ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Sag C‑589/12

Commissioners for Her Majesty’s Revenue & Customs

mod

GMAC UK plc

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber))

»Præjudiciel forelæggelse — moms — sjette direktiv 77/388/EØF — artikel 11, punkt C, stk. 1, første afsnit — direkte virkning — nedsættelse af afgiftsgrundlaget — gennemførelse af to transaktioner, der vedrører de samme goder — levering af goder — biler, der sælges ved en aftale om lejekøb, men tilbagetages og bortauktioneres — misbrug af rettigheder«

Sammendrag – Domstolens dom (Anden Afdeling) af 3. september 2014

Harmonisering af afgiftslovgivningerne – det fælles merværdiafgiftssystem – afgiftsgrundlag – nedsættelse i tilfælde af helt eller delvist manglende betaling – ophævelse af en aftale om lejekøb af et motorkøretøj, som medfører et videresalg af køretøjet – medlemsstat, der forbyder den afgiftspligtige person at påberåbe sig direktivets direkte virkning med hensyn til en sådan nedsættelse – ikke tilladt – betingelser

(Rådets direktiv 77/388, art. 11, punkt C, stk. 1, første afsnit)

Artikel 11, punkt C, stk. 1, første afsnit, i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter skal fortolkes således, at en medlemsstat ikke, i tilfælde af ophævelse af en aftale om lejekøb af et motorkøretøj, som medfører et videresalg af køretøjet, kan forbyde en afgiftspligtig at påberåbe sig denne bestemmelses direkte virkning vedrørende en transaktion med den begrundelse, at den afgiftspligtige kan påberåbe sig bestemmelserne i national ret med hensyn til en anden transaktion vedrørende samme varer, og at en kumuleret anvendelse af disse bestemmelser vil føre til et samlet afgiftsmæssigt resultat, som hverken den særskilte anvendelse af national ret eller nævnte direktiv på disse to transaktioner fører til eller tilsigter at føre til.

Sjette direktivs artikel 11, punkt C, stk. 1, første afsnit, er nemlig direkte anvendelig, således at spørgsmålet, om en afgiftspligtig efter at have leveret et gode i henhold til en aftale om lejekøb kan påberåbe sig retten til at opnå den nedsættelse af afgiftsgrundlaget, som denne bestemmelse tildeler ham, er afhængig af den omstændighed, at kunderne helt eller delvist ikke opfylder deres betalingsforpligtelse i henhold til denne aftale.

I tilfælde af hel eller delvis manglende betaling skal afgiftsgrundlaget for en aftale om lejekøb af et køretøj følgelig justeres i forhold til den modydelse, som den afgiftspligtige faktisk har modtaget inden for rammerne af samme kontakt. Den modydelse, som den afgiftspligtige har modtaget fra tredjemand i forbindelse med en anden transaktion, i det foreliggende tilfælde en bortauktionering af det af lejeren returnerede køretøj, er uden relevans for konklusionen om, at denne afgiftspligtige kan påberåbe sig den direkte virkning af sjette direktivs artikel 11, punkt C, stk. 1, første afsnit, i forbindelse med en aftale om lejekøb.

(jf. præmis 36, 42 og 49 samt domskonkl.)
2)

Gem-Year Industrial Co. Ltd og Jinn-Well Auto-Parts (Zhejiang) Co. Ltd betaler de omkostninger, som Rådet for Den Europæiske Union og European Industrial Fasteners Institute AISLB (EIFI) har afholdt i forbindelse med den foreliggende sag.
Enhver unionsborgers ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område, som er sikret ved artikel 45, stk. 1, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, er den ret, der er sikret ved artikel 20, stk. 2, første afsnit, litra a), TEUF, og den udøves i henhold til artikel 20, stk. 2, andet afsnit, TEUF på de betingelser og med de begrænsninger, der er fastsat i traktaterne og i foranstaltninger vedtaget med henblik på deres gennemførelse. Direktiv 91/477 om erhvervelse og besiddelse af våben, som omhandler den frie bevægelighed for personer, der er i besiddelse af våben, herunder jægere og konkurrenceskytter, udgør en sådan foranstaltning.

Direktiv 91/477 om erhvervelse og besiddelse af våben, som ændret ved direktiv 2008/51, skal fortolkes således, at det ikke er til hinder for en national lovgivning, der kun tillader udstedelse af et europæisk skydevåbenpas til personer, der er i besiddelse af et våben med henblik på jagt eller konkurrenceskydning.

For det første udelukker artikel 3 i denne forbindelse udtrykkeligt, at medlemsstaterne anvender muligheden for i deres lovgivning at fastsætte bestemmelser, der er strengere end dem, der er fastsat i dette direktiv, på en måde, der begrænser de rettigheder, som i medfør af samme direktivs artikel 12, stk. 2, indrømmes personer, som er bosat i medlemsstaterne, dvs. rettighederne for jægere og konkurrenceskytter, der er indehavere af et europæisk skydevåbenpas, og som derfor – som en undtagelse til den procedure, der er fastsat i direktivets artikel 12, stk. 1 – på visse betingelser må rejse med de våben, der er angivet i skydevåbenpasset, uden yderligere administrative formaliteter.

For det andet skaber den omstændighed, at nævnte skydevåbenpas udstedes til en person, der allerede er i lovlig besiddelse af et våben i medfør af nationale bestemmelser, en formodning for, at skydevåbenpasset ikke træder i stedet for den nationale tilladelse på området for erhvervelse og besiddelse af våben.

For det tredje henviser direktivets artikel 1, stk. 4, til bilag II hertil, der for så vidt angår de obligatoriske påtegninger i nævnte skydevåbenpas netop henviser til jagt og konkurrenceskydning. Heraf følger, at direktivets artikel 1, stk. 4, sammenholdt med direktivets artikel 12, stk. 2, hovedsageligt har til formål at lette bevægeligheden for våben, der anvendes til jagt eller sportsaktiviteter.

(jf. præmis 47, 48, 51, 52 og 60 samt domskonkl.)
Artikel 24, stk. 1, og artikel 34 forordning nr. 810/2009 om en fællesskabskodeks for visa (visumkodeks) skal fortolkes således, at en annullering af et rejsedokument, foretaget af en myndighed i et tredjeland, ikke automatisk medfører, at et ensartet visum, der er anbragt i dette dokument, er ugyldigt.

Et ensartet visum forbliver således gyldigt, i det mindste indtil udløbet af den fastsatte gyldighedsperiode, når dette visum blev udstedt af den kompetente myndighed i den udstedende medlemsstat, medmindre det annulleres eller inddrages før udløbet af denne periode i henhold til visumkodeksens artikel 34.

Det fremgår imidlertid af artikel 34 stk. 1 og 2, at en annullering eller en inddragelse af et ensartet visum kræver, at de kompetente myndigheder i den medlemsstat, der udstedte det, eller i en anden medlemsstat træffer en specifik afgørelse herom. En myndighed i et tredjeland har derfor ikke kompetence til at annullere et ensartet visum.

I øvrigt består den eneste begrundelse for annullering af et visum, der direkte vedrører rejsedokumentet, i henhold til visumkodeksens artikel 32, stk. 1, litra a), nr. i), i den situation, hvor det fremlagte rejsedokument ved visumudstedelsen var falsk eller forfalsket. Det følger heraf, at en annullering af et rejsedokument, i hvilket et visum er anbragt efter udstedelsen heraf, ikke kan begrunde, at nævnte visum annulleres af en kompetent myndighed.

(jf. præmis 32, 33, 35 og 36 samt domskonkl. 1)
Artikel 5 i direktiv 2001/77 om fremme af elektricitet produceret fra vedvarende energikilder inden for det indre marked for elektricitet skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en national støtteordning, hvorefter den kompetente nationale reguleringsmyndighed tildeler omsættelige certifikater under hensyntagen til elektricitet fra vedvarende energikilder, der er produceret på den omhandlede regions område, og hvorefter elektricitetsleverandørerne er underlagt en forpligtelse til årligt at indgive et vist antal af disse certifikater til denne myndighed svarende til en kvote af deres samlede elektricitetsleveringer i denne region, idet de ellers kan pålægges administrative bøder, uden at disse leverandører må opfylde nævnte forpligtelse ved at anvende oprindelsesgarantier, der hidrører fra andre medlemsstater i Den Europæiske Union eller tredjelande, som er medlemmer af Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde.

Nævnte artikel 5 har nemlig til formål at sørge for, at grøn elektricitets oprindelse kan garanteres ved en oprindelsesgaranti. De nationale støtteordninger, hvorved producenter af grøn elektricitet modtager direkte eller indirekte støtte, og som kan bestå af grønne certifikater, er genstand for en særskilt bestemmelse i direktivet, nemlig dets artikel 4. Der er dog intet i ordlyden af nævnte artikel 4 og 5 eller i betragtningerne til direktiv 2001/77, der tyder på, at EU-lovgiver har ønsket at indføre en forbindelse mellem oprindelsesgarantierne og de nationale støtteordninger for produktion af grøn energi. EU-lovgiver har således ikke villet pålægge de medlemsstater, der har valgt en støtteordning med grønne certifikater, at udvide ordningen til at omfatte grøn elektricitet, der er produceret i en anden medlemsstat.

(jf. præmis 59-61, 66 og 69 samt domskonkl. 1)
Artikel 22, stk. 1, i forordning nr. 1008/2008 om fælles regler for driften af lufttrafiktjenester i Fællesskabet skal fortolkes således, at den er til hinder for en lovgivning, der forpligter luftfartsselskaber til under alle omstændigheder i flybillettens pris at inkludere transport ikke blot af passageren, men ligeledes af dennes indtjekkede bagage, for så vidt som denne bagage opfylder visse krav, der bl.a. vedrører bagagens vægt, uden at der kan kræves noget pristillæg for transporten af bagagen.

En national lovgivning, der kræver, at den pris, der skal betales for transport af indtjekket bagage, under alle omstændigheder skal være inkluderet i flybillettens grundpris, er nemlig til hinder for, at der fastsættes forskellige priser for billetter, der omfatter retten til at indtjekke bagage, og for billetter, der ikke giver en sådan mulighed. Følgelig er den ikke alene i strid med luftfartsselskabernes ret til frit at fastsætte den pris, der skal betales for transporten af passagerer ad luftvejen, og de betingelser, hvorunder disse priser gælder, i overensstemmelse med artikel 2, nr. 18), og artikel 22, stk. 1, i forordning nr. 1008/2008, men vil også kunne rejse tvivl om bl.a. det formål, der forfølges med forordningen, der består i at gøre en reel sammenligning af sådanne priser mulig, idet de pågældende luftfartsselskaber med en sådan national lovgivning ikke er berettigede til at pålægge et særskilt gebyr for transportydelsen vedrørende indtjekket bagage, når luftfartsselskaber, der er underlagt lovgivningen i en anden medlemsstat, har denne mulighed.

(jf. præmis 45 og 49 samt domskonkl.)
Direktiv 91/676 om beskyttelse af vand mod forurening forårsaget af nitrater, der stammer fra landbruget, har til formål at tilvejebringe de nødvendige midler til sikring af, at vand inden for Den Europæiske Union beskyttes mod forurening forårsaget af nitrater, der stammer fra landbruget.

Med henblik på at opnå dette mål er medlemsstaterne forpligtet til, således som det fremgår af det nævnte direktivs artikel 5, stk. 1, at udarbejde og gennemføre handlingsprogrammer for de udpegede sårbare zoner.

Det følger af 11. betragtning til direktiv 91/676, at disse handlingsprogrammer skal omfatte foranstaltninger til at begrænse anvendelsen af enhver form for kvælstofholdig gødning på landbrugsjord og især skal indeholde specifikke begrænsninger for anvendelse af husdyrgødning.

I henhold til artikel 5, stk. 4, litra a) og b), i direktiv 91/676 skal sådanne handlingsprogrammer, som det påhviler medlemsstaterne at gennemføre, nærmere bestemt indeholde visse bindende foranstaltninger som omhandlet i bilag II og III til dette direktiv.

I henhold til artikel 5, stk. 3, litra a) og b), i direktiv 91/676 og dettes bilag II, afsnit A, nr. 1), skal disse handlingsprogrammer tage hensyn til de nyeste foreliggende videnskabelige og tekniske data og til de fysiske, geologiske og klimatologiske forhold i hvert område.

Endvidere er medlemsstaterne i alle tilfælde, selv om de har en vis skønsmargen ved valget af de nærmere foranstaltninger for gennemførelse af bestemmelserne i direktiv 91/676, forpligtede til at sikre, at dette direktivs formål og dermed formålene med Unionens politik på miljøområdet opnås i overensstemmelse med kravene i artikel 191, stk. 1 og 2, TEUF.

Desuden er medlemsstaterne i forhold til et direktiv såsom direktiv 91/676, der indeholder bestemmelser af teknisk karakter på miljøområdet, særligt forpligtede til at sikre, med henblik på opfyldelsen af retssikkerhedskravet, at deres lovgivning til gennemførelse af dette direktiv er klar og præcis.

(jf. præmis 25-31)
4.

Fri bevægelighed for kapital og frihed til at foretage betalinger — restriktioner — skattelovgivning — arve- og gaveafgift — national lovgivning, hvorefter de selvstyrende regioner har mulighed for at indføre skattenedsættelser, der udelukkende finder anvendelse, såfremt der kun er en tilknytning til én af disse regioner — forskelsbehandling af hjemmehørende og ikke-hjemmehørende — forskelsbehandling på grundlag af den faste ejendoms beliggenhed — ikke tilladt — berettigelse — foreligger ikke (art. 63 TEUF og 65 TEUF) (jf. præmis 57, 58, 66, 67, 69-73, 78, 79 og 84 samt domskonkl.)
Der er ikke noget til hinder for – med forbehold for forpligtelsen til, at Kommissionen løfter bevisbyrden inden for rammerne af den procedure, der er fastsat i artikel 258 TEUF – at Kommissionen på grund af en uoverensstemmelse i fortolkningen anlægger sag ved Domstolen vedrørende den pågældende medlemsstats eventuelle traktatbrud med påberåbelse af flere situationer, der efter Kommissionens opfattelse ville være i strid med EU-retten, selv om den ikke udtømmende opregner alle disse situationer.

Den fortolkning, som den berørte medlemsstat foretager af en EU-retlig bestemmelse, og som er forskellig fra Kommissionens, udmøntes i en administrativ praksis på denne medlemsstats område, hvilket ikke bestrides, selv om den ikke er vidtrækkende. Den omstændighed, at Kommissionen alene har påberåbt sig visse eksempler på denne praksis til støtte for sin argumentation, har derfor ikke den konsekvens, at søgsmålet ikke har den nødvendige præcision med henblik på vurderingen af søgsmålets genstand.

Selv om Kommissionen i stævningens konklusion som eksempel nævner de situationer, der efter dennes opfattelse belyser den overtrædelse, som den berørte medlemsstat foreholdes, mens disse eksempler ikke indgik i konklusionen i den begrundede udtalelse, der var rettet til denne medlemsstat, kan en sådan tilføjelse ikke anses for at være en udvidelse af genstanden for dette søgsmål, der fortsat er begrænset til en konstatering af, at forpligtelserne er blevet tilsidesat.

(jf. præmis 25-27)
En afgørelse vedtaget af Rådet og repræsentanterne for medlemsstaternes regeringer om bemyndigelse til Unionens og medlemsstaternes fælles deltagelse i forhandlingerne om en international aftale omfatter bemyndigelse til at forhandle for såvel Kommissionen på den ene side som medlemsstaterne og Rådets formandskab på den anden side. Det følger nødvendigvis heraf, at Rådet deltog i udstedelsen af begge disse bemyndigelser. Selv om søgsmålet delvis er rettet mod en afgørelse, der er vedtaget af repræsentanterne for medlemsstaterne i deres egenskab af repræsentanter for deres regeringer, og ikke som medlemmer af Rådet, kan sagen antages til realitetsbehandling for så vidt angår den anfægtede afgørelse i sin helhed.

Der er en risiko for, at de fælles EU-regler tilsidesættes som følge af internationale forpligtelser, eller at de fælles reglers rækkevidde ændres, hvilket begrunder Unionens eksterne enekompetence, når disse internationale forpligtelser ligger inden for et område, som allerede er reguleret af sådanne regler, eller i det mindste et område, der allerede i vid udstrækning er reguleret af sådanne regler.

Indholdet af forhandlingerne med henblik på en konvention fra Europarådet om beskyttelsen af radio- og fjernsynsforetagenders beslægtede rettigheder, således som den er beskrevet i henstillingen af 2002, memorandummet af 2008 og rapporten af 2010, vedrører et område, der i vid udstrækning er omfattet af de fælles EU-regler. Som det således fremgår af direktiv 93/83 om samordning af visse bestemmelser vedrørende ophavsrettigheder og ophavsretsbeslægtede rettigheder i forbindelse med radio- og tv-udsendelse via satellit og viderespredning pr. kabel, direktiv 2001/29 om harmonisering af visse aspekter af ophavsret og beslægtede rettigheder i informationssamfundet, direktiv 2004/48 om håndhævelsen af intellektuelle ejendomsrettigheder, direktiv 2006/115 om udlejnings- og udlånsrettigheder samt om visse andre ophavsretsbeslægtede rettigheder i forbindelse med intellektuel ejendomsret og direktiv 2006/116 om beskyttelsestiden for ophavsret og visse beslægtede rettigheder, er de nævnte rettigheder genstand for en harmoniseret EU-lovgivning, som bl.a. har til formål at sikre et velfungerende indre marked, og som har indført en ensartet og høj beskyttelse af radio- og fjernsynsforetagenderne i forbindelse med deres udsendelser.

Disse forhandlinger kan således berøre de fælles EU-regler eller ændre deres rækkevidde. Disse forhandlinger er derfor omfattet af Unionens enekompetence.

(jf. præmis 68, 70, 79 og 102)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Konkurrence – offentlige virksomheder og virksomheder, der er blevet indrømmet særlige eller eksklusive rettigheder af medlemsstaterne – dominerende stilling – statslig foranstaltning, der kan foranledige disse virksomheder til at misbruge en dominerende stilling – ikke tilladt uafhængigt af, om der faktisk foreligger et misbrug

(Art. 82 EF og art. 86, stk. 1, EF)

2. Konkurrence – offentlige virksomheder og virksomheder, der er blevet indrømmet særlige eller eksklusive rettigheder af medlemsstaterne – dominerende stilling – udvidelse uden objektiv begrundelse af en dominerende stilling, der beror på en statslig foranstaltning – per se uforenelighed med artikel 86, stk. 1, EF, sammenholdt med artikel 82 EF

(Art. 82 EF og art. 86, stk. 1, EF)

Sammendrag

1. Det følger af artikel 86, stk. 1, EF, at medlemsstaterne for så vidt angår offentlige virksomheder eller virksomheder, som de indrømmer særlige eller eksklusive rettigheder, afstår fra at træffe eller opretholde foranstaltninger, som er i strid med EF-traktatens bestemmelser, navnlig de i artikel 82 EF nævnte. Sidstnævnte bestemmelse forbyder i den udstrækning, samhandelen mellem medlemsstater derved kan påvirkes, misbrug af en dominerende stilling på fællesmarkedet eller en væsentlig del deraf.

I den sammenhæng kan der foreligge en tilsidesættelse af artikel 86, stk. 1, EF, sammenholdt med artikel 82 EF, uafhængigt af, om der faktisk foreligger et misbrug. Det afgørende er alene, at Kommissionen påviser en potentiel eller faktisk konkurrencebegrænsende konsekvens, der kan følge af den omhandlede statslige foranstaltning. En sådan overtrædelse kan også fastslås, når de omhandlede statslige foranstaltninger påvirker markedsstrukturen, idet de skaber ulige konkurrencevilkår blandt virksomhederne ved at tillade den offentlige virksomhed eller den virksomhed, der er blevet indrømmet særlige eller eksklusive rettigheder, at opretholde, eksempelvis ved at forhindre nye markedsdeltageres indtræden, styrke eller udvide sin dominerende stilling på et andet marked og derved begrænse konkurrencen, og det uden at det kræves, at eksistensen af et faktisk misbrug bevises.

(jf. præmis 39, 40 og 46)

2. Udvidelsen af en dominerende stilling uden objektiv begrundelse er forbudt »som sådan« i henhold til artikel 86, stk. 1, EF, sammenholdt med artikel 82 EF, for offentlige virksomheder eller virksomheder, der er blevet indrømmet særlige eller eksklusive rettigheder af medlemsstaterne, såfremt udvidelsen beror på en statslig foranstaltning. Da konkurrencen ikke må udelukkes på denne måde, må den heller ikke fordrejes.

(jf. præmis 67)
Med henblik på at gøre det muligt for Domstolen at give en fortolkning af EU-retten, som den nationale ret kan bruge, følger det i denne henseende af artikel 94, litra c), i Domstolens procesreglement, at anmodningen om præjudiciel afgørelse skal indeholde en redegørelse for grundene til, at den forelæggende ret finder, at der er tvivl om fortolkningen eller gyldigheden af visse EU-retlige bestemmelser, samt af sammenhængen mellem disse bestemmelser og den nationale lovgivning, som finder anvendelse på tvisten i hovedsagen. Hvad angår en forelæggelsesafgørelse, der ikke gør muligt at forstå, hvorfor den forelæggende dommer udtrykker tvivl om den i hovedsagen omhandlede lovgivnings forenelighed med EU-retten og ikke indeholder oplysninger, der gør det muligt for Domstolen at forsyne den forelæggende ret med de oplysninger, der angår fortolkning af EU-retten, således at denne ret kan træffe afgørelse vedrørende de retsspørgsmål, som er indbragt for den, kan spørgsmålet ikke antages til realitetsbehandling, eftersom Domstolen ikke råder over de faktiske og retlige oplysninger, som er nødvendige for, at den kan give en hensigtsmæssig besvarelse af de forelagte spørgsmål.

(jf. præmis 17 og 19-21)
Kommissionens vedtagelse af en afgørelse om finansiel korrektion er fra 2000 betinget af, at en lovbestemt frist overholdes. Varigheden af den frist, som Kommissionen har til at vedtage denne afgørelse, er forskellig, alt efter hvilke bestemmelser der finder anvendelse.

Det følger af artikel 100, stk. 1 og 5, i forordning nr. 1083/2006 om generelle bestemmelser for Den Europæiske Fond for Regionaludvikling, Den Europæiske Socialfond og Samhørighedsfonden, at når medlemsstaten ikke godtager Kommissionens foreløbige konklusioner, er Kommissionens afsendelse af en skrivelse med en indbydelse til en høring og afholdelse af en høring påkrævet, for at den procedure, som følges på området for finansielle korrektioner, er lovlig, og udgør udgangspunktet for beregningen af den frist, inden for hvilken Kommissionen skal vedtage en afgørelse om korrektion. Det er endvidere i såvel den berørte medlemsstats som Kommissionens interesse, at korrektionsprocedurens afslutning er forudsigelig, hvilket forudsætter en forudgående fastsættelse af en frist for vedtagelsen af den endelige afgørelse. En overskridelse af den foreskrevne frist for vedtagelsen af en sådan afgørelse er ikke forenelig med det almindelige princip om god forvaltningsskik. Under disse omstændigheder kan Kommissionen ikke frigøre sig fra sin forpligtelse til at vedtage afgørelser, hvorved den foretager finansielle korrektioner inden for en på forhånd fastsat frist, ved at undlade at foretage de handlinger, som udgør udgangspunktet for beregningen af denne frist. Kommissionens manglende vedtagelse af en afgørelse om korrektioner af finansiel støtte henhørende under disse fonde inden for den i nævnte forordning fastsatte frist udgør derfor en tilsidesættelse af væsentlige formforskrifter, og en manglende hensyntagen hertil fra Rettens side udgør en retlig fejl.

(jf. præmis 81, 83, 87, 89, 90, 92, 98, 99 og 103)