ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
66.

Det skal bemærkes, at det ikke obligatorisk medfører en ændring af afgørelsen om fastlæggelse af tjenestemandens hjemsted i hans aktmappe, at han bliver statsborger i den stat, på hvis område tjenestestedet er beliggende. Hjemstedet forbliver det samme i hele tjenestemandens karriereforløb, medmindre der undtagelsesvis træffes en særlig afgørelse af administrationen efter behørigt dokumenteret ansøgning fra tjenestemanden ( 29 ). Tjenestemandens familiemæssige, sociale og formuemæssige bånd til hjemstedsstaten kan ikke anses for nødvendigvis at være blevet svækket så meget, at de gradvis er forsvundet, hvilket gælder så meget mere, som at den pågældende ligeledes er statsborger i denne stat, hvilket er tilfældet med 11 af de 24 appellanter. Det ville være temmelig selvmodsigende, for ikke at sige inkonsekvent, at anse det forhold, at tjenestemanden er statsborger i den stat, hvori tjenestestedet er beliggende, for at være et vægtigt indicium for, at der består mange og tætte bånd mellem den pågældende og den stat, hvori han er statsborger, uden at anse statsborgerskab i hjemstedsstaten for at have den samme funktion. Dertil skal føjes, at den i udlandet bosatte tjenestemands hjemsted ikke nødvendigvis er det land, hvori den pågældende er statsborger, hvilket Rådet har medgivet.
104.

En sådan samordning findes også i selskabsskattesystemet i Ungarn. Her kan reklameafgiften – som Ungarn har anført – fradrages i beregningsgrundlaget for selskabsskatten. Det er naturligvis kun de virksomheder, der også har overskud, som »drager fordel« heraf. Det må imidlertid være åbenbart fejlagtigt at anse dette for en undtagelse i selskabsskattesystemet, som kræver en begrundelse. Jeg kan ikke se, hvorfor noget andet skulle gælde for en samordningsbestemmelse i reklameafgiftssystemet – om end den kun er gældende for et år. Dertil kommer – som Ungarn har gjort gældende – at muligheden for at fradrage underskud skal kompensere for »ulempen« for virksomheder med underskud, som i mangel af overskud netop ikke har mulighed for at trække reklameafgiften fra i overskuddet i forbindelse med selskabsskatten eller indkomstskatten.
Artikel 4 (»identifikation af en ægte udstationering og hindring af misbrug og omgåelse«) bestemmer følgende:

»1. Med henblik på at gennemføre, anvende og håndhæve direktiv 96/71/EF foretager de kompetente myndigheder en samlet bedømmelse af alle faktuelle elementer, der anses for at være nødvendige, herunder navnlig dem der er fastlagt i stk. 2 og 3 i denne artikel. Disse elementer er beregnet på at hjælpe de kompetente myndigheder, når de gennemfører inspektioner og kontroller, og når de har grund til at tro, at en arbejdstager ikke opfylder betingelserne for at være udstationeret arbejdstager i henhold til direktiv 96/71/EF. Disse elementer indgår som vejledende faktorer i den samlede bedømmelse, der skal foretages, og må derfor ikke vurderes isoleret.

2. For at fastslå, hvorvidt en virksomhed reelt udøver andre væsentlige aktiviteter end udelukkende intern forvaltning og/eller administrative aktiviteter, foretager de kompetente myndigheder en samlet bedømmelse af alle faktuelle elementer, der kendetegner de aktiviteter, som en virksomhed set over en længere periode udøver i etableringsmedlemsstaten, og – hvis dette er nødvendigt – i værtsmedlemsstaten. Disse elementer kan navnlig omfatte:

a) det sted, hvor virksomheden har hjemsted, og dennes administration er placeret, hvor den benytter kontorer, betaler skat og socialsikringsbidrag og, hvor dette er relevant, i overensstemmelse med national lovgivning har tilladelse til at udøve et erhverv eller er optaget i handelskamre eller faglige organisationer

b) det sted, hvor de udsendte arbejdstagere hverves, og hvorfra de udstationeres

c) den lovgivning, der finder anvendelse på de kontrakter, som virksomheden indgår dels med sine arbejdstagere, dels med sine kunder

d) det sted, hvor virksomheden udøver sine vigtigste forretningsaktiviteter, og hvor den beskæftiger administrativt personale
Artikel 23 i forordning nr. 834/2007 med overskriften »Brug af betegnelser for økologisk produktion« bestemmer:

»1. I denne forordning anses et produkt for at være forsynet med angivelser, der henviser til den økologiske produktionsmetode, når produktet eller dets ingredienser eller de anvendte fodermidler i mærkningen, reklamen eller handelsdokumenterne er beskrevet med angivelser, der lader køberen formode, at produktet eller dets ingredienser eller de anvendte fodermidler er fremstillet efter bestemmelserne i denne forordning. Navnlig må betegnelserne i bilaget samt afledninger heraf eller diminutivformer, som f.eks. »bio-« og »øko-« anvendes, hver for sig eller i kombination, overalt i [Den Europæiske Union] og på alle [EU-]sprog i forbindelse med mærkning af og reklame for produkter, der opfylder kravene i eller i henhold til denne forordning.

Mærkning af og reklame for levende eller uforarbejdede landbrugsprodukter må desuden kun indeholde angivelser, der henviser til den økologiske produktionsmetode, når alle ingredienserne i produktet også er fremstillet i overensstemmelse med kravene i denne forordning.

2. De betegnelser, der er omhandlet i stk. 1, må ikke anvendes nogen steder i [EU] eller på noget [EU-]sprog, hverken hver for sig eller i kombination, i forbindelse med mærkning af, reklame for og handelsdokumenter vedrørende et produkt, der ikke opfylder kravene i denne forordning, medmindre betegnelserne ikke anvendes for landbrugsprodukter i fødevarer eller foder eller helt klart ikke har nogen forbindelse med økologisk produktion.

Desuden må der ikke i forbindelse med mærkning eller reklame anvendes betegnelser, herunder betegnelser anvendt i varemærker, eller praksis, der kan vildlede forbrugeren eller brugeren ved at antyde, at et produkt eller dets ingredienser opfylder kravene i denne forordning.

[…]

4. For så vidt angår forarbejdede fødevarer kan de betegnelser, der er omhandlet i stk. 1, anvendes

a) i varebetegnelsen, hvis i) den forarbejdede fødevare er i overensstemmelse med artikel 19 ii) mindst 95 vægtprocent af de ingredienser, der er af landbrugsoprindelse, er økologiske

b) udelukkende på ingredienslisten, hvis den forarbejdede fødevare er i overensstemmelse med artikel 19, stk. 1 og stk. 2, litra a), b) og d)

[…]«
7.

Artikel 10 med overskriften »Erstatningsorgan«, der er indeholdt i kapitel 4 i direktiv 2009/103 om »Erstatning af skade forvoldt af et ukendt køretøj eller af et køretøj, for hvilket der ikke er tegnet lovpligtig forsikring, jf. artikel 3«, fastsætter i stk. 1: »1. Hver medlemsstat opretter eller godkender et organ, der mindst inden for den lovpligtige forsikrings grænser skal erstatte tingsskade og personskade, der forvoldes af et ukendt køretøj, eller et køretøj, for hvilket den i artikel 3 omhandlede lovpligtige forsikring ikke er tegnet. Første afsnit berører ikke medlemsstaternes ret til at tillægge eller undlade at tillægge dette organs intervention en subsidiær karakter samt til at fastlægge regler for regresretten mellem dette organ, den eller de personer, som er ansvarlige for uheldet, og andre forsikringsselskaber eller organer inden for social sikring, der skal yde skadelidte erstatning for samme skade. Medlemsstaterne må imidlertid ikke tillade, at organet gør udbetalingen af erstatning betinget af, at skadelidte på en eller anden måde godtgør, at skadevolderen er ude af stand til eller nægter at betale. […]«
92.

Ud over de normative argumenter for, hvorfor det »tidsmæssige« argument ikke kan finde anvendelse på retsvæsenet, fremhæves denne konklusion under alle omstændigheder endvidere ved mere operationelle argumenter. Det er korrekt, som den forelæggende ret har bemærket, at der synes at være enighed om, at den »aktive fase af sagen« kan være omfattet af undtagelsen om »dømmende myndighed«. Hvor skal man drage grænsen: før, under eller efter? Den forelæggende ret har forklaret, at i henhold til irsk ret repræsenterer afsigelsen af de endelige afgørelser og udløbet af fristen for appel eller den endelige afgørelse i enhver appel ikke nødvendigvis den definitive afslutning af den relevante sag ved de irske retter. Hvilke regler finder da anvendelse på modtagelsen af sagen, gennemgangen af, hvorvidt samtlige sagsakter foreligger, og andre administrative opgaver, der endnu ikke indikerer, at sagen er »aktiv«? Har denne fase i mindre grad karakter af »dømmende myndighed«? Og hvad gælder ved en udsættelse af sagen i løbet af sagens behandling? Så snart der foreligger en endelig afgørelse, er der tilsvarende naturligt nok en vis periode, hvor offentliggørelsen forberedes. Der er ingen grund til, hvorfor bestemmelserne om aktindsigt i Århuskonventionen eller direktiv 2003/4 skal finde anvendelse her. I hvilken fase ophører da udøvelsen af »dømmende myndighed« for organet, der har fået til opgave at træffe afgørelse i sagen?
56.

Jeg finder det endvidere ikke indlysende, at en fortolkning af artikel 8, stk. 3, i forordning nr. 261/2004, hvorefter det tilfælde, hvor en flyvning omdirigeres til en lufthavn, der betjener samme by, byområde eller region som den lufthavn, som reservationen blev foretaget til, skal sidestilles med en aflysning, sikrer en større beskyttelse af passageren end en fortolkning, hvorved dette tilfælde kvalificeres som et misligholdelsestilfælde, der adskiller sig fra aflysning, boardingafvisning og lang forsinkelse ved ankomsten. Jeg gør nemlig opmærksom på, at et af de midler, som den nævnte forordning anvender til at nå det primære formål om at sikre et højt beskyttelsesniveau for passagererne, er at afskrække luftfartsselskaberne fra at gøre brug af aflysninger ( 25 ). I denne sammenhæng er det let at forestille sig, at såfremt en omdirigering af flyvningen som omhandlet i artikel 8, stk. 3, i forordning nr. 261/2004 ikke blev forstået således, at den ikke er omfattet af begrebet »aflysning«, og således indrømmede passagererne de samme rettigheder som en aflysning, ville luftfartsselskaberne i mange tilfælde som erfarne erhvervsdrivende reagere ved at beslutte at aflyse de flyvninger, som de blot ville have kunnet gennemføre til en lufthavn i nærheden af den oprindeligt planlagte, for derefter at tilbyde passagererne på disse flyvninger en omlægning af rejsen til den sidstnævnte lufthavn, sandsynligvis på en senere dato. Ville det, når alt kommer til alt, være økonomisk rationelt at iværksætte en, ofte ikke uanselig, organisatorisk indsats, for at passagererne kunne nå frem til deres endelige bestemmelsessted så hurtigt som muligt, hvis de forpligtelser, der påhviler luftfartsselskaberne som følge af denne omdirigering, svarede til dem, der påhviler dem i tilfælde af en aflysning (kompensation, bistand samt for plejning og indkvartering)?
94.

Følgelig redegjorde Kommissionen i den omtvistede afgørelse tilstrækkeligt for udvælgelsen af stikprøven og grundene til, at denne blev anset for at være repræsentativ for alle forhåndsafgørelserne. Det er således ikke nødvendigt at behandle Kommissionens argument om, at en henvisning til afgørelsen om at indlede proceduren i den omtvistede afgørelse i sig selv er tilstrækkelig til at opfylde begrundelseskravene ( 36 ).
127.

Jeg kan eksempelvis forestille mig, at en person, som er omfattet af en Red Notice, kunne anses for at have ret til at anmode medlemsstaternes myndigheder om i deres databaser at supplere eller ajourføre de oplysninger, der er indeholdt i en Red Notice, ved i givet fald at angive, at vedkommende inden for Unionen allerede er blevet retsforfulgt og frikendt eller domfældt for disse forhold. I henhold til artikel 4, stk. 1, litra d), i direktiv 2016/80 skal medlemsstaterne således fastsætte bestemmelser om, at personoplysninger bl.a. skal »være korrekte og om nødvendigt ajourførte«. Med henblik herpå giver artikel 16, stk. 1, i direktiv 2016/680 bl.a. registrerede »ret til at få fuldstændiggjort ufuldstændige personoplysninger«. I forbindelse med den foreliggende sag er et sådant scenario imidlertid – og endnu en gang – fortsat noget hypotetisk under hensyntagen til, at anvendeligheden af princippet ne bis in idem på sagsøgerens situation ikke synes at være blevet fastslået af nogen kompetent myndighed i en medlemsstat.
19.

Conseil d’État (øverste domstol i forvaltningsretlige sager) har derfor forelagt Domstolen følgende to spørgsmål: »1) Skal bestemmelserne i fugledirektivets artikel 9, stk. 1, litra c), fortolkes således, at de er til hinder for, at medlemsstaterne tillader brug af midler, indretninger eller metoder til fangst eller drab, der selv minimalt og strengt midlertidigt, kan føre til bifangster? Hvilke kriterier skal der i givet fald – navnlig henset til andelen eller det begrænsede omfang af disse bifangster, til den omstændighed, at denne fangstmetode i princippet ikke er dødelig og til forpligtelsen til at sætte de arter, som er fanget utilsigtet, fri, uden at der forårsages alvorlig skade på dem – anvendes ved bedømmelsen af, om det kriterium om selektivitet, der er fastsat i disse bestemmelser, er opfyldt? 2) Skal fugledirektivet fortolkes således, at formålet om at bevare brugen af metoder og midler til fuglejagt, som bygger på skik og brug, til rekreative formål – for så vidt som alle de andre betingelser, der i artikel 9, stk. 1, litra c), er fastsat for, at en sådan undtagelse finder anvendelse, er opfyldt – kan begrunde, at der ikke findes nogen anden tilfredsstillende løsning i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 9, stk. 1, hvilket således gør det muligt at fravige det princip om forbud mod disse jagtmetoder og ‑midler, der er fastsat i direktivets artikel 8?«
Artikel 40 i direktiv 2014/59 regulerer »broinstitutværktøjet«:

»1. For at broinstitutværktøjet kan få virkning og under hensyntagen til, at kritiske funktioner skal opretholdes i broinstituttet, sikrer medlemsstaterne, at afviklingsmyndighederne har beføjelse til at overføre følgende til et broinstitut:

a) aktier eller andre ejerskabsinstrumenter udstedt af et eller flere institutter under afvikling eller

b) alle eller nogle aktiver, rettigheder eller passiver i et eller flere institutter under afvikling.

Den i første afsnit omhandlede overførsel kan finde sted uden indhentning af samtykke fra aktionærerne i de institutter, der er under afvikling, eller fra anden tredjemand end broinstituttet, og uden at det er nødvendigt at overholde selskabs- eller værdipapirretlige procedurekrav, jf. dog artikel 85.

[…]

7. Afviklingsmyndighederne kan tilbageføre aktier eller andre ejerskabsinstrumenter eller aktiver, rettigheder eller passiver fra broinstituttet under en af følgende omstændigheder:

a) muligheden for en eventuel tilbageførsel af de pågældende aktier eller andre ejerskabsinstrumenter, aktiver, rettigheder eller passiver er udtrykkelig angivet i det instrument, hvorved overførslen er foretaget

b) de pågældende aktier eller andre ejerskabsinstrumenter, aktiver, rettigheder eller passiver falder i virkeligheden ikke ind under de kategorier af aktier eller andre ejerskabsinstrumenter, aktiver, rettigheder eller passiver, der er angivet i det instrument, hvorved overførslen er foretaget, eller de opfylder ikke betingelserne for overførsel heraf.

En sådan tilbageførsel kan ske inden for en hvilken som helst periode og skal være i overensstemmelse med de øvrige betingelser, der måtte være angivet i instrumentet til det pågældende formål.

8. Overførsler mellem det institut, der er under afvikling, eller den oprindelige ejer af aktier eller andre ejerskabsinstrumenter på den ene side og broinstituttet på den anden side er underlagt sikkerhedsforanstaltningerne omhandlet i afsnit IV, kapitel VII. […]«
10.

I sag C-53/19 P har Banco Santander og Santusa nedlagt påstand om, at den appellerede dom ophæves, at den omtvistede afgørelse annulleres, idet deres søgsmål for Retten tages til følge, og at Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne. Kongeriget Spanien har nedlagt påstand om, at der gives medhold i Banco Santanders og Santusas appel, at den appellerede dom ophæves, og at Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne. I sag C-65/19 P har Kongeriget Spanien nedlagt påstand om, at den appellerede dom ophæves, at den omtvistede afgørelses artikel 1, stk. 1, annulleres, for så vidt som det fastslås, at den omtvistede foranstaltning udgør statsstøtte, og at Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne. Forbundsrepublikken Tyskland har i begge sager nedlagt påstand om, at der gives medhold i appellen. Kommissionen har i begge sager nedlagt påstand om, at appellen forkastes, og om, at appellanterne tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
4.

Den 28. oktober 2009 traf Kommissionen den omtvistede afgørelse, hvormed den afsluttede den formelle undersøgelsesprocedure for så vidt angår kapitalandele erhvervet inden for EU. Efter at have anført i 19. betragtning til denne afgørelse, at »[s]es der bort fra den [omtvistede] foranstaltning, kan goodwill i henhold til de spanske beskatningsprincipper kun afskrives, hvis der er tale om virksomhedssammenslutninger, der er resultatet af erhvervelse af aktiver i eller tilførsel af bidrag fra uafhængige virksomheder, eller efter en virksomhedsfusion eller virksomhedsopsplitning«, og præciseret i 20. betragtning, at »[m]ed finansiel goodwill som omhandlet i [den omtvistede foranstaltning] indføres der således i forbindelse med erhvervelse af kapitalandele et begreb, der normalt anvendes ved overdragelse af aktiver eller ved virksomhedssammenslutninger«, fandt Kommissionen, at den omtvistede foranstaltning er selektiv, eftersom den udelukkende begunstiger bestemte kategorier af virksomheder, som gennemfører visse investeringer i udlandet, og at ordningens særlige karakter ikke er berettiget ud fra ordningens art. Efter Kommissionens opfattelse gælder denne konklusion, uanset om referencesystemet defineres som regler for beskatning af finansiel goodwill i overensstemmelse med det spanske skattesystem (jf. 89. og 92.-114. betragtning) eller som beskatning af goodwill, som er resultatet af økonomiske interesser i en virksomhed uden for Spanien (jf. 89. og 115.-119. betragtning). I afgørelsens artikel 1, stk. 1, erklærede Kommissionen, at den »støtteordning, som Spanien har fastsat i henhold til [den omtvistede foranstaltning], er uforenelig med fællesmarkedet for så vidt angår den støtte, der er ydet til de begunstigede i forbindelse med erhvervelser inden for Fællesskabet«, og påbød i artikel 4, at støtte svarende til den skattelettelse, der er fastsat i denne ordning, skulle tilbagesøges ( 9 ).
30.

Det fremgår af fast retspraksis, at proceduren efter artikel 267 TEUF er et middel til samarbejde mellem Domstolen og de nationale retter, som giver Domstolen mulighed for at forsyne de nationale retter med de elementer vedrørende fortolkningen af EU-retten, som er nødvendige for, at de kan afgøre de for dem verserende tvister. Inden for rammerne af dette samarbejde tilkommer det udelukkende den nationale ret, for hvilken en tvist er indbragt, og som har ansvaret for den retsafgørelse, der skal træffes, på grundlag af omstændighederne i den konkrete sag at vurdere, såvel om en præjudiciel afgørelse er nødvendig for, at den kan afsige dom, som relevansen af de spørgsmål, den forelægger Domstolen. Når de stillede spørgsmål vedrører fortolkningen af EU-retten, er Domstolen derfor principielt forpligtet til at træffe afgørelse herom. Det følger heraf, at der gælder en formodning for, at de spørgsmål om EU-rettens fortolkning, som den nationale ret har forelagt på baggrund af de retlige og faktiske omstændigheder, som den har ansvaret for at fastlægge – og hvis rigtighed det ikke tilkommer Domstolen at efterprøve – er relevante. Domstolen kan kun afvise en anmodning fra en national ret, såfremt det klart fremgår, at den ønskede fortolkning af EU-retten savner enhver forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand, når problemet er hypotetisk, eller når Domstolen ikke råder over de faktiske og retlige oplysninger, som er nødvendige for, at den kan foretage en sagligt korrekt besvarelse af de stillede spørgsmål ( 8 ).
Direktivets artikel 5 bestemmer som følger:

»1. Med forbehold af artikel 8, stk. 2, skal prospektet indeholde samtlige de oplysninger, som afhængigt af de karakteristiske træk ved udstederen og ved de værdipapirer, der udbydes til offentligheden eller optages til handel på et reguleret marked, er nødvendige for, at investorerne kan danne sig et velbegrundet skøn over udstederens aktiver og passiver, finansielle stilling, resultater, forventede udvikling samt en eventuel garant og over de rettigheder, der er knyttet til disse værdipapirer. Sådanne oplysninger skal fremlægges i en let analyserbar og forståelig form.

2. Prospektet skal indeholde oplysninger om udstederen og de værdipapirer, der skal udbydes til offentligheden eller optages til handel på et reguleret marked. Det skal også indeholde et resumé. I dette resumé, der skal være kortfattet og i et ikke-teknisk sprog, fremlægges de vigtigste forhold og risici i forbindelse med udstederen, en eventuel garant og værdipapirerne på det sprog, som prospektet oprindelig blev udarbejdet på. Resuméet skal ligeledes indeholde en advarsel om:

a) at det bør læses som en indledning til prospektet

b) at enhver beslutning om investering i værdipapirerne af investoren bør træffes på baggrund af prospektet som helhed

c) at den sagsøgende investor, hvis en sag vedrørende oplysningerne i prospektet indbringes for en domstol, i henhold til national lovgivning i medlemsstaterne kan være forpligtet til at betale omkostningerne i forbindelse med oversættelse af prospektet, inden sagen indledes, og

d) at de personer, som har indgivet resuméet eller eventuelle oversættelser heraf og anmodet om anmeldelse heraf, kan ifalde et civilretligt erstatningsansvar, men kun såfremt det er misvisende, ukorrekt eller uoverensstemmende, når det læses sammen med de andre dele af prospektet.

[…]«
15.

Den forelæggende ret har i denne forbindelse fremhævet, at ifølge sagsøgerne er den procedure, der er fastsat i section 9 i 1990-loven, der har været en del af lovgivningen i Det Forenede Kongerige siden det 19. århundrede og fortsat finder anvendelse under ordningen for fødevaresikkerhed i EU, både en adgang til håndhævelse af en embedsdyrlæges afgørelse af, hvorvidt kød er egnet til konsum, og en mulighed for virksomhedsledere til at gøre denne afgørelse til genstand for retslig prøvelse og anmode en fredsdommer om at træffe afgørelse af, hvorvidt slagtekroppen faktisk opfylder kravene til fødevaresikkerhed. Sagsøgerne anerkender, at fredsdommeren ikke kan pålægge en embedsdyrlæge at anbringe et sundhedsmærke, men har gjort gældende, at en embedsdyrlæge kan forventes at efterleve afgørelsen og anbringe et sundhedsmærke i overensstemmelse dermed, og at der kan tilkendes erstatning. FSA har omvendt ikke anerkendt, at denne procedure er egnet, endsige obligatorisk, til at løse en tvist om, hvorvidt en slagtekrop er egnet til konsum, idet fredsdommeren ikke har kompetence til at pålægge en embedsdyrlæge at anbringe et sundhedsmærke eller at foretage sig andet end at træffe afgørelse om bortskaffelse af en slagtekrop, der ikke er sundhedsmærket. Den forelæggende ret har anmodet Domstolen om at lægge til grund, at sagsøgernes fortolkning er korrekt, og at fredsdommeren har kompetence til at træffe en afgørelse, der kan føre til tilkendelse af erstatning, såfremt vedkommende er af den opfattelse, at der burde have været anbragt et sundhedsmærke på en slagtekrop.