Domstolens kendelse (Ottende Afdeling) af 11. juli 2013 – Luca

(Sag C-430/12)

»Procesreglementets artikel 99 — social sikring — fri udveksling af tjenesteydelser — forordning (EØF) nr. 1408/71 — artikel 22 — sygeforsikring — hospitalsbehandling i en anden medlemsstat — forhåndsgodkendelse — refusion af beløb til den socialt forsikrede«

1. Præjudicielle spørgsmål — formaliteten — nødvendigheden af at forelægge Domstolen tilstrækkelige præciseringer med hensyn til den faktiske og retlige sammenhæng (art. 267 TEUF; statutten for Domstolen, art. 23; Domstolens procesreglement, art. 94) (jf. præmis 17-19)

2. Social sikring — vandrende arbejdstagere — sygeforsikring — naturalydelser erlagt i en anden medlemsstat — artikel 22, stk. 1, litra c), nr. i), i forordning nr. 1408/71 — afslag på ansøgning om tilladelse — ubegrundet forpligtelse til refusion af hospitalsudgifter i henhold til ordningen i den forsikredes medlemsstat — størrelsen af refusionen fastlægges i henhold til lovgivningen i den medlemsstat, hvor ydelserne leveres — mulighed for supplerende refusion i tilfælde af forskel mellem beløbene — begrænsning af dækningen sikret ved sygesikringsordningen i tilfælde af berettiget afslag på refusion [Art. 56 TEUF; Rådets forordning nr. 1408/71, art. 22, stk. 1, litra c), nr. i)] (jf. præmis 26-29 og 34 samt domskonkl.)

3. Social sikring — vandrende arbejdstagere — sygeforsikring — naturalydelser erlagt i en anden medlemsstat — national lovgivning, der uden undtagelse kræver en forhåndsgodkendelse fra den kompetente myndighed for at opnå refusion til hospitalsudgifter, der afholdes i en anden medlemsstat — ikke tilladt (art. 56 TEUF; Rådets forordning nr. 1408/71, art. 22, stk. 2, andet afsnit) (jf. præmis 21-25, 30 og 34 samt domskonkl.)

Angående

Anmodning om præjudiciel afgørelse – Curtea de Apel Bacau – fortolkning af artikel 56 TEUF og artikel 22 i Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet (EFT L 149, s. 2), som senere ændret – national lovgivning, der kræver en forhåndsgodkendelse for at opnå refusion af de samlede udgifter til lægebehandling i udlandet – fastsættelse af størrelsen af godtgørelsen for udgifter afholdt i en anden medlemsstat uden forhåndsgodkendelse efter forsikringsmedlemsstatens kriterier.

Konklusion

Artikel 49 EF og artikel 22 i Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet, som senere ændret og ajourført af Rådets forordning (EF) nr. 118/97 af 2. december 1996, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 592/2008 af 17. juni 2008, er i princippet ikke til hinder for en medlemsstats lovgivning, der kræver forhåndsgodkendelse for fuldstændig refusion af udgifter til hospitalsbehandling i en anden medlemsstat. De nævnte artikler er derimod til hinder for en sådan lovgivning, der fortolkes således, at den i alle tilfælde udelukker fuldstændig refusion fra den kompetente institution af udgifterne til sådanne hospitalsydelser, der er ydet uden forhåndsgodkendelse.

Når et afslag – alene på grund af manglende forhåndsgodkendelse – på refusion af udgifter, afholdt af den socialt forsikrede til hospitalsbehandling i en anden medlemsstat, ikke er begrundet, når henses til de særlige omstændigheder, skal de nævnte udgifter refunderes til den socialt forsikrede af den kompetente institution op til det beløb, der er fastsat i denne medlemsstats lovgivning. Såfremt dette beløb er lavere end det, der ville have fulgt af anvendelsen af den gældende lovgivning i bopælsmedlemsstatens ved hospitalsindlæggelser i denne stat, skal den kompetente institution desuden tildele den socialt forsikrede en supplerende godtgørelse svarende til forskellen mellem disse to beløb inden for grænserne af de reelt afholdte udgifter.

Når et sådan afslag er begrundet, kan den socialt forsikrede i henhold til artikel 49 EF alene kræve refusion af udgifter til hospitalsbehandling inden for de grænser, der er fastsat i den sygesikringsordning, som den pågældende er tilknyttet.

Domstolens kendelse (Ottende Afdeling) af 11. juli 2013 – Luca

(Sag C-430/12)

»Procesreglementets artikel 99 — social sikring — fri udveksling af tjenesteydelser — forordning (EØF) nr. 1408/71 — artikel 22 — sygeforsikring — hospitalsbehandling i en anden medlemsstat — forhåndsgodkendelse — refusion af beløb til den socialt forsikrede«

1. Præjudicielle spørgsmål — formaliteten — nødvendigheden af at forelægge Domstolen tilstrækkelige præciseringer med hensyn til den faktiske og retlige sammenhæng (art. 267 TEUF; statutten for Domstolen, art. 23; Domstolens procesreglement, art. 94) (jf. præmis 17-19)

2. Social sikring — vandrende arbejdstagere — sygeforsikring — naturalydelser erlagt i en anden medlemsstat — artikel 22, stk. 1, litra c), nr. i), i forordning nr. 1408/71 — afslag på ansøgning om tilladelse — ubegrundet forpligtelse til refusion af hospitalsudgifter i henhold til ordningen i den forsikredes medlemsstat — størrelsen af refusionen fastlægges i henhold til lovgivningen i den medlemsstat, hvor ydelserne leveres — mulighed for supplerende refusion i tilfælde af forskel mellem beløbene — begrænsning af dækningen sikret ved sygesikringsordningen i tilfælde af berettiget afslag på refusion [Art. 56 TEUF; Rådets forordning nr. 1408/71, art. 22, stk. 1, litra c), nr. i)] (jf. præmis 26-29 og 34 samt domskonkl.)

3. Social sikring — vandrende arbejdstagere — sygeforsikring — naturalydelser erlagt i en anden medlemsstat — national lovgivning, der uden undtagelse kræver en forhåndsgodkendelse fra den kompetente myndighed for at opnå refusion til hospitalsudgifter, der afholdes i en anden medlemsstat — ikke tilladt (art. 56 TEUF; Rådets forordning nr. 1408/71, art. 22, stk. 2, andet afsnit) (jf. præmis 21-25, 30 og 34 samt domskonkl.)

Angående

Anmodning om præjudiciel afgørelse – Curtea de Apel Bacau – fortolkning af artikel 56 TEUF og artikel 22 i Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet (EFT L 149, s. 2), som senere ændret – national lovgivning, der kræver en forhåndsgodkendelse for at opnå refusion af de samlede udgifter til lægebehandling i udlandet – fastsættelse af størrelsen af godtgørelsen for udgifter afholdt i en anden medlemsstat uden forhåndsgodkendelse efter forsikringsmedlemsstatens kriterier.

Konklusion

Artikel 49 EF og artikel 22 i Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet, som senere ændret og ajourført af Rådets forordning (EF) nr. 118/97 af 2. december 1996, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 592/2008 af 17. juni 2008, er i princippet ikke til hinder for en medlemsstats lovgivning, der kræver forhåndsgodkendelse for fuldstændig refusion af udgifter til hospitalsbehandling i en anden medlemsstat. De nævnte artikler er derimod til hinder for en sådan lovgivning, der fortolkes således, at den i alle tilfælde udelukker fuldstændig refusion fra den kompetente institution af udgifterne til sådanne hospitalsydelser, der er ydet uden forhåndsgodkendelse.

Når et afslag – alene på grund af manglende forhåndsgodkendelse – på refusion af udgifter, afholdt af den socialt forsikrede til hospitalsbehandling i en anden medlemsstat, ikke er begrundet, når henses til de særlige omstændigheder, skal de nævnte udgifter refunderes til den socialt forsikrede af den kompetente institution op til det beløb, der er fastsat i denne medlemsstats lovgivning. Såfremt dette beløb er lavere end det, der ville have fulgt af anvendelsen af den gældende lovgivning i bopælsmedlemsstatens ved hospitalsindlæggelser i denne stat, skal den kompetente institution desuden tildele den socialt forsikrede en supplerende godtgørelse svarende til forskellen mellem disse to beløb inden for grænserne af de reelt afholdte udgifter.

Når et sådan afslag er begrundet, kan den socialt forsikrede i henhold til artikel 49 EF alene kræve refusion af udgifter til hospitalsbehandling inden for de grænser, der er fastsat i den sygesikringsordning, som den pågældende er tilknyttet.