I forbindelse med sagen 83/78, Pigs marketing board mod Remond, får Domstolen på ny lejlighed til at beskæftige sig med fællesskabsbestemmelserne på dette område. Det bør erindres, at forordning nr. 121/67, der efterfølger Rådets forordning nr. 20/62 om gradvis oprettelse af en fælles markedsordning for svinekød, opretter den fælles markedsordning for svinekød fra 1. juli 1967. På samme tidspunkt er der vedtaget en helhed af bestemmelser om ordning af markederne for korn, æg og fjerkræ (forordningerne nr. 120, 122 og 123/67 af 13. juni 1967). Faktisk er det ikrafttrædelsen, fra den 1. juli 1967, af den fælles kornpris, der har muliggjort oprettelsen af et enhedsmarked inden for Fællesskabet for de afledte varer svine- og fjerkrækød og æg. På denne bestemmelse kan man altså overføre det, som Domstolen udtalte i Galli-dommen af 23. april 1975 (Sml. s. 46) vedrørende forordning nr. 120/67 (præmis 8, s. 60): som det gentagne gange understreges i præamblen til forordningen, har denne fælles markedsordning til formål at virkeliggøre et »enhedsmarked« for svinekød inden for Fællesskabet under fælles administration.

For at nå frem til dette enhedsmarked har forordningen indført et system, som indeholder en række materielle regler og beføjelser, herunder en »struktur«, der gør det muligt at imødegå enhver tænkelig situation (præmis 9, Gallidommen).

I dette system forbeholdes der en »central plads« for de »prisregler«, som er fastlagt i forordningens artikler 3, 4 og 5, og som gælder, i henhold til artikel 4, stk. 1 og 2, for »slagtede svin« af en typekvalitet defineret efter en fællesskabsskala for klassificering af svinekroppe på Fællesskabets »repræsentative« markeder, dvs. for slagtede svin »leveret til slagteriet på krog«. Denne definition er gentaget i artikel 4, stk. 1, i Rådets forordning af 29. oktober 1975, som blot kodificerer de tidligere bestemmelser.

Der er altså tale om en vejledende pris i produktions- og engroshandelsleddet; slagteriet er nemlig i almindelighed det trin, hvorpå svinekroppene afsættes. Basisprisen for slagtede svin er en »politisk« pris, som udgør et kompromis mellem producenternes og forbrugernes interesser.

Der findes også en interventionspris, som kan udløse vedtagelsen af foranstaltninger i form af støtte til privat oplagring eller opkøb (artikel 3); denne pris er lig højst 92 % og mindst 85 % af basisprisen for slagtede svin (»mindstekøbspris«) (artikel 5, stk. 1).

Denne gaffel skal netop gøre det muligt for fællesskabsmyndighederne at øve indflydelse på markedspriserne. Ifølge oplysninger fra Kommissionen har Fællesskabets interventionsforanstaltninger i tiden fra juli 1974 til juni 1975 kun haft form af støtte til privat oplagring.

I handelen inden for Fællesskabet er der i medfør af artikel 19 sket afskaffelse af al told og afgifter med tilsvarende virkning, af alle kvantitative restriktioner eller foranstaltninger med tilsvarende virkning og af anvendelsen af artikel 44 (mindstepriser).

Alle disse bestemmelser har til formål, ikke blot at organisere handelen mellem medlemsstater og med tredjelande, men også at bestemme de forhold, som indvirker på kvaliteten af de varer, der kan være genstand for handel, og på vilkårene for deres fremstilling.

Følgelig er Domstolens udtalelser i Galli-dommen (præmis 31, Sml. 64) i princippet også gyldige for svinekød:

»Da beføjelsen til at træffe egnede foranstaltninger for at imødegå en prisstigning på de pågældende markeder er forbeholdt Fællesskabets institutioner, kan de ensidige foranstaltninger, som medlemsstaterne måtte træffe på dette område, ikke gøres gældende over for private, der er omfattet af fællesskabsforordningerne.«

Som Domstolen også har udtalt det i Galli-dommen (s. 63), må der straks tages afstand fra den anvendelse af bestemmelserne i traktatens artikel 103 vedrørende konjunkturpolitikken og den henvisning til Rådets resolution vedrørende bekæmpelse af inflationen, som den belgiske regering påberåber sig; thi (præmis 24) »… artikel 103, der omhandler medlemsstaternes konjunkturpolitik, vedrører … ikke de områder, som allerede reguleres i fællesskab, såsom ordningen af landbrugsmarkederne«; uforeneligheden af en national ordning med bestemmelserne i forordning nr. 121/67 kan altså ikke, selv hvis den forudsættes bevist, dækkes af disse bestemmelser.