9.

Jeg kan ikke ganske tiltræde denne analyse. Der findes givetvis oplysninger, som Kommissionen skal beskytte ifølge tjenestehemmeligheden uden yderligere efterprøvelse på grund af deres fortrolige karakter: det gælder bl.a. de oplysninger, der udtrykkeligt er omfattet af artikel 47, og som vedrører virksomhedens forretningsforbindelser eller omkostningsforhold. Situationen er imidlertid i foreliggende tilfælde ikke så entydig. Offentliggørelsen af de tillægskvoter, der er tildelt på grundlag af artikel 10, åbenbarer ikke ikke i sig selv nødvendigvis oplysninger konkret vedrørende denne virksomhed, der kan skade den: den af Kommissionen påberåbte årsagsforbindelse synes således tilfældig, og skaden endvidere blot mulig. I øvrigt synes Kommissionens analyse ikke at tage hensyn til de kontrolbeføjelser, der tilkommer den i henhold til traktatens artikel 65 med hensyn til konkurrencebegrænsende adfærd fra stålvirksomhedernes side. Den samme fortolkning må efter min opfattelse også gælde tillægskvoter i henhold til artikel 14, litra c): Kommissionen støtter sig nemlig også her på »muligheden« for en fælles strategi fra de udelukkede virksomheders side over for den virksomhed, der har fået tillagt kvoten. Hvad angår artiklerne 14 og 16, er det urigtigt at hævde, at de usædvanlige vanskeligheder, som artiklerne tager sigte på, nødvendigvis viser, at de virksomheder, der modtager kvoterne, drives med tab. Kommissionen har anført, at den som regel kun foretager tilpasninger på grundlag af disse artikler, når de berørte virksomheder er tabgivende, hvorfor man »for næsten alle tilfældes vedkommende« kan slutte, at de må stå over for »alvorlige økonomiske vanskeligheder«. Hvilke kriterier Kommissionen nu end har lagt til grund, så angår de som af Kommissionen selv erkendt ikke altid tabgivende virksomheder. Endvidere er en sådan praksis ikke dikteret af artiklerne 14 og 16, der skal sikre, at kvotaordningen ikke kommer til at virke alt for hårdt. Lad mig tilføje, at de således indrømmede tilpasninger tværtimod kan vidne om reserver, der tilføres de kvotamodtagende virksomheder, for at de kan overvinde deres »usædvanlige vanskeligheder« g altså således kan bidrage til at genopbygge eller styrke deres kredit. Jeg må derfor nå til det resultat, at årsagsforbindelsen mellem offentliggørelsen af tillægskvoterne tildelt efter artiklerne 10, 14, 14, litra c) og 16 og de oplysninger, som offentliggørelsen vil kunne viderebringe, og som efter deres beskaffenhed er omfattet af tjenestehemmeligheden, er alt for usikker til, at den generelt kan anerkendes. Det betyder dog ikke, at de af de nævnte artikler omfattede forhold, aldrig kan give anledning til, at forbeholdet i artikel 47, stk. 2, bringes i anvendelse. Det kan således ske i tilfælde, hvor offentliggørelsen af de tillægskvoter, som er tildelt en virksomhed i medfør af disse bestemmelser, åbenbarer forhold, der efter denne virksomheds særlige forhold eller den økonomiske sammenhæng kan skade virksomheden. I et sådant tilfælde er Kommissionen forpligtet til at gøre tjenestehemmeligheden gældende. Og det er sandt, at dens rolle her er særlig delikat, eftersom den — med sin pligt til at sikre gennemskuelighed — herved kan pådrage sig ansvar. Jeg hævder derfor ikke, at Kommissionen i nærværende tilfælde skal meddele sagsøgeren de oplysninger, som den vedholdende nægter sagsøgeren. Alt, hvad jeg siger, er, at den ikke rent formelt ved abstrakt at henvise til fire bestemmelser kan meddele den sagsøgende virksomhed afslag. Et afslag med henvisning til tjenestehemmeligheden forudsætter i nærværende tilfælde, at der foreligger en konkret undersøgelse fra Kommissionens side. Kun en sådan undersøgelse kan efter sagens omstændigheder vise, om der foreligger oplysninger, der skal forblive hemmelige, og i mangel af en sådan undersøgelse må Kommissionens vedholdende nægtelse af at efterkomme Sammenslutningens anmodning efter min opfattelse kendes retsstridig af Domstolen.