Det væsentlige i det fortolkningsspørgsmål, som er forelagt Domsto len i denne sag, kan sammenfattes således: kan en medlemsstat i henhold til fællesskabsreglerne om social sikring af vandrende arbejdstagere anvende en regel i sin egen lovgivning om forbud mod dobbelte sociale ydelser overfor en arbejdstager, som både har erhvervet ret til en invalidepension på grundlag af fællesskabsreglerne og ret til en anden pension fra en tredjestat?

De væsentlige faktiske omstændigheder, der ligger til grund for sagen, er følgende:

Kaucic, som var italiensk statsborger, arbejdede i tre lande: fra 1929 til 1940 i 501 uger i Belgien, fra 1941 til 1945 i 42 måneder i Østrig, og fra 1949 til 1957 i 323 uger i Italien. Efter at være blevet ramt af arbejdsudygtighed i 1957 erhvervede han ret til to invalidepensioner; den ene fra den kompetente østrigske institution (fra 1. oktober 1957), således at han faldt ind under en bilateral konvention mellem Østrig og Italien, der muliggør sammenlægning af de arbejdsperioder, der er tilbagelagt i de to lande; den anden fra de italienske og belgiske sikrings-myndigheder (fra 1. januar 1958) i medfør af fællesskabsforordningerne nr. 3 og 4. Pensionsbeløbet fra den italienske institution blev i virkeligheden erstattet med det forholdsmæssige beløb, som skulle udredes i henhold til den italienskøstrigske aftale, idet dette sidste var det højeste af de to beløb. Det skete i henhold til en principbeslutning, som blev truffet af EØF's administrative Kommission for vandrende arbejdstageres sociale sikring under dennes 51. møde (januar 1964).

Kaucic fik indtil 31. december 1963 udbetalt den forholdsmæssige belgiske andel af denne anden pension, uden nedsættelse, skønt han samtidig oppebar pension fra Østrig. Men fra 1. januar 1964 ændrede Institut national d'assurance maladie-invalidité (INAMI) den forholdsmæssige andel af den belgiske pension ved at trække den østriske pension fra dette beløb og fordele forskellen forholdsmæssigt. INAMI gik herved ud fra en beregning af den »teoretiske« belgiske pension (dvs. den pension som Kaucic ville have været berettiget til i medfør af belgisk lovgivning, såfremt de perioder, der var tilbagelagt i Italien, var blevet tilbagelagt i Belgien. Beregningen blev foretaget i medfør af artikel 70, stk. 2 i den belgiske lov af 9. august 1964 (hvorved der blev indført en lovpligtig syge- og invalideforsikringsordning), hvori det hedder at »ydelser efter denne lov [tilkendes] kun i henhold til de af kongen fastsatte betingelser, når den skade, som der gennem ydelserne søges opretning for, er omfattet af de almindelige erstatningsregler eller andre regler. I disse tilfælde udbetales forsikringsydelserne ikke udover den erstatning, der ydes i henhold til disse andre regler, men udredes kun i det omfang, der ikke ydes fuld erstatning for den skade, der er omfattet af disse andre regler…«

Denne afgørelse fra INAMI indbragte Kaucic for Tribunal du Travail i Bruxelles, hvor han ikke fik medhold. Efter at Kaucic var afgået ved døden i december 1973 indankede hans børn afgørelsen for Cour de Travail i Bruxelles, som stadfæstede den. Søstrene Kaucic indgav herefter kassationsanke mod dommen i anden instans, og Cour de Cassation besluttede ved dom af 16. juni 1976 i medfør af Rom-traktatens artikel 177 at forelægge Domstolen følgende spørgsmål:

»Udelukker artikel 27, stk. 1 og artikel 28, stk. 1 i forordning nr. 3 af 25. september 1958 fra Rådet for Det europæiske økonomiske Fællesskab vedrørende social sikring af vandrende arbejdstagere, at en medlemsstats institution anvender regler i sin egen lovgivning om udbetaling af ydelser i henhold til denne lovgivning samtidig med ydelser, i henhold til en tredjestats lovgivning, og udelukker de anførte bestemmelser navnlig, at artikel 70, stk. 2 i den belgiske lov af 9. august 1963 kan finde anvendelse, når der både skal udredes en ydelse af den belgiske institution og af den østrigske stat, med hvem Belgien ikke har indgået nogen bilateral konvention om social sikring, navnlig således at den belgiske institution ikke kan bringe nævnte artikel 70, stk. 2 i anvendelse ved beregningen af den teoretiske ydelse, som ansøgeren ville have været berettiget til, såfremt alle de i henhold til artikel 27 i forordning nr. 3 sammenlagte forsikringsperioder eller hermed ligestillede perioder udelukkende havde været tilbagelagt efter belgisk lovgivning.«