Kommissionen har anført, at det på grund af forskellen mellem medlemsstaternes retssystemer på det pågældende område ikke for tiden er muligt at fastlægge et almindeligt princip, som reelt er fælles for dem alle. I et sådant tilfælde finder den traditionelle grundsætning lex loci delicti commissi anvendelse. Da kørselsuheldet fandt sted i Tyskland, skal Kommissionens ansvar således fastlægges på grundlag af tysk ret.

Den tyske færdselslovs relevante bestemmelse om objektivt ansvar udelukker muligheden for at tilkende erstatning for ikke-økonomisk skade. Derimod omfatter de almindelige tyske retsregler, hvorefter der kan ydes erstatning for ikke-økonomisk skade, ikke objektivt ansvar, men forudsætter, at der foreligger bevis for uagtsomhed, og ejeren af en genstand, som har forårsaget uheldet, kan ikke gøres ansvarlig, hvis der er tale om en skjult fejl, hvilket er tilfældet i den foreliggende sag.

Ifølge Kommissionen viser disse tyske bestemmelser, at de enkelte nationale retssystemer altid skal ses som et hele, hvilket betyder, at den fremgangsmåde, der anvendes for at afgøre, om der foreligger ansvar eller bevis herfor, ikke kan adskilles fra den, der anvendes ved vurderingen enten af en skade, for hvilken der kan ydes erstatning, eller af årsagsforbindelsen. Denne vekselvirkning, som det tyske retssystem er et særlig klart eksempel på, fremgår umiddelbart af retspraksis. Den udvidende fortolkning af begrebet ansvar i belgisk ret opvejes i praksis af det forhold, at den erstatning for ikke-økonomisk skade, som tilkendes af domstolene, kun udgør en ubetydelig del af det her krævede beløb.

Kommissionen har heraf udledt, at sagsøgerne, som kræver erstatning for en skade, som udelukkende er af ikke-økonomisk art, ikke kan påberåbe sig Kommissionens objektive ansvar, men må godtgøre, at der foreligger uagtsomhed fra Kommissionens side.

Problemet er i øvrigt snævert forbundet med problemet vedrørende objektivt ansvar, som er behandlet i Domstolens praksis, hvoraf det fremgår, at objektivt ansvar må betragtes som en undtagelse, som kun finder anvendelse i tilfælde af unormal, særlig og direkte skade. Når henses til de beløb, som allerede er udbetalt i henhold til vedtægten, kan det ikke antages, at der her er tale om en sådan skade. Kommissionen har derfor anfægtet den opfattelse, at traktatens artikel 215, stk. 2, omfatter »objektivt ansvar«, som anerkendes i visse medlemsstater.

Kommissionen nægter at have udvist uagtsomhed. Den har gjort gældende, at kørselsuheldet skyldtes, at slidbanen rev sig løs, og at grunden hertil er ukendt.

I rapporten fra »Ingenieurbüro für Ursachenermittlung bei Verkehrsunfällen« anføres, at den konstaterede beskadigelse af dækket normalt kan tilskrives en for høj spænding mellem bæltlagene, men der blev nævnt ikke mindre end seks mulige årsager til en for høj spænding.

Kommissionen bestrider at have udvist uagtsomhed ved at vælge en dæktype, som fabrikanten anså for uegnet. I denne forbindelse kan det ifølge Kommissionen udelukkende udledes at det tekniske syn og skøn, at den her anvendte kombination af dæk og fælg

— ikke udtrykkeligt var godkendt af bilfabrikanten;

— heller ikke udtrykkeligt var frarådet af denne;

— tværtimod af dækfabrikanten blev anset for egnet;

— kun var en af de seks mulige årsager til uheldet.

Sagsøgerne har heller ikke godtgjort, at der er begået fejl i forbindelse med vedligeholdelse eller eftersyn af bilen. Hverken det tekniske syn og skøn eller noget andet dokument i sagen giver grundlag for at antage, at en erhvervschauffør eller en mekaniker på en eller anden måde kunne have opdaget eller konstateret fejlen, inden den gav sig udslag under den pågældende rejse. Der er derimod mange grunde til at antage, at fejlen ikke kunne være konstateret før uheldet.

Kommissionen har bestridt, at det var unødvendigt át anvende vinterdæk på ulykkestidspunktet. Da Kommissionens køretøjer nødvendigvis anvendes til tjenesterejser i hele Europa, ville det hverken være muligt eller rationelt at skifte dæk afhængig af bestemmelsesstedet. Som hovedregel udskiftes vinterdækkene med almindelige dæk den 15. april, når risikoen for sne er så godt som udelukket.

Endelig har Kommissionen bestridt at være erstatningsansvarlig som følge af hastigheden, som ifølge sagsøgerne kunne have forårsaget, at slidbanen blev revet løs. Den har anført, at mærkningen »S« på dækkene angiver, at køretøjet kan køre med en hastighed på op til 180 km/t, som efter ulykkestidspunktet blev nedsat til 160 km/t for vinterdæk. I det pågældende tilfælde kørte Kommissionens ansatte imidlertid med en hastighed på mellem 120 og 140 km/t.