MERONI /HØJE MYNDIGHED
under disse vilkår overlades derved kompetencedelegationen ibeslutning nr.14/55
Bruxelles-organerne etfritskøn, som indebærer omfattende diskretionære beføjelser,
ogsom ikke kan anses forforeneligt med traktatens krav;
beslutningen af24.oktober 1956 harhjemmel iengenerel beslutning, som lider af
retlige mangler iforhold tiltraktaten, ogbørogså afdenne grund annulleres.
Pågrundlag afdisse præmisser,
udtaler ogbestemmer
DOMSTOLEN
1.Sagen kan antages tilrealitetsbehandling,
2.Den Høje Myndigheds beslutning af24.oktober 1956 —der kan
tvangsfuldbyrdes ifølge traktatens artikel 92—som ermeddelt sag­
søgeren pr.post den 12.november 1956, oghvorefter sagsøgeren til­
pligtes atbetale 54819656 lire (fireoghalvtredsmillioner ottehun­
dredenittentusinde sekshundredeseksoghalvtreds) tiludligningskassen
forimporteret skrot, 36,rueRavenstein, Bruxelles, annulleres.
Afsagt ioffentligt retsmøde iLuxembourg den13.juni 1958.
A.van Houtte
JustitssekretærM.Pilotti
Præsident
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT KARL ROEMER
Indhold
A—Indledende bemærkninger 76
B—Vedrørende sagsøgernes søgsmålskompetence oglovlige repræsentation . 77
C—Undersøgelse afsøgsmålsgrundene ogdisses rækkefølge 77
I—Nødvendigheden afensådan undersøgelse 77
II—Redegørelse forskrotudligningsordningens retlige opbygning ... 77
III—Indplaceringen ogrækkefølgen afdefremførte indvendinger .... 80
75

FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA HR. ROEMER —SAG 9/56
D—Sagernes antagelse tilrealitetsbehandling 81
E—Deenkelte søgsmålsgrundes antagelse tilrealitetsbehandling 81
F—Undersøgelse afdeenkelte søgsmålsgrunde 83
I—Indvendinger, derdirekte angår deanfægtede individuelle beslut­
ninger 83
II—Yderligere søgsmålsgrund verdrørende sag9/56: Skønsmæssig an­
sættelse exofficio 86
III — Indvendinger, derangår fastsættelsen afbidragssatserne 90
IV — Indvendinger, derangår Den Høje Myndigheds generelle beslut­
ninger 94
G — Resultat ogforslag tilafgørelse 95
HøjeRet.
Jegvilidagfremsætte forslag tilafgørelse ito
sager:
1.iretstvisten »Meroni &Co., Industrie
Metallurgiche, S.p.A.« som harhoved­
sæde iMilano, repræsenteret afingeniør
Aldo Meroni, amministratore,
mod
Den Høje Myndighed forDet europæiske
Kul- ogStålfællesskab (register nr. 9,
1956);
2.iretstvisten »Meroni &Co., Industrie
Metallurgiche, Società inaccomandita
semplice«, som harhovedsæde iErba, pro­
vinsen Como, repræsenteret afhr.Ago­
stino Artioli, procuratore,
mod
Den Høje Myndighed forDeteuropæiske
Kul- ogStålfællesskab (register nr. 10,
1956).
A — Indledende bemærk­
ninger
Disse søgsmål eranlagt aftoselvstændige itali­
enske selskaber ogerikke blevet forenede un­
dersagens gang.
Ihvert afspørgsmålene anfægtes enindivi­
duel beslutning fraDen Høje Myndighed.
Disse individuelle beslutninger gårudpåatopkræve ogindkassere etidetosager forskel­
ligtpengebeløb, som beslutningernes adressa­
terskulle skylde iform afbidrag til»udlig­
ningskassen forimporteret skrot«.
Søgsmålsgrundene oganbringenderne isag
10/56 har detsamme indhold som dem, der
bliver gjort gældende isag9/56. Idenne sag
forekommer en yderligere søgsmålsgrund
udledt afden omstændighed, atberegnings­
grundlaget fordeskyldige bidragsbeløb erble­
vetskønsmæssigt ansat afudligningskassen,
ogatsagsøgeren fremfører flere indvendinger
imod denne skønsmæssige ansættelse.
Jegmener attilgodese kravet om, atdeyder­
ligere anbringender, som udledes afden
skønsmæssige ansættelse samt den deraf
følgende søgsmålsgrund må blive behandlet
særskilt ,vedatfremhæve desærlige aspekter
ved denne delaftvisten.
Den omstændighed, atsagsøgerne ogden
sagsøgte under denmundtlige retsforhandling
rent faktisk idisse tosager afgav deres redegø­
relser forDomstolen, fælles oguadskilleligt,
taler også forden afmig valgte fremgangs­
måde.
Jeggørderfor opmærksom på,atmin frem­
stilling —medmindre detmodsatte udtrykke­
ligt bliver fremhævet —gælder forbegge
sager.
76

MERONI /HØJE MYNDIGHED
B — Vedrørende sagsøger­
nes søgsmålskompe­
tence oglovlige
repræsentation
1.Meroni &Co., Industrie Metallurgiche,
S.p.A., Milano, repræsenteres afAldo
Meroni, amministratore, som enebe­
fuldmægtiget. »Amministratoren« har med­
delt rettergangsf uldmagt tiladvokat Arturo
Cottrau, Italien.
2.Meroni &Co., Industrie Metallurgiche,
Società inaccomandita semplice, Erba, repræ­
senteres lovligt afAmbrogio Meroni og
Aldo Meroni, Gerenti, som enebefuldmægti­
gede. Ambrogio Meroni, Gerente, harvalgt
Agostino Artioli som procuratore, med be­
myndigelse tilatrepræsentere selskabet bl.a.
iretssager. »Procuratoren« harmeddelt ret­
tergangsfuldmagt tiladvokat Arturo Cottrau.
Desagsøgende selskabers juridiske form, den
retlige repræsentation samt »procuratorer­
nes« ogdebefuldmægtigedes fuldmagter er
godtgjort vedofficielt bekræftede dokumenter,
således atderidenne henseende ikke kan rej­
sesindvendinger.
Begge selskaber ervirksomheder iden itrak­
tatens artikel 80anvendte betydning. Dehar
ioverensstemmelse hermed søgsmålskompe­
tence forDomstolen ogerbehørigt repr æsen­
terede.
For såvidt angår forløbet afdetoretssager,
støtter jegmig tilden refererende dommers
redegørelse. Retsforhandlingerne erafviklet i
overensstemmelse med Domstolens proces­
regler oggiver ingen anledning tilbemærk­
ninger.
Hermed kanjegvende migtilprocesstoffet og
gåover tilenundersøgelse afsøgsmålsgrun­
dene.
C—Undersøgelse afsøgs­
målsgrundene ogdis­
ses rækkefølge
I—Nødvendigheden afdenneundersøgelse
De anfægtede beslutninger erindividuelle
afgiftsbeslutninger. Isøgsmålene blev der
gjort tresøgsmålsgrunde gældende, nemlig
krænkelse af væsentlige formforskrifter,magtfordrejning ogåbenbar tilsidesættelse af
traktaten.
Denne tilsyneladende simple inddeling viser
sigimidlertid ved ennærmere betragtning
ikke atvære tilstrækkelig. Den individuelle
bidragsfastsættelse beror nemlig pågenerelle
beslutninger fraDen Høje Myndighed ogpå
kassens ogkontorets afgørelser. Deindven­
dinger, derblev fremført iforbindelse med de
enkelte søgsmålsgrunde, vedrører snart dein­
dividuelle beslutninger direkte, snart Bruxel­
les-organernes virksomhed ogdisses afgørel­
sertilgennemførelse afDen Høje Myndig­
heds generelle beslutninger om enudlig­
ningsordning mellem køberne afskrot inden
oguden forFællesskabets område. Efter Den
Høje Myndigheds opfattelse retter enkelte
indvendinger sigendog mod degenerelle be­
slutninger fraDen Høje Myndighed, hvorved
udligningsordningen indførtes, ihvilken hen­
seende Den Høje Myndighed gørgældende,
atklagefristen erudløbet, og atvisse
søgsmålsgrunde ikke kan antages tilbehand­
ling.
Det ersåledes nødvendigt først atredegøre for
skrotudligningsordningens retlige opbygning
ognavnlig grundlaget forensådan artindivi­
duel beslutning som deanfægtede beslutnin­
ger. Heraf følger den rækkefølge for
søgsmålsgrundene ogindvendingerne, som er
nødvendig fordenretlige bedømmelse.
II—Redegørelse forskrotudlignings­
ordningens retligeopbygning
Allerede førdetfælles marked blev oprettet,
vardetblevet fastslået, atdetvarnødvendigt
med enudligningsordning forindført skrot
(jf.betragtningerne tilbeslutning nr.2/53,
ABl. Nr. 1af10. 2.1953, s.5).Ved siden af
havde Den Høje Myndighed fastsat højeste­
priser forskrot, der var gældende indtil
1.april 1954.
1.Frivillig udligningsordning
(beslutning nr.33/53)
Itiden fra15.marts 1953 til1.april 1954
vargrundlaget forprisudligningen enfrivillig
aftale mellem råjerns- ogstålproducenterne
inden forFællesskabet, derhavde oprettet et
»fælleskontor forskrotforbrugere« (herefter
77

FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA HR. ROEMER —SAG 9/56
kaldet »kontoret«), en»udligningskasse for
indført skrot« (herefter kaldet »kassen«) oget
»paritetisk sammensat kontor forforbrugere
oghandlende«. »Kontoret« og»kassen« er
oprettet som privatretlige selskaber, ydermere
erde»sociétés cooperatives« efter belgisk
erhvervsret med hovedsæde iBruxelles. Som
detfremgår afsagsakterne, hardisse centrale
»Bruxelles-organer« ihver stat iFællesskabet
indrettet etsåkaldt regionalkontor« ogover­
ladt forretningsførelsen tilensammenslut­
ning. IItalien fungerer »Consorzio Approvvi-
gionamenti Materie Prime Siderurgiche S.A.,
Milano«, forkortet »Campsider«, som regio­
nalt kontor.
Denne frivillige aftale harDen Høje Myndig­
hed med hjemmel itraktatens artikel 65
og53godkendt vedsinbeslutning nr.33/53
af19.maj 1953 (ABl. nr.8,9.6.1953,
s.137).
Betingelserne ogpålæggene idenne godken­
delse varnavnlig følgende:
—Ufortøvet offentliggørelse afvedtægterne
forkontoret ogkassen ihver medlemsstat
iethertil egnet meddelelsesorgan.
—Underretning tilDen Høje Myndighed
omallekontorets ogkassens afgørelser.
—Enobservatør fraDen Høje Myndighed
skal være tilstede ved allemøder.
—Den Høje Myndigheds kontrol med kas­
sens administration ogregnskabsførelse.
—Endelig skal alleafgørelser truffet imedfør
atartikel 3ikassens vedtægt offentliggø­
res, efter atDen Høje Myndigheds god­
kendelse erblevet indhentet.
Tilden sidste bestemmelse skal bemærkes, at
den tyske oversættelse afartikel 2,stk. 4i
beslutning nr.33/53 påurigtig visgengiver
ordet »réglements« iden franske tekst med
»Geschaftsordnung«. Deiartikel 3ikassens
vedtægt omtalte »réglements« (bestemmel­
ser) angår udligningsmåderne. Artikel 3i
vedtægten harfølgende ordlyd:
»LaCaisse depéréquation desferrailles impor­
tées apour objet:deréaliser, suivant lesmodalités ci dessous, la
péréquation desprix deferrailles importées
despays tiers avec lesprix desferrailles en
provenance desterritoires delaCommunauté.
Lesmodalités delapéréquation, tant encequi
concerne lemontant descotisations prévues
auprofit destonnages importés quel'assiette
etletaux deprélévement destinés àalimenter
lacaisse, feront l'objet deréglements établis
parleConseil«<appnote>1</appnote>.
Det følger afdenne tekst ivedtægten, atele­
menterne iudligningsproceduren skal under­
gives bestemmelser fastsat afkassens forvalt­
ningsråd.
2.Første obligatoriske udligningsordning
(beslutning nr.22/54)
Da den første frivillige ordning viste sig
utilstrækkelig indførte Den Høje Myndighed
med hjemmel itraktatens artikel 53bved
beslutning nr.22/54 af26.marts 1954 (Abl.
nr.4af30.3.1954, s.286) med virkning fra
1.april 1954 selv enudligningsordning, der
varobligatorisk foralleskrotforbrugende virk­
somheder iFællesskabet.
Den Høje Myndighed betroede forvaltningen
(fransk »fonctionnement«) afdenne udlig­
ningsordning tildebestående, netop nævnte
organer, derallerede havde gennemført den
frivillige prisudligning, nemlig kassen ogkon­
toret (artikel 1,nr. 2), »under Den Høje
Myndigheds ansvar.« Kassen, som afDen
Høje Myndighed varbestemt tilatvære det
organ, derskulle gennemføre udligningsord­
ningen (artikel 6I),fastsætter bidragssatsen
ogafregningsperioderne. Vedrørende dette
indeholder beslutningen følgende bestemmel­
ser: Bidragene måvære nødvendige tilgen­
nemførelse afenprisudligning forindført
skrot; beregning heraf sker pågrundlag afde
skrotmængder, som den enkelte virksomhed
har købt eller importeret fratredjelande. Da
kontoret ifølge artikel 5foreslår kassen
mængden afdetskrot, derskal importeres,
samt den maksimale indførselspris ogudlig­
ningsprisen —faktorer, dererafbetydning
forberegningen afbidragssatsen —medvirker
kontoret forsåvidt også. Endelig deltager en
1—»Udligningskassen forimporteret skrot hartilformål: atgennemføre udligning afpriserne påskrot imponeret fratredjelande og
priserne påskrot fraområder inden forFællesskabet pådeovennævnte måder. Udligningsmåderne undergives bestemmelser fastsat af
Rådet, både forsåvidt angår beløbet afdeforindførte vægtmængder gældende bidrag samt grundlaget ogsatsen fordenafgift, der
gårtilatopretholde kassen.«
78

MERONI /HØJE MYNDIGHED
observatør fraDen Høje Myndighed ialle
kontorets ogkassen møder. Han kan forbe­
holde Den Høje Myndighed rettilattræffe
den endelige beslutning; itilfælde afatder
ikke foreligger dentilenafgørelse iartikel 9,
stk. 1krævede enstemmighed idebeslut­
tende organer, kassen ogkontoret, bliver det
spørgsmål, som erforelagt tilbeslutning,
»løst vedafgørelse fraDen Høje Myndighed«.
Imedfør afartikel 4meddeler kassen virk­
somhederne størrelsen afdetbidrag, derskal
betales, ogbetalingsfristerne; denerbemyn­
diget tilatindkassere disse bidrag. Bliver et
bidrag ikke betalt rettidigt, anmoder kassen
Den Høje Myndighed om atgribe ind, idet
»den kan vedtage enbeslutning, som kan
tvangsfuldbyrdes« (beslutning nr. 22/54,
artikel 4,stk2).
Imodsætning tilDen Høje Myndigheds be­
slutning nr.33/53 hjemles der ikke mere
udtrykkeligt Den Høje Myndighed nogen ret
tilkontrol afadministration ogregnskabsfør­
else. Den Høje Myndighed foreskriver isin
beslutning heller ikke længere offentliggø­
relse afkassens vedtægtsændringer ogafgø­
relser. Dakassen ogkontoret dog—som før
fremhævet —erprivatretlige selskaber —
kan man finde vedtægtsændringerne iafde­
lingen »sociétés commerciales« ibilagene til
»Moniteur Belge«, der offentliggør anlig­
gender vedrørende handelsregistret.
3.Udvidet obligatorisk udligningsordning
(beslutning nr.14/55)
Denne obligatoriske udligningsordning blev
ved beslutning nr.14/55 (ABl. nr. 8af
30.3.1955, s.685) udvidet fra1.april 1955.
Den udvidede ordning varførst tidsbegrænset
indtil 31.marts 1956 men blev herefter for­
længet tregange, sidste gang til31.januar
1957:
—ved beslutning nr.10/56 (ABl. nr.7af
15.3.1956, s.81)til30.juni 1956,
—vedbeslutning nr.24/56 (ABl. nr.15af
27.6.1956, s.165) til31.oktober 1956,
—og endelig ved beslutning nr.31/56
(ABl. nr.23af18.10.1956, s.308) til
31.januar 1957.Iforhold tiltidligere erdetovæsentligste
ændringer idenne ordning, dergælder fra
1.april 1955, følgende:
1.Kontoret kan ietvistomfang selv indgå
købekontrakter omimport som repræsen­
tant formodtagere, derudpeges senere;
2.Der gives enpræmie forskrotbesparelse
vedenøget anvendelse afråjern.
Beslutning nr. 29/55 (ABl. nr. 18 af
26. 7.1955, s.869), senere suppleret med
beslutning nr. 3/56 (ABl. nr. 4af
22.2.1956, s.17), fastsatte enkelthederne
forydelsen afdenne præmie forbesparelse af
skrot vedenøget anvendelse afråjern; iden
foreliggende retstvist erdetikke nødvendigt
atgåindherpå.
Afgiften skal således foruden prisudligningen
forindført skrot ligeledes skaffe midler tilog
dække indkøb afdisponible mængder og
ydelse afbesparelsespræmien, hvorved der
dog vedden fælles import normalt skal anven­
des desædvanlige kreditmuligheder. Men
forpligtelsen tilatbetale denne afgift vedrører
fremdeles alle devirksomheder iFællesska­
bet, som forbruger skrot, ogikke kun dem,
derermedlemmer afkassen ogkontoret.
Ibegrundelsen tilbeslutning nr.14/55
fremhæves Den Høje Myndigheds ansvar
udtrykkeligt:
»Den Høje Myndighed bærer ansvaret for,at
den finansielle ordning fungerer tilfredsstil­
lende, ogmåderfor have mulighed foratgribe
indpåethvert tidspunkt«.
Den Høje Myndigheds observatør betegnes
nusom dens »faste repræsentant«. Endelig
bestemmes det, atDen Høje Myndighed kan
forelægge kontoret ogkassen forslag. Hvis
disse besluttende organer ikke harafholdt et
møde inden for 10dage, »kan Den Høje
Myndighed selv træffe beslutning omforsla­
get« (artikel 9,stk. 3ibeslutningen).
4.Grundlaget forenindividuel bidrags-
fastsættelse
Afdenne retlige konstruktion fremgår føl­
gende grundlag, som erstadier identilblivel­
sesproces, derfører tildenindividuelle beslut­
ning, hvorved en bestemt virksomheds
bidragspligt bliver fastsat:
79

FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA HR. ROEMER —SAG 9/56
a)Førtst må der henvises tilden relevante
generelle beslutning fraDen Høje Myn­
dighed. Dadebeslutninger, som anfæg­
tesideforeliggende sager, vedrører et
tidsrum fra1.april 1954 til30.juli1956,
erdetbeslutning nr.22/54, derergrund­
laget fortidsrummet fra1.april 1954 til
31.marts 1955, ogbeslutning nr.14/55
dergælder fortiden fra1.april 1955.
Der kan ikke umiddelbart uddrages noget
afdisse beslutninger vedrørende bereg­
ningen ogstørrelsen afdebidrag, som en
virksomhed skal betale. Ifølge artikel 3,
stk. 2ibeslutningerne erdetkassen, der
fastsætter bidragssatsen ogbetalingsperio-
derne.
b)Disse afgørelser frakassen omfastsættelse
afbidragssatsens ogbetalingsperioderne,
der gælder ligeliget foralle skrotforbru-
gende virksomheder, erherefter detvidere
grundlag forden individuelle bidragsfast­
sættelse.
Her skal bemærkes, atDen Høje Myndig­
hedfordettidsrum, derkommer ibetragt­
ning her, selv, imangel afenstemmige af­
gørelser ikontorets ogkassens råd, istedet
hartruffet enbeslutning; detdrejer sigom
beslutningnr. 9/56(ABl.nr.5 af 5.3.1956,
s.25). Denne beslutning harfortremåne­
der, nemlig franovember 1955 tiljanuar
1956, fastsat —omikke selve bidrags­
satsen —sådogetlediudligningsprisen,
ogsåledes envæsentlig faktor vedopstil­
lingen afbidragssatsen.
c)Først nukan man tage deforeliggende
omstændigheder hos deenkelte virksom­
heder ibetragtning. Forhver virksomhed
må deafgiftspligtige skrotindkøb fastlæg­
gesefter mængde.
Bidragets størrelse fremgår herefter ved
multiplikation afdenne mængde med bi­
dragssatsen.
d)Man kanherefter såatsigesondre mellem
tre»trin«, når etindividuelt bidrag skal
fastsættes:
1.den beslutning fraDen Høje Myndig­
hed, derskal finde anvendelse;
2.devedtagelser fra kassen angående
bidragssatsen, dergælder fordetpågæl­
dende tidsrum, eller debeslutninger fraDen Høje Myndighed, som træder i
stedet herfor:
3.fastlæggelsen afdenafgiftspligtige skrot-
mængde som beregningsgrundlag for
depågældende virksomheder, ogbidrags­
satsens anvendelse pådenne mængde
(beregningsgrundlaget).
III—Indplaceringen ogrækkefølgen afde
fremførte indvendinger
Deafsagsøgerne fremførte indvendinger kan
indplaceres påfølgende tretrin:
1.Imod Den Høje Myndigheds generelle
beslutninger bliver derfremført toindven­
dinger :
a)beslutningernes følgevirkninger er i
strid med deanbefalinger, som Mini­
sterrådet harknyttet tilsitsamtykke;
b)beslutningen om forlængelse var be
hæftet med fejl.
2.Imod kassens virksomhed ogafgørelser,
navnlig forsåvidt angår fastsættelsen af
bidragssatsen, erderanført:
a)manglende begrundelse, navnlig man­
glende angivelse afdeenkelte elementer
ifastsættelsen afbidragssatsen;
b)utilfredsstillende gennemførelse: ufuld­
stændig oplysning afvirksomhederne;
unøjagtige, foreløbige og forsinkede
bekendtgørelser;
c)indholdsmæssigt fejlagtig fastlæggelse
afdevæsentlige faktorer vedopstilling
afbidragssatsen, navnlig afgennem­
snitspriserne forskrot iFællesskabet og
forimporteret skrot.
3.Direkte imod Den Høje Myndigheds indi­
viduelle beslutninger gøres detgældende:
a)atdermangler begrundelse;
b)atder foreligger procedurefejl, idet
sagsøgerne ikke harhaft lejlighed tilat
udtale sig;
c)desuden, men kun isag9/56: atder,
uhjemlet ogvilkårligt, erforetaget en
skønsmæssig ansættelse exofficio afde
afgiftspligtige skrotkøb.
80

MERONI /HØJE MYNDIGHED
D— Sagernes antagelsetil realitetsbehand­
ling
Før jeg går ind på spørgsmålet, hvorvidt
disse indvendinger kan antages tilbehandling
ogerbegrundede, mådetundersøges, om
sagerne ideres helhed kan antages tilreali­
tetsbehandling.
Den Høje Myndighed harindvendt, atsagsø­
gerne ved deres skrivelser af 12. og
13.april 1956 tilDen Høje Myndighed har
anerkendt deres forpligtelser. Denne anerken­
delse hindrer, atensagkan antages tilreali­
tetsbehandling. Den Høje Myndighed har
under den mundtlige forhandling understre­
get, atden ikke vilhævde, atdenne uforbe­
holdne godkendelse vedrører deindividuelle
beslutninger, som den først traf måneder
senere, men atden angår deafgørelser og
opgørelser frakassen, som løbende blev med­
delt sagsøgerne, ogsom varkendt indtil 12.
og13.april.
Enundersøgelse afindholdet afdetoskrivel­
serogafdeforudgående skrivelser fraDen
Høje Myndighed tilsagsøgerne viser der­
næst, atderikke ernævnt noget fast skyl­
digt beløb, ogsagsøgerne påberåber sigog
godtgør, atdebefandt sigi»uvished«. Alle­
rede disse toomstændigheder ertilstrække­
ligetiliden foreliggende sagatudelukke en
skyldanerkendelse eller etafkald påatind­
bringe sagen forretten, såmeget mere som
derendnu ikke var vedtaget nogen beslut­
ning, der kunne anfægtes. Skrivelserne af
12. og13.april 1956 berører overhovedet
ikke deindvendinger, derblev gjort gældende
direkte mod deindividuelle beslutninger.
Betragter videøvrige indvendinger mod de
generelle beslutninger ogkassens afgørelser,
viser detsig,atdeallerede fremgår mere eller
mindre tydeligt afsagsøgerens skrivelser af
april 1956, eller atder idetmindste erhen­
tydninger tildem heri. Udligningsordningens
følgevirkninger bliver kritiseret, og man
foreslår enefterprøvelse affastsættelsen afbe­
regningsgrundlaget forbidragssatsen ognavn­
ligdetogennemsnitspriser.
Man påtaler generelt den manglende medde­
lelse tilvirksomhederne, og atder ikke
foreligger noget talgrundlag. Under disse
omstændigheder kan tilbudet om atafdrageden —ikke talmæssigt angivne —gæld i
rater kun forstås således, atudligningsordnin­
gen som sådan ikke bestrides, ogatman /
princippet anerkender, atdér består enfor­
pligtelse. Derimod påstår sagsøgerne atsvæve
iuvished omalle deelementer, dererafbe­
tydning forstørrelsen afderes bidrag.
Jeg må derfor komme, til deresultat,
at sagsøgernes skrivelser af 12. og
13.april 1956 ikke eristrid med deanbrin­
gender ogsøgsmålsgrunde, derblev anført i
stævningerne. Detgrundlæggende sporgsmål,
hvorvidt enundladelse afatpåberåbe sig,
atsådanne afgørelser ermangellulde. over­
hovedet skal tages ibetragtning iensenere
sag, behøver derfor ikke atundersøges.
E—Deenkelte søgsmåls­
grundes antagelse til
realitetsbehandling
1.Direkte imod deindividuelle beslutninger
Ifølge traktatens artikel 33, stk. 2kan virk­
somheder påberåbe sigalle søgsmålsgrunde
imod individuelle beslutninger, der angår
dem. Disse indvendinger kan således uden
videre antages tilrealitetsbehandling; sag­
søgte fremfører heller ingen indsigelser i
denne forbindelse.
2.Imod degenerelle beslutninger
Den Høje Myndighed mener, atdesøgs­
målsgrunde, dererblevet fremført mod de
generelle beslutninger nr.22/54, 14/55 og
forlængelsesbeslutningen nr.10/56 børafvi­
sesfrarealitetsbehandling pågrund afklage­
fristens udløb; desuden kan deheller ikke an­
tages tilrealitetsbehandling afdengrund, at
virksomhederne imod generelle beslutninger
kun kan anføre, atdererbegået magtfordrej­
ning iforhold tildem.
Dermed rejser dersigetspørgsmål, som eraf
stor betydning forvirksomhedernes retsbe­
skyttelse, ogsom isag15/57 »Compagnie
desHauts Forneaux deChasse« blev behand­
letudførligt. Spørgsmålet kan formuleres på
følgende måde:
Kan envirksomhed eller ensammenslutning
ved anfægtelsen afenindividuel beslutning,
deranvender engenerel beslutning pådenne
virksomhed, også påberåbe sig, atden an-
81

FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA HR. ROEMER —SAG 9/56
vendte generelle beslutning erbehæftet med
mangler, fordetførste vedtrods fristens udløb
atindbringe etannullationssøgsmål imod
denne generelle beslutning, ogfordetandet
under anvendelse afallefiresøgsmålsgrunde?
Dette spørgsmål erudtrykkeligt blevet besva­
ret itraktatens artikel 36, stk. 3for det
tilfælde, atden anfægtede individuelle beslut­
ning angår økonomiske sanktioner eller
tvangsbøder. Ensådan individuel beslutning
støtter sigpå,atadressaten ikke harrettet sig
efter engenerel beslutning: denne »tilsi­
desættelse« kan bestå i,atetforbud erblevet
overtrådt eller etpåbud ikke overholdt. For
dette tilfældes skyld henvises derudtrykkeligt
tiltraktatens artikel 33,stk. 1,således atalle
fireiartikel 33,stk. 1nævnte søgsmålsgrunde
kan påberåbes tilstøtte for»ulovlighedsindsi­
gelsen« (»exception d'illégalité«). Fristen i
artikel 33, stk. 3spiller ikke ind, allerede
fordi det her kun drejer sigom sagsøge­
rens indsigelse inden forrammerne afenan­
den sagogikke ometannullationssøgsmål,
derdirekte errettet imod den generelle be­
slutning. Denne »exception« tilsigter ikke en
annullation afden generelle beslutning, men
denne mangelfuldhed påberåbes foratfåan­
nulleret den individuelle beslutning, derhar
anvendt dengenerelle beslutning påsagsøge­
rens konkrete tilfælde.
Erdenne regel itraktatens artikel 36,stk. 3
ensærregel forfastsættelsen aføkonomiske
sanktioner ogtvangsbøder, eller drejer detsig
om etvigtigt tilfælde foranvendelsen afet
almindeligt retligt begreb, som derfor særligt
erfremhævet itraktaten? Jegmener ikke, at
derfindes særlige tungtvejende grunde, som
taler fordenopfattelse, atdetdrejer sigomen
undtagelse, derskal fortolkes snævert. Deri­
mod børman —foratfuldstændiggøre rets­
beskyttelsen afvirksomhederne —tillade en
»exception d'illégalité«, som gårudover det
vedrørende sanktioner og tvangsbøder
nævnte tilfælde. Mens virksomhederne kun
inden forsnævre grænser kan anfægte gene­
relle beslutninger ved atanlægge annulla­
tionssøgsmål, mådeidetilfælde, hvor deraf
generelle beslutninger kan udledes umiddel­
bare pligter, pålæg ogforbud fordem, have
mulighed foratgøre gældende, atden an­
vendte generelle beslutning lider afretlige
mangler. Også traktatens artikel 41skal sesi
denne sammenhæng: herergenerelle beslut-ninger grundlag forkrav, som kan rejses for
denationale domstole, ogden omhandlede
person kan anfægte gyldigheden afden be­
slutning fraDen Høje Myndighed, som er
afgørende forden nationale retstvist. Kun i
særlige tilfælde kan detanerkendes, atvirk­
somhederne har tilstrækkelig interesse iat
anlægge etdirekte annullationssøgsmål imod
generelle beslutninger; imange tilfælde kan
derikke anerkendes eninteresse forvirksom­
hederne, førder udstedes enindividuel be­
slutning rettet tildem, som anvender den ge­
nerelle beslutning pådem. Derimod kanman
ikke benægte interessen i,atenmangelfuld
generel beslutning ikke bliver anvendt kon­
kret påenvirksomhed, ogatderikke heraf
udledes pligter forvirksomheden. Det erin­
teressant atfastslå, atEØF-traktaten iarti
kel 184 har ladet begrænsningen iEKSF-
traktatens artikel 36falde bort oggenerelt har
bestemt:
»Uanset udløbet afden frist, dererfastsat i
artikel 173, stk. 3kan hver part ienrets­
tvist, derangår enafRådets eller Kommissio­
nens forordninger, forDomstolen påberåbe
sigdeiartikel 173, stk. 1,nævnte grunde og
gøre gældende, atforordningen ikke kan
finde anvendelse«.
Traktaten om oprettelse afDet europæiske
Atomenergifællesskab indeholder den samme
bestemmelse iartikel 156.
For såvidt angår dette delproblem, kommer
jegtildetsamme resultat som min ærede kol­
lega hr.Lagrange ihans forslag tilafgørelse,
derblev fremsat igår.Tilmin tilfredshed kan
jegslåfast, atvifuldstændigt uafhængigt af
hinanden erkommet tildetsamme resultat.
Forsåvidt sagsøgerne påberåber sig,atgene­
relle beslutninger, derligger tilgrund forde
anfægtede individuelle fastsættelsesafgørel­
ser, ermangelfulde, kan dette anbringende
antages tilrealitetsbehandling, ogdebe­
grænsninger, der havde været gældende,
hvis sagsøgerne direkte havde anfægtet dege­
nerelle beslutninger ved etannullationssøgs­
mål, kanikke finde anvendelse.
3.Imod kassens afgørelser
Efter dette resultat erdetikke længere svært
atvurdere spørgsmålet, omdeindvendinger,
dererblevet fremført mod »andet trin«, dvs.
82

MERONI /HØJE MYNDIGHED
mod kassens afgørelser, kan antages tilreali­
tetsbehandling.
Sagsøgerne påpeger med rette, atdetikke ser
udtil,atdererblevet forudset enanfægtelse
afdisse afgørelser, ogatdederfor måhave
mulighed foratrejse indvendinger herimod,
når deanvendes pådem vedDen Høje Myn­
digheds individuelle beslutning. Den Høje
Myndighed har isinduplik også frafaldet den
oprindeligt anførte indvending om, atafgørel­
serne fra den »autonome« kasse ikke kan
anfægtes.
Vikan pådette sted lade detståhan, omkas­
sens afgørelser, navnlig fastsættelsen af
bidragssatserne, kan anfægtes allerede som
element iden individuelle beslutning, eller
omman ikke snarere skal anskue dem som ge­
nerelle beslutninger itraktatens forstand, thii
begge tilfælde kan anbringenderne herom an­
tages tilrealitetsbehandling.
Resultatet er,atallesøgsmålsgrunde kananta­
gestilrealitetsbehandling, ligegyldigt hvilket
»trin« deangår. Dog vilkun selve den anfæg­
tede individuelle beslutning kunne annulle­
res.
F— Undersøgelse afde
enkelte søgsmåls­
grunde
Jeggårherefter overtilatbehandle deenkelte
søgsmålsgrunde. Mens man vedspørgsmålet
om, påhvilket grundlag deindividuelle
fastsættelsesbeslutninger blev truffet, måtte
gåudfraDen Høje Myndigheds generelle
beslutninger, forekommer detmig, atden
omvendte rækkefølge erhensigtsmæssig her,
idet jegførst vilbehandle deindvendinger,
derdirekte retter sigimod deanfægtede indi­
viduelle beslutninger.
I—Indvendinger, derdirekteangårde
anfægtede individuelle beslutninger
1.Manglende begrundelse
a)Denfaktiskgivnebegrundelse
Hver afdeanfægtede beslutninger fastslår, at
sagsøgerne foretbestemt tidsrum skal betale
udligningskassen forindført skrot etvist
beløb. Som retsgrundlag angiver beslutnin-gerne Den Høje Myndigheds generelle beslut­
ninger. Hvad angår defaktiske omstændighe­
der, bliver detfastslået, atsagsøgerne ikke har
betalt debidrag, derskyldes ihenhold tildisse
beslutninger.
b)Denitraktaten krævede begrundelse
Domstolen harallerede flere gange beskæfti­
get sigmed rækkevidden afden begrundel­
sespligt, som Den Høje Myndighed ifølge
traktatens artikel 15erundergivet, når den
træffer sine beslutninger. IDeres afgørelser
harDeanført, atenbegrundelse forenbeslut­
ning fraDen Høje Myndighed udover angi­
velsen afdeanvendte retsforskrifter også skal
indeholde devæsentlige faktiske konstaterin­
ger—angivelsen afdekendsgerninger, som
ligger tilgrund forbeslutningen —jeghenvi­
serhertilDeres domme 6/54 og2/56.
Imitforslag tilafgørelse tilden sidstnævnte
retssag har jeg som begrundelsespligtens
formål angivet, atdenskal give den pågæl­
dende —ogitilfælde afenretssag også Dom­
stolen —oplysning omdeanvendte bestem­
melser og dekonkrete omstændigheder,
hvorpå disse bestemmelser harfundet anven­
delse.
Denne retssag drejer sigomgennemtvinge­
lige beslutninger vedrørende pengeforpligtel­
ser. Begrundelsen forsådanne beslutninger
måførst ogfremmest give nøjagtige oplysnin­
geromberegningen ogsammensætningen af
debeløb, derernævnt ibeslutningen. Ifølge
udligningsordningens retlige opbygning, som
jegallerede hargjort rede for, måman foru­
denpå.traktatens bestemmelser ogDen Høje
Myndigheds anvendte generelle beslutninger
også støtte sig påkassens afgørelser om
fastsættelsen afbidragssatser ogafregningspe­
rioder fordet pågældende tidsrum; endelig
måman fastlægge denrelevante afgiftspligtige
skrotmængde forden pågældende virksom­
hed. Alle disse punkter erfaktiske omstæn­
digheder ogdetgrundlag, som ervæsentligt
forudarbejdelsen afensådan fastsættelsesbe­
slutning.
c)DenHøjeMyndigheds anbringender
Deterikke nødvendigt med nogen lang udred­
ning forat.påvise, atden anfægtede beslut­
nings begrundelse ikke indeholder disse ele-
83

FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA HR. ROEMER —SAG 9/56
menter, som vihar fastslået ervæsentlige.
Begrundelsen henviser ikke engang tiltilsva­
rende afgørelser, konstateringer eller beta­
lingsopfordringer frakassen. Kassen betegnes
blotsom betalingsmodtager.
Den Høje Myndighed hardaogså erkendt, at
den ikke hargivet ensærlig fuldstændig be­
grundelse. Den hævdede, atsådanne begrun­
delse ikke ernødvendige, idet denharover­
draget sine opgaver tilen»autonom« sam­
menslutning afvirksomheder, ogdens indgri­
benefter artikel 4ibeslutningerne nr.22/54
og14/55 begrænser sigtilatvedtage enbe­
slutning, som kantvangsfuldbyrdes efter arti­
kel92.
d)Forholdet mellem DenHøjeMyn
dighedogkassen
Således stiller spørgsmålet sigomforholdet
mellem Den Høje Myndighed ogudlignings-
kassen forindført skrot. Vedrørende begrun­
delsespligtens omfang behøver dette spørgs­
mål kun atbesvares, forsåvidt som detskal
fastlægges, omkassen fastslår hver virksom­
heds bidrag påeget ansvar, således atDen
Høje Myndighed ved sin beslutning efter
traktatens arktikel 92kun skal tilføje tvangs-
fuldbyrdelsesgrundlaget.
Traktaten mådanne udgangspunkt forbesva­
relsen. Udligningsordningen beror påtrakta­
tens artikel 53, litra b,hvorefter Den Høje
Myndighed selv kan indføre finansielle ord­
ninger afenhver art, som den anser for
nødvendige forudførelsen afdeiartikel 3
fastsatte opgaver; hertil behøver den Mini­
sterrådets samstemmende ogenstemmigt ved­
tagne udtalelse. Ved siden afdisse afDen
Høje Myndighed indførte finansielle ordnin­
ger behandler artikel 53toandre arter: de
finansielle ordninger, som indføres afflere
virksomheder, ogdesom indføres eller opret­
holdes afenmedlemsstat. Mens flere virk­
somheder påfrivilligt grundlag kan træffe
enaftale, som behøver Den Høje Myndigheds
godkendelse, beror deafmedlemsstaterne og
Den Høje Myndighed indførte ordninger på
enoffentlig retsakt. Dette fremgår særligt
klart afden foreliggende skrotudligningsord­
ning, dererobligatorisk foralleskrotforbru­
gende virksomheder iFællesskabet. Pågrund
afanvendelsen afoffentlig tvang, pågrund afdenne direkte indgriben fraDen Høje Myn­
dighed erdetforståeligt, atderskalforeligge
ensamstemmende ogenstemmig udtalelse fra
Rådet. Man kan imidlertid ikke —som Den
Høje Myndigheds forsvarer antydede —på
nogen måde udfrakravet om ensamstem­
mende ogenstemmigt vedtaget udtalelse fra
Rådet slutte, atden indførte ordning kan
være »autonom«. DaDen Høje Myndighed
gennemfører udligningsordningen ved en
offentlig retsakt, ligger den følgeslutning
meget nærmere, atDen Høje Myndighed
ligeledes harbrug foroffentlige magtmidler til
gennemførelsen ogderfor selv må drage
omsorg for gennemførelsen. Her behøver
man ikke nærmere atgåindpå,hvorvidt Den
Høje Myndighed kanoverdrage gennemførel­
sentilandre organisationer. Jegskal behandle
disse spørgsmål senere. Her erdettilstrække­
ligtatfastslå, atkassen ikke kan være »auto­
nom«, allerede fordi den ikke råder over
offentlige magtmidler. Nødvendigheden af,at
der iflere tilfælde træffes enbeslutning af
Den Høje Myndighed, som idetforeliggende
tilfælde, hvor envirksomhed undlader atbe­
tale, erbevis derfor. Traktaten hjemler kun
beslutninger fraDen Høje Myndighed. Be­
grundelsespligten gælder imidlertid foralle
Den Høje Myndigheds beslutninger.
Den Høje Myndighed kunne iintet tilfælde
ved de generelle beslutninger nr.22/54
og14/55 indføre enitraktaten uhjemlet art
beslutning, som kunne udstedes uden be­
grundelse. Itraktatens artikel 14erdefor­
mer, hvorunder Den Høje Myndighed kan
udøve offentlige magtbeføjelser, udtømmende
opregnet. For alle formerne —beslutning,
henstilling ogudtalelse -gælder begrundel­
sespligten ifølge artikel 15.Artikel 4,stk. 2i
beslutningerne nr.22/54 og14/55 bestem­
mer, atkassen skal fremsætte anmodning om
Den Høje Myndigheds »indgriben«. Dakas­
sen »under Den Høje Myndigheds ansvar«
har fået overladt gennemførelsen afudlig­
ningsordningen, må Den Høje Myndighed
vedensådan anmodning frakassen selv over­
tage gennemførelsen ogundersøge, hvilken art
indgriben, dervilvære passende. Atdens
indgriben også kan bestå iatvedtage enbe­
slutning, som kan tvangsfuldbyrdes, beror
ikke påartikel 4,stk. 2iden generelle be­
slutning men alene påtraktaten. Ifølge trakta­
tenville detvære utilladeligt, omDen Høje
Myndighed tilfordel forentredjemand vedtog
84

MERONI /HØJE MYNDIGHED
enbeslutning om pengeforpligtelser, som
kunne tvangsfuldbyrdes tilgunst foretorgan
dervaruafhængigt afFællesskabet, ogoverlod
ansvaret fordenne beslutnings saglige rigtig­
hedtildenne tredjemand. Det haringen be­
tydning for begrundelsespligten, om Den
Høje Myndighed kontrollerer kassens virk­
somhed, thiselvnårDen Høje Myndighed vil
gennemføre udligningsordningen ved sine
egne ansatte, skal den begrunde sine beslut­
ninger fuldt ud.
e)Særlige omstændigheder veddetfore­
liggende tilfælde
Foratafslutte dette kapitel måderendnu en
gang henvises tildesærlige omstændigheder
veddetforeliggende tilfælde.
Selv efter Den Høje Myndigheds opfattelse,
som jegnetop harafvist, ville detidetmind­
stehave været nødvendigt, atbeslutningen
henviste tilenopfordring frakassen tilatbe­
tale detsamme bidrag. Der foreligger ikke en
sådan henvisning, lige sålidtsom viharfået
forelagt ensådan opfordring frakassen tilat
betale. Isagsakterne findes kun enkelte og
foreløbige opfordringer tilatbetale forkortere
tidsrum; deterførst under detforberedende
retsmøde, atDen Høje Myndighed harfrem­
lagt opgørelser over deidens beslutninger
krævede totale beløb. Ensammenligning mel­
lem disse opgørelser ogdeenkelte opfordrin­
gertilatbetale viser uklarheder ogmodsigel­
ser.Først under denmundtlige behandling har
Den Høje Myndighed forklaret enåbenbar
taldifference isine opgørelser med, atdertil
hovedstolen erblevet tilføjet etendnu ikke
opgjort rentebeløb. Under disse omstændighe­
derforekommer detforståeligt, atsagsøgerne i
deres bemærkninger afapril 1956 gør deres
»uvished« gældende. Derefter var der så
meget mere anledning tilenindgående ogklar
begrundelse ogtilnøjagtige oplysninger om
hvad detkrævende beløb omfattede.
f)Resultat
Jeg kommer hermed tildetresultat, atde
anfægtede beslutninger erutilstrækkeligt be­
grundede, atmanglen påenbegrundelse,
som Den Høje Myndighed selv bærer ansva­
retfor, beror påenmanglende forståelse af
forholdet mellem Den Høje Myndighed ogkassen, ogatvæsentlige formforskrifter der­
med erblevet krænket.
2.Mangelfuld sagsbehandling
Ireplikken har sagsøgerne forførste gang
også udtrykkeligt støttet søgsmålsgrunden
»krænkelse afvæsentlige formforskrifter« på,
atsagsbehandlingen forud forbeslutningen
varmangelfuld, idetDen Høje Myndighed på
grund afmanglende oplysninger omstørrel­
sen ogsammensætningen afde krævede
bidrag ikke havde givet dem nogen lejlighed
tilefterprøvelse ogstillingtagen.
Den Høje Myndighed mener, atdenne ind­
vending ikke kan antages tilrealitetsbehand­
ling pågrund afforsinkelse. Ifølge artikel 22i
protokollen vedrørende statutten forDomsto­
len skal allerede stævningen indeholde en
kort fremstilling af søgsmålsgrunden
»krænkelse afvæsentlige formforskrifter« og
anfører ligeledes, atsagsøgerne forgæves har
udbedt sigoplysninger frakassen ogDen
Høje Myndighed, således atdeikke harkun­
netkontrollere beregningen ogsammensæt­
ningen afdekrævede bidrag.
Jegerderfor afdenopfattelse, atdetformelle
krav omatgøre sine rettigheder gældende i
tide erblevet overholdt, ogatdetikke drejer
sigom ennyselvstændig søgsmålsgrund,
som forførste gang fremføres ireplikken.
Den Høje Myndighed varogså forpligtet til
førudstedelsen afenbeslutning, som straks
kunne tvangsfuldbyrdes, atgive sagsøgerne
mulighed forattagestilling dertil. Når kassen
anmoder Den Høje Myndighed om atgribe
ind, må denne undersøge det forelagte
tilfælde ienhver henseende, således atden i
fuld klarhed vedrørende alleomstændigheder
kan afgøre, hvorvidt den skal imødekomme
denne anmodning frakassen ogipåkom­
mende tilfælde påhvilken måde, den skal
gribe ind.
NuharDen Høje Myndighed ganske vistmed
skrivelse af21.marts 1956 opfordret sagsø­
gerne tilattage stilling tilsagen. Men idenne
skrivelse fastslås detkun, atsagsøgerne trods
gentagne opfordringer fra »Campsider«
endnu ikke harbetalt debidrag, som deskyl­
der ihenhold tilbeslutningerne nr.22/54
og14/55; skrivelsen bebuder enbeslutning
85

FORSLAG TTL AFGØRELSE FRA HR. ROEMER —SAG 9/56
fraDen Høje Myndighed, derkantvangsfuld­
byrdes, ifald der ikke betales inden for
15dage eller fremføres holdbare indvendin­
ger.
Man kan forsvare den opfattelse, atdenne
opfordring foreløbig vartilstrækkelig, ogat
Den Høje Myndighed kunne afvente, hvilken
stilling derblev taget dertil. Spørgsmålet for­
skydes derefter til,hvorvidt Den Høje Myn­
dighed pågrund afsagsøgernes første stilling­
tagen —nemlig iskrivelserne af12.og13.de­
cember 1956, som Den Høje Myndighed har
betragtet som »anerkendelse« — uden
videre undersøgelse kunne vedtage enbeslut­
ning, eller omDen Høje Myndighed ifølge
reglerne forenkorrekt sagsbehandling var
forpligtet tilatgive sagsøgerne nøjere oplys­
ninger efter denne første stillingtagen. På
grund afmangel pånøjere forskrifter itrakta­
tenforekommer dette mig ividt omfang at
være etspørgsmål omhensigtsmæssighed. Vi
harfastslået, atman udfrasagsøgernes stil­
lingtagen kunne slutte, atdeiprincippet an­
erkender deres forpligtelse. Når Den Høje
Myndighed derpå vedtager enbeslutning
uden yderligere høring, kan denne sagsbe­
handling iprincippet ikke påstås atvære man­
gelfuld med denfølge, atdenvedtagne beslut­
ning krænker væsentlige formforskrifter. Det
kunne derimod kræves, atstørrelsen afde
skyldige bidrag, som nævnes ibeslutningen,
blev begrundet særlig omhyggeligt, fordi
sagsøgerne imeddelelsen omderes stillingta­
gen har påberåbt sigderes usikkerhed om
størrelsen.
Materielt erdenne indvending således hold­
bar, men den falder ividt omfang sammen
med den indsigelse, atdeanfægtede beslut­
ninger mangler begrundelse, oghar således
ingen selvstændig betydning.
II—Yderligere søgsmålsgrund vedrørende
sag9/56: Skønsmæssig ansættelse ex
officio
1.Parternes anbringender
Som jeg nævnte iindledningen tilmin
redegørelse idag, fremsættes derisag9/56
imod denindividuelle beslutning af24.okto­
ber1956 enindvending, der—ligesom de
faktiske omstændigheder hvorpå den støttes
—ikke forekommer isag10/56, ogsom der-forgiver anledning tilenisoleret behandling
udelukkende isag9/56.
Sagsøgeren rejser afflere årsager indvendin­
gerimod fastlæggelsen afsitindkøb afskrot
fraområder inden forFællesskabet, dvs. den
afgiftspligtige mængde, hvorpå bidragssatsen
skal anvendes for atudfinde det beløb, der
skal betales ifølge afgiftspligten.
Han hævder, athanganske vistikke harafgi­
vetmånedlige anmeldelser om detidenne
afregningsperiode indkøbte skrot fraFælles­
skabet, men athan heller aldrig alvorligt er
blevet opfordret tilatafgive disse anmeldelser.
Dahanerblevet pålagt atudrede bidrag, må
han formode, atfastlæggelsen afden
pågældende mængde afgiftspligtigt tilkøbs-
skrot erblevet foretaget skønsmæssigt afkas­
sen.
Han anfører videre, atdermangler etrets­
grundlag såvel for kassens skønsmæssige
ansættelse som foranvendelsen afenmetode
tilberegning afetopgørelsesgrundlag.
Den Høje Myndighed forsvarede sigførst med
detargument, atdernødvendigvis tildenob­
ligatoriske udligningsordning må høre en
beføjelse tilskønsmæssigt atansætte sådanne
opgørelsesgrundlag, som ikke bliver anmeldt,
ogenbeføjelse tilatpåligne påbasis afdean­
slåede opgørelsesgrundlag, daallebidragsplig­
tige virksomheder ellers ville være istand til
atunddrage sigderes betalingsforpligtelse ved
atundlade atindgive demånedlige anmeldel­
ser.
Under deforberedende retsmøder har Den
Høje Myndighed som svar påDomstolens
konkrete spørgsmål ikendelsen af18.
juli1957 erklæret, atkassen vedenslydende
afgørelser fra kontoret og kassen af
26.maj 1955 fikbeføjelse tilitilfælde afund­
ladelse afskyldige anmeldelser atforetage
skønsmæssig ansættelse tilgennemførelse af
påligningen. Den haryderligere erklæret, at
sagsøgerens månedlige stålproduktion, som
den harfået anmeldt tilberegning afden ge­
nerelle afgift, dannede grundlag for den
skønsmæssige ansættelse afdettilkøbsskrot,
som sagsøgeren erhvervede idetpågældende
tidsrum.
Sagsøgeren harderpå angrebet detekniske og
udregningsmæssige faktorer iden skønsmæs­
sige ansættelse som vilkårlige, idet mæng-
86

MERONI /HØJE MYNDIGHED
derne afdeomhandlede skrotindkøb uden
begrundelse ogpåuforståelig måde blev ansat
snart kun 0,13 %snart optil10,5 %lavere
endomfanget afsagsøgerens stålproduktion.
2.Faktiske omstændigheder
Sagsøgerens påstand om, athanaldrig alvor­
ligt erblevet opfordret tilatanmelde sine
skrotindkøb, erialle tilfælde gendrevet
ved fremlæggelsen afto skrivelser af
22. maj 1954 og 14. juli 1955, hvori
»Campsider« gentagne gange opfordrer sagsø­
geren tilatindgive anmeldelse oggiver ham
enfrist forberigtigelse ogangivelse afdefak­
tiske indkøb, samtidig med atden meddeler
ham den skønsmæssige ansættelse afhans
afgiftspligtige skrotforbrug for tiden fra
1.april 1954 til30.april 1955. Desuden in­
deholdt kassens periodiske betalingsopfordrin­
ger entrussel om skønsmæssig ansættelse i
tilfælde af,atderikke blev foretaget anmel­
delse inden fordenangivne frist.
Disse faktiske omstændigheder harimidlertid
ingen betydning forvurderingen af,om de
nævnte opfordringer ogden skønsmæssige
ansættelse, som senere blev foretaget afkas­
sen, varlovlige.
3.Den hjemmel derudkræves ifølge
traktaten
For atforetage enskønsmæssig ansættelse
mådervære hjemmel hertil itraktaten.
Den Høje Myndighed kan ifølge artikel 53,
litra bindføre finansielle ordninger. Denne
vidtgående beføjelse omfatter deforanstaltnin­
ger, derernødvendige, foratdisse ordninger
kanfungere korrekt. Med henblik påskrotud­
ligningsordningen erdetnødvendigt atkunne
konstatere deenkelte virksomheders skrot­
indkøb. Den Høje Myndighed kunne således
med hjemmel itraktatens artikel 47, stk. 1
pålægge allevirksomheder enoplysningspligt
omderes skrotindkøb, efterprøve virksomhe­
dernes anmeldelser, og ifølge artikel 47,
stk. 3itilfælde afkrænkelse afdisse pligter
true med bøder ogtvangsbøder. Detville også
kunne tillades, atDen Høje Myndighed ien
beslutning truffet med hjemmel iartikel 53,
litra bbestemte, atder ved krænkelse afan­
meldelsespligten sker enansættelse afskrot­
indkøbene pågrundlag afetskøn. Idenneforbindelse måtte derganske vist fastlægges
visse regler ogkriterier foratudelukke vilkår­
lige skøn. Som detgenerelt eranerkendt i
national ret, harenhver myndighed nemlig,
når den udøver etskøn, både rettigheder og
pligter; tilpligterne hører navnlig envelord­
netsagsbehandling, dermuliggør efterprøvel­
sen afdeberegningsmæssige ogtekniske
enkeltheder ogdenlogiske slutning pågrund­
lagafden skønsmæssige ansættelse. Beslut­
ningen mågøre detmuligt gennem detfrem­
skaffede faktiske materiale oggennem deføl­
geslutninger, derdrages heraf, atgodtgøre, at
denskønsmæssige ansættelse erlogisk rigtig.
Sagsøgeren harunder denmundtlige retsfor­
handling med rette henvist tileksemplet
med dengenerelle afgift. Ifølge traktatens arti­
kel50fastsætter Den Høje Myndighed betin­
gelserne forpåligning ogopkrævning veden
generel beslutning. Den Høje Myndighed har
ideioverensstemmelse hermed trufne beslut­
ninger nr.2/52, artikel 4ognr.3/52, arti­
kel 5bestemt, atvirksomhederne iFælles­
skabet månedligt skal anmelde deres produk­
tion påennærmere fastlagt måde. Først ved
ensenere beslutning, beslutning nr.31/55
af19.november 1955 (EFT-specialudgave,
1952—1958, s.37;org. ref.ABl., nr.21af
28. 11.1955, s.906), harDen Høje Myn­
dighed indført skønsmæssig ansættelse ex
officio ogbegrundet denne følgende betragt­
ning:
»desuden hardetvistsignødvendigt forDen
Høje Myndighed selv at fastsætte den
afgiftspligtige produktion ogdettilsvarende
afgiftsbeløb forvirksomheder, der ikke har
overholdt deres anmeldelsespligt«.
4.Den hjemmel, dererpåberåbt idetfore­
liggende tifælde
Itilfældet med skrotudligningskassen finder
viiDen Høje Myndigheds beslutninger
nr.22/54 og14/55 ingen udtalelse, som
pålægger virksomhederne enanmeldelses­
pligt ;følgelig indeholder deheller intet om
sanktioner ved krænkelsen afenanmeldel­
sespligt eller om fremgangsmåden ved en
skønsmæssig ansættelse. Det erinteressant at
bemærke, atder derimod ibeslutning
nr.2/57, der fra 1.Februar 1957 har afløst
beslutning nr.14/55, iartikel 16erfore-
87

FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA HR. ROEMER —SAG 9/56
skrevet enpligt forvirksomheder tilatfore­
tage anmeldelse tilkassen ogtilDen Høje
Myndighed, ogatderiartikel 17,stk. 2trues
med deitraktatens artikel 47, stk. 3hjem­
lede foranstaltninger ved falske anmeldelser;
dergives ikke regler fordettilfælde, atdisse
anmeldelser ikke bliver foretaget.
Fordettidsrum, som harinteresse iden fore­
liggende retstvist, skal hjemmelen efter Den
Høje Myndigheds opfattelse findes ikontorets
og kassens enslydende afgørelser af
26.maj 1955, idet dogansættelsen forsagsø­
geren allerede fandt sted fra1.april 1954,
begyndelsen afden tvungne udligningsord­
ning.
Dermed rejser detspørgsmål sig, om Den
Høje Myndighed kanoverlade ensammenslut­
ning afvirksomheder, hvortil den harover­
draget gennemførelsen afden indførte udlig­
ningsordning, atudstede offentlige retsakter,
som Den Høje Myndighed pågrundlag af
traktaten kunne udstede ved engenerel, be­
grundet beslutning, offentliggjort iFællesska­
bets officielle Tidende; med andre ord, om
Den Høje Myndighed kan overdrage visse
offentlige beføjelser tilprivatretlige sammen­
slutninger.
5.Delegation afstatsretlige beføjelser til
private sammenslutninger inational ret
Iden nationale erhvervsret erdetethyppigt
fænomen, atderoverdrages statsretlige for­
valtningsbeføjelser tilsammenslutninger af
virksomheder, hvor staten forbeholder sigret
tilkontrol ogtilsyn. Ensådan delegation kan
udspringe afmeget forskellige grunde —f.eks
hensigt tilatafskære etdirekte statsligt an­
svar, erkendelse afnødvendigheden afsærlig
sagkundskab ogafsærlige institutioner, som
statslorvaltningen ikke råder over itilstræk­
kelig mængde eller ønske om decentralise­
ring. Staten kan også benytte oprettelsen af
sådanne »sammenslutninger med offentlig­
retlige beføjelser« tilforskellige formål, især
tilstyring aferhvervslivet eller tilstøtte foret
marked ivanskeligheder.
Sammenslutninger, derharfået magtbeføjel­
serudover selve sammenslutningen, ogfor
hvilke dergælder tvungent medlemskab, for­
tjener særlig undersøgelse. Grænserne ogforudsætningerne fordet forfatningsmæssigt
lovlige bliver bedømt forskelligt, ogopfattel­
serne erdelte vedrørende den politiske hen­
sigtsmæssighed. Jeg behøver dog ikke atgå
nærmere indpådisse fænomener iden natio­
nale ret. Det ertilstrækkeligt atfastholde to
punkter, som idenmoderne retsstat forekom­
mer mig atvære almindeligt anerkendt som
forudsætninger foroverdragelse afstatsretlige
forvaltningsbeføjelser tilprivate sammenslut­
ninger: denne overdragelse må være anord­
net ved lov ogvære nøje afgrænset ind­
holdsmæssigt, ogden måikke alene være
sikret ved entilstrækkelig statslig kontrol
men frem foraltved enfuldstændig retsbe­
skyttelse imod sådanne sammenslutningers
retsakter; retssikkerheden kan sikres ved, at
disse sammenslutningers foranstaltninger bli­
verligestillet med dem, derhidrører frade
offentlige myndigheder, således atdekan
anfægtes efter forvaltningsrettens almindelige
regler.
6.Lovligheden afdelegation inden forfælles­
skabsretten
Begge disse punkter måefter min opfsattelse
også lægges tilgrund inden forfællesskabs
retten; thitraktaten regulerer ikke udtrykke­
ligtspørgsmålene. Jegharallerede anført, at
ordlyden iartikel 53,litra b,hvorefter Den
Høje Myndighed kan indføre finansielle ord­
ninger, ikke tillader denfølgeslutning, atden
indførte finansielle ordning erselvstændig og
kun erundergivet kontrol fraDen Høje Myn­
dighed. Ordlyden iartikel 53fører derfor ikke
nødvendigvis tildenslutning, atDen Høje
Myndighed kan overdrage bestemte beføjel­
ser, som traktaten giver den, tilsådanne
finansielle ordninger, men synes heller ikke
atforbyde delegation. Idetmindste mådeti
alle tilfælde forlanges, atdeitraktaten fast­
lagte retssikkerhedsgarantier også består ved
endelegation. Tildisse garantier hører for­
skrifterne ombekendtgørelse ogbegrundelse
afbeslutningerne såvel som bestemmelserne
om, atdisse kan anfægtes ved Domstolen.
Disse garantier kan Den Høje Myndighed
ikke tilsidesætte ved atoverlade sammenslut­
ninger, hvortil dererdelegeret kompetence,
attræffe debeslutninger, som tilkommer den.
Sådanne sammenslutningers afgørelser må
snarere enten ligestilles med Den Høje Myn-
88

MERONI /HØJE MYNDIGHED
digheds beslutninger eller, forsåvidtangår de
ægte beslutninger —dvs. bortset fraforbere­
dende bistandsvirksomhed ogden rent tek­
niske gennemførelse —udstedes afDen Høje
Myndighed selv.
7.Anvendelse pådetforeliggende tilfælde
Anvendelsen afdisse overvejelser pådether
undersøgte tilfælde — dvs. bestemmelsen
om, atder ved ikke-opfyldelse afanmeldel­
sespligten følger enansættelse exofficio, hvil­
ketforudsætter enobligatorisk bestemmelse
om enanmeldelsespligt —resulterer iføl­
gende :
Artikel 3ibeslutningerne nr.22/54 og14/55
bestemmer udelukkende, atmængden afdet
tilkøbsskrot, som den enkelte virksomhed har
købt, skal lægges tilgrund vedberegningen af
bidragets størrelse. Der bliver intet sagt om,
hvorledes denne mængde skal fastlægges.
Måske har kassen fået anmeldelser fra de
regionale kontorer; den harendvidere veden
formular under overskriften »Betalingsbetin­
gelser« (Dispositions réglant lespaiements) i
forbindelse med sine opfordringer tilatbetale,
tilmed første gang iopfordringen af22.okto­
ber1954 (tillæg 1tilduplikken), meddelt, at
direktionen imangel afrettidig anmeldelse er
bemyndiget tilmed bistand fraderegionale
kontorer skønsmæssigt atansætte mængden
aftilkøbsskrot Denne meddelelse svarer ord
tilandet tilkontorets ogkassens afgørelser af
26.maj 1955, som denHøje Myndighed har
fremlagt påDomstolens anmodning under de
forberedende retsmøder, ogsom denharangi­
vetsom hjemmelen forfremgangsmåden ved
skønsmæssig ansættelse. Det erubestridt, at
disse afgørelser af26.maj 1955 ikke blev
offentliggjort. Bestyrelsen kan ganske vist
have bekendtgjort dem formedlemmerne af
»sociétés coopératives«. Oprindelig var 22
selskaber medlemmer-jf. kassens vedtægt af
24.april 1953, bilag nr.11164 til»Moni­
teur Belge« af18./19. maj 1953, ogkon­
torets vedtægt af samme dato, bilag
nr.11165. Ved den første vedtægtsændring
den 1.april 1954 talte kassen 58medlem­
mer, kontoret 155 medlemmer —jf.bilag
nr.9235 ognr.9236 tilMoniteur Belge
af26./27. april 1954. Ved den anden
vedtægtsændring af4.juli1955 androg kas­
sens ogkontorets medlemsantal 136 —jf.bilag nr.21688 ognr.21693tilMoniteur
Belge af29.juli1955 —forsluttelig ved
vedtægtsændringen af21.februar 1957 at
synke til123 — jf.bilagene nr. 4328
og nr. 4317 til Moniteur Belge af
18./19. marts 1957. Daskrotafgiften angår
cirka 240skrotforbrugere, erdetnærliggende
atslutte, atcirka 100 berøne virksomheder i
Fællesskabet ikke kunne fåkendskab tildisse
økonomisk ogjuridisk betydningsfulde vedta­
gelser. Det eralmindeligt kendt, atdetfor­
trinsvis erdesmå virksomheder iFællesska­
bet, derikke ermedlemmer af»sociétés co­
opératives« iBruxelles, mens destore virk­
somheder iforståelig varetagelse afderes
interesser hartilsluttet sigsom medlemmer af
disse handelsselskaber med »but lucratif«
(med profitformål). Jegtillader migherathen­
vise tildenetop citerede offentliggørelser i
bilagene til»Moniteur Belge«.
Derfor serjegingen mulighed foratligestille
disse afgørelser, som ikke erbegrundede, og
som kun erblevet meddelt virksomhederne på
opkrævninger som endelafenanmærkning
vedrørende betalingsmåderne, med beslutnin­
gerne fraDen Høje Myndighed; viharikke
engang fåetforelagt enskriftlig formulering af
anmeldelsespligten.
Sådanne bestemmelser, derskulle være bin­
dende foralleskrotforbrugende virksomheder
iFællesskabet, uden hensyn tilom devar
medlemmer afkontoret eller kassen eller
ønskede atdeltage iudligningsordningen, må
imidlertid efter traktaten vedtages som gene­
relle beslutninger. Sagsøgerens opfattelse, at
disse afgørelser har ændret artikel 3 iDen
Høje Myndigheds beslutninger, formår jeg
derimod ikke atfølge; detdrejer sigsnarere
omenudfyldning ogsupplering. Men jeger
enig med sagsøgeren i,atdenne supplering er
vigtig for, atafgiftsproceduren kan fungere,
ogatdenmåtte foretages afDen Høje Myn­
dighed selv, hvad denne også hargjort ved
den generelle afgift. Den Høje Myndigheds
argument om, atenobligatorisk udlignings­
ordning nødvendigvis også måtte hjemle en
skønsmæssig ansættelse, erkun bevis for, at
den generelle beslutning for. såvidt var
ufuldstændig.
Jegkommer hermed tildetresultat, atder'
ikke erhjemmel forden ansættelse, som kas­
senharforetaget.
89

FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA HR. ROEMER —SAG 9/56
8.Den faktiske gennemførelse afden skøns­
mæssige ansættelse
Under disse omstændigheder erdet for
fuldstændighedens skyld tilstrækkeligt kort at
redegøre forden faktiske gennemførelse af
denskønsmæssige ansættelse.
Pågrund afmanglende begrundelse erfrem­
gangsmåden vedogarten afden skønsmæs­
sige ansættelse ikke klar ogkanikke efterprø­
ves. F.eks. erden regnskabsmæssige størrelse
afdetskønnede skrotforbrug, udmålt iforhold
tilstørrelsen afstålproduktionen, blevet dra­
getitvivl under sagen, men erikke blevet for­
klaret oggodtgjort. Hvis man ligeledes veden
skønsmæssig ansættelse mågåudfra, atder
ligger visse fejlkilder iselve den skønsmæs­
sige ansættelses natur, måderidetmindste
forlanges enensartet anvendelse afsaglige,
generelle eller individuelle kriterier. Deufor­
klarede voldsomme afvigelser, som ernævnt
ovenfor, forstærker denopfattelse, atderhar
været tale om enikke-ensartet anvendelse.
Denne opfattelse eruigendrevet, således at
detogså kan formodes, atderharværet fejli
den faktiske gennemførelse afansættelsen.
Da den afgiftspligtige virksomhed ved en
skønsmæssig ansættelse ikke harfærre rettig­
heder, end når der påbasis afanmeldelser
sker enregnskabsmæssigt nøjagtig undersø­
gelse ogpåligning, kanderudfradenne for­
modning drages den slutning, atder har
været enmangel ved den skønsmæssigt an­
satte fastsættelse.
III—Indvendinger, derangårfastsættelsen af
bidragssatserne
Isag9/56 måtte man vedefterprøvelsen af
hjemmelen forden skønsmæssige ansættelse
exofficio straks gåtilbage tildegenerelle ved­
tagelser frakassen ogkontoret, som varlagt
tilgrund.
Jegkommer nutildeyderligere indvendin­
ger, deribegge retssager blev fremført imod
kassens afgørelser. Disse indvendinger —
manglende begrundelse, foreløbig ogforsinket
bekendtgørelse afbidragssatsen, faktisk urigtig
fastsættelse afgennemsnitsprisen forskrot fra
Fællesskabet ogimporteret skrot —vedrører
ikke længere anvendelsen pådeenkelte virk­
somheder men derimod kassens generelle
arbejde, hvis resultat erfastsættelsen afdenbidragssats, derergenerelt gældende foren
bestemt periode.
Reglerne forkassens arbejde måførst ogfrem­
mest findes iDen Høje Myndigheds generelle
beslutninger, som indførte udligningsordnin­
gen ogunder Den Høje Myndigheds ansvar
overdrog kassen gennemførelsen. Beslutnin­
gerne nr.22/54 og14/55 bestemmer ide­
resartikel 3,stk. 2kun, atkassen fastsætter
bidragssatsen ogafregningsperioderne. Blot er
derforbeholdt den mulighed, atDen Høje
Myndigheds repræsentant kan gøre afgørel­
serne betinget afDen Høje Myndigheds god­
kendelse. Iøvrigt kan derkun udledes gene­
relle holdepunkter afbeslutningerne: den
samlede indtægt fraafgiften skal muliggøre
prisudligningen, kassen fastsætter påforslag
frakontoret mængden afdetskrot, derskal
indføres, maksimal-importprisen ogudlig­
ningsprisen, ogkassen skal være bekendt
med Fællesskabets afgiftspligtige skrottilgang.
Beslutningerne indeholder ingen bestemmel­
serom, hvorledes disse faktorer skal fastslås;
deudtaler heller intet om, hvorvidt afgørelsen
omfastsættelsen afbidragssatsen skal begrun­
desogoffentliggøres.
Jegvilpådette sted minde omdetallerede
nævnte forhold, atfastsættelsen afbidragssat­
senfordenfrivillige udligningsordning ihen­
hold tilartikel 53, litra aved beslutning
nr.33/53, artikel 2,stk. 4erbetegnet som
»reglement«, der skal offentliggøres efter
godkendelse fraDen Høje Myndighed. Dette
»reglement« gjaldt kun fordeidenfrivillige
sammenslutning deltagende virksomheder,
derkunne udtræde deraf, ogsom ikke var
udsat forenoffentlig, eksigibel beslutning fra
Den Høje Myndighed. Iden obligatoriske
ordning gælder fastsættelsen afbidragssatsen
tilgengæld foralleskrotforbrugende virksom­
heder iFællesskabet ogkan anvendes veden
eksigibel beslutning fraDen Høje Myndig­
hed.
Dermed rejser detspørgsmål sigpåny,om
Den Høje Myndighed pådenne måde kan
overdrage kassen attræffe engenerel beslut­
ning, dvs. omatfastsætte bidragssatsen. For
atvurdere dette erdet hensigtsmæssigt
nærmere at undersøge betydningen af
bidragssatsen inden forudligningsordningen
nøje.
90

MERONI /HØJE MYNDIGHED
1.Betydningen affastsættelsen afbidrags­
satsen
Beslutningerne nr.22/54 og14/55 blev be­
grundet med, atdetimporterede ogdether­
med ligestillede skrot skulle ståtilrådighed for
forbrugerne inden fordet fælles marked til
priser, dernærmer sigdepriser, som gælder
inden forFællesskabet. Ifølge deforklaringer,
som erafgivet under sagen, erkassen doggået
udfradenopfattelse, atderskulle stiles mod
enfuldstændig udligning; herved begrundes
det især, atden endelige fastsættelse først
kunne følge senere ogefter afvikling afindfør­
selsaftaler. Vifinder endog faktorer, som går
ud over en fuldstændig udligning: den
såkaldte »Zürichformel« tilberegning af
udligningsprisen indeholder en »opmunt­
ringspræmie tilimportøren« ogskulle således
åbenbart anspore tilsærlige bestræbelser for
atforetage destørst mulige skrotindførsler.
Det kan ienbestemt markedssituation være
lige såfornuftigt, som detienanden markeds­
situation kan være nødvendigt atanspore
bestræbelserne foratøge den indre skrot­
tilførsel fraFællesskabet selv. Fastsættelsen af
bidragssatsen viser sigherefter som etvigtigt
instrument iden økonomiske politik. Enren
tilnærmelse, der kunne være afforskellig
størrelse afhængig afmarkedssituationer,
ville muligvis også have muliggjort enfastsæt­
telse afbidragssatsen forbestemte perioder
forud ogendeligt, idet dervedudmålingen af
bidragssatsen forden herefter følgende peri­
odekunne have været taget hensyn tiludvik­
lingen ogdenopnåede indtægt.
Efter 1.april 1955 skulle kassens indtægt
ikke alene muliggøre prisudligningen for
indført skrot, men også ifølge dennyaffattede
artikel 2(beslutning nr.14/55, litra bogc)
tilvejebringe midlerne tilimport afenvisdis­
ponibel mængde, altså til»fonds deroule­
ment«, ogfrem foraltmidlerne tilydelse af
en præmie for besparelse iskrotforbrug.
Størrelsen afdenne præmie blev bestemt af
kassen efter forslag fra kontoret. Fra
1.april 1955 kan dersåledes endnu mindre
end fordetidligere årvære tale omenren
regnskabsmæssig prisudligning.
Tobeslutninger, som Den Høje Myndighed
undtagelsesvis selv harvedtaget, viser særlig
klart, atderskulle anstilles sådanne økono­
misk-politiske overvejelser ogvurderinger vedfastsættelsen afbidragssatsen. Ved mang­
lende enighed mellem kontoret ogkassen
skulle Den Høje Myndighed selv ihenhold til
artikel 9,stk. 2ibeslutningerne nr.22/54
og14/55 træffe enbeslutning. Dette tilfælde
erforekommet, ogDen Høje Myndighed har
vedbeslutning reguleret —ganske vist ikke
selve bidragssatsen —men enfaktor vedrø­
rende udligningsprisen, der igen er et
væsentligt ledibidragssatsen. Det drejer sig
ombeslutningerne nr.9/56 (ABl. nr. 5af
5.3.1956, s.25)og34/56 (ABl. nr.28af
11.12.1956, s.381). Den førstnævnte be­
slutning nr.9/56, derfandt anvendelse pådet
tidsrum, som erbehandlet under denne sag
—den vargældende formånederne novem­
ber1955 tiljanuar 1956 —erbegrundet
således:
»... ibetragtning af,atdeternødvendigt at
holde udligningsbyrden pådetlaveste niveau,
dererforeneligt med detmål, som tilstræbes
afudligningskassen forindført skrot, oginden
forfornuftige grænser atopretholde ligevæg­
tenipriserne pådetfælles marked,
ibetragtning af, atudligningsprisen for
november ogdecember 1955 ogjanuar 1956
må fastsættes pågrundlag afenretfærdig
afvejelse afdevilkår, som fordenævnte
måneder konstateres pådetfælles skrotmar­
ked ...«
Efter min mening måman udfradisse kends­
gerninger ogomstændigheder nåtildenslut­
ning, atfastsættelsen afbidragssatsen ikke
blod forudsatte teknisk bistand ogberegnings­
arbejde (f.eks. fastsættelse afden afgiftsplig­
tige skrotmængde iFællesskabet) men herud­
over, atderblev anlagt økonomisk-politiske
vurderinger ogovervejelser.
Fastsættelsen afbidragssatsen viser sigsåledes
atvære denforden samlede ordning udslag­
givende beslutning.
2.Kassens beføjelse tilfastsættelse afbidrags­
satsen
Vedtagelsen afdenne udslaggivende beslut­
ning overlades vedDen Høje Myndigheds ge­
nerelle beslutninger inden for denævnte
grænser fuldstændigt tilkassen, idetkontoret
dog har enforslagsret for såvidt angår
enkelte elementer. Setudfraordlyden afDen
Høje Myndigheds generelle beslutninger er
91

FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA HR. ROEMER —SAG 9/56
sagsøgerens klagepunkter derfor ikke be­
grundede; Den Høje Myndighed harnemlig
påingen måde foreskrevet regler omfastsæt­
telsesmåden, offentliggørelsen ogbegrundel­
sen. Domstolens kontrol måderfor indebære
enundersøgelse pågrundlag aftraktaten af,
omDen Høje Myndighed efter traktaten var
berettiget til,som detersket, ved generelle
beslutninger atoverlade kassen fastsættelsen af
bidragssatsen.
Jegredegjorde allerede forgrundprincipperne
forbesvarelsen afdette spørgsmål, dahjem­
melen for andre generelle vedtagelser fra
Bruxelles-organerne blev diskuteret, nem­
ligafgørelserne om skønsmæssig ansættelse
exofficio. Herefter erdetafgørende punkt,
hvorvidt deitraktaten fastlagte retssikker­
hedsgarantier også består vedendelegation.
Virksomhederne kunne udlede denforeløbige
bidragssats afdeforeløbige opfordringer tilat
betale. Desuden findes der isagens akter cir­
kulærer fradet nationale kontor forItalien,
»Campsider«, hvori den —ligeledes som
foreløbig betegnede —bidragssats bekendtgø­
res under angivelse afBruxelles-kontorets
beslutningsdato; detførste cirkulære, derer
forelagt os,erdateret 8.februar 1955, og
meddeler satserne fra1.april 1954. Tildels
omfatter dette beløb, som erangivet iEBU-
regningsenheder, den forhøjede udlignings-
sats, som fra1.april 1954 blev anvendt ved
etøget forbrug afråjern; tildels optræder
denne udligningssats talmæssigt forsigselv.
Ietsådant cirkulære bliver den anvendte
udligningspris også meddelt. Endelig følger
derafdetafsagsøgerne fremlagte svar fradet
regionale kontor »Campsider« den ikke be­
stridte kendsgerning, at»Campsider« også via
cirkulærer har meddelt virksomhederne form­
lerne forberegningen afbidragssatsen. Deri­
mod sesdetikke, atvirksomhederne harfået
meddelelse om detalmæssigt konkret an­
vendte regningsfaktorer ved hver enkel
fastsættelse afenbidragssats.
Bekendtgørelsesmåden for afgørelser om
fastsættelsen afdeenkelte bidragssatser, der
ikke erblevet nærmere begrundet, svarer
ikke tildekrav, som efter traktaten måstilles
tiloffentliggørelsen ogbegrundelsen afgene­
relle beslutninger fraDen Høje Myndighed.
Disse afgørelser frakassen kan derfor ikkeligestilles med beslutninger fraDen Høje
Myndighed, for såvidt angår deres retlige
værdi. Pågrund afden udslaggivende betyd­
ning, som fastsættelsen afbidragssatsen har
forden samlede udligningsordning, måder
kræves desamme retssikkerhedsgarantier,
som traktatens foreskriver forbeslutninger fra
Den Høje Myndighed. Den Høje Myndighed
måtte ifølge traktatens artikel 48,stk. 3hen­
vende sigtilproducentorganisationerne forat
fådenødvendige oplysninger ogforatlette
gennemførelsen afdeopgaver, dervarbetroet
den, Den Høje Myndighed; den måtte
imidlertid påsinside ikke overlade disse op­
gaver tilensammenslutnings initiativ, ansvar
ogafgørelse. Detserudtil,atDen Høje Myn­
digheds beslutninger nr.22/54 og14/55
ikke tager hensyn tilden grundlæggende
forskel, derfindes mellem enudligningsord­
ning, som består påbasis afenfrivillig aftale
mellem flere virksomheder, derkun gælder for
deres indbyrdes forhold, ogsom blot behøver
engodkendelse fraDen Høje Myndighed, og
enudligningsordning, dererindført afDen
Høje Myndighed selv oggennemført ikraft af
dennes højhedsmyndighed, ogsom erbin­
dende foralle virksomheder iFællesskabet,
sådan som denderligger tilgrund fordebe­
slutninger, deranfægtes under dette søgsmål.
3.Bedømmelse afdeforskellige indvendinger
Afdisse grunde udgør Kassens afgørelser om
fastsættelse afbidragssatserne, som ikke en­
gang blev anført ideanfægtede individuelle
beslutninger fraDen Høje Myndighed, ikke
tilstrækkeligt hjemmel fordisse individuelle
beslutninger fraDen Høje Myndighed.
Allerede ud fra denne opfattelse erdet
overflødigt atgånøjere indpådeenkelte ind­
vendinger. Jegvildog gøre dette kort for
fuldstændighedens skyld: derved vildetvise
sig. atdisse indvendinger egentlig vedrører
krænkelser afvæsentlige retssikkerhedsga­
rantier. Disse erallerede påvist imin fore­
gående fremstilling. Pågrundlag heraf bliver
detsamtidig forståeligt, atsagsøgernes ind­
vendinger ikke kan være særligt håndgribe­
lige.
92

a)Manglende begrundelse
Fordetførste påberåber sagsøgerne sigmang­
lende begrundelse ogpåstår navnlig, atde
væsentlige faktorer ved fastsættelsen af
bidragssatsen ikke erblevet offentliggjort.
Dette klagepunkt erbegrundet. Havde Den
Høje Myndighed selv fastsat bidragssatsen,
havde den ifølge traktatens artikel 15måttet
begrunde sinafgørelse ogoffentliggøre den i
Fællesskabets officielle Tidende, således som
denogså gjorde detvedbeslutning nr.9/56.
b)Fastsættelsesmåde
Fordetandet påstår sagsøgerne, atfastsættel
sentilatbegynde med varforeløbig, idet den
endegyldige fastsættelse først fulgte med stor
forsinkelse; generelt ervirksomhederne ble­
vetutilstrækkeligt informeret ogharikke fået
deoplysninger, dehar anmodet om. Hertil
hører også den indvending, atstørrelsen af
tillægsafgiften for ydelsen afpræmie ved
skrotbesparelse ikke altid erblevet fastsat ad­
skilt fradengenerelle bidragssats.
Disse indvendinger vedrører delvis også
krænkelsen afvæsentlige formforskrifter,
delvis beror depåden omstændighed, at
fastsættelsen ersket vedafgørelser frakassen.
Det måherståhen, omenforudgående og
endelig fastsættelse afbidragssatsen ikke —
hvad jegallerede har antydet —varmulig:
dette spørgsmål måDen Høje Myndighed un
dersøge påeget ansvar. Ialle tilfælde ligger
den opfattelse nær, atvirksomhederne skulle
være istand tilnøjagtigt ogtidligst muligt at
udregne debyrder, som skulle påhvile dem
ifølge offentligge beslutninger. Ligeledes erdet
absolut tænkeligt, atoffentliggørelsen afgen­
nemsnitspriserne kunne være afbetydning
for virksomhedernes økonomiske handle­
måde. Denne offentliggørelse hører sammen
med begrundelsen afdeafgørelser, hvorved
bidragssatsen fastsættes. Til begrundelsen
hører ligeledes angivelsen af,hvilken delaf
bidraget derernødvendig forprisudligningen
oghvilken delforydelsen afbesparelsespræ­
mien.
c)Urigtigfastsættelse afgennemsnitspri­
ser
For dettredje hævder sagsøgerne, attoele­
menter vedfastsættelsen afbidragssatsen blevbestemt urigtigt, idet gennemsnitsprisen for
skrot fraFællesskabet blev ansat forlavt, og
gennemsnitsprisen forimporteret skrot for
højt.
Denne påstand erdog selvmodsigende, idet
sagsøgerne etandet sted fremfører, atdisse
faktorer, således som derent faktisk blev lagt
tilgrund for deenkelte fastsættelser, ikke
blev offentliggjort. Disse faktorer, derskulle
have været anført ibegrundelsen, fremgår i
hvert faldikke afkassens afgørelser ogafde
sagsakterne bilagte dokumenter. Den udlig­
ningspris, der iettilfælde blev meddelt, er
ikke identisk med Fællesskabets gennem­
snitspris. Disse topriser erigen forskellige fra
prisen påitaliensk skrot, således atdefaktu­
raer, som sagsøgerne harfremlagt, ikke har
tilstrækkelig bevisværdi.
En beslutnings begrundelse skal også
muliggøre Domstolens kontrol. Mangler en
tilstrækkelig begrundelse, fører allerede
denne krænkelse afvæsentlige formforskrif­
tertil,atbeslutningen ermangelfuld.
Man behøver derfor ikke iden foreliggende
sagatfastslå, hvilke gennemsnitspriser kassen
faktisk har lagt tilgrund ved deenkelte
bidragssatser, eller om sagsøgernes påfor­
modninger støttede påstand om, atdisse pri­
serikke svarer tilvirkeligheden, holder stik.
Tilgengæld påhviler detDen Høje Myndig­
hed, efter atsagen erblevet sendt tilbage til
denne, atfastslå nævnte grundlag påeget
ansvar ogangive detibeslutningen.
4.Resultat
Dermed viser detsig, atdeanfægtede indivi­
duelle beslutninger også strider mod trakta­
ten, idetomfang deberor pådebidragssatser,
som erfastsat ikassens afgørelser. Thi over­
dragelsen tilkassen afbeføjelsen tilatfast­
sætte bidragssatser, således som deterbe­
stemt iDen Høje Myndigheds generelle be­
slutninger, harikke taget hensyn tilvæsent­
lige, itraktaten foreskrevne retssikkerheds-
garantier: tværtimod mangler derentilstræk­
kelig begrundelse ogenreglementeret offent­
liggørelse afdisse afgørelser, således som det
måkræves ibetragtning afderes betydning for
udligningsordningen ogderes obligatoriske
anvendelse påalleskrotforbrugende virksom­
heder iFællesskabet.
93MERONI /HØJE MYNDIGHED

FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA HR. ROEMER —SAG 9/56
IV—Indvendinger, derangårDenHøje
Myndigheds generelle beslutninger
Jegkommer tilsidst tildeindvendinger, som
påberåbes mod dettredje trin, degenerelle
beslutninger fraDen Høje Myndighed selv. I
denne forbindelse erdet allerede blevet fast­
slået, atdisse beslutninger lider afmangler,
for såvidt som deunder tilsidesættelse af
væsentlige retssikkerhedsgarantier overlader
kassen beføjelsen tilatfastsætte udlignings-
satser med bindende virkning foralle.
Sagsøgerne gørherudover endnu toyderligere
indvendinger gældende:
1.Virkninger istrid med Ministerrådets an­
befalinger
Sagsøgerne anfører først, atMinisterrådet har
forbundet singodkendelse afbeslutning nr.
14/55 med seks anbefalinger. Sagsøgeren i
sag9/56 hævder, atingen afdisse anbefalin­
gererblevet respekteret, mens sagsøgeren i
sag10/56 mener, attreafdisse anbefalinger
ikke erblevet fulgt. Sagsøgernes redegørelser
pådette punkt erholdt ialmene vendinger og
hviler påtopåstande:
a)Deinterne skrotmidler iFællesskabet er
sunket påtrods afMinisterrådets anbefa­
linger, fordi importen afskrot erblevet be­
gunstiget uforholdsmæssigt, idet kassen
har lagt urigtige gennemsnitspriser til
grund.
Dette argument erallerede behandlet.
b)Den Høje Myndighed burde ikke gave for­
holdt sigpassiv vedforhøjelsen afbidrags­
satsen fra0,75 EBU-regningsenheder i
marts 1954 til10,5 ijuli1956; den
skulle have grebet ind.
Dette andet anbringende berører heller ikke
retmæssigheden afbeslutning nr.14/55 på
dettidspunkt, dadenblev vedtaget, derimod
kræver detenindgriben fraDen Høje Myn­
dighed vedfastsættelsen afbidragssatsen.
Dertil erdetallerede blevet anført, atDen
Høje Myndighed skulle have foretaget fast­
sættelsen afbidragssatsen ved egen beslut­
ning. Det synes ikke udelukket, atDen Høje
Myndighed idette tilfælde ikke ville have
forhøjet bidragssatsen udover etvistbeløb, og
atden snarere ville have foretaget entilpas­
ning tilpriserne iFællesskabet; den alleredenævnte begrundelse tilbeslutning nr.9/56
synes atgive holdepunkt herfor, idet det
heri blev understreget, atdeternødvendigt at
holde udligningsbyrden lavest mulig ogkun at
opretholde ligevægten mellem priserne inden
forfornuftige grænser. Pådettidspunkt, Den
Høje Myndighed traf denne beslutning
nr.9/56, have bidragssatsen ganske vistalle­
rede nået enhøjde af9EBU-regningsenhe­
der; imidlertid fastsætte Den Høje Myndig­
hed ikke selv bidragssatsen men kun etele­
ment iudligningsprisen. Spørgsmålet omDen
Høje Myndighed påetbestemt tidspunkt
skulle have grebet ind, stiller sigikke, hvis
man går udfraden opfattelse, atDen Høje
Myndighed frabegyndelsen selv skulle have
fastsat bidragssatsen. Deterderfor tilstrække­
ligt atfastslå, atderallerede erblevet taget
hensyn tildetsaglige indhold idenne indven­
ding, men atdette imidlertid ikke herudover
kan føre tilaterklære beslutning nr.14/55
traktatstridig fraetbestemt tidspunkt, som
sagsøgerne iøvrigt ikke definerer.
2.Spørgsmålet omforlængelsesbeslutning
nr.10/56 strider mod traktaten
Sagsøgerne gørsluttelig gældende, atforlæn­
gelsesbeslutningen strider mod traktaten. Da
de anfægtede individuelle beslutninger
vedrører tidsrummet indtil 30. juni 1956,
vardetherden første forlængelsesbeslutning
nr.10/56, derfandt anvendelse.
Sagsøgerne finder, atdeteristrid med trakta­
ten, atDen Høje Myndighed simpelthen har
forlænget beslutning nr.14/55, skønt den i
begrundelsen tilbeslutning nr.10/56 selv
angiver, atden gældende ordning burde
ændres. Forlængelsen erbegrundet med, at
ennyordning endnu ikke havde kunnet udar­
bejdes.
Ietsådant tilfælde kunne derforeligge en
krænkelse aftraktaten, når den beslutning,
som skulle ændres, havde kunnet være faldet
bon, uden atdervargrund tilatsætte enan­
den idens sted, eller nårDen Høje Myndig­
hed straks —under forbehold afensenere
videregående ændring —kunne have foreta­
get bestemte ændringer. Sagsøgerne harikke
udtrykkeligt anført sådanne anbringender.
Man kan udfradetafdem anførte slutte, atde
først ogfremmest fandt detnødvendigt med
en maksimalgrænse eller ennedsættelse af
bidragssatsen.
94

MERONI /HØJE MYNDIGHED
Hermed står denne indvending isnæver sam­
menhæng med det, jeglige har undersøgt
oghvorefter Den Høje Myndighed skulle
have grebet ind, daderviste sigbestemte virk­
ninger afudligningsordningen, især da
bidragssatsen navde nået enbestemt højde.
Det erdog ikke muligt heraf atudlede, at
forlængelsesbeslutningen ertraktatstridig.
G—Resultat ogforslag til
afgørelse
I—Resultat
1.Isag10/56 kommer jegsåledes tildet
resultat, atden anfægtede beslutning lider
affølgende retlige mangler:a)krænkelse afvæsentlige formforskrif­
ter, idet Den Høje Myndighed imang­
lende forståelse afkassens beføjelser
ikke hargivet sinegen begrundelse,
b)uberettiget anvendelse afkassens afgø­
relser omfastsættelse afbidragssatsen,
idet Den Høje Myndighed haroverdra­
get kassen beføjelsen tilatforetage
denne fastlæggelse under tilsidesættelse
afvæsentlige, itraktaten fastlagte rets­
sikkerhedsgarantier.
2.Den isag9/56 anfægtede beslutning
lider ligeledes afdeanførte toretlige mang­
lerogerfordettredje desuden mangelfuld,
forsåvidt som denhviler påenafkassen
exofficio foretaget skønsmæssig ansættelse
afsagsøgerens afgiftspligtige skrotindkøb,
skønt derikke forelå nogen hjemmel iså
henseende.
II—Forslagtilafgørelse
Jegforeslår således følgende idetosager:
1.Isag9/56:
Den Høje Myndigheds beslutning af24.oktober 1956 tilselskabet »Meroni &Co.,
Industrie Metallurgiche, S.p.A.«, Milano, meddelt sagsøgeren den 12.november
1956, annulleres,
imedfør aftraktatens artikel 34sendes sagen tilbage tilDen Høje Myndighed.
2.Isag10/56:
Den Høje Myndigheds beslutning af9.november 1956 tilselskabet »Meroni &Co.,
Industrie Metallurgiche, Società inaccomandita semplice«, Erba, Como-provinsen,
meddelt sagsøgeren den14.november 1956, annulleres,
imedfør aftraktatens artikel 34sendes sagen tilbage tilDen Høje Myndighed.
95