Forslag til afgørelse fra generaladvokat Tesauro fremsat den 30. november 1988. - JEAN KOUTCHOUMOFF MOD KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER. - TJENESTEMAEND - BESKYTTELSE I HENHOLD TIL VEDTAEGTENS ARTIKEL 24 - ERSTATNING. - SAG 224/87.



Samling af Afgørelser 1989 side 00099



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hoeje Domstol .

1 . Ved en ansoegning, indgivet den 4 . juni 1986 i henhold til tjenestemandsvedtaegtens artikel 90, stk . 1, anmodede sagsoegeren Kommissionen om at indlede disciplinaer forfoelgning mod sagsoegerens overordnede, Christopher Wilkinson, fra hvem sagsoegeren angav at vaere blevet udsat for et voldeligt overfald den 2 . juni 1986 . Ansoegningen blev imidlertid stiltiende afvist af Kommissionen . Herefter indgav sagsoegeren en klage den 27 . november 1986 i henhold til vedtaegtens artikel 90, stk . 2, men ogsaa denne klage blev stiltiende afvist af Kommissionen . Herefter har sagsoegeren anlagt sag ved Domstolen, hvorunder han har nedlagt foelgende paastande :

a ) afvisningen af hans klage annulleres

b ) det statueres, at Kommissionen ikke behandlede sagsoegerens ansoegninger med den fornoedne omhu

c ) Kommissionen tilpligtes at erstatte sagsoegeren det ikke-oekonomiske og oekonomiske tab, han har lidt .

I - Formaliteten

2 . Kommissionen har aabnet en hel "spaerreild" af formalitetsindsigelser, som har antaget et saadant omfant, at gennemgangen af procedurespoergsmaalene i sidste ende faar stoerre betydning end sagens realitet, og for nogle af spoergsmaalenes vedkommende efter min opfattelse tillige afspejler en overdreven formalisme og visse chikanoese intentioner .

3 . A - For det foerste har Kommissionen gjort gaeldende, at sagen boer afvises i det omfang den vedroerer Kommissionens stiltiende afvisning af sagsoegerens administrative klage . Det anfoeres, at en saadan beslutning ikke kan anfaegtes efter Domstolens praksis ( jfr . domme af 28 . maj 1980 i sagerne 33 og 75/79, Kuhner, Sml . s . 1677, og af 9 . december 1982 i sag 191/81, Plug, Sml . s . 4245 ), naar den blot bekraefter den forudgaaende beslutning ( eller undladelse ), hvorover der er indgivet klage .

4 . Efter min opfattelse kan der ikke gives Kommissionen medhold i denne formalitetsindsigelse . For det foerste fremgaar det dels af selve paastandene, men navnlig af staevningens begrundelse, at sagens egentlige genstand er Kommissionens afslag paa at yde sagsoegeren bistand efter vedtaegtens artikel 24 . Jeg finder derfor, at man med rette kan laegge til grund, at sagsoegeren har villet anfaegte de to retsakter, hvori det klart kommer til udtryk - som det fremgaar af selve staevningen - at Kommissionen afslog at yde sagsoegeren bistand, nemlig dels den stiltiende afvisning af ansoegningen af 4 . juni 1986, dels den stiltiende afvisning af den senere klage af 27 . november 1986 .

5 . Men lad mig foerst anfoere nogle mere generelle betragtninger om Kommissionens argumentation . Der kan her for det foerste ikke vaere tvivl om, at en afvisning af en administrativ klage udgoer en bekraeftelse af den forudgaaende beslutning, hvorover der er indgivet klage . Jeg finder imidlertid ikke, at det processuelle princip, hvorefter det er udelukket at anfaegte rent bekraeftende retsakter, ogsaa kan anvendes paa et klageafslag . Formaalet med dette princip er som bekendt at forhindre en omgaaelse af reglen om, at en retsakt ikke kan anfaegtes, naar den paa grund af soegsmaalsfristernes udloeb er blevet endelig . Dette ville vaere tilfaeldet, saafremt adressaten for en beslutning, som var blevet endelig, ved indgivelse af en ny ansoegning forsoegte at udvirke en beslutning af samme indhold som den foerste, og herefter anlagde sag til omstoedelse af denne sidste beslutning . Det er aabenbart, at en tjenestemand, der indgiver en rettidig administrativ klage, ikke ved et eller andet kunstgreb forsoeger at omgaa de praeceptive soegsmaalsfrister . Tvaertimod har den paagaeldende efter vedtaegten pligt til foerst at indgive en administrativ klage for overhovedet at bevare retten til at anlaegge sag ved Domstolen . Paa samme maade kan afvisningen af klagen ikke betragtes som et middel for den paagaeldende til at tilsnige sig en soegsmaalsadgang, denne ellers var udelukket fra, men er en vigtig betingelse for overhovedet at fremme soegsmaalet til realitetsbehandling ( jfr . vedtaegtens artikel 91, stk . 2 ).

6 . Jeg kan derfor ikke tilslutte mig det synspunkt, at afvisningen af en klage ikke i sig selv kan anfaegtes, saafremt den blot udgoer en bekraeftelse af den anfaegtede retsakt . Dette synes i oevrigt ogsaa at vaere i fuld overensstemmelse med vedtaegtens ordlyd, idet artikel 90, stk . 2, taler om en stiltiende afvisning, "der kan goeres til genstand for en klage", dvs . et soegsmaal for Domstolen .

7 . Maaske vil det paa dette sted vaere hensigtsmaessigt at erindre om, at der i visse retssystemer, saasom det italienske og det franske, der ogsaa har en ordning om, at der skal indgives en forudgaaende administrativ klage, aldrig har hersket nogen tvivl om, at afslaget paa en klage kan anfaegtes, uanset om det er stiltiende eller udtrykkeligt ( 1 ).

8 . De domme af 28 . maj 1980 og 9 . december 1982, som Kommissionen paaberaaber sig, kan ikke efter min opfattelse fortolkes som haevdet af Kommissionen . I Kuhner-sagen forelaa der to afvisninger af klagen, hvoraf den ene var stiltiende og den anden udtrykkelig, hvorefter sagsoegeren anlagde to saerskilte sager vedroerende disse afvisninger . Kommissionen gjorde med rette gaeldende, at den anden afvisning var en bekraeftelse af den foerste, og at den anden af de to sager derfor burde afvises fra realitetsbehandling . Kuhner-sagen var imidlertid forskellig fra den foreliggende, dels fordi den vedroerte to afvisninger af samme klage ( og ikke to afvisninger af henholdsvis en ansoegning og en klage ), dels fordi der var anlagt to saerskilte sager, som i det vaesentlige havde samme genstand, hvorfor den anden sag maatte afvises pga . tilsidesaettelsen af princippet om "ne bis in idem ".

Vedroerende dommen i Plug-sagen bemaerkes, at paastanden om annullation af den stiltiende afvisning af den administrative klage havde samme genstand som andre af de paastande, der var nedlagt i samme sag vedroerende de oprindelige beslutninger, hvorover der var klaget . Man kunne derfor ud fra procesoekonomiske overvejelser se bort fra den foerste paastand og kunne med hensyn til realiteten noejes med at tage stilling til de oevrige paastande, som alle vedroerte det samme .

I begge de naevnte sager var soegsmaalet ( eller paastanden ) altsaa rettet mod afvisningen af klagen og udgjorde en gentagelse af et andet soegsmaal ( eller en anden paastand ). Den omstaendighed, at den foerste sag maatte afvises fra realitetsbehandling, indebar saaledes ikke, at muligheden for at anlaegge sag blev fuldstaendig udelukket, som det ville have vaeret tilfaeldet i den foreliggende sag, idet Domstolen under alle omstaendigheder tog stilling til den anden sag .

9 . Endelig skal jeg minde om, at der udover de allerede naevnte ogsaa findes flere fortilfaelde, hvor hverken Kommissionen eller Domstolen har vaeret i tvivl om formalitetsspoergsmaalet, og hvor sagerne udelukkende vedroerte afvisning af en klage ( jfr . eksempelvis dommen i en anden sag, der ligner den foreliggende sag temmelig meget, nemlig dommen af 14 . juni 1979 i sag 18/78, Fru V ., Sml . s . 2093 ).

10 . B - Kommissionens anden formalitetsindsigelse er, at sagsoegeren i sin administrative klage ikke udtrykkeligt paaberaabte sig vedtaegtens artikel 24 og heller ikke rejste noget erstatningskrav, hvorfor sagen helt eller delvist boer afvises, under hensyn til, at der er gjort en ny omstaendighed gaeldende ( nemlig paaberaabelsen af artikel 24 samt erstatningskravet ), som ikke blev fremfoert under den administrative klagesag .

11 . Herom skal jeg straks anfoere, at en saadan formalitetsindsigelse efter min opfattelse afspejler en alt for formalistisk fortolkning af princippet om, at den administrative klage og soegsmaalet ved Domstolen skal have samme genstand og grundlag . En saadan fortolkning kan ikke forenes med vedtaegtens aand og formaal, saaledes som denne er fastlagt i Domstolens praksis .

Det boer i den forbindelse bemaerkes, at klagens form og indhold ikke har karakter af noget ritual . Jeg kan herom henvise til dommen af 9 . marts 1978 i sag 54/77, Herpels, Sml . s . 585, hvori Domstolen fastslog, at den forudgaaende administrative sagsbehandling i henhold til vedtaegtens artikel 90 har karakter af "droeftelser mellem tjenestemanden, som ikke er undergivet advokattvang, og administrationen", samt at "eventuelle klager ikke er underlagt nogen formkrav, og administrationen skal, som Domstolen gentagne gange har udtalt, ved sin fortolkning og forstaaelse af klagernes indhold anvende al den omhu, som en stor og veludstyret institution skylder klageberettigede, herunder de ansatte" ( jfr . praemisserne 46 og 47 ).

12 . Dette er i oevrigt i overensstemmelse med selve formaalet med den administrative sagsbehandling, som er, at institutionen kan faa kendskab til den paagaeldende tjenestemands vaesentligste klagepunkter eller oensker, saaledes at der allerede paa administrativt niveau gives mulighed for at opnaa en mindelig bilaeggelse af eventuelle uoverensstemmelser, uden at det er noedvendigt at skulle indbringe sagen for Domstolen .

Princippet om, at klagen og soegsmaalet skal have samme genstand og grundlag, maa derfor ikke fortolkes saa rigoristisk, at det vil aendre selve karakteren af den administrative procedure i henhold til vedtaegtens artikel 90, stk . 2, saaledes at proceduren, der er taenkt som et middel til at forlige parterne, inden sagen faar karakter af et tvistmaal, ligefrem foregriber tvistemaalet .

13 . Som Domstolen har fastslaaet ved flere lejligheder ( jfr . domme af 23 . januar 1986 i sag 173/84, Rasmussen, Sml . s . 197, 7 . maj 1986 i sag 52/85, Rihoux, Sml . s . 1555, 23 . oktober 1986 i sag 142/85, Schwiering, Sml . s . 3199, og 20 . maj 1987 i sag 242/85, Geist, Sml . s . 2181 ) udgoer klagen altsaa ikke nogen rigoristisk og endelig afgraensning af det eventuelle tvistemaal ved Domstolen, men sagsoegeren skal have mulighed for at uddybe de klagepunkter, han har gjort gaeldende under den administrative fase ved at fremfoere anbringender og argumenter, som ikke behoever vaere naevnt i klagen, blot de har direkte forbindelse hermed . I klagen behoever tjenestemanden altsaa ikke angive samtlige retstekniske foelger af sine krav, hvorimod institutionen har pligt til - og tillige mulighed derfor - at klarlaegge og vurdere disse foelger med "al den omhu, som en stor og veludstyret institution skylder sine ansatte ". Under sagen ved Domstolen kan der altsaa fremfoeres nye paastande og anbringender i det omfang, de ud fra en objektiv betragtning har forbindelse med indholdet af den klage, der har vaeret forelagt administrationen til behandling .

14 . Som et a contrario-argument er der endvidere grund til at anfoere, at saafremt man i stedet lagde til grund, at tjenestemanden er forpligtet til at uddybe indholdet af sin klage, kunne det have ubillige virkninger for hans rettigheder . Derved ville man nemlig for det foerste tvinge ham til allerede i klagen at anfoere alle de paastande og anbringender, som han har i sinde i givet fald at ville goere gaeldende, saafremt sagen kommer for Domstolen . For det andet ville det vaere bekvemt for institutionen at noejes med blot at afvise klagen stiltiende ( og i oevrigt paa samme maade afvise den forudgaaende ansoegning ), og derved helt undgaa at udtale sig om klagens indhold, samtidig med, at institutionen bevarede muligheden for at forhindre et senere sagsanlaeg ved at rejse formalitetsindsigelser under henvisning til de anbringender, som ikke blev gjort gaeldende i forbindelse med den administrative klage .

15 . Det er paa baggrund af disse indledende bemaerkninger, at jeg herefter skal tage stilling til hver af de foernaevnte formalitetsindsigelser . Vedroerende indsigelsen om, at klagen ikke indeholdt en udtrykkelig henvisning til vedtaegtens artikel 24, er det tilstraekkeligt at bemaerke, at denne undladelse ikke forekommer afgoerende, eftersom sagsoegeren under det foerprocessuelle stadium gjorde gaeldende, at han var blevet overfaldet af sin overordnede, og anmodede Kommissionen om at gribe ind overfor dette ved at indlede disciplinaer forfoelgning . Hermed ansoegte han stiltiende Kommissionen om at yde ham bistand paa grund af kraenkelsen . Foelgelig maa formalitetsindsigelsen forkastes .

16 . Vedroerende indsigelsen om, at erstatningskravet udgoer et nyt krav, fremgaar det af staevningen, og endnu klarere af replikken, at dette krav i virkeligheden indeholder tre selvstaendige krav, som jeg skal behandle i det foelgende .

17 . a ) Sagsoegeren har for det foerste, under henvisning til vedtaegtens artikel 24, stk . 2, gjort gaeldende, at institutionen er solidarisk ansvarlig for den skade, som han er blevet tilfoejet af den person, der angreb ham . Erstatningspligten efter denne bestemmelse anfoeres at udgoere et led i den mere almindelige bistandspligt, som paahviler administrationen overfor institutionens tjenestemaend . Som jeg tidligere har naevnt, var det netop denne pligt, sagsoegeren erindrede Kommissionen om i sin klage . Jeg finder derfor ikke, at sagsoegeren ved at have paaberaabt sig den saerlige erstatningspligt under sagen ved Domstolen kan antages at have fremfoert en ny omstaendighed i forhold til sagens objektive genstand under det foerprocessuelle stadium . I oevrigt var Kommissionen fuldt ud i stand til at forudse, at den ansoegning om bistand, som sagsoegeren havde indgivet og holdt i mere generelle vendinger, kunne taenkes at medfoere et erstatningskrav efter artikel 24, stk . 2 .

18 . b ) For det andet har sagsoegeren gjort gaeldende, at Kommissionen er ansvarlig for det tab, han har lidt som foelge af afvisningen af klagen, som han finder er i strid med vedtaegtens artikel 24 . Der er ingen tvivl om, at sagsoegeren ikke rejste noget erstatningskrav i klagen, men det er paa den anden side ogsaa ubestrideligt, at et erstatningskrav er subsidiaert i forhold til et krav om annullation af den bebyrdende forvandlingsakt og beror paa samme klagegrund som denne ( tilsidesaettelse af vedtaegtens artikel 24 ). Denne direkte forbindelse mellem de to krav bekraeftes i oevrigt af den omstaendighed, at saafremt annullationspaastanden afvises fra realitetsbehandling, vil erstatningspaastanden ogsaa automatisk blive det . Jeg vil derfor sige, at det er tilstraekkeligt, for at erstatningskravet kan fremmes til realitetsbehandling, at "det i den administrative klage er gjort gaeldende, at den senere ved Domstolen anfaegtede akt er ugyldig" ( jfr . forslag til afgoerelse fra generaladvokat Capotorti i sag 167/80, Curtis, Sml . 1981, s . 1533, i hvilken sag der blev afsagt dom den 4 . juni 1981, jfr . Sml . s . 1499 ).

19 . Dette stemmer i oevrigt med mine tidligere bemaerkninger vedroerende karakteren af og formaalet med de i vedtaegten indeholdte retsmidler . Naar tjenestemanden i sin klage har gjort gaeldende, at en forvaltningsakt er retsstridig, maa administrationen vaere klar over, at saafremt det fastslaas, at forvaltningsakten ogsaa rent faktisk er retsstridig, kan den udloese et erstatningsansvar for det tab, den maatte have medfoert . Domstolen har udtalt sig i denne retning i dommen af 22 . oktober 1975 i sagen Meyer-Burkhardt ( sag 9/75, Sml . s . 1171 ), idet den fastslog, at en tjenestemand, som har faaet afslag paa en klage vedroerende lovligheden af en bebyrdende forvaltningsakt, kan indbringe saavel spoergsmaalet om forvaltningsaktens lovlighed for Domstolen, som spoergsmaalet om dens oekonomiske virkninger . Dommen af 9 . marts 1978 i sag 54/77, Herpels, ( Sml . s . 585 ) er endnu tydeligere paa dette punkt . Vedroerende spoergsmaalet om realitetsbehandlingen af et erstatningskrav, som ikke var gjort gaeldende i den forudgaaende administrative klage, hedder det i dommen :

"det fremgaar af staevningen, at det naevnte krav kun er gjort gaeldende for det tilfaelde, at den anfaegtede afvisning annulleres, saaledes at det ikke noedvendigvis allerede burde have vaeret naevnt udtrykkeligt i de klager, som sagsoegeren rettede til sagsoegte;

i oevrigt er det af betydning, at Domstolen kan traeffe afgoerelse om, hvorvidt saadanne krav er berettigede .

Sagsoegers erstatningskrav kan herefter paakendes i realiteten ."

20 . Ganske vist kom Domstolen til et andet resultat i dommen af 4 . juli 1985 i sag 174/83, Ammann ( Sml . s . 2133 ), hvori den afviste et erstatningskrav fra realitetsbehandling, som ikke var gjort gaeldende i den forudgaaende klage ( krav om erstatning af tabet som foelge af den virkning, devalueringen havde for udbetalingen af loennen ). Men det er paafaldende, at Domstolen naaede frem til dette resultat blandt andet under henvisning til en praemis i Meyer-Burckhardt-dommen, der som tidligere naevnt byggede paa det modsatte resultat, idet Domstolen antog, at hverken erstatnings - eller annullationssoegsmaalet kunne fremmes til realitetsbehandling, fordi ingen af dem var anlagt inden for fristen paa tre maaneder efter afvisningen . Men bortset fra denne paafaldende omstaendighed maa det konstateres, at det standpunkt, som Domstolen indtog i Amman-dommen, synes at bero paa en meget snaever opfattelse af princippet om overensstemmelsen mellem den administrative procedure og sagen for Domstolen . Som naevnt indebaerer denne opfattelse en risiko for, at tjenestemanden paalaegges alt for tunge forpligtelser, uden at den vidtgaaende frihed, som administrationen raader over ved besvarelsen af administrative klager, saavel i formel som i saglig henseende, samtidig begraenses . Jeg foretraekker derfor at anskue dommen i Amman-sagen som et isoleret tilfaelde og ikke som et signal til en aendring af retspraksis i forhold til den opfattelse, Domstolen indtog i sagerne Meyer-Burckhardt og Herpels .

Foelgelig er det min opfattelse, at sagsoegerens erstatningskrav, som er begrundet i, at Kommissionens afslag var ulovligt, boer fremmes til realitetsbehandling .

21 . Kommissionen har ogsaa gjort gaeldende, at erstatningskravet boer afvises, fordi det er subsidiaert i forhold til paastanden om annullation, som den ogsaa mener boer afvises . Dette argument er aabenbart ubegrundet, eftersom paastanden om annullation som tidligere naevnt maa fremmes til realitetsbehandling . I oevrigt finder jeg, at Kommissionen med sit argument om, at det ene krav er subsidiaert i forhold til det andet, svaekker den opfattelse, som den selv har gjort gaeldende, hvorefter erstatningskravet boer goeres gaeldende allerede i klagen .

22 . c ) Sagsoegeren har for det tredje rejst krav om erstatning af det tab, han har lidt paa grund af administrationens forsoemmelighed ved ikke paa foranledning af hans ansoegning at ivaerksaette de fornoedne foranstaltninger til sagens oplysning . Dette erstatningskrav adskiller sig fra de to foregaaende derved, at administrationens erstatningspligt ikke anfoeres at bero paa en retsstridig forvaltningsakt, men paa en tjenestefejl, som generelt bestod i, at den undlod at traeffe visse foranstaltninger rettidigt .

23 . Et erstatningssoegsmaal udgoer et selvstaendigt retsmiddel efter Domstolens praksis, som er "underlagt betingelser, der er tilpasset dets formaal" ( jfr . dommen af 13 . juli 1972 i sag 79/71, Heinemann, Sml . 1972, s . 147, og i saerdeleshed generaladvokat Roemers forslag til afgoerelse ). Erstatningssoegsmaalet er endvidere "ikke undergivet fristerne i vedtaegtens artikel 91" ( i dommen af 28 . maj 1970 i sagerne 19, 20, 25 og 30/69, Richez-Parise, Sml . 1970, s . 59, fremmede domstolen eksempelvis et erstatningskrav til realitetsbehandling, som beroede paa en tjenestefejl, og som foerst var blevet fremsat i replikken ). Endelig kan Domstolen i en sag, hvor den har "fuld proevelsesret, ogsaa uden udtrykkelig paastand herom ... i givet fald ... doemme (( administrationen )) til betaling af en erstatning for det ved (( dennes )) tjenstlige fejl forvoldte tab" ( jfr . domme af 9 . juli 1970 i sag 23/69, Fiehn, Sml . 1970, s . 95, og 27 . oktober 1987 i sagerne 176 og 177/86, Houyoux, Sml . s . 4333 ).

Allerede paa grundlag af dette mener jeg, man uden videre kan fastslaa, at sagsoegeren ikke behoevede at goere det saerlige erstatningskrav gaeldende under den administrative klagesag, saa meget mere som tjenestefejlen - der angives at bestaa i forsoemmelighed ved behandlingen af klagen - ret beset endnu ikke kunne vaere begaaet paa tidspunktet for klagens indgivelse .

24 . Vedroerende erstatningskravet anfoerer Kommissionen videre, at sagsoegeren aendrede kravets stoerrelse i replikken og forhoejede det fra 2 500 til 6 050 ECU . Der er derfor tale om et nyt erstatningskrav, som maa afvises fra realitetsbehandling . Herom skal jeg bemaerke, at sagsoegeren ikke i replikken fremfoerte andre grunde for sit erstatningskrav end de - noget vage - anbringender, han gjorde gaeldende i staevningen, nemlig at der paahvilede Kommissionen et solidarisk ansvar efter vedtaegtens artikel 24 samt forelaa en tilsidesaettelse af bistandspligten og pligten til at ivaerksaette foranstaltninger til sagens oplysning . Sagsoegeren praeciserede blot sine anbringender og ansatte tabet til et stoerre beloeb . Der var derfor ikke tale om fremsaettelse af et nyt krav ( mutatio libelli ) eller om en vaesentlig aendring af det oprindeligt fremsatte krav, men blot om en berigtigelse af kravet, som hverken aendrede dets begrundelse eller genstand og derfor heller ikke gav anledning til nye undersoegelser eller gjorde det vanskeligere for modparten at forsvare sig . Kommissionen behoevede da heller ikke en gang aendre forsvarsstrategi, men noejedes i duplikken med at gentage de allerede tidligere fremfoerte argumenter om, at sagsoegerens klagepunkter og krav var uberettigede .

Jeg mener derfor, det stemmer med god retspleje og med principperne for en hensigtsmaessig proces, at erstatningskravet fremmes til realitetsbehandling med de aendringer, der kom til i replikken .

25 . C - Jeg kommer herefter til Kommissionens sidste formalitetsindsigelse .

Den gaar ud paa, at sagen boer afvises i det omfang, Kommissionen paastaas tilpligtet at indlede disciplinaer forfoelgning .

26 . Som tidligere anfoert boer sagsoegerens saerlige anmodning om ivaerksaettelse af disciplinaere foranstaltninger mod Wilkinson, som han gjorde gaeldende saavel i sin ansoegning som i sin klage, ses som led i en mere omfattende begaering om, at Kommissionen ydede ham den fornoedne bistand . Det efterfoelgende soegsmaal ved Domstolen maa derfor opfattes paa den maade, at det oenskes fastslaaet, at afvisningen af ansoegningen og klagen var ulovlig som vaerende i strid med vedtaegtens artikel 24 . Af denne grund finder jeg, at formalitetsindsigelsen er ubegrundet .

27 . I oevrigt skal jeg fremhaeve, at det ikke, som haevdet af Kommissionen, boer vaere et fuldstaendigt frit skoen, om der skal ivaerksaettes disciplinaere foranstaltninger . For eksempel vil Domstolen kunne fastslaa, at undladelsen af at indlede disciplinaer forfoelgning mod en tjenestemand er retsstridig, saafremt det skulle vise sig, at administrationen ikke var uvildig i sin beslutning, men dermed reelt gav den paagaeldende tjenestemand en bedre behandling .

II - Realiteten

28 . Vedroerende realiteten har sagsoegeren fremfoert foelgende anbringender at :

a ) afvisningen af klagen er i strid med vedtaegtens artikel 24

b ) Kommissionen under alle omstaendigheder gjorde sig skyldig i en retsstridig forsoemmelighed ved at undlade paa foranledning af sagsoegerens ansoegning at ivaerksaette de fornoedne foranstaltninger til sagens oplysning .

Ud fra de samme anbringender, som naevnt under punkt a ) og b ), har sagsoegeren desuden paastaaet Kommissionen tilpligtet at erstatte ham det oekonomiske og ikke-oekonomiske tab, han har lidt .

29 . Om anbringendet under a ) bemaerkes, at sagsoegeren efter min opfattelse med urette kritiserer Kommissionen for at have tilsidesat sin bistandspligt . Kommissionen tog nemlig med foeje hensyn til foelgende omstaendigheder :

- den omstaendighed, at sagsoegeren i sin ansoegning selv erkendte at have givet anledning til den paagaeldende episode ved i strid med tjenesteforskrifterne at naegte at underskrive modtagelsesbeviset for sine bedoemmelsesrapporter vedroerende perioderne fra 1981-83 og 1983-85, og i oevrigt ogsaa forud for dette tidspunkt konsekvent havde forsoegt at undgaa dette;

- den omstaendighed, at han paa den ene side anmodede administrationen om at gribe ind og stoette ham, men paa den anden side selv naegtede at yde sin medvirken under nogen som helst form, idet han ikke, hverken i sin ansoegning eller under opklaringen paa foranledning af hans klage, fremlagde noget bevis, der kunne godtgoere rigtigheden af hans egen forklaring om episoden, navnlig ikke hans paastand om hans overordnedes voldelige fremfaerd .

30 . Som begrundelse for ikke at have foert nogen vidner under sagens administrative stadium har sagsoegeren gjort gaeldende, at han frygtede, at Kommissionen ville laegge pression paa vidnerne . Det kan ikke udelukkes, at denne frygt var velbegrundet, men skulle der reelt finde en saadan form for pression sted, er de naturlige modforholdsregler heroverfor at ivaerksaette de retsmidler, som er foreskrevet i vedtaegten, hvilket i oevrigt gaelder i alle de tilfaelde, hvor administrationen forsoemmer at traeffe foranstaltninger til sagens oplysning . Dette kan dog paa den anden side ingenlunde fritage tjenestemanden for at foere bevis for sine paastande . I den foreliggende sag kunne frygten for pression fra Kommissionens side hoejst retfaerdiggoere den tilbageholdenhed, sagsoegeren udviste under sagens administrative fase, men kunne ikke retfaerdiggoere, at han ogsaa under den efterfoelgende sag ved Domstolen forsoemte at fremlaegge det mindste bevis for sine argumenter, navnlig for sit krav om, at administrationen ydede ham bistand . Kommissionen kan derfor ikke antages at have tilsidesat vedtaegtens artikel 24 ved at afvise sagsoegerens klage .

31 . Jeg finder heller ikke, at Kommissionens afvisning udgoer en tilsidesaettelse af bistandspligten, hvilket jeg her, i overensstemmelse med Domstolens praksis, forstaar som forpligtelsen til i forbindelse med vedtagelsen af en beslutning ikke blot at tage hensyn til tjenestens, men ogsaa til den paagaeldende tjenestemands egne interesser ( jfr . dom af 23 . oktober 1986 i sag 321/85, Schwiering, Sml . s . 3199 ). Som det fremgik af skrivelsen af 15 . maj 1987 fra Hay, generaldirektoeren for "personale og administration" var det Kommissionens opfattelse, at der i det hele var grund til at afdramatisere episoden . Selv om Kommissionen paa den ene side afviste sagsoegerens ansoegning, besluttede den dog samtidig at afstaa fra at indlede disciplinaer forfoelgning, saadan som der var blevet rejst begaering om . I betragtning af, at sagsoegeren i sin ansoegning selv erkendte, at han havde naegtet at underskrive modtagelsesbeviset for sine bedoemmelsesrapporter - hvorved han tilsidesatte en tjenstlig forpligtelse - finder jeg, at Kommissionen som helhed har taget behoerigt hensyn ogsaa til sagsoegerens interesser ved at beslutte ikke at traeffe nogen som helst foranstaltninger, hverken til fordel eller til ulempe for denne .

32 . Vedroerende anbringendet under b ), hvorefter Kommissionen har tilsidesat sin diligenspligt, skal jeg generelt fremhaeve, at naar der er indtruffet en begivenhed, som griber forstyrrende ind i tjenesteforholdene, er institutionen forpligtet til at skride ind og i rette tid foretage de noedvendige grundige og uvildige undersoegelser af, hvad der er sket, og til at traeffe passende foranstaltninger ( jfr . dom af 14 . juni 1979 i sag 18/78, Fru V ., Sml . s . 2093 ). I tilfaelde, hvor der er indtruffet saadanne forstyrrende begivenheder, boer administrationen altsaa ikke lade sig noeje med foreloebige konstateringer ud fra parternes modstaaende forklaringer, men boer ivaerksaette objektive undersoegelser for at kunne danne sig sin egen opfattelse af det passerede og traeffe sin beslutning ud fra en mere fast og velfunderet overbevisning .

33 . Kommissionen ivaerksatte ikke saadanne undersoegelser i den foreliggende sag, hvor man i det mindste havde kunnet oenske sig, dels at Kommissionen havde indkaldt de paagaeldende tjenestemaend paa et tidligere tidspunkt, i stedet for at vente til der var indgivet klage, dels at Kommissionen havde givet sagsoegeren udtrykkelig meddelelse om sin bedoemmelse af forholdet .

34 . Naar det er sagt, maa det imidlertid ogsaa betaenkes, at en EF-institution raader over et vist skoen ved afgoerelsen af, hvilken procedure der i givet fald skal foelges, naar der ivaerksaettes en undersoegelse i et konkret tilfaelde . Kun institutionen kan nemlig bedoemme, hvilke foranstaltninger, der efter de konkrete omstaendigheder, maa anses for hensigtsmaessige .

Som tidligere naevnt antog Kommissionen, at der i det foreliggende tilfaelde, efter parternes oplysninger at doemme, var grund til at afdramatisere den omhandlede episode, og at dette, naar det kom til stykket, ogsaa var i sagsoegerens egen interesse . Kommissionen var sikkert blevet bestyrket i denne opfattelse af den omstaendighed, at der, som tidligere anfoert, hverken under sagens administrative stadium eller under sagen ved Domstolen var fremkommet sikre holdepunkter til stoette for den antagelse, at episoden var saa betydelig, at den kunne virke forstyrrende paa tjenesteforholdene .

35 . Jeg finder, der i saa henseende er afgoerende forskel paa den foreliggende sag og foernaevnte sag 18/78, Fru V ., hvor det var uomtvistet, at der havde fundet et haandgemaeng sted mellem to tjenestemaend, som begge havde faaet direkte laesioner deraf . Af denne grund fandt Domstolen, at Kommissionen i naevnte sag havde gjort sig skyldig i en retsstridig undladelse ved ikke straks at ivaerksaette en undersoegelse . Det er endvidere klart, at episoden i den davaerende sag umiddelbart fremgik at vaere af en ganske anden og graverende karakter, ogsaa med hensyn til det ansvar, som de implicerede tjenestemaend kunne taenkes at ville ifalde .

36 . Begivenhederne i den foreliggende sag, som de er oplyst af parterne, kan derimod ikke siges at vaere af en saadan karakter, at Kommissionen var beroevet enhver valgfrihed med hensyn til, om den ville ivaerksaette undersoegelser, saa meget mere som Kommissionen selv fandt, at det efter omstaendighederne var bedre helt at undlade at traeffe nogen foranstaltninger overfor de implicerede .

Selv om Kommissionen altsaa havde kunnet foretage en mere indgaaende undersoegelse af det passerede ( og under andre omstaendigheder burde have gjort dette ), er det min opfattelse, at Kommissionen i den foreliggende sag holdt sig indenfor de lovlige graenser for sin skoensmaessige bedoemmelse af de faktiske omstaendigheder, hvorfor den alt i alt ikke med rette kan kritiseres for at have tilsidesat sin diligenspligt .

37 . Under hensyn til, at Kommissionen ikke har handlet retsstridigt, maa selvsagt ogsaa erstatningskravet forkastes .

III - Vedroerende sagens omkostninger

38 . Kommissionen har nedlagt paastand om, at sagsoegeren tilpligtes at betale samtlige omkostninger i sagen under hensyn til, at udgifterne er forvoldt i chikanoest oejemed . Efter min opfattelse kan paastanden herom ikke tages til foelge, ikke blot fordi Kommissionen ikke har faaet medhold i sine mange formalitetsindsigelser, men ogsaa fordi der bestod en offentlig interesse i, at der i en saa intrikat sag som den foreliggende blev foretaget en retslig proevelse af, om institutionen opfyldte de normale krav til omhu ved behandlingen af sagsoegerens ansoegning .

Paa grundlag af samtlige de anfoerte betragtninger skal jeg foreslaa Domstolen at :

a ) sagen fremmes til realitetsbehandling

b ) Kommissionen frifindes

c ) at hver part betaler sine omkostninger .

(*) Originalsprog : italiensk .

( 1 ) Jfr . Chapus, R .: Droit du contentieux administratif, Paris, 1982, s . 202, og Cassarino, S .: Il processo amministrativo, Milano, 1984, s . 1160, jfr . ligeledes Cannada Bartoli, E .: Encyclopédie du Droit, s . 856 . Vedroerende retspraksis henvises til Conseil d' Etat Sect . 30 marts 1973, Gen, s . 269, AJDA 1973, s . 268, conclusions de G . Guillaume, og Consiglio di Stato, VI, 3 . marts 1970, nr . 185 . Det er udtrykkeligt anerkendt, at et stiltiende eller udtrykkeligt afslag paa en klage kan indbringes til proevelse for en domstol, omend med forskellig begrundelse . Dels anfoeres, at afslaget traeder i stedet for den oprindelige beslutning, dels at der er tale om en ny beslutning, idet den hidroerer fra et andet organ end det, der traf den oprindelige beslutning, og at afslaget i givet fald er udstedt efter gennemfoerelse af en ad hoc-undersoegelse og en fornyet vurdering af de retlige og faktiske omstaendigheder .