Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Konkurrence – karteller – karteller, der materielt og tidsmæssigt er omfattet af EKSF-traktaten – udløb af EKSF-traktaten – opretholdelse af en kontrol ved Kommissionen, som handler på grundlag af forordning nr. 1/2003

(Art. 65, stk. 1, KS; Rådets forordning nr. 1/2003)

2. Institutionernes retsakter – tidsmæssig anvendelse – udløb af EKSF-traktaten – beslutning, der er vedtaget af Kommissionen over for en virksomhed efter udløbet af EKSF-traktaten, og som vedrører faktiske omstændigheder, som har fundet sted før udløbet af nævnte traktat – principperne om retssikkerhed og beskyttelse af den berettigede forventning – rækkevidde – virksomheders ansvar for adfærd, der er i strid med konkurrencereglerne, i forbindelse med det forhold, at EF-traktaten har efterfulgt EKSF-traktaten som retlig ramme – materielle bestemmelser – processuelle bestemmelser

(Art. 65, stk. 1, KS; Rådets forordning nr. 1/2003, art. 7, stk. 1, og art. 23, stk. 2)

3. Konkurrence – EU-regler – overtrædelser – tilregnelse – moder- og datterselskaber – økonomisk enhed – bedømmelseskriterier – formodning om, at et moderselskab udøver en afgørende indflydelse på helejede datterselskaber

(Art. 81 EF og 82 EF; Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23, stk. 2)

4. Konkurrence – administrativ procedure – overholdelse af retten til forsvar – den administrative procedures uforholdsmæssigt lange varighed – situation, hvor beviser, som er relevante for udøvelsen af retten til forsvar, ikke længere findes – bevisbyrde

(Rådets forordning nr. 1/2003)

5. Konkurrence – administrativ procedure – forældelse af adgangen til at pålægge sanktioner – suspension – Kommissionens beslutning genstand for en sag, der verserer for Domstolen – rækkevidde

(Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23, art. 25, stk. 3 og 6, og art. 26, stk. 2; generel beslutning nr. 715/78, art. 2, 3 og art. 4, stk. 2)

Sammendrag

1. Ved lovændringer skal der i overensstemmelse med et princip, som er fælles for medlemsstaternes nationale retsordener, og som går helt tilbage til romerretten, medmindre lovgiver har udtrykt vilje til det modsatte, skabes sikkerhed for kontinuiteten i de retlige strukturer. Dette princip finder anvendelse på en ændring af EU-rettens primære ret.

Der er i denne forbindelse intet holdepunkt for at antage, at unionslovgiver har ønsket, at former for samordnet praksis, som er forbudt i henhold til EKSF-traktaten, kan unddrages anvendelsen af enhver sanktion efter udløbet af sidstnævnte traktat. Den omstændighed, at EF-traktaten træder i stedet for EKSF-traktaten, og at EUF-traktaten træder i stedet for EF-traktaten med henblik på at sikre en fri konkurrence, garanterer, at enhver adfærd, som svarer til de faktiske omstændigheder, der er fastsat i artikel 65, stk. 1, KS, som har fundet sted før eller efter EKSF-traktatens udløb den 23. juli 2002, har kunnet og fortsat kan sanktioneres af Kommissionen.

Under disse omstændigheder ville det være i strid med traktaternes formål og indbyrdes sammenhæng og uforeneligt med unionsretsordenens kontinuitet, at Kommissionen skulle være uden beføjelser til at sikre en ensartet fortolkning af retsforskrifter i tilknytning til EKSF-traktaten, som fortsat har retsvirkninger selv efter udløbet af denne. Retten begår derfor ikke en retlig fejl, når den fortolker forordning nr. 1/2003 således, at Kommissionen også efter EKSF-traktatens udløb kan fastslå og pålægge bøder for karteller, som er indgået inden for de sektorer, der er omfattet af EKSF-traktatens materielle og tidsmæssige anvendelsesområde.

(jf. præmis 62-66)

2. Retssikkerhedsprincippet forudsætter, at en EU-retlig bestemmelse giver de berørte mulighed for at få et nøjagtigt kendskab til omfanget af de forpligtelser, der derved pålægges dem, og at de ikke kan være i tvivl om deres rettigheder og forpligtelser og kan handle derefter. For så vidt som traktaterne klart definerer overtrædelserne og arten og omfanget af de sanktioner, som kan pålægges virksomhederne for overtrædelse af konkurrencereglerne, tilsigter principperne om retssikkerhed og beskyttelse af den berettigede forventning ikke at sikre virksomhederne, at efterfølgende ændringer af retsgrundlaget og de processuelle bestemmelser vil gøre det muligt for dem at unddrage sig enhver sanktion vedrørende deres tidligere overtrædelser.

Hvad angår en beslutning fra Kommissionen, som vedrører en retsstilling, der er endeligt erhvervet før EKSF-traktatens udløb, og som er blevet vedtaget over for en virksomhed efter udløbet af nævnte traktat, begår Retten ikke en fejl, når den fastslår dels, at de materielle bestemmelser i artikel 65, stk. 1 og 5, KS af hensyn til overholdelsen af principperne for den tidsmæssige anvendelse af bestemmelserne, retssikkerhedsprincippet og princippet om beskyttelse af den berettigede forventning skal anvendes på de faktiske omstændigheder, som har fundet sted før udløbet af EKSF-traktaten, og som er omfattet af denne traktats materielle og tidsmæssige anvendelsesområde. Artikel 65, stk. 1 og 5, KS indeholdt herved et klart retsgrundlag for at pålægge en sanktion for en overtrædelse af konkurrencereglerne, således at en virksomhed, som udviste påpasselighed, på intet tidspunkt kunne være uvidende om konsekvenserne af dens adfærd eller have tiltro til, at det forhold, at EF-traktaten har efterfulgt EKSF-traktaten som retlig ramme, ville bevirke, at den kunne unddrage sig enhver sanktion for tilsidesættelser af artikel 65 KS, som den havde begået tidligere.

Hvad for det andet angår de processuelle bestemmelser, som finder anvendelse, har Retten ligeledes med rette fastslået, at Kommissionen er kompetent til at gennemføre proceduren i overensstemmelse med artikel 7, stk. 1, og artikel 23, stk. 2, i forordning nr. 1/2003. En bestemmelse, som udgør hjemmel for en retsakt, og som bemyndiger EU-institutionen til at vedtage den pågældende retsakt, skal således være gældende på det tidspunkt, hvor retsakten udstedes, og processuelle regler antages almindeligvis at finde anvendelse på ikrafttrædelsestidspunktet.

(jf. præmis 67-70 og 73-75)

3. Virksomhedsbegrebet omfatter enhver enhed, som udøver økonomisk virksomhed, uanset denne enheds retlige status og dens finansieringsmåde. Domstolen har herved præciseret, dels at begrebet virksomhed i en EU-konkurrenceretlig kontekst skal forstås som en økonomisk enhed, også når denne økonomiske enhed juridisk set udgøres af flere fysiske eller juridiske personer, dels at det, når en sådan økonomisk enhed overtræder konkurrencereglerne, ifølge princippet om personligt ansvar påhviler den at stå til regnskab for overtrædelsen.

Et datterselskabs adfærd kan tilregnes moderselskabet, bl.a. når datterselskabet, selv om det er en selvstændig juridisk person, ikke frit bestemmer sin adfærd på markedet, men i det væsentlige følger instrukser fra moderselskabet navnlig under hensyn til de økonomiske, organisatoriske og juridiske forbindelser mellem disse to virksomheder. I det konkrete tilfælde, hvor moderselskabet ejer 100% af kapitalen i det datterselskab, som har overtrådt konkurrencereglerne, kan det pågældende moderselskab dels udøve afgørende indflydelse på dette datterselskabs adfærd, dels foreligger der en simpel formodning om, at det pågældende moderselskab faktisk udøver afgørende indflydelse på datterselskabets adfærd.

Det er under disse omstændigheder tilstrækkeligt, at Kommissionen beviser, at hele kapitalen i et datterselskab ejes af moderselskabet, for at det kan formodes, at moderselskabet udøver en afgørende indflydelse på dette datterselskabs handelspolitik. Kommissionen vil derefter være i stand til at anse moderselskabet for solidarisk ansvarligt for betaling af den bøde, som er pålagt datterselskabet, medmindre dette moderselskab, som det påhviler at afkræfte den pågældende formodning, fører tilstrækkelige beviser med henblik på at godtgøre, at dets datterselskab optræder selvstændigt på markedet. Andre omstændigheder, såsom den omstændighed, at moderselskabet ikke har bestridt at have udøvet en indflydelse på datterselskabets handelspolitik, og den omstændighed, at de to selskaber har været repræsenteret af de samme personer under den administrative procedure, kan tages i betragtning af Unionens retsinstanser uden imidlertid at betinge iværksættelsen af nævnte formodning.

(jf. præmis 95-99)

4. Det påhviler den virksomhed, som gør gældende, at den administrative procedures udstrakte varighed har påvirket udøvelsen af retten til forsvar, retligt fyldestgørende at bevise, at den på grund af procedurens udstrakte varighed har haft vanskeligt ved at forsvare sig mod Kommissionens påstande.

En virksomhed, som udviser påpasselighed, og som er adressat for en beslutning fra Kommissionen, som den har anfægtet, og som er part i den første sag for Unionens retsinstanser, bør således bevare de dokumenter, som er nødvendige for dens forsvar. I mangel heraf skal virksomheden detaljeret angive, hvis ikke de specifikke beviser, som ikke længere findes, så i det mindste de begivenheder eller omstændigheder, som har forhindret den i i den givne periode at opfylde dens forpligtelse til at udvise omhu, og som angiveligt har bevirket, at de beviser, hvortil den henviser, ikke længere findes. Det er således først ved undersøgelsen af sådanne specifikke indikationer, at Retten og Domstolen kan vurdere, om virksomheden retligt fyldestgørende har godtgjort, at den har været udsat for de vanskeligheder, der påberåbes med hensyn til at forsvare sig mod Kommissionens påstande, på grund af den administrative procedures langstrakte varighed, eller om de nævnte vanskeligheder tværtimod er resultatet af en tilsidesættelse af virksomhedens forpligtelse til at udvise omhu.

(jf. præmis 118 og 120-122)

5. Det er selve den omstændighed, at en sag verserer for Retten eller Domstolen, der er begrundelse for suspensionen. Såfremt en adressat for en beslutning fra Kommissionen om pålæggelse af en bøde for overtrædelse af konkurrencereglerne beslutter at anlægge annullationssøgsmål, skal Unionens retsinstanser kun prøve de elementer i beslutningen, der vedrører den pågældende adressat. De elementer, der vedrører andre adressater, og som ikke er anfægtet, er derimod ikke genstand for den tvist, Unionens retsinstanser skal afgøre.

Det følger endvidere af artikel 4, stk. 2, i beslutning nr. 715/78 om forældelse af adgangen til at pålægge sanktioner og tvangsfuldbyrde disse inden for anvendelsesområdet for traktaten om oprettelse af Det Europæiske Kul- og Stålfællesskab og artikel 26, stk. 2, i forordning nr. 1/2003, at forældelse af adgangen til tvangsfuldbyrdelse regnes fra den dag, hvor beslutningen er blevet endelig. Domstolen har præciseret, at denne frist således regnes fra udløbet af fristen for at anlægge søgsmål til prøvelse af den beslutning, hvorved der er blevet fastslået overtrædelse og pålagt bøde, når der ikke er blevet anlagt sag. Det følger af det foregående, dels at hvad angår virksomheder, som ikke har anlagt sag til prøvelse af en endelig beslutning fra Kommissionen, hvorved de pålægges en bøde i henhold til artikel 65 KS eller artikel 23 i forordning nr. 1/2003, bliver denne beslutning endelig, dels at når denne beslutning bliver endelig, begynder fristen for fuldbyrdelse af nævnte beslutning at løbe for deres vedkommende som fastsat i artikel 4 i beslutning nr. 715/78 og artikel 26 i forordning nr. 1/2003. Det følger heraf, at hvad angår disse virksomheder vil en sag anlagt af en anden virksomhed til prøvelse af samme endelige beslutning ikke bevirke en suspension.

Såvel ordlyden af artikel 3 i beslutning nr. 715/78 og ordlyden af artikel 25, stk. 6, i forordning nr. 1/2003 som formålene med disse bestemmelser dækker søgsmål anlagt til prøvelse af de i artikel 2 i beslutning nr. 715/78 og artikel 25, stk. 3, i forordning nr. 1/2003 omhandlede skridt, som kan anfægtes, og søgsmål anlagt til prøvelse af Kommissionens endelige beslutning. Eftersom artikel 3 i beslutning nr. 715/78 og artikel 25, stk. 6, i forordning nr. 1/2003 ikke sondrer mellem beslutninger, til hvilke der er knyttet en suspensiv virkning, er det derfor ikke nødvendigt at knytte en erga omnes-virkning til sager anlagt til prøvelse af de skridt, der er omhandlet i artikel 2 i beslutning nr. 715/78 og i artikel 25, stk. 3, i forordning nr. 1/2003, og som kan anfægtes.

(jf. præmis 141-147)