Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Præjudicielle spørgsmål – Domstolens kompetence

(Art. 234 EF)

2. Konkurrence – fællesskabsregler – medlemsstaternes forpligtelser

(Art. 10 EF, 81 EF og 82 EF)

3. Fri udveksling af tjenesteydelser – traktatbestemmelser – anvendelsesområde

(Art. 49 EF)

4. Fri udveksling af tjenesteydelser – restriktioner

(Art. 49 EF)

Sammendrag

1. Når – i forbindelse med et præjudicielt spørgsmål – alle de elementer i den tvist, som verserer for den forelæggende ret, er begrænset til én medlemsstats indre område, kan en besvarelse heraf ikke desto mindre være relevant for den forelæggende ret, bl.a. såfremt det er et krav i den nationale lovgivning, at en statsborger fra nævnte medlemsstat skal have de samme rettigheder som dem, en statsborger fra en anden medlemsstat vil kunne støtte på fællesskabsretten i en tilsvarende situation.

(jf. præmis 30)

2. Selv om artikel 81 EF og 82 EF i sig selv udelukkende vedrører virksomheders adfærd og ikke omfatter love eller administrative bestemmelser, som er fastsat af medlemsstaterne, fremgår det ikke desto mindre, at disse bestemmelser, sammenholdt med artikel 10 EF, som opstiller en samarbejdsforpligtelse, pålægger medlemsstaterne ikke at indføre eller opretholde foranstaltninger – selv ikke i form af love eller administrative bestemmelser – som kan ophæve den effektive virkning af de for virksomhederne gældende konkurrenceregler. Der foreligger en tilsidesættelse af artikel 10 EF og 81 EF, såfremt en medlemsstat enten foreskriver eller fremmer indgåelse af aftaler i strid med artikel 81 EF eller forstærker sådanne aftalers virkninger, eller såfremt den fratager de af den udstedte retsforskrifter deres statslige karakter ved at uddelegere ansvaret for at træffe beslutninger om økonomisk intervention til private erhvervsdrivende.

Herved kan det ikke antages, at en medlemsstat har uddelegeret ansvaret for at træffe afgørelser om økonomiske indgreb til private erhvervsdrivende, hvilket ville have haft til følge, at bestemmelserne blev frataget deres statslige karakter, når dels den berørte faglige organisation alene har til opgave at udarbejde et tarifudkast, der ikke som sådan er bindende, idet ministeren har kompetence til at ændre nævnte organisations udkast, dels den nationale lovgivning bestemmer, at salæret skal udmåles af retsmyndighederne på grundlag af kriterierne i de samme bestemmelser og herudover bemyndiger retten til i visse undtagelsestilfælde ved begrundet afgørelse at fravige de fastsatte over- og undergrænser. Under disse omstændigheder kan medlemsstaten heller ikke foreholdes at have pålagt eller fremmet indgåelse af aftaler i strid med artikel 81 EF eller at have forstærket sådanne aftalers virkning eller have pålagt eller fremmet misbrug af dominerende stilling i strid med artikel 82 EF eller forstærket virkningerne af et sådant misbrug.

Heraf følger, at artikel 10 EF, 81 EF og 82 EF er ikke til hinder for en medlemsstats vedtagelse af en lovbestemmelse, hvorved der efter et udkast fra en advokatorganisation godkendes en tarif, der indeholder en undergrænse for salærerne til advokatstandens medlemmer, og som principielt ikke kan fraviges, såvel vedrørende ydelser forbeholdt de nævnte advokater som vedrørende ydelser, såsom udenretlige tjenesteydelser, der også kan præsteres af enhver anden erhvervsdrivende, som ikke er undergivet nævnte tarif.

(jf. præmis 46, 47 og 50-54 samt domskonkl. 1)

3. Artikel 49 EF kræver ikke blot afskaffelse af enhver form for forskelsbehandling til skade for en tjenesteyder med hjemsted i en anden medlemsstat på grundlag af dennes nationalitet, men også ophævelse af enhver restriktion, også selv om den gælder uden forskel for såvel indenlandske tjenesteydere som tjenesteydere fra andre medlemsstater, der kan være til hinder for eller indebære ulemper for den virksomhed, som udøves af en tjenesteyder med hjemsted i en anden medlemsstat, hvor denne lovligt leverer tilsvarende tjenesteydelser.

Desuden er artikel 49 EF til hinder for anvendelse af nationale bestemmelser, som bevirker, at udveksling af tjenesteydelser mellem medlemsstater bliver vanskeligere end levering af tjenesteydelser internt i en medlemsstat.

(jf. præmis 56 og 57)

4. Et af en medlemsstat fastsat forbud mod ved aftale at fravige de mindstesalærer, der er fastsat i en tarif for advokater, for ydelser, som dels er af juridisk karakter, dels er forbeholdt advokater, kan for advokater med hjemsted i en anden medlemsstat gøre adgangen til førstnævnte medlemsstats marked for juridiske ydelser vanskeligere, hvorfor forbuddet er egnet til at begrænse deres udøvelse af tjenesteydelser i denne medlemsstat. Forbuddet må således anses for en restriktion som omhandlet i artikel 49 EF.

Forbuddet fratager nemlig de advokater, der har hjemsted i en anden medlemsstat, muligheden for ved fastsættelse af lavere salærer end dem, der er fastsat i tariffen, at konkurrere mere effektivt med de advokater, som er fast etableret i den pågældende medlemsstat, og derfor råder over bedre faciliteter end udenlandske advokater med henblik på at tiltrække et klientel.

Forbuddet indebærer ligeledes en begrænsning af det valg, som modtagerne af tjenesteydelserne har i nævnte medlemsstat, idet de ikke kan gøre brug af tjenesteydelserne fra advokater, der har hjemsted i andre medlemsstater, men som i denne medlemsstat tilbyder deres ydelser til en mindre pris end den, der følger af det i tariffen fastsatte mindstesalær.

Et sådant forbud kan dog være berettiget, såfremt det er begrundet i tvingende almene hensyn, for så vidt som det er egnet til at sikre virkeliggørelsen af det formål, det forfølger, og ikke går ud over, hvad der er nødvendigt for at opnå dette formål.

Herved er beskyttelsen dels af forbrugerne, her modtagerne af juridiske tjenesteydelser præsteret af advokater, dels af god retspleje, mål, som hører til dem, der kan anses for begrundet i tvingende almene hensyn, der kan begrunde en restriktion af den frie udveksling af tjenesteydelser, såfremt to betingelser er opfyldt, nemlig at den i hovedsagen omhandlede nationale foranstaltning er egnet til at sikre gennemførelsen af det pågældende formål og ikke går ud over, hvad der er nødvendigt for at opnå formålet.

Det tilkommer den nationale ret at afgøre, om begrænsningen af den frie udveksling af tjenesteydelser, der er indført ved de nationale bestemmelser, overholder disse betingelser. Med henblik herpå skal nævnte retsinstans tage hensyn til følgende forhold.

Den forelæggende ret skal navnlig undersøge, om der foreligger et gensidigt forhold mellem salærernes størrelse og kvaliteten af de ydelser, som præsteres af advokaterne, herunder om fastsættelsen af mindstesalærer udgør en egnet foranstaltning til at nå de ønskede mål, nemlig beskyttelsen af forbrugerne og god retspleje.

Selv om en tarif med mindstesalærer ikke kan hindre advokatstandens medlemmer i at tilbyde middelmådige ydelser, kan det ikke umiddelbart udelukkes, at en sådan tarif gør det muligt at undgå, at advokaterne i den situation, der foreligger på et marked – som er karakteriseret ved et enormt antal praktiserende advokater – inddrages i en konkurrence, der indebærer udbud af ydelser til rabatpriser med den risiko, at kvaliteten af de præsterede tjenesteydelser forringes.

Den forelæggende ret skal ligeledes tage hensyn til de særlige forhold på det pågældende marked såvel som til de omhandlede ydelser, herunder det forhold, at der for så vidt angår advokatydelser normalt foreligger skævhed mellem de oplysninger, »klienter – forbrugere«, henholdsvis advokaterne råder over. Advokaterne besidder høje tekniske kvalifikationer, som forbrugerne ikke nødvendigvis har, hvorfor disse kan have vanskeligheder ved at bedømme kvaliteten af de tjenesteydelser, der udføres for dem.

Det tilkommer imidlertid den nationale ret at undersøge, om de faglige regler for advokater, bl.a. reglerne for deres organisation, kvalifikationer, hæderlighed, kontrol og ansvar, i sig selv er tilstrækkelige til at nå målene om forbrugerbeskyttelse og god retspleje.

Heraf følger, at bestemmelser med et absolut forbud mod ved aftale at fravige de mindstesalærer, der er fastsat i en tarif for advokater, for ydelser, som dels er af juridisk karakter, dels er forbeholdt advokater, udgør en restriktion for den frie udveksling af tjenesteydelser som omhandlet i artikel 49 EF. Det tilkommer den forelæggende ret at undersøge, om sådanne bestemmelser under hensyn til den måde, hvorpå de konkret gennemføres, reelt opfylder formålene om beskyttelse af forbrugerne og god retspleje, der kan begrunde dem, og om de restriktioner, bestemmelserne pålægger, er uforholdsmæssige i forhold hertil.

(jf. præmis 58-61 og 64-70 samt domskonkl. 2)