4.

Klagepunkterne vedrørende det forhold, at der deltog bisiddere i udvælgelseskomiteens arbejde, angår først og fremmest benyttelsen af disse bisiddere under den del af proceduren, hvor det blev afgjort, om ansøgerne kunne få adgang til prøverne; for det andet angår de bisiddernes opgaver, idet udvælgelseskomiteen i det væsentlige skal have overladt dem en egentlig besluttende myndighed. Ifølge artikel 3, stk. 2 i bilag III til tjenestemandsvedtægten kan »Udvælgelseskomiteen … til bestemte prøver tilkalde en eller flere rådgivende bisiddere«. Sagsøgerne har anført, at udtrykket »til bestemte prøver«(épreuves i den franske version) indebærer, at det er ulovligt at anvende bisiddere i forbindelse med afgørelsen af, om ansøgerne kan få adgang til prøverne. Domstolen har imidlertid i den dom, der for nylig blev afsagt i sagen Agneessens m.fl. mod Kommissionen (sag 122/77, dom af 26. 10. 1978) statueret, at den nævnte bestemmelse ikke kan fortolkes således, at den opstiller begrænsninger med hensyn til de tilfælde, hvor en udvælgelseskomité kan tilkalde bisiddere; Domstolen tilføjede, at bestemmelsen ikke er til hinder for, at en udvælgelseskomité følger en sådan fremgangsmåde, hvor antallet af ansøgere til en udvælgelsesprøve er så stort, at udvælgelseskomiteen ellers ikke ville kunne afslutte sit arbejde inden for en rimelig frist. Jeg mener, at denne opfattelse bør bestyrkes ved også at blive lagt til grund i denne sag, både fordi der netop er tale om en udvælgelsesprøve, hvor der havde meldt sig talrige ansøgere (iflg. Kommissionens oplysninger i alt 4272), og fordi den væsentligste årsag til, at der benyttedes bisiddere ved afgørelsen af, om adgangsbetingelserne var opfyldt, var sproglige hensyn (ifølge vidneudsagnet fra udvælgelseskomiteens formand, Desbois; det er betydningsfuldt, at man anså det for overflødigt at udnævne en fransktalende bisidder, idet fransk er formandens modersmål). Som følge heraf mener jeg ikke, at den fremgangsmåde, udvælgelseskomiteen fulgte, har været i strid med den nævnte bestemmelse. Det andet aspekt af dette spørgsmål er mere ømtåleligt. Med hensyn til forholdet mellem udvælgelseskomiteen og bisidderne fremhævedes det i Agneessens-dommen, at det må kræves, at udvælgelseskomiteen »bevarer tilsynet med arbejdets afvikling og forbeholder sig ret til selv at træffe endelig afgørelse«. I Agneessens-sagen havde udvælgelseskomiteen ført tilsyn med fastlæggelsen af de kriterier, i forhold til hvilke de krav, der stilledes i meddelelsen om udvælgelsesprøven, skulle bedømmes, og den havde også fulgt bisiddernes arbejde på samtlige trin og sluttelig selv truffet de endelige afgørelser på grundlag af bisiddernes forslag. I de foreliggende sager synes situationen at være en anden. Det synes at fremgå af redegørelsen for udvælgelseskomiteens arbejde, der er dateret den 8. januar 1978, at der var overladt for mange beføjelser til bisidderne, idet det i redegørelsen hedder, at »udvælgelseskomiteen … med henblik på udarbejdelsen af listen over de ansøgere, der opfylder adgangsbetingelserne, [har] udpeget de i bilag II anførte bisiddere«; straks efter siges det dog, at »udvœlgelseskomiteen i henhold til vedtægtens bilag III, artikel 5, stk. 1 har udarbejdet listen over de ansøgere, som opfylder adgangsbetingelserne for udvælgelsesprøven, idet disse ansøgeres navne er anført i bilag III«. Desuden har Kommissionen i sin duplik i sag 4/78 fremhævet overskriften til bilag II til den nævnte redegørelse: »Fortegnelse over bisiddere, som er tilkaldt for at bistå udvœgelseskomiteen i arbejdet med hensyn til adgangen til udvælgelsesprøven«. Desbois' vidneudsagn må tillægges stor betydning i denne forbindelse. Vidnet har indledningsvis anført, at udvælgelseskomiteen ved afslutningen på det første møde foretog »en efterprøvelse, på grundlag af ansøgningerne, af ansøgernes eksamensbeviser i forhold til de krævede kvalifikationer«; Desbois har i øvrigt tilføjet, at udvælgelseskomiteen trådte sammen »nogle dage senere for samlet at foretage en vurdering af ansøgertyperne (sic!) i forhold til de krævede kvalifikationer«; således at den gennemgik »samtlige ansøgninger«; vidnet har endelig anført, at udvælgelseskomiteen »med henblik på forberedelsen af dette arbejde … anmodede en række af Kommissionens tjenestemænd om på forhånd, men uden dermed at trœffe afgørelse i komiteens sted, bl.a. og hovedsagelig at foretage en gennemgang af betingelserne, eksamensbeviserne og den faglige erfaring«. Det fremgår dog af den følgende del af vidneudsagnet og særlig af besvarelsen af den refererende dommers og generaladvokatens spørgsmål: a) at bisidderne fremsatte »forslag« til bedømmelsen af eksamensbeviserne for universitetsuddannelsen og forholdet mellem disse eksamensbeviser og det af ansøgeren valgte område, b) at udvælgelseskomiteen ikke i denne henseende havde opstillet præcise retningslinjer eller detaljerede kriterier (bisidderne havde modtaget visse »henstillinger« og »temmelig vide instruktioner«), c) at ansøgningen blev lagt til side og henvist til udvælgelseskomiteens afgørelse, i de tilfælde hvor bisidderne var i tvivl, således at »enkelte øjeblikke i dagens løb« anvendtes til en gennemgang af de tilfælde, som frembød problemer. Denne fremgangsmåde rejser en række spørgsmål. Det synes at være klart, at udvælgelseskomiteen i de fleste tilfælde en bloc og uden efterprøvelse accepterede bisiddernes »forslag«, som ikke blev fremsat på grundlag af generelle tekniske kriterier, idet udvælgelseskomiteen ikke havde fundet sådanne nødvendige. Desbois har rejst tvivl om, hvorvidt udvælgelseskomiteen ifølge tjenestemandsvedtægten har haft kompetence til at opstille detaljerede kriterier, og han har her henvist til »sund fornuft«. Kommissionen har i sin besvarelse af det første af Domstolens spørgsmål anført, at ingen vedtægtsbestemmelse kræver, at udvælgelseskomiteen opstiller generelle kriterier for bedømmelsen af overensstemmelsen mellem på den ene side eksamensbeviset for universitetsuddannelsen eller den faglige erfaring efter afsluttet universitetsuddannelse og på den anden side det af ansøgeren trufne valg. Domstolen har imidlertid udtalt sig i en helt anden retning allerede for nogle år siden, nemlig i dommen af 14. december 1965 i sag 21/65, Morina mod Europa-Parlamentet (Sml. 1965-1968, s. 159; org.ref. Rec. 1965, s. 1279 ff), hvor den bl.a. fastslog følgende: »det forhold, at der på forhånd opstilles kriterier for vurderingen, medvirker til at sikre, at bedømmelsen af eksamensbeviserne foretages på objektiv måde og uden vilkårlighed«. Under alle omstændigheder opstår spørgsmålet om nødvendigheden af at opstille generelle kriterier her med henblik på en situation, hvor der skulle drages omsorg for, at den vurdering af eksamensbeviserne, som var overladt til en række bisiddere, som arbejdede hver for sig, blev foretaget på samstemmende og harmonisk måde. I øvrigt gav de to betingelser, hhv. eksamensbevis fra et universitet og mindst ét års faglig erfaring efter afsluttet universitetsuddannelse i forbindelse med det af ansøgeren valgte område i det foreliggende tilfælde anledning til talrige og ømtålelige generelle problemer: hvilke universitetseksaminer f.eks. havde uden tvivl »berøring« med hvert arbejdsområde; hvilken betydning havde udtrykket »faglig erfaring«; kunne det ene år, der mindst krævedes, bestå af et akademisk år på et universitet, hvor der var gennemgået en videreuddannelse; var en generel faglig erfaring vedrørende visse aspekter af det valgte område tilstrækkelig, eller måtte der kræves en speciel erfaring; og hvilken faglig erfaring var mest udpræget i overensstemmelse med de områder, der var anført i meddelelsen om udvælgelsesprøven (man kunne i det mindste have udarbejdet en vejledende liste, som uden at være udtømmende kunne betragtes som udgangspunkt)? Udvælgelseskomiteen gav altså ingen vejledning til bisidderne om nogen af disse generelle problemer. Hvad dernæst angår den efterfølgende kontrol bestyrker den omstændighed, at kontrollen var begrænset til kontroversielle tilfælde — og, jeg fremhæver, netop til de tilfælde hver enkelt bisidder anså for tvivlsomme — indtrykket af, at bisidderne faktisk selvstændigt traf beslutningerne. Sammenfattende mener jeg altså, at forholdet mellem udvælgelseskomiteen og bisidderne i det foreliggende tilfælde var reguleret på en måde, som ikke er i overensstemmelse med de principper, der fremgår af Agneessensdommen, principper, som det er så meget desto mere nødvendigt at respektere, som der er en tendens til i højere grad og oftere at tilkalde bisiddere.