ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Socialpolitik – beskyttelse af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed – direktiv 93/104 om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden – retten til årlig betalt ferie

(Rådets direktiv 93/104, art. 7, stk. 1)

2. Socialpolitik – beskyttelse af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed – direktiv 93/104 om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden – retten til årlig betalt ferie

(Rådets direktiv 93/104, art. 7)

3. Socialpolitik – beskyttelse af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed – direktiv 93/104 om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden – retten til årlig betalt ferie

(Rådets direktiv 93/104, art. 7)

Sammendrag

1. Artikel 7, stk. 1, i direktiv 93/104 om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden er til hinder for, at en del af den løn, som udbetales til arbejdstageren for udført arbejde, anvendes til betaling for årlig ferie, uden at arbejdstageren herfor modtager betaling ud over den, som udbetales for udført arbejde. Denne ret kan ikke fraviges ved aftale.

(jf. præmis 52 og domskonkl. 1)

2. Artikel 7 i direktiv 93/104 om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden er til hinder for, at betaling for den minimale årlige ferieperiode i bestemmelsens forstand sker i delvise udbetalinger, der er spredt ud over det pågældende arbejdsår og udbetalt sammen med lønnen for udført arbejde, og ikke som en udbetaling for en bestemt periode, hvor arbejdstageren reelt holder ferie.

(jf. præmis 63 og domskonkl. 2)

3. Artikel 7 i direktiv 93/104 om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden er principielt ikke til hinder for, at beløb for den minimale årlige ferieperiode i bestemmelsens forstand, som udbetales på en gennemsigtig og forståelig måde i form af delvise udbetalinger, der er spredt ud over det pågældende arbejdsår og udbetalt sammen med lønnen for udført arbejde, henregnes til betaling for en nærmere bestemt ferie, som arbejdstageren reelt holder.

Medlemsstaterne er imidlertid forpligtet til at træffe passende foranstaltninger for at sikre, at former for praksis, der er uforenelige med direktivets artikel 7, ikke opretholdes.

(jf. præmis 67, 69 og domskonkl. 3)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Medlemsstater – forpligtelser – forpligtelse til samarbejde

(Art. 10 EF)

Sammendrag

Samarbejdsprincippet i henhold til artikel 10 EF indebærer ikke en forpligtelse for en national ret til at se bort fra nationale processuelle regler med henblik på at kunne foretage en fornyet prøvelse af en retsafgørelse, der har fået retskraft, og ophæve den, hvis den viser sig at være i strid med fællesskabsretten. Hensynet til at sikre en stabil retstilstand og stabile retlige relationer som retsplejehensyn gør det nemlig påkrævet, at retsafgørelser, der er blevet endelige, efter at de hjemlede appelmuligheder er udnyttet, eller efter at appelfristerne er udløbet, ikke længere kan anfægtes.

(jf. præmis 20 og domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Euratom – traktat – anvendelsesområde

(Art. 31 EA; Rådets direktiv 89/618, art. 5)

Sammendrag

Henset til, at Euratom-traktaten ikke indeholder nogen undtagelse, der fastsætter de nærmere retningslinjer for, hvornår medlemsstaterne kan påberåbe sig og beskytte væsentlige nationale forsvarsinteresser, omfattes aktiviteter henhørende under det militære område ikke af anvendelsesområdet for nogle af Euratom-traktatens bestemmelser.

Da anvendelsesområdet for bestemmelser i den afledte ret ikke kan række ud over anvendelsesområdet for deres retsgrundlag, uden at det fører til ugyldighed, indebærer den omstændighed, at artikel 31 EA ikke finder anvendelse på militære aktiviteter, nødvendigvis, at direktiv 89/618 om oplysning af befolkningen om, hvorledes den skal forholde sig, samt om sundhedsmæssige foranstaltninger i tilfælde af strålingsfare ikke finder anvendelse på sådanne aktiviteter.

Hvis det i et tilfælde af reparation af en atomdreven ubåd, hvor det er ubestridt, at kerneenergiens kilde er af militærmæssig oprindelse, anerkendes, at forpligtelsen i medfør af direktivets artikel 5 til at underrette den befolkning, som kan tænkes at blive berørt i tilfælde af strålingsfare, om de sundhedsmæssige foranstaltninger, som finder anvendelse, ikke desto mindre gælder for medlemsstaterne, ville det svare til at give Euratom-traktatens bestemmelser om sundhedsbeskyttelse, navnlig artikel 31 EA, et anvendelsesområde, der er forskelligt fra anvendelsesområdet for denne traktats øvrige bestemmelser.

(jf. præmis 19, 23, 24, 27 og 29)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Frie varebevægelser – undtagelser – eksistensen af direktiver om tilnærmelse

(Art. 28 EF og 30 EF; Rådets direktiv 89/104, art. 3)

2. Tilnærmelse af lovgivningerne – varemærker – direktiv 89/104 – udelukkelse fra registrering eller ugyldighed

[Rådets direktiv 89/104, art. 3, stk. 1, litra b) og c)]

3. Frie varebevægelser – industriel og kommerciel ejendomsret – varemærkeret

(Art. 28 EF og 30 EF)

Sammendrag

1. En national foranstaltning inden for et område, der har været genstand for en udtømmende harmonisering på fællesskabsplan, skal bedømmes på grundlag af de harmoniserede bestemmelser og ikke på grundlag af bestemmelser i den primære ret. Følgelig er det ud fra bestemmelserne i direktiv 89/104 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varemærker og særligt direktivets artikel 3 om absolutte registreringshindringer eller ugyldighedsgrunde og ikke ud fra artikel 28 EF og 30 EF, at det skal bedømmes, om fællesskabsretten er til hinder for registreringen af et nationalt varemærke.

(jf. præmis 20 og 21)

2. Artikel 3, stk. 1, litra b) og c), i direktiv 89/104 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varemærker er ikke til hinder for, at der i en medlemsstat sker registrering som nationalt varemærke af et ord, som er hentet fra sproget i en anden medlemsstat, hvor ordet mangler fornødent særpræg eller er beskrivende i forhold til de varer eller tjenesteydelser, for hvilke varemærket er søgt registreret, medmindre de berørte kundekredse i den medlemsstat, hvor varemærket søges registreret, vil være i stand til at identificere betydningen af dette ord.

(jf. præmis 26 og 32 samt domskonkl.)

3. Ved anvendelsen af princippet om de frie varebevægelser berører traktaten ikke de i en medlemsstats lovgivning anerkendte industrielle ejendomsrettigheders beståen, men begrænser alene efter omstændighederne udøvelsen af disse rettigheder. Princippet om de frie varebevægelser forbyder derfor ikke en medlemsstat som nationalt varemærke at registrere et tegn, der på en anden medlemsstats sprog savner fornødent særpræg eller er beskrivende for de varer eller tjenesteydelser, der er omfattet af registreringsansøgningen.

(jf. præmis 28-30)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Præjudicielle spørgsmål – Domstolens kompetence – grænser

(Art. 234 EF)

2. Fri bevægelighed for personer – etableringsfrihed – selvstændige handelsagenter – direktiv 86/653

(Rådets direktiv 86/653, art.1, stk. 2)

Sammendrag

1. Det fremgår hverken af ordlyden af artikel 234 EF eller af formålet med den ved denne artikel indførte procedure, at traktatens ophavsmænd har villet frakende Domstolen kompetence med hensyn til de anmodninger om præjudiciel afgørelse, der angår en fællesskabsretlig bestemmelse i det særlige tilfælde, hvor en medlemsstats lovgivning henviser til indholdet af denne bestemmelse for at fastlægge de bestemmelser, der finder anvendelse på en rent intern situation i denne stat.

Såfremt den i national ret valgte regulering af rent interne forhold er tilpasset fællesskabsretten, bl.a. for at undgå forskelsbehandling eller for at undgå konkurrencefordrejninger, er det i Fællesskabets interesse, at bestemmelser eller begreber, der er hentet fra fællesskabsretten, fortolkes ensartet, uanset de vilkår, hvorunder de skal anvendes, således at senere fortolkningsuoverensstemmelser undgås.

(jf. præmis 15 og 16)

2. Artikel 1, stk. 2, i direktiv 86/653 om samordning af medlemsstaternes lovgivning om selvstændige handelsagenter skal fortolkes således, at når en uafhængig mellemmand er antaget til at afslutte én enkelt kontrakt, som efterfølgende forlænges igennem flere år, følger det af kravet om en vedvarende karakter i denne bestemmelse, at denne mellemmand skal være antaget af agenturgiveren til at formidle de efterfølgende forlængelser af denne kontrakt, medmindre andre faktorer indikerer, at der foreligger et vedvarende forhandlingsmandat.

(jf. præmis 26 og 27 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Socialpolitik – tilnærmelse af lovgivningerne – overførsel af virksomheder – varetagelse af arbejdstagernes rettigheder – direktiv 77/187

(Rådets direktiv 77/187, art. 3, stk. 1)

Sammendrag

Artikel 3, stk. 1, i direktiv 77/187 om tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varetagelse af arbejdstagernes rettigheder i forbindelse med overførsel af virksomheder, bedrifter eller dele af bedrifter skal fortolkes således, at den, når arbejdskontrakten henviser til en kollektiv overenskomst, som overdrageren er bundet af, ikke er til hinder for, at erhververen, som ikke er part i en sådan overenskomst, ikke er bundet af kollektive overenskomster, der er indgået efter den overenskomst, som var gældende på tidspunktet for overførslen af bedriften.

Det fremgår nemlig på ingen måde af direktivets ordlyd, at fællesskabslovgiver har haft til hensigt at lade erhververen være bundet af andre kollektive overenskomster end den, der var gældende på tidspunktet for overførslen, og følgelig at pålægge efterfølgende at ændre arbejdsvilkårene ved anvendelse af en ny kollektiv overenskomst indgået efter overførslen, som erhververen ikke er part i. En sådan vurdering er i overensstemmelse med formålet med nævnte direktiv, som indskrænker sig til at varetage de af arbejdstagernes rettigheder og forpligtelser, som var gældende på tidspunktet for overførslen, og som ikke har til formål at beskytte blotte forventninger og dermed de hypotetiske fordele, der følger af de kollektive overenskomsters fremtidige udviklinger, ved at se bort fra erhververens interesser, idet denne bør være i stand til at foretage de tilpasninger og ændringer, der er nødvendige af hensyn til fortsættelsen af hans aktiviteter.

(jf. præmis 29, 31 og 37 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Institutionernes retsakter – tidsmæssig anvendelse – processuelle regler – materielle regler – sondring

(Rådets forordning nr. 2913/92, art. 217-232)

2. De Europæiske Fællesskabers egne indtægter – efteropkrævning af import- eller eksportafgifter

(Rådets forordning nr. 2913/92, art. 221, stk. 1)

3. De Europæiske Fællesskabers egne indtægter – efteropkrævning af import- eller eksportafgifter

(Rådets forordning nr. 2913/92, art. 221)

Sammendrag

1. Processuelle regler antages almindeligvis at finde anvendelse i samtlige tvister, der verserer på et givent ikrafttrædelsestidspunkt, til forskel fra materielretlige regler, der normalt fortolkes således, at de ikke omfatter forhold, som ligger forud for ikrafttrædelsen.

Det er derfor kun de processuelle regler i artikel 217-232 i forordning nr. 2913/92 om indførelse af en EF-toldkodeks, som finder anvendelse på en opkrævning iværksat efter den 1. januar 1994 (toldkodeksens ikrafttrædelsesdato) af en toldskyld, som opstod før denne dato.

Toldkodeksens artikel 221, stk. 3, skal i modsætning til artikel 221, stk. 1 og 2, anses for en materiel regel, og den kan derfor ikke finde anvendelse på opkrævning af en toldskyld, som opstod før den 1. januar 1994. Ved udløbet af fristen i denne bestemmelse forældes retten til efteropkrævning af toldskylden, jf. dog den i samme bestemmelse fastsatte undtagelse, hvilket svarer til, at selve toldskylden forældes og dermed ophører. Desuden præciseres det i toldkodeksens artikel 233, at opregningen af de forskellige grunde til ophør af toldskylden i artikel 233, litra a)-d), skal læses med forbehold af gældende bestemmelser om forældelse af toldskyld.

Hvis toldskylden opstod før den 1. januar 1994, kan den ikke være omfattet af forældelsesregler, som var gældende på denne dato, heller ikke selv om proceduren til opkrævning af toldskylden blev indledt efter den 1. januar 1994.

(jf. præmis 31, 40 og 42 samt domskonkl. 1 og 3)

2. Artikel 221, stk. 1, i forordning nr. 2913/92 om indførelse af en EF-toldkodeks foreskriver, at import- og eksportafgifter bogføres, før debitor underrettes om beløbets størrelse. Det fremgår således af denne bestemmelses ordlyd, der på ingen måde er uklar, at bogføringen, dvs. at afgiftsbeløbet indskrives af toldmyndighederne i regnskabsregistrene eller på anden måde, nødvendigvis skal gå forud for underretningen af debitor om import- eller eksportafgiftens størrelse.

(jf. præmis 46 og 49 samt domskonkl. 2)

3. Medlemsstaterne er ikke forpligtede til at vedtage særlige processuelle regler om den fremgangsmåde, hvorefter debitor skal underrettes om import- og eksportafgiftens størrelse i henhold til artikel 221 i forordning nr. 2913/92 om indførelse af en EF-toldkodeks, såfremt der gælder nationale generelle processuelle regler for, hvordan underretningen skal foretages, som sikrer, at debitor modtager passende oplysninger, og som giver denne mulighed for at varetage sine rettigheder med fuldt kendskab til sagen.

(jf. præmis 54 og domskonkl. 4)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Fri bevægelighed for personer – etableringsfrihed – skattelovgivning

(EF-traktaten, art. 52 (efter ændring nu art. 43 EF); EØS-aftalen, art. 31)

Sammendrag

EF-traktatens artikel 52 (efter ændring nu artikel 43 EF) og artikel 31 i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde skal fortolkes således, at de er til hinder for en medlemsstats lovgivning, hvorefter finansieringsudgifter, som afholdes af et moderselskab, der er fuldt skattepligtigt i denne medlemsstat, i forbindelse med erhvervelse af kapitalandele i et datterselskab, ikke er fradragsberettigede, hvis disse udgifter vedrører udbytte, som er skattefrit på grund af, at det hidrører fra et indirekte datterselskab med hjemsted i en anden medlemsstat eller i en stat, som er part i den nævnte aftale, hvorimod sådanne udgifter er fradragsberettigede, hvis de vedrører udbytte, som udloddes af et indirekte datterselskab, der er hjemmehørende i den samme medlemsstat som den, hvori moderselskabet har hjemsted, og som i realiteten også er skattefrit.

(jf. præmis 50 og domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – omsætningsafgifter – det fælles merværdiafgiftssystem – beskatningsgrundlag – indførsel af goder

(Rådets forordning nr. 2913/92, art. 29; Rådets direktiv 77/388, art. 2, nr. 2, og art. 11, punkt B, stk. 1)

2. Fælles toldtarif – toldværdi – transaktionsværdi – fastlæggelse

(Rådets forordning nr. 2913/92, art. 29)

Sammendrag

1. Da øen Jersey udgør en del af Fællesskabets toldområde, men ifølge sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter er et tredjelandsområde, er det en indførsel i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i sjette direktivs artikel 2, nr. 2, når et selskab etableret på Jersey leverer et gode til en kunde bosat i Det Forenede Kongerige. Ifølge direktivets artikel 11, punkt B, stk. 1, udgør beskatningsgrundlaget i dette tilfælde »den værdi, der fastsættes som toldværdien« i overensstemmelse med artikel 29 i forordning nr. 2913/92 om indførelse af en EF-toldkodeks.

Da der er tale om en transaktion, som består af flere elementer, kan de principper, der er fastsat i Domstolens praksis vedrørende omfanget af en sådan transaktion, der er momspligtig i en medlemsstat, ikke anvendes direkte med henblik på fastlæggelsen af de elementer i transaktionen, der skal tages hensyn til ved anvendelsen af toldkodeksens artikel 29.

(jf. præmis 17 og 22 samt domskonkl. 2)

2. Artikel 29 i forordning nr. 2913/92 om indførelse af en EF-toldkodeks skal fortolkes således, at betalingen for præstationen af tjenesteydelser såsom undersøgelse, konsultation eller anmodning om service med hensyn til kontaktlinser og for levering af varer, der består af de nævnte kontaktlinser, rensevæsker og etuier, tilsammen udgør »transaktionsværdien« i nævnte artikel 29’s forstand og derfor er toldpligtig, da der er tale om et globalt tilbud til en fast pris.

(jf. præmis 34 og 35 samt domskonkl. 1)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Institutionernes retsakter – forordninger – grundforordninger og gennemførelsesforordninger – gennemførelseskompetence tillagt af Rådet

(Rådets afgørelse 1999/468, art. 2)

2. Institutionernes retsakter – forordninger – grundforordninger og gennemførelsesforordninger – gennemførelseskompetence tillagt af Rådet

[Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 2152/2003, art. 17; Rådets afgørelse 1999/468, art. 2, litra a) og b)]

Sammendrag

1. Selv om kriterierne i artikel 2 i afgørelse 1999/468 om fastsættelse af de nærmere vilkår for udøvelsen af de gennemførelsesbeføjelser, der tillægges Kommissionen, ikke er bindende, skal fællesskabslovgiver, såfremt denne ved valget af udvalgsprocedure fraviger nævnte kriterier, begrunde sit valg.

(jf. præmis 32)

2. Ifølge artikel 2, litra b), første afsnit, i afgørelse 1999/468 om fastsættelse af de nærmere vilkår for udøvelsen af de gennemførelsesbeføjelser, der tillægges Kommissionen, bør forskriftsproceduren vælges, når der er tale om generelle foranstaltninger, der har til formål at gennemføre væsentlige bestemmelser i basisretsakter. Dette begreb står i modsætning til begrebet »forvaltningsforanstaltninger« i artikel 2, litra a). Disse forvaltningsforanstaltninger omfatter bl.a. foranstaltninger til gennemførelse af programmer med store budgetmæssige konsekvenser. Mens foranstaltninger af konkret indhold alene kan være omfattet af artikel 2, litra a), i den anden komitologi-afgørelse, kan generelle foranstaltninger falde ind under anvendelsesområdet for begge litraer i nævnte artikel.

I lyset af disse forskelle kan »forvaltningsforanstaltninger [vedrørende] gennemførelsen af programmer«, jf. artikel 2, litra a), dels være foranstaltninger af konkret indhold, der er vedtaget med dette formål for øje, dels være generelle foranstaltninger, der er snævert forbundet med disse programmer, og som indgår i en ramme, der er tilstrækkeligt udviklet i selve basisretsakten.

Forordning nr. 2152/2003 om overvågning af skovene og af miljøvekselvirkninger i Fællesskabet indeholder de væsentlige bestemmelser om Forest Focus-ordningen. Fællesskabslovgiver har derfor ikke fraveget de kriterier, der er opstillet i artikel 2, litra b), første afsnit, i afgørelse 1999/468, ved at undergive vedtagelsen af nævnte gennemførelsesforanstaltninger til Forest Focus-programmet forskriftsproceduren, eftersom grundforordningen skaber en bred og generel ramme og ikke indeholder sådanne væsentlige bestemmelser om dette program, at der kan vedtages forvaltningsforanstaltninger i henhold til denne afgørelses artikel 2, litra a).

(jf. præmis 34, 35, 38, 41 og 43-45)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Tilnærmelse af lovgivningerne – ensartede lovgivninger – industriel og kommerciel ejendomsret – patentret – supplerende beskyttelsescertifikat for lægemidler

[Rådets forordning nr. 1768/92, art. 1, litra b)]

2. Tilnærmelse af lovgivningerne – ensartede lovgivninger – industriel og kommerciel ejendomsret – patentret – supplerende beskyttelsescertifikat for lægemidler

[Rådets forordning nr. 1768/92, art. 1, litra b)]

Sammendrag

1. Da begrebet »aktiv ingrediens« i et lægemiddel ikke er defineret i forordning nr. 1768/92 om indførelse af et supplerende beskyttelsescertifikat for lægemidler, skal fastlæggelsen af betydningen og rækkevidden af disse ord ske under hensyn til den generelle sammenhæng, hvori de anvendes, og efter deres normale mening i sædvanlig sprogbrug.

(jf. præmis 17)

2. Artikel 1, litra b), i forordning nr. 1768/92 om indførelse af et supplerende beskyttelsescertifikat for lægemidler skal fortolkes således, at begrebet »sammensætning af aktive ingredienser i et lægemiddel« ikke omfatter en sammensætning, som består af to stoffer, hvoraf kun det ene har egne terapeutiske virkninger for en bestemt indikation, og hvor det andet stof gør det muligt at opnå en lægemiddelform for lægemidlet, der er nødvendig for den effektive terapeutiske virkning af det førstnævnte stof for denne indikation.

(jf. præmis 31 og domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Traktatbrudssøgsmål – sagens genstand – afgrænsning under den administrative procedure

(Art. 226 EF)

Sammendrag

Den begrundede udtalelse som omhandlet i artikel 226 EF skal indeholde en sammenhængende og detaljeret redegørelse for Kommissionens grunde til at antage, at den pågældende medlemsstat har tilsidesat en af sine forpligtelser efter traktaten. Den begrundede udtalelse og følgelig også søgsmålet, som alene kan støttes på anbringender eller søgsmålsgrunde, der er blevet påberåbt i den begrundede udtalelse, skal således sammenhængende og præcist redegøre for klagepunkterne, således at medlemsstaten og Domstolen utvetydigt forstår omfanget af den påståede tilsidesættelse af fællesskabsretten, hvilket er en nødvendig forudsætning for, at denne stat effektivt kan tage til genmæle, og at Domstolen kan efterprøve, om det påståede traktatbrud foreligger.

Et traktatbrudssøgsmål, som kun forelægger Domstolen én del af et retligt instrument, som er sammensat af to uadskillelige dele, og som derfor ikke opfylder de nævnte krav til at være sammenhængende og præcist, bør forkastes.

(jf. præmis 17, 18, 21, 23 og domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Annullationssøgsmål – fysiske eller juridiske personer – sag anlagt af en regional myndighed

(Art. 230, stk. 2 og 4, EF)

2. Annullationssøgsmål – fysiske eller juridiske personer – retsakter, som berører dem umiddelbart og individuelt

(Art. 230, stk. 4, EF; Rettens procesreglement, art. 113)

Sammendrag

1. En regional eller lokal myndigheds søgsmål kan ikke sidestilles med et søgsmål anlagt af en medlemsstat, da begrebet medlemsstat som omhandlet i artikel 230, stk. 2, EF kun omfatter regeringsmyndighederne i medlemsstaterne. Det kan ikke antages også at omfatte regionale regeringer eller andre regionale eller lokale myndigheder uden at gribe ind i den institutionelle ligevægt, der følger af traktaten. En regional eller lokal myndighed kan med hjemmel i artikel 230, stk. 4, EF, i det omfang den er en juridisk person i henhold til national ret, anlægge et søgsmål til prøvelse af beslutninger, der retter sig til den, samt beslutninger, som, skønt de er udfærdiget i form af en forordning eller en beslutning rettet til en anden person, dog berører den umiddelbart og individuelt.

En regional myndighed, der er angivet som ansvarlig for gennemførelsen af et projekt for Den Europæiske Fond for Regionaludvikling, kan ikke anses for at være umiddelbart og individuelt berørt af Kommissionens beslutning rettet til den pågældende medlemsstat vedrørende finansiel støtte fra fonden, som afviser medlemsstatens anmodning om en forlængelse af fristen for indgivelse af anmodninger om endelig betaling vedrørende denne støtte, og foretager en endelig afslutning heraf.

(jf. præmis 21, 24 og 30)

2. Den formalitetsindsigelse, der kan udledes af det kriterium, som betinger realitetspåkendelse af sagsanlæg fra fysiske eller juridiske personer til prøvelse af en beslutning, som ikke er rettet til dem, af, at de er umiddelbart og individuelt berørt af beslutningen, jf. artikel 230, stk. 4, EF, er en ufravigelig procesforudsætning, som Fællesskabets retsinstanser til enhver tid – selv af egen drift – kan efterprøve. Retten kan således med hjemmel i artikel 113 i Rettens procesreglement afvise en sag med denne begrundelse, selv om der ikke er fremsat en formalitetsindsigelse ved særskilt dokument af en af sagens parter.

(jf. præmis 36)