93

Retten baserede bl.a. disse retlige kvalificeringer på de følgende bedømmelser af de fastslåede faktiske omstændigheder: — De rapporter, som Weichert fra maj 2000 og indtil den 1. januar 2003 hver uge tilsendte Del Monte, og som for Del Monte, Dole, Chiquita og de andre leverandører af bananer samt for hvert af de omhandlede geografiske markeder angav de omhandlede mængder, de officielle priser og de faktiske priser, henholdsvis den »tentative faktisk nettopris«, udgjorde en supplerende kilde til oplysninger med direkte forbindelse til markedsføringen af bananer og således med Weicherts daglige ledelse (den appellerede doms præmis 152-155). — Regelmæssigheden af den ugentlige fremsendelse af rapporterne indebar en kontinuerlig informationsstrøm til Del Monte, der gav selskabet en omfattende og præcis forståelse af markedet, herunder af Weicherts stilling (den appellerede doms præmis 156). — Disse rapporter udgjorde information, der var anmodet om, og som blev erhvervet uden for den kontraktlige ramme (den appellerede doms præmis 158). — Udvekslingerne mellem Del Monte og Weichert indeholder direkte pålæg fra Del Monte om Weicherts markedsføring og priser, meget præcise instrukser – da de er forsynet med tal – om, hvilken prispolitik der skal føres, henvisninger til møder og telefonsamtaler om dette emne, et udtrykkeligt påbud om at informere dagligt om handelsforhandlingerne, udtrykkelig pression med hensyn til forsyninger samt forklaringer og begrundelser fra Weichert vedrørende den daglige ledelse af selskabet (den appellerede doms præmis 175 og 203). — Del Monte havde en reel mulighed for at påvirke forsyningen af Weichert i væsentlig grad og udnyttede i praksis denne mulighed til at øve et stærkt pres på Weichert, idet Del Monte, uden at påberåbe sig force majeure, truede med at mindske omfanget af de ugentlige bananleverancer »til det niveau, der svarer til Interfruchts licenser, dvs. +/‐ 60000 kasser ugentligt«, dvs. til en mængde, som var mindre end det minimum, der var fastsat i distributionsaftalen, idet en sådan reduktion kunne give Weichert vanskeligheder i forholdet til selskabets kunder (den appellerede doms præmis 185-187). — Del Monte overvågede nøje Weicherts handelsadfærd og greb endog direkte ind i fastlæggelsen af selskabets prispolitik (den appellerede doms præmis 204). — Weicherts svar afslører, at selskabet følte sig forpligtet til at redegøre for sine prisbeslutninger over for Del Monte og bestræbte sig på at opfylde dennes forventninger (den appellerede doms præmis 205). — I betragtning af de risici, der truede forsyningerne til Weichert, og den reduktion af disse, som fandt sted fra tid til anden, var selskabet nødt til at følge Del Montes instrukser for at undgå at gå konkurs, hvilket Weichert klart havde udtrykt over for sin leverandør, at selskabet frygtede (den appellerede doms præmis 207). — Selv om Weicherts prisbeslutninger eventuelt ikke opfyldte Del Montes forventninger, således som Kommissionen selv medgiver i 424. betragtning til den omtvistede beslutning, kan det ikke udledes af de af Kommissionen indsamlede dokumentbeviser, at Weichert ikke generelt – med det af sagsøgeren anvendte udtryk – fulgte »Del Montes instrukser« og handlede uafhængigt på markedet (den appellerede doms præmis 208).