Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Præjudicielle spørgsmål – Domstolens kompetence – grænser

(Art. 234 EF)

2. Præjudicielle spørgsmål – formaliteten

(Art. 234 EF)

3. Konkurrence – aftaler – aftaler mellem virksomheder – begreb

(EF-traktaten, art. 85 og art. 85, stk. 1 (nu art. 81 EF og art. 81, stk. 1, EF))

4. Konkurrence – aftaler – forbud – gruppefritagelse – eksklusive købsaftaler – forordning nr. 1984/83)

(EF-traktaten, art. 85, stk. 3 (nu art. 81, stk. 3, EF); Kommissionens forordning nr. 1984/83, art. 10-13)

Sammendrag

1. Det følger hverken af ordlyden af artikel 234 EF eller af formålet med den ved denne artikel indførte procedure, at traktatens ophavsmænd har villet frakende Domstolen kompetence med hensyn til de anmodninger om præjudiciel afgørelse, der angår en fællesskabsretlig bestemmelse i det særlige tilfælde, hvor en medlemsstats lovgivning henviser til indholdet af denne bestemmelse for at fastlægge de bestemmelser, der finder anvendelse på en rent intern situation i denne stat.

Såfremt den i national ret valgte regulering for så vidt angår rent interne forhold er tilpasset fællesskabsretten for at undgå konkurrencefordrejninger, er det afgjort i Fællesskabets interesse, at bestemmelser eller begreber, der er hentet fra fællesskabsretten, fortolkes ensartet, uanset de vilkår, hvorunder de skal anvendes, således at senere fortolkningsuoverensstemmelser undgås.

Selv om den i hovedsagen omhandlede nationale retsakt udelukkende foretager udtrykkelig henvisning til en fællesskabsretsakt med henblik på at fastlægge, hvilke bestemmelser der gælder for så vidt angår interne situationer, eftersom den nationale lovgiver ved en sådan henvisning har besluttet at behandle nationale situationer på samme måde som fællesskabssituationer, gælder det således, at Domstolen er kompetent til at foretage fortolkning af denne retsakt.

(jf. præmis 19, 20 og 22)

2. Et præjudicielt spørgsmål, som er forelagt af en national ret, må afvises, når Domstolen ikke råder over de faktiske og retlige oplysninger, som er nødvendige for, at den kan give en saglig korrekt besvarelse af de stillede spørgsmål.

Med henblik på at vurdere, om de forhold, som den forelæggende ret har fremlagt, opfylder disse krav, skal arten og rækkevidden af det stillede spørgsmål tages i betragtning. I det omfang nødvendigheden af præcision med hensyn til den faktiske baggrund særligt gælder på konkurrenceområdet, som er kendetegnet ved komplicerede faktiske og retlige situationer, skal det særligt i en sådan situation undersøges, om forelæggelsesafgørelsen indeholder tilstrækkelige oplysninger til, at Domstolen kan give et relevant svar på spørgsmålet.

Det gælder i denne henseende, at hvis forelæggelsesafgørelsen ikke indeholder visse oplysninger, der har betydning for besvarelsen af det forelagte spørgsmål, men at det på trods af sådanne mangler er muligt at fastlægge rækkevidden af det nævnte spørgsmål, råder Domstolen over tilstrækkelige oplysninger om de faktiske omstændigheder til at foretage en fortolkning af de berørte fællesskabsregler og give et brugbart svar på dette spørgsmål.

(jf. præmis 28-31)

3. Den formelle adskillelse mellem to kontrahenter, som er en følge af deres status som selvstændige juridiske personer, er ikke afgørende i henseende til anvendelsen af konkurrencereglerne og navnlig EØF-traktatens artikel 85 (senere EF-traktatens artikel 85, nu artikel 81 EF), idet det afgørende kriterium er, hvorvidt de optræder som en enhed på markedet eller ej.

Selv om forholdet mellem en kommittent og dennes mellemhandler under visse omstændigheder kan udgøre en sådan økonomisk enhed, mister mellemhandlerne imidlertid kun deres status som selvstændige erhvervsdrivende, såfremt de ikke bærer nogen af de risici, der er forbundet med de kontrakter, de har forhandlet eller indgået for kommittentens regning, og fungerer som hjælpeorganer, der er integreret i dennes virksomhed.

Det gælder således, at når en mellemhandler, såsom en tankstationsindehaver, selv om denne er en selvstændig juridisk person, ikke på uafhængig måde bestemmer sin adfærd på markedet, fordi han i det hele er afhængig af sin kommittent, såsom en leverandør af motorbrændstof, på grund af den omstændighed, at sidstnævnte bærer de økonomiske og kommercielle risici for så vidt angår den berørte økonomiske aktivitet, finder forbuddet i traktatens artikel 85, stk. 1, ikke anvendelse på forholdet mellem denne mellemhandler og kommittenten.

Derimod, hvis aftaler mellem kommittenten og dennes mellemhandlere lader sidstnævnte overtage eller beholde funktioner, som økonomisk set svarer til en uafhængig økonomisk aktør, idet de indeholder bestemmelse om, at disse mellemhandlere skal bære de økonomiske og kommercielle risici, der er forbundet med salg til eller indgåelse af kontrakter med tredjemænd, kan nævnte mellemhandlere ikke betragtes som hjælpeorganer, der er integreret i kommittentens virksomhed, således at en konkurrencebegrænsende aftale mellem disse parter kan udgøre en aftale mellem virksomheder i traktatens artikel 85’s forstand.

Det følger heraf, at det forhold, der er afgørende for at fastlægge, hvorvidt en tankstationsindehaver er en uafhængig økonomisk aktør, skal findes i den aftale, der er indgået med kommittenten, og særligt i de af denne aftales stiltiende eller udtrykkelige klausuler, der vedrører ansvaret for de økonomiske og kommercielle risici, der er forbundet med salg af produkter til tredjemænd. Dette spørgsmål om risiko skal undersøges fra sag til sag, idet den økonomiske realitet snarere end den retlige kvalificering af aftaleforholdet i national ret skal tages i betragtning.

Man må i denne henseende henholde sig til kriterier, såsom ejerforholdet vedrørende produkterne, bidrag til de med deres distribution forbundne omkostninger, opbevaring af produkterne, ansvar for skader på produkterne eller forvoldt af disse i forhold til tredjemænd og foretagelsen af investeringer, der specifikt vedrører salget af nævnte produkter.

Imidlertid kan den omstændighed, at mellemhandleren blot bærer en i realiteten uvæsentlig del af disse risici, ikke medføre, at traktatens artikel 85 finder anvendelse.

I et sådant tilfælde er kun de forpligtelser, der er pålagt mellemhandleren i forbindelse med salg af produkter til tredjemænd for kommittentens regning, ikke omfattet af denne artikel. Således kan en agenturaftale indeholde bestemmelser vedrørende forholdet mellem agenten og kommittenten, hvorpå nævnte artikel finder anvendelse, såsom klausuler om eksklusivitet og konkurrenceklausuler. I denne henseende er agenterne for så vidt angår sådanne forhold i princippet økonomisk uafhængige aktører, og nævnte klausuler kan være i strid med konkurrencereglerne, for så vidt som bestemmelserne indebærer, at der sker udelukkelse fra det relevante marked.

Således finder traktatens artikel 85 anvendelse på en aftale om eneforhandling af motorbrændstof og andre brændstoffer, der er indgået mellem en leverandør og en tankstationsindehaver, når denne indehaver i et ikke uvæsentligt omfang påtager sig en eller flere af de med salg til tredjemænd forbundne økonomiske og kommercielle risici.

(jf. præmis 41-46, 60-62 og 65 samt domskonkl. 1)

4. Artikel 11 i forordning nr. 1984/83 om anvendelse af traktatens artikel 85, stk. 3 (nu artikel 81, stk. 1, EF), på kategorier af eksklusive købsaftaler opregner de forpligtelser, der, ud over eksklusivitet, kan pålægges videreforhandleren, hvoriblandt ikke forefindes pålæg vedrørende detailsalgspriser. Følgelig er en fastsættelse af en sådan pris en konkurrencebegrænsning, der ikke er dækket af fritagelsen i nævnte forordnings artikel 10.

Artikel 10-13 i forordning nr. 1984/83 skal derfor fortolkes således, at en aftale om eneforhandling af motorbrændstof og andre brændstoffer, der er indgået mellem en leverandør og en tankstationsindehaver, ikke er dækket af denne forordning, for så vidt som den fastsætter en forpligtelse for nævnte indehaver til at respektere den af leverandøren fastsatte detailsalgspris.

(jf. præmis 64 og 66 samt domskonkl. 2)