2.

I anden række har sagsøgerinden gjort gældende, at Kommissionen ved tilrettelæggelsen af hendes ansættelsesforhold har begået en tjenstlig fejl. Hun anfører, at hun med urette blev behandlet som særlig rådgiver; kontrakterne om ansættelse som hjælpeansat er kritisable for så vidt, som de gjaldt i længere end ét år, og fordi denne løsning på ny blev valgt, efter at sagsøgerinden allerede i tre år havde været bekæftiget som midlertidigt ansat. Herved er der sket en krænkelse af ansættelsesvilkårenes artikel 52 samt af den bistandspligt, til hvilken der henvises i ansættelsesvilkårenes artikel 54 med dennes henvisning til tjenestemandsvedtægtens artikel 24. Det er sagsøgerindens opfattelse, at hun således led skade, fordi de pågældende perioder ikke blev medregnet ved opgørelsen af hendes pension. Til dækning af skaden må der gives erstatning af samme karakter, hvilket betyder, at de nævnte perioder behandles på samme måde som den tjenestetid, der er tilbagelagt af midlertidigt ansatte. Hvad angår dette forsøg på at begrunde sagsøgerindens påstand, må det uden videre erkendes, at Kommissionen — hvilket er den første, men dog ikke eneste betingelse for, at der statueres ansvar for en tjenstlig fejl — på bestemte tidspunkter og i en bestemt henseende har handlet retsstridigt. Det gælder for så vidt, som der med sagsøgerinden blev indgået en kontrakt om ansættelse som særlig rådgiver, skønt resultatet blev et regulært arbejdsforhold. Det gælder også, for så vidt som kontrakterne om ansættelse som hjælpeansat gjaldt ud over den tidsmæssigt lovlige grænse på et år (artikel 52, litra b) i ansættelsesvikårene). Herved må det ganske vist betænkes, at ansættelsesvilkårene først trådte i kraft den 1. januar 1962, således at der først fra den 1. januar 1963 kan siges at foreligge retsstridighed. Derimod har jeg svært ved at antage, at der bestod et lignende ulovligt forhold også for tiden efter ophøret af den midlertidige ansættelse. På daværende tidspunkt gjaldt kontrakten om ansættelse som hjælpeansat kun i elleve måneder; jeg mener heller ikke, at det af fællesskabsretten kan udledes, at det skulle være forbudt, efter udløbet af en midlertidig ansættelse, at afslutte kontrakt om ansættelse som hjælpeansat. I det mindste for dette tidsrum, altså foråret 1972, må man imidlertid tale om krænkelse af bistandspligten, fordi Kommissionen ikke i tilstrækkelig grad søgte at få ændret sagsøgerindens status på en måde, der kom hendes pensionskrav til gode. Efter min opfattelse kan man endvidere antage, at der bestod en sådan krænkelse allerede for et væsentligt tidligere tidsrum, fordi man allerede meget tidligt fik til hensigt at fastansætte sagsøgerinden — jeg henviser herved til stævningens bilag 25 og 30 — fordi det stod fast, at hun efter sin deltagelse i udvælgelsesprøven i 1965 var egnet til at overgå til tjenestemandsansættelse, og fordi Kommissionen ganske åbenbart — det er blevet helt klart under den mundtlige forhandling — på en kritisabel måde besatte stillingen på grundlag af den nævnte udvælgelsesprøve, idet den udnævnte tjenestemand ikke fik overladt de i udvælgelsesprøven nævnte opgaver, der var identiske med sagsøgerindens, men kort tid efter nogle helt andre opgaver. Det er imidlertid — som allerede nævnt — ikke tilstrækkeligt, at der foreligger en krænkelse af retsregler. Det må endvidere også forholde sig således, at den påståede skade er en direkte følge heraf, at der altså var mulighed for ved hjælp af andre forholdsregler at skabe en tilstand, hvorefter man lovligt kunne medregne tjenestetiden ved pensionsberegningen; desuden skal det kunne antages, at der er handlet culpøst. Ifølge det, som allerede er anført, er det for så vidt afgørende, om en fast stilling var til rådighed, som kunne bruges til sagsøgerinden, eller om en sådan fast stilling kunne og skulle have været tilvejebragt. Hvis det ikke var tilfældet, må det i forbindelse med konstateringen af, at sagsøgerinden arbejdede ulovligt på grundlag af en kontrakt om ansættelse som særlig rådgiver, højst sluttes, at hun for dette tidsrum må betegnes som hjælpeansat; den anden konstatering, at der skete overtrædelse af ansættelsesvilkårenes artikel 52, litra b), idet kontrakterne om ansættelse som hjælpeansat ifølge deres indhold skulle gælde i over ét år, ville da medføre, at arbejdsforholdet skulle have været bragt til ophør senest den 1. januar 1963. Vedrørende dette vigtige spørgsmål må det for det første fastholdes, at der før begyndelsen af 1964 ikke fandtes nogen fast stilling med sagsøgerindens funktioner i presse- og informationstjenesten. Vedrørende det pågældende tidsrum er der ikke blevet anført noget, der kan berettige til at antage, at fremskaffelsen af en sådan fast stilling havde været mulig og berettiget. Det bør trods alt ikke glemmes, at vi her står over for udøvelsen af den kompetence til at organisere tjenesten, for hvilken der gælder et vidt skøn. At denne med hensyn til fordelingen af den til at begynde med knappe mængde faste stillinger skulle være udøvet mangelfuldt, findes der efter min mening ingen som helst indicier for. Der fandtes imidlertid en fast stilling fra begyndelsen af 1964 til afgørelsen om dens besættelse, der, som anført, fandt sted i slutningen af 1965 på anfægtelig måde. I det mindste for dette tidsrum kunne man have undgået en ulovlighed til sagsøgerindens skade ved midlertidigt at give hende den pågældende faste stilling. Der ses heller ikke at foreligge nogen gyldig grund til, at dette ikke kunne finde sted, og som kunne gøre det berettiget ikke at antage eksistensen af en tjenstlig fejl, da gennemførelsen af udvælgelsesprøven sikkert ikke ville være blevet standset ved, at man på ubestemt tid og med mulighed for rettidig opsigelse havde ansat sagsøgerinden i den faste stilling. For den følgende tid manglede der igen en fast stilling, hvis man bortser fra årene 1969-1971, for hvilke der kunne »udlånes« en fast stilling fra Generaldirektoratet for landbrug, som faktisk også blev benyttet til sagsøgerinden. Jeg er imidlertid ikke overbevist om, at man vedrørende denne periode, altså årene 1966, 1967 og 1968 og 1972, blot skal foretage den samme bedømmelse som vedrørende tiden før 1964. Problemet om en tilfredsstillende ordning af sagsøgerindens tjenesteforhold var blevet særligt påtrængende senest fra midten af 60'erne. Dette forhold og den omstændighed, at der foreløbigt kunne skaffes en fast stilling for årene 1969-1971, kan tværtimod begrunde den antagelse, at der måtte søges en tilsvarende løsning også for årene 1966-1968 og 1972, og at det også havde været muligt i et så stort apparat som Kommissionens. Hvis man imidlertid efter det, som hidtil har kunnet konstateres, ikke finder denne slutning holdbar, måtte man vel også belyse spørgsmålet om rådigheden over faste stillinger i andre af Kommissionens områder, for så vidt man ikke ville foreslå en rimelig, tilsvarende løsning via overvejelser, der spiller en rolle inden for rammerne af den tredje søgsmålsgrund, som bagefter også må undersøges. I det omfang betingelserne for at få medhold i, at der er sket en tjenstlig fejl, åbenbart er til stede — dvs. for tiden primo 1964-ultimo 1965 — må der imidlertid også tages stilling til to indsigelser fra Kommissionen, før dét kan tiltrædes, at sagsøgerinden vedrørende det nævnte tidsrum har et krav på en genoprettelse af den tidligere retstilstand med henblik på pensionsberegningen. Indvendingerne angår spørgsmålet om sagsøgerindens egen skyld samt det forhold, at der ikke er tale om en aktuel og sikker skade, men i det højeste om en fremtidig hypotetisk skadetilføjelse, som efter Domstolens retspraksis kun kan gøres gældende under strenge betingelser. Det er efter min opfattelse ikke nødvendigt at give vidtløftige forklaringer herpå. For det første er det min opfattelse, at der dårligt kan foreligge egen skyld hos sagsøgerinden med henblik på, at hun accepterede kontrakter om ansættelse som hjælpeansat ud over ét år og ikke selv bestræbte sig på at få ordnet forholdene ved at søge andre ledige stillinger. I så henseende er det tilstrækkeligt at henvise til den kendsgerning, at man ubetinget ville beholde sagsøgerinden i tjenesten på grund af hendes indsats, og fordi de af hende udførte opgaver ansås for vigtige; i så henseende har både de stadige bestræbelser på en ordning og de gentagne udtalelser herom betydning. Desangående skal jeg henvise til hendes foresattes notater, der er blevet forelagt som bilag 25, 30 og 33 til stævningen. Hvad på den anden side angår problemet om den fremtidige skadetilføjelse, der først vil indtræde ved overgangen til pension, mener jeg, at den, i overensstemmelse med den af Kommissionen nævnte praksis, er tilstrækkelig forudselig. Det er desuden, med henblik på den allerede bestående og stadigt voksende forventning, ikke ukorrekt at tale om en aktuel, ikke blot hypotetisk skadetilføjelse, for hvilken der allerede nu kan tilkendes kompensation, også selv om dette ikke betyder tilkendelse af en aktuel formuerettighed. Hermed kan det, for så vidt som søgsmålet støttes på en krænkelse af en tjenestepligt, fastholdes, at det i det mindste for en del af det relevante tidsrum, nemlig for 1964 og 1965, under alle omstændigheder har fornødent grundlag, og at Kommissionen selvfølgelig har pligt til i det mindste at medregne dette tidrum ved pensionsberegningen.