Sag C-684/13

Johannes Demmer

mod

Fødevareministeriets Klagecenter

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Vestre Landsret)

»Præjudiciel forelæggelse — landbrug — fælles landbrugspolitik — enkeltbetalingsordning — forordning (EF) nr. 1782/2003 — artikel 44, stk. 2 — forordning (EF) nr. 73/2009 — artikel 34, stk. 2, litra a) — begrebet »støtteberettiget hektar« — arealer, der strækker sig langs med landingsbaner samt rulle- og stopveje — anvendelse til landbrugsmæssige formål — lovlig — tilbagesøgning af uretmæssigt tildelt landbrugsstøtte«

Sammendrag – Domstolens dom (Første Afdeling) af 2. juli 2015

Artikel 44, stk. 2, i forordning nr. 1782/2003 om fastlæggelse af fælles regler for den fælles landbrugspolitiks ordninger for direkte støtte og om fastlæggelse af visse støtteordninger for landbrugere og artikel 34, stk. 2, litra a), i forordning nr. 73/2009 om fælles regler for den fælles landbrugspolitiks ordninger for direkte støtte til landbrugere og om fastlæggelse af visse støtteordninger for landbrugere skal fortolkes således, at et landbrugsareal, der udgøres af sikkerhedszoner omkring landingsbaner samt rulle- og stopveje i en lufthavn, hvilke zoner er underlagt særlige regler og begrænsninger, udgør et areal, der er berettiget til den pågældende støtte, på betingelse af dels, at den landbruger, der anvender dette areal, har en tilstrækkelig autonomi i benyttelsen af arealet med henblik på udøvelsen af sin landbrugsaktivitet, dels, at vedkommende er i stand til at udøve denne aktivitet på det nævnte areal på trods af de begrænsninger, der følger af udøvelsen af en ikke-landbrugsaktivitet på det samme areal. Hvad angår begrænsninger i friheden til at råde over et areal gælder i den forbindelse, at så længe disse ikke udgør en hindring for den pågældende landbruger for udøvelsen af hans landbrugsaktivitet på de anvendte arealer, hvilket det tilkommer den nationale ret at efterprøve, kan det ikke lægges til grund, at disse arealer ikke hører med til vedkommendes bedrift. I øvrigt bemærkes, at selv om begrebet drift ikke indebærer, at landbrugeren har en ubegrænset råderet over det pågældende areal inden for rammerne af anvendelsen heraf til landbrugsmæssige formål, er det dog vigtigt, at landbrugeren ikke fuldstændig er underlagt bortforpagterens anvisninger. Landbrugeren skal således bl.a. have et vist råderum i udførelsen af sin landbrugsaktivitet på de pågældende arealer og ikke udelukkende agere på disse arealer på bortforpagterens opfordring, hvilket det ligeledes tilkommer den nationale ret at vurdere på baggrund af samtlige de i det konkrete tilfælde foreliggende omstændigheder. (jf. præmis 59-62 og 73 samt domskonkl. 1)

For at være støtteberettigede i henhold til artikel 44, stk. 2, i forordning nr. 1782/2003 om fastlæggelse af fælles regler for den fælles landbrugspolitiks ordninger for direkte støtte og om fastlæggelse af visse støtteordninger for landbrugere og artikel 34, stk. 2, litra a), i forordning nr. 73/2009 om fælles regler for den fælles landbrugspolitiks ordninger for direkte støtte til landbrugere og om fastlæggelse af visse støtteordninger for landbrugere skal landbrugsarealerne anvendes med henblik på en landbrugsaktivitet eller, hvis arealerne også anvendes til andre aktiviteter end landbrugsmæssige, fortrinsvis anvendes til sådanne formål. I tilfælde af, at de omhandlede arealer både er blevet anvendt til landbrugsformål og andre formål, skal det i den forbindelse bemærkes, at disse arealer i henhold til artikel 3c i forordning nr. 795/2004 om gennemførelsesbestemmelser til enkeltbetalingsordningen i forordning nr. 1782/2003 vil blive anset for fortrinsvis at have været anvendt til landbrugsaktivitet i forhold til artikel 34, stk. 2, litra a), i forordning nr. 73/2009, såfremt den pågældende landbrugsaktivitet har kunnet udøves uden i betydelig grad at være hæmmet af ikke-landbrugsaktivitetens intensitet, art, varighed og tidsramme. Der skal i forbindelse med denne vurdering tages hensyn til samtlige faktiske omstændigheder vedrørende de forskellige anvendelser, som de omhandlede arealer var genstand for. Det må fastslås, at der foreligger en betydelig gene for den på disse arealer udøvede landbrugsaktivitet, når landbrugeren står over for faktiske og ikke uvæsentlige vanskeligheder eller forhindringer ved udøvelsen af landbrugsaktiviteten, som skyldes den sideløbende udøvelse af en aktivitet af en anden art. (jf. præmis 63, 69 og 70)

Selv om artikel 73a i forordning nr. 796/2004 om gennemførelsesbestemmelser vedrørende krydsoverensstemmelse, graduering og det integrerede forvaltnings- og kontrolsystem som omhandlet i forordning nr. 1782/2003, som ændret ved forordning nr. 2184/2005, bestemmer, at de betalingsrettigheder, der er blevet tildelt landbrugere, i medfør af artikel 43 i denne forordning skal overdrages til den nationale reserve, følger det imidlertid af artikel 137, stk. 1, i forordning nr. 73/2009 om fælles regler for den fælles landbrugspolitiks ordninger for direkte støtte til landbrugere og om fastlæggelse af visse støtteordninger for landbrugere, at de betalingsrettigheder, der er blevet uretmæssigt tildelt før den 1. januar 2009, anses for retmæssige og korrekte fra den 1. januar 2010. Ifølge denne forordnings artikel 137, stk. 2, gælder denne bestemmelse dog ikke for betalingsrettigheder, der er blevet tildelt på grundlag af en ukorrekt ansøgning, medmindre der er tale om fejl, som landbrugeren ikke med rimelighed kunne opdage. Idet artikel 137 i forordning nr. 73/2009 er begrundet i princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, kan en landbruger således ikke med føje påberåbe sig denne bestemmelse med henblik på at opnå en lovliggørelse af disse rettigheder, når vedkommende inden den 1. januar 2010 er blevet underrettet om, at den tildeling, der er blevet foretaget over for den pågældende, var uretmæssig. (jf. præmis 76, 78 og 94 samt domskonkl. 2)

I medfør af artikel 73, stk. 4, i forordning nr. 796/2004 om gennemførelsesbestemmelser vedrørende krydsoverensstemmelse, graduering og det integrerede forvaltnings- og kontrolsystem som omhandlet i forordning nr. 1782/2003, som ændret ved forordning nr. 2184/2005, er en landbruger i princippet ikke forpligtet til at tilbagebetale den uretmæssigt modtagne støtte, hvis udbetalingen skyldes en fejl begået af den kompetente myndighed eller af en anden myndighed, som vedkommende ikke med rimelighed kunne opdage. Med henblik på at afgøre, om en sådan fejl kunne opdages, skal der tages hensyn til det forhold, at landbrugere i deres egenskab af erhvervsdrivende forventes at udvise en særlig agtpågivenhed ved indgivelsen af en støtteansøgning og at være bekendte med de betingelser, der gælder for tildeling af denne støtte. En landbruger skal i den forbindelse anses for med rimelighed at kunne opdage, at arealer, i forhold til hvilke vedkommende ikke har noget råderum i benyttelsen med henblik på udøvelsen af sin landbrugsaktivitet, og/eller på hvilke vedkommende ikke er i stand til at udøve denne aktivitet på grund af de begrænsninger, der følger af udøvelsen af en ikke-landbrugsaktivitet på de samme arealer, ikke giver ret til støtte. Med henblik på at vurdere, hvorvidt denne landbruger med rimelighed kunne have opdaget den begåede fejl, skal der tages udgangspunkt i tidspunktet for udbetalingen af støtten. Eftersom støtten udbetales for ét enkelt år ad gangen, og da de relevante omstændigheder vedrørende støtteberettigelsen af de pågældende arealer kan variere over tid, skal den vurdering, der foretages i henhold til den nævnte artikel 73, stk. 4, desuden udføres separat for hvert af de pågældende år. (jf. præmis 81, 84, 89, 90 og 94 samt domskonkl. 2)