DA Den Europæiske Unions Tidende C 94/3

Appel iværksat den 21. november 2017 af VM Vermögens-Management GmbH til prøvelse af dom afsagt af Retten (Sjette Afdeling) den 7. september 2017 i sag T-374/15 — VM Vermögens-Management GmbH mod Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO)

(Sag C-653/17 P)

(2018/C 094/04)

Processprog: tysk

Parter

Appellant: VM Vermögens-Management GmbH (ved Rechtsanwälte T. Dolde og P. Homann)

De andre parter i appelsagen: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO) og DAT Vermögensmanagement GmbH

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Den Europæiske Unions Rets dom af 7. september 2017 i sag T-374/15 ophæves.

— Sagen hjemvises til Den Europæiske Unions Ret.

Anbringender og væsentligste argumenter

Med det første anbringende gøres gældende, at der foreligger en tilsidesættelse af EU-varemærkeforordningens (1) artikel 65, stk. 2, sammenholdt med retten til at blive hørt i henhold til artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder og ejendomsretten i henhold til artikel 17 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder. Dette støttes på det forhold, at Retten ikke har taget hensyn til den tilbagevirkende gyldighed af ændringen af fortegnelsen over tjenesteydelser vedrørende EU-varemærket »Vermögensmanufaktur« som følge af en erklæring i henhold til EU-varemærkeforordningens artikel 28, stk. 8, og at den anfægtede afgørelse erklærer EU-varemærket ugyldigt, også for de senere tilføjede tjenesteydelsers vedkommende, uden at der i denne henseende er blevet foretaget en bedømmelse af, om EU-varemærket er egnet til at kunne registreres. Retten kunne derfor ikke afvise appellantens påstande om omgørelse af den anfægtede afgørelse.

Med det andet anbringende gøres gældende, at der foreligger en tilsidesættelse af artikel 36 i statutten for Domstolen, fordi Retten afviste appellantens påstande om omgørelse af den anfægtede afgørelse under ét, uden at ytre sig i indholdsmæssig henseende om den tilbagevirkende gyldighed af ændringen af fortegnelsen over tjenesteydelser vedrørende EU-varemærket »Vermögensmanufaktur« som følge af en erklæring i henhold til EU-varemærkeforordningens artikel 28, stk. 8.

Med det tredje anbringende gøres gældende, at der foreligger en tilsidesættelse af EU-varemærkeforordningens artikel 7, stk. 1, litra c), fordi Rettens konklusioner vedrørende den beskrivende karakter beror på urigtige betragtninger vedrørende den relevante kundekreds’ opfattelse af angivelsen »Vermögensmanufaktur«, og der ikke foreligger en tilstrækkeligt direkte og konkret forbindelse mellem EU-varemærket og de tjenesteydelser, der anfægtes som beskrivende, til, at EU-varemærket kan anses for at være beskrivende.

Med det fjerde anbringende gøres gældende, at der foreligger en tilsidesættelse af EU-varemærkeforordningens artikel 7, stk. 1, litra b), fordi Retten udelukkende har begrundet EU-varemærkets manglende fornødne særpræg med, at »Vermögensmanufaktur« af den relevante kundekreds opfattes som et anprisende udsagn og salgsfremmende information, uden at gøre rede for, hvorfor EU-varemærket ikke samtidig tillige kan tjene som en oprindelsesangivelse med fornødent særpræg.

Med det femte anbringende gøres gældende, at der foreligger en tilsidesættelse af EU-varemærkeforordningens artikel 75, andet punktum, fordi Retten har afvist, at der foreligger en tilsidesættelse af retten til at blive hørt, alene med den begrundelse, at der ikke blev taget hensyn til de i sagen for EUIPO for sent indgivne dokumenter ved appelkammerets bedømmelse, og at den anfægtede afgørelse ikke blev støttet herpå, selv om det entydigt fremgår af akterne, at appelkammeret ordret havde skrevet sin bedømmelse af fra disse bevismidler, og appellanten på intet tidspunkt havde fået lejlighed til at tage stilling til disse bevismidler.

Med det sjette anbringende gøres gældende, at der foreligger en tilsidesættelse af EU-varemærkeforordningens artikel 76, stk. 2, fordi den anfægtede afgørelse blev støttet på bevismidler, der i første instans for EUIPO var blevet indgivet for sent, således at appelkammeret også skulle have anset dem for at være blevet indgivet for sent. Retten kom i den appellerede dom i denne henseende frem til det urigtige resultat, at appelkammeret ikke havde taget hensyn til disse bevismidler, og at de ikke havde været afgørende for den anfægtede afgørelse.

(1) Rådets forordning (EF) nr. 207/2009 af 26.2.2009 om EU-varemærker (EUT 2009, L 78, s. 1).