ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Eftersom betingelserne i Altmark-dommen og de betingelser, der er nødvendige for anvendelsen af artikel 106, stk. 2, TEUF, således som udgangspunkt forfølger forskellige formål, er Kommissionen ikke ved vurderingen af en støtteforanstaltning i henhold til artikel 106, stk. 2, TEUF forpligtet til at undersøge, om den anden og den tredje betingelse, der er opstillet i den retspraksis, som udspringer af Altmark-dommen, er blevet overholdt. Det forholder sig ikke desto mindre således, at den første Altmark-betingelse – ifølge hvilken modtagervirksomheden faktisk skal være pålagt at opfylde forpligtelser til offentlig tjeneste, som skal være klart defineret – tillige finder anvendelse i det tilfælde, hvor den undtagelse, som er fastsat i artikel 106, stk. 2, TEUF, er blevet påberåbt.

Medlemsstaterne har ret til under overholdelse af EU-retten at fastlægge rækkevidden og tilrettelæggelsen af deres tjenesteydelser af almen økonomisk interesse under særlig hensyntagen til egne indenrigspolitiske mål. I denne henseende er medlemsstaterne tillagt vide skønsbeføjelser, som Kommissionen kun kan anfægte i tilfælde af en åbenbar fejl. De beføjelser, som medlemsstaterne råder over hvad angår definitionen af tjenesteydelser af almen økonomisk interesse, kan dog ikke være ubegrænsede. Det følger af Altmark-dommen, at den første Altmark-betingelse i denne henseende primært tilsigter at afgøre, for det første hvorvidt den begunstigede virksomhed faktisk er blevet pålagt at opfylde forpligtelser til offentlig tjeneste, og for det andet hvorvidt disse forpligtelser er klart defineret i national ret. Den nævnte betingelse forfølger en målsætning om gennemsigtighed og retssikkerhed, som kræver opfyldelse af minimumskriterier om, at der foreligger en eller flere offentlige myndighedsakter, der på en tilstrækkeligt præcis måde definerer i det mindste arten, varigheden og rækkevidden af de offentlige tjenesteforpligtelser, der påhviler de virksomheder, som har fået overdraget at opfylde disse forpligtelser. Såfremt der ikke forelå en klar definition af sådanne objektive kriterier, ville det således ikke være muligt at kontrollere, om en særlig aktivitet kunne henhøre under begrebet en tjenesteydelse af almen økonomisk interesse.

At der foreligger et svigt på det pågældende marked, og at den omhandlede tjeneste er en aktivitet, der kan kvalificeres som en tjenesteydelse af almen økonomisk interesse, er i øvrigt ikke relevant i forhold til at afgøre, hvorvidt de omhandlede virksomheder ved en offentlig myndighedsakt faktisk har fået overdraget at opfylde forpligtelser til offentlig tjeneste, og hvorvidt disse forpligtelser er klart defineret i denne myndighedsakt.

(jf. præmis 69-73 og 75)
Klageproceduren i artikel 72 i Europa-Parlamentets præsidiums afgørelse om gennemførelsesbestemmelser til statutten for Europa-Parlamentets medlemmer er fakultativ. I denne henseende har en administrativ klageadgang, hvad enten den er fakultativ eller ej, til formål at muliggøre og fremme en mindelig bilæggelse af tvister mellem vedkommende og administrationen for at undgå en retssag. Heraf følger bl.a., at spørgsmålet, om en administrativ klageadgang er fakultativ eller obligatorisk, er uden betydning for den omstændighed, at en administrativ procedure udgør et forudgående administrativt retsmiddel. Det kan derfor ikke antages, navnlig med hensyn til retten til effektive retsmidler, som er fastsat i artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, at iværksættelsen af en klageprocedure som omhandlet i afgørelsens artikel 72 berører retten til at anlægge sag til prøvelse af den omtvistede afgørelse.

Den omstændighed, at Parlamentets administration er ikke pålagt en svarskrift med hensyn til klager i henhold til artikel 72 i Europa-Parlamentets præsidiums afgørelse i en fakultativ administrativ procedure, kan ikke begrænse adgangen til domstolsprøvelse, idet vedkommende til enhver tid kan afstå fra at fortsætte den forudgående administrative procedure og anlægge et søgsmål. Unionens retsinstanser kan derfor ikke konstatere, at sagen er anlagt for sent, uden at tage hensyn til den klageprocedure, som er blevet indledt i henhold til artikel 72.

(jf. præmis 24-26, 28 og 35)
Et annullationssøgsmål anlagt af en fysisk eller juridisk person kan kun antages til realitetsbehandling, såfremt sagsøgeren har en interesse i, at den anfægtede retsakt annulleres. En sådan interesse foreligger kun, såfremt en annullation af denne retsakt i sig selv kan have retsvirkninger, og søgsmålet således med sit resultat kan tilføre parten en fordel.

Det påhviler sagsøgeren at føre bevis for sin søgsmålsinteresse, hvilket er den afgørende og grundlæggende betingelse for al rettergang. For at et søgsmål om annullation af en retsakt, der er anlagt af en fysisk eller juridisk person, kan antages til realitetsbehandling, skal den sagsøgende part på relevant vis begrunde vedkommendes interesse i, at denne retsakt annulleres.

(jf. præmis 44 og 45)
Statsstøtte–begreb–foranstaltningens selektive karakter–bedømmelseskriterier–foranstaltning, der udelukkende gælder for én erhvervssektor eller for virksomheder i en given geografisk zone–utilstrækkeligt kriterium til at konkludere, at denne foranstaltning er selektiv

(Art. 107, stk. 1, TEUF)
2.

Annullationssøgsmål–akter, der kan være genstand for søgsmål–begreb–akter, der fremkalder bindende retsvirkninger–Kommissionens skrivelse med påkrav om betaling af morarenter af en bøde, der er pålagt ved en afgørelse, som er omgjort af Retten–udelukket–afgørelse, hvorved der pålægges en bøde, udgør fuldbyrdelsesgrundlaget for forpligtelsen til at betale de pågældende morarenter (Art. 263 TEUF) (jf. præmis 27-42)
En medlemsstat har tilsidesat de forpligtelser, der påhviler den i henhold til direktiv 2006/126 om kørekort, idet den i sin nationale lovgivning har en definition af kategori C og C1, som hverken gentager afgrænsningen af kategorierne C/C1 og D/D1 som i nævnte direktivs artikel 4 og udtrykt ved formuleringen »bortset fra biler af kategori D1 eller D«, eller medtager fjernelsen af den nedre grænse på over otte personer, som EU-lovgiver har tilsigtet at indføre med vedtagelsen af direktiv 2006/126. At der foreligger sådanne forskelligheder i definitionen, har til følge, at køretøjer, der er omfattet af kategori D1, i henhold til national lovgivning kan føres af indehavere af et C1-kørekort, hvilket er i strid med formålet med direktiv 2006/126, nemlig færdselssikkerheden. For samme køretøjstype adskiller den kategori af kørekort, som kræves i nævnte medlemsstat, sig således fra det kørekort, som føreren skal være indehaver af i de øvrige medlemsstater. En sådan situation er i strid med de hovedformål, der forfølges med direktiv 2006/126.

At anvende den nedre grænse for antallet af personer, som køretøjer omfattet af kategori D1 kan befordre, indfører en betingelse, som ikke fremgår af artikel 4, stk. 4, litra h), i direktiv 2006/126, hvori denne kategori defineres i EU-retten. Det forhold, at der er denne yderligere betingelse, fører imidlertid til forskelle i anvendelsen af dette direktiv i den pågældende medlemsstat i forhold til de øvrige medlemsstater, når det skal afgøres, hvilken kategori et køretøj er omfattet af, og følgelig hvilken type af kørekort der kræves til dette køretøj. En medlemsstat er i denne henseende ikke berettiget til at vedtage nationale bestemmelser til gennemførelse af direktiv 2006/126, som indfører betingelser, der ikke er fastsat i nævnte direktiv, hvilket indebærer, at køretøjskategorierne som defineret i direktiv 2006/126 ændres til skade for færdselssikkerheden.

(jf. præmis 29, 30, 32, 37, 38 og 53)
Artikel 35 TEUF forbyder kvantitative udførselsrestriktioner såvel som alle foranstaltninger med tilsvarende virkning mellem medlemsstaterne. I denne forbindelse har Domstolen fastslået, at en national foranstaltning, som finder anvendelse på alle erhvervsdrivende, som driver virksomhed på det nationale område, som i højere grad påvirker varer, som forlader udførselsmedlemsstatens marked, end markedsføringen af varerne på denne medlemsstats indenlandske marked, henhører under forbuddet i artikel 35 TEUF (dom af 21.6.2016, New Valmar, C-15/15, EU:C:2016:464, præmis 36 og den deri nævnte retspraksis).

Det fremgår af denne definition, at kvalificeringen som en »foranstaltning med virkning svarende til en kvantitativ udførselsrestriktion« forudsætter hindringer for samhandelen (dom af 21.6.2016, New Valmar, C-15/15, EU:C:2016:464, præmis 42). Selv de mindste restriktive virkninger er retsstridige (dom af 1.4.2008, Gouvernement de la Communauté française og gouvernement wallon, C-212/06, EU:C:2008:178, præmis 52), forudsat de ikke er for usikre og indirekte (dom af 21.6.2016, New Valmar, C-15/15, EU:C:2016:464, præmis 45 og den deri nævnte retspraksis). Forbuddet mod støtte, der er knyttet til eksport til medlemsstater, selv såfremt den ikke overstiger den minimumstærskel, der er fastsat i artikel 1, stk. 1, litra d), i forordning nr. 1998/2006, er i sig selv uden påvirkning af samhandelen, eftersom den alene pålægger medlemsstaterne at afstå fra at tildele en bestemt form for støtte. Bestemmelsen udgør derfor ikke en foranstaltning med tilsvarende virkning, der er forbudt i henhold til artikel 35 TEUF.

Det følger dog navnlig af det indre markeds grundlæggende regler og den generelle støtteordning, der er en del af disse, at udelukkelsen af støtte til eksport fra anvendelsesområdet for forordning nr. 1998/2006 er begrundet i forhold til selve formålet med artikel 107 TEUF. Eksportstøtte også af beskedent omfang skal imidlertid henregnes til støtte, der kan påvirke samhandelen mellem medlemsstaterne, både direkte, ved at der tildeles en konkurrencemæssig fordel til produkter, der eksporteres, og indirekte, ved at andre medlemsstater tilskyndes til at iværksætte symmetriske modforanstaltninger med henblik på at kompensere for denne konkurrencemæssige fordel. Som Kommissionen har gjort gældende under retsmødet, ville det i særlig grad underminere det indre marked at tillade en sådan støtte. Det følger heraf, at artikel 35 TEUF ikke kan begrunde en foranstaltning, der er i strid med artikel 107 TEUF.

(jf. præmis 38 og 43-47)
Hvad angår tilfælde, hvor en ulovligt ydet støtte skal tilbagesøges fra en virksomhed, der er kriseramt eller under konkurs, berører sådanne vanskeligheder ikke forpligtelsen til tilbagesøgning af støtten. Medlemsstaten er følgelig eventuelt forpligtet til at fremkalde afvikling af dette selskab, at anmelde sin fordring i selskabets passiver eller at træffe andre foranstaltninger, som giver mulighed for tilbagebetaling af støtten.

En genoprettelse af den tidligere situation og en eliminering af konkurrencefordrejningen som følge af den ulovlige støtte kan principielt opnås ved, at fordringen vedrørende tilbagebetaling af den pågældende støtte anmeldes som en fordring i konkursboet. En sådan anmeldelse opfylder imidlertid kun tilbagesøgningspligten, hvis konkursbehandlingen i det tilfælde, hvor de statslige myndigheder ikke har kunnet tilbagesøge hele støttebeløbet, fører til virksomhedens afvikling, dvs. aktivitetens endelige ophør, som de statslige myndigheder kan fremkalde på grund af deres status som aktionærer eller kreditorer. Det følger heraf, at det endelige ophør af aktiviteterne for en virksomhed, der har modtaget statsstøtte, kun gælder, såfremt det under konkursbehandlingen fortsat er umuligt at tilbagesøge hele støtten.

Endvidere opfylder en forsinket tilbagesøgning, dvs. efter den fastsatte frist, ikke kravene i traktaten. Det synes usandsynligt, at de forskellige skridt i en insolvensbehandling normalt vil kunne finde sted inden for fristen på fire måneder, der normalt er fastsat af Kommissionen for tilbagesøgningen af den ulovlige støtte. På denne baggrund skal anmeldelsen i konkursboet af fordringen vedrørende tilbagebetaling af den pågældende støtte anses for principielt at være en passende foranstaltning, der kan sikre elemineringen af konkurrencefordrejningen, forudsat at en sådan foranstaltning følges op af enten tilbagesøgning af hele den nævnte støtte eller af en likvidation af virksomheden eller det endelige ophør af dens aktiviteter, hvis en sådan tilbagesøgning er umulig under konkursbehandlingen. For at en sådan foranstaltning er effektiv, skal den gennemføres inden for den af Kommissionen fastsatte frist

(jf. præmis 37-43)
Trinseo og Kommissionen har imidlertid gjort gældende, at emissioner fra produktion af polymerer bør omfatte »indirekte« emissioner fra produktionen af den varme, som tredjepartsanlægget leverer med henblik på polymeriseringen. Denne fortolkning kan imidlertid ikke tiltrædes. Som det allerede er fastslået i denne doms præmis 47 og 48, er det alene de »emissioner«, der ifølge selve ordlyden af artikel 3, litra b), i direktiv 2003/87 giver anledning til udledning af drivhusgasser i atmosfæren fra kilder i et anlæg, der er omfattet af det nævnte direktiv. Det følger heraf, at de CO2-udledninger, der stammer fra aktiviteten varmeproduktion, kun kan begrunde, at de anlæg, der er kilde til disse udledninger – som i det foreliggende tilfælde er det tredjepartsanlæg, der leverer varme til det i hovedsagen omhandlede anlæg – omfattes af ordningen.

Artikel 2, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/87/EF af 13. oktober 2003 om en ordning for handel med kvoter for drivhusgasemissioner i Fællesskabet og om ændring af Rådets direktiv 96/61/EF, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/29/EF af 23. april 2009, skal fortolkes således, at et anlæg, der producerer polymerer, bl.a. polycarbonat, som det, der er omhandlet i hovedsagen, og som indkøber den varme, der er nødvendig til denne produktion, fra et tredjepartsanlæg, ikke henhører under den ordning for handel med kvoter for drivhusgasemissioner, der er indført ved dette direktiv, idet det ikke genererer direkte CO2-udledninger.

(jf. præmis 74 og domskonkl.)
Artikel 1, stk. 5, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2015/751 af 29. april 2015 om interbankgebyrer for kortbaserede betalingstransaktioner skal fortolkes således, at det inden for rammerne af en aftale mellem en betalingskortordning med tre parter på den ene side og en partner under samme varemærke eller en agent på den anden side ikke er nødvendigt, at denne partner under samme varemærke eller denne agent handler som udsteder som omhandlet i forordningens artikel 2, nr. 2), for, at ordningen kan anses for at udstede kortbaserede betalingsinstrumenter sammen med en partner under samme varemærke eller gennem en agent og således skal anses for at være en betalingskortordning med fire parter som omhandlet i den førstnævnte bestemmelse.

Under disse omstændigheder kan det, som Kommissionen i det væsentlige har gjort gældende, ikke udelukkes, at en bestemt type godtgørelse eller fordel kan anses for at udgøre et implicit interbankgebyr som omhandlet i 28. betragtning til forordning 2015/751, uden at den partner under samme varemærke eller agent, hvormed betalingskortordningen med tre parter har indgået aftale, nødvendigvis deltager i ordningens udstedelsesvirksomhed. Det kan således blive vanskeligt at nå målene for forordning 2015/751 – navnlig målet i forordningens artikel 1, stk. 5, om at sikre lige vilkår på markedet – såfremt de situationer, hvor partneren under samme varemærke eller agenten ikke handler som udsteder som omhandlet i forordningens artikel 2, nr. 2), på denne baggrund ikke skal omfattes af reglerne i forordningens artikel 3-5 og 7.

(jf. præmis 71 og 73 samt domskonkl. 1)
I denne henseende bestemmer artikel 19, stk. 3, litra b), TEU og artikel 267, stk. 1, litra b), TEUF, at Domstolen har kompetence til at træffe præjudicielle afgørelser vedrørende fortolkningen af EU-retten og om gyldigheden af retsakter udstedt af EU’s institutioner. Det følger af disse bestemmelser, at Domstolen er tillagt en kompetence til uden undtagelse at afgøre præjudicielle spørgsmål om gyldigheden og fortolkningen af retsakter fra EU’s institutioner (dom af 13.12.1989, Grimaldi, C-322/88, EU:C:1989:646, præmis 8, og af 13.6.2017, Florescu m.fl., C-258/14, EU:C:2017:448, præmis 30). Det fremgår imidlertid af fast retspraksis, at internationale aftaler, der er indgået af Unionen i overensstemmelse med traktaternes bestemmelser, for så vidt angår Unionen er retsakter fra en af EU’s institutioner (dom af 16.6.1998, Racke, C-162/96, EU:C:1998:293, præmis 41, og af 25.2.2010, Brita, C-386/08, EU:C:2010:91, præmis 39).

Domstolen har derfor kompetence inden for rammerne af såvel et annullationssøgsmål som en anmodning om en præjudiciel afgørelse til at bedømme, om en international aftale, som Unionen har indgået, er forenelig med traktaterne (jf. i denne retning udtalelse 1/75 (OECD-ordning om en regel for lokale omkostninger) af 11.11.1975, EU:C:1975:145, s. 1360 og 1361) og med de folkeretlige regler, der i henhold hertil er bindende for Unionen. Det skal tilføjes, at de internationale aftaler, som Unionen indgår, er bindende ikke kun for dens institutioner i henhold til artikel 216, stk. 2, TEUF, men også for de tredjelande, som er parter i disse aftaler. Det skal således bemærkes, at når, som i det foreliggende tilfælde, Domstolen er forelagt en anmodning om præjudiciel afgørelse vedrørende gyldigheden af en international aftale indgået af Unionen, skal anmodningen forstås som en henvisning til den retsakt, hvorved Unionen har indgået en sådan international aftale (jf. analogt dom af 9.8.1994, Frankrig mod Kommissionen, C-327/91, EU:C:1994:305, præmis 17, af 3.9.2008, Kadi og Al Barakaat International Foundation mod Rådet og Kommissionen, C-402/05 P og C-415/05 P, EU:C:2008:461, præmis 286 og 289).

Under hensyntagen til Unionens forpligtelser som nævnt i denne doms præmis 46 og 47 kan den prøvelse af gyldigheden, som Domstolen skal foretage i en sådan kontekst, dog vedrøre lovligheden af denne retsakt i lyset af selve indholdet af den pågældende internationale aftale (jf. i denne retning dom af 3.9.2008, Kadi og Al Barakaat International Foundation mod Rådet og Kommissionen, C-402/05 P og C-415/05 P, EU:C:2008:461, præmis 289 og den deri nævnte retspraksis).

(jf. præmis 43-45 og 48-51)
Sag C-480/16

Fidelity Funds m.fl.

mod

Skatteministeriet

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Østre Landsret)

»Præjudiciel forelæggelse – frie kapitalbevægelser og frihed til at foretage betalinger – restriktioner – beskatning af udbytter, der modtages af institutter for kollektiv investering i værdipapirer (investeringsinstitutter) – udbytter, som selskaber hjemmehørende i en medlemsstat betaler til ikke-hjemmehørende investeringsinstitutter – fritagelse for udbytter, som selskaber hjemmehørende i en medlemsstat betaler til hjemmehørende investeringsinstitutter – begrundelser – afbalanceret fordeling af beskatningskompetencen mellem medlemsstaterne – sammenhængen i beskatningsordningen – proportionalitet«

Sammendrag – Domstolens dom (Femte Afdeling) af 21. juni 2018

Fri udveksling af tjenesteydelser–frie kapitalbevægelser–traktatens bestemmelser–undersøgelse af en national foranstaltning med tilknytning til disse to grundlæggende friheder–kriterier for fastlæggelse af de regler, der finder anvendelse (Art. 56 TEUF og 63 TEUF)

Frie kapitalbevægelser og frihed til at foretage betalinger–restriktioner–skattelovgivning–beskatning af udbytte–beskatning af udbytter, der modtages af institutter for kollektiv investering i værdipapirer–fritagelse, under visse betingelser, for kildeskat af indenlandsk udbytte, der modtages af hjemmehørende institutter–kildebeskatning af indenlandsk udbytte, der modtages af institutter, der er hjemmehørende i en anden medlemsstat–undersøgelse af, hvorvidt en grænseoverskridende situation kan sammenlignes med en national situation–hensyntagen til det formål, der forfølges med de nationale bestemmelser–undgåelse eller lempelse af kædebeskatning eller økonomisk dobbeltbeskatning–kildemedlemsstaten for udbytter oppebåret af ikke-hjemmehørende institutter–objektivt sammenlignelige situationer (Art. 63 TEUF)

Frie kapitalbevægelser og frihed til at foretage betalinger–restriktioner–skattelovgivning–beskatning af udbytte–beskatning af udbytter, der modtages af institutter for kollektiv investering i værdipapirer–fritagelse, under visse betingelser, for kildeskat af indenlandsk udbytte, der modtages af hjemmehørende institutter–kildebeskatning af indenlandsk udbytte, der modtages af institutter, der er hjemmehørende i en anden medlemsstat–objektivt sammenlignelige situationer–begrundelse–sammenhængen i beskatningsordningen–proportionalitet–uforholdsmæssig karakter (Art. 63 TEUF)
Begrebet »tidligere ikke-markedsøkonomiske system« som indeholdt i artikel 2, stk. 7, litra c), tredje led, i forordning nr. 1225/2009 om beskyttelse mod dumpingimport fra lande, der ikke er medlemmer af Det Europæiske Fællesskab, henviser til det tidligere økonomiske system, der havde begrundet den systematiske anvendelse af metoden med et analogt land i forhold til kinesiske producenter, men som Folkerepublikken Kina har bevæget sig bort fra. Det er således velkendt, at det i Kina fremherskende økonomiske system længe før den 1. juli 1998, datoen for ikrafttrædelsen af forordning nr. 905/98 om ændring af forordning nr. 384/96 om beskyttelse mod dumpingimport fra lande, der ikke er medlemmer af Det Europæiske Fællesskab, som indførte den bestemmelse, som efterfølgende bl.a. blev gengivet i artikel 2, stk. 7, litra b) og c), i forordning nr. 1225/2009, ikke længere svarede til et statshandelsland. Det økonomiske system svarede nemlig til systemet for et land, der, selv om det stadig er uden markedsøkonomi, allerede havde været genstand for visse reformer, som begrænsede statens kontrol, men hvis økonomi i en lang række sektorer fortsat var kendetegnet ved især femårsplanernes centrale rolle.

I forhold til formålet med artikel 2, stk. 7, litra c), i forordning nr. 1225/2009 om beskyttelse mod dumpingimport fra lande, der ikke er medlemmer af Det Europæiske Fællesskab, som tilsigter at sikre, at producenten driver virksomhed under markedsøkonomiske vilkår, og navnlig, at de omkostninger, som han er underlagt, og de priser, som han praktiserer, er resultatet af de frie markedskræfter, har det ikke nogen betydning med henblik på denne bestemmelses tredje led, om det pågældende økonomiske system er et statshandelsland eller en anden slags økonomi uden markedsøkonomi. Det følger heraf, at den nævnte forordnings artikel 2, stk. 7, litra c), tredje led, skal forstås således, at den pålægger importøren at godtgøre i tilstrækkeligt omfang, at dennes produktionsomkostninger og økonomiske situation ikke er genstand for nogen væsentlig fordrejning, der stammer fra et økonomisk system, som ikke er en markedsøkonomi, og som eventuelt er et system, der allerede for visse sektorers vedkommende befinder sig i en omstillingsproces mod et markedsøkonomisk system.

Tilknytningen for en foranstaltning, der består i at indrømme skattefordele til udenlandske investeringer i sektorer, der anses for at være af strategisk betydning, såsom den højteknologiske sektor, til forskellige planer, der er gennemført i Kina, er derfor tilstrækkelig til at antage, at denne foranstaltning udgør en fordrejning, »der er overført fra det tidligere ikke-markedsøkonomiske system« som omhandlet i artikel 2, stk. 7, litra c), tredje led, i forordning nr. 1228/2009.

(jf. præmis 83-85 og 95)