2.

Det af Oberlandesgericht Düsseldorf stillede spørgsmål, som jeg nu vender mig til, angår — som nævnt — domskonventionens anvendelsesområde. Der opstår problemer her, fordi det — bortset fra det område der ifølge artikel 1, stk. 2 udtrykkeligt er undtaget — blot beskrives ved hjælp af begrebet »borgerlige sager, herunder handelssager«, uden at det angives, hvorledes dette begreb skal fortolkes. Det er således ikke mærkeligt, at det nævnte problem allerede hurtigt efter konventionens udarbejdelse blev gjort til genstand for videnskabelige undersøgelser, og at det allerede har spillet en rolle i national retspraksis. I den forbindelse har der været opstillet en lang række løsningsforslag — navnlig Kommissionen har i enkeltheder gjort rede for dem — forslag, som i øvrigt på ingen måde er udtømt ved de i forespørgslen anførte alternativer. Efter nogles mening — jeg vil her kun kort antyde det — skal fuldbyrdelsesstatens ret være afgørende, en opfattelse, som i det væsentlige også LTU går ind for. Andre lægger derimod vægt på domsstatens ret. Dels sker dette uden forbehold, dels anses det for vigtigt, om der er sket en udtrykkelig kvalifikation i den dom, der skal fuldbyrdes. Mangler en sådan, anses en kvalifikation efter fuldbyrdelses-statens ret for tilladelig. Endvidere kan man møde meninger, hvorefter en grundlæggende anerkendelse af domsstatens kvalifikation undergives forskellige andre forbehold. Således støder man pa den opfattelse, at der med hensyn til sager, som er anlagt før konventionens ikrafttræden, ikke kan anerkendes en pligt for fuldbyrdelsesstaten til at følge domsstatens kvalifikation, fordi førsteinstansen ved dommens afsigelse endnu ikke var bundet af aftalen. Andre benægter en binding til domsstatens kvalifikation, når der er tale om klart offentligretlige anliggender; i det mindste hævdes det, at der bør være adgang i sådanne tilfælde til at påberåbe sig de grundlæggende retsprincipper, der er nævnt i konventionens artikel 27. En helt anden mening forsvares af dem, som går ind for, at begrebet »borgerlige sager, herunder handelssager«, ikke skal defineres på baggrund af national ret men skal anses for et selvstændigt fællesskabsretligt begreb. Herfor har navnlig den italienske regering og regeringen for Forbundsrepublikken Tyskland udtalt sig. Herved kommer den italienske regering under henvisning til tosidede aftaler og bestemmelser i EØF-traktaten (artikel 84) til den slutning, at luft- og søfart falder uden for aftalens anvendelsesområde. Forbundsregeringen har subsidiært ændret sit standpunkt derhen, at det afgørende spørgsmål for appelretten eventuelt kan være, om førsteinstansen har defineret det omtvistede begreb på forsvarlig måde, og at der kun ved tungtvejende tvivl i den henseende er grund til at anmode Domstolen om en afklaring af afgrænsningsspørgsmålet. Ved behandlingen af dette problem og ved prøvelsen af de argumenter, der anføres til støtte for de forskellige løsninger, anså jeg først den opfattelse for overordentlig fristende, at der må gås ud fra et fællesskabsretligt indhold af begrebet »borgerlige sager, herunder handelssager«. Den har utvivlsomt den store fordel — Kommissionen taler endog om en idealløsning — at den sikrer en ensartet anvendelse af konventionen og forpligter medlemsstaterne i samme omfang. Navnlig ville man undgå faren for, at begrebet, der har betydning såvel for kompetencespørgsmålet som for fuldbyrdelsesspørgsmålet, fortolkes forskelligt. I den forbindelse skulle der i øvrigt i mangel af en nøjagtig definition anvendes den samme fremgangsmåde som overalt, hvor der viser sig huller i fællesskabsretten; man måtte søge støtte i medlemsstaternes fælles grundforestillinger, eventuelt tage hensyn til tidligere gældende to- eller flersidede aftaler mellem medlemsstaterne. I hvert fald ville det sikkert ikke være tilstedeligt at gå frem på den måde, som repræsentanterne for LTU anser for rigtig — vi vil senere vende tilbage til denne principielle opfattelse — nemlig kun at anerkende de sager som borgerlige — og handelssager — der fortjener denne kvalifikation efter den medlems- stats opfattelse, der har den videstgående afgrænsning af det offentligretlige område. Thi dette ville indebære en afgørende orientering efter en enkelt medlemsstats retsorden i stedet for en hensyntagen til fælles opfattelser. Sikkert kan man ej heller følge den italienske regerings mening, hvorefter sø- og luftfartsan-liggender ikke er omfattet af aftalen. Dette kan ikke udledes af EØF-traktatens artikel 84 — den har helt andre funktioner inden for traktatens rammer — og heller ikke en sammenligning med andre aftaler er bindende, netop fordi sø- og luftfart ikke er nævnt blandt de i henhold til domskonventionen udtrykkeligt udelukkede områder. I øvrigt er det interessant, at sø- og luftfart i det hidtil udarbejdede forslag til en aftale vedrørende de nye medlemsstaters tiltrædelse på ingen måde er udelukket, men at det, i erkendelse af, at der også her er tale om et civilretligt område, lægges til grund, at afgrænsningen af det omfattede område sker efter almengyldige kriterier. Afgørende skulle det altså være, om der med hensyn til fremsættelsen af Eurocontrol's gebyrkrav består det for offentlige forbindelser fremherskende over- og underordnelsesforhold — de entydigt politiredige opgaver, som flysikringen har, er her uden interesse. At man ud fra denne synsvinkel faktisk kan anse domskonventionen for anvendelig på sagsforholdet i hovedsagen følger efter min mening af to betragtninger. For det første skal aftalen efter forfatternes vilje fortolkes vidt, hvilket præciseres i den sammen med aftaleforslaget afgivne beretning til regeringerne. For det andet er det vigtigt, at Eurocontrol-gebyrerne ifølge de allerede nævnte bestemmelser anses for betaling for ydede tjenester, og at kompetencen til at træffe afgørelse vedrørende deres indtaling er tillagt belgiske civilretter. Imidlertid kan der imod den opfattelse, at begrebet »borgerlige sager, herunder handelssager«, har et fællesskabsretligt indhold, fremføres væsentlige indvendinger, selv om dette måtte forekomme beklageligt. Da afgrænsningen af begrebet i de forskellige medlemsstater er forskellig, må det uden videre indrømmes, at definitionen af et fællesskabsretligt begreb som borgerlige sager, herunder handelssager, er alt andet end let. Dette blev endnu mere klart, da Storbritannien tiltrådte konventionen, da forskellen mellem civilret og offendig ret i engelsk ret er langt mindre udtalt end på fastlandet. Derfor har de eksperter, der var beskæftiget med udarbejdelsen af konventionen, heller ikke vovet at forsøge en definition, og derfor findes der i udkastet til en tiltrædelsesaftale kun visse negative afgrænsnings-forsøg under henvisning til skatte-, told- og forvaltningsanliggender. Udarbejdelsen af et fællesskabsretligt begreb ville altså, det viser erfaringer hos de retter i medlemsstaterne, der kender en sådan sondring, utvivlsomt være tidrøvende og dermed forbundet med længere perioder med usikkerhed. Der måtte regnes med, at der meget hyppigt — nemlig hver gang en sag har et offendigredigt præg — vil blive forelagt Domstolen præjudicielle anmodninger, også selv om man anerkender forbundsregeringens subsidiære opfattelse, dvs hvis man vil lægge vægt pa, om der foreligger tungtvejende tvivl. Fuldbyrdelsessagen ville derved blive forsinket og kunne ikke gennemføres så hurtigt, som det sikkert har foresvævet konventionens forfattere. Konventionens grundholdning og hovedmål taler således imod en fortolkning, der er forbundet med så tungtvejende ulemper som vedholdende usikkerhed og procesforhaling. Jeg minder i den henseende blot om, at der i konventionens præambel tales om nødvendigheden af en hurtig procedure. Endvidere henviser jeg til den aftalen bilagte fælles erklæring, hvori der tales om en så effektiv gennemførelse af konventionen som muligt. Endelig lægger jeg vægt på den allerede nævnte beretning vedrørende konventionen, hvori der tales om at fremme den gensidige anerkendelse af de i medlemsstaterne afsagte domme i videst muligt omfang. Hvis man altså ikke mindst af pragmatiske grunde — at konventionen skal gennemføres så pragmatisk som muligt, er udtrykkeligt understreget i den nævnte beretning — må opgive tanken om et selvstændigt fællesskabsredigt begreb »borgerlige sager, herunder handelssager«, er der faktisk kun den mulighed tilbage at lægge vægt på national ret. Afgørende kan altså principielt kun være førsteinstansens eller fuldbyrdelsesdommerens kvalifikation, dvs. der må i princippet vælges mellem de muligheder, der er nævnt i forelæggelseskendelsen, selv om dette selvfølgelig — i modsætning til hvad en part i sagen har ment — ikke betyder, at Domstolen ved behandlingen af den præjudicielle anmodning principielt er bundet af de af den forelæggende ret nævnte fortolkningsmuligheder. Hvad angår de to nævnte løsningsmuligheder bliver man imidlertid hurtigt klar over, at heller ikke de argumenter, der ér anført til fordel for en principiel kvalifikation efter fuldbyrdelsesstatens ret, er særligt overbevisende. I denne forbindelse blev det fra LTU's side gjort gældende, at folkeredige aftaler i tvivlstilfælde skal fortolkes snævert og således, at de medfører den ringest mulige indskrænkning af aftalestaternes højhedsret. Det kan — i henseende til domskonventionen — ikke antages, at fuldbyrdelsesstaten uden udtrykkelig forskrift i aftalen lader sig underkaste fremmed ret, og navnlig ikke, at den også er rede til at foretage tvangsfuldbyrdelse i anliggender, som den anser for offentligredige og med hensyn til hvilke der principielt ikke kan ske tvangsfuldbyrdelse i udlandet. Denne argumentation anser jeg for forfejlet allerede i sit udgangspunkt. Herved overses det, at aftalen har en vigtig funktion inden for rammerne af det økonomiske fællesskab: den skal sikre, at lettelsen af de økonomiske forbindelser mellem staterne ledsages og følges op af en lettelse af det redige samkvem gennem en forenkling af retsforfølgningen. Af disse grunde, men også fordi retsforholdene i medlemsstaterne vel ikke er krast forskellige, idet der foreligger næsten ens rets- og procesgarantier, er det sikkert ikke nødvendigt at anvende sådanne fortolkningsgrundsætninger på konventionen, som ellers måtte være berettigede med hensyn til klassiske folkeretlige aftaler. Derimod er der omvendt gode grunde, der taler for principielt at lade domsstatens kvalifikation være afgørende. Således kan det udledes af den ovennævnte beretning, at det er et af hovedmålene med aftalen at styrke domsstatens retter. Dette ytrer sig for det første — hertil henviser også beretningen — i meget bredt udformede anerkendelsesregler, der indebærer en videst mulig anerkendelse. Faktisk er de grunde, der kan forhindre anerkendelse, udtømmende nævnt i artiklerne 27 og 28, og der tales derfor i litteraturen ligefrem om en formodning for anerkendelse. For det andet ytrer det sig på fuldbyrdelsesområdet deri, at fuldbyrdelsen efter artikel 34 kun kan afslås af en af de i artiklerne 27 og 28 anførte grunde. Principielt kan der heller ikke ske prøvelse af kompetencen, idet bestemmelserne om kompetencen efter artikel 28, stk. 3 ikke hører til de grundlæggende retsprincipper. Ikke mindst kan der ej heller ske prøvelse af de trufne afgørelser. Denne grundopfattelse, hvorefter det principielt kommer an på domsstatens vurdering, stemmer utvivlsomt bedst med læren om, at det er domsstatens kvalifikation, der bør være afgørende, når der er tale om fortolkning af begrebet »borgerlige sager, herunder handelssager«. Også aftalens erklærede mål, den gensidige an erkendelse af domme i videst muligt omfang, samt grundsætningen om, at der skal sikres en så bred og effektiv gennemførelse som muligt, ydes der på denne måde bedst retfærdighed. En hertil svarende kontrol fra fuldbyrdelsesstatens side ville derimod efter omstændighederne true denne målsætning og føre til en uensartet fuldbyrdelsespraksis. Derfor kan det stillede spørgsmål efter min overbevisning kun besvares i den ånd, der følger af de ovenfor anstillede betragtninger. I øvrigt har jeg også indtryk af, at en fremhævelse af denne grundtanke er tilstrækkelig for bedømmelsen af hovedsagen. I modsætning til, hvad LTU hævder, består der nemlig for det første ingen anledning til at tvivle på, at de belgiske retter udtrykkeligt har kvalificeret sagen som civilretlig. Det er tilstrækkeligt at anføre den omstændighed, at der blev anmodet om retsbeskyttelse med den begrundelse, at der er tale om en borgerlig sag, og at handelsretten har imødegået en indsigelse herimod fra LTU's side. Herudover har appelretten i sin dom om forkastelse af anken udtrykkeligt med hensyn til forkyndelsesspørgsmålet støttet sig på Haager Civilproces-overenskomsten af 1. marts 1954. For det andet kan der også erindres om, hvad der tidligere blev fremført på grundlag af fælles retsprincipper for at kvalificere Eurocontrol-gebyrkravet, og hvad der i øvrigt synes at kunne påvises, nemlig at faren for, at domsstaten vurderer sådanne sagsforhold forkert, er forholdsvis ringe. Således er der ingen anledning til at komme nærmere ind på de andre sider af den behandlede problemkreds, som til dels er blevet synlige under sagen. Navnlig er det ikke på nuværende tidspunkt nødvendigt at prøve, hvorledes man skal forholde sig, hvis der ikke i domsstaten er foretaget nogen udtrykkelig kvalifikation — om der da skal foretages en vurdering i fuldbyrdelsesstaten, og om denne stats egne retsprincipper herved er afgørende, eller, hvad der utvivlsomt ville virke tidrøvende og tungt, om der skal tages udgangspunkt i domsstatens retsorden. Desuden giver den foreliggende sag ingen anledning til nærmere at undersøge det spørgsmål, om fuldbyrdelsesdommerens kvalifikation, i givet fald under henvisning til ordre public-forbeholdet i kon ventionens artikel 37, i visse særtilfælde bør efterprøves, f.eks. når der klart er tale om fuldbyrdelse af skatte- eller strafferetlige afgørelser. Efter min mening bør man i den henseende afvente den videre udvikling. Ved given lejlighed kan da de nødvendige undersøgelser af disse utvivlsomt vanskelige spørgsmål gennemføres.