Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Retspleje – bevisoptagelse – afhøring af vidner – Rettens skøn – betydningen af det generelle fællesskabsretlige princip om ret til en retfærdig rettergang

(Rettens procesreglement, art. 68, stk. 1)

2. Retspleje – stævning – formkrav – kort fremstilling af søgsmålsgrundene – ingen fremstilling af retlige søgsmålsgrunde i stævningen – henvisning til omstændigheder, der findes i et bilag til stævningen – afvisning

[Rettens procesreglement, art. 44, stk. 1, litra c)]

3. Konkurrence – Fællesskabets regler – virksomhed – begreb

(EF-traktaten, art. 85 og 86 (nu art. 81 og 82 EF))

4. Konkurrence – Fællesskabets regler – overtrædelse begået af en virksomhed – en anden virksomhed pålagt ansvar under hensyn til de økonomiske og juridiske forbindelser mellem virksomhederne – betingelser – kontrol som følge af fælles kapitalgrundlag ikke tilstrækkelig

(EF-traktaten, art. 85,stk. 1 (nu art. 81, stk. 1, EF))

5. Konkurrence – karteller – en virksomheds deltagelse i et initiativ i strid med konkurrencereglerne – tilstrækkeligt til at pådrage virksomheden ansvar for en stiltiende godkendelse, såfremt den hverken har taget offentligt afstand eller underrettet de kompetente myndigheder

(EF-traktaten, art. 85,stk. 1 (nu art. 81, stk. 1, EF))

6. Konkurrence – karteller – konkurrencebegrænsning – kriterier for vurderingen heraf – konkurrencebegrænsende formål – konstatering heraf tilstrækkelig

(EF-traktaten, art. 85, stk. 1 (nu art. 81, stk. 1, EF))

7. Appel – anbringender – anbringende, der fremsættes første gang under appellen – afvisning

(EF-statutten for Domstolen, art. 51)

8. Konkurrence – Fællesskabets regler – overtrædelser – bøder – fastsættelse – kriterier – forhøjelse af det generelle bødeniveau – lovligt – betingelser

(EF-traktaten, art. 85, stk. 1,og art. 86 (nu art. 81, stk. 1, EF og art. 82 EF); Rådets forordning nr. 17)

9. Fællesskabsret – principper – beskyttelse af den berettigede forventning – grænser – bekæmpelse af overtrædelser af konkurrencereglerne – fastsættelse af bødernes størrelse – metode for bødeberegningen – institutionernes skøn – samarbejdsmeddelelsen uden betydning

(Kommissionens meddelelse 96/C 207/04)

10. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier – overtrædelsens grovhed – formildende omstændigheder – pligt for Kommissionen til at holde sig til sin tidligere beslutningspraksis – foreligger ikke

(Rådets forordning nr. 17, art. 15, stk. 2)

11. Fællesskabsret – generelle retsprincipper – forbud mod straffebestemmelser med tilbagevirkende kraft – anvendelsesområde – bøder pålagt på grund af en tilsidesættelse af konkurrencereglerne – omfattet – eventuel tilsidesættelse som følge af anvendelse af retningslinjerne for bødeberegningen på en overtrædelse begået før indførelsen af disse retningslinjer – ændringerne, som blev indført ved retningslinjerne, kunne forudses – ingen tilsidesættelse

(Den europæiske menneskerettighedskonvention, art. 7; Rådets forordning nr. 17, art. 15, Kommissionens meddelelse 98/C 9/03)

12. Institutionernes retsakter – retningslinjer for beregningen af bøder, der pålægges for overtrædelser af konkurrencereglerne – retsakt af generel rækkevidde – retsvirkninger

(Kommissionens meddelelse 98/C 9/03)

13. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier – den pågældende virksomheds samlede omsætning – omsætning vedrørende de af overtrædelsen omfattede varer – hensyntagen til begge – grænser

(Rådets forordning nr. 17, art. 15, stk. 2)

14. Appel – Domstolens kompetence – omgørelse af billighedsgrunde af Rettens skøn vedrørende størrelsen af de bøder, som virksomhederne er blevet pålagt – udelukket – efterprøvelsen begrænset til at undersøge, om Retten har taget hensyn til alle væsentlige faktorer ved vurderingen af overtrædelsens grovhed og til alle de argumenter, der er fremført vedrørende de pålagte bøder

(EF-traktaten, art. 85 (nu art. 81 EF); EF-statutten for Domstolen, art. 51, Rådets forordning nr. 17, art. 15)

15. Konkurrence – retningslinjer for bødeberegningen – beregningsmetode, hvorved der tages hensyn til en række fleksible faktorer og mindre til virksomhedens omsætning, som tidligere var den foretrukne faktor – overensstemmelse med artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17

(Rådets forordning nr. 17, art. 15, stk. 2; Kommissionens meddelelse 98/C 9/03)

16. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – maksimumsbeløb – beregning – sondring mellem bødens endelige beløb og mellembeløb – følger

(Rådets forordning nr. 17, art. 15, stk. 2)

17. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier – den pågældende virksomheds økonomiske situation – hensyntagen – pligt – foreligger ikke

(Rådets forordning nr. 17, art. 15, stk. 2)

18. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier – nedsættelse af bøden til gengæld for den anklagede virksomheds samarbejde – betingelser – Kommissionens skøn

(Rådets forordning nr. 17, art. 15, stk. 2; Kommissionens meddelelse 96/C 207/04, afsnit D, punkt 1 og 2)

19. Konkurrence – administrativ procedure – overholdelse af retten til kontradiktion – meddelelse af klagepunkter – krav til indholdet heraf – angivelse af kriterierne for beregning af den påtænkte bøde – for tidlig angivelse – ingen pligt til at angive en eventuel ændring af politikken vedrørende bødernes niveau

(Rådets forordning nr. 17)

20. Appel – anbringender – utilstrækkelig begrundelse – Domstolens kompetence – hensyntagen til omstændigheder, som Retten har lagt til grund – omfattet

(EF-traktaten, art. 190 (nu art. 253 EF))

21. Institutionernes retsakter – begrundelse – pligt – rækkevidde – beslutninger – afhjælpning af en begrundelsesmangel under retssagen – ikke tilladt

(EF-traktaten, art. 190 (nu art. 253 EF))

Sammendrag

1. Selv om en anmodning om afhøring af vidner, som fremsættes i stævningen, indeholder en angivelse af, hvilke konkrete faktiske omstændigheder vidnet eller vidnerne skal afhøres om, og hvilke grunde der gør afhøringen berettiget, skal Retten vurdere, om anmodningen er berettiget i forhold til sagens genstand og nødvendigheden af at afhøre de pågældende vidner.

Det skøn, som på dette punkt tilkommer Retten, kan ikke anfægtes med henvisning til det generelle fællesskabsretlige princip, der er inspireret af den europæiske menneskerettighedskonventions artikel 6, stk. 1, hvorefter enhver skal være berettiget til en retfærdig rettergang, og navnlig det princip, der følger af samme artikels stk. 3, litra d), hvorefter enhver, der anklages for en lovovertrædelse, i særdeleshed er berettiget til at få vidner i hans interesse tilsagt og afhørt på samme betingelser som vidner, der føres imod ham, hvilket princip udgør en særlig bestanddel af retten til en retfærdig rettergang.

Denne sidstnævnte bestemmelse tildeler således ikke den anklagede en absolut ret til at opnå vidneførsel for en domstol, og det tilkommer principielt den nationale domstol at afgøre, om det er nødvendigt eller hensigtsmæssigt at indkalde et vidne.

Menneskerettighedskonventionens artikel 6, stk. 3, kræver følgelig ikke, at ethvert vidne skal indkaldes, men tilsigter en fuldstændig ligestilling mellem parterne, således at det sikres, at rettergangen, når den betragtes i sin helhed, har givet den anklagede en passende og tilstrækkelig adgang til at tage til genmæle over for den mistanke, der hviler på ham.

(jf. præmis 68-71)

2. Det følger af artikel 44, stk. 1, litra c), i Rettens procesreglement, at de retlige og faktiske omstændigheder, som et søgsmål støttes på, i hvert fald kortfattet skal fremgå af selve stævningen, og at det derfor ikke er tilstrækkeligt, at der i stævningen henvises til sådanne omstændigheder, der findes i et bilag til stævningen.

Det tilkommer ligeledes ikke Retten at forsøge ved hjælp af bilagene at klarlægge, hvilke anbringender der kan antages at udgøre grundlaget for søgsmålet, idet bilagene alene skal fungere som bevismateriale og et middel til sagens oplysning.

(jf. præmis 94, 97 og 100)

3. Inden for konkurrencerettens område omfatter begrebet virksomhed enhver enhed, som udøver økonomisk virksomhed, uanset denne enheds retlige status og dens finansieringsmåde. Begrebet forudsætter ikke, at den pågældende økonomiske enhed er en juridisk person.

(jf. præmis 112 og 113)

4. Ansvaret for en virksomheds konkurrencebegrænsende adfærd kan pålægges en anden virksomhed, hvis den førstnævnte virksomhed ikke frit har bestemt sin adfærd på markedet, men i det væsentlige har fulgt instrukser fra sidstnævnte virksomhed, navnlig under hensyn til de økonomiske og juridiske forbindelser mellem virksomhederne.

I den forbindelse er den blotte omstændighed, at selskabskapitalen i to særskilte erhvervsdrivende selskaber tilhører samme person eller samme familie, ikke i sig selv tilstrækkelig til at bevise, at der består en økonomisk enhed mellem disse to selskaber, hvilket efter Fællesskabets konkurrenceret har til følge, at det ene selskabs adfærd kan tilregnes det andet, og at det ene selskab kan være forpligtet til at betale en bøde for det andet.

(jf. præmis 117 og 118)

5. Det er tilstrækkeligt, at Kommissionen beviser, at en virksomhed har deltaget i møder, hvorunder der blev indgået konkurrencestridige aftaler, uden klart at have taget afstand herfra, for at føre tilstrækkeligt bevis for, at denne virksomhed deltog i kartellet. Når deltagelsen i sådanne møder er blevet bevist, påhviler det virksomheden at fremføre indicier af en sådan beskaffenhed, at den kan påvise, at dens deltagelse i de nævnte møder ikke var sket for at begrænse konkurrencen, og herved påvise, at den over for konkurrenterne havde oplyst, at den deltog i møderne med et andet formål end deres.

I den forbindelse virker den stiltiende godkendelse af et ulovligt initiativ, uden offentligt at tage afstand fra dets indhold eller gøre myndighederne opmærksom på det, som en tilskyndelse til at fortsætte overtrædelsen og hindrer, at den bliver opdaget. Denne medvirken udgør en form for passiv deltagelse i overtrædelsen, som derfor kan gøre virksomheden ansvarlig inden for rammerne af en samlet aftale.

Den omstændighed, at en virksomhed ikke følger udfaldet af et møde, der havde et konkurrencebegrænsende formål, fritager den heller ikke for ansvaret for sin deltagelse i et kartel, medmindre den offentligt har taget afstand fra dets indhold.

(jf. præmis 142-144)

6. Med henblik på anvendelsen af traktatens artikel 85, stk. 1 (nu artikel 81, stk. 1, EF), er det tilstrækkeligt, at en aftale har til formål at begrænse, hindre eller fordreje konkurrencen, uanset dens konkrete virkninger. Følgelig gælder det med hensyn til aftaler, der indgås under møder mellem konkurrerende virksomheder, at der foretages en overtrædelse af denne bestemmelse, når disse møder har et sådant formål og således tilsigter kunstigt at tilrettelægge markedets funktion. I denne situation kan det gyldigt lægges til grund, at en bestemt virksomhed er ansvarlig for overtrædelsen, når den har deltaget i disse møder under kendskab til deres formål, selv om den ikke derefter har truffet nogen af de foranstaltninger, som måtte være aftalt herunder.

Den omstændighed, at kartellet har deltagelse af dominerende eller særlig stærke virksomheder, der kunne iværksætte gengældelsesforanstaltninger over for andre, klart mindre stærke deltagere, såfremt disse offentligt tog afstand fra indholdet af møderne med et konkurrencebegrænsende formål, den større eller mindre regelmæssighed, hvormed virksomheden har deltaget i møderne, samt den større eller mindre fuldstændige iværksættelse af aftalte foranstaltninger, har følger, ikke for eksistensen af virksomhedens ansvar, men for rækkevidden af dette og dermed for sanktionens størrelse.

(jf. præmis 145 og 150)

7. En parts adgang til først for Domstolen at fremføre et anbringende, der ikke er blevet fremført for Retten, er ensbetydende med en adgang til at forelægge Domstolen, der har en begrænset kompetence i appelsager, en mere omfattende tvist end den, der blev forelagt Retten. Under en appel har Domstolen således kun kompetence til at tage stilling til Rettens bedømmelse af de anbringender, der er blevet behandlet for den.

(jf. præmis 165)

8. Den omstændighed, at Kommissionen tidligere har pålagt bøder af en bestemt størrelsesorden i tilfælde af visse typer overtrædelser, kan ikke fratage den muligheden for at forhøje dette niveau inden for de i forordning nr. 17 angivne rammer, hvis det er nødvendigt for at gennemføre Fællesskabets konkurrencepolitik; en effektiv gennemførelse af Fællesskabets konkurrenceregler kræver tværtimod, at Kommissionen til enhver tid kan tilpasse bødeniveauet efter konkurrencepolitikkens krav.

Den tilsynsopgave, som traktatens artikel 85, stk.1, og artikel 86 (nu artikel 81, stk. 1, EF og artikel 82 EF) tildeler Kommissionen, indebærer nemlig ikke blot, at individuelle overtrædelser skal efterforskes og forfølges, men også en pligt til at føre en generel politik med det formål, at der på konkurrenceområdet anvendes de i traktaten fastlagte principper, og at virksomhedernes adfærd påvirkes i denne retning.

(jf. præmis 169, 170 og 227)

9. De erhvervsdrivende kan ikke have nogen berettiget forventning om opretholdelsen af en bestående situation, som Kommissionen kan ændre inden for rammerne af sit skøn. Dette princip finder klart anvendelse inden for rammerne af konkurrencepolitikken, der er præget af Kommissionens vide skøn, navnlig for så vidt angår fastsættelsen af bødernes størrelse.

Virksomheder, der er parter i en administrativ procedure, der kan føre til en bøde, kan derfor ikke have en berettiget forventning om, at Kommissionen ikke vil overskride det hidtil anvendte bødeniveau. Det følger heraf, at en berettiget forventning heller ikke kan støttes på en metode for bødeberegningen.

Den berettigede forventning, som de erhvervsdrivende vil kunne støtte på samarbejdsmeddelelsen, er i øvrigt begrænset til sikkerheden for, at der kan opnås en vis procentuel nedsættelse, men omfatter ikke metoden for bødeberegningen og så meget mere heller ikke et bestemt bødeniveau, der vil kunne beregnes på det tidspunkt, hvor den erhvervsdrivende beslutter at gennemføre sin hensigt om at samarbejde med Kommissionen.

(jf. præmis 171-173, 187 og 188 samt 228)

10. Ved fastsættelsen af størrelsen af den bøde, der skal pålægges for overtrædelse af konkurrencereglerne, indebærer den blotte omstændighed, at Kommissionen i sin tidligere beslutningspraksis har givet nedsættelse med en bestemt sats for en bestemt adfærd, ikke, at den har pligt til at give samme forholdsmæssige nedsættelse ved vurderingen af en lignende adfærd under en senere administrativ procedure.

(jf. præmis 192)

11. Princippet om, at straffelove ikke kan have tilbagevirkende kraft, der er fastslået i den europæiske menneskerettighedskonventions artikel 7 som en grundrettighed, er et almindeligt fællesskabsretligt princip, der skal overholdes, når der pålægges bøder for overtrædelse af konkurrencereglerne, og det følger af dette princip, at de pålagte sanktioner skal svare til dem, der var foreskrevet på det tidspunkt, da overtrædelsen blev begået.

Begrebet »ret« i den nævnte artikel 7, stk. 1’s forstand svarer til begrebet »lov«, der anvendes i andre bestemmelser i den ovennævnte konvention og omfatter den nationale ret såvel i form af lovgivning som retspraksis. Selv om denne bestemmelse, der navnlig fastslår princippet om, at strafbare forhold og straffe skal have lovhjemmel (nullum crimen, nulla poena sine lege), ikke kan fortolkes således, at den forbyder en gradvis klarlægning af reglerne om straffeansvar, kan den være til hinder for en anvendelse med tilbagevirkende kraft af en ny fortolkning af en bestemmelse, hvorved et strafbart gerningsindhold fastlægges. Dette vil navnlig være tilfældet, hvis der er tale om en fortolkning i retspraksis, hvis resultat ikke med rimelighed kunne forudses på det tidspunkt, da overtrædelsen blev begået, især når henses til den på dette tidspunkt gældende fortolkning i retspraksis af den pågældende lovbestemmelse.

I lighed med denne retspraksis vedrørende nye udviklinger i retspraksis kan princippet om forbud mod tilbagevirkende kraft være berørt af en ændring af en sanktionspolitik, i dette tilfælde Kommissionens generelle politik på konkurrenceområdet vedrørende bøder, navnlig såfremt ændringen gennemføres ved vedtagelse af vejledende regler såsom de af Kommissionen vedtagne retningslinjer for beregningen af bøder i henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 65, stk. 5, i EKSF-traktaten. Sådanne vejledende regler er nemlig, navnlig i betragtning af deres retsvirkninger og deres generelle rækkevidde, principielt omfattet af begrebet »ret« i den ovennævnte konventions artikel 7, stk. 1’s forstand.

Med henblik på prøvelsen af, om princippet om forbud mod tilbagevirkende kraft er overholdt, skal det undersøges, om den anfægtede ændring med rimelighed kunne forudses på det tidspunkt, da de omhandlede overtrædelser blev begået. I den forbindelse afhænger rækkevidden af begrebet om, hvad der kunne forudses, i vidt omfang af indholdet af den relevante bestemmelse, det område, den omfatter, samt antallet af dens adressater og disses karakter. Loven kan være forudsigelig, uanset at den berørte person finder det nødvendigt at søge faglig bistand med henblik på i et efter sagens omstændigheder rimeligt omfang at kunne vurdere de følger, en bestemt handling vil kunne have. Dette gælder særlig for erhvervsdrivende, der er vant til at måtte udvise stor forsigtighed ved udøvelsen af deres erhverv. Det kan derfor af disse forventes, at de udviser særlig omhu ved vurderingen af de risici, som erhvervet indebærer.

Når henvises til den omstændighed, at en effektiv gennemførelse af Fællesskabets konkurrenceregler kræver, at Kommissionen til enhver tid kan tilpasse bødeniveauet efter konkurrencepolitikkens krav inden for de i forordning nr. 17 angivne rammer, og at den derfor kan forhøje størrelsen af bødebeløbene i forhold til det tidligere anvendte niveau, ikke alene ved at gennemføre en forhøjelse af det nævnte niveau i forbindelse med fastsættelsen af bøderne i individuelle beslutninger, men også ved at gennemføre en sådan forhøjelse ved, at der i konkrete tilfælde anvendes vejledende regler, der har generel rækkevidde, som f.eks. retningslinjerne, følger det heraf, at disse retningslinjer og især den nye metode for bødeberegningen, som de indeholder, såfremt det antages, at denne har haft en skærpende virkning med hensyn til størrelsen af de pålagte bøder, med rimelighed kunne forudses af virksomhederne på det tidspunkt før vedtagelsen af retningslinjerne, da de begik deres overtrædelser.

(jf. præmis 202, 216-219, 222-224 og 227-231)

12. En institution har med vedtagelsen af vejledende regler, der skal fremkalde retsvirkninger udadtil, således som det er tilfældet med retningslinjerne, der retter sig til de erhvervsdrivende, og med offentliggørelsen heraf, hvorved det tilkendegives, at den fremover vil anvende dem på de af reglerne omhandlede tilfælde, pålagt sig selv en begrænsning i udøvelsen af sit skøn og kan ikke fravige disse regler uden i givet fald at blive mødt med en sanktion for en tilsidesættelse af almindelige retsgrundsætninger, såsom ligebehandlingsprincippet eller princippet om beskyttelse af den berettigede forventning. Det kan derfor ikke udelukkes, at sådanne vejledende regler af generel rækkevidde under visse omstændigheder og afhængig af deres indhold kan fremkalde retsvirkninger.

Selv om de af Kommissionen vedtagne retningslinjer for beregningen af bøder i henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 65, stk. 5, i EKSF-traktaten i den forbindelse ikke udgør den retlige hjemmel for den anfægtede beslutning – den hviler på artikel 3 og artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 – fastlægger de generelt og abstrakt den metode, som Kommissionen har pålagt sig selv at anvende med henblik på fastsættelsen af størrelsen af de bøder, der er pålagt ved beslutningen, og de garanterer dermed retssikkerheden for virksomhederne.

(jf. præmis 210-213)

13. Overtrædelsernes grovhed skal fastslås på grundlag af en lang række forhold, herunder sagens særlige omstændigheder, dens sammenhæng og bødernes afskrækkende virkning, uden at der er opstillet en bindende eller udtømmende liste over de kriterier, som obligatorisk skal tages i betragtning.

De elementer, der indgår i vurderingen af overtrædelsernes grovhed, omfatter bl.a. de enkelte virksomheders adfærd og rolle ved gennemførelsen af den samordnede praksis, den fortjeneste, som virksomhederne har kunnet opnå ved denne praksis, deres størrelse og værdien af de omhandlede varer samt den risiko, som overtrædelser af denne art indebærer for gennemførelsen af Fællesskabets mål.

Det følger på den ene side heraf, at der ved fastsættelsen af bødens størrelse kan tages hensyn dels til virksomhedens samlede omsætning, der giver et, ganske vist omtrentligt og ufuldstændigt, indtryk af virksomhedens størrelse og økonomiske styrke, dels til den del af denne omsætning, som vedrører de varer, der er genstand for overtrædelsen, og som således kan give en indikation af overtrædelsens omfang. Det fremgår på den anden side heraf, at der ikke må tillægges hverken det ene eller det andet af disse omsætningstal en uforholdsmæssig stor betydning i forhold til de andre elementer i vurderingen, og fastsættelsen af en passende bøde kan følgelig ikke være resultatet af en enkelt beregning på grundlag af den samlede omsætning. Dette er især tilfældet, når de pågældende varer kun udgør en ringe del af denne omsætning.

(jf. præmis 241-243, 257, 292 og 312)

14. Under en appelsag er formålet med Domstolens efterprøvelse dels at undersøge, i hvilket omfang Retten juridisk korrekt har taget hensyn til alle faktorer, der er afgørende ved vurderingen af grovheden af en given adfærd under hensyntagen til traktatens artikel 85 (nu artikel 81 EF) og artikel 15 i forordning nr. 17, dels at undersøge, om Retten i tilstrækkelig grad har taget stilling til alle de argumenter, som appellanten har fremført til støtte for sin påstand om ophævelse eller nedsættelse af bøden.

Derimod tilkommer det ikke Domstolen, når den træffer afgørelse vedrørende retlige spørgsmål under en appelsag, af billighedsgrunde at omgøre det skøn, som Retten har udøvet under udøvelsen af sin fulde prøvelsesret vedrørende størrelsen af de bøder, som er pålagt virksomheder for overtrædelse af fællesskabsretten.

(jf. præmis 244, 245 og 303)

15. Idet Kommissionen i retningslinjerne angav den metode, som den havde til hensigt at anvende ved bødeberegningen i henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17, holdt den sig inden for den retlige ramme, der er fastlagt i denne bestemmelse, og overskred på ingen måde det skøn, som lovgiveren har tildelt den.

Selv om denne metode afviger fra Kommissionens tidligere praksis, der lagde større vægt på omsætningen i de virksomheder, der var pålagt bøder, er den på ingen måde i strid med bestemmelserne i den nævnte artikel, således som de er fortolket i retspraksis, idet de ikke indeholder noget krav om, at bøderne skal beregnes på grundlag af de berørte virksomheders omsætning. Tværtimod foreskriver metoden, at der skal tages hensyn til et stort antal faktorer, hvilke faktorer bl.a. omfatter den ulovlige fortjeneste, der er opnået ved overtrædelsen, eller nødvendigheden af at sikre bødernes afskrækkende virkning – uden at den på nogen måde udelukker en hensyntagen til omsætningen – og idet den således indfører fleksible faktorer, giver den Kommissionen mulighed for at udøve sit skøn i fuld overensstemmelse med de nævnte bestemmelser.

(jf. præmis 252, 254, 258, 260, 261 og 267)

16. Den øvre grænse for bødebeløbet, der omhandles i artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17, skal forstås således, at det bødebeløb, der endeligt pålægges en virksomhed, ikke må overstige denne grænse. Denne bestemmelse er således ikke til hinder for, at Kommissionen ved beregningen som mellemresultat anvender et beløb, der overstiger denne grænse. Den er heller ikke til hinder for, at mellemregninger, hvormed der tages hensyn til overtrædelsens grovhed og varighed, foretages på grundlag af et beløb, der overstiger den nævnte grænse. Såfremt det ved afslutningen af beregningen viser sig, at det endelige bødebeløb bør nedsættes med et beløb svarende til det, hvormed den nævnte øvre grænse overstiges, er den omstændighed, at visse faktorer, som f.eks. overtrædelsens grovhed og varighed, ikke effektivt påvirker størrelsen af den pålagte bøde, blot en simpel konsekvens af, at denne øvre grænse anvendes på det nævnte endelige beløb.

Denne øvre grænse har til formål at undgå, at der pålægges bøder, som virksomhederne under hensyn til deres størrelse, således som denne, ganske vist omtrentligt og ufuldstændigt, fremgår af deres samlede omsætning, kan forudses ikke at være i stand til at betale. Der er således tale om en grænse, der finder ensartet anvendelse på samtlige virksomheder, og som er fastsat under hensyn til den enkelte virksomheds størrelse, med det formål at undgå bøder på et urimeligt og uforholdsmæssigt niveau. Denne øvre grænse har dermed et formål, der adskiller sig fra og er selvstændigt i forhold til formålet med kriterierne vedrørende overtrædelsens grovhed og varighed. Den kan alene have den konsekvens, at det på grundlag af disse kriterier beregnede bødebeløb nedsættes til det maksimalt tilladte niveau. Anvendelsen af denne grænse indebærer, at den berørte virksomhed ikke betaler den bøde, der i princippet skulle betales efter en vurdering på grundlag af de nævnte kriterier.

(jf. præmis 277-283 og 323)

17. Kommissionen er ikke ved bødeudmålingen forpligtet til at tage hensyn til, at en virksomhed befinder sig i en økonomisk underskudssituation, da anerkendelsen af en sådan forpligtelse ville medføre en uberettiget konkurrencemæssig fordel for de virksomheder, der er mindst tilpasset til markedsforholdene.

(jf. præmis 327)

18. Kommissionen råder over et skøn og kan således vurdere, at oplysninger, der er fremlagt af en virksomhed, og som principielt kan henregnes til situationer, hvor en nedsættelse af bøden er mulig i henhold til samarbejdsmeddelelsens afsnit D, punkt 2, ikke nødvendigvis forpligter den til at tildele denne virksomhed en nedsættelse med hjemmel i denne meddelelse.

En nedsættelse på grundlag af samarbejdsmeddelelsen er endvidere kun berettiget, såfremt de fremlagte oplysninger og den pågældende virksomheds adfærd i almindelighed i denne forbindelse kan betragtes som udtryk for et virkeligt samarbejde fra dennes side. Som det fremgår af selve begrebet samarbejde, således som dette er fremhævet i samarbejdsmeddelelsens tekst, og navnlig denne meddelelses indledning og afsnit D, punkt 1, er det således kun, såfremt den berørte virksomheds adfærd viser en sådan samarbejdsindstilling, at der kan gives en nedsættelse på grundlag af den nævnte meddelelse.

Følgelig kan en virksomhed, der har givet ufuldstændige og til dels urigtige oplysninger, ikke hævde at have udvist en sådan adfærd.

(jf. præmis 393-397)

19. Når Kommissionen i meddelelsen af klagepunkter udtrykkeligt anfører, at den vil undersøge, om de berørte virksomheder bør pålægges bøder, og den anfører de væsentligste faktiske og retlige faktorer, som kan medføre bødepålæg, herunder den formodede overtrædelses grovhed og varighed samt spørgsmålet om, hvorvidt den er begået »forsætligt eller uagtsomt«, opfylder den sine forpligtelser til at respektere virksomhedernes ret til at blive hørt. Den giver dermed virksomhederne tilstrækkelige oplysninger til at kunne tage til genmæle, ikke blot for så vidt angår konstateringen af, at der foreligger en overtrædelse, men også for så vidt angår bødepålægget.

Derimod ville det på utilladelig vis ville foregribe Kommissionens beslutning, hvis der blev givet oplysninger om størrelsen af de påtænkte bøder, inden virksomhederne har haft mulighed for at fremsætte deres bemærkninger til de klagepunkter, der er gjort gældende mod dem.

Ligeledes er Kommissionen heller ikke forpligtet til i meddelelsen af klagepunkter at angive, at der består mulighed for, at den eventuelt vil ændre sin politik for så vidt angår bødernes niveau, hvilken mulighed afhænger af generelle betragtninger vedrørende konkurrencepolitikken, som ikke har direkte relation til de særlige omstændigheder i de foreliggende sager.

(jf. præmis 428, 434 og 435)

20. Spørgsmålet vedrørende begrundelsespligtens rækkevidde er et retsspørgsmål, som er undergivet Domstolens kontrol i forbindelse med en appel, idet kontrollen med en beslutnings lovlighed, der udøves i denne forbindelse, nødvendigvis må tage det faktum i betragtning, som Retten har lagt til grund for at nå sin konklusion om, at begrundelsen er tilstrækkelig eller utilstrækkelig.

(jf. præmis 453)

21. Forpligtelsen til at begrunde en individuel beslutning har til formål at gøre det muligt for Domstolen at efterprøve beslutningens lovlighed samt at give den berørte part de oplysninger, ved hjælp af hvilke det kan fastslås, om der er grundlag for beslutningen, eller om der muligvis foreligger en sådan fejl, at dens lovlighed kan anfægtes.

Begrundelsen skal derfor principielt meddeles den berørte part samtidig med den beslutning, der indeholder et klagepunkt i forhold til parten. Manglen på begrundelse kan ikke afhjælpes gennem den omstændighed, at den berørte part erfarer grundene til afgørelsen under sagen for Domstolen.

(jf. præmis 462 og 463)