ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Direktiv 1999/70 om rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP, og rammeaftalen finder anvendelse på alle arbejdstagere, der præsterer en arbejdsydelse mod vederlag inden for rammerne af et tidsbegrænset arbejdsforhold, der binder dem til deres arbejdsgiver. I henhold til rammeaftalens § 2, stk. 1, finder denne anvendelse på arbejdstagere med tidsbegrænset ansættelse, der har en ansættelseskontrakt eller indgår i et ansættelsesforhold, som defineret ved lov, kollektiv aftale eller gældende praksis i den enkelte medlemsstat.

I overensstemmelse med definitionerne i rammeaftalens § 3 forstås der ved »en person med tidsbegrænset ansættelse«»en person, som har en ansættelseskontrakt, der er indgået direkte mellem den pågældende og en arbejdsgiver, eller som indgår i et ansættelsesforhold, etableret direkte mellem den pågældende og en arbejdsgiver, når tidspunktet for ansættelseskontraktens eller ansættelsesforholdets udløb er fastlagt ud fra objektive kriterier, såsom en bestemt dato, fuldførelsen af en bestemt opgave eller indtrædelsen af en bestemt begivenhed«.

En i national ret fastsat kontrakt såsom »den tidsubegrænsede ansættelseskontrakt til støtte for iværksættere«, som er kendetegnet ved den omstændighed, at kontrakten indgås for en ubegrænset periode og er reguleret af bestemmelserne i loven om arbejdstagernes rettigheder og af de kollektive aftaler, som finder anvendelse på tidsubegrænsede kontrakter, kun med undtagelse af prøvetidens varighed, er ikke en tidsbegrænset kontrakt, der falder ind under anvendelsesområdet for direktiv 1999/70. Prøvetiden tjener nemlig i det væsentlige til at afprøve arbejdstagerens egnethed og færdigheder, mens den tidsbegrænsede ansættelseskontrakt finder anvendelse, når tidspunktet for ansættelseskontraktens eller ansættelsesforholdets udløb er fastlagt ud fra objektive kriterier.

(jf. præmis 31-34, 36 og 38)
Artikel 1, stk. 4, i direktiv 2001/84 om følgeret for ophavsmanden til et originalkunstværk skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for, at den person, der skal betale følgeretsvederlaget og er udpeget hertil i den nationale lovgivning, uanset om det er sælgeren, eller om det er en professionel på kunstmarkedet, der deltager i handelen, aftaler med enhver anden person, herunder køberen, at denne helt eller delvist endeligt bærer udgiften til følgeretsvederlaget, forudsat at et sådant aftalemæssigt arrangement på ingen måde berører de forpligtelser og det ansvar, der påhviler den person, der skal betale vederlaget til ophavsmanden.

Mens gennemførelsen af formålet med direktiv 2001/84, der bl.a. tilsigter at fjerne konkurrencefordrejning på kunstmarkedet som begrænset af 13. og 15. betragtning til dette direktiv, kræver, at det oplyses, hvem der er den ansvarlige for betalingen af følgeretsvederlaget til ophavsmanden samt reglerne med henblik på fastsættelse af vederlagets størrelse, er dette ikke tilfældet for så vidt angår spørgsmålet om, hvem der endeligt skal bære udgiften til vederlaget. Det kan ganske vist ikke uden videre udelukkes, at det sidstnævnte element kan have en vis forstyrrende virkning på det indre markeds funktion, men en sådan virkning på det indre marked er under alle omstændigheder kun indirekte, idet den følger af aftalemæssige ændringer, der er foretaget uafhængigt af betalingen af følgeretsvederlaget, som den vederlagspligtige fortsat er ansvarlig for.

(jf. præmis 28-31 og 33 samt domskonkl.)
1.

Tjenestemænd — social sikring — sygeforsikring — tidligere medlemmer af institutionerne — ansøgning om medlemskab fremsat af et tidligere medlem af Personaleretten — afslag — indsigelse — retsmidler — annullationssøgsmål som omhandlet i artikel 263 TEUF — stævningen indleveret for sent — afvisning (art. 257, stk. 4, TEUF, 263 TEUF, 270 TEUF og 336 TEUF; statutten for Domstolen, bilag I, art. 3, stk. 1; Rettens procesreglement, art. 102, stk. 2; tjenestemandsvestægten, art. 1a og art. 91, stk. 1 og 3; ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte, art. 6; ordningen vedrørende risikodækning for ulykker og erhvervssygdomme, art. 35, stk. 1; Rådets forordning nr. 422/67 og nr. 5/67) (jf. præmis 32-38 og 41-43)
Medlemsstaten har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 45 TEUF og forordning nr. 492/2011 om arbejdskraftens frie bevægelighed inden for Unionen ved at kræve, at kandidater til stillinger ved de lokale myndigheder, der er hjemmehørende i bestemte sprogområder, hvor det ikke fremgår af de krævede eksamensbeviser eller uddannelsescertifikater, at kandidaterne har fulgt undervisningen på det pågældende sprog, skal føre bevis for deres sprogkundskaber gennem fremlæggelse af et særligt certifikat, der udelukkende udstedes af et i medlemsstaten officielt organ, efter en af dette organ afholdt prøve på samme medlemsstats område.

Et sådant krav fremstår nemlig – med hensyn til arbejdskraftens frie bevægelighed – som værende uforholdsmæssig i forhold til formålet om en vurdering af de nævnte kandidaters sprogkundskaber. Dels udelukker dette krav enhver hensyntagen til det kundskabsniveu, som en person med et eksamensbevis, der er erhvervet i en anden medlemsstat, må formodes at have opnået, henset til indholdet og varigheden af den uddannelse, der ifølge eksamensbeviset er gennemført. Dels tvinger denne nationale lovgivning interesserede personer, der har bopæl i andre medlemsstater, dvs. i overvejende grad statsborgere i disse stater, til at rejse til det nationale område med det ene formål at få vurderet deres kundskaber ved en prøve, som er nødvendig for udstedelse af det certifikat, der kræves for at kunne indgive en ansøgning. De yderligere udgifter, som en sådan forpligtelse fører med sig, er egnede til at gøre adgangen til de omhandlede stillinger vanskeligere.

(jf. præmis 28, 29, 31 og 35 samt domskonkl. 1)
Artikel 3, litra g), i forordning nr. 785/2004 om forsikringskrav til luftfartsselskaber og luftfartøjsoperatører skal fortolkes således, at en person, som befinder sig om bord på en helikopter, der ejes af et EF-luftfartsselskab, og som befordres i henhold til en kontrakt indgået mellem den ombordværendes arbejdsgiver og luftfartsselskabet med henblik på at udføre en bestemt opgave, er en passager som omhandlet i denne bestemmelse. Da nævnte person ikke udførte opgaver til styring af luftfartøjet, er den pågældende nemlig ikke omfattet af kategorien flyvebesætningsmedlem. Den omstændighed, at nævnte person havde til opgave at åbne døren efter pilotens anvisning, medfører heller ikke, at personen indgår i kategorien kabinebesætningsmedlem, eftersom piloten altid har beføjelse til at give anvisninger til samtlige personer, der befinder sig om bord på et luftfartøj, herunder passagererne.

(jf. præmis 27-31 og domskonkl. 1)
2.

Traktatbrudssøgsmål — manglende overholdelse af forpligtelsen til at tilbagesøge ulovlig støtte — forsvarsanbringender — absolut umulighed for gennemførelsen — bedømmelseskriterier — gennemførelsesvanskeligheder — medlemsstatens forpligtelse til at træffe reelle foranstaltninger i forhold til de pågældende virksomheder og foreslå Kommissionen alternative løsninger, der gør det umuligt at overvinde sådanne vanskeligheder — Kommissionens og medlemsstatens forpligtelse til, i tilfælde af vanskeligheder i forbindelse med gennemførelsen, at samarbejde om en løsning i overensstemmelse med traktaten — manglende vedtagelse inden for den fastsatte frist af de nødvendige foranstaltninger for at tilbagesøge den støtte, der er erklæret ulovlig, hos modtagerne — traktatbrud (art. 4, stk. 3, TEU; art. 108, stk. 2, TEUF og 288, stk. 4, TEUF; Rådets forordning nr. 659/1999, art. 14, stk. 3; Kommissionens afgørelse 2009/402) (jf. præmis 65-67, 69-71, 87, 88 og 90 samt domskonkl.)
For så vidt angår en anmodning om præjudiciel afgørelse vedrørende fortolkningen af forordning nr. 2201/2003 om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar og om ophævelse af forordning nr. 1347/2000 kan Domstolen beslutte at undergive den hasteprocedure, der er fastsat i artikel 107 i Domstolens procesreglement, eftersom den vedrører et barn på tre år, som har været adskilt fra sin far i mere end et år. En forlængelse af denne adskillelse, som i øvrigt er kendetegnet ved den betragtelige afstand mellem faderens og barnets bopæle, vil derfor kunne være til alvorlig skade for deres fremtidige forhold.

Artikel 11, stk. 7 og 8, i forordning nr. 2201/2003 om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar og om ophævelse af forordning nr. 1347/2000 skal fortolkes således, at den i princippet ikke er til hinder for, at en medlemsstat tillægger en specialiseret ret kompetence til at tage stilling til spørgsmål vedrørende tilbagegivelse af eller forældremyndighed over et barn inden for rammerne af den procedure, der er fastsat i disse bestemmelser, selv i et tilfælde, hvor en sag om realiteten vedrørende forældreansvaret i forbindelse med barnet allerede er blevet indbragt for en anden ret.

Fastlæggelsen af, hvilken national ret der har kompetence til at tage stilling til spørgsmål om tilbagegivelse af eller forældremyndigheden over et barn inden for rammerne af forordningens artikel 11, stk. 6-8, er nemlig omfattet af medlemsstaternes valg. Den omstændighed, at en medlemsstat tillægger en specialiseret ret denne kompetence, kan herved ikke i sig selv gøre indgreb i den omhandlede forordnings effektive virkning.

Det bør imidlertid sikres, at en sådan kompetencetildeling er i overensstemmelse med barnets grundlæggende rettigheder, således som de er opregnet i artikel 24 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, og navnlig med formålet om disse procedurers hurtighed. Hvad angår formålet om hurtighed er den nationale ret, som skal fortolke de relevante nationale retsregler, ved anvendelsen heraf forpligtet til i videst muligt omfang at foretage denne fortolkning i lyset af EU-retten og navnlig nævnte forordning.

(jf. præmis 49 og 51-54 samt domskonkl.)
Direktiv 96/9 om retlig beskyttelse af databaser skal fortolkes således, at det ikke finder anvendelse på en database, der hverken er beskyttet af ophavsretten eller af sui generis-retten i medfør af dette direktiv, og det nævnte direktivs artikel 6, stk. 1, artikel 8 og 15 er således ikke til hinder for, at fremstilleren af en sådan database ved aftale opstiller begrænsninger for tredjemænds benyttelse af denne, for så vidt som andet ikke er bestemt i den anvendelige nationale lovgivning.

Den omstændighed, at en database svarer til elementerne i den definition, der er indeholdt i artikel 1, stk. 2, i direktiv 96/9, gør det nemlig ikke muligt at antage, at den henhører under anvendelsen af dette direktivs bestemmelser, der regulerer ophavsretten og/eller sui generis-retten, hvis den hverken opfylder betingelsen for anvendelse af beskyttelsen af ophavsretten, der er opstillet i det nævnte direktivs artikel 3, stk. 1, eller betingelsen for anvendelse af beskyttelsen af sui generis-retten, der er omhandlet i samme direktivs artikel 7, stk. 1. Det følger i denne henseende af formålet med og strukturen i direktiv 96/9, at dette direktivs artikel 6, stk. 1, artikel 8 og 15, som indfører rettigheder, der har en bindende karakter til fordel for dem, der har ret til at benytte en database, ikke finder anvendelse på en database, der hverken er beskyttet af ophavsretten eller af sui generis-retten i medfør af det nævnte direktiv, således at dette direktiv ikke er til hinder for vedtagelsen af aftalevilkår, der har betingelserne for benyttelse af en sådan database som genstand.

(jf. præmis 35, 39 og 45 samt domskonkl.)
Artikel 60 i forordning nr. 918/83 om en fællesskabsordning vedrørende fritagelse for import- og eksportafgifter skal fortolkes således, at såfremt dyr, der er særligt forberedt til anvendelse i laboratorier, og som indføres på Unionens område af en importør, er bestemt til en offentlig, almennyttig eller godkendt privat institution, hvis hovedbeskæftigelse er undervisning eller videnskabelig forskning, kan denne importør, selv om denne ikke selv er en sådan institution, indrømmes den importafgiftsfritagelse, der er fastsat i denne bestemmelse for denne type varer.

Opnåelse af den afgiftsfritagelse, der er fastsat i nævnte artikel 60 i forordning nr. 918/83, afhænger nemlig i højere grad af modtagerens anvendelse af den indførte vare end af importørens identitet.

Det fremgår i øvrigt af ordlyden af artikel 128 og 129 i forordning nr. 918/83, at EU-lovgiver har forudset den situation, hvor importøren kunne være en anden person end modtageren af den indførte vare, i situationer som dem, der er omhandlet i forordningens artikel 60.

Endelig hindres opfyldelsen af det mål, som forfølges med artikel 60 i forordning nr. 918/83, og som består i at fremme forskningsaktiviteter ved at give visse institutioner, der er beliggende inden for Unionen, lov til med lavere omkostninger at indføre dyr, der er særligt forberedt til anvendelse i laboratorier, ikke af, at disse institutioner har mulighed for at vælge den importløsning, der er mest hensigtsmæssig og mest fordelagtig for dem.

Henset til den sammenhæng, som artikel 60 i forordning nr. 918/83 indgår i, og det med denne bestemmelse forfulgte mål kræves det ikke, at en importør af de dyr, som er omhandlet i denne bestemmelse, for at kunne være omfattet af den fritagelse for importafgifter, der er fastsat for denne type varer, skal opfylde kravene, for at denne kan anses for modtager af disse dyr i nævnte bestemmelses forstand.

(jf. præmis 30, 31, 33 og 34 samt domskonkl. 1)
1)

Kongeriget Danmark har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 13, stk. 1, 2 og 6, og artikel 15, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/60/EF af 23. oktober 2000 om fastlæggelse af en ramme for Unionens vandpolitiske foranstaltninger ved ikke at offentliggøre de endelige vandområdeplaner senest den 22. december 2009 og ved ikke at sende en kopi af disse planer til Europa-Kommissionen senest den 22. marts 2010.
Forenede sager C-271/14 og C-273/14

LFB Biomédicaments SA m.fl.

mod

Ministre des Finances et des Comptes publics

og

Ministre des Affaires sociales og de la Santé

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Conseil d’État (Frankrig))

»Præjudiciel forelæggelse — humanmedicinske lægemidler — direktiv 89/105/EØF — artikel 6, nr. 3) og 5) — slettelse af lægemidler fra en liste over farmaceutiske specialiteter, som dækkes i tillæg til hospitalsydelser — begrundelsespligt«

Sammendrag – Domstolens dom (Ottende Afdeling) af 16. april 2015

Tilnærmelse af lovgivningerne – medicinske specialiteter – direktiv 89/105 – humanmedicinske lægemidler – positivliste over de lægemidler, der er omfattet af den nationale sygesikringsordning – afgørelse om ændring af betingelserne eller niveauet for refusion af et lægemiddel, idet det udelukkes fra listen over farmaceutiske specialiteter, som dækkes af de lovpligtige sygesikringsordninger i tillæg til hospitalsydelser – begrundelsespligt

[Rådets direktiv 89/105, art. 6, nr. 3) og 5)]

Artikel 6 i Rådets direktiv 89/105/EØF om gennemsigtighed i prisbestemmelserne for lægemidler til mennesker og disse lægemidlers inddragelse under de nationale sygesikringsordninger skal fortolkes således, at den i denne artikels nr. 3) og 5) fastsatte begrundelsespligt finder anvendelse på en beslutning, hvorved betingelserne for refusion skærpes, eller niveauet for sygesikringens dækning af et lægemidler nedsættes, idet lægemidlet udelukkes fra listen over farmaceutiske specialiteter, som dækkes af de lovpligtige sygesikringsordninger i tillæg til de hospitalsydelser, hvis dækning er sikret gennem de faste takster for ophold og behandling.

Henset til disse forhold vil det være i strid med formålet om gennemsigtighed at antage, at en beslutning som den i hovedsagen omhandlede kan undslippe den i artikel 6, nr. 2), i direktiv 89/105 fastsatte begrundelsespligt, der tilsigter at gøre det muligt for de berørte parter at vurdere, om beslutningerne vedrørende fastsættelse af prisen på lægemidlerne og om, hvorvidt disse skal være omfattet af de nationale sygesikringsordninger, er truffet på objektive kriterier og ikke indeholder nogen forskelsbehandling mellem nationale lægemidler og lægemidler fra andre medlemsstater.

(jf. præmis 30 og 31 samt domskonkl.)
I henhold til direktivets artikel 193 og 194 er det alene tjenesteyderen, der i princippet er betalingspligtig for merværdiafgiften bortset fra tilfælde, hvor han ikke er etableret i den medlemsstat, hvor afgiften skal betales, og når denne medlemsstat har fastsat, at den betalingspligtige for merværdiafgiften er modtageren af tjenesteydelserne.

Artikel 193 i direktiv 2006/112 om det fælles merværdiafgiftssystem, som ændret ved direktiv 2010/88, skal fortolkes således, at den betalingspligtige for merværdiafgiften alene er den afgiftspligtige person, der leverer en tjenesteydelse, når ydelsen er leveret fra et fast forretningssted i den medlemsstat, hvor denne afgift skal betales.

Medlemsstaternes mulighed for at anvende ordningen med omvendt betalingspligt i henhold direktivets artikel 194 er således begrænset til alene de tilfælde, hvor tjenesteyderen ikke er etableret i den medlemsstat, hvor merværdiafgiften skal betales.

Artikel 194 i direktiv 2006/112 om det fælles merværdiafgiftssystem, som ændret ved direktiv 2010/88, skal fortolkes således, at den ikke giver skattemyndighederne i en medlemsstat mulighed for at betragte modtageren af en tjenesteydelse leveret fra tjenesteyderens faste forretningssted som betalingspligtig for merværdiafgiften, når såvel sidstnævnte som modtageren af disse ydelser er etableret på samme medlemsstats område, selv om modtageren allerede har betalt denne afgift på grundlag af den fejlagtige antagelse, at den pågældende tjenesteyder ikke havde et fast forretningssted i denne medlemsstat.

Princippet om merværdiafgiftens neutralitet skal fortolkes således, at det er til hinder for en national bestemmelse, hvorefter skattemyndighederne har mulighed for at give tjenesteyderen afslag på godtgørelse af denne afgift, som han har indbetalt, når modtageren af disse ydelser, som ligeledes har indbetalt den pågældende afgift for de samme ydelser, har fået afslag på retten til fradrag med den begrundelse, at han ikke var i besiddelse af det tilsvarende afgiftsdokument, idet den nationale lovgivning ikke giver mulighed for berigtigelse af afgiftsdokumenter, når der foreligger en afgiftskontrolafgørelse.

En sådan praksis vil således medføre, at såvel tjenesteyderen som modtageren af ydelserne kommer til at bære afgiftsbyrden for denne afgift, og medføre, at skattemyndighederne opkræver en højere afgift end den, som tjenesteyderen normalt skulle have opkrævet hos modtageren, hvis han havde kunnet berigtige de udstedte fakturaer.

(jf. præmis 41 og 42 samt domskonkl. 3)
Nøgleord

Afgørelse



Nøgleord

EU-ret – principper – ret til forsvar – retten til at blive hørt under en sag – pligt til i afgørelsen at gengive alle parternes anbringender vedrørende faktum – foreligger ikke (jf. præmis 39 og 91)

2. Erstatningssøgsmål – forældelsesfrist – afbrydelse – betingelser – indgivelse af en anmodning om retshjælp – ingen virkning (statutten for Domstolen, art. 46, stk. 1, og art. 53, stk. 1; Rettens procesreglement, art. 96, stk. 4) (jf. præmis 43-46)

3. Ansvar uden for kontraktforhold – betingelser – institutionernes ulovlige adfærd – Kommissionens passivitet efter en medlemsstats underretning om en afgørelse om forbud mod markedsføring af et medicinsk udstyr – retsstridig adfærd (Rådets direktiv 93/42, art. 8 og 18) (jf. præmis 7 og 73-79)

4. Appel – anbringender – anbringender og argumenter, som blot gentager det for Retten påberåbte – afvisning (art. 256, stk. 1, andet afsnit, TEUF; Domstolens procesreglement, art. 169, stk. 2) (jf. præmis 85 og 86)

Afgørelse

Konklusion

1) Den Europæiske Unions Rets dom Klein mod Kommissionen (T-309/10, EU:T:2014:19) ophæves, for så vidt som Retten herved frifandt Europa-Kommissionen for en påstand om, at denne skulle tilpligtes at erstatte det tab, som Christoph Klein angiveligt havde lidt, at regne fra den 15. september 2006.

2) I øvrigt forkastes appellen.

3) Sagen hjemvises til Den Europæiske Unions Ret.

4) Afgørelsen om sagens omkostninger udsættes.
1)

Den Hellenske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 3, stk. 4, og artikel 5, stk. 1, i Rådets direktiv 91/676/EØF af 12. december 1991 om beskyttelse af vand mod forurening forårsaget af nitrater, der stammer fra landbruget, idet den har undladt at udpege zoner, der er kendetegnet ved overfladiske eller underjordiske vandløb, som påvirkes af nitratkoncentrationer på mere end 50 mg pr. liter og/eller eutrofiering, som sårbare zoner, og idet den ikke har iværksat handlingsprogrammer for disse zoner inden for en frist på et år efter denne udpegelse.
Hvis der ikke ved fastsættelsen af grundbeløbet for den bøde, der pålægges for en overtrædelse af konkurrenceretten, tages hensyn til værdien af afsætningen til uafhængige tredjeparter med den begrundelse, at en virksomhed, der har deltaget i kartellet, har særlige strukturelle forbindelser med tredjeparterne, vil en sådan virksomhed blive begunstiget på uberettiget vis ved at få mulighed for at undgå at blive pålagt en sanktion, der står i forhold til dens betydning på markedet for de af overtrædelsen omfattede produkter.

En virksomhed kan således ud over den fordel, som kan forventes af et kartel, der dikterer en horisontal fastsættelse af priserne ved salg til uafhængige tredjeparter, ligeledes drage fordel af et sådant kartel ved en stigning i sine salg til virksomheder, med hvilke der foreligger visse strukturelle forbindelser, når disse virksomheder ikke er underlagt de forhøjede priser, der er fastsat i kartellet, fordi disse virksomheder af denne grund nyder en konkurrencemæssig fordel i forhold til konkurrenterne, som udbyder til disse forhøjede priser på det relevante marked.

I øvrigt indebærer den omstændighed alene, at en virksomhed foretager salg til uafhængige tredjeparter på det relevante marked til sådanne forhøjede priser, en fordrejning af konkurrencen, som påvirker hele det relevante marked til skade for navnlig forbrugerne.

Det følger heraf, at selv når et kartel ikke omfatter salg af det omhandlede produkt til virksomheder, der er forbundet med medlemmer af kartellet, fordrejes konkurrencen på det relevante marked, således at disse salg kan medregnes ved beregningen af bøden.

(jf. præmis 60-63)