ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Sag C-329/17

Gerhard Prenninger m.fl.

mod

Oberösterreichische Landesregierung og Netz Oberösterreich GmbH

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Verwaltungsgerichtshof)

»Præjudiciel forelæggelse – miljø – direktiv 2011/92/EU – vurdering af visse projekters indvirkning på miljøet – bilag II – punkt 1), litra d) – begrebet »rydning af skov med henblik på omlægning til anden arealudnyttelse« – etablering af en linjeføring gennem skov i forbindelse med anlæg og drift af en luftledning til transport af elektricitet«

Sammendrag – Domstolens dom (Ottende Afdeling) af 7. august 2018

Miljø – vurdering af visse projekters indvirkning på miljøet – direktiv 2011/92 – vurdering af projekter inden for de kategorier, der er opregnet i bilag II – rydning af skov med henblik på omlægning til anden arealudnyttelse – begreb – etablering af en linjeføring gennem skov i forbindelse med anlæg og drift af en luftledning til transport af elektricitet – omfattet

[Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/92, bilag II, punkt 1), litra d)]

Punkt 1, litra d), i bilag II til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/92/EU af 13. december 2011 om vurdering af visse offentlige og private projekters indvirkning på miljøet skal fortolkes således, at etablering af en linjeføring gennem skov med henblik på anlæg og drift af en elektrisk luftledning som den i hovedsagen omhandlede, så længe denne lovligt består, er omfattet af begrebet »rydning af skov med henblik på omlægning til anden arealudnyttelse« som omhandlet i denne bestemmelse.

Det fremgår af ordlyden af punkt 1), litra d), i dette bilag II, at ikke al rydning af skov, men udelukkende rydning af skov, der udføres med henblik på en ny anvendelse af de berørte arealer, er omfattet heraf. Det må imidlertid fastslås, at for så vidt som der planlægges etablering af en linjeføring gennem skov som den i hovedsagen omhandlede med henblik på anlæg og drift af en luftledning til transport af energi, overgår de berørte arealer til en ny anvendelse. Følgelig er etablering af en linjeføring som den i hovedsagen omhandlede omfattet af punkt 1), litra d), i bilag II til direktiv 2011/92.

(jf. præmis 32, 33 og 41 samt domskonkl.)
Sag C-601/17

Dirk Harms m.fl.

mod

Vueling Airlines SA

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Amtsgericht Hamburg)

»Præjudiciel forelæggelse – lufttransport – forordning (EF) nr. 261/2004 – artikel 8, stk. 1 – refusion af billetprisen i tilfælde af en flyafgangs aflysning – gebyr opkrævet af en person, der fungerer som formidler mellem passageren og luftfartsselskabet i forbindelse med billetkøbet – omfattet«

Sammendrag – Domstolens dom (Ottende Afdeling) af 12. september 2018

Transport – luftfart – forordning nr. 261/2004 – kompensation og bistand til luftfartspassagerer – refusion af billetprisen i tilfælde af en flyafgangs aflysning – beregning – hensyntagen til gebyr modtaget af en person, der fungerer som formidler mellem passageren og luftfartsselskabet i forbindelse med billetkøbet – betingelser

[Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 261/2004, art. 2, litra f), og artikel 8, stk. 1, litra a)]

Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 261/2004 af 11. februar 2004 om fælles bestemmelser om kompensation og bistand til luftfartspassagerer ved boardingafvisning og ved aflysning eller lange forsinkelser og om ophævelse af forordning (EØF) nr. 295/91, og navnlig artikel 8, stk. 1, litra a), deri, skal fortolkes således, at den billetpris, der skal tages i betragtning med henblik på at fastlægge den refusion, som luftfartsselskabet skal betale til en passager, hvis en flyafgang aflyses, omfatter forskellen mellem det beløb, som er betalt af denne passager, og det beløb, som luftfartsselskabet har modtaget, og som består af et gebyr opkrævet af en person, der har optrådt som formidler mellem disse to sidstnævnte parter, medmindre gebyret er fastsat uden dette luftfartsselskabs viden, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.

I denne sidstnævnte forbindelse fremgår det af artikel 2, litra f), i forordning nr. 261/2004, at der ved »billet« forstås et gyldigt dokument, som er udstedt eller autoriseret af luftfartsselskabet eller dettes autoriserede agent, herunder tilsvarende dokumentation i papirløs eller elektronisk form. Af denne definition følger det, at de forskellige elementer i en sådan billet, herunder dens pris, i en situation, hvor billetten ikke udstedes af luftfartsselskabet selv, under alle omstændigheder skal være autoriseret af luftfartsselskabet og ikke kan være fastsat, uden at luftfartsselskabet har kendskab hertil. Et element i en billetpris, som er fastsat uden luftfartsselskabets viden, kan nemlig ikke anses for at være nødvendig for at kunne nyde godt af den af luftfartsselskabet tilbudte service.

(jf. præmis 17, 19 og 20 samt domskonkl.)
Artikel 168 og artikel 173, stk. 2, litra c), i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem skal dels fortolkes således, at selv når generalomkostningerne afholdt i forbindelse med afbetalingskøbstransaktioner som de i hovedsagen omhandlede ikke indregnes i det beløb, som kunden skal betale for leveringen af den omhandlede vare, dvs. den afgiftspligtige del af transaktionen, men i det rentebeløb, der skal betales vedrørende »finansieringsdelen« af transaktionen, dvs. den fritagne del heraf, skal disse generalomkostninger ikke desto mindre i momsmæssig henseende betragtes som et omkostningselement i prisen for denne levering, dels at medlemsstaterne ikke kan anvende en fordelingsmetode, som ikke tager hensyn til den pågældende vares oprindelige værdi ved leveringen, når denne metode ikke kan sikre en mere præcis fordeling end den, der følger af anvendelsen af den omsætningsbaserede fordelingsnøgle.

Enhver medlemsstat, der beslutter at give den afgiftspligtige tilladelse til eller pålægge ham at foretage fradraget, skal således sikre, at de nærmere bestemmelser for beregningen af retten til fradrag gør det muligt med mest mulig præcision at fastsætte, hvilken del af momsen, som vedrører transaktioner, der giver ret til fradrag. Neutralitetsprincippet, som ligger til grund for det fælles momssystem, fordrer nemlig, at de nærmere bestemmelser for beregningen af retten til fradrag objektivt afspejler, hvilken del af udgifterne til erhvervelse af goder og tjenesteydelser til blandet brug der reelt kan henføres til transaktioner, der giver ret til fradrag (jf. i denne retning dom af 10.7.2014, Banco Mais,C-183/13, EU:C:2014:2056, præmis 30 og 31).

I denne henseende har Domstolen dog præciseret, at den valgte metode ikke nødvendigvis skal være så præcis som muligt, men at den, som det fremgår af denne doms præmis 51, skal kunne sikre et mere nøjagtigt resultat end det, som fremkommer ved anvendelsen af den omsætningsbaserede fordelingsnøgle (jf. i denne retning dom af 9.6.2016, Wolfgang und Dr. Wilfried Rey Grundstücksgemeinschaft,C-332/14, EU:C:2016:417, præmis 33).

Særligt henset til fradragsrettens grundlæggende karakter, der er nævnt i denne doms præmis 39, skal det fastslås, at når de nærmere bestemmelser for beregningen af retten til fradrag ikke tager hensyn til, at en faktisk og ikke-ubetydelig del af generalomkostningerne er afholdt i forbindelse med transaktioner, der giver ret til fradrag, kan sådanne nærmere bestemmelser ikke anses for objektivt at afspejle, hvilken del af udgifterne, som faktisk er afholdt med henblik på erhvervelse af goder og tjenesteydelser til blandet brug, der kan henføres til disse transaktioner. Som følge heraf er sådanne nærmere bestemmelser ikke af en sådan art, at de kan sikre en mere præcis fordeling end den, der følger af anvendelsen af den omsætningsbaserede fordelingsnøgle.

(jf. præmis 52, 53, 57 og 59 samt domskonkl.)
Princippet om fri bevægelighed for pyrotekniske artikler som fastsat bl.a. i artikel 6, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2007/23/EF af 23. maj 2007 om markedsføring af pyrotekniske artikler skal fortolkes således, at det ikke er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, hvorefter forbrugere ikke må besidde eller anvende fyrværkeri, idet det er forbudt til sidstnævnte at sælge fyrværkeri, der indeholder mere end 1 kilogram pyroteknisk blanding, for så vidt som denne lovgivning er egnet til at sikre den offentlige orden og sikkerhed, og den ikke går videre end nødvendigt med henblik på at beskytte disse grundlæggende interesser, hvilket det tilkommer den nationale ret at efterprøve.

I det foreliggende tilfælde skal det konstateres, således som generaladvokaten har anført i punkt 88 i forslaget til afgørelse, at de pyrotekniske artikler udgør produkter, der i sagens natur er farlige, og som, navnlig når der er tale om artikler indeholdende over 1 kg pyroteknisk blanding, kan skade personers sikkerhed. Det er desuden med rette anført, at disse artikler på grund af selve deres art og alt efter de omstændigheder, hvorunder de anvendes, kan forstyrre den offentlige orden. Den omstændighed, at salg af pyrotekniske artikler, der indeholder mere end 1 kg pyroteknisk blanding, til enkeltpersoner kræver, at disse enkeltpersoner har opnået en tilladelse, gør det muligt at forebygge forstyrrelse af den offentlige orden og sikkerhed, da denne nationale lovgivning gør det muligt efter omstændighederne at begrænse, hvor stor en mængde pyroteknisk blanding en person er i besiddelse af. Den nævnte nationale lovgivning forekommer derfor egnet til at beskytte den offentlige orden og sikkerhed.

Som generaladvokaten har anført i punkt 97 i forslaget til afgørelse, synes mindre restriktive foranstaltninger, såsom registrering efter køb af artikler, der indeholder en bestemt vægt af pyroteknisk blanding, ikke at være lige så effektive med hensyn til at beskytte de grundlæggende interesser, som den belgiske regering har påberåbt sig. Ved hjælp af en sådan formalitet kan det ganske vist kontrolleres, hvor stor en mængde pyroteknisk blanding en forbruger har erhvervet, men det er hverken muligt at påvirke den mængde, der kan erhverves, eller, følgelig, at bekæmpe anslag mod de omhandlede grundlæggende interesser lige så effektivt. Den nævnte nationale lovgivning forekommer derfor ikke at gå videre end nødvendigt for at beskytte den offentlige orden og sikkerhed.

(jf. præmis 59, 60, 64 og 65 samt domskonkl. 1)
Ethvert tab, som der nedlægges påstand om erstatning af i forbindelse med et søgsmål vedrørende Unionens ansvar uden for kontraktforhold i henhold til artikel 340, stk. 2, TEUF, skal være faktisk og sikkert, hvilket det påhviler den sagsøgende part at bevise. Det påhviler sidstnævnte at føre afgørende bevis for såvel eksistensen som omfanget af den skade, vedkommende påberåber sig.

For så vidt angår den angiveligt lidte økonomiske skade i form af retsafgifter og advokatsalærer udbetalt i forbindelse med en sag til prøvelse af en afgørelse fra de nationale myndigheder om at forbyde markedsføringen af et medicinsk udstyr, fordi Kommissionen ikke havde taget stilling på grundlag af artikel 8, stk. 2, i direktiv 93/42 om medicinsk udstyr, gælder det, at selv om fastlæggelsen af denne ganske vist kan give anledning til visse vanskeligheder, der bl.a. er forbundet med den omstændighed, at søgsmålet til prøvelse ikke var afsluttet på datoen for indleveringen af stævningen, kan appellanten imidlertid ikke fritages for enhver bevisbyrde med hensyn til det tab, som han påstår at have lidt. Det påhviler ham således at føre bevis for såvel eksistensen af dette tab som for de oplysninger, på grundlag af hvilke vurderingen af tabets omfang vurderes, hvilket ikke blot kan bestemmes efter ret og rimelighed for denne type af økonomisk tab. Det er således ikke tilstrækkeligt, at appellanten udelukkende har påberåbt sig retsafgifter og advokatsalærer udbetalt i forbindelse med søgsmålet til prøvelse, uden at deres omfang er blevet anført, hverken som beløb eller endog ved skøn.

(jf. præmis 147 og 151-153)
Rådets direktiv 93/13/EØF af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler, sammenholdt med ækvivalensprincippet, skal fortolkes således, at det er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, som ikke tillader en forbrugerbeskyttelsesorganisation at intervenere til støtte for forbrugeren i en betalingspåkravsprocedure vedrørende en individuel forbruger og at gøre indsigelse mod et sådant betalingspåkrav, såfremt dette ikke er anfægtet af den nævnte forbruger, i det tilfælde, hvor den nævnte lovgivning rent faktisk underlægger forbrugerbeskyttelsesorganisationers adgang til intervention i tvister, der henhører under EU-retten, betingelser, som er mindre gunstige end de betingelser, der gælder for tvister, der udelukkende henhører under national ret, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.

Direktiv 93/13 skal fortolkes således, at det er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, som ganske vist på tidspunktet for udstedelsen af et betalingspåkrav over for en forbruger foreskriver en kontrol af, hvorvidt de vilkår, der er indeholdt i en aftale indgået mellem en erhvervsdrivende og en forbruger, er urimelige, men dels tillægger en tjenestemand, som varetager administrative opgaver ved en retsinstans, og som ikke har status som dommer, kompetence til at udstede dette betalingspåkrav, dels fastsætter en frist på 15 dage til at rejse indsigelse og kræver, at sidstnævnte er begrundet hvad angår realiteten, i det tilfælde, hvor der ikke er fastsat en sådan ex officio-kontrol på tidspunktet for fuldbyrdelsen af det nævnte betalingspåkrav, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.

Den omstændighed, at den nationale lovgivning på området for udstedelse af betalingspåkrav tillægger kompetence til en tjenestemand, som ikke har status som dommer, berører ikke den effektive virkning af direktiv 93/13, for så vidt som der er fastsat bestemmelse om en efterprøvelse foretaget af en dommer af, at der ikke findes urimelige vilkår i den pågældende aftale, på tidspunktet for fuldbyrdelsen af betalingspåkravet eller i tilfælde af, at der gøres indsigelse mod dette.

Når dette er sagt, kan eksistensen af en sådan efterprøvelse alene på tidspunktet for indsigelsen kun, således som anført i denne doms præmis 46, bevare den effektive virkning af direktiv 93/13, hvis forbrugerne ikke afskrækkes fra at rejse en sådan indsigelse.

I det foreliggende tilfælde fastsætter den i hovedsagen omhandlede nationale lovgivning imidlertid en frist på kun 15 dage, hvorunder forbrugeren kan gøre indsigelse mod betalingspåkravet, og kræver desuden, at forbrugeren begrunder sin indsigelse for så vidt angår realiteten.

Følgelig foreligger der med en sådan lovgivning en ikke ubetydelig risiko for, at den berørte forbruger ikke rejser indsigelse, og for, at der dernæst ikke kan foretages en ex officio-kontrol af en dommer af, at der ikke findes urimelige vilkår i den pågældende aftale.

(jf. præmis 50-54 og domskonkl. 2)
Sag C-59/17

Château du Grand Bois SCI

mod

Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer (FranceAgriMer)

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af le Conseil d’État (Frankrig))

»Præjudiciel forelæggelse – landbrug – markedet for vin – forordning (EF) nr. 555/2008 – støtte til omstrukturering og omstilling af vindyrkningsarealer – uanmeldte kontroller på stedet – kontrolpersonalets beføjelser – befuldmægtigedes mulighed for at trænge ind på en landbrugsbedrift uden landbrugerens samtykke«

Sammendrag – Domstolens dom (Fjerde Afdeling) af 7. august 2018

Landbrug – fælles markedsordning – omstrukturerings- og omstillingsstøtte i vinsektoren – kontrol i vinsektoren – uanmeldte kontroller på stedet – kontrolpersonalets beføjelser – beføjelse til at trænge ind på en landbrugsbedrift uden landbrugerens samtykke – foreligger ikke

[Kommissionens forordning nr. 555/2008, 72. og 73. betragtning og art. 76, 78 og 81 samt art. 83, litra a)]

Artikel 76, 78 og 81 i Kommissionens forordning (EF) nr. 555/2008 af 27. juni 2008 om gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning (EF) nr. 479/2008 om den fælles markedsordning for vin for så vidt angår støtteprogrammer, samhandel med tredjelande, produktionskapacitet og kontrol i vinsektoren skal fortolkes således, at de ikke bemyndiger de medarbejdere, der gennemfører en kontrol på stedet, til at trænge ind på en landbrugsbedrifts arealer uden at have opnået landbrugerens samtykke.

Det fremgår i denne forbindelse af 72. og 73. betragtning til denne forordning, at medlemsstaterne sikrer, at de instanser, der er ansvarlige for kontrolforanstaltningerne i vinsektoren, fungerer effektivt, idet de træffer de nødvendige foranstaltninger til at sikre, at de ansatte i de ansvarlige instanser har de fornødne undersøgelsesbeføjelser til at skabe sikkerhed for, at EU-reglerne i vinsektoren overholdes. Som generaladvokaten har anført i punkt 43 i forslaget til afgørelse, bestemmer nævnte forordnings artikel 83, litra a), vedrørende kontrolpersonalets beføjelser, at hver medlemsstat skal sikre, at dens kontrolpersonale har adgang til vinmarkerne og andre steder og anlæg, der er nødvendige for at opfylde deres opgaver, uden at det imidlertid kræves, at denne adgang kan ske uden landbrugerens samtykke.

Det følger heraf, at forordning nr. 555/2008 overlader det til medlemsstaterne i national ret at fastsætte regler for de beføjelser, som kontrolpersonalet har, samt i vidt omfang reglerne for, hvordan kontrollen gennemføres, herunder regler om adgang til det sted, der skal kontrolleres.

Det skal følgelig fastslås, at der ikke ved bestemmelserne i forordning nr. 555/2008 gives en tilladelse til at trænge ind på en landbrugers grund uden dennes samtykke.

(jf. præmis 25-27 og 33 samt domskonkl.)
Sag C-249/17

Ryanair Ltd

mod

The Revenue Commissioners

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Supreme Court (Irland))

»Præjudiciel forelæggelse – det fælles merværdiafgiftssystem (moms) – begrebet afgiftspligtig person – holdingselskab – fradrag for indgående afgift – udgifter til rådgivningsydelser, der er afholdt med henblik på erhvervelse af aktier i et andet selskab – det erhvervende selskabs hensigt om at levere administrationsydelser til målselskabet – manglende levering af sådanne tjenesteydelser – ret til fradrag for moms pålagt de antagne ydelser«

Sammendrag – Domstolens dom (Første Afdeling) af 17. oktober 2018

Harmonisering af afgiftslovgivningerne – det fælles merværdiafgiftssystem – afgiftspligtig person – økonomisk virksomhed – begreb – forberedende økonomisk virksomhed – et selskabs hensigt om at erhverve samtlige aktier i et andet selskab med henblik på at udøve økonomisk virksomhed – omfattet – fradrag for indgående afgift – udgifter til rådgivningsydelser, som er afholdt i forbindelse med erhvervelse af aktier – ret til fradrag – den pågældende økonomiske virksomhed ikke realiseret – ingen betydning

(Rådets direktiv 77/388, art. 4 og 17)

Artikel 4 og 17 i Rådets sjette direktiv 77/388/EØF af 17. maj 1977 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter – Det fælles merværdiafgiftssystem: ensartet beregningsgrundlag, skal fortolkes således, at de giver et selskab som det i hovedsagen omhandlede, der har til hensigt at erhverve samtlige aktier i et andet selskab med henblik på at udøve økonomisk virksomhed, der består i levering af administrationsydelser, der er merværdiafgiftspligtige (moms), til sidstnævnte, ret til fuldt fradrag for indgående moms af udgifter til rådgivningsydelser, som er afholdt i forbindelse med et offentligt overtagelsestilbud, selv om det har vist sig, at denne økonomiske virksomhed ikke blev realiseret, såfremt den eneste anledning til disse udgifter var den påtænkte økonomiske virksomhed.

(jf. præmis 32 og domskonkl.)
Sag C-471/17

Kreyenhop & Kluge GmbH & Co. KG

mod

Hauptzollamt Hannover

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Finanzgericht Hamburg)

»Præjudiciel forelæggelse – toldunion og fælles toldtarif – told- og statistiknomenklatur – tarifering af varer – stegte instant-nudler – underposition 19023010«

Sammendrag – Domstolens dom (Tiende Afdeling) af 6. september 2018

Toldunion – den fælles toldtarif – toldpositioner – stegte instant-nudler – tarifering i underposition 19023010 i den kombinerede nomenklatur – kriterier – begrebet »tørrede« pastaprodukter

(Rådets forordning nr. 2658/87, som ændret ved forordning nr. 927/2012, bilag I)

Den kombinerede nomenklatur, der er indeholdt i bilag I til Rådets forordning (EØF) nr. 2658/87 af 23. juli 1987 om told- og statistiknomenklaturen og den fælles toldtarif, i den affattelse, der følger af Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) nr. 927/2012 af 9. oktober 2012, skal fortolkes således, at instant-nudelretter som de i hovedsagen omhandlede, bestående hovedsageligt af en blok af forkogte og stegte nudler, henhører under underposition 19023010 heri.

Det bemærkes i denne henseende, at udtrykket »tørrede« som anvendt i underposition 19023010 i KN ikke er defineret. Udtrykket »tørrede«, som det anvendes i underposition 19023010 i KN, er perfektum participium af verbet »at tørre«, som bl.a. betyder »at gøre tørt« eller »at blive tørt«. Eftersom fremstillingen af pastaprodukter nødvendigvis i første omgang indebærer brug af væske, kan pastaprodukter – hvor fugtigheden under fremstillingen heraf fjernes for at efterlade dem i tør tilstand – følgelig som hovedregel anses for at være tørrede pastaprodukter. Den fremgangmåde, hvorved denne tilstand opnås, er derimod ikke afgørende. Eftersom nudlerne ved fremstillingsprocessens afslutning pakkes i tør tilstand, skal de følgelig anses for at være »tørrede« pastaprodukter som omhandlet i underposition 19023010 i KN.

(jf. præmis 38, 40-42 og 47 samt domskonkl.)
Sag C-528/17

Milan Božičevič Ježovnik

mod

Republik Slovenija

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Vrhovno sodišče)

»Præjudiciel forelæggelse – merværdiafgift (moms) – direktiv 2006/112/EF – artikel 143, stk. 1, litra d) – fritagelse for moms ved indførsel – indførsel efterfulgt af en levering inden for Fællesskabet – risiko for afgiftssvig – god tro hos den afgiftspligtige importør og leverandør – bedømmelse – pligt for den afgiftspligtige importør og leverandør til at udvise omhu«

Sammendrag – Domstolens dom (Niende Afdeling) af 25. oktober 2018

Harmonisering af afgiftslovgivningerne – det fælles merværdiafgiftssystem – fritagelser – fritagelser ved indførsel – indførsel efterfulgt af en levering inden for Fællesskabet – de kompetente myndigheders forudgående kontrol – tilladelse til fritagelse udstedt efter den forudgående kontrol, henset til de beviser, som den afgiftspligtige importør og leverandør har fremlagt – senere kontrol, hvorved det fastslås, at de materielle betingelser ikke var opfyldt – forpligtelse for den afgiftspligtige person til efterfølgende betaling – foreligger ikke – betingelse – god tro hos den afgiftspligtige person og opfyldelse af dennes pligt til at udvise omhu – efterprøvelse påhviler den nationale ret

[Rådets direktiv 2006/112, som ændret ved direktiv 2009/69, art. 143, stk. 1, litra d)]

Artikel 143, stk. 1, litra d), i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem, som ændret ved Rådets direktiv 2009/69/EF af 25. juni 2009, skal fortolkes således, at en afgiftspligtig importør og leverandør i en situation, hvor denne er blevet indrømmet fritagelse for merværdiafgift ved indførsel på grundlag af en tilladelse, som er blevet udstedt efter en forudgående kontrol af de kompetente toldmyndigheder, henset til de beviser, som denne afgiftspligtige person har fremlagt, ikke er forpligtet til at betale merværdiafgift efterfølgende, såfremt det ved en senere kontrol viser sig, at de materielle betingelser for fritagelsen ikke var opfyldt, medmindre det på grundlag af objektive forhold påvises, at den nævnte afgiftspligtige person vidste eller burde have vidst, at de leveringer, der fandt sted efter de omhandlede indførsler, var led i svig fra erhververens side, og at den afgiftspligtige person ikke har truffet enhver foranstaltning, som den pågældende med rimelighed var i stand til, for at undgå denne svig, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.

(jf. præmis 49 og domskonkl.)