DA Den Europæiske Unions Tidende C 158/8

Sag anlagt den 11. marts 2008 — Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber mod Republikken Østrig

(Sag C-110/08)

(2008/C 158/13)

Processprog: tysk

Parter

Sagsøger: Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber (ved T. Scharf og D. Recchia, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Republikken Østrig

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Republikken Østrig har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 4, stk. 1, i Rådets direktiv 92/43/EØF af 21. maj 1992 om bevaring af naturtyper samt vilde dyr og planter (EFT L 206 af 22.7.1992, s. 7), idet den endnu ikke har foreslået Kommissionen en komplet liste over lokaliteter af fællesskabsbetydning, eller fordi den nuværende liste, der er overdraget til Kommissionen, endnu ikke indeholder seks naturtyper i den alpine biogeografiske region (3230, 6520, *7220, 8130, 9110 og 9180), samt ti naturtyper (*1530, 3240, *6110, *6230, 6520, 8150, 8220, 9150, 91F0 og *91I0) og tolv arter i den kontinentale biogeografiske region (Vertigo moulinsiana, *Osmoderma eremita, Rutilus pigus, Triturus cristatus, Triturus carnifex, Rhinolophus hipposideros, Barbastella barastellus, Myotis emarginatus, Myotis myotis, Mannia triandra, Buxbaumia viridis, Drepanocladus vernicosus).

— Republikken Østrig tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

For inden for en fastlagt tidsramme at kunne oprette et sammenhængende europæisk økologisk net af særlige bevaringsområder, pålægger artikel 4, stk. 1, i direktiv 92/43/EØF medlemsstaterne — på grundlag af kriterierne i bilag III til dette direktiv og de relevante videnskabelige oplysninger — at udarbejde en liste over lokaliteter, som omfatter naturtyper efter bilag I og naturligt hjemmehørende arter efter bilag II. I denne nationale liste skal opføres de lokaliteter, der har de prioriterede naturtyper og arter, som medlemsstaterne har udvalgt på grundlag af kriterierne i bilag III. De arter og naturtyper, der er i fare for at forsvinde, og for hvis bevaring medlemsstaterne har et særlig ansvar under hensyn til omfanget af andelen af deres naturlige udbredelse inden for det europæiske område, er »prioriterede«. Denne liste skal inden tre år efter direktivets meddelelse sendes til Kommissionen sammen med oplysninger om hver lokalitet. I forhold til Republikken Østrig trådte direktivet i kraft med dennes tiltrædelse af Den Europæiske Union den 1. januar 1995 med de i tiltrædelsestraktaten nævnte ændringer, og fristen for gennemførelse er nu utvivlsomt udløbet.

Da Republikken Østrig endnu ikke har foreslået Kommissionen en komplet liste over lokaliteter af fællesskabsbetydning, har den tilsidesat artikel 4, stk. 1, i direktiv 92/43/EØF.

Republikken Østrig påberåber sig formodede proceduremangler, som bevirker, at Kommissionens fremgangsmåde er ulovlig.

Republikken Østrigs første indvending vedrører de såkaldte forbeholdslister, hvilket vil sige de lister over naturtyper og arter, i forhold til hvilke Kommissionen i dens beslutninger vedrørende lister over lokaliteter af fællesskabsbetydning for det alpine og kontinentale biogeografiske område har fastslået, at nettet ikke er fuldkomment. Republikken Østrig argumenterer for, at Kommissionen ikke som grundlag for at foreholde sagsøgte en mangelfuld meddelelse af beskyttelsesområder har beføjelse til at påberåbe sig forbeholdslisten, eftersom udarbejdelsen af denne ikke følger af direktivet.

Dette argument kan dog ikke tiltrædes. Det har nemlig ingen relevans, hvorvidt direktivet regulerer udarbejdelsen af forbeholdslister, men alene hvorvidt de til Kommissionen foreslåede nationale lister er komplette. Fra Kommissionens synspunkt udgjorde forbeholdslisterne kun en fortegnelse over de hindringer, der var på vejen mod oprettelsen af et komplet Natura 2000-net. Selv om udarbejdelsen af sådanne lister ikke måtte følge af direktivet, forbydes de dog heller ikke.

I kraft af meddelelsen om yderligere efterfølgende udpegelser bliver også Republikken Østrigs argument om, at den ikke kan forsvare sig, fordi den ikke fuldt ud kan forstå Kommissionens videnskabelige grundlag, indholdsløst, idet den åbenbart fuldt ud var i stand til selv at indse, at yderligere efterfølgende udpegelser var nødvendige. Desuden er det ubestridt, at Republikken Østrig deltog i den biogeografiske procedure.

Det lange tidsrum mellem den første begrundede udtalelse og den første og anden supplerende begrundede udtalelse fratog på ingen måde Republikken Østrig nogen procesrettigheder og kan dermed ikke foreholdes Kommissionen. Kommissionen afstod kun fra straks i 1998 at indlede et traktatbrudssøgsmål, fordi den antog, at Republikken Østrig straks ville efterkomme sin forpligtelse i henhold til direktivet. Sammenlagt fik Republikken Østrig tre gange fastsat en frist til at meddele Kommissionen en komplet liste. Den fik dermed usædvanlig lang tid, under hvilken den både kunne have fremsat bemærkninger til Kommissionens anklager og bevirket, at sagen blev uden genstand.

Argumentet, hvorefter Kommissionens eksplicitte opfordringer til at foretage efterfølgende udpegelser skete i henhold til direktivets artikel 4 og dermed »ikke samtidigt kunne anses for en fortsættelse af traktatbrudsproceduren«, synes heller ikke at være overbevisende. Allerede fordi opfordringerne til at foretage efterfølgende udpegelser skete i henhold til direktivets artikel 4, uanset at udpegelsesfasen for længst skulle have været afsluttet, var disse opfordringer klare indicier for, at Republikken Østrig endnu ikke havde efterkommet sin forpligtelse i henhold til artikel 4. Den omstændighed at Kommissionen igennem flere år har accepteret efterfølgende udpegelser uden at indlede traktatbrudssøgsmål, har givet Replikken Østrig yderligere mulighed for at opfylde sine forpligtelser og bevirke, at sagen var uden genstand.

I modsætning til Republikken Østrigs påstand skal det afsluttende fastslås, at den i direktivets artikel 5 omhandlede samrådsprocedure ikke finder anvendelse i det foreliggende tilfælde. Den nævnte procedure vedrører nemlig kun undtagelsestilfælde, hvor en videnskabelig kontrovers mellem Kommissionen og en medlemsstat vedrørende et bestemt område skal løses, men derimod ikke tilfælde, hvor det drejer sig om en ikke komplet meddelelse af lokaliteter, som i det foreliggende tilfælde.

Republikken Østrigs procesretlige indvendinger er således ikke begrundede.