ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Domstolens dom (Store Afdeling) af 10. september 2019 – Nalini Chenchooliah mod Minister for Justice and Equality (anmodning om præjudiciel afgørelse fra High Court (Irlande) – Irland)

(Sag C-94/18) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - unionsborgerskab - artikel 21 TEUF - unionsborgeres og deres familiemedlemmers ret til at færdes og opholde sig frit på en medlemsstats område - direktiv 2004/38/EF - artikel 3, stk. 1, og artikel 15, 27, 28, 30 og 31 - begrebet »berettiget person« - tredjelandsstatsborger, der er ægtefælle til en unionsborger, som har udøvet sin ret til fri bevægelighed - unionsborger, der er vendt tilbage til den medlemsstat, hvor vedkommende er statsborger, og hvor vedkommende afsoner en fængselsstraf - krav, som påhviler værtsmedlemsstaten i henhold til direktiv 2004/38/EF, når den træffer afgørelse om udsendelse af denne tredjelandsstatsborger)

(2019/C 383/18)

Processprog: engelsk

Den forelæggende ret

High Court (Irlande)

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Nalini Chenchooliah

Sagsøgt: Minister for Justice and Equality

Konklusion

Artikel 15 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/38/EF af 29. april 2004 om unionsborgeres og deres familiemedlemmers ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område, om ændring af forordning (EF) nr. 1612/68 og om ophævelse af direktiv 64/221/EØF, 68/360/EØF, 72/194/EØF, 73/148/EØF, 75/34/EØF, 75/35/EØF, 90/364/EØF, 90/365/EØF og 93/96/EØF skal fortolkes således, at den finder anvendelse på en afgørelse om udsendelse af en tredjelandsstatsborger, som er begrundet i, at denne ikke længere har ret til ophold i henhold til dette direktiv i en situation som den i hovedsagen omhandlede, hvor denne tredjelandsstatsborger har giftet sig med en unionsborger på et tidspunkt, hvor denne gjorde brug af sin ret til fri bevægelighed ved at rejse til og tage ophold i værtsmedlemsstaten sammen med tredjelandsstatsborgeren, idet unionsborgeren herefter er vendt tilbage til den medlemsstat, hvor vedkommende er statsborger. Det følger heraf, at de relevante garantier i artikel 30 og 31 i direktiv 2004/38 skal anvendes i forbindelse med vedtagelsen af en sådan udsendelsesafgørelse, som under ingen omstændigheder må ledsages af et indrejseforbud.

(1) EUT C 152 af 30.4.2018.
1)

Rådets direktiv 2000/78/EF af 27. november 2000 om generelle rammebestemmelser om ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv skal fortolkes således, at helbredstilstanden for en arbejdstager, der er anerkendt som værende særlig sårbar over for arbejdsrelaterede risici som omhandlet i national ret, som ikke tillader denne arbejdstager at bestride visse stillinger, fordi dette ville udgøre en fare for den pågældendes eget eller andres helbred, kun er omfattet af begrebet »handicap« i dette direktivs forstand, såfremt denne tilstand medfører en begrænset kapacitet, bl.a. som følge af langvarige fysiske, mentale eller psykiske skader, som i samspil med forskellige barrierer kan hindre den berørte person i fuldt ud og effektivt at deltage i erhvervsmæssig aktivitet på lige fod med andre arbejdstagere. Det tilkommer den nationale ret at efterprøve, om disse betingelser er opfyldt i hovedsagen.
1)

For så vidt angår valutaomregningen af et børnetilskud med henblik på at fastsætte den eventuelle størrelse af et forskelsbetinget supplement i henhold til artikel 68, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 883/2004 af 29. april 2004 om koordinering af de sociale sikringsordninger, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 988/2009 af 16. september 2009, berøres anvendelsen og fortolkningen af artikel 90 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 987/2009 af 16. september 2009 om de nærmere regler til gennemførelse af forordning (EF) nr. 883/2004 samt af afgørelse H3 fra Den Administrative Kommission for Koordinering af Sociale Sikringsordninger af 15. oktober 2009 om den dato, der skal tages hensyn til ved fastsættelse af de omregningskurser, der er nævnt i artikel 90 i forordning nr. 987/2009, ikke af den omstændighed, at denne ydelse udbetales i schweiziske franc af en schweizisk institution.
Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 5. september 2019 – R mod P (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Judecătoria Constanța – Rumænien)

(Sag C-468/18) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - retligt samarbejde i civile sager - kompetence, anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser vedrørende underholdspligt - forordning (EF) nr. 4/2009 - artikel 3, litra a) og d), og artikel 5 - ret, for hvilken der er indbragt tre sammenhængende anmodninger vedrørende skilsmisse mellem forældrene til et mindreårigt barn, vedrørende forældreansvar og vedrørende underholdspligt over for barnet - erklæring om kompetence for så vidt angår skilsmisse og om manglende kompetence for så vidt angår forældreansvar - kompetence til at påkende anmodningen om underhold - retten på det sted, hvor sagsøgte har sin sædvanlige bopæl, og for hvilken sagsøgte giver møde)

(2019/C 383/34)

Processprog: rumænsk

Den forelæggende ret

Judecătoria Constanța

Parter i hovedsagen

Sagsøger: R

Sagsøgt: P

Konklusion

Artikel 3, litra a) og d), og artikel 5 i Rådets forordning (EF) nr. 4/2009 af 18. december 2008 om kompetence, lovvalg, anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser og samarbejde vedrørende underholdspligt skal fortolkes således, at i et tilfælde, hvor der for en ret i en medlemsstat er blevet indbragt tre sammenhængende anmodninger vedrørende henholdsvis skilsmisse mellem forældrene til et mindreårigt barn, forældreansvaret over for dette barn og underholdspligten i forhold til det samme barn, har den ret, som træffer afgørelse om skilsmissen, og som har erklæret sig inkompetent med hensyn til at påkende anmodningen om forældreansvar, ikke desto mindre kompetence til at påkende anmodningen om underholdspligt i forhold til nævnte barn, såfremt denne ret ligeledes er retten på det sted, hvor sagsøgte har sin sædvanlige bopæl, eller den ret, for hvilken sagsøgte har givet møde uden at bestride rettens kompetence.

(1) EUT C 381 af 22.10.2018.
Domstolens dom (Tiende Afdeling) af 5. september 2019 – Lombardi Srl mod Comune di Auletta, Delta Lavori SpA og Msm Ingegneria Srl (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Consiglio di Stato– Italien)

(Sag C-333/18) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - klageprocedurer i forbindelse med indgåelse af offentlige indkøbs- samt bygge- og anlægskontrakter - direktiv 89/665/EØF - annullationssøgsmål til prøvelse af beslutningen om tildeling af en offentlig kontrakt anlagt af den forbigåede tilbudsgiver - kontrasøgsmål anlagt af den tilbudsgiver, hvis tilbud er blevet antaget - formaliteten vedrørende hovedsøgsmålet i tilfælde, hvor kontrasøgsmålet er velbegrundet)

(2019/C 383/27)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Consiglio di Stato

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Lombardi Srl

Sagsøgte: Comune di Auletta, Delta Lavori SpA og Msm Ingegneria Srl

Procesdeltager: Robertazzi Costruzioni Srl

Konklusion

Artikel 1, stk. 1, tredje afsnit, og artikel 1, stk. 3, i Rådets direktiv 89/665/EØF af 21. december 1989 om samordning af love og administrative bestemmelser vedrørende anvendelsen af klageprocedurerne i forbindelse med indgåelse af offentlige indkøbs- samt bygge- og anlægskontrakter, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2007/66/EF af 11. december 2007, skal fortolkes således, at den er til hinder for, at et hovedsøgsmål, der er anlagt af en tilbudsgiver, som har interesse i at opnå en bestemt kontrakt, og som har lidt eller vil kunne lide skade som følge af en påstået overtrædelse af EU-retten på området for offentlige kontrakter eller bestemmelserne til gennemførelse af denne ret, med henblik på at udelukke en anden tilbudsgiver, bliver afvist fra realitetsbehandling under anvendelse af nationale processuelle bestemmelser eller national processuel praksis, uanset hvor mange der deltager i udbudsproceduren, og hvor mange der har indgivet søgsmål.

(1) EUT C 285 af 13.8.2018.
Domstolens dom (Tiende Afdeling) af 5. september 2019 – straffesag mod AH, PB, CX, KM og PH (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Spetsializiran nakazatelen sad – Bulgarien)

(Sag C-377/18) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - retligt samarbejde i straffesager - direktiv (EU) 2016/343 - artikel 4, stk. 1 - uskyldsformodning - offentlige henvisninger om skyld - aftale indgået mellem anklagemyndigheden og gerningsmanden til en strafbar handling - national retspraksis, hvorefter tiltalte, der ikke har indgået en sådan aftale, identificeres - charter om grundlæggende rettigheder - artikel 48)

(2019/C 383/29)

Processprog: bulgarsk

Den forelæggende ret

Spetsializiran nakazatelen sad

Parter i hovedsagen

AH, PB, CX, KM og PH

Konklusion

Artikel 4, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2016/343 af 9. marts 2016 om styrkelse af visse aspekter af uskyldsformodningen og retten til at være til stede under retssagen i straffesager skal fortolkes således, at bestemmelsen ikke er til hinder for, at der i en aftale, der skal godkendes af en national ret, hvori den tiltalte har erklæret sig skyldig i en strafbar handling mod til gengæld at få en mildere straf, udtrykkeligt henvises ikke alene til denne person, men tillige til andre tiltalte, der ikke har erklæret sig skyldige, og som er tiltalt i en separat straffesag, på betingelse af, at denne henvisning for det første er nødvendig for kvalificeringen af det retlige ansvar for den person, der har indgået den nævnte aftale, og for det andet, at det i samme aftale klart angives, at disse andre personer er tiltalt i en separat straffesag, og at deres skyld ikke er blevet bevist i overensstemmelse med loven.

(1) EUT C 294 af 20.8.2018.
1)

Artikel 2 i Rådets forordning (EØF) nr. 3950/92 af 28. december 1992 om en tillægsafgift på mælk og mejeriprodukter, som ændret ved Rådets forordning (EF) nr. 1256/1999 af 17. maj 1999, skal fortolkes således, at konstateringen af, at denne bestemmelse i national lovgivning om reglerne for opkøbers opkrævning af tillægsafgiften fra producenterne er uforenelig med denne bestemmelse, ikke indebærer, at de producenter, der er omfattet af denne lovgivning, ikke længere er skyldige at betale denne afgift.
1)

Artikel 27 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 882/2004 af 29. april 2004 om offentlig kontrol med henblik på verifikation af, at foderstof- og fødevarelovgivningen samt dyresundheds- og dyrevelfærdsbestemmelserne overholdes, skal fortolkes således, at den medfører en pligt for medlemsstaterne til også at pålægge ledere af fødevare- og foderstofvirksomheder, der udfører slagtning og opskæring af kød som en bibeskæftigelse i forhold til deres hovedaktivitet vedrørende opdræt, at betale gebyrer for offentlige kontroller med de aktiviteter, der henvises til i bilag IV, afdeling A, og bilag V, afdeling A, til denne forordning.
Domstolens dom (Sjette Afdeling) af 5. september 2019 – TDK-Lambda Germany GmbH mod Hauptzollamt Lörrach (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Finanzgericht Baden-Württemberg – Tyskland)

(Sag C-559/18) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - forordning (EØF) nr. 2658/87 - toldunion og fælles toldtarif - tarifering - kombineret nomenklatur - underposition 85044030 - statiske omformere - tariferingskriterier - væsentlige bestemmelse)

(2019/C 383/38)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Finanzgericht Baden-Württemberg

Parter i hovedsagen

Sagsøger: TDK-Lambda Germany GmbH

Sagsøgt: Hauptzollamt Lörrach

Konklusion

Underposition 85 044 030 i den kombinerede nomenklatur, der er indeholdt i bilag I til Rådets forordning (EØF) nr. 2658/87 af 23. juli 1987 om told- og statistiknomenklaturen og den fælles toldtarif, i den affattelse, som følger af henholdsvis Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) nr. 927/2012 af 9. oktober 2012 og Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) nr. 1001/2013 af 4. oktober 2013, skal fortolkes således, at statiske omformere som de i hovedsagen omhandlede kun kan henhøre under den nævnte underposition, såfremt de i det væsentlige er bestemt til at blive anvendt med »telekommunikationsapparater, automatiske databehandlingsmaskiner og enheder dertil« i denne underpositions forstand, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.

(1) EUT C 436 af 3.12.2018.
Domstolens dom (Femte Afdeling) af 12. september 2019 – AS mod Deutsches Patent- und Markenamt (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Bundesgerichtshof – Tyskland)

(Sag C-541/18) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - varemærker - direktiv 2008/95/EF - artikel 3, stk. 1, litra b) - fornødent særpræg - bedømmelseskriterier - tegn som hashtag (nummertegn))

(2019/C 383/37)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Bundesgerichtshof

Parter i hovedsagen

Sagsøger: AS

Sagsøgt: Deutsches Patent- und Markenamt

Konklusion

Artikel 3, stk. 1, litra b), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/95/EF af 22. oktober 2008 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varemærker skal fortolkes således, at det fornødne særpræg ved et tegn, der søges registreret som varemærke, skal bedømmes under hensyntagen til alle relevante forhold og omstændigheder, herunder alle tænkelige former for anvendelse af det ansøgte varemærke. Disse sidstnævnte svarer i mangel af andre indicier til de former for anvendelse, der i forhold til sædvanen i den pågældende erhvervssektor i praksis kan anses for væsentlige.

(1) EUT C 436 af 3.12.2018.
1)

For at kunne betragtes som kunstgenstande, der kan omfattes af den nedsatte sats for merværdiafgift (moms) i henhold til artikel 103, stk. 1, og artikel 103, stk. 2, litra a), i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem, sammenholdt med dette direktivs artikel 311, stk. 1, nr. 2), samt bilag IX, del A, nr. 7), hertil, skal fotografierne opfylde kriterierne i dette nr. 7), for så vidt som de skal være taget af ophavsmanden, aftrykt af denne eller under dennes tilsyn, signeret og nummereret i et antal på op til 30 eksemplarer, således at ethvert andet kriterium, navnlig den kompetente nationale skatte- og afgiftsmyndigheds vurdering af deres kunstneriske karakter, udelukkes.
Domstolens dom (Femte Afdeling) af 5. september 2019 – Verein für Konsumenteninformation mod Deutsche Bahn AG (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Obester Gerichtshof – Østrig)

(Sag C-28/18) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - tekniske og forretningsmæssige krav til kreditoverførsler og direkte debiteringer i euro - forordning (EU) nr. 260/2012 - det fælles eurobetalingsområde (SEPA) - betaling ved direkte debitering - artikel 9, stk. 2 - adgang til betalinger - bopælskrav)

(2019/C 383/14)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Obester Gerichtshof

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Verein für Konsumenteninformation

Sagsøgt: Deutsche Bahn AG

Konklusion

Artikel 9, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 260/2012 af 14. marts 2012 om tekniske og forretningsmæssige krav til kreditoverførsler og direkte debiteringer i euro og om ændring af forordning (EF) nr. 924/2009 skal fortolkes således, at bestemmelsen er til hinder for et aftalevilkår som det i hovedsagen omhandlede, der udelukker betaling ved direkte debitering i euro foretaget gennem den i Den Europæiske Union dækkende direkte debiteringsordning (direkte SEPA-debitering), når betaleren ikke har bopæl i samme medlemsstat som den, hvor betalingsmodtageren har hjemsted for sin virksomhed.

(1) EUT C 104 af 19.3.2018.
Domstolens dom (Syvende Afdeling) af 11. september 2019 – HX mod Rådet for Den Europæiske Union

(Sag C-540/18 P) (1)

(Appel - restriktive foranstaltninger over for Den Syriske Arabiske Republik - foranstaltninger over for fremtrædende erhvervsfolk, der driver virksomhed i Syrien - bevis for grundlaget for opførelsen på listerne)

(2019/C 383/36)

Processprog: bulgarsk

Parter

Appellant: HX (ved advokat S. Koev)

Den anden part i appelsagen: Rådet for Den Europæiske Union (ved I. Gurov og A. Vitro, som befuldmægtigede)

Konklusion

1) Appellen forkastes.

2) HX bærer sine egne omkostninger og betaler de omkostninger, der er afholdt af Rådet for Den Europæiske Union.

(1) EUT C 408 af 12.11.2018.
1)

Artikel 6, stk. 2, litra c), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/65/EF af 23. september 2002 om fjernsalg af finansielle tjenesteydelser til forbrugerne og om ændring af Rådets direktiv 90/619/EØF samt direktiv 97/7/EF og 98/27/EF, sammenholdt med dette direktivs artikel 1, stk. 1, og i lyset af 13. betragtning til direktivet, skal fortolkes således, at denne bestemmelse er til hinder for nationale bestemmelser, som fortolket i national retspraksis, der hvad angår en aftale om levering af en finansiel tjenesteydelse, som ved fjernsalg er indgået mellem en erhvervsdrivende og en forbruger, ikke udelukker en fortrydelsesret for denne forbruger i et tilfælde, hvor denne aftale efter forbrugerens udtrykkelige ønske er blevet helt opfyldt af begge parter, inden forbrugeren udøver sin fortrydelsesret. Det tilkommer den forelæggende ret at tage den nationale lovgivning i dens helhed i betragtning og at anvende fortolkningsmetoder, der er anerkendt i denne lovgivning, med henblik på at nå et resultat, der er i overensstemmelse med denne bestemmelse, ved i givet fald at ændre en fast national retspraksis, såfremt denne er baseret på en fortolkning af national ret, som er uforenelig med denne bestemmelse.
Domstolens dom (Fjerde Afdeling) af 3. oktober 2019 – Delta Antrepriză de Construcții și Montaj 93 SA mod Compania Națională de Administrare a Infrastructurii Rutiere SA (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Curtea de Apel București – Rumænien)

(Sag C-267/18) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - offentlige kontrakter - offentlig udbudsprocedure - direktiv 2014/24/EU - artikel 57, stk. 4 - fakultative udelukkelsesgrunde - udelukkelse af en økonomisk aktør fra deltagelse i offentlige udbudsprocedurer - ophævelse af en tidligere kontrakt på grund af, at en del heraf blev givet i underentreprise - begrebet »betydelige eller vedvarende mangler« - rækkevidde)

(2019/C 413/13)

Processprog: rumænsk

Den forelæggende ret

Curtea de Apel București

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Delta Antrepriză de Construcții și Montaj 93 SA

Sagsøgt: Compania Națională de Administrare a Infrastructurii Rutiere SA

Konklusion

Artikel 57, stk. 4, litra g), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/24/EU af 26. februar 2014 om offentlige udbud og om ophævelse af direktiv 2004/18/EF skal fortolkes således, at en økonomisk aktørs brug af en underentreprenør til at udføre en del af arbejdet under en tidligere offentlig kontrakt, hvilket blev besluttet uden den ordregivende myndigheds tilladelse, og som førte til denne kontrakts ophævelse før aftalt tid, udgør betydelige eller vedvarende mangler i forbindelse med opfyldelsen af et væsentligt krav under den nævnte kontrakt som omhandlet i den nævnte bestemmelse og kan derfor begrunde, at denne økonomiske aktør udelukkes fra deltagelse i en senere udbudsprocedure, såfremt den ordregivende myndighed, der organiserer denne senere udbudsprocedure, efter at denne har foretaget sin egen bedømmelse af integriteten og pålideligheden af den økonomiske aktør, som har fået ophævet en tidligere offentlig kontrakt, vurderer, at en sådan brug af en underentreprenør medfører et brud på tillidsforholdet til den pågældende økonomiske aktør. Inden den ordregivende myndighed meddeler en sådan udelukkelse, skal denne dog i overensstemmelse med direktivets artikel 57, stk. 6, sammenholdt med 102. betragtning hertil, give den økonomiske aktør mulighed for at redegøre for de afhjælpende foranstaltninger, som denne har truffet efter ophævelsen af den tidligere offentlige kontrakt.

(1) EUT C 249 af 16.7.2018.
Domstolens dom (Første Afdeling) af 3. oktober 2019 – Jana Petruchová mod FIBO Group Holdings Limited (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Nejvyšší soud České republiky – Den Tjekkiske Republik)

(Sag C-208/18) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - retligt samarbejde på det civilretlige område - forordning (EU) nr. 1215/2012 - artikel 17, stk. 1 - kompetence i sager om forbrugeraftaler - begrebet »forbruger« - fysisk person, der foretager transaktioner på det internationale valutamarked gennem et mæglerselskab - forordning (EF) nr. 593/2008 (Rom I) - direktiv 2004/39/EF - begrebet »detailkunde«)

(2019/C 413/11)

Processprog: tjekkisk

Den forelæggende ret

Nejvyšší soud České republiky

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Jana Petruchová

Sagsøgt: FIBO Group Holdings Limited

Konklusion

Artikel 17, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1215/2012 af 12. december 2012 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område skal fortolkes således, at en fysisk person, der i medfør af en kontrakt, såsom en finansiel differencekontrakt indgået med et mæglerselskab, foretager transaktioner på det internationale valutamarked FOREX (Foreign Exchange) via dette mæglerselskab, kan kvalificeres som »forbruger« som omhandlet i denne bestemmelse, såfremt indgåelsen af denne kontrakt ikke henhører under denne persons erhvervsmæssige virksomhed, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve. Med henblik på denne kvalificering er dels faktorer såsom værdien af de transaktioner, der foretages i medfør af kontrakter såsom finansielle differencekontrakter, omfanget af risikoen for finansielle tab forbundet med indgåelsen af sådanne kontrakter, den eventuelle viden eller sagkundskab, som den nævnte person besidder på området for finansielle instrumenter, eller den pågældende persons aktive handlen i forbindelse med sådanne transaktioner som sådan principielt uden relevans, dels er den omstændighed, at finansielle instrumenter ikke henhører under artikel 6 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 593/2008 af 17. juni 2008 om lovvalgsregler for kontraktlige forpligtelser (Rom I), eller at denne person er en »detailkunde« som omhandlet i artikel 4, stk. 1, nr. 12), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/39/EF af 21. april 2004 om markeder for finansielle instrumenter, om ændring af Rådets direktiv 85/611/EØF og direktiv 93/6/EØF samt Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/12/EF og om ophævelse af Rådets direktiv 93/22/EØF, som sådan principielt uden betydning.

(1) EUT C 200 af 11.6.2018.
2)

Artikel 2, stk. 1, litra b), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/54/EF af 5. juli 2006 om gennemførelse af princippet om lige muligheder for og ligebehandling af mænd og kvinder i forbindelse med beskæftigelse og erhverv skal fortolkes således, at bestemmelsen er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, der for de arbejdstagere med tidsbegrænset beskæftigelse, som den omfatter, fastsætter en maksimal varighed af ansættelsesforholdene, der er længere for deltidsansatte end for sammenlignelige fuldtidsansatte, hvis det godtgøres, at denne lovgivning har en negativ indvirkning for en væsentligt højere procentdel af kvindelige arbejdstagere end mandlige arbejdstagere, og hvis nævnte lovgivning ikke er objektivt begrundet i et legitimt mål, eller hvis midlerne til at opfylde dette mål ikke er hensigtsmæssige og nødvendige. Dette direktivs artikel 19, stk. 1, skal fortolkes således, at denne bestemmelse ikke kræver af den part, der betragter sig som krænket af en sådan forskelsbehandling, at denne for at godtgøre, at der foreligger en tilsyneladende forskelsbehandling, skal fremlægge konkrete statistikker eller konkrete forhold angående de arbejdstagere, der er berørt af den omhandlede nationale lovgivning, hvis denne part ikke har adgang til eller kun vanskeligt har adgang til disse statistikker eller forhold.