ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
DA Den Europæiske Unions Tidende C 145/5

Domstolens dom (Første Afdeling) af 18. februar 2016 — Finanmadrid EFC SA mod Jesús Vicente Albán Zambrano, María Josefa García Zapata, Jorge Luis Albán Zambrano og Miriam Elisabeth Caicedo Merino (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Juzgado de Primera Instancia de Cartagena — Spanien)

(Sag C-49/14) (1)

((Præjudiciel forelæggelse - direktiv 93/13/EØF - urimelige kontraktvilkår - betalingspåkravsprocedure - tvangsfuldbyrdelsesprocedure - den nationale rets kompetence til ex officio at erklære et urimeligt kontraktvilkår ugyldigt under fuldbyrdelsen af et betalingspåkrav - princippet om retskraft - effektivitetsprincippet - Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder - domstolsbeskyttelse))

(2016/C 145/04)

Processprog: spansk

Den forelæggende ret

Juzgado de Primera Instancia de Cartagena

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Finanmadrid EFC SA

Sagsøgte: Jesús Vicente Albán Zambrano, María Josefa García Zapata, Jorge Luis Albán Zambrano og Miriam Elisabeth Caicedo Merino

Konklusion

Rådets direktiv 93/13/EØF af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler skal fortolkes således, at det er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, der ikke tillader den dommer, der skal behandle spørgsmålet om fuldbyrdelsen af et betalingspåkrav, ex officio at efterprøve, om et vilkår, der er indeholdt i en kontrakt, som er indgået mellem en erhvervsdrivende og en forbruger, er urimeligt, når den myndighed, der behandler anmodningen om udstedelse af betalingspåkrav, ikke er kompetent til at foretage en sådan efterprøvelse.

(1) EUT C 135 af 5.5.2014.
1)

Ungarn har tilsidesat Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/123/EF af 12. december 2006 om tjenesteydelser i det indre marked, idet det har indført og opretholdt fritidsaktivitetskortet Széchenyi, som fastsat ved regeringsdekret nr. 55/2011 af 12. april 2011 om udstedelse og anvendelse af fritidsaktivitetskortet Széchenyi, og ændret ved lov nr. CLVI af 21. november 2011 om ændring af visse skattelove og andre tilknyttede retsakter, for så vidt som: — nævnte regeringsdekrets § 13, sammenholdt med § 2, stk. 2, litra d), i lov nr. XCVI af 1993 om gensidige frivillige forsikringsfonde, § 2, litra b), i lov nr. CXXXII af 1997 om filialer og kommercielle agenturer, der tilhører virksomheder, som har deres hjemsted i udlandet, og § 1, § 2, stk. 1 og 2, § 55, stk. 1 og 3, og § 64, stk. 1, i lov nr. IV af 2006 om erhvervsdrivende selskaber, udelukker muligheden for, at filialer udsteder SZÉP-kortet, og derved tilsidesætter dette direktivs artikel 14, nr. 3) — –nævnte § 13, sammenholdt med samme nationale bestemmelser, der med hensyn til de krav, der er fastsat i samme § 13, litra a)-c), ikke anerkender virksomhed, som udøves af de koncerner, hvis moderselskab ikke er et selskab oprettet i henhold til ungarsk ret, og hvis medlemmer ikke er stiftet som selskab i henhold til ungarsk ret, tilsidesætter nævnte direktivs artikel 15, stk. 1, artikel 15, stk. 2, litra b), og artikel 15, stk. 3 — § 13 i regeringsdekret nr. 55/2011, sammenholdt med samme nationale bestemmelser, der forbeholder muligheden for at udstede fritidsaktivitetskortet Széchenyi for banker og andre kreditinstitutter, eftersom kun disse virksomheder kan opfylde kravene i denne § 13, tilsidesætter samme direktivs artikel 15, stk. 1, artikel 15, stk. 2, litra d), og artikel 15, stk. 3 — nævnte § 13 er i strid med artikel 16 i direktiv 2006/123, idet den kræver, at der for udstedelsen af fritidsaktivitetskortet Széchenyi findes et ungarsk forretningssted.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 145/9

Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 17. februar 2016 — Air Baltic Corporation AS mod Lietuvos Respublikos specialiųjų tyrimų tarnyba (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Lietuvos Aukščiausiasis Teismas — Litauen)

(Sag C-429/14) (1)

((Præjudiciel forelæggelse - luftbefordring - Montrealkonventionen - artikel 19, 22 og 29 - luftfartsselskabets ansvar i tilfælde af forsinket international transport af passagerer - transportkontrakt indgået af passagernes arbejdsgiver - skader, som skyldes en forsinkelse - skader, som arbejdsgiveren har lidt))

(2016/C 145/09)

Processprog: litauisk

Den forelæggende ret

Lietuvos Aukščiausiasis Teismas

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Air Baltic Corporation AS

Sagsøgt: Lietuvos Respublikos specialiųjų tyrimų tarnyba

Konklusion

Konventionen om indførelse af visse ensartede regler for international luftbefordring indgået i Montreal den 28. maj 1999 og godkendt på Det Europæiske Fællesskabs vegne ved Rådets afgørelse 2001/539/EF af 5. april 2001, særligt konventionens artikel 19, 22 og 29, skal fortolkes således, at et luftfartsselskab, som har indgået en kontrakt om international transport med en arbejdsgiver — såsom arbejdsgiveren i hovedsagen — for personer, der transporteres som passagerer, i henhold til denne kontrakt er ansvarlig over for arbejdsgiveren for skader, der skyldes forsinkelse af flyvninger, som den pågældendes ansatte var passagerer på, hvilke skader består i de yderligere udgifter, som arbejdsgiveren har måttet afholde.

(1) EUT C 421 af 24.11.2014.
2)

Den kombinerede nomenklatur, som er indeholdt i bilag I til forordning nr. 2658/87, i den affattelse, som følger af forordning nr. 1719/2005 og af forordning nr. 1214/2007, skal fortolkes således, at drikkevarer med et alkoholindhold på 14 % vol., som er fremstillet ved tilsætning af sukker, aromastoffer, farve- og smagsstoffer, fortykkelsesmidler og konserveringsmidler og i et enkelt tilfælde også fløde til Ferm Fruit, og som ikke indeholder destilleret alkohol, henhører under pos. 2208 i denne nomenklatur.
2)

I en situation som den i hovedsagen omhandlede, hvor en grund og en bygning under opførelse på denne grund er blevet erhvervet ved stiftelsen af en tinglig ret, som giver indehaveren heraf ret til at benytte denne faste ejendom, skal artikel 11, punkt A, stk. 1, litra b), i sjette direktiv 77/388, som ændret ved direktiv 95/7, fortolkes således, at den værdi af denne tinglige ret, som skal tages i betragtning i afgiftsgrundlaget for levering i henhold til dette direktivs artikel 5, stk. 7, litra a), svarer til værdien af de beløb, der skal betales som modydelse hvert år i den resterende løbetid for den langtidslejeaftale, som stiftede denne tinglige ret, korrigeret eller kapitaliseret i henhold til samme fremgangsmåde som den, der blev anvendt ved fastsættelsen af værdien af stiftelsen af retten til et langtidslejemål.
2)

Under omstændigheder som de i hovedsagen omhandlede, hvor den berørte har såvel et privat som et erhvervsmæssigt tilhørsforhold til et tredjeland og et privat tilhørsforhold til en medlemsstat, skal varigheden af den pågældende persons ophold i tredjelandet i forbindelse med den samlede vurdering af de relevante faktiske forhold tillægges særlig stor vægt med henblik på at afgøre, om den berørtes sædvanlige opholdssted som omhandlet i artikel 3 i forordning nr. 1186/2009 befinder sig i dette tredjeland.
1)

Artikel 47, stk. 2, og artikel 48, stk. 3, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/18/EF af 31. marts 2004 om samordning af fremgangsmåderne ved indgåelse af offentlige vareindkøbskontrakter, offentlige tjenesteydelseskontrakter og offentlige bygge- og anlægskontrakter, sammenholdt med dette direktivs artikel 44, stk. 2, skal fortolkes således, at: — alle økonomiske aktører i henhold til disse bestemmelser indrømmes en ret til for en bestemt kontrakt at påberåbe sig andre enheders formåen, uanset hvilken forbindelse der er mellem den økonomiske aktør og disse enheder, for så vidt som de over for den ordregivende myndighed fører bevis for, at de har de nødvendige midler til at gennemføre kontrakten, og — det ikke kan udelukkes, at udøvelsen af denne ret under særlige omstændigheder kan begrænses, henset til genstanden for den pågældende kontrakt og denne kontrakts formål. Dette er bl.a. tilfældet, når den formåen, som en anden enhed råder over, og som er fornøden for kontraktens opfyldelse, ikke kan overføres til ansøgeren eller tilbudsgiveren, således at sidstnævnte kun kan basere sig på denne formåen, hvis denne anden enhed direkte og personligt deltager i udførelsen af den nævnte kontrakt.
2)

EU-retten skal fortolkes således, at når en national domstol, for hvilken der er indbragt en tvist mellem private, der er omfattet af anvendelsesområdet for direktiv 2000/78, anvender bestemmelserne i national ret, påhviler det den at fortolke disse således, at de kan anvendes i overensstemmelse med dette direktiv, eller, såfremt en sådan overensstemmende fortolkning er umulig, om nødvendigt at undlade at anvende enhver bestemmelse i national ret, som er i strid med det almindelige princip om forbud mod forskelsbehandling på grund af alder. Denne forpligtelse kan hverken drages i tvivl af retssikkerhedsprincippet eller princippet om beskyttelse af den berettigede forventning eller af den mulighed, som en privatperson, der anser sine rettigheder for krænket på grund af anvendelsen af en national bestemmelse, som er i strid med EU-retten, har for at drage den pågældende medlemsstat til ansvar for tilsidesættelse af EU-retten.
Domstolens dom (Femte Afdeling) af 7. april 2016 — Holcim (Romania) SA mod Europa-Kommissionen

(Sag C-556/14 P) (1)

((Appel - miljø - ordning for handel med kvoter for drivhusgasemissioner i Den Europæiske Union - direktiv 2003/87/EF - artikel 19 og 20 - forordning (EF) nr. 2216/2004 - artikel 10 - registersystem for transaktioner vedrørende emissionskvoter - culpaansvar - Kommissionens afslag på at give oplysninger og på at forbyde enhver transaktion vedrørende stjålne emissionskvoter - objektivt ansvar))

(2016/C 211/18)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Holcim (Romania) SA (ved advokat L. Arnauts)

Den anden part i appelsagen: Europa-Kommissionen (ved E. White og K. Mifsud-Bonnici, som befuldmægtigede)

Konklusion

1) Appellen forkastes.

2) Holcim (Romania) SA betaler sagens omkostninger.

(1) EUT C 65 af 23.2.2015.
Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 14. april 2016 — Sparkasse Allgäu mod Finanzamt Kempten (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Bundesfinanzhof — Tyskland)

(Sag C-522/14) (1)

((Præjudiciel forelæggelse - etableringsfrihed - artikel 49 TEUF - ordninger i en medlemsstat, som forpligter bankerne til at informere skattemyndighederne om afdøde kunders formueværdier til brug ved opkrævning af arveafgift - anvendelse af disse ordninger på filialer i en anden medlemsstat, i hvilken videregivelse af sådanne informationer principielt er forbudt på grund af bankhemmelighed))

(2016/C 211/16)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Bundesfinanzhof

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Sparkasse Allgäu

Sagsøgt: Finanzamt Kempten

Konklusion

Artikel 49 TEUF skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en lovgivning i en medlemsstat, som pålægger kreditinstitutter med hjemsted i denne medlemsstat at indberette formueværdier, der opbevares eller forvaltes i en ikke-selvstændig filial etableret i en anden medlemsstat, til de nationale myndigheder, hvis ejeren af disse værdier, som er bosiddende i den første medlemsstat, dør, når der i den anden medlemsstat ikke gælder nogen tilsvarende underretningspligt, og kreditinstitutter i denne medlemsstat er omfattet af regler om bankhemmelighed under strafansvar.

(1) EUT C 65 af 23.2.2015.
Domstolens dom (Fjerde Afdeling) af 7. april 2016 — ADM Hamburg AG mod Hauptzollamt Hamburg-Stadt (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Finanzgericht Hamburg — Tyskland)

(Sag C-294/14) (1)

((Præjudiciel forelæggelse - toldunion og fælles toldtarif - EF-toldkodeks - toldpræferencer - forordning (EØF) nr. 2454/93 - artikel 74, stk. 1 - produkter med oprindelse i et præferenceberettiget land - transport - forsendelser bestående af en blanding af rå palmekerneolie med oprindelse i flere lande, der er indrømmet den samme præferencebehandling))

(2016/C 211/07)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Finanzgericht Hamburg

Parter i hovedsagen

Sagsøger: ADM Hamburg AG

Sagsøgt: Hauptzollamt Hamburg-Stadt

Konklusion

Artikel 74, stk. 1, i Kommissionens forordning (EØF) nr. 2454/93 af 2. juli 1993 om visse gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning (EØF) nr. 2913/92 om indførelse af en EF-toldkodeks, som ændret ved Kommissionens forordning (EU) nr. 1063/2010 af 18. november 2010, skal fortolkes således, at præferenceoprindelsen som omhandlet i den generelle præferenceordning, der blev indført ved Rådets forordning (EF) nr. 732/2008 af 22. juli 2008 om anvendelse af et arrangement med generelle toldpræferencer for perioden fra den 1. januar 2009 til den 31. december 2011 og om ændring af forordning (EF) nr. 552/97, (EF) nr. 1933/2006 og af Kommissionens forordning (EF) nr. 1100/2006 og (EF) nr. 964/2007, for forsendelser med rå palmekerneolie kan anerkendes i en situation som den i hovedsagen omhandlede, hvor gyldige oprindelsescertifikater er blevet frembudt, selv når disse varer i forbindelse med transporten til Den Europæiske Union er blevet blandet i tanken på et fragtskib under betingelser, hvorunder det kan udelukkes, at andre produkter — navnlig ikke-præferenceberettigede — kom i denne tank.

(1) EUT C 315 af 15.9.2014.
Domstolens dom (Anden Afdeling) af 7. april 2016 — sag indledt af Degano Trasporti Sas di Ferrucio Degano & Co., under likvidation (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Tribunale di Udine — Italien)

(Sag C-546/14) (1)

((Præjudiciel forelæggelse - skatter og afgifter - moms - artikel 4, stk. 3, TEU - direktiv 2006/112/EF - insolvens - akkordprocedure - delvis betaling af momskrav))

(2016/C 211/17)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Tribunale di Udine

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Degano Trasporti Sas di Ferrucio Degano & Co., under likvidation

Procesdeltager: Pubblico Ministero presso il Tribunale di Udine

Konklusion

Artikel 4, stk. 3, TEU samt artikel 2, artikel 250, stk. 1, og artikel 273 i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem er ikke til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, der fortolkes således, at en erhvervsdrivende, som er insolvent, kan indgive en begæring til en ret om indledning af en akkordprocedure med henblik på at afvikle den erhvervsdrivendes gæld gennem en afvikling af dennes aktiver, hvorved den erhvervsdrivende kun foreslår delvis betaling af en merværdiafgiftsskyld, idet denne ved en sagkyndig erklæring, som er udfærdiget af en uafhængig sagkyndig, godtgør, at der ikke ville opnås større dækning af denne merværdiafgiftsskyld i tilfælde af den erhvervsdrivendes konkurs.

(1) EUT C 81 af 9.3.2015.
Domstolens dom (Andet Afdeling) af 14. april 2016 — Malvino Cervati, Società Malvi Sas di Cervati Malvino mod Agenzia delle Dogane, Agenzia delle Dogane — Ufficio delle Dogane di Livorno (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Corte suprema di cassazione — Italien)

(Sag C-131/14) (1)

((Præjudiciel forelæggelse - landbrug - fælles markedsordning - forordning (CE) no 565/2002 - artikel 3, stk. 3 - toldkontingent - hvidløg med argentinsk oprindelse - importlicenser - den uoverdragelige karakter af rettigheder afledt af importlicenser - omgåelse - misbrug af rettighed - betingelser - forordning (CE, Euratom) nro 2988/95 - artikel 4, stk. 3))

(2016/C 211/05)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Corte suprema di cassazione

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: Malvino Cervati og Società Malvi Sas di Cervati Malvino

Sagsøgte: Agenzia delle Dogane og Agenzia delle Dogane — Ufficio delle Dogane di Livorno

procesdeltagere: Roberto Cervati

Konklusion

Artikel 3, stk. 3, i Kommissionens forordning (EF) nr. 565/2002 af 2. april 2002 om fastsættelse af ordningen for forvaltning af toldkontingenter og om indførelse af en ordning med oprindelsescertifikater for hvidløg fra tredjelande, og artikel 4, stk. 3, i Rådets forordning (EF, Euratom) nr. 2988/95 af 18. december 1995 om beskyttelse af De Europæiske Fællesskabers finansielle interesser skal fortolkes således, at de i princippet ikke er til hinder for en mekanisme som den i hovedsagen omhandlede, hvorefter en erhvervsdrivende, der er en traditionel importør som omhandlet i den førstnævnte forordning, og som har opbrugt sine licenser, der gav ret til indførsel til præferencetold, afgiver en ordre til en anden erhvervsdrivende, der ligeledes er en traditionel importør, som ikke råder over sådanne licenser, og

— varerne først sælges uden for Den Europæiske Union af et selskab, der er forbundet med denne anden erhvervsdrivende, til en tredje erhvervsdrivende, som er en ny importør som omhandlet i denne forordning, og som er indehaver af sådanne licenser

— den tredje erhvervsdrivende, der drager fordel af præferencetolden, efterfølgende lader disse varer overgå til fri omsætning i Den Europæiske Union, og de derefter videresælges af denne tredje erhvervsdrivende til den anden erhvervsdrivende, og

— disse varer endelig overdrages af denne anden erhvervsdrivende til den første erhvervsdrivende, som således erhverver varer indført inden for rammerne af det toldkontingent, der er foreskrevet ved den førstnævnte forordning, selv om vedkommende ikke råder over den dertil nødvendige licens.

(1) EUT C 194 af 24.6.2014.
Domstolens dom (Femte Afdeling) af 21. april 2016 — Mimoun Khachab mod Subdelegación del Gobierno en Álava (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Tribunal Superior de Justicia del País Vasco — Spanien)

(Sag C-558/14) (1)

((Præjudiciel forelæggelse - direktiv 2003/86/EF - artikel 7, stk. 1, litra c) - familiesammenføring - betingelser for udøvelse af retten til familiesammenføring - faste, regelmæssige og tilstrækkelige indtægter - national lovgivning, der tillader en fremadrettet vurdering af sandsynligheden af, at referencepersonen vil bevare sine indtægter - forenelighed))

(2016/C 211/19)

Processprog: spansk

Den forelæggende ret

Tribunal Superior de Justicia del País Vasco

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Mimoun Khachab

Sagsøgt: Subdelegación del Gobierno en Álava

Konklusion

Artikel 7, stk. 1, litra c), i Rådets direktiv 2003/86/EF af 22. september 2003 om ret til familiesammenføring skal fortolkes således, at denne bestemmelse tillader en medlemsstats kompetente myndigheder at give afslag på en ansøgning om familiesammenføring på grundlag af en fremadrettet vurdering af sandsynligheden af, at de faste, regelmæssige og tilstrækkelige indtægter, som referencepersonen skal råde over for at forsørge sig selv og sine familiemedlemmer uden social bistand fra denne medlemsstat, vil blive opretholdt i det år, der følger efter datoen for indgivelsen af denne ansøgning, hvilket vurderes på grundlag af udviklingen i referencepersonens indtægter i løbet af de seks måneder, der er gået forud for denne dato.

(1) EUT C 46 af 9.2.2015.
Domstolens dom (Store Afdeling) af 12. april 2016 — Caner Genc mod Integrationsministeriet (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Østre Landsret — Danmark)

(Sag C-561/14) (1)

((Præjudiciel forelæggelse - associeringsaftale EØF-Tyrkiet - afgørelse nr. 1/80 - artikel 13 - stand still-klausul - familiesammenføring - national lovgivning, der fastsætter nye skærpede betingelser på området for familiesammenføring for familiemedlemmer, der ikke er økonomisk aktive, til økonomisk aktive tyrkiske statsborgere, der har bopæl og opholdstilladelse i den pågældende medlemsstat - krav om en sådan tilknytning, at der er grundlag for en vellykket integration))

(2016/C 211/20)

Processprog: dansk

Den forelæggende ret

Østre Landsret

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Caner Genc

Sagsøgt: Integrationsministeriet

Konklusion

En national foranstaltning som den i hovedsagen omhandlede, hvorefter familiesammenføring mellem en tyrkisk arbejdstager med lovligt ophold i den berørte medlemsstat og dennes mindreårige barn — når det pågældende barn og barnets anden forælder er bosiddende i hjemlandet eller et andet land, og når ansøgningen om familiesammenføring indgives efter en frist på to år fra den dato, hvor den forælder, der er bosiddende i den omhandlede medlemsstat, er blevet meddelt tidsubegrænset opholdstilladelse eller opholdstilladelse med mulighed for varigt ophold — gøres betinget af, at barnet har eller kan have en sådan tilknytning til denne medlemsstat, at der er grundlag for en vellykket integration af vedkommende, udgør en »ny[…] begrænsning[…]« som omhandlet i artikel 13 i Associeringsrådets afgørelse nr. 1/80 af 19. september 1980 om udvikling af associeringen, der er knyttet til aftalen om oprettelse af en associering mellem Det Europæiske Økonomiske Fællesskab og Tyrkiet, som blev undertegnet den 12. september 1963 i Ankara dels af Republikken Tyrkiet, dels af EØF’s medlemsstater og Fællesskabet, og som blev indgået, godkendt og bekræftet på Fællesskabets vegne ved Rådets afgørelse 64/732/EØF af 23. december 1963.

En sådan begrænsning er ikke begrundet.

(1) EUT C 65 af 23.2.2015.
Domstolens dom (Første Afdeling) af 14. april 2016 — Jorge Sales Sinués mod Caixabank SA (sag C-381/14, og Youssouf Drame Ba mod Catalunya Caixa SA (Catalunya Banc SA) (sag C-385/14) (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Juzgado de lo Mercantil no 9 de Barcelona — Spanien)

(Forenede sager C-381/14 og C-385/14) (1)

((Præjudiciel forelæggelse - direktiv 93/13/EØF - aftaler indgået mellem erhvervsdrivende og forbrugere - aftaler om lån med pant i fast ejendom - vilkår om en minimumsrentesats - undersøgelse af vilkåret med henblik på at kende det ugyldigt - kollektivt søgsmål - søgsmål med påstand om forbud - udsættelse af det individuelle søgsmål, der har samme genstand«))

(2016/C 211/11)

Processprog: spansk

Den forelæggende ret

Juzgado de lo Mercantil no 9 de Barcelona

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: Jorge Sales Sinués (sag C-381/14, og Youssouf Drame Ba (sag C-385/14)

Sagsøgte: Caixabank SA (sag C-381/14) og Catalunya Caixa SA (Catalunya Banc SA) (sag C-385/14)

Konklusion

Artikel 7 i Rådets direktiv 93/13/EØF af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler skal fortolkes således, at den er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagerne omhandlede, der pålægger den nationale ret, ved hvilken en forbruger har anlagt et individuelt søgsmål med henblik på, at det fastslås, at et vilkår i en kontrakt, der binder forbrugeren til en erhvervsdrivende, er urimeligt, automatisk at udsætte søgsmålet i afventning af, at der afsiges endelig dom i et verserende kollektivt søgsmål, der er anlagt af en forbrugerorganisation på grundlag af den nævnte artikels stk. 2 med henblik på, at brugen i samme slags kontrakter af vilkår svarende til det, der er omfattet af det nævnte individuelle søgsmål, bringes til ophør, uden at relevansen af en sådan udsættelse for beskyttelsen af forbrugeren, der har anlagt et individuelt søgsmål, kan tages i betragtning, og uden at denne forbruger kan beslutte sig for at frigøre sig fra det kollektive søgsmål.

(1) EUT C 388 af 3.11.2014.
1)

EU-retten skal fortolkes således, at: — den lov, der efter en grænseoverskridende fusion ved overtagelse finder anvendelse på fortolkningen af, opfyldelsen af forpligtelserne i henhold til, og ophørsmåderne for en låneaftale indgået af det overtagne selskab, såsom de i hovedsagen omhandlede låneaftaler, er den lov, der fandt anvendelse på aftalen inden fusionen — de bestemmelser, der i et tilfælde som det i hovedsagen omhandlede regulerer beskyttelsen af det overtagne selskabs kreditorer, er de bestemmelser i national lovgivning, som dette selskab er omfattet af.