RETTENS DOM (Femte Afdeling)

16. juli 1998

Sag T-144/96

Y

mod

Europa-Parlamentet

»Tjenestemænd — straffedom — disciplinær sanktion — fjernelse fra tjenesten — begrundelse — omsorgspligt«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-1153

Angående:

Påstand om annullation af Parlamentets disciplinære afgørelse af 19. januar 1996 om, at sagsøgeren fjernes fra tjenesten.

Udfald:

Frifindelse.

Resumé af dom

Sagsøgeren har været tjenestemand i lønklasse D3 ved Europa-Parlamentet siden december 1987 og placeret i Bruxelles som kontorbetjent.

På tidspunktet for de omtvistede forhold havde han været uarbejdsdygtig siden den 1. januar 1993.

Den 6. juni 1994 dømte Tribunal de premiere instance de Bruxelles ham for blufærdighedskrænkelser og for voldtægt mod en mindreårig, fradømte ham visse borgerlige rettigheder for en periode på fem år og idømte ham en betinget dom på to år for den del af straffen, der lå ud over varetægtsfængslingen, på den betingelse, at han fik tilkendt en tilsynsværge og gik til psykoterapi.

Den 5. januar 1995 besluttede ansættelsesmyndigheden at høre sagsøgeren med henblik på at iværksætte en disciplinærsag i overensstemmelse med artikel 87 i vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber (herefter »vedtægten«). Sagsøgeren blev hørt den 17. januar 1995.

Den 28. juli 1995 fremsatte Disciplinærrådet, som sagen var blevet indbragt for ved Parlamentets generalsekretærs skrivelse af 17. februar 1995, en enstemmig udtalelse, hvorefter de af sagsøgeren begåede forhold udgør et alvorligt indgreb i den værdighed, som hans stilling, EF's tjenestemandssystem og Europa-Parlamentet kræver, og er en overtrædelse af de vedtægtsmæssige forpligtelser, navnlig af artikel 12, stk. 1, samt vedtægtens artikel 27 og 28. Af disse grunde foreslog Disciplinærrådet, at sagsøgeren blev fjernet fra tjenesten uden frakendelse af retten til alderspension.

Ved ansættelsesmyndighedens afgørelse af 19. januar 1996 blev sagsøgeren fjernet fra tjenesten, men blev ikke frakendt sin ret til alderspension.

Ved skrivelse af 5. marts 1996 indgav sagsøgeren klage over afgørelsen om fjernelse fra tjenesten. Denne klage blev afvist ved skrivelse af 17. juni 1996.

Realiteten

Anbringendet om tilsidesættelse af begrundelsespligten

Begrundelsen, som er givet i den anfægtede afgørelse og i Disciplinærrådets udtalelse, er fuldt ud tilstrækkelig til, at sagsøgeren kan vurdere den pålagte sanktions berettigelse og muligheden for at anlægge sag, samt til, at Fællesskabets retsinstanser kan udøve kontrol (præmis 23).

Anbringendet om et åbenbart urigtigt skøn

Når de handlinger, som tjenestemanden lastes for, er bevist, tilkommer det ansættelsesmyndigheden at vælge den passende sanktion, og Retten kan ikke sætte sin vurdering i stedet for ansættelsesmyndighedens, undtagen i tilfælde af åbenbar vildfarelse eller magtfordrejning. Da vedtægtens artikel 86-89 ikke foreskriver noget fast forhold mellem de heri fastsatte disciplinære sanktioner og de forskellige former for brud på tjenestepligter og ikke præciserer, i hvilket omfang skærpende eller formildende omstændigheder bør tillægges vægt ved valg af sanktion, skal valget af den sanktion, der skal pålægges, baseres på ansættelsesmyndighedens helhedsvurdering af samtlige konkrete omstændigheder og de særlige forhold i det enkelte tilfælde. En afgørelse om at anvende fjernelse fra tjenesten som sanktion indebærer nødvendigvis, at institutionen foretager omhyggelige overvejelser i betragtning af afgørelsens alvorlige følger. Institutionen råder i denne henseende over et vidt skøn, og domstolskontrollen er hermed begrænset til at angå en undersøgelse af, at de faktiske omstændigheder, der lægges til grund, er materielt rigtige, at der ikke er anlagt et åbenbart forkert skøn med hensyn til de faktiske omstændigheder, og at der ikke foreligger magtfordrejning (præmis 34).

Henvisning til: Domstolen, 29. januar 1985, sag 228/83, F. mod Kommissionen, Sml. s. 275, præmis 34; Retten, 5. februar 1987, sag 403/85, F. mod Kommissionen, Sml. s. 645, præmis 18; Retten, 17. oktober 1991, sag T-26/89,de Compte mod Parlamentet, Sml. II, s. 781, præmis 220; Retten, 7. marts 1996, sag T-146/94, Williams mod Revisionsretten, Sml. Pers. II, s. 329, præmis 107 og 108; Retten, 15. maj 1997, sag T-273/94, N mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 289, præmis 125.

Under hensyn til, at de forhold, som sagsøgeren er beskyldt for, er fastslået i en retskraftig dom, og i betragtning af grovheden af de begåede overtrædelser, er den af ansættelsesmyndigheden pålagte sanktion ikke uforholdsmæssig (præmis 35 og 36).

Sagsøgerens argument om, at ansættelsesmyndigheden er bundet af den belgiske rets antagelse af formildende omstændigheder, afvises. En straffesag og en disciplinærsag er uafhængige af hinanden og forfølger forskellige formål, således at ansættelsesmyndigheden ikke er forpligtet af den afvejning af de forskellige skærpende eller formildende omstændigheder, som retten i straffesagen har foretaget. I øvrigt kan en disciplinær sanktion pålægges, selv om der ikke er idømt straf (præmis 38).

Anbringendet om tilsidesættelse af omsorgspligten

Administrationens omsorgspligt i forhold til dens ansatte er udtryk for den balance mellem gensidige rettigheder og forpligtelser, som vedtægten har skabt i forholdet mellem EF-administrationen og de EF-ansatte. Denne pligt indebærer navnlig, at administrationen, når den træffer afgørelse om forhold vedrørende en tjenestemand, skal tage samtlige omstændigheder i betragtning, der kan være bestemmende for dens afgørelse, og at den herved skal tage hensyn til ikke blot tjenestens, men tillige til den pågældende tjenestemands interesse. Beskyttelsen af tjenestemænds rettigheder og interesser skal altid ske inden for rammerne af de gældende bestemmelser (præmis 48).

Henvisning til: Retten, 16. marts 1993, forenede sager T-33/89 og T-74/89, Blackman mod Parlamentet, SmI. II, s. 249, præmis 96.

Hvis omsorgspligten i visse situationer eventuelt kan medføre, at ansættelsesmyndigheden nedsætter eller ophæver den påtænkte disciplinære sanktion, kan en hensyntagen til tjenestemandens interesser, herunder hans sundhedstilstand, til gengæld ikke forhindre ansættelsesmyndigheden i at pålægge en sanktion, herunder fjernelse fra tjenesten, i tilfælde, hvor de faktiske omstændigheder er usædvanlig alvorlige og ikke udelukkende, eller hovedsageligt, skyldes den pågældende tjenestemands sundhedstilstand (præmis 50).

Tilsidesættelse af retten til kontradiktion

Ifølge sagsøgeren tilsidesætter afgørelsen hans ret til kontradiktion og respekterer ikke begrundelsespligten, for så vidt som der i afgørelsen af 10. januar 1996 er henvist til hans »senere holdning« uden at præcisere de negative elementer, og ansættelsesmyndigheden har truffet afgørelse på grundlag af almindelige betragtninger, som ikke er understøttet af bestemte forhold (præmis 54).

Udtrykket »senere holdning« dækker over det forhold, at sagsøgeren ikke under straffesagen og disciplinærsagen er blevet sig bevidst om alvorligheden af de begåede overtrædelser. Set i denne sammenhæng er udtrykket fuldt ud forståeligt og formuleret på en tilstrækkelig præcis måde til, at sagsøgeren har kunnet udøve sin ret til kontradiktion (præmis 56).

Dette anbringende skal derfor afvises som grundløst.

Konklusion:

Europa-Parlamentet frifindes.