Appel iværksat den 23. maj 2022 af Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret til prøvelse af dom afsagt af Retten (Tredje Afdeling) den 16. marts 2022 i sag T-281/21 — Nowhere mod EUIPO

(Sag C-337/22 P)

(2023/C 15/24)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO) (ved D. Hanf, D. Gája, V. Ruzek og E. Markakis, som befuldmægtigede)

Den anden part i appelsagen: Nowhere Co. Ltd

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Den appellerede dom i sag T-281/21 ophæves i sin helhed.

— Frifindelse i det hele i det af sagsøgeren i første instans anlagte søgsmål til prøvelse af afgørelsen fra Andet Appelkammer i sag R 2474/2017-2.

— Sagsøgeren i første instans tilpligtes at betale de af EUIPO afholdte omkostninger i forbindelse med nærværende appelsag og sagen for Retten.

Anbringender og væsentligste argumenter

Til støtte for appellen har EUIPO fremsat et enkelt anbringende om, at der med den appellerede dom er sket tilsidesættelse af artikel 8, stk. 4, i forordning nr. 207/2009 (1), idet det blev fastslået, at appelkammeret skulle have lagt vægt på de ældre ikke-registrerede rettigheder i Det Forenede Kongerige, som blev lagt til grund for indsigelsen til trods for, at den anfægtede afgørelse blev truffet på et tidspunkt, hvor Det Forenede Kongerige ikke længere var medlem af Den Europæiske Union, og den overgangsperiode, der var fastsat i udtrædelsesaftalen (2) var udløbet. Dette rejser et vigtigt spørgsmål med hensyn til EU-rettens ensartede anvendelse, sammenhæng og udvikling.

Retten fandt med urette, at det eneste relevante tidpunkt i forhold til, hvornår en indsigelse skal vurderes, er tidspunktet for indgivelsen af ansøgningen om det omtvistede EU-varemærke,

i. idet den sammenblandede spørgsmålet om fastlæggelse af den lov, der finder anvendelse ratione temporis i nærværende sag, på den ene side med det materielle spørgsmål om, at den ældre rettighed skal være gyldig på tidspunktet for EUIPO’s endelige afgørelse vedrørende indsigelsen, på den anden side,

ii. idet den lagde vægt på sin egen forkerte retspraksis, som under alle omstændigheder ikke finder anvendelse på denne sag,

iii. idet den nåede frem til en forkert retlig konklusion som følge af, at udtrædelsesaftalen ikke indeholder bestemmelser vedrørende indsigelser rejst mod EU-varemærkeansøgninger inden udløbet af overgangsperioden,

iv. idet den så bort fra Domstolens praksis vedrørende forskellene mellem tilsidesættelse og administrative procedurer/registreringsprocedurer og som konsekvens heraf med urette fastslog, at a. der bestod en konflikt mellem den omtvistede EU-varemærkeansøgning og de ældre rettigheder i Det Forenede Kongerige i perioden mellem datoen for indgivelsen af EU-varemærkeansøgningen og udløbet af overgangsperioden, og at b. sagsøgeren i første instans, da overgangsperioden udløb, havde en retlig interesse i at få medhold i sin indsigelse.

v. idet den så bort fra lovgivers hensigt og princippet om intellektuelle ejendomsrettigheders geografiske begrænsning, da den fastslog, at muligheden for at lade den omtvistede EU-varemærkeansøgning overgå til nationale varemærker, som i tilfælde af registrering ville have det samme beskyttelsesniveau som EU-varemærkeansøgningen, ikke havde indvirkning på a. sagsøgeren i først instans’ interesse i at få medhold i indsigelsen og b. spørgsmålet om, hvorvidt der forelå en konflikt mellem de ældre rettigheder i Det Forenede Kongerige og den omtvistede EU-varemærkeansøgning.

vi. idet den ikke lagde tilstrækkelig vægt på ordlyden, dvs. grammatikken og syntaksen, i artikel 8, stk. 4, i forordning nr. 207/2009, på den sammenhæng, hvori bestemmelserne i regel 19, stk. 2, litra d), og regel 20, stk. 1, i forordning nr. 2868/95 (3) vedrørende erhvervelsen af de ældre rettigheder indgår, på den sammenhæng, hvori artikel 42 i forordning nr. 207/2009 vedrørende påberåbelsen af bevis for brug indgår, og navnlig på formålene med artikel 8, stk. 4, i forordning nr. 207/2009 samt det væsentlige formål med indsigelsesprocedurer, som er at beskytte interesser hos indehavere af ældre rettigheder ved at bevare disse rettigheders særlige funktion mod konflikter med senere EU-varemærker i tilfælde af, at disse sidstnævnte bliver registreret.

(1) Rådets forordning (EF) nr. 207/2009 af 26.2.2009 om EF-varemærker (EUT 2009, L 78, s. 1).

(2) Aftale om Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirlands udtræden af Den Europæiske Union og Det Europæiske Atomenergifællesskab (EUT 2019, C 384I, s. 1).

(3) Kommissionens forordning (EF) nr. 2868/95 af 13.12.1995 om gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning (EF) nr. 40/94 om EF-varemærker (EFT 1995, L 303, s. 1).