RETTENS DOM (Fjerde Afdeling)

19. september 1996

Sag T-386/94

Alain-Pierre Allo

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Tjenestemænd — procedure med henblik på forfremmelse til lønklasse A3, den såkaldte ’anden forfremmelsesrunde’ — annullationssøgsmål — personlig aktmappe — ingen bedømmelsesrapporter — erstatningssøgsmål«

Fuldstændig gengivelse pa fransk II-1161

Angående:

Påstand dels om annullation af Kommissionens afgørelse af 30. maj 1994 om opstilling af en liste over tjenestemænd, som ville kunne forfremmes til lønklasse A3 som led i den såkaldte »anden forfremmelsesrunde«, dels om erstatning for det faktiske tab og godtgørelse for den ikke-økonomiske skade, sagsøgeren har lidt.

Udfald:

Kommissionen dømt til at betale sagsøgeren 10000 BFR som godtgørelse for ikke-økonomisk skade.

Resumé af dom

Ved Kommissionens afgørelse af 19. juli 1988 om besættelse af stillinger på mellemlederniveau blev der indført en særlig procedure for forfremmelse til lønklasse A3, den såkaldte »anden forfremmelsesrunde«.

Punkt 4 i denne afgørelse har følgende ordlyd:

»Hvert år fastsætter det kommissionsmedlem, der har personalesager som sit ansvarsområde, efter seksdagesproceduren det antal A3-stillinger ud af de, der ikke er blevet besat i henhold til stk. 3 ovenfor, som skal udgøre en reserve med henblik på forfremmelse til lønklasse A3.

Med henblik på udnyttelsen af denne reserve udarbejder Det Rådgivende Udvalg for Udnævnelser efter samråd med generaldirektørerne og cheferne for tjenestegrenene mindst én gang om året en udtalelse om de forfremmelsesværdige tjenestemænd, som navnlig bør tages i betragtning med henblik på en forfremmelse til lønklasse A3. Denne liste skal overstige de forfremmelsesmuligheder, der er skabt som reserve, med mindst 50%.

Afgørelserne om forfremmelse i disse tilfælde træffes efter kabinetschefernes gennemgang af listen af det kommissionsmedlem, der har personale og administration som sit ansvarsområde, i samarbejde med de.pågældende kommissionsmedlemmer og efter seksdagesproceduren.«

Den 16. december 1993 udarbejdede Det Rådgivende Udvalg for Udnævnelser en. liste på seksten tjenestemænd, der navnlig burde tages i betragtning under den såkaldte »anden forfremmelsesrunde« i forbindelse med forfremmelserne for regnskabsåret 1993. Udvalget tog lom hensyn til navne, der var opført på en .»prioriteringsliste for forfremmelse til A3«, der var udarbejdet af generaldirektørerne og cheferne for tjenestegrenene, og som omfattede navnene på 69 tjenestemænd.

Den 30. maj 1994 besluttede det kommissionsmedlem, der havde personale og administration som ansvarsområde, at udarbejde en liste på tolv tjenestemænd, der kunne forfremmes i henhold til den såkaldte »anden forfremmelsesrunde« (den anfægtede afgørelse). Denne afgørelse blev bragt til personalets kendskab ved Meddelelser fra administrationen nr. 847 af 3. juni 1994.

Sagsøgeren er tjenestemand i lønklasse A4 ved Kommissionen. Han var anset for egnet til forfremmelse til lønklasse A3 på det tidspunkt, hvor de faktiske omstændigheder fandt sted. Hans navn fandtes ikke på den liste, som generaldirektørerne og cheferne for tjenestegrenene udarbejdede, og heller ikke i Det Rådgivende Udvalg for Udnævnelsers udtalelse eller i den anfægtede afgørelse.

Den 28. juli 1994 indgav sagsøgeren en klage med krav dels om annullation af den anfægtede afgørelse, og dels om erstatning for det lidte tab. Denne klage blev stiltiende afvist, idet sagsøgte ikke besvarede den inden for den frist på fire måneder, der fremgår af artikel 90, stk. 2, i vedtægten for tjenestemænd og øvrige ansatte i De Europæiske Fællesskaber (herefter »vedtægten«).

Den 19. december 1994, dvs. efter anlæggelsen af denne sag, meddelte sagsøgte sagsøgeren et udtrykkeligt afslag, der var vedtaget den 16. december 1994.

Annullationspåstanden

Første og tredje anbringende vedrørende tilsidesættelse af vedtægtens artikel 26 og 45 samt af principperne om ligebehandling, beskyttelse af den berettigede forventning og retten til kontradiktion

Retten gennemgik først de argumenter, hvormed sagsøgeren bestred gyldigheden af den anfægtede procedure som sådan, og dernæst de argumenter, hvormed han bestred gyldigheden af den måde, hans særlige situation var blevet bedømt på (præmis 28).

Gyldigheden af den anfægtede procedure som sådan

Hvad angår Det Rådgivende Udvalg for Udnævnelsers afgørelse om at begrænse bedømmelsen af ansøgerne til.de 69 tjenestemænd, der var opført på den af generaldirektørerne og cheferne for tjenestegrenene udarbejdede liste, bemærkede Retten, at institutionerne efter deres vedtægtsmæssige beføjelser kan foretage den sammenlignende bedømmelse af fortjenester, der kræves efter vedtægtens artikel 45, stk. 1, efter den fremgangsmåde eller metode, som de finder mest hensigtsmæssig (præmis 29).

Henvisning til: Domstolen, 1. juli 1976, sag 62/75, De Wind mod Kommissionen, Sml. s. 1167, præmis 17; Retten, 13. juli 1995, sag T-557/93, Rasmussenmod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 603, præmis 20.

Retten udtalte, at det i denne sag var klart, at Kommissionen, når den foretog en sammenlignende bedømmelse af de tjenestemænds fortjenester, der kunne komme i betragtning til en forfremmelse under den såkaldte »anden forfremmelsesrunde«, skulle tage hensyn til ikke alene det store antal interesserede, men også den omstændighed, at disse var fordelt i ca. 40 generaldirektorater og andre tjenestegrene (præmis 30).

En indledende bedømmelse af de forfremmelsesværdige tjenestemænd inden for hvert af Kommissionens generaldirektorater kunne ikke antages at foregribe en rimelig sammenlignende bedømmelse af ansøgernes fortjenester, jf. herved vedtægtens artikel 45, idet en sådan fremgangsmåde tværtimod måtte anses for at være i overensstemmelse med princippet om god forvaltningsskik. Generaldirektørens deltagelse i proceduren tillader dels en inddragelse af de særlige forhold inden for det pågældende generaldirektorat, som generaldirektøren er bekendt med gennem sin høring af de forskellige overordnede, dels et samlet overblik over de bedømmelsesrapporter, der er blevet udfærdiget om de forskellige forfremmelsesværdige tjenestemænd af forskellige bedømmere (præmis 31).

Henvisning til: Rasmussen mod Kommissionen, a.st., præmis 21 og 22.

Dernæst fastslog Retten, at gyldigheden af den såkaldte »anden forfremmelsesrunde« ikke berøres af den omstændighed, at generaldirektørernes og cheferne for tjenestegrenenes liste ikke offentliggøres, og at de berørte derfor ikke har mulighed for at fremkomme med deres bemærkninger, inden Det Rådgivende Udvalg for Udnævnelser udtaler sig, og ansættelsesmyndigheden træffer afgørelse. De udtalelser, der afgives af de overordnede i forbindelse med en forfremmelsesprocedure skal ikke bringes til de pågældende ansøgeres kendskab, idet der alene er tale om en sammenlignende bedømmelse af ansøgernes kvalifikationer og fortjenester pa grundlag af faktiske forhold, der er anført i deres personlige aktmappe eller er meddelt de pågældende (præmis 33).

Henvisning til: Retten, 8. juni 1995, sag T-496/93, Alio mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 405, præmis 76.

Gyldigheden af den måde, sagsøgerens særlige situation var blevet bedømt på

Retten udtalte, at under hensyn til specielt den afgørende rolle, som generaldirektørernes og cheferne for tjenestegrenenes »prioriteringsliste« spiller, måtte navnlig de omstændigheder, hvorunder sagsøgerens generaldirektør foretog den sammenlignende bedømmelse af hans fortjenester, efterprøves (præmis 37).

Bedømmelsesrapporten udgør et afgørende vurderingsgrundlag, hver gang den overordnede myndighed skal tage stilling til spørgsmål vedrørende en tjenestemands karriereforløb. En forfremmelsesprocedure er behæftet med mangler, når én eller flere af ansøgernes bedømmelsesrapporter af administrative grunde er blevet udfærdiget med en betydelig forsinkelse. I særlige tilfælde kan den overordnede myndighed imidlertid afhjælpe en manglende bedømmelsesrapport ved at søge andre oplysninger (præmis 38).

Henvisning til: Rasmussen mod Kommissionen a.st., præmis 30, 31 og 32.

Det gælder endelig, at stillet over for en række tilstrækkeligt samstemmende indicier til støtte for sagsøgerens argumentation om, at der ikke er foretaget nogen virkelig sammenhængende bedømmelse af ansøgningerne, skal den sagsøgte institution fremlægge bevis - i form af objektive oplysninger, der kan prøves af Retten - for, at den har overholdt garantierne i vedtægtens artikel 45 over for den pågældende tjenestemand, der ville kunne forfremmes, og at den har foretaget en sådan sammenlignende bedømmelse (præmis 39).

Henvisning til: Retten, 30. januar 1992, sag T-25/90, Schönherr mod ØSU, Sml. II, s. 63, præmis 25; Rasmussen mod Kommissionen, a.st., præmis 33.

Retten fastslog, at på det tidspunkt, hvor den anfægtede procedure fandt sted, vedrørte den seneste bedømmelsesrapport, der forefandtes i sagsøgerens personlige aktmappe, perioden 1987-1989. Det forhold, at der ikke forelå en bedømmelsesrapport for sagsøgeren for perioden 1989-1991 i forbindelse med den bedømmelse af ansøgernes fortjenester, som blev foretaget af generaldirektøren for eksterne forbindelser (GD IA), lomne i vidt omfang tilskrives Kommissionens handlemåde. I det mindste havde Kommissionen ikke fremført oplysninger eller argumenter, på grundlag af hvilke det lomne fastslås, at generaldirektøren for GD IA havde søgt at skaffe sig oplysninger til afhjælpning af den manglende bedømmelsesrapport for perioden 1989-1991 (præmis 41-44).

Andet anbringende om tilsidesættelse af vedtægtens artikel 25

Retten bemærkede, at når Fællesskabets retsinstanser er forpligtet til af egen drift at efterprøve, om en institution har opfyldt sin begrundelsespligt, kan en sagsøger ikke fortabe sin ret til at påberåbe sig dette anbringende, blot fordi han ikke har gjort det gældende under den administrative procedure (præmis 53).

Henvisningtil: Retten, 14. juli 1994. sag T-534/93. Grynberg og Hall mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 595. præmis 59; Retten, 19. oktober 1995. sag T-562/93, Obst mod Kommissionen. Sml. Pers. II. s. 737, præmis 89.

Retten fastslog, at ansættelsesmyndigheden ikke har pligt til at begrunde sine afgørelser om forfremmelse over for de forbigåede ansøgere, hvorimod den skal begrunde en afvisning af en klage, som en forbigået ansøger har indgivet i medfør af vedtægtens artikel 90, stk. 2, hvorved begrundelsen af en afvisning nødvendigvis må anses for sammenfaldende med begrundelsen af den afgørelse, som klagen var rettet imod (præmis 56).

Henvisning til: Domstolen, 9. december 1993, sag C 115/92 P, Parlamentet mod Volger, Sml. I, s. 6549. præmis 22.

I denne sag kunne der ikke tages hensyn til indholdet af afslaget af 16. december 1994 på sagsøgerens klage, da afslaget var vedtaget efter anlæggelsen af sagen og derfor ikke kunne opfylde sit formål i forhold til sagsøgeren og Retten (præmis 57).

Henvisningtil: Retten. 12. februar 1992. sag T-52/90. Volger mod Parlamentet. Sml. II. s. 121, præmis 40 og 41.

Retten fastslog endelig hvad angår Meddelelser fra administrationen nr. 847, at dette dokument ikke kunne anses for at indeholde en tilstrækkelig begrundelse af den anfægtede afgørelse. For det første kan en generel begrundelse, der har ren proceduremæssig karakter, ikke anses for tilstrækkelig, når den individuelle og relevante begrundelse for, at en ansøger er blevet forbigået, ikke er blevet meddelt ham. For det andet kan dette dokument, som ikke indeholder nogen form for henvisning til udarbejdelsen af generaldirektørernes og cheferne for tjenestegrenenes liste, under ingen omstændigheder anses for at indeholde en korrekt beskrivelse af den fulgte procedure (præmis 58).

Henvisning til: Retten, 17. maj 1995, sag T-16/94, Benecos mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 335, præmis 35.

Konsekvenserne af de konstaterede fejl

Retten udtalte, at når en annulation af de tildelte forfremmelser var en for vidtgående foranstaltning i forhold til det retsstridige forhold, som var begået, kunne, den dels undlade at give medhold i annullationspåstanden, og dels pålægge den sagsøgte institution at betale en godtgørelse for den ikke økonomiske-skade, som den pågældende havde lidt på grund af administrationens tjenestefejl. I medfør af proportionalitetsprincippet måtte der nemlig foretages en afvejning af hensynet til de sagsøgere, som er blevet behandlet retsstridigt, og hensynet til tredjemænd, hvorfor ikke blot nødvendigheden af at genindsætte sagsøgerne i deres rettigheder måtte tages i betragtning, men også hensynet til tredjemænds berettigede forventning (præmis 60).

Henvisning til: Domstolen, 5. juni 1980, sag 24/79, Oberthür mod Kommissionen, Sml. s. 1743, præmis 13 og 14; Domstolen, 6. juli 1993, sag C-242/90P, Kommissionen mod Albani m.fl., Sml. I, s. 3839, præmis 14; Retten, 10. juli 1992, sag T-68/91, Barbi mod Kommissionen, Sml. II, s. 2127, præmis 36, 43 og 44; Retten, 23. februar 1994, forenede sager T-18/92 og T-68/92, Coussiosmod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 171, præmis 105, stadfæstet af Domstolen den 1. juni 1995, sag C-119/94 P, Coussios mod Kommissionen, Sml. I, s. 1439.

Dernæst fastslog Retten, at det ikke er tilstrækkeligt til, at der bør træffes bestemmelse om annulation af en forfremmelse, at en af ansøgernes personlige aktmappe på det tidspunkt, hvor den sammenlignende bedømmelse af deres fortjenester foretages, ikke opfylder de gældende formforskrifter eller er ufuldstændig, navnlig på grund af en manglende bedømmelsesrapport, medmindre det godtgøres, at dette forhold har kunnet have en afgørende betydning for forfremmelsesproceduren (præmis 61).

Henvisningiil: Allo mod Kommissionen.a.st., præmis 71 ; Rasmussenmod Kommissionen.a.st., præmis 31.

Retten fandt, at en annulation af den anfægtede afgørelse, i det omfang den ville medføre annullation af de individuelle afgørelser om forfremmelse, der var truffet i henhold til den såkaldte »anden forfremmelsesrunde« for regnskabsåret 1993, ville udgøre en for vidtgående foranstaltning i forhold til de konstaterede retsstridige forhold (præmis 63).

Da sagsøgeren ikke havde godtgjort, at den anfægtede procedure var behæftet med en fejl, der systematisk og generelt berørte dens gyldighed, vedrørte de konstaterede fejl bedømmelsen af hans særlige situation (præmis 64).

I denne sag ville det være urealistisk at antage, at en genåbning af den anfægtede procedure ville føre til en forfremmelse af sagsøgeren, under hensyn dels til det ringe antal disponible stillinger (højst tolv) i forhold til antallet af tjenestemænd i lønklasse A4, der kunne forfremmes, og dels det forhold, at en detaljeret gennemgang af hans personlige aktmappe havde påvist visse svagheder i hans forhold til andre mennesker (præmis 65).

Retten fastslog, at tildelingen af en symbolsk godtgørelse på 10000 BFR for den ikke-økonomiske skade, som sagsøgeren havde lidt på grund af den begåede procedurefejl og den manglende begrundelse, under disse omstændigheder udgjorde den form for erstatning, som stemte bedst såvel med sagsøgerens interesser som med tjenestens krav (præmis 66).

Erstatningspåstanden

Retten fastslog, at sagsøgeren ikke havde godtgjort, at han havde lidt det hævdede økonomiske tab (præmis 73).

Hvad angik den ikke-økonomiske skade, pålagde Retten Kommissionen at erstatte den ikke-økonomiske skade, som sagsøgeren havde lidt, navnlig på grund af, at hans bedømmelsesrapport ikke forelå i forbindelse med den anfægtede forfremmelsespro-cedure (præmis 74).

Retten fastslog, at det forhold, at en bedømmelsesrapport mangler i en tjenestemands personlige aktmappe kan medføre, at den pågældende lider et ikke-økonomisk tab, ikke blot hvis dette har lamnet påvirke hans karriere, men også, såfremt dette forhold har kunnet give anledning til usikkerhed og uro med hensyn til hans fremtid (præmis 76).

Henvisning til: Allo mod Kommissionen, a.st., præmis 89.

Retten udtalte, at sagsøgeren ikke med rette loinne hævde, at den manglende bedømmelsesrapport for 1989-1991 havde givet anledning til usikkerhed eller uro med hensyn til hans fremtid, da han selv havde anmodet om en forlængelse af den foregående rapport uden ændring af de af den ansvarlige for bedømmelsen anførte vurderinger (præmis 77).

Hvad angår bedømmelsesrapporten for 1991-1993 var forsinkelsen på fire måneder med dens udarbejdelse ikke så omfattende, at den havde kunnet medføre usikkerhed eller uro med hensyn til sagsøgerens fremtid (præmis 78).

Retten frifandt derfor Kommissionen for erstatningspåstanden, for så vidt den omfattede et økonomisk tab og en ikke-økonomisk skade ud over den, som var dækket af den ved nærværende dom tilkendte godtgørelse (præmis 79).

Konklusion:

1) Kommissionen betaler til sagsøgeren 10000 BFR som godtgørelse for ikke-økonomisk skade.