RETTENS DOM (Fjerde Afdeling)

27. oktober 1994

Sag T-64/92

Bernard Chavane de Dalraassy m.fl.

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Tjenestemænd og midlertidigt ansatte — lønseddel — bebyrdende retsakt — justeringskoefficient — ændring af hovedstad — ulovlighedsindsigelse«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-723

Angående:

Påstand om annulation af sagsøgernes lønsedler for januar måned 1992.

Udfald:

Annullation.

Resumé af dom

I et forordningsforslag af 4. september 1991, som Kommissionen forelagde Rådet, blev det foreslået dels med virkning fra den 1. oktober 1990 at fastsætte en justeringskoefficient for Tyskland på grundlag af leveomkostningerne i Berlin, der i oktober 1990 var blevet landets nye hovedstad, dels at fastsætte særlige justeringskoefficienter for Bonn og Karlsruhe.

Ved forordning nr. 3834/91 af 19. december 1991 tilpassede Rådet - med virkning fra den 1. juli 1991 - tjenestemændenes vederlag og pensioner samt de tilhørende justeringskoefficienter. I forordningens artikel 6, stk. 2, blev der fastsat en foreløbig justeringskoefficient for Tyskland på 95,1 på grundlag leveomkostningerne i den tidligere hovedstad Bonn og en særlig, foreløbig koefficient for Berlin på 107,5.

I januar 1992 modtog sagsøgerne, der gjorde tjeneste i Karlsruhe, dels en supplerende lønseddel for december 1991, hvorved der blev fastsat en efterbetaling af vederlag for månederne juli til december 1991, dels en lønseddel for januar 1992. For begge disse lønsedlers vedkommende var der anvendt en justeringskoefficient på 95,1.

Sagsøgerne påstod annullation af lønsedlerne for januar 1992, for så vidt som der i disse, ved udregningen af deres vederlag, var anvendt en justeringskoefficient for Tyskland - jf. forordning nr. 3834/91, dvs. hjemmelen for de anfægtede lønsedler - beregnet på grundlag af leveomkostninger i Bonn og ikke i Berlin i strid med princippet om fastsættelse af justeringskoefficienten for hver medlemsstat i forhold til leveomkostningerne i hovedstaden.

I — Formaliteten

Retten bemærkede, at en lønseddel udgør en bebyrdende retsakt, jf. vedtægtens artikel 90, stk. 2, som kan gøres til genstand for en Mage og eventuelt et søgsmål, samt at lam en retsakt, der er endeligt udtryk for en fællesskabsinstitutions vilje kan udgøre en bebyrdende retsakt (præmis 20 og 22).

Henvisning til: Domstolens dom af 19. januar 1984, sag 262/80, Andersen m.fl. mod Parlamentet, Sml. s. 195, præmis 4, af 4. juli 1985, sag 264/83, Délhez m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 2179, præmis 20, og af 24. marts 1993, sag C-313/90, CIRFS m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 1125, præmis 27; Rettens dom af 15. juli 1993, forenede sager T-17/90, T-28/91 og T-17/92, Cámara Alloisio m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 841, præmis 39.

Selv om der ved forordning nr. 3834/91, der lå til grund for lønsedlerne for januar 1992, alene var fastsat en foreløbig justeringskoefficient for Tyskland, var det ikke muligt for Kommissionen at omgøre sin afgørelse om at benytte denne i forbindelse sagsøgernes vederlag for januar 1992, så længe Rådet ikke havde ændret forordningen med tilbagevirkende kraft. Under disse omstændigheder udgjorde demie afgørelse, i modsætning til det af Kommissionen hævdede, en endelig retsakt, der kunne være genstand for et søgsmål (præmis 23).

Herefter forkastede Retten det andet anbringende, Kommissionen havde fremført til støtte for sin afvisningspåstand, nemlig at de anfægtede lønsedler, eftersom de vedrørte januar 1992, blot bekræftede de supplerende lønsedler for december 1991. Ganske vist afviser Fællesskabets retsinstanser i princippet søgsmål, som er anlagt til prøvelse af retsakter, der alene er af bekræftende karakter, men et søgsmål til prøvelse af en bekræftende afgørelse skal dog kun afvises, hvis den bekræftede afgørelse er blevet endelig i forhold til den pågældende, fordi den ikke er gjort til genstand for et rettidigt anlagt søgsmål. Men i tilfælde, hvor den bekræftede afgørelse ikke er blevet endelig, har den pågældende adgang til at anfægte såvel den bekræftede eller den bekræftende afgørelse som begge disse afgørelser under ét (præmis 25).

Henvisning til: Domstolens dom af 15. december 1988, forenede sager 116/86 og 220/86, Irish Cement mod Kommissionen, Sml. s. 6473, præmis 16, og af 11. maj 1989, forenede sager 193/87ogl94/87, Maurissen og Union syndicale mod Revisionsretten, Sml. s. 1045, præmis 26; Rettens dom af 22. november 1990, sag T-4/90, Lestelle mod Kommissionen, Sml. II, s. 689, præmis 24 til 27.

Kommissionen kunne imidlertid ikke hævde, at lønsedlerne for januar 1992 var af bekræftende karakter, eftersom fastsættelsen af efterbetalingen - som var den første lønberegning, hvor Kommissionen benyttede den omtvistede justeringskoefficient -fandt sted den 30. december 1991, dvs. forud for ikrafttrædelsen af forordning nr. 3834/91 den 1. januar 1992 (præmis 26).

I hvert fald var søgsmålsfristen vedrørende de supplerende lønsedler for december 1991 endnu ikke udløbet på det tidspunkt, da sagsøgerne anlagde sag til prøvelse af lønsedlerne for januar 1992 (præmis 27).

II — Realiteten

Anbringendet om, at vedtægtens artikel 63 ff. er tilsidesat

Retten bemærkede, at den af sagsøgerne fremsatte ulovlighedsindsigelse mod forordning nr. 3834/91 er omhandlet i EF-traktatens artikel 184 og er udtryk for et almindeligt princip, hvorefter enhver part i en retssag, med henblik på at opnå annulation af en beslutning, som berører vedkommende umiddelbart og individuelt, er berettiget til at anfægte gyldigheden af den retsakt, som er hjemmel for beslutningen (præmis 41).

Henvisning til: ovennævntedom i sagen Andersen m. fl. mod Parlamentet, præmis 6; Domstolens dom af 11. juli 1985, forenede sager 87/77, 130/77, 22/83, 9/84 og 10/84, Salerno m fl mod Kommissionen og Rådet, Smi. s. 2523, præmis 36; Rettens dom af 26. oktober 1993, forenede sager T-6/92 og T-52/92, Reinarz mod Kommissionen, Sml. II, s. 1047, præmis 56.

Retten forkastede Kommissionens anbringende om, at der ved forordning nr. 3834/91 alene var fastsat en foreløbig justeringskoefficient for Tyskland. Retten mindede om, at traktatens artikel 184, som har til formål at beskytte borgerne mod anvendelse af en ulovlig forordning, ikke indeholder en sondring mellem retsakter, hvorved der udstedes henholdsvis foreløbige og endelige regler (præmis 43).

Henvisning til: ovennævntedom i sagen Salerno m.fl mod Kommissionen og Rådet, præmis 36.

Retten forkastede endvidere Kommissionens anbringende om, at ulovlighedsindsigelsen måtte afvises, da bestemmelserne i forordning nr. 3834/91 om beregning af justeringskoefficienten for Tyskland var en bekræftelse af bestemmelserne i forordning nr. 3736/90 af 19. december 1990, hvori justeringskoefficienten for Tyskland - efter udpegelsen af Berlin som Tysklands hovedstad - ligeledes var blevet fastsat på grundlag af leveomkostningerne i Bonn, uden at der var fremsat nogen ulovlighedsindsigelse til prøvelse heraf. Retten fandt, at princippet om bekræftende retsakter, der er baseret på et ønske om ikke at lade søgsmålsfrister indtræde på ny, ikke kan finde anvendelse på en indsigelse, der i henhold til traktatens artikel 184 kan fremsættes uanset udløbet af søgsmålsfristen (præmis 44 og 45).

Retten fastslog, at ifølge regelhierarkiet kan forordning nr. 3834/91 ikke fravige de principper, der er opstillet i vedtægtens artikel 63-65a samt i vedtægtens bilag XI, idet forordningen udtrykkeligt er udstedt med hjemmel i disse bestemmelser. I modsætning til forordning nr. 3830/91 af 19. december 1991, som ændrer de nærmere regler for tilpasning af vederlagene, og som er blevet vedtaget efter udtalelse fra Europa-Parlamentet og fra Domstolen i overensstemmelse med fusionstraktatens artikel 24, stk. 1, og efter udtalelse fra Vedtægtsudvalget, jf. vedtægtens artikel 19, har forordning nr. 3834/91, som er en forordning til gennemførelse af bestemmelser i vedtægten, ikke været genstand for sådanne høringer (præmis 51 og 52).

Imidlertid udgør fastsættelsen i forordning nr. 3834/91 dels af en foreløbig justeringskoefficient for Tyskland beregnet på grundlag af leveomkostningerne i Bonn, dels af en foreløbig justeringskoefficient for den nye hovedstad, Berlin, en retsstridig fravigelse af princippet om, at der fastsættes en justeringskoefficient for hver medlemsstat i forhold til leveomkostningerne i landets hovedstad. Dette princip er af Rådet fastlagt i vedtægtens bilag XI, og det er blevet bekræftet af Domstolen. Selv om manglende statistiske data kan begrunde, at der fastlægges en foreløbig justeringskoefficient, fandt Retten, at når Rådet sad inde med tilstrækkelige oplysninger til at fastlægge en foreløbig justeringskoefficient for den nye hovedstad Berlin, var det ikke berettiget til at fastlægge en foreløbig justeringskoefficient på grundlag af leveomkostningerne i en anden by (præmis 54 og 56).

Retten annullerede derfor de anfægtede lønsedler, for så vidt som der i disse var anvendt en justeringskoefficient for Tysldand, som fastsat ved artikel 6, stk. 2, i forordning nr. 3834/91, i strid med de relevante bestemmelser i vedtægten (præmis 57).

Konklusion:

Sagsøgernes lønsedler for januar 1992 annulleres, for så vidt som der i disse er anvendt en justeringskoefficient, beregnet på grundlag af leveomkostningerne i Bonn.