ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Sag C-500/16

Caterpillar Financial Services sp. z o.o.

mod

Dyrektor Izby Skarbowej w Warszawie

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Naczelny Sąd Administracyjny)

»Præjudiciel forelæggelse – skatter og afgifter – det fælles merværdiafgiftssystem (moms) – direktiv 2006/112/EF – artikel 135, stk. 1, litra a) – fritagelser – afgifter, som er opkrævet i strid med EU-retten – hindringer for tilbagebetaling af for meget opkrævet moms – artikel 4, stk. 3, TEU – ækvivalensprincippet, effektivitetsprincippet og princippet om loyalt samarbejde – rettigheder tillagt borgerne – udløb af forældelsesfristen for afgiftsskylden – virkningerne af en dom afsagt af Domstolen – retssikkerhedsprincippet«

Sammendrag – Domstolens dom (Anden Afdeling) af 20. december 2017

EU-ret – direkte virkning – nationale afgifter, der er uforenelige med EU-retten – tilbagebetaling – betingelser – anvendelse af national ret – betingelser – overholdelse af ækvivalens- og effektivitetsprincippet – afgift, der ved Domstolens dom afsagt efter udløbet af den forældelsesfrist, som finder anvendelse på krav om tilbagebetaling, er erklæret for betalt med urette – anvendelse af nævnte frist – lovlighed

(Art. 4, stk. 3, TEU)

Ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet, sammenholdt med artikel 4, stk. 3, TEU, skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, der gør det muligt at afvise et krav om tilbagebetaling af for meget opkrævet merværdiafgift (moms), når dette krav er blevet fremsat af den afgiftspligtige person efter udløbet af en forældelsesfrist på fem år, selv om det følger af en dom fra Domstolen afsagt efter udløbet af nævnte frist, at den moms, som var genstand for nævnte krav om tilbagebetaling, ikke skulle svares.

(jf. præmis 52 og domskonkl.)
Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at det ikke er til hinder for en national lovgivning, hvorefter den obligatoriske slettelse fra registret for merværdiafgift (moms) af et selskab, hvis opløsning er blevet bestemt ved en retsafgørelse, medfører en forpligtelse til at beregne den indgående moms, som skal betales eller er betalt af eksisterende aktiver på datoen for selskabets opløsning, og at indbetale momsen til staten, på den betingelse, at dette selskab ikke længere foretager økonomiske transaktioner efter sin opløsning.

Ved ophør af et selskabs afgiftspligtige økonomiske virksomhed, med undtagelse af de tilfælde, hvor der til et selskab sker hel eller delvis overdragelse af en samlet formuemasse som omhandlet i momsdirektivets artikel 19, fastsætter dette direktiv udtrykkeligt i artikel 18, litra c), at det forhold, at en afgiftspligtig person eller personer, som indtræder i hans rettigheder, ligger inde med varer, kan sidestilles med levering af varer mod vederlag, såfremt disse varer har givet ret til fradrag.

Domstolen har fremhævet, at denne artikel 18, litra c), omfatter ophør med afgiftspligtig økonomisk virksomhed i almindelighed uden sondring mellem grundene til eller omstændighederne ved dette ophør, undtagen den i foregående præmis nævnte undtagelse, og at det følgelig ligeledes omfatter ophør af en afgiftspligtig økonomisk virksomhed, der skyldes slettelse af den afgiftspligtige person af momsregistret (dom af 8.5.2013, Marinov,C-142/12, EU:C:2013:292, præmis 26 og 28).

Som det fremgår af selve ordlyden af momsdirektivets artikel 18, litra c), og af det formål, der forfølges med denne bestemmelse, gælder denne analyse imidlertid kun i den situation, hvor den berørtes afgiftspligtige økonomiske virksomhed er ophørt, og hvor den berørte ikke længere foretager afgiftspligtige transaktioner.

(jf. præmis 36, 37, 40 og 48 samt domskonkl. 1)
Sag C-529/16

Hamamatsu Photonics Deutschland GmbH

mod

Hauptzollamt München

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Finanzgericht München)

»Præjudiciel forelæggelse – den fælles toldtarif – toldkode – artikel 29 – toldværdiansættelse – grænseoverskridende transaktioner mellem forbundne virksomheder – forudgående aftale vedrørende afregningspriser – aftalt afregningspris, der består af et tidligere faktureret beløb og en standardregulering, der foretages efter udløbet af opgørelsesperioden«

Sammendrag – Domstolens dom (Første Afdeling) af 20. december 2017

Toldunion – den fælles toldtarif – toldværdi – transaktionsværdi – fastsættelse – aftalt transaktionsværdi, der består af et tidligere faktureret beløb og en standardregulering, der foretages efter udløbet af opgørelsesperioden – ikke omfattet

(Rådets forordning nr. 2913/92, art. 28-31)

Artikel 28-31 i Rådets forordning (EØF) nr. 2913/92 af 12. oktober 1992 om indførelse af en EF-toldkodeks, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 82/97 af 19. december 1996, skal fortolkes således, at de ikke tillader, at en aftalt transaktionsværdi, der består af dels et tidligere faktureret og anmeldt beløb, dels en standardregulering, der foretages efter udløbet af opgørelsesperioden, lægges til grund som toldværdi, uden at det er muligt at vide, om reguleringen ved opgørelsesperiodens udløb skal ske i opadgående eller nedadgående retning.

(jf. præmis 35 og domskonkl.)
Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/29/EF af 22. maj 2001 om harmonisering af visse aspekter af ophavsret og beslægtede rettigheder i informationssamfundet, og navnlig dets artikel 5, stk. 2, litra b), skal fortolkes således, at det er til hinder for en national lovgivning, der tillader, at en erhvervsvirksomhed udbyder cloud computing-tjenester til fjernstyret videooptagelse til privatpersoner med henblik på privatkopiering af ophavsretligt beskyttede værker og aktivt medvirker i forbindelse med optagelsen af disse kopier uden rettighedshaverens samtykke.

Det følger nemlig af artikel 3 i direktiv 2001/29, at enhver overføring til almenheden, herunder tilrådighedsstillelse af beskyttede værker eller frembringelser, kræver tilladelse fra rettighedshaveren, og retten til overføring af værker til almenheden skal, således som det fremgår af 23. betragtning til direktivet, forstås bredt og omfatter enhver form for trådbunden eller trådløs transmission eller retransmission af et værk til almenheden, herunder udsendelse i radio og fjernsyn. I nærværende sag optager tjenesteyderen i hovedsagen radio- og fjernsynsudsendelserne og stiller dem til rådighed for sine kunder via internettet. For det første er det åbenbart, at alle de personer, som tjenesteyderen henvender sig til, udgør en »almenhed« som omhandlet i den i nærværende doms præmis 45 nævnte retspraksis. For det andet finder den oprindelige transmission, der foretages af radio- og tv-selskabet på den ene side, og den transmission, der foretages af tjenesteudbyderen i hovedsagen på den anden side, sted under specifikke tekniske forhold efter en forskellig form for transmission af værkerne, og hver enkelt er rettet mod sit publikum (jf. i denne retning dom af 7.3.2013, ITV Broadcasting m.fl.,C-607/11, EU:C:2013:147, præmis 39). De omhandlede transmissioner udgør dermed forskellige overføringer til almenheden, og hver enkelt af dem skal derfor have tilladelse fra de berørte rettighedshavere.

(jf. præmis 40, 46-49 og 54 samt domskonkl.)
Artikel 9, 10, 13 og 14 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/72/EF af 13. juli 2009 om fælles regler for det indre marked for elektricitet og om ophævelse af direktiv 2003/54/EF, artikel 3 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 714/2009 af 13. juli 2009 om betingelserne for netadgang i forbindelse med grænseoverskridende elektricitetsudveksling og om ophævelse af forordning (EF) nr. 1228/2003, artikel 2, nr. 3), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1227/2011 af 25. oktober 2011 om integritet og gennemsigtighed på engrosenergimarkederne, sammenholdt med tredje betragtning til denne forordning og artikel 1, stk. 3, i Kommissionens forordning (EU) 2015/1222 24. juli 2015 om fastsættelse af retningslinjer for kapacitetstildeling og håndtering af kapacitetsbegrænsninger er under sådanne omstændigheder som de i hovedsagen omhandlede ikke til hinder for en national lovgivning, der begrænser antallet af personer, der tildeles en licens til transmission af elektricitet på et bestemt område.

(jf. præmis 50 og domskonkl.)
Sag C-560/16

E.ON Czech Holding AG

mod

Michael Dědouch m.fl.

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Nejvyšší soud)

»Præjudiciel forelæggelse – forordning (EF) nr. 44/2001 – retternes kompetence på det civil- og handelsretlige område – enekompetence – artikel 22, nr. 2) – gyldighed af beslutninger truffet af et selskabs organer eller af juridiske personer, der har hjemsted på en medlemsstats område – enekompetence for retterne i denne medlemsstat – beslutning truffet på et selskabs generalforsamling om tvungen overdragelse af kapitalandele tilhørende dette selskabs mindretalsaktionærer til hovedaktionæren heri, og om fastsættelse af størrelsen af det vederlag, som hovedaktionæren skal betale til dem – retssag om efterprøvelse af rimeligheden af dette vederlag«

Sammendrag – Domstolens dom (Første Afdeling) af 7. marts 2018

Samarbejde om civilretlige spørgsmål – retternes kompetence og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område – forordning nr. 44/2001 – enekompetence – tvister vedrørende selskaber og juridiske personer – kompetence for retterne i den medlemsstat, hvor et selskab har hjemsted – rækkevidde – sag om efterprøvelse af rimeligheden af det vederlag, som hovedaktionæren i et selskab skal betale til mindretalsaktionærerne i tilfælde af tvungen aktieoverdragelse – omfattet

[Rådets forordning nr. 44/2001, art. 22, nr. 2)]

Artikel 22, nr. 2), i Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 af 22. december 2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område skal fortolkes således, at et søgsmål som det i hovedsagen omhandlede, der har til formål at efterprøve rimeligheden af det vederlag, som hovedaktionæren i et selskab skal betale til mindretalsaktionærerne i dette selskab i tilfælde af tvungen overdragelse af deres aktier til denne hovedaktionær, er omfattet af enekompetencen for retterne i den medlemsstat, på hvis område dette selskab har sit hjemsted.

(jf. præmis 45 og domskonkl.)
Artikel 2, stk. 2, litra b), nr. i), i Rådets direktiv 2000/78/EF af 27. november 2000 om generelle rammebestemmelser om ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv skal fortolkes således, at den er til hinder for en national lovgivning, som fastsætter, at en arbejdsgiver kan afskedige en arbejdstager på grund af periodisk fravær fra arbejdspladsen, selv om fraværet er berettiget, i tilfælde, hvor fraværet følger af sygdomme, der skyldes det handicap, som denne arbejdstager har, medmindre denne lovgivning forfølger et legitimt mål og ikke går ud over, hvad der er nødvendigt for at nå dette mål, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at vurdere.

I denne forbindelse skal det fastslås, at en handicappet arbejdstager i princippet er udsat for en højere risiko for, at artikel 52, litra d), i lov om arbejdstageres rettigheder anvendes over for den pågældende end en ikke-handicappet arbejdstager. En handicappet arbejdstager er nemlig i sammenligning med en ikke-handicappet arbejdstager udsat for en yderligere risiko for at være fraværende på grund af en sygdom, der har sammenhæng med den pågældendes handicap. En handicappet arbejdstager er således udsat for en højere risiko for at kumulere sygefraværsdage og følgelig at nå de grænser, der er fastsat i artikel 52, litra d), i lov om arbejdstagere. Således fremgår det, at reglen i denne bestemmelse kan stille handicappede arbejdstagere ufordelagtigt og således medføre en forskellig behandling indirekte på grund af handicap som omhandlet i artikel 2, stk. 2, litra b), i direktiv 2000/78 (jf. i denne retning dom af 11.4.2013, HK Danmark, C-335/11 og C-337/11, EU:C:2013:222, præmis 76).

I dette tilfælde skal det lægges til grund, at bekæmpelse af fravær på arbejdspladsen kan anerkendes som et legitimt formål som omhandlet i artikel 2, stk. 2, litra b), nr. i), i direktiv 2000/78, eftersom det drejer sig om en foranstaltning, der er omfattet af beskæftigelsespolitikken (jf. i denne retning dom af 11.4.2013, HK Danmark, C-335/11 og C-337/11, EU:C:2013:222, præmis 82).

Det skal imidlertid undersøges, om de midler, der bringes i anvendelse i den nationale lovgivning til at opfylde disse mål, er hensigtsmæssige og nødvendige, og at de ikke går ud over, hvad der er nødvendigt for at nå dette mål.

(jf. præmis 39, 44, 45 og 57 samt domskonkl.)
I henhold til Lugano II-konventionens artikel 64, stk. 1, berører konventionen ikke medlemsstaternes anvendelse af bl.a. forordning nr. 44/2001 og eventuelle ændringer heraf. Forordning nr. 44/2001 blev ophævet ved forordning nr. 1215/2012, med undtagelse af visse bestemmelser, som anvendes fra den 10. januar 2015. Det fremgår således af artikel 68, stk. 1, i forordning nr. 4/2009, at denne forordning ændrer forordning nr. 44/2001 ved at træde i stedet for de bestemmelser i den forordning, der finder anvendelse på underholdspligt.

Artikel 27 og 30 i konventionen om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område, undertegnet den 30. oktober 2007, hvis indgåelse blev godkendt på Fællesskabets vegne ved Rådets afgørelse 2009/430/EF af 27. november 2008, skal fortolkes således, at det i tilfælde af litispendens er den dato, på hvilken en obligatorisk forligsprocedure ved en forligsmyndighed i henhold til schweizisk ret er indledt, der udgør det tidspunkt, hvor en sag anses for anlagt ved en »ret«.

I henhold til ordlyden af Lugano II-konventionens artikel 62 omfatter udtrykket »ret« således enhver myndighed, som af konventionsstaten er udpeget som kompetent i anliggender, der falder ind under konventionen. Det fremgår af retsplejeloven, at en sag i henhold til schweizisk ret verserer, når en anmodning om mægling, en stævning, en ansøgning eller en fælles anmodning om skilsmisse indgives. Forligsproceduren er foreskrevet ved lov og underlagt kontradiktionsprincippet og er i princippet obligatorisk. Manglende overholdelse heraf medfører afvisning af et eventuelt efterfølgende søgsmål. Artikel 9, stk. 2, i lov om international privatret bestemmer, at det i tilfælde af litispendens ved afgørelsen af, hvornår der er anlagt sag i Schweiz, er den dato, hvor den første handling, der er nødvendig for at indlede en sag, der er afgørende, idet indledningen af mægling er tilstrækkelig. Som den schweiziske regering endvidere har anført i sine mundtlige indlæg, er forligsmyndighederne dels underlagt de garantier, der er fastsat i retsplejeloven om inhabilitetserklæring for de fredsdommere, som udgør disse myndigheder, dels udøver de deres funktioner i fuld uafhængighed. Det følger af disse bestemmelser, at forligsmyndighederne i udøvelsen af de opgaver, de er tillagt ved retsplejeloven, kan kvalificeres som en »ret« i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i Lugano II-konventionens artikel 62.

(jf. præmis 53-56 og 58 samt domskonkl.)
Sag C-463/16

Stadion Amsterdam CV

mod

Staatssecretaris van Financiën

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Hoge Raad der Nederlanden)

»Præjudiciel forelæggelse – skatter og afgifter – merværdiafgift (moms) – direktiv 77/388/EØF – artikel 12, stk. 3, litra a), tredje afsnit – reduceret momssats – bilag H, kategori 7 – en enkelt sammensat ydelse bestående af to særskilte bestanddele – selektiv anvendelse af en reduceret momssats på én af disse bestanddele – rundvisning kaldet »World of Ajax« – besøg på museet for AFC Ajax«

Sammendrag – Domstolens dom (Niende Afdeling) af 18. januar 2018

Harmonisering af afgiftslovgivningerne – det fælles merværdiafgiftssystem – medlemsstaternes mulighed for at anvende en reduceret afgiftssats for leveringen af visse varer og tjenesteydelser – en enkelt sammensat ydelse bestående af to særskilte bestanddele, et hovedelement og et sekundært element – bestanddele, som ville være underlagt forskellige momssatser, hvis de blev leveret som særskilte ydelser – forpligtelse til at anvende én momssats i forhold til hovedbestanddelen – muligheden for at identificere en separat pris for hver bestanddel – ingen betydning

[Rådets direktiv 77/388, som ændret ved direktiv 2001/4, art. 12, stk. 3, litra a)]

Rådets sjette direktiv 77/388/EØF af 17. maj 1977 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter – Det fælles merværdiafgiftssystem: ensartet beregningsgrundlag, som ændret ved Rådets direktiv 2001/4/EF af 19. januar 2001, skal fortolkes således, at en enkelt ydelse som den, der er omtvistet i hovedsagen, og som består af to separate bestanddele, idet den ene bestanddel udgør hovedelementet og den anden et sekundært element, som, hvis de var blevet leveret som særskilte ydelser, ville være pålagt forskellige momssatser, bør afgiftspålægges med én momssats, der gælder for den pågældende samlede ydelse fastsat i forhold til hovedbestanddelen, og dette gælder, selv om prisen for hver enkelt bestanddel i den samlede pris, der er betalt af en forbruger for at opnå den pågældende ydelse, kan identificeres.

(jf. præmis 36 og domskonkl.)
For så vidt som den bulgarske sprogversion af artikel 86, stk. 2, i Rettens procesreglement er tvetydig, idet den – i modsætning til den engelske og den franske version – ikke anvender begrebet »dokument«, men begrebet »anmodning«, kan det ikke udelukkes, at denne tvetydighed kan lede en sagsøger, som har valgt bulgarsk som processprog, til at tro, at en anmodning om tilpasning af stævningen, som fremsættes mundtligt under det retsmøde, kan antages til realitetsbehandling. Hertil kommer den omstændighed, at anmodningen siden blev fastholdt i protokollen fra retsmødet, som udgør en autentisk akt i medfør af artikel 102, stk. 1, i Rettens procesreglement.

Hvis Retten er af den opfattelse, at anmodningen om tilpasning af stævningen således ikke opfylder formkravene i procesreglementet, vil det i det mindste tilkomme Retten at gøre sagsøgeren opmærksom herpå og give ham lejlighed til at berigtige det.

Selv om det er absolut berettiget at stille visse formelle krav til en tilpasning af stævningen, er sådanne formelle krav ikke til for deres egen skyld, men har tværtimod til formål at sikre en kontradiktorisk procedure og en god retspleje.

Det bestemmes således i artikel 86, stk. 3 og 4, i Rettens procesreglement, at den omstændighed, at visse formkrav til fremsættelsen af anmodninger om tilpasning af stævningen ikke er opfyldt, ikke nødvendigvis medfører, at de ikke kan antages til realitetsbehandling.

(jf. præmis 20-24)
Artikel 3, nr. 3), i Rådets rammeafgørelse 2002/584/RIA af 13. juni 2002 om den europæiske arrestordre og om procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne, som ændret ved Rådets rammeafgørelse 2009/299/RIA af 26. februar 2009, skal fortolkes således, at den judicielle myndighed i den fuldbyrdende medlemsstat kun skal afslå overgivelse af mindreårige, der er omfattet af en europæisk arrestordre, som i henhold til lovgivningen i den fuldbyrdende medlemsstat ikke har nået den alder, der kræves for at kunne gøres strafferetligt ansvarlige for de handlinger, der ligger til grund for en arrestordre udstedt mod dem.

I denne henseende skal det bemærkes, at artikel 3, nr. 3), i rammeafgørelse 2002/584 forpligter den fuldbyrdende judicielle myndighed til at afslå fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre, hvis den person, der er omfattet af arrestordren, »efter den fuldbyrdende medlemsstats lovgivning« på grund af sin alder »ikke kan gøres strafferetligt ansvarlig for de handlinger, der ligger til grund for den europæiske arrestordre«. Det fremgår således af ordlyden af artikel 3, nr. 3), i rammeafgørelse 2002/584, at den i denne bestemmelse fastsatte grund til at afslå fuldbyrdelse ikke vedrører mindreårige generelt, men alene tager sigte på de mindreårige, der ikke har nået den alder, som i medfør af lovgivningen i den fuldbyrdende medlemsstat kræves for at kunne gøres ansvarlige for de handlinger, der ligger til grund for en arrestordre udstedt mod dem.

(jf. præmis 28, 29 og 38 samt domskonkl. 1)
Artikel 14, nr. 1), litra a), i Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet, som ændret og ajourført ved Rådets forordning (EF) nr. 118/97 af 2. december 1996, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 631/2004 af 31. marts 2004, samt artikel 11, stk. 1, litra a), i Rådets forordning (EØF) nr. 574/72 af 21. marts 1972 om regler til gennemførelse af forordning nr. 1408/71, som ændret og ajourført ved forordning nr. 118/97, skal fortolkes således, at når institutionen i den medlemsstat, hvori arbejdstagerne er blevet udstationeret, har forelagt den institution, der har udstedt E 101-attester, en anmodning om fornyet undersøgelse og tilbagekaldelse af disse attester i lyset af oplysninger indhentet under en retslig efterforskning, der har givet grundlag for at fastslå, at attesterne er blevet opnået eller gjort gældende ved svig, og når den udstedende institution har undladt at tage hensyn til disse oplysninger med henblik på den fornyede undersøgelse af, om udstedelsen af de nævnte attester er sket på et korrekt grundlag, kan den nationale ret i forbindelse med en sag, der føres mod personer, som er mistænkt for at have benyttet sig af arbejdstagere udstationeret under dække af sådanne attester, se bort fra disse attester, såfremt denne ret på grundlag af de nævnte oplysninger og under overholdelse af de med retten til en retfærdig rettergang forbundne garantier, som skal indrømmes disse personer, konstaterer, at der foreligger en sådan svig.

Anvendelsen af EU-retten kan således ikke udvides til at dække handlinger, der gennemføres med det formål ved svig eller misbrug at drage nytte af de fordele, der er hjemlet i EU-retten (jf. i denne retning dom af 5.7.2007, Kofoed,C-321/05, EU:C:2007:408, præmis 38, og af 22.11.2017, Cussens m.fl.,C-251/16, EU:C:2017:881, præmis 27).

Konstateringen af svig forudsætter nærmere bestemt, at der foreligger en samstemmende række af indicier, der godtgør tilstedeværelsen af et objektivt element og et subjektivt element.

For det første består det objektive element i, at de betingelser, der kræves for opnåelsen og påberåbelsen af en E 101-attest, og som er fastsat i afsnit II i forordning nr. 1408/71 og gennemgået i nærværende doms præmis 34, ikke er opfyldt.

For det andet består det subjektive element i, at de pågældende parter har til hensigt at omgå eller unddrage sig betingelserne for udstedelse at den nævnte attest med henblik på at opnå den dertil knyttede fordel.

En svigagtig opnåelse af en E 101-attest kan således følge af en forsætlig handling, såsom en urigtig fremstilling af den reelle situation for den udstationerede arbejdstager eller for den virksomhed, der udstationerer denne arbejdstager, eller af en forsætlig undladelse, såsom en fortielse af en relevant oplysning, i den hensigt at omgå betingelserne for anvendelse af artikel 14, nr. 1), litra a), i forordning nr. 1408/71.

(jf. præmis 49-53 og 61 samt domskonkl.)