ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Sag C-326-/14

Verein für Konsumenteninformation

mod

A1 Telekom Austria AG

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Oberster Gerichtshof)

»Præjudiciel forelæggelse — direktiv 2002/22/EF — elektroniske kommunikationsnet og ‑tjenester — brugerrettigheder — abonnenters ret til at opsige deres kontrakt uden strafgebyr — ændring af taksterne, der fremgår af kontraktbetingelserne — forhøjelse af taksten ved stigning i forbrugerpriserne«

Sammendrag – Domstolens dom (Fjerde Afdeling) af 26. november 2015

Tilnærmelse af lovgivningerne — elektroniske kommunikationsnet og -tjenester — forsyningspligt og brugernes rettigheder — direktiv 2002/22 — abonnenters ret til at opsige deres kontrakt uden strafgebyr i tilfælde af ændring heri — begrebet ændring — tilpasning af taksterne — ikke omfattet — betingelser

(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/22, som ændret ved direktiv 2009/136, art. 20, stk. 2)

Artikel 20, stk. 1, i direktiv 2002/22 om forsyningspligt og brugerrettigheder i forbindelse med elektroniske kommunikationsnet og ‑tjenester (forsyningspligtdirektivet), som ændret ved direktiv 2009/136, skal fortolkes således, at en ændring af taksterne for en levering af elektroniske kommunikationsnet eller ‑tjenester, som finder sted i medfør af en bestemmelse om tilpasning af taksterne, der er indeholdt i de almindelige forretningsbetingelser, som anvendes af en virksomhed, der udbyder disse tjenester, hvilken bestemmelse foreskriver, at en sådan tilpasning sker ud fra et objektivt forbrugerindeks udarbejdet af en offentlig institution, udgør ikke en »ændring i kontraktbetingelserne« som omhandlet i denne bestemmelse, der giver abonnenten ret til at opsige sin kontrakt uden strafgebyr.

EU-lovgiver har anerkendt, at virksomheder, der udbyder elektroniske kommunikationstjenester, kan have en legitim interesse i at ændre priserne og taksterne for deres tjenester. Den ved kontrakt fastsatte tilpasning af taksterne, for så vidt som den er baseret på en klar, præcis og offentligt tilgængelig indekseringsmetode, som er resultatet af beslutninger og mekanismer, der henhører under den offentlige sfære, kan således ikke placere slutbrugerne i en kontraktmæssig situation, som adskiller sig fra den, der fremgår af kontrakten, hvis indhold bestemmes af de almindelige forretningsbetingelser, der indeholder den pågældende bestemmelse. Når der foretages en ændring af taksterne på denne vis, kan den følgelig ikke anses for en ændring i kontraktbetingelserne som omhandlet i artikel 20, stk. 2, i direktiv 2002/22.

(jf. præmis 25 og 27-29 samt domskonkl. 1)
Begrebet projekt af fælles interesse som omhandlet i artikel 171, stk. 1, TEUF og artikel 172, stk. 2, TEUF skal fortolkes således, at det ikke finder anvendelse på et projekt, der blot forlænger en eksisterende godstogskorridor. Dette begreb dækker derimod projekter, som går ud over stadiet for alene at være en mekanisme til trafikkoordinering, og som indebærer en forbedring af kvaliteten af den første godstogskorridors struktur.

Begrebet projekt af fælles interesse, som fremgår af disse bestemmelser, er således ikke defineret i EUF-traktaten. Det fremgår nemlig af artikel 171, stk. 1, første og tredje led, TEUF, at Unionen med henblik på virkeliggørelsen af målene i artikel 170 TEUF skal opstille retningslinjer, at disse retningslinjer skal fastlægge projekter af fælles interesse, og at Unionen kan støtte disse projekter. Hvad angår transportinfrastrukturerne forholder det sig i denne forbindelse således, at forordning nr. 1315/2013 om Unionens retningslinjer for udvikling af det transeuropæiske transportnet udpeger med henblik herpå projekter af fælles interesse som hovedinstrument til at gennemføre dette transeuropæiske net. Det fremgår af ottende betragtning til denne forordning, at det pågældende net bør udvikles gennem oprettelse af en ny transportinfrastruktur, gennem genopbygning og opgradering af eksisterende infrastruktur og gennem foranstaltninger til fremme af en ressourceeffektiv anvendelse heraf. Selv om det er korrekt, at anerkendelsen af en foranstaltning som et projekt af fælles interesse ikke kræver, at der oprettes en ny transportinfrastruktur, skal et sådant projekt dog medføre en investering, som i det mindste tilsigter at genoprette eller opgradere en eksisterende infrastruktur med henblik på at gøre den mere effektiv og bedre, som det fremgår af artikel 7 i forordning nr. 1315/2013.

Det fremgår i øvrigt af artikel 48, stk. 1, i forordning nr. 1315/2013, som kun omtaler en passende koordination mellem hovednetkorridorerne og godstogskorridorerne, at Parlamentet og Rådet ved udøvelsen af de beføjelser, som de er givet i henhold til artikel 171, stk. 1, TEUF og artikel 172, stk. 1, TEUF, fandt, at godstogskorridorerne ikke var omfattet af de projekter af fælles interesse, som var udpeget i denne forordning. Forordning nr. 913/2010 om et europæisk banenet med henblik på konkurrencebaseret godstransport bestemmer i øvrigt end ikke om de eksisterende godstogskorridorer, at de skal udvikles som infrastrukturprojekter.

(jf. præmis 43, 44, 46, 51-53, 55, 58 og 60)
Den omstændighed, at en national ret formelt har udformet det præjudicielle spørgsmål under henvisning til bestemte EU-retlige bestemmelser, ikke er til hinder for, at Domstolen oplyser denne ret om alle de fortolkningsmomenter, der kan være til nytte ved afgørelsen af den sag, som verserer for denne, uanset om den henviser til dem i sine spørgsmål. Det tilkommer herved Domstolen fra samtlige de oplysninger, der er fremlagt af den nationale ret, navnlig af forelæggelsesafgørelsens præmisser, at udlede de EU-retlige elementer, som det under hensyn til sagens genstand er nødvendigt at fortolke.

Hvad i denne forbindelse angår et fortolkningsspørgsmål vedrørende en af bestemmelserne i direktiv 2004/18 om samordning af fremgangsmåderne ved indgåelse af offentlige vareindkøbskontrakter, offentlige tjenesteydelseskontrakter og offentlige bygge- og anlægskontrakter, skal et sådant spørgsmål antages til realitetsbehandling, selv hvis spørgsmålet er rejst inden for rammerne af en tvist, hvor samtlige elementer findes inden for en enkelt medlemsstat, hvis værdien af den omhandlede kontrakt klart overstiger den relevante grænse for anvendelse af direktiv 2004/18, og kontrakten har en klar grænseoverskridende interesse.

(jf. præmis 46, 49 og 51)
Enhver national foranstaltning inden for et område, der har været genstand for en udtømmende harmonisering på EU-plan, skal bedømmes på grundlag af de harmoniserede bestemmelser og ikke på grundlag af bestemmelser i den primære ret. Med henblik på at undersøge, om den harmonisering, der er foretaget ved et direktiv, er udtømmende, tilkommer det i denne forbindelse Domstolen at fortolke disse bestemmelser under hensyntagen ikke blot til deres ordlyd, men også til den sammenhæng, hvori de indgår, og til de mål, der forfølges med den ordning, som de udgør en del af.

Hvad angår direktiv 94/62 vedrørende emballager og emballageaffald er den harmonisering, der er foretaget ved artikel 1, stk. 1, artikel 7 og 15 i direktiv 94/62, ikke udtømmende. De nationale foranstaltninger, som gennemfører disse artikler, skal derfor ikke vurderes alene i forhold til bestemmelserne i dette direktiv, men ligeledes i forhold til de relevante bestemmelser i den primære ret.

I henhold til artikel 1, stk. 1, i direktiv 94/62 er formålet med dette direktiv at harmonisere medlemsstaternes foranstaltninger i forbindelse med håndtering af emballage og emballageaffald for på den ene side at forebygge og mindske miljøbelastningen herfra i samtlige medlemsstater samt i tredjelande og derved sikre et højt miljøbeskyttelsesniveau og for på den anden side at garantere det indre markeds funktion og undgå handelshindringer og forvridning og begrænsning af konkurrencen i Unionen.

Artikel 7, stk. 1, andet afsnit, i direktiv 94/62 bestemmer, at systemerne til tilbagetagelse og/eller indsamling af emballage samt systemerne til genbrug eller genanvendelse også skal gælde for importerede varer på ikke-diskriminerende betingelser, herunder med hensyn til reglerne for adgang til systemerne og eventuelle afgifter, og systemerne skal udformes på en sådan måde, at handelshindringer eller konkurrenceforvridning undgås »i overensstemmelse med traktaten«. Denne bestemmelse indeholder derfor ikke nogen udtømmende harmonisering, men henviser til de relevante bestemmelser i traktaten.

Hvad angår artikel 15 i direktiv 94/62 indeholder denne ikke nogen harmonisering, men giver Rådet beføjelse til at vedtage økonomiske instrumenter for at fremme realiseringen af dette direktivs mål, og i modsat fald handler medlemsstaterne »under overholdelse af de forpligtelser, som følger af traktaten«. Denne bestemmelse opstiller således ligeledes et krav om anvendelse af relevante bestemmelser i traktaten.

(jf. præmis 40-43 og 45-48)
Artikel 17, stk. 1, i forordning nr. 1013/2006 om overførsel af affald, som ændret ved forordning nr. 669/2008, skal fortolkes således, at overførsel til transitlandet af affald som det, der er omhandlet i bilag IV til forordningen, via et andet grænseovergangssted end det, der er specificeret i anmeldelsesformularen, som har været genstand for et samtykke fra de kompetente myndigheder, skal anses for at være en vigtig ændring af detaljerne og/eller betingelserne for den overførsel, der har fået samtykke, således at den omstændighed, at de kompetente myndigheder ikke er blevet underrettet om denne ændring, har den konsekvens, at affaldsoverførslen er ulovlig, idet den er foretaget »på en måde, der ikke er klart specificeret i anmeldelses[formularen]« som omhandlet i den nævnte forordnings artikel 2, nr. 35), litra d). En modsatrettet fortolkning ville fratage de procedurer og kontrolordninger, der er etableret med forordning nr. 1013/2006, enhver effektiv virkning.

Artikel 50, stk. 1, i forordning nr. 1013/2006 om overførsel af affald, som ændret ved forordning nr. 669/2008, hvorefter de af medlemsstaterne anvendte sanktioner i tilfælde af overtrædelse af forordningens bestemmelser skal være forholdsmæssige, skal fortolkes således, at en bøde, der sanktionerer overførsel til transitlandet af affald som det, der er omhandlet i bilag IV til den nævnte forordning, via et andet grænseovergangssted end det, der er specificeret i den anmeldelsesformular, der har været genstand for et samtykke fra de kompetente myndigheder, hvor grundbeløbet for denne bøde svarer til det, der anvendes i tilfælde af overtrædelse af forpligtelsen til at opnå samtykke og foretage en forudgående skriftlig anmeldelse, alene kan anses for at være forholdsmæssig i forhold til overtrædelsen, såfremt de omstændigheder, der karakteriserer den begåede overtrædelse, gør det muligt at fastslå, at der er tale om overtrædelser af en tilsvarende grovhed.

Da det tilkommer den forelæggende ret at foretage den konkrete anvendelse af proportionalitetsprincippet og således efterprøve, om de nationale foranstaltninger er forenelige med EU-retten, tilkommer det denne ret under hensyntagen til de samlede faktiske og retlige omstændigheder i den sag, der er forelagt for den, herunder navnlig de risici på området for beskyttelse af miljøet og folkesundheden, som kan være en følge af overtrædelsen, at undersøge, om sanktionsbeløbet overskrider grænsen for, hvad der er nødvendigt for gennemførelsen af de formål, der består i at sikre et højt beskyttelsesniveau for miljøet og folkesundheden.

(jf. præmis 54 og 57 samt domskonkl. 2)
Artikel 101, stk. 1, TEUF skal fortolkes således, at den omstændighed alene, at en erhvervslejekontrakt vedrørende leje af et stort supermarked, der er beliggende i et indkøbscenter, indeholder en bestemmelse, der giver lejeren ret til at modsætte sig, at udlejeren i dette center udlejer erhvervslokaler til andre lejere, ikke indebærer, at denne kontrakt har til formål at begrænse konkurrencen som omhandlet i denne bestemmelse.

(jf. præmis 24 og domskonkl. 1)
Princippet om overensstemmende fortolkning kræver bl.a., at de nationale retter gør alt, hvad der henhører under deres kompetence – idet de tager den nationale ret i dens helhed i betragtning og anvender fortolkningsmetoder, der er anerkendt i denne ret – for at sikre den fulde virkning af EU-retten og for at nå et resultat, der er i overensstemmelse med det, der tilsigtes med EU-retten.

I et tilfælde, hvor en national ret fastslår, at aftaler, der er indgået mellem en offentlig enhed og en privat virksomhed, udgør statsstøtte som omhandlet i artikel 107 TEUF, som er gennemført i strid med artikel 108, stk. 3, tredje punktum, TEUF, men finder at være forhindret i at drage alle konsekvenser af denne tilsidesættelse på grund af en national retsafgørelse, hvori det – uden at der er taget stilling til, om disse aftaler indfører statsstøtte – er fastslået, at disse aftaler fortsat er gældende, tilkommer det denne ret at undersøge muligheden for at træffe en foranstaltning, såsom en midlertidig suspension af de omhandlede aftaler, indtil Kommissionen har truffet en afgørelse, der afslutter proceduren, hvilket sætter denne ret i stand til at efterkomme sine forpligtelser i henhold til artikel 108, stk. 3, tredje punktum, TEUF uden dog at tage stilling til, om de omhandlede aftaler er gyldige.

En dom har i øvrigt kun opnået retskraft, såfremt der er truffet afgørelse vedrørende det krav, der er rejst ved søgsmålet eller kontrasøgsmålet. Det tilkommer således den forelæggende ret at undersøge, om en sådan begrænsning, der er udtrykkeligt nævnt i national ret, ikke gør det muligt at fortolke denne således, at når der gøres en tilsidesættelse af artikel 108, stk. 3, tredje punktum, TEUF gældende, omfatter retskraften kun retlige krav, som retten har påkendt, således at nævnte bestemmelse ikke udgør en hindring for, at en ret i forbindelse med en efterfølgende tvist tager stilling til retlige spørgsmål, som denne endelige afgørelse ikke har forholdt sig til. En midlertidig suspension af de omhandlede aftaler eller en fortolkning af national ret på en måde, som medvirker til gennemførelsen af EU-retten, vil således ikke rejse tvivl om retskraften.

(jf. præmis 27 og 34-37)
Det bemærkes, at artikel 1, stk. 1 og 3, i direktiv 2007/66 om samordning af love og administrative bestemmelser vedrørende anvendelsen af klageprocedurerne i forbindelse med indgåelse af offentlige indkøbs- samt bygge- og anlægskontrakter, som ændret ved direktiv 2007/66, pålægger medlemsstaterne at træffe de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at der effektivt og så hurtigt som muligt kan indgives klage over de afgørelser fra de ordregivende myndigheder, der er uforenelige med EU-retten, og at sikre en vid adgang til klageprocedurerne for personer, der har eller har haft interesse i at opnå en kontrakt, og som har lidt eller vil kunne lide skade som følge af en påstået overtrædelse.

I denne forbindelse tilkommer det medlemsstaterne at fastsætte de processuelle regler for erstatningssøgsmål vedrørende offentlige udbud. Disse processuelle regler må imidlertid ikke være mindre gunstige end dem, der gælder for tilsvarende søgsmål fastsat til beskyttelse af rettigheder, der udledes af den interne retsorden (ækvivalensprincippet), og de må heller ikke i praksis gøre det umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at udøve de rettigheder, der tillægges i henhold til Unionens retsorden (effektivitetsprincippet).

(jf. præmis 28 og 37)
Artikel 45 TEUF skal fortolkes således, dels at den finder anvendelse på en situation, hvor en statsborger i en medlemsstat, der bor og arbejder i denne medlemsstat, har et eksamensbevis, der er opnået i en anden medlemsstat, som han påberåber sig med henblik på at blive tilmeldt en udvælgelsesprøve med henblik på ansættelse af referendarer ved Cour de cassation i førstnævnte medlemsstat, dels at en sådan situation ikke er omfattet af artikel 45, stk. 4, TEUF.

Direktiv 2005/36 om anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer skal fortolkes således, at stillingen som referendar ved Cour de cassation ikke er et lovreguleret erhverv som omhandlet i dette direktiv.

I henhold til direktivets artikel 3, stk. 1, litra a), omhandler begrebet lovreguleret erhverv nemlig en eller flere former for erhvervsmæssig virksomhed under ét, når der enten direkte eller indirekte ifølge love eller administrative bestemmelser kræves bestemte erhvervsmæssige kvalifikationer for adgang hertil eller udøvelse eller en form for udøvelse heraf.

Det følger af nævnte direktivs artikel 3, stk. 1, litra b), c) og e), at begrebet bestemt erhvervsmæssig kvalifikation i direktivets artikel 3, stk. 1, litra a), ikke omfatter alle kvalifikationer, der er attesteret ved et uddannelsesbevis af generel karakter, men alene kvalifikationer, der svarer til et uddannelsesbevis, med hvilket indehaveren specifikt er blevet forberedt til at udøve et bestemt erhverv.

Hensigten med de uddannelsesbeviser, der kræves med henblik på at få adgang til stillingen som referendar ved Cour de cassation, er imidlertid ikke specifikt at forberede indehaverne til at kunne varetage denne stilling, men at give adgang til en bred vifte af juridiske erhverv.

Disse uddannelsesbeviser giver derfor ikke en bestemt erhvervsmæssig kvalifikation som omhandlet i artikel 3, stk. 1, litra a), i direktiv 2005/36, som adgangen til eller udøvelsen af stillingen som referendar ved Cour de cassation er betinget af.

Nævnte stilling er således ikke et lovreguleret erhverv som omhandlet i direktiv 2005/36.

(jf. præmis 37-40, 42 og 45 samt domskonkl. 2)
2)

I tilfælde af at det i punkt 1 fastslåede traktatbrud fortsat består på datoen for afsigelsen af denne dom, pålægges det Den Helenske Republik at betale Europa-Kommissionen på kontoen »Den Europæiske Unions egne indtægter« en tvangsbøde på 3640000 EUR pr. halvårs forsinkelse med gennemførelsen af de foranstaltninger, der er nødvendige for at efterkomme dom Kommissionen mod Grækenland (C-440/06, EU:C:2007:642), regnet fra afsigelsen af denne dom og indtil den fuldstændige opfyldelse af dom Kommissionen mod Grækenland (C-440/06, EU:C:2007:642), idet bødens faktiske beløb skal beregnes ved udløbet af hver seksmånedersperiode ved nedsættelse af det samlede beløb vedrørende hver af disse perioder med en procentdel svarende til den andel, som udgør det antal personækvivalenter i byområder, hvis kloaknet og rensning af byspildevand er blevet bragt i overensstemmelse med dom Kommissionen mod Grækenland (C-440/06, EU:C:2007:642) ved udløbet af den betragtede periode, i forhold til antallet af personækvivalenter i byområder, som ikke råder over sådanne kloaknet og en sådan rensning af byspildevand på datoen for afsigelsen af denne dom.
Artikel 18 i direktiv 2006/54 om gennemførelse af princippet om lige muligheder for og ligebehandling af mænd og kvinder i forbindelse med beskæftigelse og erhverv skal fortolkes således, at denne artikel for at sikre en reel og effektiv erstatning eller godtgørelse for tab og skader som følge af forskelsbehandling på grundlag af køn, således at det har en præventiv virkning og står i et rimeligt forhold til det tab, der er lidt, pålægger de medlemsstater, der vælger en økonomisk erstatning, ifølge nærmere bestemmelser, som de selv fastsætter, i deres nationale retsorden at indføre foranstaltninger, hvorefter en person, der er påført tab og skader, tildeles en erstatning, som fuldstændigt dækker det tab, der er lidt.

For det første følger det allerede af artikel 6 i direktiv 76/207 om gennemførelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder for så vidt angår adgang til beskæftigelse, erhvervsuddannelse, forfremmelse samt arbejdsvilkår, i sin oprindelige affattelse og som ændret, såvel som af Domstolens praksis, at den reelt afskrækkende virkning, der forfulgtes med denne bestemmelse, ikke indebærer, at en person, der er påført tab og skader som følge af forskelsbehandling, tildeles en erstatning med karakter af straf, der går ud over den fuldstændige erstatning af de reelt lidte tab og skader og udgør en strafforanstaltning. For det andet er der ikke sket nogen væsentlige ændringer i EU-retten, der medfører, at artikel 18 i direktiv 2006/54 i denne forbindelse skal gøres til genstand for en fortolkning, der er forskellig fra fortolkningen af artikel 6 i direktiv 76/207.

(jf. præmis 34, 36, 45 og domskonkl.)
5.

EU-ret — principper — ret til forsvar — retten til at blive hørt under en sag — pligt til i afgørelsen at gengive alle parternes anbringender vedrørende faktum — foreligger ikke (jf. præmis 95)
Artikel 78, stk. 3, i forordning nr. 2913/92 om indførelse af en EF-toldkodeks, som ændret ved forordning nr. 2700/2000, skal fortolkes således, at den er til hinder for en national lovgivning, som begrænser toldmyndighedernes mulighed for at gennemføre en fornyet revision eller efterfølgende kontrol og at drage konsekvenserne heraf ved at fastsætte en ny toldskyld, for så vidt som denne begrænsning vedrører en periode på tre år, regnet fra datoen for den oprindelige toldskylds opståen, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.

For så vidt som det efter udløbet af fristen på tre år, regnet fra datoen for toldskyldens opståen, ikke længere er muligt at underrette om en ny toldskyld og således drage konsekvenserne af en revision eller efterfølgende kontroller som omhandlet i toldkodeksens artikel 78, stk. 3, er medlemsstaterne dermed ikke med henvisning til retssikkerhedsprincippet forhindret i at begrænse anvendelsen af den revisionsprocedure, som toldkodeksen fastsætter efter udløbet af fristen på tre år, regnet fra datoen for den oprindelige toldskylds opståen, herunder ved at underlægge denne revision en sådan forældelsesfrist. I løbet af denne periode på tre år skal den nationale lovgivning i en medlemsstat derimod gøre det muligt for toldmyndighederne på ny at træffe en foranstaltning for at få afklaret situationen som følge af en revision eller en efterfølgende kontrol i henhold til toldkodeksens artikel 78, stk. 3, bl.a. ved at ændre toldskylden. Det skal desuden være muligt at træffe en sådan foranstaltning selv efter udløbet af nævnte periode i en situation, hvor en toldskyld som omhandlet i artikel 221, stk. 4, i denne kodeks er opstået som følge af en handling, der på den dato, hvor den blev begået, kunne give anledning til retsforfølgning, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.

Princippet om beskyttelse af den berettigede forventning er desuden ikke generelt til hinder for, at toldmyndighederne foretager revisioner eller senere efterfølgende kontroller og drager konsekvenserne heraf som omhandlet i toldkodeksens artikel 78, stk. 3. 41 I løbet af perioden på tre år, regnet fra den oprindelige toldskylds opståen, må en toldskyldner således som erhvervsdrivende acceptere risikoen for – og træffe de nødvendige foranstaltninger for at beskytte sig herimod – at toldmyndighederne ændrer afgørelsen vedrørende toldskylden under hensyntagen til de nye oplysninger, som eventuelt er kommet frem efter kontrollerne.

(jf. præmis 36, 37, 41, 42, 46, og domskonkl.)
Artikel 4 i forordning nr. 1346/2000 om insolvensbehandling skal fortolkes således, at et sagsanlæg, som på grundlag af en national bestemmelse i en medlemsstat, er anlagt af kurator for et selskab, der er stiftet i henhold til en anden medlemsstats lovgivning, og som er taget under insolvensbehandling i den førstnævnte medlemsstat, mod direktøren for dette selskab med påstand om godtgørelse af betalinger, som denne direktør har foretaget, før insolvensbehandlingen blev indledt, men efter den dato, hvortil indtrædelsen af dette selskabs insolvens blev fastsat, er omfattet af denne bestemmelses anvendelsesområde.

En national bestemmelse, hvorefter direktøren for et insolvent selskab skal godtgøre betalinger, som den pågældende på dette selskabs vegne har foretaget, efter at selskabet er blevet insolvent, skal således anses for at være omfattet af den konkurslovgivning, der gælder for insolvensbehandlingen og dens virkninger som omhandlet i nævnte forordnings artikel 4, stk. 1. En sådan bestemmelse bidrager desuden til opfyldelsen af et formål, der er tilsvarende uløseligt forbundet med enhver insolvensbehandling, dvs. forebyggelse af mulige forringelser af konkursmassen inden indledningen af insolvensbehandlingen med henblik på den lige fyldestgørelse af kreditorerne.

(jf. præmis 16, 17, 20 og 21 samt domskonkl. 1)