ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Begrebet »datoen for ansøgning om registrering af et EF-varemærke« i artikel 27 i forordning nr. 40/94 om EF-varemærker, som ændret ved forordning nr. 1992/2003, indebærer, at der tages hensyn til kalenderdagen for indgivelsen af ansøgningen om registrering af et EF-varemærke, men ikke ansøgningstimen og -minuttet.

Forpligtelsen til at angive datoen eller dagen, afhængigt af sprogversionen, indebærer efter almindelig betydning ikke en forpligtelse til at angive timen og end mindre minuttet. I mangel af en udtrykkelig henvisning i artikel 27 i forordning nr. 40/94 til timen og minuttet for indgivelsen af ansøgningen om registrering af et EF-varemærke fremgår det derfor, at sådanne angivelser ikke er blevet taget i betragtning af fællesskabslovgiver som værende nødvendige med henblik på at fastsætte det øjeblik, hvor ansøgningen om registrering af et EF-varemærke er indgivet, og følgelig dettes prioritet i forhold til et andet varemærke.

En sådan fortolkning fremgår ligeledes af den kontekst, hvori artikel 27 i forordning nr. 40/94 indgår. Især indfører regel 5 i forordning nr. 2868/95 om gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 40/94, der præciserer de formkrav, som Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design), en medlemsstats centrale myndighed for industriel ejendomsret eller Beneluxlandenes Varemærkemyndighed skal opfylde, når der indgives en ansøgning om registrering af et EF-varemærke, alene en forpligtelse til på ansøgningen at angive datoen for modtagelsen af ansøgningen og ikke timen og minuttet den pågældende dag.

Hvis fællesskabslovgiver havde fundet, at timen og minuttet for indgivelsen af ansøgningen om registrering af et EF-varemærke skulle tages i betragtning som en grundlæggende bestanddel i »datoen for ansøgning« som omhandlet i artikel 27 i forordning nr. 40/94, burde en sådan præcisering have været inkluderet i forordning nr. 2868/95.

(jf. præmis 47-49 og 54)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Social sikring af vandrende arbejdstagere – familieydelser – lovgivning, der finder anvendelse – arbejdstager, der udfører et midlertidigt arbejde i anden medlemsstat end den, hvor den pågældende normalt udøver sin beskæftigelse, og ikke råder over en bopæl for sig og sine familiemedlemmer dér – oppebærelse af familieydelser i den kompetente bopælsstat

[Rådets forordning nr. 1408/71, som ændret ved forordning nr. 647/2005, art. 14, nr. 1), litra a), og art. 14a, nr. 1), litra a)]

2. Social sikring af vandrende arbejdstagere – familieydelser – arbejdstager, der udfører et midlertidigt arbejde i anden medlemsstat end den, hvor den pågældende normalt udøver sin beskæftigelse

(Art. 45 TEUF og 48 TEUF)

Sammendrag

1. Artikel 14, nr. 1), litra a), og artikel 14a, nr. 1), litra a), i forordning nr. 1408/71, som ændret og ajourført ved forordning nr. 118/97, som ændret ved forordning nr. 647/2005, skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for, at en medlemsstat, der ikke er udpeget som kompetent medlemsstat i medfør af disse bestemmelser, i henhold til national ret tildeler børneydelser til en vandrende arbejdstager, der udfører et midlertidigt arbejde på denne medlemsstats område, hvor den pågældende er fuldt indkomstskattepligtig, men er omfattet af den kompetente medlemsstats sociale sikringsordning, herunder når det for det første er fastslået, at den berørte arbejdstager ikke har lidt noget retstab som følge af at have udøvet retten til fri bevægelighed, idet den pågældende har bevaret retten til familieydelser af samme art i den kompetente medlemsstat, og for det andet, at hverken arbejdstageren eller det barn, for hvilket der gøres krav på denne ydelse, har deres sædvanlige opholdssted på den medlemsstats område, hvor det midlertidige arbejde er blevet udført.

(jf. præmis 68 og domskonkl.1)

2. EUF-traktatens bestemmelser om arbejdskraftens frie bevægelighed skal fortolkes således, at de er til hinder for, at der i en situation, hvor en arbejdstager er midlertidigt udstationeret i en anden medlemsstat end den kompetente medlemsstat, anvendes en national retsregel, som fastsætter en antikumulationsregel for børneydelser, for så vidt som den ikke indebærer en nedsættelse af ydelsens størrelse med et beløb svarende til en sammenlignelig ydelse, som oppebæres i en anden medlemsstat, men udelukker tildeling af ydelsen.

(jf. præmis 85 og domskonkl. 2)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Landbrug – fælles landbrugspolitik – ordninger for direkte støtte – fælles regler – generel arealbetalingsordning – unøjagtigheder vedrørende det anmeldte areal

(Kommissionens forordning nr. 1973/2004, art. 138, stk. 1)

Sammendrag

Artikel 138, stk. 1, i forordning nr. 1973/2004 om gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 1782/2003 for så vidt angår støtteordningerne i henhold til afsnit IV og IVa i nævnte forordning og anvendelsen af udtagne arealer til produktion af råvarer skal fortolkes således, at de foranstaltninger, der er foreskrevet i andet og tredje afsnit i denne bestemmelse, om, at landbrugeren udelukkes fra at modtage støtte for det år, med hensyn til hvilket han har fremlagt en urigtig erklæring om det støtteberettigede areal, og at det beløb, som han har ret til i de følgende tre kalenderår, nedsættes med et beløb, der svarer til forskellen mellem det anmeldte areal og det fastslåede areal, ikke udgør strafferetlige sanktioner.

(jf. præmis 46 og domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag

Nøgleord Tilnærmelse af lovgivningerne – fremgangsmåder ved indgåelse af offentlige vareindkøbskontrakter, offentlige tjenesteydelseskontrakter og offentlige bygge- og anlægskontrakter – direktiv 2004/18 – anvendelsesområde – kontrakter inden for forsvarsområdet [Art. 296, stk. 1, litra b), EF; Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/18, art. 10] Sammendrag Artikel 10 i direktiv 2004/18 om samordning af fremgangsmåderne ved indgåelse af offentlige vareindkøbskontrakter, offentlige tjenesteydelseskontrakter og offentlige bygge- og anlægskontrakter, sammenholdt med artikel 296, stk. 1, litra b), EF, skal fortolkes således, at den kun tillader en medlemsstat fra de i nævnte direktiv fastsatte fremgangsmåder at unddrage en af en ordregivende myndighed på forsvarsområdet indgået offentlig kontrakt om indkøb af et materiel, der, selv om det er bestemt specielt til militære formål, også fremviser i det væsentlige tilsvarende civile anvendelsesmuligheder, hvis dette materiel i kraft af sine særlige kendetegn kan anses for særligt designet og udviklet, herunder som følge af væsentlige ændringer, til sådanne formål, hvilket det tilkommer den nationale ret at efterprøve. (jf. præmis 46 og domskonkl.)

Sag C-615/10

Insinööritoimisto InsTiimi Oy

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Korkein hallinto-oikeus)

»Direktiv 2004/18/EF — offentlige kontrakter på forsvarsområdet — artikel 10 — artikel 296, stk. 1, litra b), EF — beskyttelse af en medlemsstats væsentlige sikkerhedsinteresser — handel med våben, ammunition og krigsmateriel — udstyr, indkøbt af en ordregivende myndighed specielt til militære formål — eksistensen, for så vidt angår dette udstyr, af en mulighed for en i det væsentlige tilsvarende civil anvendelse — drejeskive (»tiltable turntable«) bestemt til at foretage elektromagnetiske målinger — manglende afholdelse af udbud i henhold til de i direktiv 2004/18 fastsatte fremgangsmåder«

Sammendrag af dom

Tilnærmelse af lovgivningerne – fremgangsmåder ved indgåelse af offentlige vareindkøbskontrakter, offentlige tjenesteydelseskontrakter og offentlige bygge- og anlægskontrakter – direktiv 2004/18 – anvendelsesområde – kontrakter inden for forsvarsområdet

[Art. 296, stk. 1, litra b), EF; Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/18, art. 10]

Artikel 10 i direktiv 2004/18 om samordning af fremgangsmåderne ved indgåelse af offentlige vareindkøbskontrakter, offentlige tjenesteydelseskontrakter og offentlige bygge- og anlægskontrakter, sammenholdt med artikel 296, stk. 1, litra b), EF, skal fortolkes således, at den kun tillader en medlemsstat fra de i nævnte direktiv fastsatte fremgangsmåder at unddrage en af en ordregivende myndighed på forsvarsområdet indgået offentlig kontrakt om indkøb af et materiel, der, selv om det er bestemt specielt til militære formål, også fremviser i det væsentlige tilsvarende civile anvendelsesmuligheder, hvis dette materiel i kraft af sine særlige kendetegn kan anses for særligt designet og udviklet, herunder som følge af væsentlige ændringer, til sådanne formål, hvilket det tilkommer den nationale ret at efterprøve.

(jf. præmis 46 og domskonkl.)
Det fremgår af Domstolens procesreglements artikel 38, stk. 1, litra c), og af retspraksis herom, at enhver stævning tilstrækkelig klart og præcist skal angive søgsmålets genstand og en kort fremstilling af søgsmålsgrundene, således at sagsøgte kan tilrettelægge sit forsvar, og Domstolen kan udøve sin kontrol. Det følger heraf, at de væsentlige faktiske og retlige omstændigheder, som et søgsmål støttes på, skal fremgå af selve stævningen på en sammenhængende og forståelig måde, og at disse påstande skal være formuleret entydigt for at undgå, at Domstolen træffer afgørelse ultra petita eller ikke tager stilling til et klagepunkt.

I denne forbindelse skal et søgsmål, der anlægges i henhold til artikel 258 TEUF, indeholde en sammenhængende og præcis redegørelse for klagepunkterne, således at medlemsstaten og Domstolen har mulighed for at danne sig en klar opfattelse af omfanget af den påståede tilsidesættelse af EU-retten, hvilket er en nødvendig forudsætning for, at medlemsstaten kan tage effektivt til genmæle, og at Domstolen kan efterprøve, om det påståede traktatbrud er begået.

(jf. præmis 24 og 26)
—

har fastsat tildelingskriterier, der er uforenelige med nævnte direktivs artikel 53, stk. 1, litra a), ved at fastsætte, at den omstændighed, at visse af de produkter, som skal leveres, er udstyret med bestemte mærker, vil resultere i tildelingen af et vist antal point i forbindelse med valget af det økonomisk mest fordelagtige bud, uden at have opregnet de bagvedliggende kriterier for disse mærker, eller tilladt, at det ved ethvert passende bevis bliver godtgjort, at et produkt opfylder disse bagvedliggende kriterier
For så vidt angår afgrænsningen af anvendelsesområdet for principperne om henholdsvis den frie udveksling af tjenesteydelser og etableringsfriheden er det vigtigt at fastlægge, om den erhvervsdrivende er etableret i den medlemsstat, hvor han udbyder den pågældende tjenesteydelse, eller ej. I denne forbindelse bemærkes, at begrebet etablering indebærer, at den erhvervsdrivende på stabil og vedvarende måde udbyder sine tjenesteydelser fra et driftssted i bestemmelsesmedlemsstaten. Derimod er tjenesteydelser i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 49 EF, alle ydelser, der ikke udbydes på stabil og vedvarende måde fra et forretningssted i bestemmelsesmedlemsstaten.

Der findes ikke nogen bestemmelse i traktaten, der gør det muligt teoretisk at fastslå en bestemt varighed eller hyppighed, hvorefter udførelsen af en ydelse eller af en bestemt slags ydelse ikke længere kan betragtes som en tjenesteydelse, hvorved begrebet tjenesteydelse i traktatens forstand kan dække over tjenesteydelser af meget forskellig art, herunder tjenesteydelser, der udføres over et længere tidsrum, endog flere år.

En national lovgivning, der fastsætter visse krav over for de erhvervsdrivende, som ønsker at udføre virksomhed med fastsættelse, fastlæggelse og inddrivelse af de lokale administrationers afgifter, kan derfor i princippet være omfattet af anvendelsesområdet for såvel artikel 43 EF som 49 EF. Det ville forholde sig anderledes, hvis inddrivelsen af de lokale afgifter i praksis udelukkende kunne gennemføres gennem et driftssted på bestemmelsesmedlemsstatens nationale område. Om fornødent tilkommer det den forelæggende ret at undersøge, om dette er tilfældet.

(jf. præmis 30-33)
Artikel 1, stk. 2, i direktiv 91/250 om retlig beskyttelse af edb-programmer skal fortolkes således, at hverken et edb-programs funktionalitet eller det programmeringssprog og det datafilformat, der anvendes i et edb-program til at udnytte visse af dets funktioner, udgør en form, hvori dette edb-program udtrykkes, hvorfor det ikke i kraft heraf er ophavsretlig beskyttet som edb-program i direktivets forstand.

Hvis det anerkendes, at et edb-programs funktionalitet som sådan kan beskyttes, vil dette indebære, at der gives mulighed for at monopolisere idéer til skade for den teknologiske og industrielle udvikling.

Hvad angår programmeringssproget og det datafilformat, der anvendes i et edb-program til at fortolke og eksekvere brugerprogrammer samt til at læse og skrive data i et specifikt datafilformat, er der tale om elementer i dette program, ved hjælp af hvilket brugerne udnytter det pågældende programs funktioner.

Det skal i denne forbindelse præciseres, at såfremt en tredjemand skaffede sig den del af kilde- eller objektkoden, der vedrører programmeringssproget eller det datafilformat, der anvendes i et edb-program, og han ved hjælp af denne kode skabte lignende elementer i sit eget edb-program, ville en sådan adfærd kunne udgøre en delvis reproduktion som omhandlet i artikel 4, litra a), i direktiv 91/250.

Endelig kan programmeringssproget og dets datafilformat i deres egenskab af værker nyde godt af den ophavsretlige beskyttelse i henhold til direktiv 2001/29 om harmonisering af visse aspekter af ophavsret og beslægtede rettigheder i informationssamfundet, såfremt de er ophavsmandens egen intellektuelle frembringelse.

(jf. præmis 40, 42, 43, 45 og 46 samt domskonkl. 1)
Sag C-337/10

Georg Neidel

mod

Stadt Frankfurt am Main

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Verwaltungsgericht Frankfurt am Main)

»Socialpolitik — direktiv 2003/88/EF — arbejdsvilkår — tilrettelæggelse af arbejdstiden — ret til en årlig betalt ferie — finansiel godtgørelse i tilfælde af sygdom — tjenestemænd (brandmænd)«

Sammendrag af dom

Artikel 7 i direktiv 2003/88 om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden skal fortolkes således, at den finder anvendelse på en tjenestemand, der arbejder som brandmand på normale vilkår. (jf. præmis 26 og domskonkl. 1)

Artikel 7, stk. 2, i direktiv 2003/88 om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden skal fortolkes således, at en tjenestemand ved pensionering har ret til en finansiel godtgørelse for årlig betalt ferie, der ikke er afholdt som følge af, at han på grund af sygdom ikke har udført tjeneste. (jf. præmis 32 og domskonkl. 2)

Artikel 7 i direktiv 2003/88 om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for nationale bestemmelser, hvorefter en tjenestemand indrømmes ret til yderligere betalt ferie ud over retten til en årlig betalt ferie på mindst fire uger, uden at der er fastsat betaling af en finansiel godtgørelse, når den tjenestemand, som går på pension, ikke har kunnet udnytte disse yderligere rettigheder som følge af, at han på grund af sygdom ikke har kunnet udføre tjeneste. (jf. præmis 37 og domskonkl. 3)
Det fremgår af artikel 2, nr. 1), i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter, som ændret ved direktiv 2003/92, at det er leveringer af goder og tjenesteydelser, der er merværdiafgiftspligtige, og ikke de betalinger, der foretages som vederlag herfor. I medfør af sjette direktivs artikel 10, stk. 2, andet afsnit, kan afgiften ved betaling af afdrag imidlertid forfalde, uden at leveringen eller ydelsen endnu har fundet sted, forudsat at alle relevante enkeltheder vedrørende den omstændighed, der udløser afgiftspligtens indtræden, dvs. den fremtidige levering eller den fremtidige ydelse, allerede er kendt.

Artikel 2, nr. 1), i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter, som ændret ved direktiv 2003/92, skal fortolkes således, at en telefonioperatør, der udbyder teletjenester bestående i til en distributør at sælge telefonkort, som dels indeholder alle nødvendige oplysninger til at foretage internationale telefonopkald ved hjælp af en infrastruktur, der er stillet til rådighed af nævnte operatør, dels af distributøren bliver videresolgt i eget navn og for egen regning til slutbrugere, enten direkte eller gennem andre afgiftspligtige personer, såsom grossister og detailhandlere, leverer en teletjeneste mod vederlag til distributøren. Nævnte operatør leverer derimod ikke en anden tjenesteydelse mod vederlag til slutbrugeren, når denne efter at have erhvervet telefonkortet udøver retten til at foretage telefonopkald ved at anvende de på kortet påførte oplysninger.

Under de omstændigheder, hvor telefonioperatøren kun modtager en enkelt faktisk betaling i forbindelse med leveringen af sine teletjenester, kan det nemlig ikke antages, at han leverer to tjenesteydelser mod vederlag som omhandlet i sjette direktivs artikel 6, stk. 1, nemlig en til distributøren og en anden til slutbrugeren. Modtageren af den eneste tjenesteydelse, som nævnte operatør udfører mod vederlag, er den, som er knyttet til denne operatør via et retsforhold, der vedrører en gensidig udveksling af ydelser. I denne henseende kan det ikke antages, at distributøren, ved sin betaling til telefonioperatøren, kun overfører det af slutbrugeren betalte vederlag til telefonioperatøren og dermed skaber en direkte forbindelse imellem disse. Der foreligger tværtimod en gensidig udveksling af ydelser mellem telefonioperatøren og distributøren i forbindelse med det oprindelige salg af telefonkortene til sidstnævnte.

(jf. præmis 31-33, 39, 41 og 43 samt domskonkl.)
Sag C-620/10

Migrationsverket

mod

Nurije Kastrati m.fl.

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Kammarrätten i Stockholm – Migrationsöverdomstolen)

»Dublinsystemet — forordning (EF) nr. 343/2003 — procedure til afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen af en asylansøgning — tredjelandsstatsborgere, der er i besiddelse af et visum til kortvarigt ophold udstedt af »den ansvarlige medlemsstat« i denne forordnings forstand — asylansøgning indgivet i en anden medlemsstat end den ansvarlige medlemsstat i henhold til nævnte forordning — ansøgning om opholdstilladelse i en anden medlemsstat end den ansvarlige medlemsstat, efterfulgt af tilbagetrækning af asylansøgningen — tilbagetrækning inden den ansvarlige medlemsstat har accepteret overtagelsen — tilbagetrækning, hvorved procedurerne i henhold til forordning nr. 343/2003 bringes til ophør«

Sammendrag af dom

Grænsekontrol, asyl og indvandring — asylpolitik — kriterier og procedurer til afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen af en asylansøgning — forordning nr. 343/2003 — anvendelsesområde

[Rådets forordning nr. 343/2003, art. 2, litra c)]

Rådets forordning nr. 343/2003 om fastsættelse af kriterier og procedurer til afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen af en asylansøgning, der er indgivet af en tredjelandsstatsborger i en af medlemsstaterne, skal fortolkes således, at tilbagetrækning af en asylansøgning som omhandlet i forordningens artikel 2, litra c), som sker, inden den medlemsstat, der er ansvarlig for behandlingen af denne ansøgning, har accepteret at overtage ansøgeren, bevirker, at denne forordning ikke længere finder anvendelse. Det tilkommer i et sådant tilfælde den medlemsstat, på hvis område asylansøgningen er indgivet, at træffe de nødvendige afgørelser, henset til denne tilbagetrækning, og særligt at afbryde behandlingen af ansøgningen og anføre dette i ansøgerens sagsakter.

Når ansøgeren trækker sin eneste asylansøgning tilbage, inden den anmodede medlemsstat har accepteret at overtage denne, kan hovedformålet med forordning nr. 343/2003, nemlig at afgøre, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen af en asylansøgning, med henblik på at sikre en effektiv adgang til procedurerne til vurdering af ansøgerens flygtningestatus, dermed ikke længere opnås.

(jf. præmis 42 og 49 samt domskonkl.)
Henvisningen i artikel 6, stk. 3, TEU til den europæiske menneskerettighedskonvention forpligter ikke den nationale ret, såfremt der er konflikt mellem en national bestemmelse og konventionen, til direkte at anvende bestemmelserne i denne konvention og undlade at anvende den bestemmelse i national ret, der er uforenelig hermed.

Artikel 11, stk. 1, litra d), i direktiv 2003/109 om tredjelandsstatsborgeres status som fastboende udlændinge skal fortolkes således, at den er til hinder for nationale eller regionale bestemmelser, der med hensyn til boligstøtte foreskriver en behandling af tredjelandsstatsborgere, som i overensstemmelse med bestemmelserne i dette direktiv har opnået status som fastboende, der er forskellig fra den, som er forbeholdt nationale borgere bosat i samme provins eller region, ved fordelingen af midler, der er bestemt til nævnte støtte, forudsat at en sådan støtte er omfattet af en af de tre kategorier, der er omhandlet i denne bestemmelse, og at samme artikels stk. 4 ikke finder anvendelse.

Da integrationen af tredjelandsstatsborgere, der er fastboende i medlemsstaterne, og disse statsborgeres ret til ligebehandling på de områder, der er opregnet i artikel 11, stk. 1, i direktiv 2003/109, er hovedreglen, skal den i samme artikels stk. 4 fastsatte undtagelse fortolkes strengt. En offentlig myndighed på enten nationalt, regionalt eller lokalt plan kan kun gøre denne undtagelse gældende, hvis de kompetente instanser i den omhandlede medlemsstat for at gennemføre dette direktiv klart har givet udtryk for, at de agtede at påberåbe sig nævnte undtagelse.

Betydningen og rækkevidden af begrebet »centrale ydelser« i artikel 11, stk. 4, i direktiv 2003/109 skal findes under hensyntagen til baggrunden for denne artikel og i det formål, som dette direktiv forfølger, nemlig integrationen af tredjelandsstatsborgere, der lovligt og fast er bosat i medlemsstaterne. Denne sidstnævnte bestemmelse skal fortolkes således, at medlemsstaterne kan begrænse ligebehandlingen af indehavere af status i henhold til nævnte direktiv, bortset fra sociale sikringsydelser eller social beskyttelse ydet af de offentlige myndigheder på enten nationalt, regionalt eller lokalt plan, som bidrager til at sætte den enkelte i stand til at opfylde sine grundlæggende behov.

I tilfælde, hvor en boligstøtte opfylder formålet i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheders artikel 34, dvs. sikrer en værdig tilværelse for alle, der ikke har tilstrækkelige midler, kan den ikke efter EU-retten anses for ikke at være en del af de grundlæggende ydelser i henhold til artikel 11, stk. 4, i direktiv 2003/109. Det tilkommer den nationale ret at foretage de nødvendige konstateringer under hensyntagen til formålet med den omtvistede støtte, dens størrelse, betingelserne for tildeling og denne støttes placering i det nationale system med social bistand.

(jf. præmis 86, 87 og 90-93 samt domskonkl. 3)