ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2)

Såfremt dette er tilfældet, findes en sådan mulighed da i nogle eller alle de følgende situationer: hvor overgivelsen af den eftersøgte inden for den i stk. 2 fastsatte frist allerede er blevet forhindret af omstændigheder, som ikke kan tilskrives nogen af medlemsstaterne, hvilket førte til aftalen om en ny overgivelsesdato, og sådanne omstændigheder (i) anses for stadig at foreligge, eller (ii) hvis de er ophørt, anses for at være genindtruffet, eller (iii) hvis de er ophørt, andre sådanne omstændigheder er opstået, som har forhindret eller sandsynligvis vil forhindre overgivelsen af den eftersøgte inden for den frist, der er fastsat for den nævnte nye overgivelsesdato?
1.

Appellanten har anført, at der er anvendt forkerte bedømmelseskriterier ved vurderingen af, om der forelå en tilladt forskel på den konkrete brug af formen på det varemærke, hvorpå indsigelsen var støttet i henhold til EF-varemærkeforordningens artikel 15, stk. 1, litra a). I denne henseende har appellanten anført, at Retten har bedømt de bestanddele, der har særpræg, i det varemærke, der er påberåbt til støtte for indsigelsen, forkert, idet den bedømte dem på grundlag af kriterierne for risiko for forveksling. Hvorvidt visse af bestanddelene i varemærket er kendetegnende for eller dominerende i varemærket, er et spørgsmål, der spiller en vigtig rolle ved bestemmelsen af, om der foreligger en risiko for forveksling, men det kan ikke gives samme vægt som ved vurderingen af, om varemærket gyldigt kan anvendes i anden form. I den sammenhæng drejer det sig ikke om at fastslå, om der foreligger en risiko for forveksling. Det drejer sig snarere om, hvorvidt det registrerede varemærke bruges i en form, der kun er afvigende ved enkeltheder, at begge tegn overordnet kan anses for at være ligeværdige.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 98/21

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Cour administrative d’appel de Douai (Frankrig) den 21. december 2015 — Wenceslas de Lobkowicz mod Ministère des Finances et des Comptes publics

(Sag C-690/15)

(2016/C 098/27)

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Cour administrative d’appel de Douai

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Wenceslas de Lobkowicz

Sagsøgt: Ministère des Finances et des Comptes publics

Præjudicielt spørgsmål

Findes der et EU-retligt princip, som er til hinder for, at en tjenestemand i Europa-Kommissionen pålægges at betale det generelle socialsikringsbidrag, den sociale opkrævning og de supplerende bidrag til denne opkrævning til satser på 0,3 % og 1,1 % af indtægter af fast ejendom, der er oppebåret i en EU-medlemsstat?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 98/19

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af College van Beroep voor het Bedrijfsleven (Nederlandene) den 7. december 2015 — Robeco Hollands Bezit NV m.fl. mod Stichting Autoriteit Financiële Markten (AFM)

(Sag C-658/15)

(2016/C 098/24)

Processprog: nederlandsk

Den forelæggende ret

College van Beroep voor het Bedrijfsleven

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: Robeco Hollands Bezit NV, Robeco Duurzaam Aandelen NV, Robeco Safe Mix NV, Robeco Solid Mix NV, Robeco Balanced Mix NV, Robeco Growth Mix NV, Robeco Life Cycle Funds NV, Robeco Afrika Fonds NV, Robeco Global Stars Equities, Robeco All Strategy Euro Bonds, Robeco High Yield Bonds og Robeco Property Equities

Sagsøgt: Stichting Autoriteit Financiële Markten (AFM)

Præjudicielt spørgsmål

Skal et system, hvori deltager flere fund agents og mæglere, som inden for systemet repræsenterer henholdsvis »open end« investeringsselskaber og investorer i handelstransaktioner, og som faktisk kun hjælper disse »open end« investeringsselskaber ved udførelsen af deres pligt til at gennemføre de af investorerne indgivne købs- og salgsordrer på deltagerrettigheder, betragtes som et reguleret marked som omhandlet i artikel 4, stk. 1, nr. 14), i direktiv 2004/39/EF (1), og hvilke kriterier er herved i bekræftende fald afgørende?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/39/EF af 21.4.2004 om markeder for finansielle instrumenter, om ændring af Rådets direktiv 85/611/EØF, og 93/6/EØF samt Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/12/EF og om ophævelse af Rådets direktiv 93/22/EØF (EUT L 145, s. 1)
a)

Skal artikel 145, stk. 2, i gennemførelsesforordningen til toldkodeksen (1), sammenholdt med toldkodeksens artikel 29, stk. 1 og 3 (2), fortolkes således, at den heri indeholdte ordning også omfatter et tilfælde, hvor det konstateres, at der på datoen for toldmyndighedernes antagelse af angivelsen for et bestemt gode bestod en med fabrikationen sammenhængende risiko for, at en del af godet ville blive defekt ved brug, og sælger af denne grund i medfør af en kontraktmæssig garantiforpligtelse giver køber en prisnedsættelse i form af en godtgørelse af de af køber afholdte omkostninger ved at tilpasse godet således, at denne risiko udelukkes?
2)

Såfremt det første spørgsmål besvares benægtende, er artikel 5 i Rådets direktiv 2011/64/EU om punktafgiftsstrukturen og -satserne for forarbejdet tobak (kodifikation), sammenholdt med samme direktivs artikel 2, da til hinder for en medlemsstats nationale lovgivning, der udvider anvendelsesområdet for reglerne om punktafgift af forarbejdet tobak til tobak, der ikke er omfattet af i artikel 2 og 5 i Rådets direktiv 2011/64/EU om punktafgiftsstrukturen og -satserne for forarbejdet tobak (kodifikation), som kan ryges (er muligt at ryge og egnet hertil), selv om det ikke er bestemt til rygning, og som er blevet forarbejdet med henblik på salg til den endelig forbruger?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 98/17

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Zalaegerszegi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (Ungarn) den 15. juni 2015 — EURO 2004, Hungary Kft.mod Nemzeti Adó- és Vámhivatal Nyugat-dunántúli Regionális Vám- és Pénzügyőri Főigazgatósága

(Sag C-291/15)

(2016/C 098/21)

Processprog: ungarsk

Den forelæggende ret

Zalaegerszegi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság

Parter i hovedsagen

Sagsøger: EURO 2004, Hungary Kft.

Sagsøgt: Nemzeti Adó- és Vámhivatal Nyugat-dunántúli Regionális Vám- és Pénzügyőri Főigazgatósága

Præjudicielle spørgsmål

Skal artikel 181a i Kommissionens forordning (EØF) nr. 2454/93 af 2. juli 1993 fortolkes således, at den er til hinder for en medlemsstats praksis, hvorefter toldværdien fastsættes efter »transaktionsværdien af lignende varer«, når det skønnes, at den anførte transaktionsværdi sammenlignet med de statistisk gennemsnitlige købspriser, der gælder ved import af lignende varer, er urimeligt lav og dermed urealistisk, til trods for, at toldmyndigheden ikke afviser eller på anden måde rejser tvivl om fakturaens eller overførselsdokumentets ægthed, der er fremlagt som bevis for den pris, der faktisk er betalt for de importerede varer, og uden at importøren fremlægger yderligere beviser for at godtgøre transaktionsværdien?
1)

Kan aftaler, vedtagelser eller former for praksis inden for producentorganisationer, sammenslutninger af producentorganisationer og faglige organisationer, som ville kunne kvalificeres som konkurrencebegrænsende i forhold til artikel 101 TEUF, falde uden for det i denne artikel fastsatte forbud på grund af det forhold alene, at de kan henføres til de opgaver, der inden for rammerne af den fælles markedsordning er overdraget til disse organisationer, og det på trods af, at de ikke henhører under nogen af de generelle undtagelser, der blev fastsat først i artikel 2 i forordning (EØF) nr. 26 af 4. april 1962 (1), siden i artikel 2 i forordning (EF) nr. 1184/2006 af 24. juli 2006 (2) og endelig i artikel 176 i forordning (EF) nr. 1234/2007 af 22. oktober 2007 (3)?
2.

Med det første appelanbringende har appellanten gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl, idet den ikke vurderede og fastslog, om indførelsen af vægtningskriterier for underkriterierne for det første tekniske tildelingskriterium, som ikke blev meddelt tilbudsgiverne inden afgivelsen af deres bud, 1) ændrede de kriterier for tildeling af kontrakten, der var angivet i kontraktens dokumenter eller i udbudsbekendtgørelsen, 2) indeholdt elementer der, såfremt de havde været kendt, da buddene blev udarbejdet, kunne have påvirket denne udarbejdelse, eller 3) blev vedtaget under hensyntagen til forhold, der kunne medføre en forskelsbehandling af en af tilbudsgiverne. I det første anbringendes andet led har appellanten også gjort gældende, at Retten har tilsidesat sin begrundelsespligt, som er fastsat i artikel 36 i statutten for Domstolen, idet den ikke har anført nogen begrundelse for, hvorfor den er af den opfattelse, at indførelsen af de uanmeldte vægtningsfaktorer for de underkriterier, der blev anvendt i forbindelse med det første tekniske tildelingskriterium, havde en negativ indvirkning på sagsøgerne i første instans’ chancer for at blive placeret på første- eller andenpladsen i kaskaden for den omstridte udbrudsprocedure.
2)

Såfremt muligheden for at sende en ansøger til et sikkert tredjeland i henhold til den fortolkning, som Domstolen måtte give som svar på det første spørgsmål, ligeledes kan anvendes, efter der er sket en overførsel i henhold til Dublinproceduren: Skal Dublin III-forordningens artikel 3, stk. 3, da fortolkes således, at medlemsstaterne ligeledes kan anvende denne mulighed i et tilfælde, hvor den medlemsstat, som har udført denne overførsel, ikke under Dublinproceduren blev nærmere oplyst om den nationale lovgivning vedrørende anvendelsen af denne mulighed eller om den praksis, der anvendes af de nationale myndigheder?
3)

Tillader direktiv 2002/46/EF tillige med de principper, der følger af EU-Domstolens retspraksis vedrørende bestemmelserne om varernes frie bevægelighed, at der fastsættes doser alene under hensyn til indenlandske videnskabelige anbefalinger, uanset at konklusionen i nyere, internationale videnskabelige anbefalinger under tilsvarende betingelser er højere doser?
3)

Tredje spørgsmål: Indtræder afgiftspligten og forfalder afgiften for en vare, som er blevet indført i en frizone af kontroltype I under en ekstern forsendelsesprocedure, der ikke er blevet afsluttet, og som i frizonen unddrages toldtilsyn, således at der på samme tidspunkt opstår toldskyld for varen i henhold til toldkodeksens (2) artikel 203, stk. 1, i henhold til en anden regel om toldpligtens indtræden, nemlig toldkodeksens artikel 204, stk. 1, litra a), idet det blev undladt at frembyde varen for et af de kompetente, nationale toldsteder for frizonen og at afslutte forsendelsesproceduren dér, inden den handling, hvorved varen blev unddraget toldtilsyn, fandt sted?
—

hotelejeren for benyttelse af værelset (med »hotelværelses-tv«) kræver et vederlag for værelset pr. overnatning, som også omfatter benyttelse af tv-apparatet og de fjernsyns- og radioprogrammer, der herigennem er stillet til rådighed?
—

Det fastslås, at Republikken Polen har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 130, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/59/EU af 15. maj 2014 om et regelsæt for genopretning og afvikling af kreditinstitutter og investeringsselskaber og om ændring af Rådets direktiv 82/891/EØF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/24/EF, 2002/47/EF, 2004/25/EF, 2005/56/EF, 2007/36/EF, 2011/35/EU, 2012/30/EU og 2013/36/EU samt forordning (EU) nr. 1093/2010 og (EU) nr. 648/2012 (1), idet den ikke har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme direktivet, og under alle omstændigheder ikke har underrettet Kommissionen herom.
2)

Er det ved fastsættelsen af, hvorvidt restaurations- og underholdningsydelser er omfattet af fritagelsen i artikel 132, stk. 1, litra i), som ydelser »i nær tilknytning« til uddannelse, af relevans: a. at eleverne drager fordel af at være involveret i tilvejebringelsen af de pågældende ydelser snarere end af genstanden for ydelserne b. at ydelserne ikke modtages eller forbruges hverken direkte eller indirekte af eleverne, men modtages og forbruges af de medlemmer af offentligheden, der betaler for dem, og som ikke er modtagere af hovedydelsen, der består i undervisning c. at ydelserne ud fra den typiske modtager af ydelsernes synspunkt (dvs. de medlemmer af offentligheden, som betaler herfor) ikke repræsenterer et middel til at udnytte en anden ydelse på de bedst mulige betingelser, men et mål i sig selv d. at leveringen af pågældende ydelser ud fra elevernes synspunkt ikke udgør et mål i sig selv, men deltagelsen i tilvejebringelsen af disse udgør et middel til bedre at udnytte hovedydelsen i form af undervisning e. i hvilket omfang skal princippet om afgiftsneutralitet tages i betragtning?
2.

Skal disse rettigheder i henhold til Århuskonventionens bestemmelser kunne gøres gældende allerede under den administrative procedure, eller er det tilstrækkeligt, at der er mulighed for at indbringe den administrative myndigheds afgørelse for en domstol?
1)

Skal artikel 202, stk. 3, første led, i Rådets forordning (EF) nr. 2913/92 af 12. oktober 1992 om indførelse af en EF-toldkodeks (herefter »toldkodeksen«) (1) fortolkes således, at en juridisk person i henhold til toldkodeksens artikel 202, stk. 3, første led, som den person, der foretager en indførsel, bliver debitor for toldskylden, hvis en [org. s. 2] af den juridiske persons medarbejdere, som ikke er dens retlige repræsentant, inden for rammerne af sine kompetencer har givet anledning til den ikke forskriftsmæssige indførsel?
3)

Skal begrebet »præcis terapeutisk og profylaktisk virkning« — der ifølge Domstolens faste praksis udgør et krav for tarifering i KN’s kapitel 30 — i lyset af det nuværende udviklingstrin for EU-lovgivningen om markedet for lægemidler fortolkes således, at det svarer til begrebet lægemidler, som det fremgår af EU-bestemmelserne om humanmedicinske lægemidler?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 106/24

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunale Amministrativo Regionale per il Piemonte (Italien) den 28. december 2015 — MB Srl mod Società Metropolitana Acque Torino (SMAT)

(Sag C-697/15)

(2016/C 106/25)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Tribunale Amministrativo Regionale per il Piemonte

Parter i hovedsagen

Sagsøger: MB Srl

Sagsøgt: Società Metropolitana Acque Torino (SMAT)

Præjudicielt spørgsmål

Er de EU-retlige principper, og navnlig princippet om beskyttelse af den berettigede forventning og retssikkerhedsprincippet, samt princippet om frie varebevægelser, princippet om etableringsfrihed og princippet om fri udveksling af tjenesteydelser, der er fastlagt i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde (TEUF), samt de heraf afledte principper, såsom ligebehandlingsprincippet, princippet om forbud mod forskelsbehandling, princippet om gensidig anerkendelse, proportionalitetsprincippet og gennemsigtighedsprincippet, som (senest) anerkendt i direktiv 2014/24/EU (1), til hinder for en national lovgivning som den italienske, der følger af artikel 87, stk. 4, og artikel 86, stk. 3a, i lovdekret nr. 163/2006, sammenholdt med artikel 26, stk. 6, i lovdekret nr. 81/2008, ifølge den fortolkning, som Consiglio di Statos plenarforsamling har anlagt som led i opgaven at sikre en ensartet fortolkning af loven i medfør af artikel 99 i Codice del processo amministrativo, i dom nr. 3/2015 og 9/2015, hvorefter manglende særskilt oplysning af omkostningerne til sikkerheden på arbejdspladsen i buddet i en udbudsprocedure for tildeling af offentlige bygge- og anlægskontrakter under alle omstændigheder medfører udelukkelse af tilbudsgiveren, også i tilfælde hvor pligten til særskilt oplysning ikke er blevet specificeret i udbudsbestemmelserne eller på den vedlagte formular til afgivelse af bud, også selv om buddet ud fra et indholdsmæssigt synspunkt opfylder minimumsomkostningerne til sikkerheden på arbejdspladsen?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/24/EU af 26.2.2014 om offentlige udbud og om ophævelse af direktiv 2004/18/EF (EUT L 94, s. 65).
1)

I dom Kommissionen mod Italien (C-465/05, EU:C:2007:781) blev det fastslået, at den italienske stat havde tilsidesat principperne i artikel 43 og 49 EF (etableringsfrihed og fri udveksling af tjenesteydelser), idet den havde fastsat, at: (a) virksomhed som privat sikkerhedsvagt alene kan udøves, såfremt der forinden er afgivet troskabsed til Den Italienske Republik, (b) privat vagtvirksomhed kun kan udøves af tjenesteydere, som er etableret i andre medlemsstater, såfremt der er meddelt tilladelse med territorial gyldighed af præfekten, uden at der tages hensyn til de forpligtelser, som disse tjenesteydere allerede skal opfylde i deres oprindelsesmedlemsstat, (c) tilladelsen har begrænset territorial gyldighed, og udstedelsen er betinget af, hvor mange og hvor store de allerede eksisterende vagtselskaber er på det omhandlede område, (d) de private vagtselskaber skal have driftssted i hver provins, hvor de udøver virksomhed, (e) selskabernes personale individuelt skal have tilladelse til at arbejde som vagt, uden at der tages hensyn til den kontrol eller de undersøgelser, der allerede er gennemført i oprindelsesmedlemsstaten, (g) vagtselskaberne skal anvende et minimums- og/eller maksimumsantal ansatte for at kunne blive autoriseret, (h) vagtselskaberne skal stille sikkerhed hos den lokale repræsentant for den statslige finansforvaltning, (i) prisen for de private vagttjenester fastsættes i tilladelsen fra præfekten i henhold til en forudbestemt variationsmargen. Udelukker dette i sig selv, at den provinsielle myndighed for den offentlige sikkerhed (Questore) kan pålægge tjenesteforskrifter såsom de i hovedsagen anfægtede, hvorefter opgaverne vedrørende bestemte tjenesteydelser skal udføres ved anvendelse af et minimumsantal betjente (to)?
1)

[Henset til, at det i Domstolens dom Kommissionen mod Italien, C- 465/2005, EU:C:2007:781] blev fastslået, at den italienske stat har tilsidesat principperne i artikel 43 og 49 i EF-traktaten (etableringsfrihed og fri udveksling af tjenesteydelser), idet den havde fastsat, at (a) virksomhed som privat sikkerhedsvagt alene kan udøves, såfremt der forinden er afgivet troskabsed til Den Italienske Republik, (b) privat vagtvirksomhed kun kan udøves af tjenesteydere, som er etableret i andre medlemsstater, såfremt der er meddelt tilladelse med territorial gyldighed af præfekten, uden at der tages hensyn til de forpligtelser, som disse tjenesteydere allerede skal opfylde i deres oprindelsesmedlemsstat, (c) tilladelsen har begrænset territorial gyldighed, og udstedelsen er betinget af, hvor mange og hvor store de allerede eksisterende vagtselskaber er på det omhandlede område, (d) de private vagtselskaber skal have driftssted i hver provins, hvor de udøver virksomhed, (e) selskabernes personale individuelt skal have tilladelse til at arbejde som vagt, uden at der tages hensyn til den kontrol eller de undersøgelser, der allerede er gennemført i oprindelsesmedlemsstaten, (g) vagtselskaberne skal anvende et minimums- og/eller maksimumsantal ansatte for at kunne blive autoriseret, (h) vagtselskaberne skal stille sikkerhed hos den lokale repræsentant for den statslige finansforvaltning, (i) prisen for de private vagttjenester fastsættes i tilladelsen fra præfekten i henhold til en forudbestemt variationsmargen, kan det da udelukkes, at den lokale sikkerhedsmyndighed (Questore) kan opstille sikkerhedsforskrifter såsom de anfægtede, hvorefter opgaverne vedrørende bestemte tjenesteydelser udføres ved anvendelse af et minimumsantal betjente (to)?
1)

I dom Kommissionen mod Italien (C-465/05, EU:C:2007:781) blev det fastslået, at den italienske stat havde tilsidesat principperne i artikel 43 og 49 EF (etableringsfrihed og fri udveksling af tjenesteydelser), idet den havde fastsat, at: (a) virksomhed som privat sikkerhedsvagt alene kan udøves, såfremt der forinden er afgivet troskabsed til Den Italienske Republik, (b) privat vagtvirksomhed kun kan udøves af tjenesteydere, som er etableret i andre medlemsstater, såfremt der er meddelt tilladelse med territorial gyldighed af præfekten, uden at der tages hensyn til de forpligtelser, som disse tjenesteydere allerede skal opfylde i deres oprindelsesmedlemsstat, (c) tilladelsen har begrænset territorial gyldighed, og udstedelsen er betinget af, hvor mange og hvor store de allerede eksisterende vagtselskaber er på det omhandlede område, (d) de private vagtselskaber skal have driftssted i hver provins, hvor de udøver virksomhed, (e) selskabernes personale individuelt skal have tilladelse til at arbejde som vagt, uden at der tages hensyn til den kontrol eller de undersøgelser, der allerede er gennemført i oprindelsesmedlemsstaten, (g) vagtselskaberne skal anvende et minimums- og/eller maksimumsantal ansatte for at kunne blive autoriseret, (h) vagtselskaberne skal stille sikkerhed hos den lokale repræsentant for den statslige finansforvaltning, (i) prisen for de private vagttjenester fastsættes i tilladelsen fra præfekten i henhold til en forudbestemt variationsmargen. Udelukker dette i sig selv, at den provinsielle myndighed for den offentlige sikkerhed (Questore) kan pålægge tjenesteforskrifter såsom de i hovedsagen omhandlede, hvorefter opgaverne vedrørende bestemte tjenesteydelser skal udføres ved anvendelse af et minimumsantal betjente (to)?
6.

Ansøgerens fortolkning af EF-varemærkeforordningens artikel 66, stk. 2, følger af – 1) den indre sammenhæng i forordning nr. 207/2009, herunder, at i. EF-varemærkeforordningens artikel 66, stk. 2, udgør en undtagelse i forordning nr. 207/2009, idet det fremgår af denne forordnings artikel 7, stk. 1, litra c), at varemærker, der udelukkende består af tegn eller angivelser, der i omsætningen kan tjene til at betegne varens eller tjenesteydelsens geografiske oprindelse, er udelukket fra registrering ii. i henhold til EF-varemærkeforordningens artikel 67, stk. 2, skal bestemmelserne for EF-fællesmærkets benyttelse, når dette består af en geografisk oprindelsesbetegnelse, tillade enhver person, hvis varer eller tjenesteydelser stammer fra det berørte geografiske område, at blive optaget som medlem af den sammenslutning, der er indehaver af mærket, og at et EF-fællesmærke, der består af en geografisk oprindelsesbetegnelse, derfor aldrig kan adskille sammenslutningens medlemmers varer og tjenesteydelser fra andre virksomheders. – 2) fortolkningen af denne bestemmelse i lyset af forordning nr. 1151/2012 (2) og i lyset af TRIPs-aftalen, ifølge hvilken en geografisk betegnelse skal have en høj grad af beskyttelse, og ifølge hvilken præsentationen af en vare, der indikerer, at den pågældende vare har sin oprindelse i et andet geografisk område end det, som varen reelt stammer fra, således at forbrugerne vildledes for så vidt angår varens geografiske oprindelse, skal forbydes.
1)

Skal Kommissionens forklarende bemærkninger til underposition 8525 80 30 og underpositionerne 8525 80 91 og 8525 80 99 i den kombinerede nomenklatur fortolkes således, at der også er tale om en videosekvens af »en varighed på 30 minutter eller derover«, når videobillederne kan optages i mere end 30 minutter i »video record«-mode, selv om videobillederne lagres i særskilte filer, som hver har en varighed af under 30 minutter, og betragteren under afspilningen særskilt må åbne hver fil med en varighed af under 30 minutter, men det på en pc ved hjælp af en software, der leveres af GoPro, er muligt at sætte de billeder, der findes i disse filer, i rækkefølge, dvs. som en videofilm på over 30 minutter, og lagre disse billeder i en enkelt fil på en pc?
5.

Hvad angår penge, der ikke er omfattet af indskudsdefinitionen i indskudsdirektivet, men hvor medlemsstaten har valgt at gennemføre indskudsdirektivet og investordirektivet (2) i national ret på en sådan måde, at penge, hvorpå indskyderen har en fordring, der hidrører fra et kreditinstituts pligt til at yde investeringsservice, også anses for et indskud, kan dækningen for indskud da kun anvendes efter, at det er blevet fastslået, at kreditinstituttet i et bestemt tilfælde har handlet som et investeringsselskab, og det fik overført penge med henblik på investeringsvirksomhed/-aktiviteter i den i investordirektivet og MiFID (3) omhandlede forstand?