ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Domstolens dom (Tiende Afdeling) af 17. november 2022 — SC Avicarvil Farms SRL mod Ministerul Agriculturii şi Dezvoltării Rurale, Agenţia pentru Finanţarea Investiţiilor Rurale, Agenţia de Plăţi şi Intervenţie în Agricultură og Agenţia de Plăţi şi Intervenţie în Agricultură — Centrul Judeţean Vâlcea (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Curtea de Apel Piteşti — Rumænien)

(Sag C-443/21) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - den fælles landbrugspolitik - Den Europæiske Landbrugsfond for Udvikling af Landdistrikterne (ELFUL) - forordning (EF) nr. 1698/2005 - artikel 40 - nationalt program for udvikling af landdistrikter 2007-2013 - betalinger for dyrevelfærd - beregningsfejl - nationale myndigheders nedsættelse af betalinger - princippet om beskyttelse af den berettigede forventning - retssikkerhedsprincippet)

(2023/C 15/17)

Processprog: rumænsk

Den forelæggende ret

Curtea de Apel Piteşti

Parter i hovedsagen

Sagsøger: SC Avicarvil Farms SRL

Sagsøgte: Ministerul Agriculturii şi Dezvoltării Rurale, Agenţia pentru Finanţarea Investiţiilor Rurale, Agenţia de Plăţi şi Intervenţie în Agricultură og Agenţia de Plăţi şi Intervenţie în Agricultură — Centrul Judeţean Vâlcea

Konklusion

Artikel 40, stk. 3, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1698/2005 af 20. september 2005 om støtte til udvikling af landdistrikterne fra Den Europæiske Landbrugsfond for Udvikling af Landdistrikterne (ELFUL), som ændret ved Rådets forordning (EF) nr. 74/2009 af 19. januar 2009, og artikel 58, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1306/2013 af 17. december 2013 om finansiering, forvaltning og overvågning af den fælles landbrugspolitik og om ophævelse af Rådets forordning (EØF) nr. 352/78, (EF) nr. 165/94, (EF) nr. 2799/98, (EF) nr. 814/2000, (EF) nr. 1290/2005 og (EF) nr. 485/2008, sammenholdt med artikel 310, stk. 5, TEUF samt princippet om beskyttelse af den berettigede forventning og retssikkerhedsprincippet,

skal fortolkes således, at

de ikke er til hinder for, at nationale myndigheder, som deltog i gennemførelsen af en ikke-tilbagebetalingspligtig økonomisk støtteforanstaltning, på grund af en af Den Europæiske Revisionsret konstateret beregningsfejl vedtager retsakter om nedsættelse af det støttebeløb, som var ydet i henhold til programmet for udvikling af landdistrikterne fra Den Europæiske Fond for Udvikling af Landdistrikterne (ELFUL) for Rumænien for programperioden 2007-2013, som godkendt af Europa-Kommissionen, uden at afvente, at Kommissionen træffer en afgørelse om, at de fra denne beregningsfejl hidrørende beløb er udelukket fra EU-finansiering.

(1) EUT C 452 af 8.11.2021.
Domstolens dom (Femte Afdeling) af 17. november 2022 — Harman International Industries, Inc. mod AB S.A. (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Sąd Okręgowy w Warszawie — Polen)

(Sag C-175/21) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - artikel 34 TEUF og 36 TEUF - frie varebevægelser - intellektuel ejendomsret - EU-varemærker - forordning (EU) 2017/1001 - artikel 15 - konsumption af de rettigheder, der er knyttet til et varemærke - markedsføring inden for Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (EØS) - varemærkeindehaverens samtykke - stedet, hvor varerne første gang blev markedsført af varemærkeindehaveren eller med dennes samtykke - bevis - direktiv 2004/48/EF - artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder - effektiv domstolsbeskyttelse - konklusion i retsafgørelser, der ikke identificerer de omhandlede varer - fuldbyrdelsesvanskeligheder - begrænset adgang til at indbringe sager for den kompetente domstol i fuldbyrdelsessager - retfærdig rettergang - ret til forsvar - princippet om processuel ligestilling)

(2023/C 15/11)

Processprog: polsk

Den forelæggende ret

Sąd Okręgowy w Warszawie

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Harman International Industries, Inc.

Sagsøgt: AB S.A.

Konklusion

Artikel 15, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2017/1001 af 14. juni 2017 om EU-varemærker, sammenholdt med artikel 36, andet punktum, TEUF, artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/48/EF af 29. april 2004 om håndhævelsen af intellektuelle rettigheder,

skal fortolkes således, at

den ikke er til hinder for en retslig praksis, hvorefter konklusionen i en afgørelse, hvorved der gives medhold i et søgsmål om krænkelse af et EU-varemærke, er affattet på en måde, som på grund af dens generelle karakter overlader det til den myndighed, der har kompetence til at fuldbyrde denne afgørelse, at afgøre, hvilke varer den pågældende afgørelse finder anvendelse på, for så vidt som det, inden for rammerne af tvangsfuldbyrdelsesproceduren, er tilladt for sagsøgte at anfægte fastsættelsen af de varer, der er omfattet af denne afgørelse, og at en retsinstans, i overensstemmelse med bestemmelserne i direktiv 2008/48, kan undersøge og afgøre, hvilke varer der rent faktisk har været markedsført i det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde af varemærkeindehaveren eller med dennes samtykke.

(1) EUT C 242 af 21.6.2021.
Domstolens dom (Fjerde Afdeling) af 17. november 2022 — »TOYA« sp. z o.o. og Polska Izba Informatyki i Telekomunikacji w Warszawie mod Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Sąd Okręgowy w Warszawie — Polen)

(Sag C-243/21) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - telekommunikation - direktiv 2002/19/EF (adgangsdirektivet) - artikel 8, stk. 3 - direktiv 2014/61/EU - artikel 1, stk. 3 og 4, og artikel 3, stk. 5 - den nationale tilsynsmyndigheds beføjelser til at pålægge supplerende lovgivningsmæssige forhåndsbetingelser vedrørende adgangen til den fysiske infrastruktur hos en netoperatør, der ikke har en stærk markedsposition - ingen tvist vedrørende adgangen)

(2023/C 15/14)

Processprog: polsk

Den forelæggende ret

Sąd Okręgowy w Warszawie

Parter i hovedsagen

Sagsøgere:»TOYA« sp. z o.o. og Polska Izba Informatyki i Telekomunikacji w Warszawie

Sagsøgt: Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej

Procesdeltager: Polska Izba Komunikacji Elektronicznej

Konklusion

Artikel 1, stk. 3 og 4, og artikel 3, stk. 5, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/61/EU af 15. maj 2014 om foranstaltninger for at reducere omkostningerne ved etablering af højhastighedsnet til elektronisk kommunikation, sammenholdt med artikel 1, stk. 1, artikel 5, stk. 1, og artikel 8, stk. 3, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/19/EF af 7. marts 2002 om adgang til og samtrafik mellem elektroniske kommunikationsnet og tilhørende faciliteter (adgangsdirektivet), som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/140/EF af 25. november 2009, samt med artikel 8 og 12 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/21/EF af 7. marts 2002 om fælles rammebestemmelser for elektroniske kommunikationsnet og -tjenester (rammedirektivet), som ændret ved direktiv 2009/140,

skal fortolkes således, at

disse bestemmelser ikke er til hinder for, at en national tilsynsmyndighed, der har kompetence på området for elektroniske kommunikationstjenester, pålægger en netoperatør, for hvilken der ikke er blevet fastslået en stærk markedsposition, at anvende betingelser som fastsat på forhånd af denne myndighed, hvorved vilkårene for adgangen for de virksomheder, der er aktive på dette område, til denne operatørs fysiske infrastruktur fastsættes, herunder regler og procedurer for indgåelse af aftaler og priserne for denne adgang, uanset om der foreligger en tvist vedrørende nævnte adgang og en effektiv konkurrence.

(1) EUT C 289 af 19.7.2021.
4)

Artikel 1, stk. 1 og 3, i Rådets direktiv 89/665/EØF af 21. december 1989 om samordning af love og administrative bestemmelser vedrørende anvendelsen af klageprocedurerne i forbindelse med indgåelse af offentlige indkøbs- samt bygge- og anlægskontrakter, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/23/EU af 26. februar 2014, skal fortolkes således, at: såfremt der under behandlingen af et søgsmål, som er anlagt til prøvelse af en afgørelse om tildeling af en offentlig kontrakt, konstateres en pligt for den ordregivende myndighed til at give sagsøgeren aktindsigt i oplysninger, som med urette er blevet behandlet som fortrolige, samt en tilsidesættelse af retten til en effektiv klageadgang som følge af den manglende videregivelse af disse oplysninger, skal denne konstatering ikke nødvendigvis bevirke, at denne ordregivende myndighed vedtager en ny afgørelse om tildeling af kontrakten, forudsat at den retsinstans, der behandler sagen, i henhold til de nationale processuelle regler under sagen kan træffe foranstaltninger, der genskaber overholdelsen af retten til en effektiv klageadgang, eller kan fastslå, at sagsøgeren kan indgive en ny klage over en tidligere truffet afgørelse om tildeling. Fristen for at anlægge et sådant søgsmål begynder først at løbe fra det tidspunkt, hvor sagsøgeren havde adgang til samtlige oplysninger, som med urette var blevet kvalificeret som fortrolige.
Domstolens dom (Syvende Afdeling) af 17. november 2022 — Irish Wind Farmers’ Association Clg, Carrons Windfarm Ltd, Foyle Windfarm Ltd og Greenoge Windfarm Ltd mod Europa-Kommissionen

(Sag C-578/21 P) (1)

(Appel - statsstøtte - artikel 107, stk. 1, TEUF - artikel 108, stk. 2 og 3, TEUF - forordning (EU) 2015/1589 - artikel 4 - en medlemsstats lovgivning om ejendomsskatter for virksomheder - metoder til vurdering af fast ejendom, som anvendes med henblik på beregningen af beskatningsgrundlaget - klage indgivet af operatører af vindmølleparker - angivelig undervurdering af ejendomsbeskatningsgrundlaget for producenter af elektricitet fra fossile brændstoffer og dermed et ejendomsbeskatningsniveau for disse elproducenter, der er lavere end for andre elproducenter på grund af valget af den benyttede vurderingsmetode - den foreløbige undersøgelsesprocedure - afgørelse, hvorved det fastslås, at der ikke foreligger statsstøtte - ingen økonomisk og selektiv fordel - ingen indledning af den formelle undersøgelsesprocedure - begrebet »alvorlige vanskeligheder« - rækkevidden af Europa-Kommissionens undersøgelsesforpligtelser - princippet om god forvaltningsskik - pligt til at gennemføre undersøgelsesproceduren omhyggeligt og upartisk - omfanget af Den Europæiske Unions Rets prøvelse)

(2023/C 15/18)

Processprog: engelsk

Parter

Appellanter: Irish Wind Farmers’ Association Clg, Carrons Windfarm Ltd, Foyle Windfarm Ltd og Greenoge Windfarm Ltd (ved abogada M. Segura Catalán og avocate M. Clayton)

Den anden part i appelsagen: Europa-Kommissionen (ved I. Georgiopoulos, S. Noë og K. Herrmann, som befuldmægtigede)

Konklusion

1) Appellen forkastes.

2) Irish Wind Farmers’ Association Clg, Carrons Windfarm Ltd, Foyle Windfarm Ltd og Greenoge Windfarm Ltd bærer hver deres egne omkostninger og betaler de af Europa-Kommissionen afholdte omkostninger.

(1) EUT C 462 af 15.11.2021.
2)

Artikel 15, stk. 1, i direktiv 2002/58, som ændret ved direktiv 2009/136, sammenholdt med artikel 7, 8 og 11 samt artikel 52, stk. 1, i chartret om grundlæggende rettigheder, og artikel 13 og 54 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2016/680 af 27. april 2016 om beskyttelse af fysiske personer i forbindelse med kompetente myndigheders behandling af personoplysninger med henblik på at forebygge, efterforske, afsløre eller retsforfølge strafbare handlinger eller fuldbyrde strafferetlige sanktioner og om fri udveksling af sådanne oplysninger og om ophævelse af Rådets rammeafgørelse 2008/977/RIA skal fortolkes således, at disse bestemmelser er til hinder for en national lovgivning, der giver de nationale kompetente myndigheder for strafferetlig efterforskning adgang til trafikdata og lokaliseringsdata, som er lovligt lagret, uden at garantere, at de personer, hvis data disse nationale myndigheder har adgang til, har modtaget underretning i det omfang, der er fastsat i EU-retten, og uden at disse personer har adgang til at klage over ulovlig adgang til disse data.
Domstolens dom (Fjerde Afdeling) af 10. november 2022 — straffesag mod DELTA STROY 2003 (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Okrazhen sad — Burgas — Bulgarien)

(Sag C-203/21) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - retligt samarbejde i straffesager - rammeafgørelse 2005/212/RIA - anvendelse - pålæggelse af en bøde over for en juridisk person for manglende betaling af skyldige afgifter - begrebet »konfiskation« - artikel 48, 49 og 52 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder - sanktioner af strafferetlig karakter - princippet om uskyldsformodning, legalitetsprincippet og princippet om proportionalitet mellem lovovertrædelse og straf - ret til forsvar - pålæggelse af en bøde over for en juridisk person for en overtrædelse begået af denne juridiske persons repræsentant - parallel straffesag mod denne repræsentant, der ikke er afsluttet - proportionalitet)

(2023/C 7/07)

Processprog: bulgarsk

Den forelæggende ret

Okrazhen sad — Burgas

Parter i straffesagen

DELTA STROY 2003

Procesdeltager: Okrazhna prokuratura — Burgas

Konklusion

Artikel 48 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder skal fortolkes således, at den er til hinder for en national lovgivning, hvorefter den nationale ret kan pålægge en juridisk person en strafferetlig sanktion for en overtrædelse, for hvilken en fysisk person, der har beføjelse til at forpligte eller repræsentere den juridiske person, er ansvarlig, såfremt denne juridiske person ikke har fået mulighed for at bestride, at den pågældende overtrædelse foreligger.

(1) EUT C 228 af 14.6.2021.
2)

Artikel 6, stk. 3, første punktum, i direktiv 92/43 skal fortolkes således, at der med henblik på at afgøre, om det er nødvendigt at undergive den fortsatte drift af et anlæg, der allerede er blevet godkendt på projektstadiet efter en vurdering, som ikke er i overensstemmelse med kravene i denne bestemmelse, en ny vurdering i overensstemmelse med disse krav, og i bekræftende fald med henblik på at foretage denne nye vurdering, skal tages hensyn til de vurderinger, der er blevet foretaget i mellemtiden, såsom dem, der gik forud for vedtagelsen af en national vandområdeplan og en Natura 2000-plan, vedrørende bl.a. det område, hvorpå den lokalitet, der kan blive påvirket af denne drift, befinder sig, hvis disse tidligere vurderinger er relevante, og hvis de konstateringer, vurderinger og konklusioner, som de indeholder, er fuldstændige, præcise og endelige.
Domstolens dom (Anden Afdeling) af 10. november 2022 — AD m.fl. mod PACCAR Inc, DAF TRUCKS NV og DAF Trucks Deutschland GmbH (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Juzgado Mercantil no 7 de Barcelona — Spanien)

(Sag C-163/21) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - konkurrence - erstatning for en skade, som er forvoldt af en praksis, der er forbudt i henhold til artikel 101, stk. 1, TEUF - hemmelige aftaler om prissætning og bruttoprisstigninger for lastbiler i Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (EØS) - direktiv 2014/104/EU - regler for søgsmål i henhold til national ret angående erstatning for overtrædelser af bestemmelser i medlemsstaternes og Den Europæiske Unions konkurrenceret - artikel 22, stk. 2 - anvendelse ratione temporis - artikel 5, stk. 1, første afsnit - begrebet relevante beviser, som er undergivet sagsøgte eller tredjemands rådighed - artikel 5, stk. 2 - fremlæggelsen af nærmere angivne beviser eller relevante kategorier af beviser på grundlag af rimeligt tilgængelige faktuelle oplysninger - artikel 5, stk. 3 - vurdering af proportionaliteten af anmodningen om fremlæggelse af beviser - afvejning af parternes og tredjemands legitime interesser - omfanget af de forpligtelser, der følger af disse bestemmelser)

(2023/C 7/06)

Processprog: spansk

Den forelæggende ret

Juzgado Mercantil no 7 de Barcelona

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: AD m.fl.

Sagsøgte: PACCAR Inc, DAF TRUCKS NV og DAF Trucks Deutschland GmbH

Konklusion

Artikel 5, stk. 1, første afsnit, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/104/EU af 26. november 2014 om visse regler for søgsmål i henhold til national ret angående erstatning for overtrædelser af bestemmelser i medlemsstaternes og Den Europæiske Unions konkurrenceret

skal fortolkes således, at

henvisningen heri til relevante beviser, som er undergivet sagsøgte eller tredjemands rådighed, også omfatter beviser, som den part, som anmodningen om fremlæggelse af beviser er rettet til, skal udarbejde ex novo ved at samle eller klassificere oplysninger, viden eller data, der er undergivet vedkommendes rådighed, med forbehold for en streng overholdelse af dette direktivs artikel 5, stk. 2 og 3, der pålægger de nationale retsinstanser, for hvilke søgsmål er indbragt, at begrænse fremlæggelsen af beviser til det, der er relevant, rimeligt og nødvendigt, under hensyntagen til denne parts legitime interesser og grundlæggende rettigheder.

(1) EUT C 252 af 28.6.2021.
Domstolens dom (Ottende Afdeling) af 1. december 2022 — LSI — Germany GmbH mod Freistaat Bayern (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Bayerisches Verwaltungsgericht Ansbach — Tyskland)

(Sag C-595/21) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - forbrugerbeskyttelse - fødevareinformation til forbrugerne - forordning (EU) nr. 1169/2011 - artikel 17 og bilag VI, del A, punkt 4 - »varebetegnelsen for fødevaren« - »varebetegnelse« - obligatoriske oplysninger på mærkningen af fødevarer - en bestanddel eller en ingrediens, der anvendes til hel eller delvis erstatning af en bestanddel eller en ingrediens, som forbrugerne forventer normalt anvendes eller er naturligt forekommende i en fødevare)

(2023/C 35/16)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Bayerisches Verwaltungsgericht Ansbach

Parter i hovedsagen

Sagsøger: LSI — Germany GmbH

Sagsøgt: Freistaat Bayern

Konklusion

Bestemmelserne i artikel 17, stk. 1, 4 og 5, sammenholdt med bestemmelserne i bilag VI, del A, punkt 4, i Europa-Parlamentets og Rådets Forordning (EU) nr. 1169/2011 af 25. oktober 2011 om fødevareinformation til forbrugerne, om ændring af Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1924/2006 og (EF) nr. 1925/2006 og om ophævelse af Kommissionens direktiv 87/250/EØF, Rådets direktiv 90/496/EØF, Kommissionens direktiv 1999/10/EF, Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/13/EF, Kommissionens direktiv 2002/67/EF og 2008/5/EF og Kommissionens forordning (EF) nr. 608/2004,

skal fortolkes således, at:

udtrykket »varebetegnelsen«, der er indeholdt i dette bilag VI, del A, punkt 4, ikke har en selvstændig betydning, der er forskellig fra betydningen af udtrykket »varebetegnelsen for fødevaren« som omhandlet i denne forordnings artikel 17, stk. 1, således at de særlige mærkningskrav, der er fastsat i det nævnte bilag VI, del A, punkt 4, ikke finder anvendelse på en »betegnelse, der er beskyttet af intellektuel ejendomsret«, et »varemærke« eller et »fantasinavn«, som er angivet i den nævnte forordnings artikel 17, stk. 4.

(1) EUT C 502 af 13.12.2021.
2)

Artikel 226, nr. 11a), i direktiv 2006/112, som ændret ved direktiv 2010/45, skal fortolkes således, at undladelsen af at anføre den i denne bestemmelse krævede angivelse »omvendt betalingspligt« på en faktura ikke kan berigtiges efterfølgende ved at tilføje en angivelse, der præciserer, at denne faktura vedrører en trepartstransaktion inden for Fællesskabet, og at afgiftsskylden overføres til modtageren af leveringen.
1)

Artikel 23, stk. 1, og artikel 46, stk. 1 og 3, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/32/EU af 26. juni 2013 om fælles procedurer for tildeling og fratagelse af international beskyttelse, sammenholdt med artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder skal fortolkes således, at bestemmelserne ikke er til hinder for en national administrativ praksis, i henhold til hvilken den administrative myndighed, der har truffet afgørelse om en ansøgning om international beskyttelse, meddeler ansøgerens repræsentant en kopi af den elektroniske sagsakt vedrørende denne ansøgning i form af en samling forskellige filer i PDF-format (Portable Document Format), som ikke har fortløbende nummererede sider, og hvis struktur kan visualiseres ved hjælp af software, der er gratis og frit tilgængeligt på internettet, for så vidt som denne kommunikationsmåde dels sikrer en adgang til alle de oplysninger, der er relevante for ansøgerens forsvar, der er tilføjet til denne sagsakt, på grundlag af hvilke afgørelsen vedrørende denne ansøgning er blevet truffet, dels giver en så nøjagtig gengivelse som mulig af den nævnte sagsakts struktur og kronologi, med forbehold for de tilfælde, hvor almene hensyn er til hinder for udbredelsen af visse oplysninger til ansøgerens repræsentant.
2)

Artikel 6, stk. 1, i direktiv 2011/7, sammenholdt med dette direktivs artikel 4, skal fortolkes således, at når der i henhold til én og samme kontrakt skal foretages successive leveringer af varer eller tjenester, som hver især skal betales inden for en bestemt frist, skal det faste minimumsbeløb på 40 EUR som kompensation for inddrivelsesomkostningerne betales til kreditor for hver forsinket betaling.
Domstolens dom (Syvende Afdeling) af 8. december 2022 — P GmbH mod Finanzamt Österreich (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Bundesfinanzgericht — Østrig)

(Sag C-378/21) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - harmonisering af afgiftslovgivningerne - det fælles merværdiafgiftssystem (moms) - direktiv 2006/112/EF - artikel 203 - berigtigelse af momsangivelsen - modtagere af tjenesteydelser, der ikke kan gøre fradragsretten gældende - ingen risiko for tab af skatte- og afgiftsindtægter)

(2023/C 35/11)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Bundesfinanzgericht

Parter i hovedsagen

Sagsøger: P GmbH

Sagsøgt: Finanzamt Österreich

Konklusion

Artikel 203 i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem, som ændret ved Rådets direktiv (EU) 2016/1065 af 27. juni 2016,

skal fortolkes således, at

en afgiftspligtig person, der har leveret en tjenesteydelse, og som på sin faktura har anført et merværdiafgiftsbeløb (moms) beregnet på grundlag af en forkert sats, ikke er betalingspligtig i henhold til denne bestemmelse for den del af momsen, der er fejlagtigt faktureret, hvis der ikke foreligger nogen risiko for tab af afgiftsindtægter, med den begrundelse, at modtagerne af denne ydelse udelukkende er slutforbrugere, der ikke har ret til at fradrage indgående moms.

(1) EUT C 349 af 30.8.2021.
3)

Artikel 3, stk. 1, og artikel 4 i direktiv 93/13 skal fortolkes således, at disse bestemmelser — med forbehold for, at direktivets artikel 4, stk. 2, finder anvendelse — er til hinder for, at parterne i en låneaftale heri indfører et vilkår, hvorved det udtrykkeligt og utvetydigt bestemmes, at der kan erklæres førtidig ophævelse af denne aftale med fuld retsvirkning i tilfælde af en forsinkelse af en vis varighed af betalingen af et afdrag, for så vidt som dette vilkår ikke har været genstand for individuel forhandling og bevirker en betydelig skævhed i parternes rettigheder og forpligtelser ifølge aftalen til skade for forbrugeren.