »pakkerejse«»en på forhånd fastlagt kombination af mindst to af nedenstående elementer, der sælges eller udbydes til salg til en samlet pris, og når ydelsen har en varighed på over 24 timer eller omfatter en overnatning:

a) transport

b) indkvartering

c) andre turistmæssige ydelser, som udgør en væsentlig del af pakkerejsen, men som ikke er direkte knyttet til transport eller indkvartering«.

( 16 ) – Situationen kan vise sig at være langt mere kompleks, når en passager køber en rejse via et websted, idet det er muligt, at den pågældendes medkontrahent i virkeligheden er et andet selskab, dvs. det selskab, der reelt organiserer denne rejse. Om samtlige de her rejste problemstillinger, jf. bl.a. M.-C. de Lambertye-Autrand, »Contrats de prestations touristiques et for de protection des consommateurs dans l’espace judiciaire européen – Excursion sur les terres du for de protection du consommateur dans l’espace judiciaire européen en compagnie d’un voyageur de tourisme«, Mélanges offerts au professeur Pascale Bloch, Bruylant, Bruxelles, 2015, s. 381-397.

( 17 ) – Der er tale om specielle regler, der fraviger den generelle regel i den nævnte forordnings artikel 2, stk. 1, hvoraf fremgår, at personer, der har bopæl på en medlemsstats område, skal sagsøges ved retterne i denne medlemsstat.

( 18 ) – Om begrebet »transporterende luftfartsselskab«, der er defineret i artikel 2, litra b), i forordning nr. 261/2004, jf. dom af 4.7.2018, Wirth m.fl. (C-532/17, EU:C:2018:527, præmis 17-20), og af 11.7.2019, České aerolinie (C-502/18, EU:C:2019:604, præmis 23).

( 19 ) – Jf. i denne retning dom af 23.4.2009, Falco Privatstiftung og Rabitsch (C-533/07, EU:C:2009:257, præmis 40), af 19.12.2013, Corman-Collins (C-9/12, EU:C:2013:860, præmis 42), og af 14.7.2016, Granarolo (C-196/15, EU:C:2016:559, præmis 31).

( 20 ) – Den forelæggende ret har navnlig henvist til dom af 9.7.2009, Rehder (C-204/08, EU:C:2009:439, præmis 47), hvori Domstolen fastslog, at det er den ret, inden for hvis retskreds flyets afgangs- eller ankomststed befinder sig, således som disse steder er fastsat i aftalen, der efter sagsøgerens valg er kompetent til at bedømme et krav om kompensation baseret på aftalen med det transporterende luftfartsselskab og forordning nr. 261/2004.

( 21 ) – Dom af 7.3.2018 (C-274/16, C-447/16 og C-448/16, herefter »dommen i sagen flightright m.fl.«, EU:C:2018:160). Jeg vil nævne, at denne dom er afsagt senere end det tidspunkt, hvor forelæggelsesafgørelsen i nærværende sag blev truffet.

( 22 ) – Det præciseres, at hver enkelt af de nævnte passagerer havde reserveret plads hos et luftfartsselskab på en direkte tilsluttet flyforbindelse, i hvilken forbindelse dette selskab kun havde ansvaret for en del af rejsen, mens et transporterende luftfartsselskab havde ansvaret for den anden del af rejsen (jf. dommen i sagen flightright m.fl., præmis 22-24, 37 og 64).

( 23 ) – Jf. dommen i sagen flightright m.fl. (præmis 58-65 og den deri nævnte retspraksis).

( 24 ) – Ud over dommen i sagen flightright m.fl., jf., hvad angår artikel 7, nr. 1), litra a), i forordning nr. 1215/2012, der svarer til artikel 5, nr. 1), litra a), i forordning nr. 44/2001, dom af 4.10.2018, Feniks (C-337/17, EU:C:2018:805, præmis 38-39 og 48), og af 8.5.2019, Kerr (C-25/18, EU:C:2019:376, præmis 20 og 23-26), hvori det bl.a. blev fremhævet, at det, for at den pågældende kompetenceregel kan finde anvendelse, er nødvendigt, at der kan identificeres en forpligtelse, eftersom det ved fastlæggelsen af den retslige kompetence i medfør af de nævnte bestemmelser er afgørende, hvor den forpligtelse, der ligger til grund for sagen, er opfyldt eller skal opfyldes.

( 25 ) – Jf. dommen i sagen flightright m.fl. (præmis 66-78 og den deri nævnte retspraksis). Den nævnte artikel 5, nr. 1), litra b), andet led, blev i denne dom fortolket således, at ankomststedet for den anden flyvning ved en direkte tilsluttet flyforbindelse udgør »opfyldelsesstedet«, når transporten på de to flyvninger udføres af to forskellige luftfartsselskaber, og søgsmålet med påstand om kompensation for den lange forsinkelse af denne direkte tilsluttede flyforbindelse i medfør af forordning nr. 261/2004 er støttet på en forstyrrelse, der har fundet sted på den første af de nævnte flyvninger, som blev udført af det luftfartsselskab, som ikke er de berørte passagerers medkontrahent.

( 26 ) – Denne betragtning viser, at EU-lovgiver har anset det for hensigtsmæssigt, at retten på det sted, hvor sagsøgte har bopæl, der principielt er kompetent i henhold til samme forordnings artikel 2, som kompetencekriterium skal suppleres med alternative kriterier, der baseret på en sags nære tilknytning til en bestemt ret eller på hensynet til god retspleje kan begrunde, at en anden ret er kompetent. Jf. ligeledes dom af 4.9.2014, Nickel & Goeldner Spedition (C-157/13, EU:C:2014:2145, præmis 40 og 41), og af 4.10.2018, Feniks (C-337/17, EU:C:2018:805, præmis 34-36).

( 27 ) – Kommissionen er endvidere af den opfattelse, at de faktuelle forskelle mellem den foreliggende sag og de forenede sager, der gav anledning til dommen i sagen flightright m.fl. (for så vidt som sagsøgeren i hovedsagen dels købte sin flybillet gennem et rejsebureau, og ikke hos det luftfartsselskab, som den pågældende indgik aftale med, dels gjorde sin kompensationsret gældende i forhold til en direkte flyvning og ikke en flyvning med mellemlanding), ikke er til hinder for en sådan overførsel.

( 28 ) – I overensstemmelse med de bestemmelser om et transporterende luftfartsselskab, der gennemfører en flyvning på vegne af den berørte passagers medkontrahent, og som fremgår af denne forordnings artikel 2, litra b) in fine, og artikel 3, stk. 5, andet punktum.

( 29 ) – Den omstændighed, at den aftale, som den berørte passager har indgået, omfatter både rejse og ophold, er til gengæld afgørende for det andet og det tredje præjudicielle spørgsmål (jf. henholdsvis punkt 39 ff. og 60 ff. i dette forslag til afgørelse).

( 30 ) – Jf. ligeledes i denne retning generaladvokat Bobeks forslag til afgørelse flightright m.fl. (forenede sager C-274/16, C-447/16 og C-448/16, EU:C:2017:787, punkt 52-61).

( 31 ) – Jf. dom af 9.7.2009, Rehder (C-204/08, EU:C:2009:439, præmis 43-47), dommen i sagen flightright m.fl. (præmis 68), og dom af 11.4.2019, Ryanair (C-464/18, EU:C:2019:311, præmis 27). Jf. ligeledes mit forslag til afgørelse Guaitoli m.fl. (C-213/18, EU:C:2019:524, punkt 46).

( 32 ) – Jeg vil nævne, at den tjekkiske regering i slutningen af sit skriftlige indlæg har foreslået at besvare det første præjudicielle spørgsmål med, at artikel 5, nr. 1), litra a), i forordning nr. 44/2001 skal fortolkes således, at begrebet »sager om kontraktforhold« i denne bestemmelses forstand omfatter et søgsmål som det i hovedsagen omhandlede, idet den dog umiddelbart forinden har anført, at rettens kompetence i hovedsagen kan begrundes i henhold til den nævnte artikel 5, nr. 1), litra b), andet led, hvilket indebærer, at det er det sted, hvor den pågældende tjenesteydelse skal leveres, dvs. i overensstemmelse med Domstolens praksis flyets afgangssted eller ankomststed, som skal tillægges vægt.

( 33 ) – Jf. dom af 14.3.2013, Česká spořitelna (C-419/11, EU:C:2013:165, præmis 30), af 28.1.2015, Kolassa (C-375/13, EU:C:2015:37, præmis 23), og af 23.12.2015, Hobohm (C-297/14, EU:C:2015:844, præmis 23 og 24).

( 34 ) – Hvad angår dette sidstnævnte punkt synes de ovenfor nævnte betingelser at være opfyldt i det foreliggende tilfælde, idet det af de i forelæggelsesafgørelsen indeholdte oplysninger for det første fremgår, at Libuše Králová har handlet som en privat endelig forbruger, for det andet, at hun har indgået en aftale med et rejsebureau, der, for det tredje, har hjemsted i den medlemsstat, på hvis område forbrugeren har bopæl, i henhold til artikel 15, stk. 1, litra c), i forordning nr. 44/2001.

( 35 ) – Jf. i denne retning dom af 7.12.2010, Pammer og Hotel Alpenhof (C-585/08 og C-144/09, EU:C:2010:740, præmis 35-46).

( 36 ) – Jf. ligeledes, hvad angår de tilsvarende bestemmelser i afdeling 4 i kapitel II i forordning nr. 1215/2012, dom af 11.4.2019, Ryanair (C-464/18, EU:C:2019:311, præmis 29).

( 37 ) – Jeg vil i denne forbindelse nævne, at artikel 6 i forordning nr. 44/2001 udtrykkeligt fastlægger de tilfælde, hvor en afledt kompetence kan gøres gældende over for en sagsøgt, men at ingen af disse tilfælde (dvs. når der er tale om flere sagsøgte, krav mod den pågældende som tredjemand, et modkrav eller en sag om rettigheder over fast ejendom) foreligger i denne sag.

( 38 ) – Som det fremgår af denne rets afgørelse, ønsker den oplyst, »om det søgsmål med påstand om kompensation[, der er indledt] mod luftfartsselskabet, som følge af [det] hovedkontraktforhold[, der består] mellem sagsøgeren (forbrugeren) og pakkerejseudbyderen, har de karakteristika, der kendetegner et forbrugerforhold, således at forbrugeren kan rejse alle potentielle krav, som udspringer af dette forhold, ved en [og samme ret]«.

( 39 ) – Udtryk, der er anvendt henholdsvis i artikel 15, stk. 1, artikel 15, stk. 2, artikel 16, stk. 1 og 2, og artikel 17, nr. 3), i forordning nr. 44/2001.

( 40 ) – Om dette emne, jf. punkt 42 i dette forslag til afgørelse og den deri nævnte retspraksis, og dom af 14.5.2009, Ilsinger (C-180/06, EU:C:2009:303, præmis 52 ff.).

( 41 ) – Dette sidstnævnte kriterium er efter min opfattelse også foreneligt med formålene med de nævnte bestemmelser (jf. navnlig punkt 57 i dette forslag til afgørelse).

( 42 ) – Jf. dette forslag til afgørelse, punkt 31 og den deri nævnte retspraksis.

( 43 ) – Jf. dom af 28.1.2015, Kolassa (C-375/13, EU:C:2015:37, præmis 32), og af 25.1.2018, Schrems (C-498/16, EU:C:2018:37, præmis 45), min fremhævelse.

( 44 ) – Af de grunde, der er anført i punkt 25 ff. i dette forslag til afgørelse.

( 45 ) – Om de i den nævnte afdeling 4 indeholdte bestemmelsers karakter af undtagelse og de konsekvenser, der skal drages heraf, jf. punkt 56 i dette forslag til afgørelse.

( 46 ) – Dom af 14.11.2013 (C-478/12, herefter »Maletic-dommen«, EU:C:2013:735, præmis 32).

( 47 ) – Der var i den nævnte sag tale om en pakkerejse, som var blevet solgt af et turistbureau med hjemsted i Tyskland, men arrangeret af et selskab med hjemsted i Østrig, hvilken rejse gav anledning til, at to forbrugere med bopæl i Østrig anlagde sag med påstand om, at disse to erhvervsdrivende skulle pålægges at betale et beløb in solidum (jf. Maletic-dommen, præmis 11-14). Den forelæggende ret har henvist til den bedømmelse, som Nejvyšší soud (øverste domstol) i denne forbindelse foretog, og anført, at det til gengæld i den foreliggende sag for det første gør sig gældende, at den rejsearrangør, der faktisk skulle udføre den omtvistede tjenesteydelse, ikke var ansvarlig for hele pakkerejsen, men kun for transporten, og, for det andet, at sagsøgeren i hovedsagen kun har anlagt sag mod en enkelt erhvervsdrivende.

( 48 ) – Jf. dom af 28.1.2015, Kolassa (C-375/13, EU:C:2015:37, præmis 33).

( 49 ) – Det fremgår nemlig af Maletic-dommens præmis 29, at »[s]elv om det antages, at en enkelt transaktion såsom den, der medførte, at [de berørte forbrugere] reserverede og betalte deres pakkerejse på websitet lastminute.com, kan opdeles i to forskellige kontraktforhold med på den ene side den internetbaserede rejseformidler lastminute.com og på den anden side rejsearrangøren TUI, kan det sidstnævnte kontraktforhold ikke kvalificeres som et »rent indenlandsk sagsforhold«, fordi det var uadskilleligt knyttet til det første kontraktforhold, idet det blev indgået gennem den nævnte rejseformidler med hjemsted i en anden medlemsstat«.

( 50 ) – Det fremgår af Maletic-dommens præmis 30 og 31, at »de formål, der er nævnt i 13. og 15. betragtning til forordning nr. 44/2001, vedrørende henholdsvis beskyttelse af forbrugere som værende »den svage part« i kontrakten og begrænsning af »risikoen for parallelle retssager mest muligt [med henblik på at] undgå, at der træffes indbyrdes uforenelige retsafgørelser i to medlemsstater«[,] er til hinder for en løsning, der gør det muligt, at [de berørte forbrugere] fører parallelle retssager [ved forskellige retter] med indbyrdes sammenhængende krav mod de to virksomheder, der var involveret i reservationen og afviklingen af den i hovedsagen [omtvistede] pakkerejse«.

( 51 ) – Jf. dom af 28.1.2015, Kolassa (C-375/13, EU:C:2015:37, præmis 34 og 35), hvori Domstolen fastslog, at en sagsøger, der som forbruger har erhvervet en ihændehaverobligation fra en erhvervsdrivende tredjemand, uden at der er indgået en aftale mellem den pågældende forbruger og udstederen af denne obligation, ikke kan påberåbe sig den kompetence, der er fastsat i artikel 15, stk. 1, i forordning nr. 44/2001, med henblik på en sag, der er anlagt mod denne udsteder.

( 52 ) – Kommissionen har i denne forbindelse anført, at dens egen fortolkning giver en forbruger mulighed for, såfremt den pågældende beslutter at anlægge sag mod såvel rejsebureauet som andre personer, der har en forbindelse til dette rejsebureau, ved en (enkelt) ret at påberåbe sig de rettigheder, som den pågældende er tillagt i forhold til samtlige de uadskillelige forpligtelser.

( 53 ) – Om den præcise begrundelse for denne beskyttelse, jf. bl.a. dom af 14.3.2013, Česká spořitelna (C-419/11, EU:C:2013:165, præmis 33), og af 23.12.2015, Hobohm (C-297/14, EU:C:2015:844, præmis 31).

( 54 ) – Kommissionen har på dette punkt anført, at sagsøgeren i hovedsagen på det tidspunkt, hvor den pågældende indgik aftale med rejsebureauet, ikke nødvendigvis kunne vide, om dette rejsebureau benyttede sig af tredjemænd i forbindelse med opfyldelsen af dets forpligtelser.

( 55 ) – Jf. bl.a. dom af 23.12.2015, Hobohm (C-297/14, EU:C:2015:844, præmis 32), og af 25.1.2018, Schrems (C-498/16, EU:C:2018:37, præmis 27 og 43).

( 56 ) – Jeg erindrer om, at denne artikel 2, stk. 1, som generelt princip lægger kompetencen hos retterne i den medlemsstat, på hvis område sagsøgte har bopæl.

( 57 ) – Om de regler, der gælder »i sager om kontraktforhold«, jf. punkt 27 ff. i dette forslag til afgørelse om det første præjudicielle spørgsmål. Jeg vil i denne forbindelse nævne, at de bekræftende svar, som Kommissionen har foreslået at give på såvel det første som det andet spørgsmål, der er forelagt i den foreliggende sag, forekommer mig at være modstridende, idet disse svar antyder, at et søgsmål som det i hovedsagen omhandlede både er omfattet af det særlige anvendelsesområde for denne artikel 5, nr. 1), og anvendelsesområdet for den nævnte afdeling 4, selv om de i denne afdeling indeholdte bestemmelser har karakter af lex specialis i forhold til den nævnte artikel 5, nr. 1) (jf. desuden fodnote 13 i dette forslag til afgørelse).

( 58 ) – Jf. dom af 28.1.2015, Kolassa (C-375/13, EU:C:2015:37, præmis 29-32), og af 25.1.2018, Schrems (C-498/16, EU:C:2018:37, præmis 45 og 46).

( 59 ) – Denne regering af den opfattelse, at »[f]orordning [nr. 261/2004] skal fortolkes således, at det transporterende luftfartsselskab i henhold til direktiv [90/314] i tilfælde af forsinkelse af en flyafgang, der indgår som del af en pakke af ydelser, har partsevne i et søgsmål, der vedrører et krav om kompensation fra en passager i henhold til [denne forordning], under forudsætning af, at flyafgangen er blevet forsinket som følge af det transporterende luftfartsselskabs forhold« (min fremhævelse).

( 60 ) – Kommissionen er af den opfattelse, at »[e]t transporterende luftfartsselskab, såsom sagsøgte [i hovedsagen], der ikke har indgået en aftale med en passager, såsom sagsøgeren [i hovedsagen], har partsevne i et søgsmål, der vedrører fyldestgørelsen af de krav, der er opstået i henhold til forordning [nr. 261/2004]« (min fremhævelse).

( 61 ) – I henhold til artikel 2, litra b), sammenholdt med denne forordnings artikel 3, stk. 5.

( 62 ) – Jf. punkt 34 ff. i dette forslag til afgørelse.

( 63 ) – Nærmere bestemt med henvisning til præmis 62 og 63 i dommen i sagen flightright m.fl.

( 64 ) – Jeg præciserer, at denne problemstilling ikke fremgår af ordlyden af det tredje præjudicielle spørgsmål, men af den begrundelse i forelæggelsesafgørelsen, der vedrører dette spørgsmål, hvori der er henvist til direktiv 90/314, og navnlig dette direktivs artikel 5, nr. 1), hvoraf fremgår, at den rejsearrangør og/eller formidler, der er part i en pakkerejseaftale, over for forbrugeren er ansvarlig for, at de aftalemæssige forpligtelser opfyldes, uanset om disse forpligtelser påhviler andre tjenesteydere, såsom i det foreliggende tilfælde det transporterende luftfartsselskab, og uden at foregribe et eventuelt søgsmål, der måtte blive anlagt mod disse tjenesteydere.

( 65 ) – Dom af 10.7.2019 (C-163/18, herefter »Aegean Airlines-dommen«, EU:C:2019:585).

( 66 ) – Defineret i artikel 2, nr. 2), i direktiv 90/314 som »en person, der jævnligt arrangerer pakkerejser og sælger eller udbyder disse til salg enten direkte eller gennem en formidler«.

( 67 ) – Artikel 8 i forordning nr. 261/2004, der har overskriften »Ret til refusion eller omlægning af rejsen«, bestemmer i stk. 1, litra a), at »[n]år der henvises til denne artikel, tilbydes passageren valget mellem [bl.a.] refusion inden syv dage i henhold til reglerne i artikel 7, stk. 3, af den fulde købspris for billetten for så vidt angår den del eller de dele af rejsen, der ikke er blevet foretaget, og for så vidt angår den del eller de dele, der allerede er foretaget, såfremt flyvningen ikke længere tjener noget formål i passagerens oprindelige rejseplan, samt, hvis det er relevant […] en returflyvning til vedkommendes første afgangssted ved førstgivne lejlighed«. Denne artikel 8 bestemmer i stk. 2, at »[s]tk. 1, litra a), [også] gælder […] for passagerer, hvis flyvninger er en del af en pakkerejse, medmindre retten til refusion følger af direktiv 90/314«.

( 68 ) – Aegean Airlines-dommen (præmis 44).

( 69 ) – Jf. mit forslag til afgørelse Aegean Airlines (C-163/18, herefter »mit forslag til afgørelse Aegean Airlines, EU:C:2019:275, punkt 35-67).

( 70 ) – Jf. punkt 16-18 og fodnote 9 i dette forslag til afgørelse.

( 71 ) – Artikel 3, stk. 6, i forordning nr. 261/2004 indeholder i lighed med 16. betragtning hertil den tilføjelse, at »[h]vis en pakkerejse aflyses af andre årsager end aflysning af flyafgangen, finder denne forordning ikke anvendelse«. Jeg vil imidlertid nævne, at det kun er den lange forsinkelse af en flyafgang, der indgår som del af en pakkerejse, og ikke aflysningen af en sådan pakkerejse, der er genstand for tvisten i hovedsagen.

( 72 ) – Der er tale om den ret til refusion af flybilletten, som bl.a. tilkommer den passager, der er blevet forsinket i mere end fem timer i henhold til artikel 6, stk. 1, nr. iii), i forordning nr. 261/2004, der henviser til denne forordnings artikel 8, stk. 1, litra a).

( 73 ) – Det fremgår af Aegean Airlines-dommens præmis 31, at »[d]et følger af denne klare ordlyd af den nævnte artikel 8, stk. 2, at den blotte eksistens af en ret til refusion, der følger af direktiv 90/314, er tilstrækkelig til at udelukke, at en passager, hvis flyvning er en del af en pakkerejse, kan kræve refusion af sin billet i henhold til forordning nr. 261/2004 hos det transporterende luftfartsselskab«.

( 74 ) – Om dette emne, jf. punkt 72 i dette forslag til afgørelse.

( 75 ) – Dette direktivs artikel 4, stk. 6, første afsnit, bestemmer, at »[h]vis forbrugeren hæver kontrakten [om pakkerejsen], eller hvis rejsearrangøren aflyser pakkerejsen inden det aftalte afrejsetidspunkt uanset årsag, medmindre denne kan tilregnes forbrugeren, har forbrugeren ret til:

a) enten at deltage i en pakkerejse af tilsvarende eller højere kvalitet, hvis rejsearrangøren og/eller formidleren kan tilbyde ham dette. Hvis erstatningspakkerejsen er af ringere kvalitet, skal rejsearrangøren tilbagebetale prisforskellen til forbrugeren

b) eller hurtigt at få tilbagebetalt samtlige beløb, han har betalt i henhold til kontrakten«.

( 76 ) – Jf. Aegean Airlines-dommen (præmis 32-34), hvori der i denne forbindelse er henvist til mit forslag til afgørelse Aegean Airlines (punkt 43 og 44 samt punkt 64).

( 77 ) – Om den karakter af undtagelse, der kendetegner forbeholdet i den nævnte artikel 8, stk. 2; jf. ligeledes mit forslag til afgørelse Aegean Airlines (punkt 50 og 51).

( 78 ) – I overensstemmelse med dommen i sagen Sturgeon m.fl. (præmis 69).

( 79 ) – Ud over den ret til tilbagebetaling, der er fastsat i artikel 4, stk. 6, første afsnit, i direktiv 90/314 (som er gengivet i fodnote 75 i dette forslag til afgørelse), fastsætter denne stk. 6, andet afsnit, i tilfælde af opsigelse eller ophævelse af rejseaftalen en ret til erstatning for manglende opfyldelse af aftalen. I de tilfælde, hvor »en væsentlig del af de af kontrakten omfattede ydelser« ikke leveres, fastsætter den nævnte artikel 4, stk. 7, en ret til erstatning for manglende opfyldelse af aftalen svarende til »forskellen mellem værdien af de aftalte og de ydede tjenester«. Dette direktivs artikel 5, stk. 2, tredje og fjerde afsnit, omhandler de grænser, som medlemsstaterne kan indføre for erstatning for de skader, der følger af den manglende eller mangelfulde opfyldelse af aftalen. Jf. ligeledes 16.-19. betragtning til dette direktiv.

( 80 ) – Om den standardiserede og umiddelbare erstatningsordning, der er indført med forordning nr. 261/2004, jf. bl.a. mit forslag til afgørelse Guaitoli m.fl. (C-213/18, EU:C:2019:524, punkt 36 ff. og den deri nævnte retspraksis) og dom af 29.7.2019, Rusu (C-354/18, EU:C:2019:637, præmis 28).

( 81 ) – Jf. mit forslag til afgørelse Aegean Airlines (punkt 63 og 64).

( 82 ) – Om de bestemmelser, der udtrykkeligt omhandler dette emne, og som nu fremgår af direktiv 2015/2302, jf. punkt 73 i dette forslag til afgørelse. Jf. ligeledes sjette betragtning til og den ændrede artikel 3, stk. 6, i forslag forelagt af Kommissionen den 13.3.2013 om ændring af forordning nr. 261/2004 (COM(2013) 130 final), hvoraf det for det første fremgår, at forordning nr. 261/2004 også gælder for passagerer, der befordres i henhold til pakkerejsekontrakter, men ikke påvirker passagerrettigheder i henhold til direktiv 90/314, for det andet, at passagerer har ret til at indbringe krav efter denne forordning og efter dette direktiv, men kan ikke for de samme forhold kumulere rettigheder under begge retsakter, hvis rettighederne beskytter de samme interesser eller har samme mål, og endelig, at denne forordning ikke finder anvendelse, hvis en pakkerejse aflyses eller forsinkes af andre årsager end aflysning eller forsinkelse af flyvningen.

( 83 ) – Jf. Aegean Airlines-dommen (præmis 32) og mit forslag til afgørelse Aegean Airlines (punkt 40-46 og den deri nævnte retspraksis).

( 84 ) – Det fremgår af begrundelsen til fælles holdning fastlagt af Rådet den 18.3.2003 (EUT 2003, C 125 E, s. 70) og i en meddelelse fra Kommissionen af 25.3.2003 (SEC(2003) 361 endelig, s. 3), at det vil udgøre en enkel og praktisk løsning at lade de forpligtelser til at kompensere og bistå, der vil følge af den kommende forordning nr. 261/2004, påhvile det transporterende luftfartsselskab, idet dette luftfartsselskab normalt er det, der bedst kan sikre, at flyvninger udføres planmæssigt, og det, der er til stede i lufthavnene.

( 85 ) – Selv om dette direktiv ikke finder anvendelse i det foreliggende tilfælde (jf. punkt 14 i dette forslag til afgørelse).

( 86 ) – Det fremgår nemlig af 36. betragtning til og artikel 14, stk. 5, i direktiv 2015/2302, for det første, at retten til erstatning eller prisnedsættelse i henhold til dette direktiv er uden virkning for rejsendes rettigheder bl.a. i henhold til forordning nr. 261/2004, for det andet, at rejsende har ret til at fremsætte krav efter dette direktiv og efter denne forordning, og endelig, at erstatning eller prisnedsættelse, der gives i henhold til det nævnte direktiv, og erstatning eller prisnedsættelse, der gives i henhold til den nævnte forordning, fratrækkes hinanden med henblik på at undgå overkompensation.

( 87 ) – Jf. meddelelse om fortolkningsvejledning vedrørende forordning nr. 261/2004, offentliggjort den 15.6.2016 (EUT 2016, C 214, s. 5), særligt afsnit 2.2.6, der har overskriften »Forordningens anvendelsesområde i forhold til direktivet om pakkerejser«.

( 88 ) – Om dette emne, jf., ud over mit forslag til afgørelse Aegean Airlines (punkt 58 ff. og den deri nævnte retspraksis), Aegean Airlines-dommen (præmis 38).

( 89 ) – Om de fordele, som er tillagt de passagerer, der er omfattet af artikel 7 i forordning nr. 261/2004, jf. bl.a. dom af 29.7.2019, Rusu (C-354/18, EU:C:2019:637, præmis 26-31).

( 90 ) – Jf. bl.a. dom af 11.7.2019, České aerolinie (C-502/18, EU:C:2019:604, præmis 31). Om fordelingen af det ansvar og de omkostninger, der er forbundet med den kompensation, som det transporterende luftfartsselskab udbetaler i tilfælde af en lang forsinkelse, jf. Kommissionens meddelelse af 19.12.2011, »En europæisk vision for passagerer: Meddelelse om passagerrettigheder inden for samtlige transportformer« (KOM(2011) 898 endelig, s. 12, punkt 7.1).

( 91 ) – Jf. mit forslag til afgørelse Aegean Airlines (punkt 66).

( 92 ) – Jeg bestrider imidlertid ikke, at den retlige ordning, der fulgte af kombinationen af bestemmelserne i forordning nr. 261/2004 og bestemmelserne i direktiv 90/314, før de præciseringer, der blev foretaget ved direktiv 2015/2302, ikke er den nemmeste at anvende for en passager, der har indgået en rejseaftale med et selskab, såsom i det foreliggende tilfælde rejsebureauet, men som skal kræve en fast kompensation hos et andet selskab, nemlig det transporterende luftfartsselskab (jf. desuden M.-C. de Lambertye-Autrand, op.cit., fodnote 16, s. 397, punkt 29).

( 93 ) – Jf. denne regerings svar, som er gengivet i fodnote 59 i dette forslag til afgørelse.

( 94 ) – Den tjekkiske regering har i denne forbindelse henvist til dommen i sagen Sturgeon m.fl. (præmis 69 in fine), hvori Domstolen fastslog, at en flyafgang, der er forsinket med mindst tre timer, »ikke [giver] passagererne ret til en kompensation, hvis luftfartsselskabet kan godtgøre, at den lange forsinkelse skyldtes usædvanlige omstændigheder, som ikke kunne have været undgået, selv om alle forholdsregler, der med rimelighed kunne træffes, faktisk var blevet truffet, dvs. omstændigheder, som ligger uden for luftfartsselskabets faktiske kontrol«.