Artikel 49 EF er ikke til hinder for en national lovgivning, hvorefter der indeholdes kildeskat af indtjeningen hos ikke-hjemmehørende finansielle institutioner i den medlemsstat, hvor tjenesteydelserne leveres, hvorimod indtjeningen hos finansielle institutioner, der er hjemmehørende i denne medlemsstat, ikke pålægges en sådan kildeskat, forudsat at indeholdelsen af kildeskat hos de ikke-hjemmehørende finansielle institutioner er begrundet i et tvingende alment hensyn og ikke går ud over, hvad der er nødvendigt for at nå det forfulgte formål.

Artikel 49 EF er til hinder for en national lovgivning, hvorefter ikke-hjemmehørende finansielle institutioner som hovedregel beskattes af de renteindtægter, som de oppebærer i den pågældende medlemsstat, uden at blive indrømmet mulighed for at fradrage de erhvervsmæssige omkostninger, der er direkte forbundet med den pågældende virksomhed, hvorimod hjemmehørende finansielle institutioner indrømmes en sådan mulighed.

For så vidt angår medregningen af erhvervsmæssige omkostninger med direkte forbindelse til den udøvede virksomhed befinder hjemmehørende tjenesteydere og ikke-hjemmehørende tjenesteydere sig nemlig i en sammenlignelig situation. Artikel 49 EF er således til hinder for en national skattelovgivning, hvorefter der ved beskatningen af ikke-hjemmehørende som hovedregel skal tages hensyn til bruttoindkomsten uden fradrag af erhvervsmæssige omkostninger, hvorimod hjemmehørende beskattes af deres nettoindkomst efter fradrag af disse omkostninger. I denne forbindelse sondres der ikke mellem de forskellige kategorier af tjenesteydelser, idet artikel 49 EF, sammenholdt med artikel 50 EF, uden forskel omfatter alle de kategorier af tjenesteydelser, som er opregnet i den sidstnævnte bestemmelse, uden hensyntagen til, at det med hensyn til bankernes tjenesteydelser eventuelt er umuligt at påvise nogen karakteristisk sammenhæng mellem de afholdte omkostninger og de oppebårne renteindtægter. De tjenesteydelser, der leveres af finansielle institutioner, kan derfor ikke med hensyn til det i artikel 49 EF omhandlede princip om fri udveksling af tjenesteydelser principielt behandles anderledes end de tjenesteydelser, der leveres på andre aktivitetsområder. I denne sammenhæng er den eventuelle omstændighed, at ikke-hjemmehørende finansielle institutioner pålægges en gunstigere beskatningssats end den, som pålægges hjemmehørende finansielle institutioner, uden betydning. En ugunstig skattemæssig behandling i strid med en grundlæggende frihed kan nemlig ikke anses for at være forenelig med EU-retten på grund af, at der eventuelt findes andre fordele.

Desuden kan en sådan restriktion hverken begrundes i formålet om opretholdelse af fordelingen af beskatningskompetencen mellem medlemsstaterne, i ønsket om at forhindre dobbelt fradrag for de erhvervsmæssige omkostninger eller i nødvendigheden af at sikre en effektiv skatteopkrævning.

I denne forbindelse tilkommer det den nationale domstol på grundlag af national ret at afgøre, hvilke erhvervsmæssige omkostninger der kan anses for at være direkte forbundet med den pågældende virksomhed. Det påhviler den nævnte domstol ligeledes at fastslå den andel af de generelle omkostninger, som kan anses for at være direkte forbundet med denne virksomhed. I denne henseende skal det tilføjes, at medmindre den nationale lovgivning ved beregningen af de afholdte finansieringsomkostninger tillader hjemmehørende finansielle institutioner at medregne gennemsnitlige satser, der benyttes ved finansiering mellem bankerne, og som ikke svarer til de faktisk afholdte finansieringsomkostninger, kan den nævnte ret ikke tage hensyn til disse satser.

(jf. præmis 23, 24, 26, 27, 31, 32, 37, 38, 40 og 52-55 samt domskonkl.)