ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
65

Både appelkammeret og undersøgeren har vist, at sektoren for drikkevarer er kendetegnet ved et stort antal forskellige former og metoder til anbringelse af etiketterne på flaskerne. Der findes navnlig krøllede eller glatte etiketter, som den her omhandlede, ligesom der findes etiketter, der dækker hele flasken, eller som kun omslutter en del af den, som den omhandlede etiket. Nogle etiketter er helt påklistret flasken, mens andre som den her omhandlede er delvist løse. Der findes ligeledes rektangulære og runde etiketter, eller etiketter, der, som den her omhandlede, har andre geometriske former. Selv om det ikke er udelukket, at en etiket som den, der er omfattet af ansøgningen om registrering, eller en etiket, der ligner den meget, endnu ikke er blevet præsenteret på markedet for de berørte varer, skal det dog fremhæves, at nyhedsværdi eller originalitet ikke er relevante kriterier ved vurderingen af et varemærkes fornødne særpræg. Den omhandlede etikets udseende og placering på flasken ligger i forlængelse af de former, som forbrugeren sædvanligvis ser på markedet. Som det således i det væsentlige fremgår af den anfægtede afgørelses punkt 17-25, udgør denne etiket, der langt fra adskiller sig væsentligt fra normen eller branchesædvanen, blot en mulig variant af allerede eksisterende former.
36

Hvad angår sagsøgerens klagepunkt om, at appelkammeret ikke foretog en materiel prøvelse af det vidneudsagn, som designeren af det omtvistede design havde afgivet, bemærkes, at der er redegjort for dette vidneudsagn i den anfægtede afgørelses punkt 14. Appelkammeret besvarede i den anfægtede afgørelses punkt 35 materielt sagsøgerens argumentation vedrørende dette vidneudsagn. Nærmere bestemt besvarede appelkammeret i punkt 35 argumentet om, at det omtvistede design vedrører et produkt, der er bestemt til at blive solgt til forbrugerne, argumentet om, at det samme tekniske resultat kan opnås på flere andre måder end den, det omtvistede design repræsenterer, og at der er flere mulige variationer af dette design, samt argumentet om, at det omtvistede design har et »enkelt, rent og elegant udseende«. Appelkammeret forkastede disse argumenter, idet det anførte, at de ikke ændrer ved det faktum, at anordningens visuelle aspekt følger af dets tekniske funktion, og at den blotte omstændighed, at der findes et alternativt design, i overensstemmelse med dom af 8. marts 2018, DOCERAM (C-395/16, EU:C:2018:172), ikke betyder, at et produkts udseende er blevet bestemt af andre end tekniske hensyn. Appelkammeret uddybede dette i den anfægtede afgørelses punkt 36.
46

For det fjerde bemærkes, således som det er blevet fastslået i præmis 27-29 ovenfor, at selv om indehaveren af det anfægtede varemærkes hensigt på tidspunktet for indgivelsen af dennes registreringsansøgning – selv uden at være rettet mod en bestemt tredjemand – er at opnå en eneret til andre formål end dem, der vedrører et varemærkes funktioner, er undersøgelsen af denne indehavers forudgående kendskab til tredjemands brug af det omhandlede tegn ikke en betingelse sine qua non for at kunne konkludere, at den nævnte indehaver var i ond tro. Under disse omstændigheder er en undersøgelse af rækkefølgen af begivenhederne, som netop indgår i analysen af spørgsmålet om, hvorvidt varemærkeindehaveren havde eller burde have haft kendskab til tredjemands brug af dette varemærke, heller ikke nødvendig. Da appelkammeret i det foreliggende tilfælde fandt det nødvendigt at føre bevis for intervenientens positive eller formodede kendskab til sagsøgerens brug af tegnet TARGET VENTURES, burde det ikke desto mindre have taget hensyn til alle de forhold, der kendetegner det foreliggende tilfælde, herunder for det første sagsøgerens brug af dette tegn uden for Unionen og for det andet begivenhedernes rækkefølge.
108

Hvad specifikt angår Florio i sag T-465/19 bemærker Retten, at det i den endelige afgørelse for det første blot er anført, at Parlamentet ikke havde kompetence til at rejse tvivl om gyldigheden af afgørelse nr. 14/2018, for det andet, at udtalelsen fra Den Juridiske Tjeneste udgjorde et dokument, der var offentligt tilgængeligt på denne institutions hjemmeside, og for det tredje, at de bemærkninger, som sagsøgeren fremsendte den 14. maj 2019, ikke indeholdt oplysninger, der kunne begrunde en ændring af den vurdering, der var kommet til udtryk i udkastet til afgørelse. Det præciseredes således, at fastsættelsen af Florios alderspension og den heraf følgende tilbagebetalingsplan som omberegnet og vedlagt som bilag til udkastet til afgørelse var blevet endelige på datoen for meddelelsen af den endelige afgørelse. Sluttelig nævnte den endelige afgørelse muligheden for at anlægge et annullationssøgsmål mod afgørelsen på grundlag af artikel 263 TEUF, den henviste til muligheden for at indgive en klage til Den Europæiske Ombudsmand i henhold til artikel 228 TEUF, hvis Florio mente at have været genstand for en administrativ fejl eller forsømmelse, og det anførtes i afgørelsen, at der kunne indgives en skriftlig klage til Parlamentets generalsekretær på grundlag af gennemførelsesbestemmelsernes artikel 72, stk. 1.
86

For det fjerde har Kommissionen bestridt forskellige argumenter, som sagsøgeren ifølge Kommissionen har fremsat. Kommissionen har således anført, at den ikke nægter at påtage sig udgifterne til leje af et CPAP-apparat. Kommissionen har gjort gældende, at det klagepunkt om manglende begrundelse, som sagsøgeren har gjort gældende, ikke kan antages til realitetsbehandling. Den har påpeget, at RCAM udgør et selvstændigt system, og at afregningskontoret er forpligtet til at anvende den fælles ordning og de almindelige gennemførelsesbestemmelser. Kommissionen har anført, at sagsøgeren ikke har fremlagt nogen oplysninger vedrørende omkostningerne ved leje af et CPAP-apparat. Den har bestridt, at der foreligger forskelsbehandling mellem de tilsluttede afhængigt af deres bopælssted. Kommissionen har anført, at afregningskontoret, som havde opfordret sagsøgeren til at fremsende en lægeerklæring, hvoraf det fremgik, at det ikke var muligt at købe et CPAP-apparat, viste sig villig til at modtage supplerende oplysninger, som sagsøgeren ikke fremsendte. Kommissionen har endelig påpeget, at sagsøgeren ikke i stævningen har fremført noget argument vedrørende den omstændighed, at støtteordningen for CPAP-apparater i Frankrig medvirker til at fremme leje heraf, og har tilføjet, at en sådan påstand under alle omstændigheder ikke er godtgjort.
75

Hvis sagsøgeren direkte for Unionens retsinstanser havde anfægtet formandens afgørelse om, at der forelå chikane, skulle Parlamentets Præsidium i øvrigt have foretaget et valg mellem to muligheder, hvoraf ingen ville have været tilfredsstillende med hensyn til de administrative og retlige konsekvenser. I forbindelse med den første valgmulighed kunne Præsidiet have taget stilling til sanktionen uden at afvente rettens afgørelse, i hvilket tilfælde sagsøgeren ligeledes kunne have anlagt sag til prøvelse af denne afgørelse, hvilket sandsynligvis ville have fået retten til at forene de to søgsmål og således udsætte sin undersøgelse af, om der forelå chikane. I forbindelse med den anden valgmulighed kunne Præsidiet have ønsket at afvente rettens afgørelse, i hvilket tilfælde Præsidiet ville have udsat sig for en risiko for ikke at kunne udøve sin beføjelse med hensyn til fornyet prøvelse af sanktionen, dels fordi den af Parlamentets formand vedtagne anfægtede sanktion i medfør af forretningsordenens artikel 167 anses for ugyldig i mangel af Præsidiets afgørelse inden for en frist på fire uger efter indgivelse af klagen, dels fordi det ikke fremgår af forretningsordenens bestemmelser, at Præsidiet har mulighed for at udsætte sagen og afvente rettens afgørelse.
113

EIB har gjort gældende, at den omtvistede afgørelse blev vedtaget i henhold til artikel 19, stk. 3, i vedtægterne for EIB, dvs. en bestemmelse i den primære EU-ret, der ikke vedrører miljøet. Det fremgår af artikel 2, stk. 1, litra f), i forordning nr. 1367/2006, at begrebet »miljølovgivning« i denne forordning skal forstås således, at det henviser til lovgivning, som hører under den afledte EU-ret, og som bidrager til forfølgelse af målene for Unionens politik på miljøområdet. Den omstændighed, at EIB forfølger miljømål i forbindelse med de transaktioner, der finansieres over bankens egne midler, er ikke tilstrækkelig til at konkludere, at den omtvistede afgørelse eller enhver anden afgørelse af samme art er vedtaget på grundlag af EU-lovgivningen på miljøområdet, og navnlig at den er i strid med præcise bestemmelser i miljølovgivningen, således som det er anført i 18. betragtning til forordning nr. 1367/2006 og i Århuskonventionens artikel 9, stk. 3. Begrundelsen for den omtvistede afgørelse er, ligesom henvisningen til et direktiv, der i sagens natur alene er rettet til medlemsstaterne, i denne henseende uden relevans. En for vid fortolkning af begrebet »miljølovgivning« ville være kunstig, gå ud over anvendelsesområde for forordning nr. 1367/2006 samt gøre indgreb i EIB’s uafhængighed med hensyn til bankens finansielle transaktioner og i dens vedtægtsmæssige opgave. Inden for rammerne af de opgaver, som er nævnt i artikel 309 TEUF, skal EIB navnlig bidrage til en afbalanceret og gnidningsløs udvikling af det indre marked i Unionens interesse ved gennem ydelse af lån og garantier at lette finansieringen af projekter, der opfylder visse kriterier. Bankens afgørelser er investeringsbeslutninger, som ikke direkte gennemfører miljølovgivningen. Det påhviler initiativtagerne at overholde denne lovgivning i forbindelse med gennemførelsen af projekterne under de kompetente nationale myndigheders tilsyn. Det forhold, at Curtis-projektet har en indvirkning på miljøet, er ligeledes en faktisk omstændighed, der ikke gør det muligt i retlig forstand at konkludere, at den omtvistede afgørelse blev vedtaget i henhold til miljølovgivningen.
78

For det andet kan Rumænien ikke påberåbe sig nogen som helst berettiget forventning om, at medfinansieringssatsen på 85% skal anvendes for regnskabsåret 2017/2018, for så vidt som det i EGESIF-vejledningens punkt 8.1 klart angives, at beløbene med udgiftsvirkning for Samhørighedsfonden og EFRU beregnes ved at anvende den medfinansieringssats, der gælder på datoen for indsendelse af den endelige anmodning om mellemliggende betaling. Det skal bemærkes, at den første udgave af vejledningen, hvis punkt 8.1 allerede indeholdt denne præcisering med hensyn til den gældende medfinansieringssats, blev udarbejdet og meddelt medlemsstaterne allerede i 2016 og dermed før vedtagelsen af den anfægtede afgørelse. Selv om den nævnte vejledning som fremhævet i præmis 70 ovenfor hverken er bindende for Unionens retsinstanser eller for medlemsstaterne, angiver den ikke desto mindre Kommissionens synspunkt, således at vejledningen kan tages i betragtning ved afgørelsen af, om den pågældende medlemsstat kunne have en berettiget forventning med hensyn til, hvilken fremgangsmåde der måtte forventes fra Kommissionens side.
Som Retten fremhævede i præmis 41 i dom af 13. juli 2018, Crédit agricole mod ECB (T-758/16, EU:T:2018:472), fremgår det af 90. betragtning til forordning nr. 575/2013 og af definitionerne i samme forordnings artikel 4, stk. 1, nr. 93) og 94), at overdreven gearing vedrører den situation, hvor et kreditinstitut finansierer en for stor del af sine investeringer ved gæld og ikke ved egenkapital. Risikoen består således i, at kreditinstituttet ikke råder over tilstrækkelig egenkapital til at kunne imødekomme krav om tilbagebetaling af denne gæld og hurtigst muligt må foretage nødsalg af nogle af sine aktiver. I 90. betragtning til forordning nr. 575/2013 blev der redegjort for de negative følger af denne krisebetingede reduktion af gearingen under den finansielle krise på følgende måde:

»[…] Dette forstærkede det nedadgående pres på prisen på aktiver og skabte yderligere tab for […] institutter, hvilket igen førte til yderligere fald i værdien af deres kapitalgrundlag. Denne onde cirkel medførte i sidste ende, at der var færre kreditmuligheder til rådighed for realøkonomien, og at krisen blev længerevarende og mere alvorlig.«
77

Det fremgår af logikken bag prioritetsordningen, at det som hovedregel er arten af den tidligere rettighed, der afgør fortrinsretsfristens længde. Det skal i denne forbindelse bemærkes, at grunden til, at den fortrinsretsfrist, der finder anvendelse på patenter og brugsmønstre i henhold til Pariserkonventionens artikel 4 C, stk. (1), er længere end den, der gælder for mønstre eller modeller samt varemærker, skyldes den mere komplekse beskaffenhed af patenter og brugsmønstre. Eftersom fortrinsretsfristen i henhold til Pariserkonventionens artikel 4 C, stk. (2), begynder at løbe fra indgivelsen af det første andragende, og eftersom proceduren for registrering af patenter eller brugsmønstre er længere end proceduren for registrering af modeller eller mønstre eller varemærker, risikerer den fortrinsretsret, der følger af indgivelsen af et andragende om patent eller et andragende om registrering af et brugsmønster, nemlig at udløbe, hvis den samme relativt korte frist på seks måneder finder anvendelse på alle rettigheder, som kan danne grundlag for en fortrinsret. Den fordel, som fortrinsretten skal give, er imidlertid at gøre det muligt for en ansøger at vurdere mulighederne for at opnå beskyttelse for en given opfindelse på grundlag af en tidligere patentansøgning indgivet i en stat, inden vedkommende eventuelt gennem et fornyet andragende søger at opnå beskyttelse i en anden stat for samme opfindelse ved at vedkommende foretager de nødvendige skridt og forberedelser, uden at dette medfører hermed forbundne omkostninger og formaliteter. Hvad angår varemærker har Retten allerede bemærket, at Pariserkonventionens ophavsmænd ønskede at åbne mulighed for, at indehaveren af retten fra en af konventionens kontraktstater – i betragtning af umuligheden af samtidig at lade et varemærke registrere i alle disse stater – successivt kan ansøge om registrering af varemærket i disse stater, og således give den i disse stater opnåede beskyttelse en international dimension, uden at der hver gang skal opfyldes nye formkrav (dom af 15.11.2001, TELEYE, T-128/99, EU:T:2001:266, præmis 38).
Denne artikel er affattet som følger:

»Godtgørelse for geografisk mobilitet indrømmes et medlem af personalet, som overføres til et andet tjenestested inden for Den Europæiske Union. Tjenesteperiodens varighed fastsættes for en periode på mellem et og tre år med mulighed for forlængelse med et år og med en varighed på højst fem år i alt.

Godtgørelsen udbetales fra datoen for den faktiske overførsel og i perioden under tjeneste. For at have ret hertil skal det pågældende medlem af personalet have [udført] mindst tolv måneders tjeneste ved det foregående tjenestested.

Ved overførsel til Luxembourg udbetales godtgørelsen maksimalt for en periode på et år.

[…]

Ved tjenstlig placering ved et af [EIB’s] kontorer uden for Den Europæiske Union indrømmes godtgørelse for geografisk mobilitet på de i bilag VII til de [administrative bestemmelser] angivne betingelser.«
40

Denne gyldighedsformodning begrænser EUIPO’s forpligtelse til i overensstemmelse med artikel 95, stk. 1, første punktum, i forordning 2017/1001 at foretage en prøvelse ex officio af de relevante faktiske omstændigheder, der vil kunne foranledige EUIPO til at anvende de absolutte registreringshindringer ved den prøvelse af en ansøgning om et EU-varemærke, der i forbindelse med proceduren for registrering af dette varemærke foretages af undersøgerne og – i forbindelse med klage – af appelkamrene. Når der inden for rammerne af en ugyldighedssag støttet på en absolut registreringshindring foreligger en formodning for, at det registrerede EU-varemærke er gyldigt, påhviler det den person, der har indgivet ugyldighedsbegæringen, for EUIPO at påberåbe sig de konkrete forhold, der rejser tvivl om dets gyldighed. I henhold til det andet punktum i artikel 95, stk. 1, i forordning 2017/1001, som bekræfter Rettens tidligere praksis (dom af 13.9.2013, Fürstlich Castell’sches Domänenamt mod KHIM – Castel Frères (CASTEL), T-320/10, EU:T:2013:424, præmis 28), skal EUIPO således i ugyldighedsager, jf. artikel 59, begrænse sin behandling til de grunde og argumenter, der er fremsat af parterne (jf. dom af 10.6.2020, Gengivelse af et skakternmønster, T-105/19, ikke trykt i Sml., EU:T:2020:258, præmis 23 og den deri nævnte retspraksis).
48

Såfremt der ikke er givet en fuldstændig begrundelse, vil muligheden for eventuelt at indgive af et nyt forslag til europæisk borgerinitiativ, der tager hensyn til Kommissionens betænkeligheder i forhold til antageligheden af forslaget, blive alvorligt undergravet på lige fod med opfyldelsen af de formål, der er anført i anden betragtning til forordning nr. 211/2011, der består i at fremme borgernes deltagelse i det demokratiske liv og gøre Unionen mere tilgængelig (dom af 3.2.2017, Minority SafePack – one million signatures for diversity in Europe mod Kommissionen, T-646/13, EU:T:2017:59, præmis 29). Det er kun ved at redegøre tilstrækkeligt for de grunde, der førte til at antage, at den foranstaltning, der var omhandlet i forslaget til europæisk borgerinitiativ, udelukkende henhørte under FUSP og ikke var knyttet til den fælles handelspolitik, at Kommissionen ville have overholdt formålet om at fremme borgernes deltagelse i det demokratiske liv i overensstemmelse med artikel 11, stk. 4, TEU og artikel 24, stk. 1, TEUF samt formålene med forordning nr. 211/2011.
94

Indledningsvis bemærkes, at den argumentation, som sagsøgeren har fremført inden for rammerne af dette led, på ingen måde er underbygget. Sagsøgeren har nemlig begrænset sig til at hævde, at den gentagne ansøgning om ældre varemærker er en generel praksis uden at fremlægge det mindste bevis til støtte for denne hævdelse. Under alle omstændigheder skal det konstateres, at hverken forordning nr. 207/2009 eller retspraksis giver noget grundlag, der gør det muligt at se bort fra sagsøgerens eventuelle onde tro med den begrundelse, at denne har fulgt en generel industriel praksis, og at denne har handlet i overensstemmelse med advokaters råd. Som appelkammeret med rette anførte i den anfægtede afgørelses punkt 78, gør det forhold alene, at andre virksomheder måske benytter en bestemt ansøgningsstrategi, ikke nødvendigvis denne strategi lovlig og acceptabel. I øvrigt bemærkes, således som EUIPO i det væsentlige har fremhævet, at det er ud fra omstændighederne i det foreliggende tilfælde, at det skal bedømmes, om en sådan strategi er i overensstemmelse med forordning nr. 207/2009 eller ej. Det fremgår imidlertid af det ovenfor anførte, at sagsøgeren bevidst søgte at omgå en grundlæggende regel i EU-varemærkeretten, nemlig reglen om beviset for brug, for at drage fordel deraf til skade for ligevægten i ordningen om denne ret, som tilvejebragt af EU-lovgiver. Det følger heraf, at selv om der er intet, der forbyder, at indehaveren af et EU-varemærke kan gentage ansøgningen om dette varemærke, skal sagsøgerens hensigt anses for at være i strid med formålene i forordning nr. 207/2009 (jf. præmis 70 ovenfor). Under de særlige omstændigheder i det foreliggende tilfælde kan sagsøgeren således ikke med føje – for at rejse tvivl om den vurdering, hvorefter denne var i ond tro – påberåbe sig hverken det forhold, at det var generelt, at virksomheder anvender den samme varemærkeansøgningsstrategi, eller det forhold, at sagsøgeren havde handlet efter advokaters råd, såfremt disse forhold måtte antages at være godtgjort.
63

Under alle omstændigheder må det fastslås, at sagsøgerne i så fald ville have kunnet forelægge Kommissionen de oplysninger og dokumenter i deres skrivelse af 28. juni 2019, som ikke var blevet taget i betragtning under den procedure, der førte til afgørelsen af 30. juli 2019, for så vidt som de var blevet indleveret efter den oprindelige frist for indgivelse af ansøgninger. Desuden ville de ligeledes have haft mulighed for at fremlægge andre oplysninger og andre dokumenter. Det kan således ikke udelukkes, at Kommissionen i forbindelse med en ny procedure og på grundlag af nye oplysninger kunne have fundet, at sagsøgerne faktisk overholdt kriteriet i den nye udbudsbekendtgørelses punkt 17.2, litra a), hvis denne var blevet opretholdt.
45

Rådet har gjort gældende, at det på ingen måde var forpligtet til at underrette sagsøgeren om de anfægtede retsakter, for så vidt som hverken afgørelse 2015/1333 eller forordning 2016/44 indeholder bestemmelser, hvoraf det fremgår, at det skal underrette de personer eller enheder, der er opført på de omtvistede lister, om de retsakter, hvorved det ændrer oplysningerne vedrørende disse. Rådet har desuden gjort gældende, at dets skrivelse af 25. marts 2019 er et svar på sagsøgerens advokats skrivelse af 5. februar 2019, og at det ikke kan lægges til grund, at det var i kraft af denne skrivelse, at sagsøgeren fik kendskab til retsakterne af 2017 som omhandlet i artikel 263, stk. 6, TEUF. Desuden kan sagsøgeren ikke gyldigt gøre gældende, at hun fik kendskab til retsakterne af 2020 ved Rådets svar på de spørgsmål, som Retten stillede i forbindelse med foranstaltningen med henblik på sagens tilrettelæggelse, som blev meddelt hende ved Justitskontorets skrivelse af 13. juli 2020. Den omstændighed, at en berørt person har fået kendskab til en retsakt, kan nemlig kun anses for begyndelsestidspunktet for fristen for anlæggelse af et annullationssøgsmål, når denne retsakt hverken er blevet offentliggjort eller meddelt. Fristen for at anlægge et søgsmål til prøvelse af de anfægtede retsakter begyndte i den foreliggende sag at løbe fra deres offentliggørelse i Den Europæiske Unions Tidende, som fandt sted den 22. marts 2017 for så vidt angår retsakterne af 2017 og den 6. marts 2020 for så vidt angår retsakterne af 2020.