ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Den kombinerede nomenklatur, som er indeholdt i bilag I til forordning nr. 2658/87 om told- og statistiknomenklaturen og den fælles toldtarif, i den affattelse, der følger af forordning nr. 1214/2007, skal fortolkes således, at aminosyreblandinger, der anvendes til tilberedelse af næringsmidler til spæd- og småbørn, som er allergiske over for komælksproteiner, skal tariferes i denne nomenklaturs pos. 2106 som »[t]ilberedte næringsmidler«, for så vidt som disse produkter på grund af deres objektive karakteristika og egenskaber ikke har en præcis terapeutisk eller profylaktisk virkning på visse funktioner i den menneskelige organisme og derfor ikke kan anvendes med henblik på forebyggelse eller behandling af en sygdom eller en lidelse, og idet de heller ikke er naturligt bestemt til medicinsk anvendelse, hvilket det tilkommer den nationale ret at undersøge.

I denne henseende fremgår det af selve ordlyden af bestemmelse 1, litra a), til kapitel 30 i den kombinerede nomenklatur, at diætetiske næringsmidler og drikkevarer undtagen næringsmidler til intravenøs indgivelse, som anvendes til rent ernæringsmæssige formål, er udelukket fra dette kapitel. Det følger heraf, at produkter, der udelukkende er tilberedt til næringsmidler, som udgør en del af den daglige kost, ikke kan anses for »[l]ægemidler […] bestående af mindst to produkter, der er blandede til terapeutisk eller profylaktisk brug«, som omhandlet i pos. 3003 i denne nomenklatur.

Det fremgår endvidere af de forklarende bemærkninger til det harmoniserede varebeskrivelses- og varenomenklatursystem, der er udarbejdet af Toldsamarbejdsrådet, at næringsmidler, der kun indeholder næringsstoffer, ikke kan tariferes som »lægemidler« i overensstemmelse med dette systems pos. 3003, der svarer til pos. 3003 i den kombinerede nomenklatur. Dette gælder særligt for produkter, som er rene erstatningsnæringsmidler, der ikke indeholder noget aktivt lægemiddelstof i forhold til allergier.

(jf. præmis 35-37 og domskonkl.)
Artikel 2, litra b), i direktiv 93/13 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler skal fortolkes således, at en fysisk person, der udøver advokatvirksomhed, og som indgår en kreditaftale med en bank – uden at præcisere formålet med kreditten i denne kontrakt – kan anses for at være »forbruger« som omhandlet i denne bestemmelse, såfremt den nævnte aftale ikke er knyttet til denne advokats erhvervsmæssige aktivitet. Den omstændighed, at en fordring, der udspringer af den nævnte aftale, er sikret ved en sikkerhedsstillelse i form af pant, der er stillet af denne person i hans egenskab af repræsentant for sit advokatkontor, og omfatter fast ejendom, der anvendes til den nævnte persons udøvelse af erhvervsmæssig aktivitet, såsom en ejendom, der tilhører dette kontor, er ikke relevant i denne henseende.

Således som fastsat i tiende betragtning til direktiv 93/13, skal ensartede bestemmelser vedrørende urimelige vilkår nemlig finde anvendelse på alle aftaler, som indgås mellem »forbrugere« og »erhvervsdrivende« som defineret i dette direktivs artikel 2, litra b), og c). Det er således gennem en henvisning til karakteren af de kontraherende parter – om de handler inden for rammerne af deres erhvervsmæssige aktiviteter eller ej – at det nævnte direktiv definerer de aftaler, det finder anvendelse på.

Hvad angår begrebet »forbruger« som omhandlet i artikel 2, litra b), i direktiv 93/13 har det en objektiv karakter og er uafhængigt af den konkrete viden, som den pågældende person kan have, eller de oplysninger, som denne person faktisk besidder. Den nationale ret, for hvilken der verserer en tvist om en aftale, som kan være omfattet af anvendelsesområdet for dette direktiv, er forpligtet til at efterprøve, under hensyntagen til samtlige beviser og navnlig denne aftales vilkår, om låntageren kan karakteriseres som »forbruger« som omhandlet i det nævnte direktiv. For at kunne gøre dette skal den nationale ret tage hensyn til alle de omstændigheder i den foreliggende sag, og navnlig arten af de varer eller tjenesteydelser, der er genstand for den drøftede kontrakt, som kan godtgøre, med hvilket formål denne vare eller tjenesteydelse er erhvervet.

En advokat, der indgår en aftale med en fysisk eller juridisk person, som handler som led i sit erhverv, befinder sig i denne henseende i relation til denne person i en svagere stilling, såfremt denne aftale – navnlig på grund af manglende tilknytning til den virksomhed, som den pågældende advokats kontor udøver – ikke er forbundet med udøvelse af advokatvirksomhed. Desuden gør den omstændighed, at en advokat besidder højere tekniske kvalifikationer, det ikke muligt at lægge til grund, at han ikke er en svag part i relation til en erhvervsdrivende.

(jf. præmis 15, 17, 21-23, 26, 27 og 30 samt domskonkl.)
Sag C-151/14

Europa-Kommissionen

mod

Republikken Letland

»Traktatbrud — artikel 49 TEUF — etableringsfrihed — notarer — nationalitetskrav — artikel 51 TEUF — forbindelse med udøvelse af offentlig myndighed«

Sammendrag – Domstolens dom (Syvende Afdeling) af 10. september 2015

Etableringsfrihed – undtagelser – virksomhed forbundet med udøvelsen af offentlig myndighed – notarvirksomhed – ikke omfattet – nationalitetskrav for adgang til erhvervet som notar – ikke tilladt

(Art. 49 TEUF og art. 51, stk. 1, TEUF)

En medlemsstat tilsidesætter sine forpligtelser i henhold til artikel 49 TEUF, når den i sin lovgivning opstiller et nationalitetskrav for adgang til erhvervet som notar, eftersom de opgaver, som notarer er tillagt i henhold til medlemsstatens retsorden, ikke er forbundet med udøvelse af offentlig myndighed som omhandlet i artikel 51, stk. 1, TEUF.

Hvad for det første angår opgaven med bekræftelse karakteriseres denne ved det forhold, at notaren bl.a. skal kontrollere, at alle lovbestemte betingelser for at oprette dokumentet er opfyldt. Desuden er det alene dokumenter og aftaler, som parterne frit har indgået, der bekræftes, idet notarens medvirken forudsætter, at der allerede foreligger samtykke fra parterne eller en viljesoverensstemmelse mellem disse. Selv om notarernes pligt til at bekræfte dokumenter ganske vist forfølger et alment hensyn, kan forfølgelsen af dette hensyn alene imidlertid ikke begrunde, at de nødvendige prærogativer med henblik herpå forbeholdes notarer, der er statsborgere i den pågældende medlemsstat, og det er ikke tilstrækkeligt til, at en opgave anses for at udgøre direkte og særlig deltagelse i udøvelsen af offentlig myndighed. Bekræftelsen af borgeres underskrifter under proceduren for indgivelse af borgerinitiativer til lovgivning kan desuden heller ikke anses for deltagelse i udøvelse af offentlig myndighed.

Hvad for det andet angår de øvrige funktioner, som notaren er tillagt, kan opgaver i forbindelse med arvesager, der er udført enten på grundlag af enighed eller som forberedende opgaver under rettens tilsyn, derfor ikke som sådan anses for at være direkte eller særligt forbundet med udøvelse af offentlig myndighed. Endvidere er notarens beføjelser med hensyn til skilsmissesager, som udelukkende beror på parternes vilje, og som ikke begrænser domstolens kompetence, når der ikke er enighed mellem parterne, ikke på nogen måde direkte eller særligt forbundet med udøvelse af offentlig myndighed.

For så vidt angår notarers særlige status i den nationale retsorden er det med hensyn til arten af den pågældende virksomhed isoleret set, og ikke denne status som sådan, at det skal undersøges, om den virksomhed, som notarerne udøver, er omfattet af undtagelsen i artikel 51, stk. 1, TEUF. I denne henseende udøver notarer deres virksomhed under konkurrencemæssige betingelser, hvilket ikke er kendetegnende for udøvelse af offentlig myndighed.

(jf. præmis 57, 58, 60, 63, 67, 70, 73, 74, 76 og 77)
Artikel 4, stk. 3, TEU, sammenholdt med vedtægten for tjenestemænd i Den Europæiske Union, indført ved forordning nr. 259/68 om vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber og om ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte i disse Fællesskaber samt om særlige midlertidige foranstaltninger for tjenestemænd i Kommissionen, som ændret ved forordning nr. 1080/2010, skal fortolkes således, at de er til hinder for en lovgivning i en medlemsstat, der kan medføre nedsættelse af eller afslag på at tilkende alderspension til en arbejdstager, der er statsborger i denne medlemsstat, som følge af ydelser, der er erlagt i henhold til samme medlemsstats lovgivning, når det samlede antal beskæftigelsesår, som denne arbejdstager har tilbagelagt som lønmodtager i den nævnte medlemsstat og som tjenestemand i Den Europæiske Union med tjenestested i samme medlemsstat, overstiger den beskæftigelsesperiode på 45 år, som er omhandlet i den nævnte lovgivning, for så vidt som en sådan nedsættelse, på grund af fremgangsmåden for beregning af den brøkdel, der er udtryk for størrelsen af den pension, som Unionen skal udbetale, er større end den nedsættelse, der ville være blevet foretaget, såfremt hele den nævnte arbejdstagers karriere var blevet tilbagelagt som lønmodtager i den pågældende medlemsstat.

En sådan national lovgivning kan nemlig ikke alene vanskeliggøre EU-institutionernes ansættelse af nationale tjenestemænd med en vis anciennitet, men også opretholdelsen i tjenesten af erfarne tjenestemænd ved disse institutioner. En sådan lovgivning kan således afholde en arbejdstager, der har opnået en vis anciennitet i henhold til denne medlemsstats pensionsordning for lønmodtagere, fra at acceptere en ansættelse i en EU-institution beliggende i denne medlemsstat, eller få ham til førtidigt at opgive det hverv, han har varetaget, idet han, som følge af denne lovgivning ved at arbejde i en sådan institution eller ved her at gennemføre en lang karriere, risikerer at miste muligheden for at få tildelt de pensionsrettigheder, som han har erhvervet på grundlag af den beskæftigelse som lønmodtager, han har udøvet i denne medlemsstat inden sin indtræden i Unionens tjeneste.

(jf. præmis 43, 44 og 53 samt domskonkl.)
En national lovgivning på området for forældelse af strafbare lovovertrædelser – som fastsætter, at en afbrydende handling, der finder sted inden for rammerne af en strafferetlig forfølgning for grove tilfælde af merværdiafgiftsvig, bevirker en forlængelse af forældelsesfristen med blot en fjerdedel af den oprindelige varighed heraf – kan udgøre en tilsidesættelse af de forpligtelser, som påhviler medlemsstaterne i medfør af artikel 325, stk. 1 og 2, TEUF, for det tilfælde, at denne nationale lovgivning forhindrer, at der i et betragteligt antal tilfælde af grov svig, der skader EU’s finansielle interesser, pålægges effektive og afskrækkende sanktioner, eller fastsætter længere forældelsesfrister for de tilfælde af svig, der skader den pågældende medlemsstats finansielle interesser, end for de tilfælde, der skader EU’s finansielle interesser, hvilket det påhviler den nationale ret at efterprøve. Det påhviler den nationale ret at sikre den fulde virkning af artikel 325, stk. 1 og 2, TEUF, idet den om fornødent skal undlade at anvende de bestemmelser i national ret, som bevirker, at den pågældende medlemsstat forhindres i at opfylde de forpligtelser, som den er blevet pålagt ved artikel 325, stk. 1 og 2, TEUF.

På merværdiafgiftsområdet følger det nemlig af direktiv 2006/112 om det fælles merværdiafgiftssystem, sammenholdt med artikel 4, stk. 3, TEU, at medlemsstaterne ikke alene har en generel forpligtelse til at vedtage alle de love og administrative foranstaltninger, som er egnede til at sikre, at den merværdiafgift, der skyldes på deres respektive områder, opkræves i sin helhed, men også skal bekæmpe svig. Selv om medlemsstaterne med henblik på at sikre den fulde opkrævning af merværdiafgiftsindtægter og herved beskytte Unionens finansielle interesser i overensstemmelse med bestemmelserne i direktiv 2006/112 og artikel 325 TEUF ganske vist frit kan vælge de sanktioner, der skal finde anvendelse, og som kan have form af administrative sanktioner, strafferetlige sanktioner eller en kombination af disse, kan det således imidlertid være nødvendigt med strafferetlige sanktioner for at bekæmpe visse grove tilfælde af merværdiafgiftssvig på en effektiv og afskrækkende måde.

(jf. præmis 36, 39 og 58 samt domskonkl. 1)
Artikel 3, stk. 1, litra e), i direktiv 2008/95 om varemærker skal fortolkes således, at den er til hinder for registreringen som varemærke af et tegn, der består af en vares udformning, når denne udformning omfatter tre væsentlige kendetegn, hvoraf det ene følger af varens egen karakter, og de to andre er nødvendige for at opnå et teknisk resultat, dog på den betingelse, at mindst én af registreringshindringerne i denne bestemmelse finder fuld anvendelse på den omhandlede udformning.

En fortolkning af artikel 3, stk. 1, litra e), i direktiv 2008/95, hvorefter registreringen af et varemærke ikke kunne udelukkes, når undersøgelserne viste, at mere end en af de tre registreringshindringer fandt anvendelse, eller som omvendt tillod anvendelsen af denne bestemmelse i det tilfælde, hvor hver enkelt af de tre nævnte registreringshindringer kun var delvist fastslået, ville klart gå imod formålet om den almene interesse, der ligger til grund for anvendelsen af de tre registreringshindringer i artikel 3, stk. 1, litra e), i direktiv 2008/95.

(jf. præmis 50 og 51 samt domskonkl. 1)
Sag C-416/14

Fratelli De Pra SpA

og

SAIV SpA

mod

Agenzia Entrate – Direzione Provinciale Ufficio Controlli Belluno

og

Agenzia Entrate – Direzione Provinciale Ufficio Controlli Vicenza

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Commissione tributaria regionale di Mestre-Venezia)

»Præjudiciel forelæggelse — telekommunikationsnet og -tjenester — direktiv 2002/19/EF, 2002/20/EF, 2002/21/EF og 2002/22/EF — fri bevægelighed for terminaludstyr til jordbaseret mobil telekommunikation — direktiv 1999/5/EF — gebyr for brug af udstyret — generel tilladelse eller brugslicens — abonnementsaftale, der gælder som en generel tilladelse eller en licens — forskellig behandling af brugere med eller uden abonnementsaftale«

Sammendrag – Domstolens dom (Ottende Afdeling) af 17. september 2015

Jf. afgørelsens tekst. (jf. præmis 27)

Direktiv 1999/5 om radio- og teleterminaludstyr samt gensidig anerkendelse af udstyrets overensstemmelse, særligt dette direktivs artikel 8, direktiv 2002/19 om adgang til og samtrafik mellem elektroniske kommunikationsnet og tilhørende faciliteter, direktiv 2002/20 om tilladelser til elektroniske kommunikationsnet og -tjenester, som ændret ved direktiv 2009/140, direktiv 2002/21 om fælles rammebestemmelser for elektroniske kommunikationsnet og -tjenester og direktiv 2002/22 om forsyningspligt og brugerrettigheder i forbindelse med elektroniske kommunikationsnet og -tjenester, som ændret ved direktiv 2009/136, skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en national lovgivning om pålæggelse af et gebyr, hvorefter brugen af terminaludstyr til jordbaseret mobil radiokommunikation, inden for rammerne af en abonnementsaftale, er underlagt en generel tilladelse eller en licens såvel som betalingen af et sådant gebyr, eftersom abonnementsaftalen i sig selv gælder som licens eller generel tilladelse, og der derfor ikke i den forbindelse kræves noget indgreb fra forvaltningens side. (jf. præmis 46 og domskonkl. 1)

Artikel 20 i direktiv 2002/22 om forsyningspligt og brugerrettigheder i forbindelse med elektroniske kommunikationsnet og -tjenester, som ændret ved direktiv 2009/136, og artikel 8 i direktiv 1999/5 om radio- og teleterminaludstyr samt gensidig anerkendelse af udstyrets overensstemmelse skal fortolkes således, at de – med henblik på pålæggelsen af et gebyr – ikke er til hinder for, at en abonnementsaftale om en mobiltelefonitjeneste, som i øvrigt skal præcisere den pågældende type terminalapparatur og den godkendelse, som den er omfattet af, sidestilles med en generel tilladelse eller en radiolicens. (jf. præmis 51 og domskonkl. 2)
EU-retten skal fortolkes således, at den giver en kompetent national myndighed mulighed for at pålægge en takstforpligtelse i henhold til artikel 28 i direktiv 2002/22 om forsyningspligt og brugerrettigheder i forbindelse med elektroniske kommunikationsnet og -tjenester, som ændret ved direktiv 2009/136, for at fjerne en hindring for opkald til ikke-geografiske numre inden for Den Europæiske Union, som ikke er af teknisk karakter, men som følger af anvendte takster, uden at der er foretaget en markedsanalyse, der godtgør, at den omhandlede virksomhed har en stærk position på markedet, såfremt en sådan forpligtelse udgør en nødvendig foranstaltning til sikring af, at slutbrugerne har adgang til de tjenester, der bruger ikke-geografiske numre inden for EU.

Det tilkommer den nationale ret at efterprøve, om denne bestemmelse er opfyldt, og om takstforpligtelsen er objektiv, gennemsigtig, forholdsmæssig, støttet på problemets karakter og begrundet i de formål, der er opregnet i artikel 8 i direktiv 2002/21 om fælles rammebestemmelser for elektroniske kommunikationsnet og -tjenester, som ændret ved direktiv 2009/140, og at procedurerne i artikel 6, 7 og 7a i direktiv 2002/21, som ændret ved direktiv 2009/140, er iagttaget.

(jf. præmis 43 og 49 samt domskonkl. 1)
Henset til formålet med direktiv 2001/42 om vurdering af bestemte planers og programmers indvirkning på miljøet, som består i at sikre et højt miljøbeskyttelsesniveau, skal bestemmelser, der afgrænser direktivets anvendelsesområde, og særligt bestemmelser, der fastsætter definitioner på de retsakter, der er omfattet heraf, imidlertid fortolkes bredt. Enhver undtagelse eller begrænsning af de nævnte bestemmelser skal derfor fortolkes strengt.

Artikel 2, litra a), og artikel 3, stk. 2, litra a), i direktiv 2001/42 om vurdering af bestemte planers og programmers indvirkning på miljøet skal fortolkes således, at vedtagelsen af en retsakt, som indeholder en plan eller et program vedrørende fysisk planlægning og arealanvendelse inden for rammerne af direktiv 2001/42, og som ændrer en gældende plan eller et gældende program, ikke kan undtages fra kravet om miljøvurdering i henhold til dette direktiv med den begrundelse, at denne retsakt har til formål at præcisere og gennemføre en arealanvendelsesplan, som er blevet indført ved en overordnet retsakt, som ikke selv har været genstand for en sådan miljøvurdering.

En sådan fortolkning ville nemlig være i strid med målsætningerne i direktiv 2001/42 og bringe den effektive virkning af dette direktiv i fare, idet en sådan fortolkning ville indebære, at en potentielt omfattende kategori af retsakter om ændring af planer og programmer, som kan have betydelige virkninger på miljøet, principielt udelukkes fra dette direktivs anvendelsesområde til trods for, at disse er udtrykkeligt omfattet af artikel 2, litra a), og artikel 3, stk. 2, litra a), i det nævnte direktiv.

(jf. præmis 53 og 59 samt domskonkl.)
1)

Republikken Polen har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 3, stk. 1, sammenholdt med artikel 3, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/73/EF af 13. juli 2009 om fælles regler for det indre marked for naturgas og om ophævelse af direktiv 2003/55/EF, idet den har anvendt en statslig interventionsordning, der forpligter energivirksomheder til at anvende priser for levering af naturgas, som er godkendte af formanden for Urzad Regulacji Energetyki (energitilsynsmyndigheden), hvorved denne forpligtelse ikke er tidsbegrænset, og hvor national ret ikke pålægger myndighederne periodisk at foretage en fornyet undersøgelse af foranstaltningens nødvendighed og fremgangsmåden ved gennemførelsen deraf inden for gassektoren som funktion af udviklingen i denne sektor, og som er kendetegnet ved sin anvendelse på en ikke nærmere fastsat kreds af berettigede eller kunder, uden at der sondres mellem kunderne eller deres tilhørsforhold til en af de forskellige kategorier af kunder.
Sag C-309/14

Confederazione Generale Italiana del Lavoro (CGIL)

og

Istituto Nazionale Confederale Assistenza (INCA)

mod

Presidenza del Consiglio dei Ministri m.fl.

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio)

»Præjudiciel forelæggelse — tredjelandsstatsborgeres status som fastboende udlænding — direktiv 2003/109/EF — national lovgivning — meddelelse og fornyelse af opholdstilladelse — betingelse — obligatorisk finansielt bidrag — beløb otte gange højere end for opnåelse af et nationalt identitetskort — tilsidesættelse af principperne i direktiv 2003/109/EF«

Sammendrag – Domstolens dom (Anden Afdeling) af 2. september 2015

Grænsekontrol, asyl og indvandring – indvandringspolitik – tredjelandsstatsborgeres status som fastboende udlænding – direktiv 2003/109 – anmodning om eller fornyelse af en opholdstilladelse – uforholdsmæssigt højt høje gebyrbeløb opkrævet af de kompetente myndigheder – uanvendelighed

(Rådets direktiv 2003/109)

Direktiv 2003/109/EF om tredjelandsstatsborgeres status som fastboende udlænding er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, hvorefter tredjelandsstatsborgere, som ansøger om meddelelse eller fornyelse af en opholdstilladelse i den omhandlede medlemsstat, pålægges at betale et gebyr, der kan variere mellem 80 og 200 EUR, for så vidt som et sådant gebyr er uforholdsmæssigt i forhold til det mål, der tilsigtes med dette direktiv, og kan skabe en hindring for udøvelsen af de rettigheder, som er tillagt herved.

Selv om det således er tilladt for medlemsstaterne at opkræve gebyrer for meddelelse af opholdstilladelser i henhold til dette direktiv, må det niveau, som gebyrerne fastsættes til i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet hverken have til formål eller til følge, at der skabes en hindring for opnåelse af status som fastboende udlænding i henhold til nævnte direktiv eller indrømmelse af andre rettigheder, der følger af opnåelsen af denne status, med henblik på ikke at gribe ind i formålet med direktivet eller dets ånd.

Et gebyr, der kan variere mellem 80 og 200 EUR, kan imidlertid have en betydelig økonomisk indvirkning på visse tredjelandsstatsborgere, der opfylder de i direktiv 2003/109 fastsatte betingelser for meddelelse af de i direktivet omhandlede opholdstilladelser, og dette så meget desto mere, som disse statsborgere i betragtning af varigheden af sådanne tilladelser er tvunget til ret jævnligt at ansøge om fornyelse af deres tilladelser, og at der til dette gebyr kan føjes andre gebyrer, der er fastsat i den allerede eksisterende nationale lovgivning, således at forpligtelsen til at betale det i hovedsagen omhandlede gebyr under sådanne omstændigheder kan udgøre en hindring for, at de nævnte tredjelandsstatsborgere kan gøre de rettigheder gældende, som de er tillagt ved dette direktiv.

(jf. præmis 25, 27 og 31 samt domskonkl.)
Artikel 27, stk. 1, litra d), i direktiv 92/83 om harmonisering af punktafgiftsstrukturen for alkohol og alkoholholdige drikkevarer skal fortolkes således, at den fritagelsesforpligtelse, der er fastsat i denne bestemmelse, finder anvendelse på ethanol, der anvendes af en virksomhed til at rengøre eller desinficere udstyr og lokaler, der bruges til fremstilling af lægemidler.

Ordlyden af denne bestemmelse underlægger således hverken anvendelsen af denne fritagelse en betingelse om, at disse produkter direkte skal bruges til fremstillingen af lægemidler, eller at de skal indgå som en bestanddel i de lægemidler, til hvis fremstilling de anvendes. Nævnte fritagelse har til formål at neutralisere virkningen af punktafgifter på alkohol, der anvendes til fremstilling af lægemidler, uanset om alkoholen indgår som en bestanddel i disse lægemidler, eller om den alene er nødvendig i deres fremstilling, uden imidlertid at indgå som en bestanddel i disse.

For så vidt som ethanol er anvendt med henblik på desinficering, som er uadskilleligt forbundet med processen til fremstilling af lægemidler, skal det desuden anses for at være anvendt »til fremstilling af […] lægemidler« som omhandlet i artikel 27, stk. 1, litra d), i direktiv 92/83.

(jf. præmis 20, 23, 26 og 28 samt domskonkl.)