ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2)

Navnlig: a) Er PNR-direktivets artikel 3, nr. 9), sammenholdt med bilag II til PNR-direktivet, for så vidt som det heri bestemmes, at begrebet »grov kriminalitet« i den forstand, hvori udtrykket anvendes i PNR-direktivet, betegner overtrædelser, der er opført på listen i bilag II til PNR-direktivet, og som kan straffes med frihedsstraf eller en anden frihedsberøvende foranstaltning af en maksimal varighed på mindst tre år i henhold til en medlemsstats nationale ret, ud fra hensynet til den tilstrækkelige præcision og henset til kravet om proportionalitet forenelig med chartrets artikel 7 og 8? b) Er de passagerlisteoplysninger (herefter »PNR-oplysninger«), som skal videregives, for så vidt som det kræves, at navne [PNR-direktivets artikel 8, stk. 1, første punktum, sammenholdt med bilag I, nr. 4), til PNR-direktivet], oplysninger om bonusprogrammer [PNR-direktivets artikel 8, stk. 1, første punktum, sammenholdt med bilag I, nr. 8), til PNR-direktivet] og oplysningerne i et fritekstfelt med generelle bemærkninger [PNR-direktivets artikel 8, stk. 1, første punktum, sammenholdt med bilag I, nr. 12), til PNR-direktivet] videregives, tilstrækkeligt præcist angivet til at kunne begrunde et indgreb i chartrets artikel 7 og 8? c) Er det foreneligt med chartrets artikel 7 og 8 og PNR-direktivets formål, at der ud over oplysninger om passagerer også indsamles oplysninger om tredjeparter såsom rejsebureau/rejseagent [bilag I, nr. 9), til PNR-direktivet], personer, som er ansvarlige for mindreårige [bilag I, nr. 12), til PNR-direktivet], og medrejsende [bilag I, nr. 17), til PNR-direktivet]? d) Er PNR-direktivet, for så vidt som PNR-oplysninger om mindreårige flyrejsende i henhold til direktivet kan videregives, behandles og opbevares, foreneligt med chartrets artikel 7, 8 og 24? e) Er PNR-direktivets artikel 8, stk. 2, sammenholdt med bilag I, nr. 18), til PNR-direktivet, hvorefter API-oplysninger, også såfremt de er identiske med PNR-oplysningerne, videregives af luftfartsselskaberne til passageroplysningsenhederne i medlemsstaterne, henset til princippet om dataminimering forenelig med chartrets artikel 8 og 52? f) Er PNR-direktivets artikel 6, stk. 4, som retsgrundlag for fastlæggelsen af de kriterier, hvormed oplysningerne behandles (såkaldte mønstre), i tilstrækkelig grad et berettiget ved lov fastsat grundlag som omhandlet i chartrets artikel 8, stk. 2, og artikel 52 samt artikel 16, stk. 2, TEUF? g) Begrænser PNR-direktivets artikel 12 stadig indgrebet i chartrets artikel 7 og 8 til det strengt nødvendige, hvis de videregivne oplysninger opbevares ved passageroplysningsenhederne i medlemsstaterne i fem år? h) Medfører anonymiseringen som omhandlet i PNR-direktivets artikel 12, stk. 2, en reducering af personoplysningerne i det omfang, der er nødvendigt i henhold til chartrets artikel 8 og 52, hvis der kun er tale om en pseudonymisering, som til enhver tid kan omgøres? i) Skal chartrets artikel 7, 8 og 47 fortolkes således, at de kræver, at passagerer, hvis oplysninger af-anonymiseres i forbindelse med behandlingen af passageroplysningerne (PNR-direktivets artikel 12, stk. 3), underrettes herom og således har mulighed for domstolsprøvelse?
5)

Såfremt PNR-direktivet ikke tilsidesætter en trinhøjere regel (jf. Verwaltungsgericht Wiesbaden (forvaltningsdomstolen i Wiesbaden), dom af 13.5.2020, Az. 6 K 805/19.WI) og dermed finder anvendelse: a) Skal PNR-direktivets artikel 7, stk. 4 og 5, fortolkes således, at de er til hinder for en national lovgivning i en medlemsstat (her § 6, stk. 4, i lov om passageroplysninger), som gør det muligt for myndighederne i den pågældende medlemsstat, når de varetager retshåndhævende opgaver, også at behandle de videregivne PNR-oplysninger med henblik på andre formål end at forhindre, opdage, efterforske og retsforfølge terrorhandlinger og grov kriminalitet, hvis oplysningerne også ved inddragelse af yderligere informationer giver anledning til mistanke om en anden konkret overtrædelse (såkaldt bifangst)? b) Er en medlemsstats praksis med at optage en myndighed (her Bundesamt für Verfassungsschutz (forbundsmyndigheden for efterretningstjenesten)), der i henhold til national lovgivning (her § 5, stk. 1, sammenholdt med § 3, stk. 1, i Gesetz über die Zusammenarbeit des Bundes und der Länder in Angelegenheiten des Verfassungsschutzes und das Bundesamt für Verfassungsschutz (lov om samarbejdet mellem forbund og delstater i forhold vedrørende efterretningstjenesten og om forbundsmyndigheden for efterretningstjenesten)) på grund af et nationalt krav om adskillelse ikke har politimæssige beføjelser, på listen over de kompetente myndigheder som omhandlet i PNR-direktivets artikel 7, stk. 1, forenelig med PNR-direktivets artikel 7, stk. 2?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Consiglio di Stato (Italien) den 30. marts 2020 — Rad Service Srl Unipersonale m.fl. mod Del Debbio SpA m.fl.

(Sag C-210/20)

(2020/C 279/38)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Consiglio di Stato

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: Rad Service Srl Unipersonale, Cosmo Ambiente Srl og Cosmo Scavi Srl

Sagsøgte: Del Debbio SpA, Gruppo Sei Srl, Ciclat Val di Cecina Soc. Coop. og Daf Costruzioni Stradali Srl, i egenskab af mandatar i den midlertidige virksomhedssammenslutning stiftet sammen med GARC SpA og Edil Moter Srl

Præjudicielt spørgsmål

Er artikel 63 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/24/EU af 26. februar 2014 (1), der vedrører adgangen til udnyttelse af andre enheders kapacitet, sammenholdt med princippet om etableringsfriheden og princippet om den frie udveksling af tjenesteydelser i artikel 49 og 56 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde (TEUF) til hinder for anvendelsen af den italienske lovgivning om udnyttelse af andre enheders kapacitet og udelukkelse fra udbudsprocedurer, der findes i artikel 89, stk. 1, fjerde punktum, i loven om offentlige kontrakter, dvs. lovdekret nr. 50 af 18. april 2016, hvorefter den ordregivende myndighed altid skal udelukke tilbudsgiveren fra en udbudsprocedure, hvis dennes hjælpevirksomhed indgiver urigtige erklæringer angående eksistensen af endelige straffedomme, som potentielt kan udgøre en indikation på en alvorlig forsømmelse i forbindelse med udøvelsen af erhvervet, uden at tilbudsgiveren pålægges eller gives mulighed for at udpege en anden egnet hjælpevirksomhed, som erstatter den førstnævnte, sådan som det derimod er fastsat for de øvrige tilfælde, hvor de enheder, hvis kapacitet tilbudsgiveren agter at basere sig på, ikke opfylder et relevant udvælgelseskriterium, eller med hensyn til hvilke der foreligger obligatoriske udelukkelsesgrunde?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/24/EU af 26.2.2014 om offentlige udbud og om ophævelse af direktiv 2004/18/EF (EUT 2014, L 94, s. 65).
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Högsta förvaltningsdomstolen (Sverige) den 9. juni 2020 — Skatteverket mod Skellefteå Industrihus Aktiebolag

(Sag C-248/20)

(2020/C 279/45)

Processprog: svensk

Den forelæggende ret

Högsta förvaltningsdomstolen

Parter i hovedsagen

Appellant: Skatteverket

Appelindstævnt: Skellefteå Industrihus Aktiebolag

Konklusion

Er det foreneligt med momsdirektivet (1), navnlig artikel 137, 168, 184-187, 189 og 192, at en ejendomsejer, som har fået tilladelse til frivillig momsregistrering i opførelsesfasen af en bygning, og som har fradraget indgående afgift af erhvervelser, der vedrører byggeriet, øjeblikkeligt skal tilbagebetale hele den indgående afgift med tillæg af rente, under henvisning til, at den frivillige momsregistrering ophører på grund af, at byggeprojektet afbrydes inden bygningen står færdig, og der dermed ikke finder nogen udlejning sted?

(1) Rådets direktiv 2006/112/EF af 28.11.2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (EUT 2006, L 347, s. 1).
3.

Såfremt begge luftfartsselskaber skal anses for det »transporterende luftfartsselskab« i henhold til artikel 5, stk. 1, litra c), og artikel 7, stk. 1, i forordning (EF) nr. 261/2004: Kan passageren vælge, hvilket af de to luftfartsselskaber vedkommende vil rette sit krav imod?
1)

Skal bestemmelserne i forordning (EU) nr. 1215/2012 (1), særligt artikel 25, artikel 17, stk. 3, og artikel 19, i givet fald også under hensyntagen til artikel 67, fortolkes således, at de er til hinder for en urimelighedskontrol af internationale værnetingsaftaler, jf. henholdsvis direktiv 93/13/EØF (2) og den pågældende nationale gennemførelseslovgivning?
2)

Skal EU-retten i lyset af besvarelsen af det første spørgsmål fortolkes således, at den er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, hvorefter staten, gennem dennes egne skatteorganer, hvad angår de samme faktiske handlinger i form af afgiftsunddragelse inden for rammerne af den administrative procedure kan beslutte ikke at tage hensyn til betaling af et beløb for skade som følge af et strafbart forhold, der samtidig dækker det afgiftsmæssige tab, således at den afgiftspligtige ikke kan råde over dette beløb i en bestemt periode, og herefter under den samme administrative procedure kan fastsætte yderligere afgiftsforpligtelser for den afgiftspligtige også hvad angår den allerede indfriede gæld?
2)

Kræver det lighedsprincip, der er knæsat i artikel 20 og artikel 31 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, at den normale varighed af natarbejde på syv timer, der i den nationale lovgivning er fastsat for arbejdstagere i den private sektor, ligeledes skal gælde for ansatte i den offentlige sektor, herunder politibetjente og brandmænd?
3)

Hvilke virkninger har — i forbindelse med fortolkning af disse bestemmelser i artikel 14, stk. 1, litra a), første punktum, i direktiv 2008/9/EF, sammenholdt med artikel 167 og 178 i direktiv 2006/112/EF — annullation af oprindelige fakturaer og udstedelse af nye fakturaer vedrørende varekøb før »tilbagebetalingsperioden« på udøvelsen af retten til tilbagebetaling af moms af disse køb? I denne henseende er det nødvendigt at afklare, hvorvidt modtagerens udøvelse af retten til at anmode om tilbagebetaling af moms af køb, såfremt leverandøren annullerer de oprindelige fakturaer vedrørende varekøb og udsteder nye fakturaer på et senere tidspunkt, skal stå i relation til datoen for de nye fakturaer. I denne sammenhæng skal det bemærkes, at annullationen af de oprindelige fakturaer og udstedelsen af de nye fakturer ikke kontrolleres af modtageren, men udelukkende afhænger af leverandørens skøn.
2)

Skal artikel 5, stk. 1, i direktiv 2001/23 fortolkes således, at betingelsen, hvorefter »konkursbehandling eller en anden tilsvarende insolvensbehandling […] under tilsyn af en kompetent offentlig myndighed«, er opfyldt, såfremt overførslen af (en del af) virksomheden forberedes i en pre-pack-procedure forud for konkurserklæringen og først sker efter konkurserklæringen, og (i) dette forud for konkurserklæringen kontrolleres af en påtænkt kurator og en påtænkt rechter-commissaris, der begge er udpeget af retten, men som ikke råder over lovbestemte beføjelser (ii) den påtænkte kurator efter nederlandsk ret, forud for konkurserklæringen, skal lade sig lede af hensynet til samtlige kreditorer samt samfundshensyn såsom bevarelse af arbejdspladserne, og den af retten udpegede påtænkte rechter-commissaris skal føre tilsyn hermed, (iii) de opgaver, der påhviler den påtænkte kurator og den påtænkte rechter-commissaris ikke adskiller sig fra de opgaver, der påhviler en kurator og rechter-commissaris ved en konkurs, (iv) den aftale, på grundlag af hvilken virksomheden overføres, og som er forberedt under en pre-pack-procedure, først indgås og gennemføres efter konkurserklæringen, (v) retten samtidigt med konkurserklæringen kan udnævne en anden end den påtænkte kurator og påtænkte rechter-commissaris til kurator og rechter-commissaris, og (vi) der for kurator og rechter-commissaris gælder de samme krav til objektivitet og uafhængighed som ved en konkurs, hvor der ikke forinden har fundet en pre-pack-procedure sted, og kurator og rechter-commissaris uanset omfanget af deres medvirken forud for konkurserklæringen, på grund af deres lovbestemte hverv har pligt til at afgøre, om den før konkurserklæringen forberedte overførsel af (en del af) virksomheden er i alle kreditorers interesse, og såfremt dette spørgsmål besvares benægtende, bestemme, at overførslen ikke må finde sted, mens de når som helst af andre grunde, eksempelvis samfundsmæssige hensyn såsom bevarelse af arbejdspladserne er beføjet til at modsætte sig overførslen og bestemme, at den før konkurserklæringen forberedte overførsel af (en del af) virksomheden ikke må finde sted?
1)

Med hensyn til fortolkningen af artikel 8 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 593/2008 (1) af 17. juni 2008 om lovvalgsregler for kontraktlige forpligtelser (Rom I)[:] Er det forhold, at der er foretaget et lovvalg med hensyn til den lov, der skal anvendes på den individuelle arbejdsaftale, til hinder for anvendelsen af loven i det land, hvori arbejdstageren sædvanligvis har udført sit arbejde, eller udelukker det forhold, at der er foretaget et lovvalg anvendelsen af forordningens artikel 8, stk. 1, andet punktum?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af cour d’appel de Paris (Frankrig) den 30. juni 2020 — IB mod FA

(Sag C-289/20)

(2020/C 297/45)

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Cour d’appel de Paris

Parter i hovedsagen

Appellant: IB

Indstævnt: FA

Præjudicielt spørgsmål

Når det som i det foreliggende tilfælde af de faktiske omstændigheder fremgår, at en af ægtefællerne tilbringer sit liv i to medlemsstater, kan den pågældende da anses for at have sit sædvanlige opholdssted, som omhandlet i artikel 3 i forordning nr. 2201/2003 (1) og i forbindelse med anvendelsen af denne artikel, i to medlemsstater, således at retterne i begge medlemsstater har kompetence til at træffe afgørelse om skilsmissen, hvis betingelserne i denne artikel er opfyldt i disse to medlemsstater?

(1) Rådets forordning (EF) nr. 2201/2003 af 27.11.2003 om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar og om ophævelse af forordning (EF) nr. 1347/2000 (EUT 2003, L 338, s. 1).
Appel iværksat den 23. juli 2020 af easyJet Airline Co. Ltd til prøvelse af dom afsagt af Retten (Første Udvidede Afdeling) den 13. maj 2020 i sag T-8/18, easyJet Airline mod Kommissionen

(Sag C-343/20 P)

(2020/C 297/50)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: easyJet Airline Co. Ltd (ved avocat J. Rivas Andrés og abogada A. Manzaneque Valverde)

Den anden part i appelsagen: Europa-Kommissionen

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Den appellerede dom ophæves, og/eller Kommissionens afgørelse (EU) 2017/1861 af 29. juli 2016 om Italiens statsstøtte SA33983 (2013/C) (ex 2012/NN) (ex 2011/N) — Italien — Kompensation til lufthavne på Sardinien for forpligtelser til offentlig tjeneste annulleres, for så vidt som den vedrører appellanten (1).

— Subsidiært ophæves den appellerede dom, og sagen hjemvises til fornyet behandling ved Retten.

— Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne, herunder omkostningerne i første instans.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanten har påstået den appellerede dom ophævet af følgende fire grunde:

For det første er den appellerede dom behæftet med en retlig fejl som følge af en sammenblanding af to af betingelserne for, at der foreligger statsstøtte (statsmidler og fordel).

For det andet er den appellerede dom behæftet med en retlig fejl, idet det blev fastslået, at kriteriet om den private aktør i en markedsøkonomi ikke kunne finde anvendelse i det foreliggende tilfælde. Retten begik en fejl, da den konkluderede, at lufthavnsoperatørerne ikke bidrog væsentligt med egne midler og ikke handlede som private aktører i en markedsøkonomi. Hertil kommer, at den appellerede doms begrundelse med hensyn til, at kriteriet om den private erhvervsdrivende ikke fandt anvendelse, indebar en tilsidesættelse af artikel 345 TEUF, ligebehandlingsprincippet og forbuddet mod forskelsbehandling samt easyJet’s ret til forsvar.

For det tredje er den appellerede dom behæftet med en retlig fejl, idet det blev fastslået, at lufthavnsoperatørerne handlede som rene »mellemmænd« for regionen Sardinien.

For det fjerde er den appellerede dom behæftet med en retlig fejl for så vidt angår identificeringen af: (i) den regionale ordnings endelige støttemodtagere; (ii) den indirekte fordel, og (iii) ordningens følgevirkninger.

(1) EUT 2017, L 268, s. 1.
2)

For så vidt som den ovenfor anførte [EU]-lovgivning ikke er til hinder for den i det første spørgsmål omhandlede nationale lovgivning, kan bestemmelserne i artikel 4, stk. 1, litra a) og c), samt artikel 9, stk. 1, i forordning (EU) nr. 1307/2013 af 17. december 2013 da fortolkes således, at begrebet »aktiv landbruger« kan omfatte en juridisk person, som har indgået en koncessionsaftale under omstændigheder som de i tvisten i hovedsagen omhandlede og bruger dyr i kraft af aftaler om brugslån, hvormed fysiske personer i egenskab af långivere omkostningsfrit stiller de dyr, som de bruger i egenskab af dyreejere, til rådighed for låntagerne med henblik på brug til græsning i aftalte perioder på de græsningsarealer, som stilles til rådighed for låntagerne?
1)

Skal artikel 17, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/88/EF (1) af 4. november 2003 om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden fortolkes således, at arbejdstageren ikke mister sin løn eller en del heraf, fordi han har udøvet sin ret til årlig ferie?« Eller skal denne bestemmelse fortolkes således, at arbejdstageren beholder sin løn, når han udøver sin ret til årlig ferie, uanset årsagen til, at han ikke arbejder i ferien?
1)

Er bestemmelserne i artikel 2, nr. 23), og artikel 19 i Kommissionens delegerede forordning (EU) nr. 6[4]0/2014 (1) om supplerende regler til Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1306/2013 for så vidt angår det integrerede forvaltnings- og kontrolsystem, betingelserne for afslag eller tilbagetrækning af betalinger og administrative sanktioner vedrørende direkte betalinger, støtte til udvikling af landdistrikterne og krydsoverensstemmelse til hinder for en national lovgivning, der under omstændigheder som de i tvisten i hovedsagen omhandlede anvender administrative sanktioner i tilfælde af anmeldelse af for stort et areal over for den landbruger, som ikke opfylder kravene for støtteberettigelse for det overskydende areal, eftersom denne anvender et areal bestemt til akvakulturanlæg, som landbrugeren har til rådighed i kraft af en koncessionsaftale, til landbrugsaktiviteter uden at kunne bevise at have koncessionsgiverens godkendelse til anvendelse af arealet som landbrugsareal?
a)

Udgør den rumænske stats vedtagelse af bestemmelser, der til fordel for to selskaber, hvori staten er majoritetsaktionær, fastsætter, at a.1. disse to selskaber tildeles prioriteret adgang ved lastfordelingen, samt at transmissionssystemoperatøren har pligt til at købe systembærende ydelser af dem, og at a.2. elektricitet produceret af disse to selskaber tildeles garanteret adgang til elnettene med henblik på at sikre disse selskabers uafbrudte drift, statsstøtte som omhandlet i artikel 107 TEUF, dvs. er der tale om en foranstaltning, som er finansieret af staten eller ved hjælp af statsmidler, har selektiv karakter og kan påvirke samhandelen mellem medlemsstaterne? Såfremt spørgsmålet besvares bekræftende, var denne statsstøtte da anmeldelsespligtig i medfør af artikel 108, stk. 3, TEUF?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal du travail francophone de Bruxelles (Belgien) den 25. juni 2020 — CO, ME, GC og 42 andre mod MJ, Europa-Kommissionen, Tjenesten for EU’s Optræden Udadtil (EU-Udenrigstjenesten), Rådet for Den Europæiske Union og Eulex Kosovo

(Sag C-283/20)

(2020/C 297/43)

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Tribunal du travail francophone de Bruxelles

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: CO, ME, GC og 42 andre

Sagsøgte: MJ, Europa-Kommissionen, Tjenesten for EU’s Optræden Udadtil (EU-Udenrigstjenesten), Rådet for Den Europæiske Union og Eulex Kosovo

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 8.3 og artikel 10.3 i Rådets fælles aktion 2008/124/FUSP af 4. februar 2008 om Den Europæiske Unions retsstatsmission i Kosovo, EULEX KOSOVO (1) inden dennes ændring ved Rådets afgørelse 2014/349/FUSP af 12. juni 2014 (2), om fornødent sammenholdt med alle andre bestemmelser, der måtte være relevante, fortolkes således, at de tildeler missionschefen, personligt og for egen regning, egenskab af arbejdsgiver for det internationale civile personale ansat i EULEX KOSOVO’s tjeneste i perioden inden den 12. juni 2014, eller, navnlig under hensyntagen til artikel 8.5 og artikel 9.3 i fælles aktion 2008/124/FUSP inden dennes ændring af 12. juni 2014, således, at den tildeler egenskaben af arbejdsgiver til Den Europæiske Union og/eller til en institution i Den Europæiske Union, såsom Europa-Kommissionen, Tjenesten for EU’s Optræden Udadtil, Rådet for Den Europæiske Union eller enhver anden eventuel institution, for hvis regning missionschefen måtte have handlet indtil denne dato i henhold til et mandat, en delegation af beføjelser eller enhver anden form for repræsentation, som i givet fald må fastlægges?

(1) EUT 2008, L 42, s. 92.

(2) Afgørelse om ændring af fælles aktion 2008/124/FUSP om Den Europæiske Unions retsstatsmission i Kosovo, EULEX KOSOVO (EUT 2014, L 174, s. 42).
1)

Skal artikel 393 i direktivet af 28. november 2006 (1) fortolkes således, at anvendelsen af fortjenstmargenordningen forbeholdes transaktioner i form af leveringer af fast ejendom, hvis erhvervelse er blevet pålagt moms, uden at den afgiftspligtige person, der videresælger denne faste ejendom, har haft ret til at foretage fradrag for denne afgift? Eller tillader denne bestemmelse, at denne ordning anvendes på transaktioner i form af levering af fast ejendom, hvis erhvervelse ikke har været pålagt moms, enten fordi denne erhvervelse ikke er omfattet af bestemmelsens anvendelsesområde, eller fordi den, selv om den er omfattet af dette anvendelsesområde, alligevel er fritaget for moms?
C 287/27

Appel iværksat den 4. februar 2020 af Billa AG til prøvelse af dom afsagt af Retten (Niende Afdeling) den 4. december 2019 i sag T-524/18, Billa AG mod EUIPO

(Sag C-61/20 P)

(2020/C 287/41)

Processprog: engelsk

Den Europæiske Unions Domstol (Afdelingen for bevilling af appel) har ved kendelse af 28. maj 2020 besluttet, at appellen ikke admitteres, og truffet afgørelse om, at Billa AG bærer sine egne omkostninger.
C 287/27

Appel iværksat den 28. april 2020 af Fabryki Mebli »Forte« S.A. til prøvelse af dom afsagt af Retten (Femte Afdeling) den 27. februar 2020 i sag T-159/19 — Bog-Fran mod EUIPO — Fabryki Mebli »Forte«

(Sag C-183/20 P)

(2020/C 287/42)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Fabryki Mebli »Forte« S.A. (ved adwokat H. Basiński)

De andre parter i appelsagen: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO) og Bog-Fran sp. z o.o. sp.k

Domstolen (Afdelingen for bevilling af appel) fastslog ved kendelse af 16. juli 2020, at appellen ikke admitteres, og tilpligtede Fabryki Mebli »Forte« S.A. at bære sine egne omkostninger.