ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Ansættelsesmyndigheden har et vidt skøn inden for de rammer, der er fastlagt i vedtægtens artikel 31 og artikel 32, stk. 2, ved vurderingen af den tidligere erhvervede faglige erfaring hos en person, der ansættes som tjenestemand, både med hensyn til denne erfarings karakter og varighed og dens større eller mindre relevans for den pågældende stillings krav.

Administrationen overskrider ikke grænserne for sit vide skøn, når den ved fastlæggelsen af, hvilken faglig erfaring en tjenestemand skal antages at have erhvervet i en anden institution med henblik på hans indplacering ved hans ansættelse som midlertidigt ansat i et fællesskabsagentur, baserer sig på den kategori, som stillingen i nævnte institution tilhørte, men ikke på den faktiske faglige erfaring, der krævedes i denne stilling.

Den pågældende må dog eventuelt have adgang til at bevise, at arbejdsopgaverne i denne stilling faktisk stiller krav om større faglige kvalifikationer end den stillingskategori, i hvilken han har udøvet disse.

(jf. præmis 39, 45 og 46)

Henvisning til: Domstolen, 5. oktober 1988, forenede sager 314/86 og 315/86, de Szy-Tarisseog Feyaertsmod Kommissionen, Sml. s. 6013, præmis 26; Retten, 7. februar 1991, sag T-2/90, Ferreira de Freitas mod Kommissionen, Sml. II, s. 103, præmis 56.
Begrundelsespligten, som følger af vedtægtens artikel 25, stk. 2, har dels til formål at give den pågældende tilstrækkelige oplysninger til, at han kan vurdere, om den afgørelse, der indeholder et klagepunkt mod ham, er berettiget, og om det er hensigtsmæssigt at anlægge sag ved Retten, dels at gøre det muligt for Retten at udøve sin prøvelsesret.

Den omstændighed, at begrundelsen for afslaget på en ansøgning og begrundelsen for afvisningen af en klage indgivet af den pågældende er forskellig, er ikke en tilsidesættelse af denne forpligtelse, når de forklaringer, der gives i den sidstnævnte afgørelse, er den reelle begrundelse for den førstnævnte, og når de afgives, før sagen anlægges. Den pågældende råder nemlig så over tilstrækkelige oplysninger til at vurdere, om afslaget på hans ansøgning er berettiget, og om det er hensigtsmæssigt at anlægge sag.

(jf. præmis 18-21)

Henvisning til: Retten, 17. februar 1998, sag T-56/96, Maccaferri mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 133, præmis 36.
En bebyrdende retsakt er en retsakt, som direkte og umiddelbart kan påvirke en tjenestemands retlige og vedtægtsmæssige stilling. Ansættelsesmyndighedens afslag på at efterkomme en ansøgning, der er indgivet af en tjenestemand i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 1, kan ikke udgøre en bebyrdende retsakt, når myndigheden ikke er kompetent til at træffe de foranstaltninger, der blev ansøgt om.

»Vedtægtsmæssige eller administrative organer« som omhandlet af artikel 14 i ordningen af 27. april 1988 om Kommissionens personaleudvalgs sammensætning og virke skal forstås således, at det omfatter alle institutionens organer, eller flere institutioners fælles organer, uanset deres nøjagtige benævnelse - udvalg, eller råd - i hvilke personaleudvalgene varetager personalets interesser over for institutionen og sikrer en stadig kontakt mellem denne og personalet, hvilken opgave er betroet dem i henhold til vedtægtens artikel 9. Det lokale personaleudvalgs præsidium kan ikke kvalificeres som et vedtægtsmæssigt eller administrativt organ som omfattet af nævnte artikel 14, idet præsidiet er udvalgets interne forretningsorgan, som alene handler inden for rammerne af de af udvalget trufne beslutninger.

(jf. præmis 38 og 40)

Henvisning til: Domstolen, 29. september 1976, sag 54/75, De Dapper m.fl. mod Parlamentet, Smi. s. 81, præmis ; Retten, 12. januar 1994, sag T-65/91, White mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 23, præmis 7, 114 og 115.
RETTENS DOM (Tredje Afdeling)

24. februar 2000

Sag T-82/98

Frans Jacobs

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Tjenestemænd — forfremmelse — ingen bedømmelsesrapport — forfremmelsesproceduren retsstridig«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-169

Angående:

Påstand om annullations af Kommissionens afgørelse om ikke at forfremme sagsøgeren til lønklasse B4 i forfremmelsesåret 1997.

Udfald:

Kommissionens afgørelse om ikke at forfremme sagsøgeren til lønklasse B4 i forfremmelsesåret 1997 annulleres. Kommissionen betaler sagens omkostninger.

Sammendrag

Tjenestemænd – forfremmelse – sammenligning af fortjenester – tjenestemand, der kan forfremmes inden udløbet af hans første bedømmelsesperiode – forpligtelse til at udfærdige en midlertidig bedømmelse – praktisk umulighed – oplysninger, der kan tages i betragtning i stedet for bedømmelsen

(Tjenestemandsvedtægten, art. 45, stk. 1)

Bedømmelsesrapporten er en uundværlig del af vurderingen, hver gang der på grundlag af tjenestemandens karriere skal tages stilling til hans forfremmelse.

Heraf følger, at såfremt en tjenestemand kan forfremmes inden udløbet af hans første bedømmelsesperiode, skal institutionen enten udfærdige en midlertidig bedømmelsesrapport eller, når udfærdigelsen af en sådan er praktisk umulig, fremlægge andre oplysninger vedrørende tjenestemandens fortjenester, som kan kompensere for den manglende rapport.

Disse yderligere oplysninger kan imidlertid kun opveje en manglende bedømmelsesrapport, såfremt de opfylder visse betingelser, hvis overholdelse det påhviler den sagsøgte institution at godtgøre. Oplysningerne skal for det første være tilstrækkeligt objektive for at kunne gøre en retslig efterprøvelse mulig, for det andet skal den indeholde en vurdering af tjenestemandens fortjenester, som er foretaget af de personer, der er ansvarlige for udfærdigelsen af hans bedømmelsesrapport, for det tredje skal de meddeles tjenestemanden, således at hans ret til kontradiktion sikres, og for det fjerde skal de være bekendt af Forfremmelsesudvalget på det tidspunkt, hvor den foretager sammenligningen af alle ansøgernes fortjenester.

(jf. præmis 34, 38 og 41)

Henvisning til: Domstolen, 17. december 1992, sag C-68/91 P, Moritz mod Kommissionen, Sml. I, s. 6849, præmis 16; Retten, 16. december 1993, sag T-58/92, Moat mod Kommissionen, Smi. II, s. 1443, præmis 59.
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Transport - indenlandsk skibsfart - strukturel sanering - særligt bidrag til ophugningsfond - fritagelse for specialiserede fartøjer - vurdering ud fra det pågældende fartøjs konstruktion - fritagelse indrømmet for et andet fartøj med samme tekniske specifikationer - ingen virkning

[Rådets forordning nr. 1101/89, art. 8, stk. 3, litra c)]

Sammendrag

$$Når et fartøj ikke kan anses for et specialiseret fartøj i den betydning, der er forudsat i artikel 8, stk. 3, litra c), i forordning nr. 1101/89 om strukturel sanering inden for indlandsskibsfarten, kan fritagelsen for betaling af det særlige bidrag til ophugningsfonden i bestemmelsen ikke indrømmes med den begrundelse, at en sådan fritagelse er indrømmet et andet fartøj med de samme tekniske specifikationer, når Retten ikke har været inddraget i sidstnævnte sag.

(jf. præmis 98)
RETTENS DOM (Anden Afdeling)

15. december 1999

Sag T-144/98

Dino Cantoreggi

mod

Europa-Parlamentet

»Tjenestemænd — forfremmelse — sammenligning af fortjenester«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-1325

Angående:

Påstand om annullation af afslag på forfremmelse.

Udfald:

Europa-Parlamentets afgørelser af henholdsvis 12. februar, 25. februar og 22. juni 1998 om udnævnelse til en stilling som chef for afdelingen »Teknisk Forvaltning af Bygninger«, afslaget på sagsøgerens ansøgning hertil og afslaget på sagsøgerens klage annulleres. Europa-Parlamentet betaler sine egne og sagsøgerens omkostninger. Intervenienten N. bærer sine egne omkostninger.

Sammendrag

Tjenestemænd – meddelelse om ledig stilling – meddelelse om overflyttelse – formål – – sammenligning af ansøgernes fortjenester – administrationens skøn – grænser – overholdelse af betingelserne i stillingsopslaget – retslig prøvelse

Formålet med meddelelsen om ledig stilling og meddelelsen om overflyttelse er bl.a. at fastsætte de retlige rammer, inden for hvilke institutionen kan gennemføre sammenligningen af ansøgernes fortjenester.

Med henblik på at efterprøve, om ansættelsesmyndigheden har overskredet grænserne for disse retlige rammer, tilkommer det Retten for det første at fastslå, hvilke kvalifikationer der kræves efter stillingsopslaget, og derefter undersøge, om den ansøger, ansættelsesmyndigheden har valgt til den ledige stilling, faktisk opfylder disse betingelser. Retten kan herved alene efterprøve, om administrationen på baggrund af de forhold, den kan have lagt til grund for vurderingen, kan antages at have holdt sig inden for grænser, som ikke kan anfægtes, og ikke anvendt sine beføjelser åbenbart fejlagtigt. Retten kan altså ikke sætte sin egen vurdering af disse fortjenester i stedet for ansættelsesmyndighedens.

(jf. præmis 25, 26 og 27)

Henvisning til: Domstolen, 7. februar 1990, sag C-343/87, Culin mod Kommissionen, Sml. I, s. 225, præmis 19; Retten, 12. maj 1998, sag T-159/96, Wenk mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 593, præmis 24 og 64.
De rent lægelige vurderinger, som fremsættes af det lægeudvalg, som er nedsat i medfør af artikel 23 i ordningen vedrørende ulykkesforsikring og forsikring mod erhvervssygdomme, må anses for definitive, når de er kommet i stand efter de forskriftsmæssige betingelser herom. Retten er alene beføjet til at efterprøve, dels om lægeudvalget er blevet nedsat og har virket forskriftsmæssigt, dels om udvalgets udtalelse er forskriftsmæssig, navnlig om den indeholder en begrundelse, der gør det muligt at bedømme det grundlag, som den hviler på, og om det er godtgjort, at der foreligger en rationel sammenhæng mellem de lægelige vurderinger og de konklusioner, udtalelsen indeholder.

Det er en betingelse for, at den udtalelse, som afgives af det lægeudvalg, som er nedsat i medfør af artikel 23 i ordningen vedrørende ulykkesforsikring og forsikring mod erhvervssygdomme, kan anses for gyldig, at udvalget har haft mulighed for at gøre sig bekendt med samtlige de dokumenter, som kan have betydning for dets vurderinger.

I øvrigt tilkommer det lægeudvalget at fastsætte sin egen fremgangsmåde og at afgøre, i hvilket omfang der skal tages hensyn til tidligere afgivne lægeerklæringer og henvises hertil i udvalgets udtalelse.

(jf. præmis 68 og 69)

Henvisning til: Domstolen, 19. januar 1988, sag 2/87, Biedermann mod Revisionsretten, Sml. s. 143, præmis 19; Retten, 18. februar 1993, sag T-l/92, Tallarico mod Parlamentet, Sml. II, s. 107, præmis 46; R. mod Kommissionen, præmis 49.
Fællesskabets retsinstanser skal af egen drift undersøge, om en institution har opfyldt pligten til at begrunde sine afgørelser. Denne undersøgelse kan foretages på et hvilket som helst stadium af retssagen, idet en sagsøger ikke kan fortabe retten til at fremsætte dette anbringende, blot fordi det ikke er fremsat i klagen.

Forpligtelsen efter vedtægtens artikel 25 til at begrunde en afgørelse, der indebærer et klagepunkt, har til formål at gøre det muligt for Fællesskabets retsinstanser at udøve kontrol med den anfægtede afgørelses lovlighed og at give den pågældende tilstrækkeligt grundlag for at vide, om afgørelsen er berettiget, eller om den er behæftet med en mangel, som gør det muligt at anfægte dens lovlighed. Denne betingelse er opfyldt, når den anfægtede retsakt er truffet under omstændigheder, som er tjenestemanden bekendt, og som gør det muligt for ham at forstå, hvilke konsekvenser en foranstaltning, der vedrører ham personligt, har for ham.

For at afgøre, om den i vedtægten fastsatte begrundelsespligt er opfyldt, skal der ikke blot tages hensyn til de dokumenter, hvorved afgørelsen blev meddelt, men også til de omstændigheder, hvorunder den er truffet og bragt til vedkommendes kundskab. Det kan således være tilstrækkeligt, at den pågældende har haft mulighed for bl.a. i kraft af tjenstlige skrivelser og andre meddelelser at gøre sig bekendt med de væsentligste bevæggrunde, som har foranlediget administrationen til at træffe afgørelsen.

(jf. præmis 29 og 30)

Henvisning til: Domstolen, 28. maj 1980, forenede sager 33/79 og 75/79, Kuhner mod Kommissionen, Sml. s. 1677, præmis 15; Domstolen, 12. november 1996, sag C-294/95 P, Ojha mod Kommissionen, Snil. I, s. 5863,præmis 35; Retten, 17. juli 1998, sag T-28/97, Hüben mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 1255, præmis 93.
Bevisbyrden for, på hvilken dato den anfægtede afgørelse er meddelt, påhviler den part, som påberåber sig, at en sag er anlagt for sent i forhold til de i vedtægtens artikel 91 fastsatte frister.

Retten har navnlig beføjelse til at efterprøve en afgørelse truffet af en udvælgelseskomite, i det omfang det er nødvendigt for at sikre ligebehandlingen af ansøgerne.

Uden at være nævnt i vedtægten er administrationens omsorgspligt over for sine ansatte, hvilken pligt også gælder for en udvælgelseskomite ved en udvælgelsesprøve, udtryk for den balance mellem gensidige rettigheder og forpligtelser, som vedtægten har skabt i forholdet mellem Fællesskabets institutioner og deres ansatte. Det følger bl.a. af denne pligt og af princippet om god forvaltningsskik, at den kompetente myndighed ved afgørelsen af en tjenestemands situation skal tage alle de forhold i betragtning, som kan antages at have betydning for dens afgørelse, og således ikke blot skal tage hensyn til tjenestens, men også til vedkommende tjenestemands interesse.

(jf. præmis 56)

Henvisning til: Retten, 20. juni 1990, sag T-133/89, Búrban mod Parlamentet, Sml. II, s. 245, præmis 27; Retten, 7. juni 1991, sag T-14/91, Weyrich mod Kommissionen, Sml. II, s. 235, præmis 50; Retten, 15. marts 1994, sag T-100/92, La Pietra mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 275, præmis 58; Domstolen, 29. juni 1994, sag C-298/93 P, Klinke mod Domstolen, Sml. I, s. 3009, præmis 38.
Heraf følger, at den grænse, der er fastsat i artikel 10, stk. 3, tredje afsnit, i Rådets almindelige gennemførelsesbestemmelser af 13. juli 1992, hvorefter »antallet af pensionsgivende tjenesteår, der skal godskrives, kan under ingen omstændigheder overstige antallet af.år, hvor den pågældende var tilknyttet ikke komplementære ordninger inden tiltrædelsen af tjenesten i Fællesskaberne«, er forenelig med vedtægtens artikel 11, stk. 2, i bilag VIII.

Den omstændighed, at institutionen i henhold til vedtægtens artikel 11, stk. 2, i bilag VIII om overførsel til fællesskabsordningen af erhvervede pensionsrettigheder inden tiltrædelsen af tjenesten i Fællesskaberne fastsætter antallet af de pensionsgivende tjenesteår, der godskrives »på grundlag af den aktuarmæssige modværdi eller den fastsatte tilbagekøbsværdi«, indebærer ikke, at det er det overførte beløb, som udelukkende er afgørende for antallet af de tjenesteår, der skal godskrives. Den aktuarmæssige modværdi eller den fastsatte tilbagekøbsværdi, der tages i betragtning, udgør alene »grundlaget«, idet institutionen under henvisning til bestemmelserne i sin egen ordning og »for den tidligere tjenestes varighed«, som den pågældende tjenestemand har udøvet, i givet fald kan begrænse antallet af de pensionsgivende tjenesteår, der følger af en automatisk anvendelse af fællesskabsreglerne til det maksimale antal af de år, tjenestemanden har gennemført i den tidligere tjeneste.

De til fællesskabsordningen overførte pensionsrettigheder, som ikke er blevet godskrevet i henhold til vedtægtens artikel 11, stk. 2, i bilag VIII om overførsler til fællesskabsordningen af pensionsrettigheder erhvervet inden tiltrædelsen af tjenesten i Fællesskaberne, tilkommer den pågældende tjenestemand og bør tilbagebetales ham.

Selv om det af visse bestemmelser, bl.a. artikel 83 i vedtægten, fremgår, at enhver tjenestemand ikke altid modtager den nøjagtige modværdi af bidragene, således som det gælder for pensionsordninger, der er baseret på princippet om kapitalisering, medmindre det udtrykkeligt er fastsat i vedtægten, kan en institution dog ikke alene under henvisning til solidaritetsprincippet kræve, at det beløb, som eventuelt resterer efter overførslen af pensionsrettigheder erhvervet under de nationale pensionsordninger, skal tilgå fællesskabsbudgettet.

(jf. præmis 39 og 41)
Vedtægtens artikel 58 forbeholder udtrykkeligt kvinderne retten til barselsorlov og tillader dermed ikke, at forældrene deler orloven mellem sig. En sådan fortolkning af bestemmelsen er ikke i strid med princippet om ligebehandling mellem mænd og kvinder. Barselsorloven opfylder de særlige behov, som kvinden har i to henseender, nemlig for det første at beskytte kvindens fysiske tilstand under graviditeten og som følge af denne, indtil hendes fysiologiske og psykiske tilstand er blevet normal efter fødslen, og for det andet det særlige forhold mellem moderen og barnet i perioden efter graviditeten og fødslen, idet det herved undgås, at dette forhold ikke besværliggøres af de ekstra byrder, som en samtidig erhvervsaktivitet ville medføre. Derfor er det formål, vedtægtens artikel 58 forfølger, ligebehandling mellem mandlige og kvindelige arbejdstagere.

(jf- præmis 48, 49 og 50)

Henvisning til: Domstolen, 12. juli 1984, sag 184/83, Hofmann, Smi. s. 3047; Domstolen, 5. maj 1994, sag C-421/92, Habermann-Beltermann, Sml. I, s. 1657, præmis 21; Domstolen, 14. juli 1994, sag C-32/93, Webb, Sml. I, s. 3567, præmis 20; Domstolen, 30. april 1998, sag C-136/95, Thibault, Sml. I, s. 2011, præmis 25; Domstolen, 30. juni 1998, sag C-394/96, Brown, Sml. I, s. 4185, præmis 17; Domstolen, 27. oktober 1998, sag C-411/96, Boyle m.fl., Sml. I, s. 6401, præmis 41.
Retten udtalte, at vedtægtens artikel 85, som bestemmer, at ethvert beløb, der fejlagtigt er udbetalt, skal kræves tilbagebetalt, navnlig hvis fejlen er så åbenbar, at modtageren burde have kendt den, skal fortolkes således, at modtageren, langt fra at være fritaget for enhver pligt til påpasselighed eller kontrol, tværtimod skal betale beløbet tilbage, når der er tale om en fejl, som en tjenestemand eller en ansat, der må formodes at kende reglerne om lønnens udbetaling, og som udviser normal påpasselighed, ville have opdaget.

Retten fastslog, at når det af den blotte læsning af en vedtægtsbestemmelse kan udledes, at udbetalingen er fejlagtig, således at den pågældende ikke kunne undgå at få kendskab til fejlen i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i vedtægtens artikel 85, kan denne ikke påberåbe sig sin berettigede forventning om en administrativ praksis, som ėr i strid med denne bestemmelse.

(jf. præmis 32, 33 og 34)

Henvisningtil: Retten, 26. oktober 1993, sag T-22/92, Weißenfelsmod Parlamentet, Smi. II, s. 1095, præmis 92; Retten, 2. juli 1998, sag T-236/97, Ouzounoff Popoff mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 905, præmis 44 og 51; Retten, 16. juli 1998, sag T-156/96, Jensen mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 1173, præmis 63.
Retten udtalte, at en tjenestemands hjemsted og indkaldelsessted i den forstand, hvori udtrykkene er anvendt i artikel 7, stk. 3, i bilag VII til vedtægten, ikke nødvendigvis er identiske. Den ændrede fastlæggelse af hjemstedet medfører ikke automatisk en ændring af indkaldelsesstedet, idet denne ændring netop indtræder, når tjenestemanden godtgør, at disse to steder ikke er sammenfaldende, hvorfor det påhviler ham at godtgøre, at indkaldelsesstedet ikke er det varige midtpunkt for hans interesser.

(præmis 25)
Med henblik på indrømmelse af en anciennitetsforbedring på løntrin ved ansættelse råder ansættelsesmyndigheden inden for rammerne af vedtægtens artikel 32, stk. 2, over et skøn med hensyn til alle de aspekter, der kan tænkes at være af betydning i forbindelse med anerkendelse af tidligere erfaring, særligt med hensyn til dennes art og varighed samt hvad angår den mere eller mindre snævre sammenhæng med kvalifikationskravene i forbindelse med den stilling, der skal besættes.

Fællesskabets retsinstanser kan ikke tilsidesætte ansættelsesmyndighedens vurdering, medmindre det må antages, at denne har gjort sig skyldig i et åbenbart urigtigt skøn.

(præmis 43 og 45)

Henvisning til: Retten, 11. juli 1991, sag T-19/90, Von Hoessle m.fl. mod Revisionsretten, Sml. II, s. 615, præmis 48, og den deri anførte retspraksis.
RETTENS DOM (Tredje Afdeling)

7. oktober 1999

Sag T-42/98

Maria Paola Sabbatucci

mod

Europa-Parlamentet

»Personalesager — annullationssøgsmål til anfægtelse af afgørelser truffet af Udvalget til Valgs Prøvelse — fortolkning af regulativet for valg af repræsentanter for personalet i Europa-Parlamentet — sagsøgeren ikke erklæret for valgt til Personaleudvalget«

Fuldstændig gengivelse på italiensk II-1029

Angående:

Påstand om annullation af afgørelserne fra Udvalget til Valgs Prøvelse af 27. januar og 17. februar 1998, for så vidt som det deri fastslås, at sagsøgeren ikke er blevet valgt til medlem af Personaleudvalget.

Udfald:

Europa-Parlamentet frifindes. Hver part bærer sine egne omkostninger.

Sammendrag

Tjenestemænd – repræsentation – personaleudvalget – valg – personale på forskellige tjenestesteder – forpligtelse til at inddele personaleudvalget i lokale sektioner – ingen forpligtelse – kandidat erklæret for ikke valgt for at sikre ligelig repræsentation for de forskellige tjenestesteder – lovlighed

(Tjenestemandsvedtægten, art. 9, bilag II, art. 1)

Ingen bestemmelse i vedtægten og intet generelt fællesskabsretligt princip begrænser generalforsamlingens adgang til at bestemme, at Personaleudvalget ikke skal inddeles i lokale sektioner, heller ikke når vedkommende institutions personale er placeret på forskellige tjenestesteder. Tilsvarende er generalforsamlingen ikke ved nogen retsregel afskåret fra at fastlægge et regulativ for personalets repræsentation, der stiller krav om en mindsterepræsenation for tjenestemænd og ansatte, der gør tjeneste på et givet tjenestested, således at der sikres en ligelig repræsentation for den pågældende institutions forskellige tjenestesteder. Endelig findes der ingen regel, der hindrer, at anvendelsen afet valgregulativ, der stiller krav om en sådan repræsentation, som en nødvendig følge har, at den kandidat, der har opnået flest stemmer blandt de personer, der er opført på en liste, der har ret til udvalgspladser, selv når det drejer sig om den liste, der har opnået det største antal stemmer, afstår sin plads til en anden kandidat, der er opført på den liste, der er fastlagt for et andet tjenestested.

(jf. præmis 36)
RETTENS DOM (Fjerde Afdeling)

7. oktober 1999

Sag T-119/98

André Hecq

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Tjenestemænd — udgifter i forbindelse med tjenesterejse — beregning af dagpenge — tjenesterejsens varighed — rejse i privat bil«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-1047

Angående:

Påstand om annullation af Kommissionens afgørelse af 17. oktober 1997 om godtgørelse af sagsøgerens udgifter i forbindelse med en tjenesterejse til Ispra (Italien) i tidsrummet fra den 16. september 1997 til den 20. september 1997.

Udfald:

Kommissionen frifindes. Hver part bærer sine egne omkostninger.

Sammendrag

Tjenestemænd – godtgørelse af udgifter – udgifter i forbindelse med tjenesterejse – dagpenge – tjenesterejsens varighed – beregning – medregning alene af den tid, der må anses for rimelig nødvendig for tjenesterejsens korrekte forløb

(Tjenestemandsvedtægten, art. 71; Kommissionens vejledning for tjenestemandsrejser, kapitel VI)

I henhold til vedtægtens artikel 71 om godtgørelse af udgifter skal dagpengene gøre det muligt at godtgøre tjenestemanden »de udgifter, han har afholdt under udøvelsen af tjenesten eller i forbindelse med denne«. Heraf følger, at med henblik på fastsættelse af udgifter i forbindelse med tjenesterejser, eller, mere præcist, ved beregningen af tjenesterejsens varighed, skal alene den tid, som må anses for rimelig nødvendigt for tjenesterejsens korrekte forløb, tages i betragtning.

For så vidt som kapitel VI i Kommissionens vejledning for tjenesterejser med henblik herpå fastsætter, at den tjenestemand, der efter ordre foretager en tjenesterejse, ikke kan forpligtes til at forlade tjenesterejsens mål inden kl. 8.00, må det med henblik på at afgøre, om den pågældende havde ret til at forlade stedet efter kl. 8.00, undersøges, om en sådan afrejse var begrundet i det pågældende tilfælde.

(jf. præmis 27 og 31)