DOMSTOLENS DOM AF 11. JUNI 1991. - KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER MOD DEN FRANSKE REPUBLIK. - FISKERI - MEDLEMSSTATERNES KONTROLFORPLIGTLSER. - SAG C-64/88.



Samling af Afgørelser 1991 side I-02727



Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

++++

1. Traktatbrudssag - bevis for traktatbruddet - Kommissionens bevisbyrde - bevismidler - fremlaeggelse af dokumenter, hvori der er fjernet angivelser af fortrolighedshensyn - tilladt

(EOEF-Traktaten, art. 169)

2. Fiskeri - bevarelse af havets ressourcer - tekniske bevarelsesforanstaltninger - bestemmelser vedroerende mindstemaskestoerrelser, anordninger fastgjort til redskaber, bifangster og fiskenes mindstemaal - medlemsstaternes forpligtelser med hensyn til kontrol og forfoelgning af overtraedelser - undladelse

(Raadets forordninger nr. 2057/82, art. 1, og nr. 2241/87, art. 1)

Dommens præmisser

1 Ved staevning, indgivet til Domstolens Justitskontor den 29. februar 1988, har Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber i medfoer af EOEF-Traktatens artikel 169 anlagt sag med paastand om, at det fastslaas, at Den Franske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 1 i Raadets forordning (EOEF) nr. 2057/82 af 29. juni 1982 om fastsaettelse af visse foranstaltninger til kontrol med fiskeri fra fartoejer hjemmehoerende i medlemsstaterne (EFT L 220, s. 1) og artikel 1 i Raadets forordning (EOEF) nr. 2241/87 af 23. juli 1987 om fastsaettelse af visse foranstaltninger til kontrol af fiskeri (EFT L 207, s. 1), idet den ikke har kontrolleret overholdelsen af de tekniske faellesskabsforanstaltninger til bevarelse af fiskeressourcerne, der er fastlagt i Raadets forordning (EOEF) nr. 171/83 af 25. januar 1983 (EFT L 24, s. 14) og Raadets forordning (EOEF) nr. 3094/86 af 7. oktober 1986 (EFT L 288, s. 1).

2 Ved forordning nr. 2057/82, jf. ovenfor (herefter benaevnt "den foerste kontrolforordning"), fastsatte Raadet visse foranstaltninger til kontrol med fiskeri fra fartoejer hjemmehoerende i medlemsstaterne. Forordningen blev ophaevet ved forordning nr. 2241/87, jf. ovenfor, hvis bestemmelser er traadt i stedet for de tidligere gaeldende (herefter benaevnt "den anden kontrolforordning").

3 Artikel 1 i de to kontrolforordninger paalaegger medlemsstaterne to forpligtelser. Den foerste, som er af praeventiv karakter, indebaerer, at hver medlemsstat i havne paa sit omraade og inden for de farvande, der hoerer under dens hoejhedsomraade eller jurisdiktion, skal foretage inspektion af fiskerfartoejer, der foerer den paagaeldende medlemsstats eller en anden medlemsstats flag. Den anden forpligtelse, som er af repressiv karakter, paalaegger i tilfaelde af en overtraedelse af de tekniske foranstaltninger til bevarelse af fiskeressourcerne medlemsstaterne at forfoelge det paagaeldende fartoejs skipper strafferetligt eller administrativt.

4 Disse tekniske foranstaltninger, som eksempelvis vedroerer maskestoerrelser, anordninger fastgjort til redskaber, bifangster og mindstemaal for fisk, blev foerst fastlagt ved forordning nr. 171/83, jf. ovenfor (herefter benaevnt "den foerste forordning om bevarelsesforanstaltninger"), og siden ved forordning nr. 3094/86, jf. ovenfor (herefter benaevnt "den anden forordning om bevarelsesforanstaltninger"), som traadte i stedet for den foerste forordning om bevarelsesforanstaltninger med virkning fra 1. januar 1987.

5 Ifoelge Kommissionen opfyldte den franske regering fra 1984 til 1987 ikke sine forpligtelser med hensyn til inspektion og forfoelgning med henblik paa at sikre anvendelsen af de paagaeldende bevarelsesforanstaltninger.

6 Vedroerende sagens faktiske omstaendigheder, retsforhandlingernes forloeb samt parternes anbringender og argumenter henvises i oevrigt til retsmoederapporten. Disse omstaendigheder omtales derfor kun i det foelgende i det omfang, det er noedvendigt for forstaaelsen af Domstolens argumentation.

7 Med henblik paa at godtgoere traktatbruddet har Kommissionen navnlig stoettet sig paa rapporter fra de embedsmaend, som den bemyndigede til at overvaere de af de franske myndigheder ivaerksatte inspektioner fra 1984 til 1987. Kommissionen har i replikken anfoert, at rapporterne staar til raadighed for Domstolen, idet den har understreget vigtigheden af, at visse af de i rapporterne indeholdte oplysninger forbliver fortrolige for at sikre effektiviteten af inspektoerernes fremtidige arbejde og beskytte de i rapporterne naevnte tredjemaends rettigheder.

8 Ved afslutningen af den skriftlige forhandling har Domstolen opfordret Kommissionen til at fremlaegge et dokument, hvori navneangivelserne er slettet, og som i relation til hver enkelt af de omhandlede tekniske bevarelsesforanstaltninger kan godtgoere, at den franske regering ikke fuldt ud har opfyldt sine kontrolforpligtelser i den paagaeldende periode.

9 Kommissionen har fremlagt et sammendrag af rapporterne, som hverken indeholder de beroerte personers navne eller angiver tid og sted for inspektionerne. Af en oversigt, som er bilagt dokumentet, fremgaar det, at det vedroerer 73 inspektioner, gennemfoert i 26 havne.

10 I sine bemaerkninger til det fremlagte dokument har den franske regering anfoert, at det ikke kan anvendes som bevis for et eventuelt traktatbrud. Naar der ikke er angivet tid og sted for inspektionerne, er regeringen nemlig ikke i stand til at efterproeve rigtigheden af de af Kommissionens inspektoerer konstaterede forhold saavel som de konklusioner, som de har draget paa baggrund heraf.

11 Den franske regerings argumentation kan ikke tiltraedes. For det foerste fremgaar det af duplikken, at regeringen har givet samtykke til fremlaeggelsen af rapporter, som ikke indeholder angivelser, der goer det muligt at identificere statens embedsmaend. For det andet raader den franske regering over rapporter fra dens egne tjenestegrene vedroerende de paagaeldende inspektioner, da artikel 12, stk. 4, i de to kontrolforordninger foreskriver, at Kommissionens inspektioner skal finde sted inden for rammerne af den kontrol, som de nationale myndigheder udfoerer. Det er saaledes muligt for regeringen at anfaegte rigtigheden af de konstateringer, som Kommissionens inspektoerer har gjort, og navnlig at godtgoere, at statens embedsmaend har udfoert kontrolforanstaltninger, for saa vidt angaar de omhandlede bevarelsesforanstaltninger.

Pligten til inspektion

a) Mindstemaskestoerrelser

12 Artikel 2, 3 og 4 i den foerste forordning om bevarelsesforanstaltninger og artikel 2 i den anden forordning om bevarelsesforanstaltninger bestemmer i det vaesentlige, at fiskerne ikke maa anvende redskaber, hvis maskestoerrelse er mindre end de i forordningerne fastsatte.

13 I denne forbindelse bemaerkes, at den franske regering under den administrative procedure har erkendt visse mangler ved kontrollen. Det fremgaar saaledes af en skrivelse af 28. maj 1985 fra statssekretaeren for maritime anliggender til Kommissionen, at de nationale myndigheders kontrol af redskaber til og med 1985 skete paa grundlag af normer, der var mere lempelige end de gaeldende faellesskabsbestemmelser.

14 Rapporterne fra Kommissionens inspektoerer afsloerer ligeledes mangler ved kontrollen i loebet af 1986 og 1987. For det foerste raadede de nationale myndigheder ikke over de maskemaalere, som i henhold til faellesskabsbestemmelserne skal anvendes til at maale maskestoerrelsen, eller de brugte maskemaalere, der ikke var i overensstemmelse med disse bestemmelser. For det andet anvendte de nationale normer, der var mere lempelige end de i faellesskabsbestemmelserne fastsatte.

15 Det maa saaledes konstateres, at kontrollen af maskestoerrelser var utilstraekkelig.

b) Anordninger fastgjort til redskaber

16 I henhold til artikel 7 i den foerste forordning om bevarelsesforanstaltninger maa der ikke anvendes "redskaber, der bevirker, at maskerne i nogen del af et fiskenet traekkes sammen eller paa anden maade rent faktisk formindskes".

17 Det skal i denne forbindelse blot bemaerkes, at det i flere af kommissionsinspektoerernes rapporter over de i 1984 og 1985 gennemfoerte inspektioner anfoeres, at de nationale myndigheder undlod at foretage sig noget i tilfaelde, hvor trawlere var udstyret med redskaber, hvortil der var fastgjort anordninger i strid med faellesskabsbestemmelserne. Det maa ogsaa paa dette punkt konstateres, at kontrollen var utilstraekkelig.

c) Bifangster

18 Artikel 8-10 i den foerste forordning om bevarelsesforanstaltninger og artikel 2 i den anden forordning om bevarelsesforanstaltninger forbyder i det vaesentlige fiskerne at saelge fangster, som ikke opfylder det kraevede mindstemaal, medmindre de kun udgoer en begraenset procentdel af deres fiskeri.

19 Det fremgaar herved af kommissionsinspektoerernes rapporter fra 1985 og 1987, at de nationale myndigheder ikke altid konfiskerede for store bifangster (af undermaalskulmuler) i forbindelse med jomfruhummerfiskeri. Det foelger heraf, at den franske regering ligeledes tilsidesatte sine forpligtelser, for saa vidt angaar kontrol af bifangster.

d) Mindstemaal

20 Artikel 11 i den foerste forordning om bevarelsesforanstaltninger og artikel 5 i den anden forordning om bevarelsesforanstaltninger bestemmer i det vaesentlige, at undermaalsfisk ikke maa saelges.

21 Den franske regering har i denne forbindelse under den administrative procedure stiltiende erkendt, at den til og med 1985 ikke overholdt faellesskabsnormerne paa omraadet. Det fremgaar saaledes af den naevnte skrivelse af 28. maj 1985, at det i henhold til en instruks fra statssekretaeren kun var kulmuler, der var klart "for smaa" (15-25 cm), som skulle konfiskeres, mens mindstestoerrelsen for disse fangster i bilag V til den foerste forordning om bevarelsesforanstaltninger var fastsat til 30 cm.

22 Det fremgaar i oevrigt af inspektoerernes rapporter, at de nationale myndigheder i loebet af 1986 og 1987 anvendte normer for tunger og kulmuler, der var mere lempelige end dem, der var fastsat paa faellesskabsplan. Det maa saaledes ligeledes konstateres, at kontrollen med hensyn til mindstemaal var utilstraekkelig.

23 Det foelger af det anfoerte, at den franske regering i 1984-1987 ikke kontrollerede overholdelsen af de omhandlede tekniske bevarelsesforanstaltninger.

Pligten til forfoelgning af overtraedelser

24 Eftersom de nationale myndigheder ikke afsloerede overtraedelser, som kunne vaere konstateret, og der saaledes ikke blev optaget rapport over disse overtraedelser, har den franske regering ligeledes tilsidesat den i henhold til kontrolforordningerne gaeldende pligt til forfoelgning af overtraedelser.

Afgørelse om sagsomkostninger

Sagens omkostninger

25 I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, paalaegges det den tabende part at afholde sagens omkostninger. Sagsoegte har tabt sagen og boer derfor tilpligtes at afholde sagens omkostninger.

Afgørelse

Paa grundlag af disse praemisser

udtaler og bestemmer

DOMSTOLEN

1) Den Franske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 1 i Raadets forordning (EOEF) nr. 2057/82 af 29. juni 1982 om fastsaettelse af visse foranstaltninger til kontrol med fiskeri fra fartoejer hjemmehoerende i medlemsstaterne og artikel 1 i Raadets forordning (EOEF) nr. 2241/87 af 23. juli 1987 om fastsaettelse af visse foranstaltninger til kontrol af fiskeri, idet den i 1984-1987 ikke kontrollerede overholdelsen af de tekniske faellesskabsforanstaltninger til bevarelse af fiskeressourcerne, der er fastlagt i Raadets forordning (EOEF) nr. 171/83 af 25. januar 1983 og i Raadets forordning (EOEF) nr. 3094/86 af 7. oktober 1986.

2) Den Franske Republik betaler sagens omkostninger.