FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT G. REISCHL

FREMSAT DEN 11. DECEMBER 1980 ( 1 )

Høje Domstol.

Af de to sager, jeg i dag skal behandle, drejer den ene sig om nogle afgørelser om forfremmelse truffet af generalsekretæren for Rådet den 30. november 1978, mens den anden omhandler den udtalelse i den i artikel 43 i vedtægten for tjenestemænd forudsatte betydning, der blev udfærdiget for sagsøgerens vedkommende for perioden 1. november 1975-31. oktober 1977.

Minia Schiavo, som er sagsøger i disse sager, blev ansat i Rådet som tjenestemand på prøve (assisterende oversætter i lønklasse LA 7) den 16. december 1972. Hun blev fastansat med virkning fra den 16. juli 1973. I tiden 1. september 1978 -31. august 1979 havde hun tjenestefrihed af personlige årsager, og denne blev siden forlænget til den 31. juli 1980. Under retsforhandlingerne er det blevet oplyst, at hun siden er udtrådt af Fællesskabernes tjeneste netop mens disse sager har verseret, og at hun i anledning heraf har modtaget de i vedtægten fastsatte godtgørelser.

Den 31. oktober 1973 og igen den 31. oktober 1975 blev der for hende udfærdiget en udtalelse vedrørende »kvalifikationer, tjenstlig indsats og adfærd«. Hun havde ingen indvendiger at fremføre mod disse.

Derimod var hun ikke tilfreds med den udtalelse, der blev udfærdiget for perioden 1. november 1975 - 31. oktober 1977, fordi hendes kontorchef, der var hendes første bedømmer, deri havde udtalt sig mindre gunstigt om hende, end tilfældet var i de to første udtalelser, og det skønt det i en note fra hendes kontorchef af 14. juni 1976, var blevet anerkendt, at hun besad særdeles gode italiensk-, engelsk- og franskkundskaber, og den 23. juni 1976 var blevet udvalgt til at deltage i et græskkursus, som hun havde afsluttet med godt resultat i august 1976, og derefter af sin kontorchef den 16. december 1976 var blevet indstillet til forfremmelse. Efter at hun mundtligt havde ytret sin kritik af udtalelsen, blev denne den 16. februar 1978 af hendes kontorchef ændret til det bedre. Alligevel stillede hun ved skrivelse af 6. marts 1978 krav om yderligere forbedringer af udtalelsen, hvilket hendes første bedømmer afslog den 9. marts 1978. Hun rettede derefter den 17. marts 1978 en anmodning til sin anden bedømmer, der den 25. maj 1978 tilføjede en vurderende udtalelse, som godt kan kaldes positiv. Ikke desto mindre tilkendegav Mirtia Schiavo den 15. juni 1978, at det var hendes agt at indgive klage mod bedømmelsen, hvilket formelt skete den 11. september 1978. I anledning heraf blev den for hende udfærdigede udtalelse den 17. juli 1978 tilstillet det bedømmelsesudvalg, som findes i Rådet. Dette udvalg afgav så imidlertid efter høring den 6. november 1978 af sagsøgeren en negativ udtalelse til hendes begæring om ændring. Generalsekretæren for Rådet stadfæstede herefter i en note af 8. december 1978 udtalelsen og tilstillede sagsøgeren denne vedlagt udtalelsen fra bedømmelsesudvalget, hvilke dokumenter hun modtog den 18. december 1978. Sagsøgeren returnerede udtalelsen i underskrevet stand den 28. december 1978, idet hun forbeholdt sig sin ret til senere at anfægte dens rigtighed.

Mens dette gik for sig, var afgørelserne om forfremmelse for året 1977 under forberedelse. Det rådgivende Udvalg for Forfremmelse holdt møder i tiden 13. oktober - 9. november 1978 og afgav udtalelse den 22. november 1978. Afgørelserne om forfremmelser blev derefter truffet den 30. november 1978, og en fortegnelse over de forfremmede tjenestemænd blev opslået i Rådets bygninger den 6. december 1978.

Sagsøgeren — der ikke var blevet forfremmet — indgav den 25. marts 1979 i anledning heraf en klage, der blev modtaget i Rådet den 4. april 1979. I denne klage stillede hun krav om annullation af afgørelserne om forfremmelse under henvisning til en række omstændigheder, som jeg skal vende tilbage til i det følgende.

Samme dag, altså den 25. marts 1979, tilstillede sagsøgeren generalsekretæren for Rådet en anden skrivelse, hvori hun under henvisning til artikel 175 i EØF-traktaten anmodede om, at der blev truffet en formelig og begrundet afgørelse vedrørende hendes begæring om ændring af den af hende kritiserede udtalelse, samt om, at denne udtalelse blev annulleret.

Generalsekretæren besvarede denne anden skrivelse den 18. juni 1979. Han anførte herved, at artikel 175 i EØF-traktaten ikke var anvendelig i det foreliggende tilfælde og henviste i øvrigt til sin note af 8. december 1978, af hvilken det fremgik, at ansættelsesmyndigheden havde truffet en afgørelse med hensyn til sagsøgerens begæring om ændring. I endnu en skrivelse af 18. juni 1979 meddelte generalsekretæren som svar på den klage, som sagsøgeren havde indgivet over afgørelserne om forfremmelse, at denne måtte afvises, fordi den ikke var indgivet inden for den i artikel 90, stk. 2, i vedtægten fastsatte frist, dvs. inden 3 måneder efter meddelelsen om afgørelserne om forfremmelse ved opslag i Rådets bygninger.

Sagsøgeren anlagde herefter den 3. august 1979 to sager.

Hun har i sag 122/79 nedlagt påstand om, at afgørelserne af 30. november 1978 om forfremmelse af en række tjenestemænd i sprogtjenesten samt alle herved forudgående akter, herunder udtalelsen fra forfremmelsesudvalget, annulleres.

I sag 123/79 har hun nedlagt påstand om, at meddelelsen af 8. december 1978 og den stiltiende afvisning af hendes klage af 25. marts 1979 samt alle de herved forudgående akter, herunder udtalelsen fra bedømmelsesudvalget, annulleres.

Mit forslag til afgørelse vil fremgå af det følgende.

I — Formaliteten

Rådet har nedlagt påstand om afvisning af begge sager. I sag 123/79 er denne afvisningspåstand endog, i overensstemmelse med artikel 91 i procesreglementet, fremsat i et særskilt svarskrift.

1. Sag 122/79

a) Rådet har indledningsvis ønsket en afgørelse af, hvilken betydning det har, at stævningen ikke som foreskrevet i artikel 37, stk. 3, i procesreglementet er dateret. Jeg må medgive sagsøgeren, at denne undladte datering bliver uden betydning, både fordi procesreglementet ikke udtrykkeligt behandler tilsidesættelsen af den omhandlede regel som en afvisningsmangel, og fordi det i artikel 37, stk. 3, hedder: »Alene datoen for indleveringen til justitskontoret har betydning ved beregning af procesfristerne«. I den foreliggende sag skete indleveringen den 3. august 1979, og denne dato kan fastslås med sikkerhed. Jeg mener desuden ikke, at der findes nogen almindelig procesretlig grundsætning, hvorefter dateringen af stævningen har så stor betydning, at sagen må afvises, hvis den mangler.

b) Rådet har gjort gældende, at sagen under alle omstændigheder skal afvises, fordi der ikke inden dens anlæg som foreskrevet i artikel 91, stk. 2, i vedtægten er indgivet klage inden for den i dennes artikel 90, stk. 2, fastsatte frist. Det har herved henvist til artikel 90, stk. 2, hvorefter klagefristen for en tredjemand, som kan skades af en afgørelse af individuel karakter, løber »fra den dag, han har fået kendskab til afgørelsen, dog senest fra den dag den offentliggøres«. Afgørelserne om forfremmelse af 30. november 1978, som denne sag drejer sig om, blev offentliggjort ved opslag den 6. december 1978, og når denne dato lægges til grund, må derfor den den 4. april 1979 registrerede klage anses for for sent indgivet. Sagsøgeren er derimod af den opfattelse, at klagefristen løber fra offentliggørelsen af afgørelserne om forfremmelse i månedsbladet for personalet, og denne skete først i januar 1979. Hun henviser herved til, at der i artikel 25 i vedtægten for tjenestemænd gøres en klar sondring netop blandt andet for så vidt angår afgørelser om forfremmelse mellem offentliggørelse ved opslag og offentliggørelse i månedbladet for personalet. Hun mener blandt andet også, fordi der er tale om betingelser, der skal gælde kumulativt, at dette må medføre, at sådanne akter først får retsvirkninger ved offentliggørelsen i månedsbladet. Offentliggørelse i den i artikel 90 i vedtægten forudsatte betydning vil sige offentliggørelsen i månedsbladet, i hvilken forbindelse det desuden er værd at bemærke sig, at sagsøgeren i sin tid havde tjenestefrihed af personlige årsager og derfor ikke kunne gøre sig bekendt med afgørelserne om forfremmelse gennem opslaget i Rådet bygninger. Jeg er på dette punkt mest tilbøjelig til at give Rådet medhold. Jeg mener nu for det første ikke, at det med rette kan hævdes, at også afgørelser af individuel karakter i kraft af bestemmelserne i vedtægtens artikel 25 først bliver virksomme ved offentliggørelsen i månedsbladet for personalet. Sådanne afgørelser virker jo i realiteten fra det tidspunkt, de meddeles dem, de angår, og den i vedtægtens artikel 25 fastsatte offentliggørelse i månedsbladet skal klart nok alene tjene til almindelig orientiering. I øvrigt er det forkert alene at gå ud fra den franske udgave af vedtægten og af de i artiklerne 90 og 25 anvendte ord »publication« eller »publié« at udlede, at der er tale om én og samme foranstaltning. Det er nemlig værd at bemærke sig, at den tyske udgave af vedtægten for tjenestemænd bruger ordet »Bekanntmachung«, hvilket ord i artikel 25 bruges i forbindelse med »Aushang«. Endelig må man have hele sammenhængen i artikel 90, stk. 2, andet led, for øje. Bestemmelsen angiver, at klagefristen for en tredjemand principielt begynder at løbe fra den dag, han har fået kendskab til afgørelsen, dog senest fra den dag, den offentliggøres. Dette betyder, at når der ikke skal føres bevis for det tidspunkt, hvor kendskab konkret blev erhvervet, bliver det den dag, på hvilken det var muligt at erhverve kendskab, der bliver afgørende; og herved bliver et opslag af afgørelserne tilstrækkeligt som almindeligt meddelelsesmiddel, når der er tale om afgørelser om forfremmelse, der alene angår tjenestemænd i en institution. Rådet har endvidere med god grund henvist til retssikkerhedssyn, der i forbindelse med overholdelsen af en frist har en særlig betydning og faktisk ikke kan tilgodeses, hvis det er offentliggørelsen i månedsbladet, der ofte sker lang tid efter vedtagelsen af de omhandlede foranstaltninger og deres offentliggørelse ved opslag, der lægges til grund. En sådan fristmæssig smidighed kan bestemt ikke anbefales af hensyn til de personer, der begunstiges ved en afgørelse, og det samme må gælde tjenestemænd, der af en eller anden grund ikke opholder sig på deres tjenestested, når disse dog i egen interesse uden vanskelighed i god tid kan skaffe sig oplysninger om vigtige foranstaltninger inden for personaleforvaltningen, når disse er blevet meddelt ved opslag. Da sagsøgerens klage nu utvivlsomt blev indgivet for sent, når fristen regnes fra datoen for opslaget af afgørelserne om forfremmelse i sagsøgtes bygninger, vil det altså på baggrund af artikel 91, stk. 2, i vedtægten kun kunne fastslås, at sagen skal afvises.

c) Det vil herefter faktisk være overflødigt at tage stilling til to andre indsigelser. Den første går ud på, at klagen ikke som foreskrevet i artikel 90, stk. 3, er indgivet ad tjenestevejen. I den anden fastslår Rådet, at der foreligger en åbenbar vildfarelse med hensyn til causa petendi, idet sagen angiveligt i mangel af en udtrykkelig afgørelse vedrørende klagen er anlagt mod den stiltiende afvisning af denne, mens klagen af 18. juni 1979 faktisk ifølge Rådet blev udtrykkeligt afvist. Hertil skal jeg i al korthed bemærke følgende : Førstnævnte forhold kan som anført af sagsøgeren reelt anses for betydningsløst, eftersom klagen kom frem, og eftersom generalsekretæren i den afgørelse, han traf i den anledning den 18. juni 1979, ikke påtalte denne fejl. Det er for så vidt angår den anden indsigelse unødvendigt at undersøge, om der også kan tales om stiltiende afvisning af en klage, når der er truffet en formelig afgørelse, der ikke beskæftiger sig med klagegrunden, fordi klagen er blevet anset for for sent indgivet. Af påstandene i stævningen og af angivelsen af tvistens genstand fremgår klart, at sagsøgeren bestrider lovligheden af afgørelserne om forfremmelse af 30. november 1978. Man behøver derfor ikke efter min mening at standse op i et forsøg på at finde ud af, om stævningen indeholder en korrekt fremstilling og vurdering af den forudgående klageprocedure og af dennes resultater.

2. Sag 123/79

Også denne sag er påstået afvist af forskellige grunde.

a) For så vidt angår indsigelsen om, at heller ikke denne stævning er dateret, skal jeg henvise til, hvad jeg har anført om denne indsigelse i sag 122/79.

b) For indsigelsen om, at sagen er for sent anlagt, ligger det i denne sag egentlig relevante forhold i sagsøgerens ønske om, at den udtalelse, der den 16. februar 1978 i medfør af artikel 43 i vedtægten blev udfærdiget vedrørende hendes kvalifikationer, tjenstlige indsats og adfærd for så vidt angår perioden 1. november 1975 - 31. oktober 1977, efterprøves ved Domstolen. Da sagsøgeren forgæves havde forsøgt at få sin første bedømmer til at ændre denne udtalelse, rettede hun den 17. marts 1978 en anmodning til sin anden bedømmer, og opnåede herved den 12. marts 1978, at udtalelsen blev ændret og suppleret på visse punkter. Men hun var stadigvæk utilfreds og oplyste derfor den 15. juni 1978, at det var hendes agt at indgive klage, hvilket hun formelt gjorde den 11. september 1978 under henvisning til sin note af 15. juni 1978. Ifølge Rådets afgørelse af 18. oktober 1977 om fastsættelse af almindelige gennemførelsesbestemmelser til artikel 43 i vedtægten for tjenestemænd medfører, som det fremgår af artikel 9 sammenholdt med artikel 6, tjenestemandens blotte tilkendegivelse af, at han har til hensigt at indbringe en klage, at sagen indbringes for bedømmelsesudvalget. Dette skete i det foreliggende tilfælde den 17. juli 1978; udvalget afgav udtalelse den 28. november 1978. I denne udtalelses konklusion fastsloges det, at gennemgangen af sagsøgerens indvendninger havde vist, at der ikke forelå noget forhold »der taler for en ændring af vurderingerne i udtalelsen ...«. Generalsekretæren for Rådet meddelte derefter i den allerede nævnte note af 8. december 1978 på ansættelsesmyndighedens vegne, at bedømmelsesudvalgets udtalelse var blevet tilstillet den anden bedømmer, og at denne ikke havde fundet det nødvendigt at ændre udtalelsen. Noten anførte også, at den kritiserede udtalelse, som generalsekretæren havde stadfæstet, hermed blev endelig, og at klageproceduren således var afsluttet. Denne note blev sammen med den endelige udtalelse tilstillet sagsøgeren den 18. december 1978. Imidlertid kan i henhold til artikel 3 i Rådets afgørelse af 18. oktober 1977 om fastsættelse af almindelige gennemførelsesbestemmelser til artikel 43 i vedtægten en tjenestemand, der ikke kan godkende udtalelsens indhold, efter at udfærdigelsesproceduren er afsluttet og efter en tilkendegivelse af, at han har til hensigt at klage, i henhold til artikel 90 i vedtægten indbringe klage inden for en frist på tre måneder. Denne frist løber ifølge artikel 6 fra datoen for tjenestemandens modtagelse af udtalelsen fra den anden bedømmer. Sagen forelægges derefter i henhold til artikel 10 bedømmelsesudvalget, der fremsender sin udtalelse til den anden bedømmer, der så udfærdiger den endelige undtalelse. Artikel 10 bestemmer endvidere, at ansættelsesmyndigheden stadfæster udtalelsen og fremsender den til den bedømte tjenestemand, hvilket, som det udtrykkeligt fastslås i artiklens stk. 5, bringer klageproceduren til afslutning. Endelig bestemmes det i afgørelsens artikel 12, at den endelige udtalelse kan indbringes for De europæiske Fællesskabers Domstol i henhold til artikel 91 i vedtægten. Det er i den foreliggende sag derfor klart, at det er den formelige klage af 11. september 1978, der skal anses for det afgørende skridt fra sagsøgerens side med henblik på ændring af den hende vedrørende udtalelse. Den særlige procedure, hun hermed indledte, afsluttedes ved en udtrykkelig akt fra ansættelsesmyndigheden, nemlig ved generalsekretærens note af 8. december 1978. Sagsøgeren skulle efter at være nået sa vidt have indbragt sagen for Domstolen inden for den i artikel 91 i vedtægten fastsatte frist, der var begyndt at løbe på datoen for modtagelsen af noten (18. december 1978). Sagen kunne i marts 1979 ikke længere forelægges ansættelsesmyndigheden. Dette følger af artikel 10, stk. 5, i Rådets afgørelse; der kan herom også henvises til Domstolens dom i de forenede sager 6 og 97/79 (Daniele Grassi mod Rådet, dom af 3. juli 1980), hvorefter der kan anlægges sag mod en endelig udtalelse og ikke herudover rejses krav om forudgående indgivelse af klage. Sagen, der alene er anlagt mod ansættelsesmyndighedens svar efter den fornyede henvendelse, denne modtog i marts 1979, skal derfor som følge af dette svars rent bekræftende karakter, der ikke har kunnet medføre at en ny frist begyndte at løbe, anses for for sent anlagt og skal derfor afvises. Sagsøgerens anbringende om, at generalsekretærens note af 8. december 1978 ikke har haft retsvirkninger og ikke kan anses for en afgørelse, fordi den uanset bestemmelserne i artikel 25 i vedtægten ikke indeholder nogen begrundelse, kan ikke medføre et andet resultat. Selv bortset fra, at der ifølge retspraksis for udtalelser i den i artikel 43 i vedtægten forudsatte betydning kun gælder en begrænset begrundelsespligt og fra, at henvisningen til bedømmelsesudvalgets udtalelse kan opfattes som en begrundelse, er det forkert, som sagsøgeren at mene, at en ubegrundet retsakt ikke har retsvirkninger; den er nemlig i det højeste mangelfuld, og dette kan gøres gældende under en retssag. Og selv om det skulle lægges til grund, at den omhandlede note fra generalsekretæren var betydningsløs af grunde som anført, måtte klagen dog i medfør af artikel 90, stk. 2, i vedtægten for tjenestemænd anses for stiltiende afvist ved udløbet af fristen på fire måneder fra klagens indgivelse, således at det heller ikke her ville have været muligt rettidigt at lægge sag an. En undersøgelse af de indsigelser, der i øvrigt er fremført vedrørende formaliteten, er herefter unødvendig for at fastslå, at også sag 123/79 skal afvises.

II — Selv om der herefter kun med tvivlsom føje kan siges at være grund til at beskæftige sig med sagernes realitet, vil jeg dog i den forbindelse i al korthed tillade mig følgende bemærkninger:

1. Sag 122/79:

Afgørelserne om forfremmelse af 30. november 1978 er blevet anfægtet med den begrundelse, at sagsøgeren uden grund herved blev ladt ude af betragtning, ja, at hun endog ved vedtagelsen af disse afgørelser blev rent ud ignoreret både af forfremmelsesudvalget og af ansættelsesmyndigheden. Sagsøgeren har desuden i replikken — om der herved er tale om nye og dermed uantagelige søgsmålsgrunde, får stå hen — anført, at hun havde et krav på at blive forfremmet, der efter hendes opfattelse blev tilsidesat, selv om hun opfyldte alle betingelser for forfremmelse, og at denne bevidste udelukkelse af hende bevises ved den omstændighed, at den anden bedømmer først udtalte sig den 25. maj 1978, selv om han havde fået sagen forelagt allerede i marts, dvs. i strid med den i »Guide de la notation« anførte regel, hvorefter den anden bedømmer er forpligtet til at udtale sig inden fjorten dage.

Sagsøgeren kan ikke gennemføre sit krav på grundlag af disse betragtninger.

a) Rådet har korrekt gjort gældende, at afgørelser om forfremmelse i forhold til tjenestemænd, der ikke er kommet i betragtning, ikke behøver begrundelse. Dette fremgår klart af den på side 10 i svarskriftet påberåbte righoldige retspraksis. Anbringendet om manglende begrundelse er altså bestemt ikke relevant.

b) Endvidere er det i praksis allerede gentagne gange eftertrykkeligt fastslået, at der ikke kan foreligge nogen ret til at blive forfremmet. Ansættelsesmyndigheden skal, når forudsætningerne for en forfremmelse foreligger, efter eventuel høring af et forfremmelsesudvalg foretage en sammenlignende undersøgelse af den fortjenstfuldhed, der vil være tale om, og derefter træffe sin afgørelse, deikun i meget begrænset omfang kan efterprøves ved Domstolen. Det negative resultat, som nævnte sammenlignende undersøgelse i det foreliggende tilfælde medførte for sagsøger, kan bestemt ikke kaldes åbenbart urigtigt, fordi der forelå gode udtalelser om hende i to dokumenter, der i øvrigt kan antages at have været ansættelsesmyndigheden bekendt, idet de indgik i hendes personlige akter. Jeg tænker hermed på hendes kontorchefs allerede omtalte indstilling til forfremmelse af 16. december 1976 og på dennes ligeledes omtalte note af 14. juni 1976, hvori han attesterede, at sagsøgeren besad særdeles gode italiensk-, fransk- og engelskkundskaber samt en udmærket universitetsuddannelse. Det må i denne forbindelse ganske enkelt ikke glemmes, at sagsbehandlingen under forfremmelsesproceduren foregik i november 1978, og at hovedvægten herved blev lagt på den helhedssituation, der da forelå, og i hvilken sagsøgeren så vel ikke i samme grad som andre tjenestemænd fortjente at blive forfremmet.

c) Sagsøgeren mener at kunne tage den omstændighed, at den anden bedømmer ikke tog stilling til hendes ændringsbegæring inden for den fastsatte frist, som et yderligere udtryk for en allerede ved indledningen af forfremmelsesproceduren foreliggende negativ holdning til hendes person; men forklaringen på denne forsinkelse er den enkle, at der skulle anvendes en ny bedømmelsesmetode for et stort antal tjenestemænd ved denne lejlighed, efter at Rådets hidtil gældende afgørelse af 25. maj 1964 var blevet erstattet af Rådets afgørelse af 18. oktober 1977. Det kan altså ikke på grundlag af det af sagsøgeren fremførte fastslås, at hun bevidst skulle forbigås ved forfremmelsesproceduren, fordi hun var medlem af eksekutivudvalget inden for Union syndicale.

d) Sagsøgeren har endelig draget i tvivl, at forfremmelsesudvalget har fået forelagt de for en forfremmelse relevante dokumenter i hendes personlige akter — og har herved som bekendt henholdt sig til, at den hende vedrørende udtalelse for perioden 1. november 1975-31. oktober 1977 på det afgørende tidspunkt var til behandling i bedømmelsesudvalget, og at forfremmelsesudvalget udtalte sig otte dage før dette —; det afgørende i denne forbindelse bliver, at Rådet uimodsagt har erklæret, at forfremmelsesudvalget rådede over de dokumenter i de personlige akter vedrørende de tjenestemænd, der kunne komme i betragtning, herunder de i artikel 43 i vedtægten omhandlede udtalelser, som det skulle bruge. I sagsøgerens tilfælde kunne dette for så vidt angår udtalelsen vedrørende perioden 1. november 1975 - 31. oktober 1977 uden videre ordnes ved hjælp af kopier, anføres det fra Rådets side. Det har i forbindelse med denne sidste oplysning ingen betydning at efterprøve, om en kopiering som omhandlet er forenelig med artikel 26 i vedtægten for tjenestemænd og med Rådets afgørelse 184/78, hvori det fremhæves, at dokumenter som de omhandlede er fortrolige. I alt fald har Rådet til yderligere oplysning herom kunnet anføre, at fotokopiering inden for dets tjenestegrene varetages af tjenestemænd, for hvilke der gælder en særlig streng tavshedspligt. Rådet har endvidere kunnet oplyse, at den omstændighed, at bedømmelsesudvalget afgav udtalelse efter forfremmelsesudvalget, ikke havde betydning, fordi dets udtalelse om nødvendigheden af at genoptage behandlingen af den for sagsøgeren udfærdigede udtalelse var negativ. Dertil kommer, at selve afgørelserne om forfremmelse først blev truffet efter, at bedømmelsesudvalget havde afgivet udtalelse. Ansættelsesmyndigheden, der traf disse afgørelser, var under alle omstændigheder i besiddelse af alle nødvendige dokumenter, herunder den endelige udtalelse for sagsøgeren, der netop i kraft af bedømmelsesudvalgets udtalelse ikke havde undergået ændringer.

e) Dersom det i modsætning til den af mig forfægtede opfattelse findes, at sag 122/79 kan behandles i realiteten, skal sagsøgers påstand derfor bestemt forkastes.

2. Sag 123/79:

Sagsøgeren har i den anden af hende anlagte sag gjort gældende, dels, at den allerede flere gange nævnte note af 8. december 1978 blot var en bekræftelse af bedømmelsesudvalgets udtalelse og ikke en begrundet afgørelse, og dels, at den ikke blev meddelt hende forskriftsmæssigt, men blot tilsendt hende med posten. Sagsøgeren henviser i øvrigt til støtte for sit anbringende om urigtigheden af den for hende for perioden 1. november 1975 — 31. oktober 1977 udfærdigede udtalelse til de to udtalelser vedrørende de tidligere relevante perioder, der var klart bedre, samt til den også tidligere omtalte note af 16. december 1976 fra hendes forhenværende kontorchef, hvori hun blev indstillet til forfremmelse. Den omtvistede udtalelse betegner et logisk brud i forhold til de tidligere udtalelser, og den omstændighed, at sagsøgeren ikke på noget tidspunkt i den periode, den omtvistede udtalelse angår, fik at vide, at hendes indsats var dalet, er også et vidnesbyrd herom.

a) Rådet har hertil meget relevant bemærket, at generalsekretærens note af 8. december 1978 ikke var en bekræftelse af bedømmelsesudvalgets udtalelse, men derimod en stadfæstelse i henhold til artikel 10, stk. 5, i Rådets afgørelse af 18. oktober 1977 om fastsættelse af almindelige gennemførelsesbestemmelser til artikel 43 i vedtægten, af den endelige udtalelse. Desuden er det, som det fremgår af dom af 25. november 1976 i sag 122/75 (Berthold Küster mod Europa-Parlamentet, Sml. 1976, s. 1685), ikke den almindelige begrundelsespligt i henhold til artikel 25 i vedtægten, der gælder på dette område, men derimod særlige regler. Og da Rådets afgørelse af18. oktober 1977, der må anses for at indeholde særlige regler af nævnte art, ikke kræver nogen begrundelse af den endelige udfærdigelse af en udtalelse i den i afgørelsens artikel 10 forudsatte betydning, og da endvidere generalsekretæren i sin note har henholdt sig til bedømmelsesudvalgets udtalelse, vil det være klart, at noten af 8. december 1978 ikke kan anfægtes under henvisning til, at den ikke indeholder en fyldestgørende begrundelse. For så vidt angår den måde, hvorpå denne note blev meddelt, vil det være tilstrækkeligt at henvise til dom af 12. oktober 1978 i sag 86/77 (Kuno Ditterich mod Kommissionen, Sml. 1978, s. 1855), hvori Domstolen udtrykkeligt fastslog, at vedtægtens artikel 25 ikke angiver de nærmere betingelser for, hvorledes en afgørelse skal meddeles, og at meddelelsen derfor anses for at have fundet sted, når afgørelsen faktisk er nået frem til tjenestemanden, »uanset hvilket middel, der er blevet benyttet ved fremsendelsen«.

b) Vedrørende de fejl, hvormed en udtalelse i medfør af artikel 43 i vedtægten kan være behæftet, og som kan tillægges betydning ved domstolskontrollen, skal der endnu engang henvises til den allerede nævnte dom i sag 122/75. Det fremhæves heri, og efter min mening med god grund, at det under en retssag kun kan undersøges, om der ved tilblivelsen af vurderinger er begået fejl vedrørende form eller fremgangsmåde, eller om disse vurderinger hviler på en åbenbar vildfarelse eller på overvejelser, der er udtryk for magtfordrejning. Den tidligere nævnte dom i de forenede sager 6 og 97/79 ligger også på linje hermed. Også heri fremhæves det, at udtalelser i medfør af artikel 43 i vedtægten ikke er underkastet fuld legalitetskontrol, idet efterprøvelsen kun kan gælde eventuelle mangler ved formen, åbenbare faktiske vildfarelser eller forfølgelsen af usaglige formål ved vurderingerne. På denne baggrund bliver sagsøgerens argument om, at de tidligere for hende udfærdigede udtalelser var bedre og om, at hun i december 1976 blev indstillet til forfremmelse, utilstrækkeligt. Det er herved ikke blot vigtigt at bemærke sig, at Rådet ændrede udtalelsesordningen i 1977, hvilket uden videre kan forklare en række forskelle i forhold til tidligere vurderinger. Man får også det — til den anden bedømmers erklæringer svarende — indtryk, at de udtalelser der tidligere var udfærdiget for sagsøgeren, og som indstillingen til forfremmelse vel var grundet på, overhovedet ikke var utvetydigt bedre, men i det store og hele indeholdt vurderinger svarende til vurderingerne i den sidst udfærdigede udtalelse. Denne anfægtede udtalelse indeholder jo faktisk ingen angivelse, der er ringere end »godt«, og i fem af de atten underinddelinger anføres endog »meget godt«. Om sagsøgerens sprogkundskaber anføres, at hun har meget gode italiensk- og engelskkundskaber og gode franskkundskaber, hvilket ligger helt på linje med de tidligere udtalelsers angivelser. Om sagsøgeren siges det endvidere — efter rettelse — at hun er i besiddelse ikke blot af »una certa buona volontà«, men endog af »una notevole buona volontà«. Jeg begriber ikke, at der herefter kan tales om et »logisk brud« i vurderingerne, der kan begrunde et krav om annullation af den sidste af disse.

c) Også sagsøgerens påstand i den anden sag skal altså, såfremt denne kan antages til realitetsbehandling, fuldstændigt forkastes.

III — Det kan efter det, der er blevet fremført under den mundtlige forhandling om sagsøgerens udtræden af tjenesten i Fællesskabet, spørges, om hun ikke — fordi hun har manglet interesse i sagens fortsættelse — ville have gjort rettest i at hæve sagerne, og om undladelsen heraf ikke kan begrunde, at sagsøgeren tilpligtes at afholde samtlige efter fratrædelsen påløbne omkostninger, fordi hun har forvoldt disse ved unødig trætte. Jeg er imidlertid ikke helt tilfreds med at bringe dette i forslag. Interesse i sagens fortsættelse kan faktisk anerkendes, dels fordi den anfægtede udtalelse stadig findes i de personlige akter og kan få betydning, hvis sagsøgeren igen indtræder i Fællesskabets tjeneste, og dels fordi spørgsmålet om, hvorvidt sagsøgeren med urette blev forbigået ved forfremmelserne i 1977, ved hvilke den anfægtede bedømmelse også var af betydning, kan have haft indflydelse på betingelserne for fratrædelsen.

På den anden side kan det spørges, om der i det foreliggende tilfælde og i alt fald, som Rådets befuldmægtigede mener, for så vidt angår sag 123/79, kan tales om et alt for uovervejet søgsmål, og om sagsøgeren ikke i anledning heraf og i lighed med, hvad der var tilfældet i de forenede sager 6 og 97/79, bør tilpligtes at afholde samtlige de af dette affødte omkostninger. Jeg mener ikke, at denne løsning er passende, såfremt mit forslag om afvisning af sagen vinder gehør, idet der for så vidt først er tilvejebragt fuldstændig klarhed ved førnævnte dom, der først blev afsagt efter nærværende sagers anlæg. Man kan tilmed i den nærværende sag ikke komme uden om, at det gennem den administrative procedure i et vist omfang lykkedes sagsøgeren at få den af hende kritiserede bedømmelse ændret til det bedre, og at der herefter næppe kan tales om nogen forskel af betydning i forhold til den vurdering, der var givet for tidligere perioder. Imidlertid skal der heller ikke ses bort fra, at der i sagsøgerens øjne, navnlig i betragtning af de to vurderinger fra 1976, stadig kunne være grund til at anse sig for krænket, eller fra, at hun fremdelses måtte være utilfreds med, at ansættelsesmyndigheden efter hendes klage i september 1978 ikke traf en særskilt og begrundet afgørelse vedrørende den af hende kritiserede bedømmelse.

Jeg finder det under disse omstændigheder ikke helt åbenbart, at sagsanlæggene har været for uovervejede, og jeg foreslår derfor en afgørelse vedrørende sagens omkostninger efter reglen i procesreglementets artikel 70.

IV — Af samtlige ovenfor anførte grunde foreslår jeg, at de to af Mirtia Schiavo anlagte sager afvises, og at spørgsmålet om sagens omkostninger afgøres efter artikel 70 i procesreglementet for Domstolen.

( 1 ) – Oversat fra tysk.