Artikel 25 i bilag IX til vedtægten forbyder den ansættelsesmyndighed, der har ansvaret for endeligt for så vidt angår disciplinærsager at afgøre den pågældende tjenestemands situation, at tage stilling til forhold, der også er genstand for en straffesag, når den domstol, der behandler sagen, ikke har afsagt endelig dom. Følgelig tillægger denne artikel ikke nævnte myndighed, som har ansvaret for endeligt at afgøre situationen for en tjenestemand, over for hvem der er indledt en disciplinær forfølgning, en skønsbeføjelse hvad angår muligheden for at udsætte eller ikke udsætte en stillingtagen til nævnte tjenestemands situation, når der er indledt en straffesag mod denne tjenestemand.

Artikel 25 i bilag IX til vedtægten har to formål. Dels tilgodeser bestemmelsen hensynet til ikke at påvirke retsstillingen for den pågældende tjenestemand i forbindelse med den strafferetlige forfølgning, der er indledt mod ham som følge af forhold, som i øvrigt er genstand for en disciplinær forfølgning i institutionen. Dels gør suspensionen af den disciplinære forfølgning indtil afslutningen på den strafferetlige procedure det muligt i forbindelse med den disciplinære forfølgning at tage hensyn til de faktiske konstateringer, der er foretaget af strafferetten i dens endelige afgørelse. Artikel 25 i bilag IX til vedtægten fastsætter nemlig princippet, hvorefter »straffedommen er afgørende for den pågældendes retsstilling under disciplinærsagen«, hvilket bl.a. er begrundet i, at de nationale strafferetter råder over flere undersøgelsesbeføjelser end ansættelsesmyndigheden. Følgelig er administrationen i de tilfælde, hvor de samme forhold kan udgøre en strafferetlig overtrædelse og en tilsidesættelse af tjenestemandens vedtægtsmæssige forpligtelser, bundet af de faktiske konstateringer, som strafferetten har foretaget i forbindelse med straffesagen. Når strafferetten har fastslået eksistensen af de faktiske forhold, kan administrationen dernæst foretage en retlig bedømmelse af disse forhold under hensyn til begrebet tjenstlig forseelse, idet administrationen bl.a. skal undersøge, om forholdene udgør tilsidesættelse af vedtægtsmæssige forpligtelser.

Desuden tilkommer det den pågældende tjenestemand at tilsende ansættelsesmyndigheden de oplysninger, som gør det muligt at vurdere, om de faktiske omstændigheder, som foreholdes ham i forbindelse med den disciplinære forfølgning, parallelt er genstand for en straffesag mod ham. Med henblik på at opfylde denne forpligtelse skal den pågældende tjenestemand principielt godtgøre, at straffesagen er blevet indledt mod ham, mens han var genstand for en disciplinær forfølgning. Det er nemlig først, når der er rejst en sådan straffesag, at de forhold, som sagen vedrører, kan identificeres og sammenholdes med de forhold, for hvilke der er rejst disciplinærsag, således at det kan afgøres, om der eventuelt er indbyrdes overensstemmelse mellem dem.

(jf. præmis 66-70)

Retten i Første Instans: dom af 19. marts 1998, Tzoanos mod Kommissionen, T-74/96, EU:T:1998:58, præmis 32-34, af 21. november 2000, A mod Kommissionen, T-23/00, EU:T:2000:273, præmis 37, af 30. maj 2002, Onidi mod Kommissionen, T-197/00, EU:T:2002:135, præmis 81, af 13. marts 2003, Pessoa e Costa mod Kommissionen, T-166/02, EU:T:2003:73, præmis 45, af 10. juni 2004, François mod Kommissionen, T-307/01, EU:T:2004:180, præmis 75, og af 8. juli 2008, Franchet og Byk mod Kommissionen, T-48/05, EU:T:2008:257, præmis 341 og 342