ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
En tilsidesættelse fra en af Unionens retsinstansers side af dens forpligtelse ifølge artikel 47, stk. 2, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder til at pådømme de sager, som den får forelagt, inden en rimelig frist, bør imødegås med, at der indbringes et erstatningssøgsmål for Retten, idet et sådant søgsmål udgør en effektiv afhjælpning.

Det følger heraf, at en påstand om erstatning for det tab, der er forårsaget af Rettens manglende iagttagelse af en rimelig sagsbehandlingstid, ikke kan forelægges direkte for Domstolen inden for rammerne af en appel, men skal indbringes for Retten selv. Domstolen kan imidlertid, når det, idet det ikke er nødvendigt, at parterne fremlægger oplysninger i denne henseende, er åbenbart, at Retten har begået en tilstrækkeligt kvalificeret tilsidesættelse af forpligtelsen til at pådømme sagen inden for en rimelig frist, fastslå dette i forbindelse med en appelsag.

Med forbehold for appellanternes pligt til at anlægge et erstatningssøgsmål for Retten skal det derfor fastslås, at dette princip er blevet tilsidesat, når varigheden af proceduren for Retten, dvs. næsten fem år og ni måneder, hvilken navnlig omfatter en periode på fire år og en måned, som forløb uden nogen proceduremæssig foranstaltning, mellem afslutningen af den skriftlige forhandling og retsmødet, ikke kan forklares med arten eller kompleksiteten af sagen eller af dens sammenhæng. Dette er navnlig tilfældet, når det hverken af den appellerede dom eller af de af parterne fremlagte oplysninger fremgår, at denne periode med ingen aktivitet er objektivt begrundet, eller at appellanterne har bidraget hertil.

(jf. præmis 55-59)
Sag C-454/13

Proximus SA

mod

Commune d’Etterbeek

(anmodning om præjudiciel afgørelse

indgivet af tribunal de première instance de Bruxelles)

»Præjudiciel forelæggelse — elektroniske kommunikationsnet og -tjenester — direktiv 2002/20/EF — artikel 12 og 13 — administrationsgebyrer — afgifter for tilladelser til installation af faciliteter — anvendelsesområde — kommunal lovgivning — afgift på antenner til mobiltelefoni«

Sammendrag – Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 17. december 2015

Tilnærmelse af lovgivningerne — telekommunikation — elektroniske kommunikationsnet og -tjenester — tilladelse — direktiv 2002/20 — gebyrer og afgifter for virksomheder, der udbyder elektroniske kommunikationsnet eller -tjenester — begreb — afgift, der pålægges indehavere af rettigheder over antenner til mobiltelefoni — omfattet — betingelser

(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/20, art. 12 og 13)

Artikel 12 og 13 i direktiv 2002/20 om tilladelser til elektroniske kommunikationsnet og -tjenester (tilladelsesdirektivet) skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for, at en afgift pålægges enhver fysisk eller juridisk person, der er indehaver af en tinglig ret eller en brugsret over en antenne til mobiltelefoni.

Selv om en sådan afgift pålægges enhver fysisk eller juridisk person, der er indehaver af en tinglig ret eller en brugsret over en antenne til mobiltelefoni, som udgør fysisk infrastruktur, der muliggør udbud af elektroniske kommunikationsnet og -tjenester, forekommer den nævnte afgift således ikke at besidde kendetegnene for en afgift, som pålægges virksomheder, der udbyder elektroniske kommunikationsnet og -tjenester, som en modydelse for retten til at installere faciliteter. Desuden forekommer den begivenhed, der udløser en sådan afgift, ikke at have tilknytning til proceduren for den generelle tilladelse med henblik på at give virksomheder ret til at udbyde elektroniske kommunikationsnet og -tjenester, hvilket det imidlertid påhviler den nationale ret at efterprøve.

(jf. præmis 26, 28 og 29 samt domskonkl.)
Sag C-517/13

Proximus SA

mod

Province de Namur

(anmodning om præjudiciel afgørelse

indgivet af Tribunal de première instance de Namur)

»Præjudiciel forelæggelse — elektroniske kommunikationsnet og -tjenester — direktiv 97/13/EF — artikel 4 og 11 — direktiv 2002/20/EF — artikel 6 — vilkår knyttet til den generelle tilladelse og brugsretten til radiofrekvenser og numre samt særlige forpligtelser — artikel 13 — afgifter for tilladelser til installation af faciliteter — anvendelsesområde — lovgivning i en provins — afgift på master og/eller sende- og modtageenheder til mobiltelefonnettet«

Sammendrag – Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 17. december 2015

Tilnærmelse af lovgivningerne — telekommunikation — elektroniske kommunikationsnet og -tjenester — tilladelse — direktiv 2002/20 — afgifter for brugsret og for tilladelser til installation af faciliteter — begreb — afgift på brug af master og/eller sende- og modtageenheder til mobiltelefonnettet — ikke omfattet

(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/20, art. 6 og 13)

Artikel 6 og 13 i direktiv 2002/20 om tilladelser til elektroniske kommunikationsnet og -tjenester (tilladelsesdirektivet) skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for, at en afgift pålægges en fysisk eller juridisk person, som gør brug af en mast og/eller en sende- og modtageenhed til mobiltelefonnettet.

Selv om en sådan afgift pålægges den fysiske eller juridiske person, der gør brug af en mast og/eller en sende- og modtageenhed til mobiltelefonnettet, som udgør fysisk infrastruktur, der muliggør udbud af elektroniske kommunikationsnet og -tjenester, forekommer den nævnte afgift således ikke at besidde kendetegnene for en afgift, som pålægges virksomheder, der udbyder elektroniske kommunikationsnet og -tjenester, som en modydelse for retten til at installere faciliteter.

(jf. præmis 35 og 36 samt domskonkl.)
Artikel 13, punkt B, litra d), nr. 6), i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter, som ændret ved direktiv 91/680, skal fortolkes således, at investeringsselskaber, hvori der er indskudt kapital af flere investorer, som bærer den risiko, der er forbundet med forvaltningen af aktiverne indskudt i disse selskaber med henblik på køb, besiddelse, administration og salg af fast ejendom for at opnå et afkast, der udloddes til samtlige andelshavere i form af en dividendeudbetaling, idet de sidstnævnte også drager fordel af andelens værdistigning, kan anses for »investeringsforeninger« som omhandlet i denne bestemmelse, såfremt den pågældende medlemsstat har underlagt disse selskaber et særligt statsligt tilsyn.

Når investeringer er underlagt et sammenligneligt særligt statsligt tilsyn uafhængigt af, om de består af værdipapirer eller faste ejendomme, hersker der således direkte konkurrence mellem disse investeringsformer. For investor er det afgørende i begge tilfælde forrentningen af hans investering. Princippet om afgiftsneutralitet er til hinder for, at sammenlignelige varer, som konkurrerer indbyrdes, behandles forskelligt med hensyn til merværdiafgiften.

(jf. præmis 63, 64, domskonkl. 1)
78

Med det tredje anbringendes første led har Ungarn foreholdt Retten, at den ikke besvarede medlemsstatens argument om, at den afgørende dato for at afgøre, om der foreligger en beskyttet betegnelse i en medlemsstat i henhold til artikel 118s i forordning nr. 1234/2007, er datoen for offentliggørelse af den nationale lovgivning i denne medlemsstats statstidende, og ikke den dato, hvor denne lovgivning trådte i kraft. Retten anførte nemlig i den appellerede doms præmis 28 alene, at den omstændighed, at lov nr. 313/2009 blev vedtaget den 30. juni 2009, ikke var relevant, eftersom den endnu ikke var trådt i kraft den 1. august 2009, uden at Retten gav en begrundelse for valget af den ene dato frem for den anden.
§ 5 i lovbekendtgørelse nr. 1047 af 20. oktober 2005 om anvendelse af Det Europæiske Fællesskabs forordning om toldmyndighedernes indgriben over for varer, der mistænkes for at krænke visse intellektuelle ejendomsrettigheder, og om de foranstaltninger, som skal træffes over for varer, der krænker sådanne rettigheder, lyder således:

»[1.] Varemodtageren kan under en sag, der anlægges efter forordningens artikel 9, anmode retten om at tage stilling til, om betingelserne for suspension af frigivelsen af varerne efter forordningens artikel 9 er opfyldt. Retten kan træffe afgørelse om, at varerne skal frigives.

2. Varemodtageren kan ikke indbringe told- og skatteforvaltningens afgørelse om suspension af frigivelsen af varerne for højere administrativ myndighed.«
45

På baggrund af det ovenstående skal de forelagte spørgsmål besvares med, at EU-retten, navnlig artikel 15, stk. 2 og 6, i direktiv 2008/115, skal fortolkes således, at den nationale ret, der har ansvar for at vurdere lovligheden af forlængelsesafgørelsen, når der i strid med retten til at blive hørt er truffet afgørelse om forlængelse af en frihedsberøvelse inden for rammerne af en administrative procedure, kun kan træffe afgørelse om at ophæve frihedsberøvelsen, hvis den ud fra de samlede faktiske omstændigheder og specifikke retsregler i hver enkelt sag finder, at denne tilsidesættelse faktisk har berøvet dem, der påberåber sig den, muligheden for bedre at udøve deres ret til forsvar, således at denne administrative procedure kunne være mundet ud i et andet resultat.
Artikel 695-46 i code de procédure pénale, som ændret ved lov nr. 2009-526 af 12. maj 2009 om forenkling og præcisering af lovgivning og lempelse af procedurer (JORF af 13.5.2009, s. 7920), har til formål at gennemføre rammeafgørelsens artikel 27 og 28 i fransk ret. Artikel 695-46 har følgende ordlyd:

»Den undersøgelsesafdeling, for hvilken den eftersøgte person har givet møde, forelægges enhver anmodning, der hidrører fra de kompetente myndigheder i den udstedende medlemsstat med henblik på at give samtykke enten til retsforfølgning eller fuldbyrdelse af en straffedom eller en anden frihedsberøvende foranstaltning, der er pålagt for andre lovovertrædelser end dem, der har begrundet overgivelsen, og som er begået inden disse.

Undersøgelsesafdelingen har desuden kompetence til, efter overgivelsen af den eftersøgte person, at træffe afgørelse om enhver anmodning, der hidrører fra de kompetente myndigheder i den udstedende medlemsstat med henblik på at give samtykke til overgivelsen af den eftersøgte person til en anden medlemsstat med henblik på retsforfølgning eller fuldbyrdelse af en straffedom eller en anden frihedsberøvende foranstaltning for ethvert andet inden overgivelsen begået forhold end den lovovertrædelse, som har begrundet denne foranstaltning.

I begge tilfælde skal de kompetente myndigheder i den udstedende medlemsstat desuden udarbejde et referat, som angiver erklæringer afgivet af den eftersøgte person og forelægges undersøgelsesafdelingen. Disse erklæringer kan i givet fald suppleres med bemærkninger, som er anført af en advokat efter eget valg eller, i fravær af en sådan, udpeget af formanden for sammenslutningen af advokater.

Undersøgelsesafdelingen træffer afgørelse uden mulighed for appel efter at have sikret sig, at anmodningen også indeholder de i artikel 695-13 fastsatte oplysninger, og efter i givet fald inden fristen på 30 dage fra modtagelsen af anmodningen at have opnået garantier i henhold til bestemmelserne i artikel 695-32.

Samtykke skal gives, når de handlinger, for hvilke der er anmodet om samtykke, udgør en af de i artikel 695-23 omhandlede lovovertrædelser og falder ind under artikel 695-12’s anvendelsesområde.

Samtykke skal nægtes af en af de i artikel 695-22 og 695-23 omhandlede grunde, og kan ellers kun nægtes af en af de i artikel 695-24 nævnte grunde.«
Rettens forpligtelse til at begrunde sine domme kan i princippet ikke indebære, at den skal begrunde den løsning, som den vælger i en sag, i forhold til den løsning, som den vælger i en anden sag, der er indbragt for den, selv om den vedrører den samme kommissionsafgørelse om en procedure i henhold til artikel 101 TEUF.

En virksomhed, der har deltaget i en sådan samlet og kompleks overtrædelse af konkurrencebestemmelserne ved egne handlinger, der falder ind under de i artikel 101, stk. 1, TEUF omhandlede begreber aftaler eller samordnet praksis med et konkurrencebegrænsende formål, og som havde til formål at bidrage til gennemførelsen af overtrædelsen i sin helhed, kan således også være ansvarlig for de handlinger, som andre virksomheder har foretaget som led i den samme overtrædelse, for så vidt angår hele det tidsrum, hvor virksomheden har deltaget i den. Dette er tilfældet, såfremt der er ført bevis for, at virksomheden ved sin egen adfærd havde til hensigt at bidrage til de fælles mål, som deltagerne som helhed forfulgte, og at den havde kendskab til den ulovlige adfærd, som de øvrige virksomheder havde planlagt eller foretaget med de samme mål for øje, eller at den med rimelighed kunne forudse dem, og at den var indstillet på at løbe den dermed forbundne risiko.

Med henblik på at kvalificere forskellige former for udvist adfærd som en samlet og vedvarende overtrædelse skal det i øvrigt ikke kontrolleres, om de fremstod som et supplement til hinanden i den forstand, at hver af disse handlinger skulle bidrage til at imødegå en eller flere konsekvenser af den normale konkurrence, og gennem et samspil bidrog til virkeliggørelsen af de af overtræderne tilstræbte samlede konkurrencebegrænsende virkninger i forbindelse med en overordnet plan med et fælles mål.

Ordlyden af artikel 101, stk. 1, TEUF henviser generelt til alle aftaler og former for samordnet praksis, som via enten horisontale eller vertikale forbindelser fordrejer konkurrencen på det indre marked, uafhængigt af hvilket marked parterne er aktive på, og uden at dette påvirkes af den omstændighed alene, at det kun er én af parternes kommercielle adfærd, der er omfattet at vilkårene i de omhandlede arrangementer.

(jf. præmis 48, 50 og 51)
Rettens forpligtelse til at begrunde sine domme indebærer i princippet ikke, at den skal begrunde den løsning, som den vælger i en sag, i forhold til den løsning, som den vælger i en anden sag, der er indbragt for den, selv om den vedrører den samme kommissionsafgørelse om en procedure i henhold til artikel 101 TEUF.

En virksomhed, der har deltaget i en samlet og kompleks overtrædelse af konkurrencereglerne ved egne handlinger, der falder ind under de i artikel 101, stk. 1, TEUF omhandlede begreber aftaler eller samordnet praksis med et konkurrencebegrænsende formål, og som havde til formål at bidrage til gennemførelsen af overtrædelsen i sin helhed, kan også være ansvarlig for de handlinger, som andre virksomheder har foretaget som led i den samme overtrædelse, for så vidt angår hele det tidsrum, hvor virksomheden har deltaget i den. Dette er tilfældet, såfremt der er ført bevis for, at virksomheden ved sin egen adfærd havde til hensigt at bidrage til de fælles mål, som deltagerne som helhed forfulgte, og at den havde kendskab til den ulovlige adfærd, som de øvrige virksomheder havde planlagt eller foretaget med de samme mål for øje, eller at den med rimelighed kunne forudse dem, og at den var indstillet på at løbe den dermed forbundne risiko.

Endvidere henviser ordlyden af artikel 101, stk. 1, TEUF generelt til alle aftaler og former for samordnet praksis, som via enten horisontale eller vertikale forbindelser fordrejer konkurrencen på det indre marked, uafhængigt af hvilket marked parterne er aktive på, og uden at dette påvirkes af den omstændighed alene, at det kun er én af parternes kommercielle adfærd, der er omfattet at vilkårene i de omhandlede arrangementer.

Det følger heraf, at Retten uden at begå en retlig fejl kan fastslå, at et selskab har deltaget i en samlet overtrædelse af konkurrencereglerne, der dækker et bestemt område, når det er godtgjort, at selskabet havde kendskab til udførelsen af den konkurrencebegrænsende praksis på dette område, hvilken praksis var en del af den samlede plan, der tilsigtede at begrænse konkurrencen, og uanset at dette selskab ikke selv deltog i gennemførelsen af denne praksis.

(jf. præmis 56, 59 og 60)
Når en virksomhed, der af Kommissionen anses for ansvarlig for en overtrædelse af artikel 101 TEUF, erhverves af en anden virksomhed, inden for hvilken den som datterselskab bevarer sin egenskab af særskilt økonomisk enhed, skal Kommissionen tage hver af disse økonomiske enheders egen omsætning i perioden før erhvervelsen i betragtning med henblik på i givet fald at anvende loftet på 10% af den samlede omsætning i det foregående regnskabsår, som er fastsat i artikel 23, stk. 2, andet afsnit, i forordning nr. 1/2003, på dem.

Formålet med i artikel 23, stk. 2, at fastlægge et loft på 10% af omsætningen for hver virksomhed, der har deltaget i overtrædelsen, er herved bl.a. at undgå at pålægge en bøde, der er højere end dette loft, som kan overskride virksomhedens betalingsevne på det tidspunkt, hvor den identificeres som ansvarlig for overtrædelsen, og hvor den pålægges en økonomisk sanktion af Kommissionen. Denne konstatering støttes af artikel 23, stk. 2, andet afsnit, i forordning nr. 1/2003, der med hensyn til loftet på 10% kræver, at dette loft beregnes på grundlag af det regnskabsår, der lå før Kommissionens afgørelse om at pålægge en sanktion for en overtrædelse. Et sådant krav overholdes fuldt ud, når dette loft fastlægges alene på grundlag af datterselskabets omsætning hvad angår den bøde, som alene dette datterselskab pålægges, og som vedrører perioden, før det blev erhvervet af moderselskabet.

Heraf følger, at for så vidt som et moderselskab ikke kan holdes ansvarligt for en overtrædelse begået af dets datterselskab før erhvervelsen heraf, skal Kommissionen tage hensyn til dette datterselskabs egen omsætning i regnskabsåret forud for vedtagelsen af den afgørelse, hvorved overtrædelsen sanktioneres, med henblik på beregningen af loftet på 10%. Når der foretages en sondring mellem en første periode, for hvilken alene datterselskabet anses for ansvarligt for overtrædelsen, og en anden periode, for hvilken moderselskabet anses for solidarisk ansvarligt med moderselskabet for overtrædelsen, skal Kommissionen følgelig ikke i medfør af artikel 23, stk. 2, i forordning nr. 1/2003 undersøge, om den del af bøden, betalingen af hvilken moderselskabet ikke er blevet anset for solidarisk ansvarligt for, forbliver under loftet på 10% af omsætningen for alene datterselskabet.

(jf. præmis 44 og 46-50)
Den omstændighed, at visse faktorer, som f.eks. overtrædelsens grovhed og varighed, på grund af anvendelsen af loftet på 10% af omsætningen i artikel 23, stk. 2, andet afsnit, i forordning nr. 1/2003 ikke effektivt påvirker størrelsen af den pålagte bøde, er blot en simpel konsekvens af, at denne øvre grænse anvendes på det nævnte endelige beløb.

Der er således tale om en grænse, der finder ensartet anvendelse på samtlige virksomheder, og som er fastsat under hensyn til den enkelte virksomheds størrelse med det formål at undgå bøder på et urimeligt og uforholdsmæssigt niveau. Samme øvre grænse har dermed et formål, der adskiller sig fra og er selvstændigt i forhold til formålet med kriterierne vedrørende overtrædelsens grovhed og varighed.

(jf. præmis 27 og 29)
En virksomhed, der har deltaget i en samlet og kompleks overtrædelse af konkurrencereglerne ved egne handlinger, der falder ind under de i artikel 101, stk. 1, TEUF omhandlede begreber aftaler eller samordnet praksis med et konkurrencebegrænsende formål, og som havde til formål at bidrage til gennemførelsen af overtrædelsen i sin helhed, kan også være ansvarlig for de handlinger, som andre virksomheder har foretaget som led i den samme overtrædelse, for så vidt angår hele det tidsrum, hvor virksomheden har deltaget i den. Dette er tilfældet, såfremt der er ført bevis for, at virksomheden ved sin egen adfærd havde til hensigt at bidrage til de fælles mål, som deltagerne som helhed forfulgte, og at den havde kendskab til den ulovlige adfærd, som de øvrige virksomheder havde planlagt eller foretaget med de samme mål for øje, eller at den med rimelighed kunne forudse dem, og at den var indstillet på at løbe den dermed forbundne risiko.

Med henblik på at kvalificere forskellige former for udvist adfærd som en samlet og vedvarende overtrædelse skal det i øvrigt ikke kontrolleres, om de fremstod som et supplement til hinanden i den forstand, at hver af disse handlinger skulle bidrage til at imødegå en eller flere konsekvenser af den normale konkurrence, og gennem et samspil bidrog til virkeliggørelsen af de af overtræderne tilstræbte samlede konkurrencebegrænsende virkninger i forbindelse med en overordnet plan med et fælles mål.

Ordlyden af artikel 101, stk. 1, TEUF henviser generelt til alle aftaler og former for samordnet praksis, som via enten horisontale eller vertikale forbindelser fordrejer konkurrencevilkårene på det indre marked, uafhængigt af hvilket marked parterne er aktive på, og uden at dette påvirkes af den omstændighed alene, at det kun er én af parternes kommercielle adfærd, der er omfattet at vilkårene i de omhandlede arrangementer.

Det følger heraf, at en virksomhed kan overtræde forbuddet i artikel 101, stk. 1, TEUF, såfremt dens adfærd, som samordnet med andre virksomheders adfærd, har til formål at begrænse konkurrencen på et særligt relevant marked, uden at dette nødvendigvis indebærer, at virksomheden selv er aktiv på dette relevante marked.

Det følger endvidere heraf, at Kommissionen ikke begår en fejl, når den fastslår, at der i denne sag foreligger en samlet og vedvarende overtrædelse, uden at det er nødvendigt at godtgøre, at de foreholdte former for praksis supplerer hinanden, idet den lægger til grund, at den pågældende virksomhed er ansvarlig dels for sin direkte deltagelse i den foreholdte overtrædelse, dels for sin indirekte deltagelse i denne overtrædelse, for så vidt som den havde kendskab til alle de andre overtrædelser, som de andre karteldeltagere havde planlagt eller foretaget med det samme mål for øje, eller at den med rimelighed kunne forudse dem, og den var indstillet på at løbe den dermed forbundne risiko.

(jf. præmis 39, 40, 55, 57 og 63)
Hvad angår domstolsprøvelsen af Kommissionens afgørelser om pålæggelse af bøder for overtrædelse af konkurrencebestemmelserne tilkommer det Den Europæiske Unions retsinstanser at foretage den legalitetskontrol, som de er pålagt, på grundlag af oplysninger indgivet af sagsøgeren til støtte for dennes anbringender. I forbindelse med denne kontrol kan retsinstanserne ikke støtte sig på den skønsmargen, som Kommissionen har, hverken for så vidt angår valget af de elementer, der tages i betragtning ved anvendelsen af de i retningslinjerne nævnte kriterier, eller hvad angår vurderingen af disse elementer for at afvise at udøve en tilbundsgående kontrol af både retlige og faktiske omstændigheder.

Legalitetskontrollen kompletteres af den fulde prøvelsesret, der er anerkendt i artikel 31 i forordning nr. 1/2003, i henhold til artikel 261 TEUF. Denne kompetence giver Unionens retsinstanser beføjelse til ud over en simpel legalitetskontrol af sanktionen at anlægge deres egen vurdering i stedet for Kommissionens og derfor ophæve, nedsætte eller forhøje den pålagte bøde eller tvangsbøde.

Udøvelsen af den fulde prøvelsesret svarer imidlertid ikke til en kontrol af egen drift, og proceduren for Unionens retsinstanser er kontradiktorisk. Med undtagelse af spørgsmål om grundlæggende retsprincipper, som retsinstanserne er forpligtet til at tage under påkendelse af egen drift, såsom en manglende begrundelse af den anfægtede afgørelse, er det op til sagsøgeren at gøre anbringender gældende til prøvelse af afgørelsen og at fremlægge oplysninger til støtte for disse anbringender.

(jf. præmis 32-34)