Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Traktatbrudssøgsmål - dom for traktatbrud - tilsidesættelse af forpligtelsen til at opfylde dommen - sag anlagt i medfør af traktatens artikel 171, stk. 2 (nu artikel 228, stk. 2, EF) - formaliteten - betingelser

(EF-traktaten, art. 171, stk. 2 (nu art. 228, stk. 2, EF))

2. Miljø - bortskaffelse af affald - direktiv 75/442 og 78/319 - henholdsvis artikel 4 og 5 - medlemsstaternes forpligtelse til at bortskaffe affaldet og til at træffe passende foranstaltninger med hensyn til giftigt og farligt affald - rækkevidde - nødvendigheden af de foranstaltninger, der skal træffes - skøn - grænser

(Rådets direktiv 75/442, art. 4, og 78/319, art. 5)

3. Miljø - bortskaffelse af affald - direktiv 75/442 og 78/319 - henholdsvis artikel 4 og 5 - medlemsstaternes forpligtelse til at bortskaffe affaldet og til at træffe passende foranstaltninger med hensyn til giftigt og farligt affald - samme rækkevidde for direktiv 75/442 med senere ændringer og direktiv 91/689

(Rådets direktiv 75/442, art. 4, 78/319, art. 5, og 91/689)

4. Medlemsstater - forpligtelser - tilsidesættelse - begrundelse - ulovlig

(EF-traktaten, art. 169 (nu art. 226 EF))

5. Institutionernes retsakter - direktiver - medlemsstaternes gennemførelse - direktiv, som foreskriver en forpligtelse til at udarbejde et bestemt program med henblik på at nå visse mål - iværksættelse af punktvise konkrete foranstaltninger eller ordninger på delområder - forpligtelse ikke opfyldt - planer og programmer, som i direktiv 75/442 og 78/319 er fastsat vedrørende affald

(EF-traktaten, art. 189, stk. 3 (nu art. 249, stk. 3, EF); Rådets direktiv 75/442, art. 6, og 78/319, art. 12)

6. Traktatbrudssøgsmål - dom for traktatbrud - frist for opfyldelse

(EF-traktaten, art. 171 (nu art. 228 EF))

7. Traktatbrudssøgsmål - dom for traktatbrud - virkninger - den dømte medlemsstats forpligtelser - opfyldelse af dommen - foreligger ikke - økonomiske sanktioner - nærmere regler for beregning - Kommissionens mulighed for at vedtage retningslinjer - forslag forelagt Domstolen - betydning

(EF-traktaten, art. 171, stk. 2, første og andet afsnit (nu art. 228, stk. 2, første og andet afsnit, EF))

8. Traktatbrudssøgsmål - dom for traktatbrud - tilsidesættelse af forpligtelsen til at opfylde dommen - økonomiske sanktioner - tvangsbøde - fastlæggelse af dens størrelse - kriterier

(EF-traktaten, art. 171, stk. 2, tredje afsnit (nu art. 228, stk. 2, tredje afsnit, EF))

Sammendrag

1. Et traktatbrudssøgsmål, der anlægges af Kommissionen i medfør af traktatens artikel 171, stk. 2 (nu artikel 228, stk. 2, EF), med påstand om, at det fastslås, at en medlemsstat har tilsidesat sine forpligtelser, idet den ikke har truffet de foranstaltninger, der er uomgængeligt nødvendige for at opfylde Domstolens dom, hvorved medlemsstatens traktatbrud fastslås, og om, at denne stat tilpligtes at betale en tvangsbøde, kan antages til realitetsbehandling, når alle den administrative procedures faser, herunder særligt åbningsskrivelsen, er indtruffet efter ikrafttrædelsen af traktaten om Den Europæiske Union.

( jf. præmis 42 )

2. Selv om artikel 4 i direktiv 75/442 om affald ikke præciserede det konkrete indhold af de foranstaltninger, der skal træffes af medlemsstaterne for at sikre, at affaldet bortskaffes, uden at menneskets sundhed bringes i fare, og uden at miljøet skades, står det dog fast, at bestemmelsen binder medlemsstaterne med hensyn til det tilsigtede mål samtidig med, at den overlader medlemsstaterne et skøn ved afgørelsen af, om sådanne foranstaltninger er nødvendige. En væsentlig forringelse af miljøet gennem længere tid, uden at de kompetente myndigheder griber ind, kan i princippet vise, at den pågældende medlemsstat har overskredet grænserne for det skøn, den har i henhold til den nævnte bestemmelse. Samme analyse kan gennemføres med hensyn til artikel 5 i direktiv 78/319 om giftigt og farligt affald.

( jf. præmis 55-57 )

3. De forpligtelser, der fremgik af artikel 4 i direktiv 75/442 om affald og artikel 5 i direktiv 78/319 om giftigt og farligt affald, var selvstændige i forhold til de mere specifikke forpligtelser i artikel 5-11 i direktiv 75/442 om planlægning, organisering og tilsyn med bortskaffelse af affald og i artikel 12 i direktiv 78/319 om bortskaffelse af giftigt og farligt affald. Det forholder sig på samme måde med de tilsvarende forpligtelser i henhold til direktiv 75/442 med senere ændringer og i henhold til direktiv 91/689 om farligt affald.

( jf. præmis 48, 49 og 58 )

4. En medlemsstat kan ikke påberåbe sig interne forhold, såsom vanskeligheder opstået på tidspunktet for gennemførelsen af en fællesskabsretsakt, til støtte for, at forpligtelser og frister i henhold til fællesskabsretlige regler ikke overholdes.

( jf. præmis 70 )

5. Hvad angår medlemsstaternes forpligtelse til at udarbejde et helhedsprogram med henblik på at nå visse mål, kan punktvise konkrete foranstaltninger eller ordninger på delområder ikke anses for at opfylde denne forpligtelse.

Bestemmelser eller konkrete foranstaltninger, der kun udgør en række sporadiske retlige reguleringer, der ikke kan udgøre en samlet og klar ordning til bortskaffelse af affald og af giftigt og farligt affald, kan ikke anses for planer eller programmer, som medlemsstaterne er forpligtede til at udstede i henhold til artikel 6 i direktiv 75/442 om affald og artikel 12 i direktiv 78/319 om giftigt og farligt affald.

( jf. præmis 75 og 76 )

6. Selv om traktatens artikel 171 (nu artikel 228 EF) ikke fastsætter en frist for opfyldelse af en dom for en medlemsstats traktatbrud, kræver hensynet til en øjeblikkelig og ensartet anvendelse af fællesskabsretten, at foranstaltninger til opfyldelse af dommen iværksættes med øjeblikkelig virkning og gennemføres hurtigst muligt.

( jf. præmis 82 )

7. Traktatens artikel 171, stk. 1 (nu artikel 228, stk. 1, EF), bestemmer, at såfremt Domstolen fastslår, at en medlemsstat ikke har overholdt en forpligtelse, som påhviler den i henhold til traktaten, skal denne stat gennemføre de til dommens opfyldelse nødvendige foranstaltninger. Hvis den pågældende medlemsstat ikke har truffet disse foranstaltninger inden for den frist, som Kommissionen har fastsat i sin begrundede udtalelse, der er vedtaget i henhold til traktatens artikel 171, stk. 2, første afsnit, kan Kommissionen indbringe sagen for Domstolen. Ifølge traktatens artikel 171, stk. 2, andet afsnit, angiver Kommissionen størrelsen af det faste beløb eller den tvangsbøde, som den pågældende medlemsstat skal betale, og som den under omstændighederne finder passende. I mangel af bestemmelser herom i traktaten må det antages, at Kommissionen kan vedtage retningslinjer, der har til formål at fastsætte de nærmere regler for beregning af størrelsen af de faste beløb eller tvangsbøder, som den påtænker at foreslå Domstolen, især for at sikre en lige behandling af medlemsstaterne. Selv om disse forslag fra Kommissionen ikke er bindende for Domstolen, udgør de dog et nyttigt sammenligningsgrundlag.

( jf. præmis 81, 83, 84 og 89 )

8. Ifølge traktatens artikel 171, stk. 2, tredje afsnit (nu artikel 228, stk. 2, tredje afsnit, EF), kan Domstolen, hvis den fastslår, at den pågældende medlemsstat ikke har efterkommet dens dom, pålægge den betaling af et fast beløb eller en tvangsbøde. Da tvangsbødens hovedformål på den ene side er at sikre, at medlemsstaten bringer traktatbruddet til ophør hurtigst muligt, bør tvangsbødens størrelse fastsættes således, at den er afpasset efter omstændighederne og er proportional med det fastslåede traktatbrud og den pågældende medlemsstats betalingsevne. På den anden side kan graden af uopsættelighed med opfyldelsen af den pågældende medlemsstats forpligtelser variere efter de enkelte traktatbrudstilfælde. Til dette formål er de grundkriterier, der skal tages i betragtning for at sikre tvangsbødens egenskab af tvangsmiddel med henblik på en ensartet og effektiv anvendelse af fællesskabsretten, i princippet overtrædelsens varighed, dens karakter og den pågældende medlemsstats betalingsevne. Ved anvendelsen af disse kriterier skal der særligt tages hensyn til den manglende opfyldelses konsekvenser for private og offentlige interesser samt den uopsættelighed, der er i at foranledige den pågældende medlemsstat til at overholde sine forpligtelser.

( jf. præmis 89-92 )