ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1.

Appellanten har med sit første appelanbringende gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl, da den fastslog, at de mindelige patentaftaler der blev indgået mellem Generics (UK) (herefter »GUK«) og Lundbeck, havde et konkurrencebegrænsende formål som omhandlet i artikel 101, stk. 1, TEUF: i. Appellanten har med sit første underanbringende anført, at Retten misforstod den gældende retlige standard og den korrekte fremgangsmåde til afgørelse af, hvorvidt de mindelige patentaftaler kunne karakteriseres som restriktioner på grund af formålet, navnlig i lyset af de retlige principper, der blev stadfæstet i sag C-67/13 P, Cartes Bancaires. ii. Appellanten har med sit andet underanbringende anført, at Retten begik en fejl ved at undlade at analysere, hvorvidt de mindelige patentaftalers ordlyd afslørede en tilstrækkelig grad af skade. iii. Appellanten har med sit tredje underanbringende anført, at Retten begik en fejl ved at fastslå, at de mindelige patentaftaler afslørede en tilstrækkelig grad af skade, eftersom de svarede til aftaler om udelukkelse fra markedet. iv. Appellanten har med sit fjerde underanbringende anført, at Retten begik en fejl ved at fastslå, at de mindelige patentaftaler afslørede en tilstrækkelig grad af skade ved at undgå en tvist, hvis udfald var usikkert. v. Appellanten har med sit femte underanbringende anført, at Retten begik en fejl ved at anse betalingen til GUK i medfør af de mindelige patentaftaler for et af hovedelementerne i en restriktion på grund af formålet. vi. Appellanten har med sit sjette underanbringende anført, at Retten for at støtte sin konklusion om, at der forelå en restriktion på grund af formålet, begik en fejl ved at henholde sig til faktuelle betragtninger, der gik ud over de mindelige patentaftalers ordlyd. vii. Appellanten har med sit syvende underanbringende anført, at Retten begik en fejl ved at fastslå, at den mindelige patentaftale vedrørende EØS gik ud over anvendelsesområdet for Lundbecks patenter.
2)

Til trods for, at Retten anerkendte, at Alpharma først kort før den mindelige løsning erfarede, at Lundbecks patent ville blive tildelt, og at dets produkter krænkede Lundbecks patenter, undlod den at vurdere, hvorvidt Kommissionen havde bevist, at en indtræden af Alpharma forblev en økonomisk rentabel strategi i lyset af disse yderligere barrierer for en indtræden. I stedet støttede Retten sig på bevismateriale, der ikke var angivet i afgørelsen, og pålagde ukorrekt appellanterne bevisbyrden i forhold til at afkræfte Kommissionens udsagn om, at Alpharma var en potentiel konkurrent.
—

Subsidiært fastslås det, at (a) Artikel 20, stk. 1, litra c), i Rådets afgørelse 2010/413/FUSP af 26. juli 2010 (3) (som ændret) og (b) artikel 23, stk. 2, litra d), i Rådets forordning (EU) nr. 267/2012 af 23. marts 2012 (4) (som ændret) er uanvendelige på grund af ulovlighed, i det omfang de finder anvendelse over for appellanten.
2.

Andet anbringende: Retten begik en fejl ved ud fra en række hypoteser at udlede, at der bestod en potentiel konkurrence, hvilket var i modstrid med princippet om, at potentiel konkurrence kræver, at der foreligger en realistisk og konkret mulighed for en indtræden.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 30/18

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Cour d’appel de Mons (Belgien) den 28. oktober 2016 — État belge mod Biologie Dr Antoine SPRL

(Sag C-548/16)

(2017/C 030/22)

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Cour d’appel de Mons

Parter i hovedsagen

Sagsøger: État belge

Sagsøgt: Biologie Dr Antoine SPRL

Præjudicielle spørgsmål

Er det foreneligt med de regler om udarbejdelse af resultatopgørelse, der er fastsat i Rådets fjerde direktiv af 25. juli 1978 om årsregnskaber for visse selskabsformer (direktiv 78/660/EØF, EFT L 222 af 14.8.1978, s. 11), og som bestemmer følgende:

— årsregnskabet skal give et pålideligt billede af selskabets aktiver og passiver, økonomiske stilling samt resultatet (direktivets artikel 2, stk. 3)

— hensættelser til omkostninger, herunder uforudsete udgifter, har til formål at dække tab eller gæld, hvis karakter er klart defineret, og som på statustidspunktet enten anses for sandsynlige eller sikre, men som er ubestemmelige med hensyn til deres størrelse eller tidspunktet for deres afholdelse (direktivets artikel 20, stk. 1)

— værdiansættelsen skal i alle tilfælde ske under udvisning af behørig forsigtighed og især: — må kun den fortjeneste, der er konstateret på statustidspunktet, medtages — skal der tages hensyn til alle forudseelige risici og eventuelle tab, som er opstået i løbet af det regnskabsår, årsregnskabet vedrører, eller i et tidligere regnskabsår, selv om disse risici eller tab først bliver kendt mellem statustidspunktet og det tidspunkt, hvor det udarbejdes, [direktivets artikel 31, stk. 1, litra c), aa) og bb)]

— der skal tages hensyn til indtægter og udgifter vedrørende det år, som regnskabet omfatter, uden hensyn til det tidspunkt hvor disse indtægter indgår eller udgifter udbetales [direktivets artikel 31, stk. 1, litra d)]

— aktiv- og passivposternes bestanddele skal værdiansættes hver for sig [direktivets artikel 31, stk. 1, litra e)],

at et aktieoptionsudstedende selskab bogfører prisen for tildeling af en option som indtægt i løbet af det regnskabsår, hvor den pågældende option annulleres, eller efter udløbet af optionens varighed, for at tage hensyn til den risiko, som påhviler optionsudstederen som følge af den forpligtelse, som denne har påtaget sig, [og ikke] i løbet af det regnskabsår, hvor tildelingen af optionen finder sted, og hvor prisen for optionen endeligt indgår, idet den risiko, som påhviler optionsudstederen, værdiansættes særskilt i forbindelse med bogføringen af en hensættelse?
2.

Den appellerede dom har vurderet de forskellige bestanddeles dominerende karakter fejlagtigt. Fordrejning af de faktiske omstændigheder. Der er uoverensstemmelse mellem argumenterne i dommen med henblik på at begrunde ordbestanddelenes dominerende karakter. Der er ikke taget hensyn til praksis ved Den Europæiske Unions Domstol i dom C-251/95 (4) og C-342/97 (5) (dommen henviser til en relevant forbruger, der er fuldstændigt forvansket). Ukorrekt anvendelse af praksis ved Den Europæiske Unions Ret i dom T-134/06 (6) (der foreligger en uoverensstemmende anvendelse af definitionen af begrebet »dominerende bestanddel«). Praksis ved Den Europæiske Unions Ret er ikke blevet anvendt for så vidt angår de forenede sager T-83/11 og T-84/11 (7). Dommen har undladt at anvende den eksisterende praksis vedrørende tilfælde, hvor et bestemt marked er mættet).
1.

Det første anbringende er opdelt i fire led. I første led har Kommissionen gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl ved fortolkningen af den retlige karakter af de »Generelle regler« for almindelige udvælgelsesprøver (EUT 2014, C 60 A, s. 1), idet de pågældende regler efter Kommissionens opfattelse fastsætter nye særlige forpligtelser med henblik på gennemførelse af proceduren for udvælgelsesprøver, som de anfægtede meddelelser om udvælgelsesprøver ikke ændrede. I det første anbringendes andet led har Kommissionen gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl ved fortolkningen af artikel 7, stk. 1, i bilag III til vedtægten, idet den fandt, at EPSO ikke har kompetence til at udstede generelle og abstrakte regler om sprogordningen for de udvælgelsesprocedurer, som den organiserer. Ifølge Kommissionen har EPSO en sådan kompetence. I denne henseende har Kommissionen ligeledes gjort gældende, at begrundelsespligten blev tilsidesat, for så vidt som Retten i den appellerede doms præmis 57 in fine modsiger sig selv ved at fastslå, at EPSO trods alt har kompetence til at bedømme de forskellige institutioners behov, herunder sproglige behov, i forbindelse med afholdelsen af de forskellige udvælgelsesprocedurer. I det første anbringendes tredje led har Kommissionen gjort gældende, at Retten fejlagtigt fastslog, at de nævnte generelle regler blot er retsakter, der har til formål at meddele de kriterier, der finder anvendelse på valget af det andet sprog i de udvælgelsesprocedurer, som EPSO organiserer, idet disse regler tværtimod fastsætter bindende kriterier for dette valg. I det første anbringendes fjerde led har Kommissionen endeligt gjort gældende, at Retten fortolkede karakteren og indholdet af de anfægtede meddelelser om udvælgelsesprøver fejlagtigt, idet meddelelserne for så vidt angår sprogordningen danner grundlag for nye og specifikke forpligtelser, og dermed tilsidesatte Retten ligeledes begrundelsespligten, da den forkastede Kommissionens formalitetsindsigelse. I denne henseende udgjorde de anfægtede meddelelser ifølge Kommissionen retsakter, hvis indhold blot bekræftede bestemmelserne i de generelle regler.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 46/18

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Juzgado Contencioso-Administrativo de Pamplona (Spanien) den 9. december 2016 — Wilber López Pastuzano mod Delegación del Gobierno Central de Navarra

(Sag C-636/16)

(2017/C 046/20)

Processprog: spansk

Den forelæggende ret

Juzgado Contencioso-Administrativo de Pamplona

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Wilber López Pastuzano

Sagsøgt: Delegación del Gobierno Central de Navarra

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 12 i Rådets direktiv 2003/109/EF (1) af 25. november 2003 om tredjelandsstatsborgeres status som fastboende udlænding fortolkes således, at den er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede og for en retspraksis til fortolkning heraf, der ikke fastsætter, at kravene til beskyttelse mod udvisning af en fastboende udenlandsk statsborger skal anvendes med hensyn til enhver administrativ afgørelse om udvisning uanset afgørelsens karakter eller retlige form, men begrænser disse kravs anvendelsesområde til en bestemt form for udvisning?

(1) EUT L 16, s. 44
2)

Hvilken betydning har artikel 117, andet afsnit, i Rådets forordning (EF) nr. 73/2009 (3) af 19. januar 2009 om fælles regler for den fælles landbrugspolitiks ordninger for direkte støtte til landbrugere og om fastlæggelse af visse støtteordninger for landbrugere, om ændring af forordning (EF) nr. 1290/2005, (EF) nr. 247/2006, (EF) nr. 378/2007 og om ophævelse af forordning (EF) nr. 1782/2003, på præmieberettigelsen for kvæg, hvis flytning til sommergræsningsområder er blevet indberettet for sent i henhold til artikel 2, stk. 4, i Kommissionens beslutning?
4)

Følger det af bestemmelserne i artikel 46, stk. 3, i direktiv 2013 om retten til effektive retsmidler i forbindelse med kravet om en »fuldstændig og ex-nunc-undersøgelse af både faktiske og retlige omstændigheder«, fortolket sammenholdt med dette direktivs artikel 33 og 34 samt med artikel 35, stk. 2, og med artikel 21, stk. 1, i direktiv 2011/95, sammenholdt med artikel 18, 19 og 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, at de i en retsmiddelprocedure ved en domstol til prøvelse af en afgørelse om afslag på international beskyttelse, som er afsagt i overensstemmelse med artikel 10, stk. 2, i direktiv 2013/32, tillader følgende: A) at retten i første instans for første gang træffer afgørelse om antagelse af ansøgningen om international beskyttelse og om refoulement af den statsløse til det land, hvor han var bosat før indgivelsen af ansøgningen om international beskyttelse, efter at den har pålagt asylmyndigheden at forelægge de nødvendige beviser herfor og givet personen lejlighed til at udtale sig om antagelsen af ansøgningen eller B) at retten i første instans ophæver afgørelsen på grund af en væsentlig procedurefejl og pålægger asylmyndigheden at behandle ansøgningen om international beskyttelse på ny under iagttagelse af anvisningerne om lovens fortolkning og anvendelse, idet den også gennemfører den i artikel 34 i direktiv 2013/32 omhandlede samtale og tager stilling til spørgsmålet om, hvorvidt det er muligt at hjemsende den statsløse til det land, hvor han var bosat før indgivelsen af ansøgningen om international beskyttelse? C) at retten i første instans bedømmer sikkerheden i det land, hvor personen var bosat på tidspunktet for retsmødet eller, såfremt der er indtrådt væsentlige ændringer af situationen, som der skal tages hensyn til i afgørelsen til fordel for personen, på tidspunktet for dommens afsigelse?
A.

Under hensyn til besvarelsen af det første spørgsmål, skal artikel 25, stk. 1, litra a), i forordning nr. 810/2009 af 13. juli 2009 om en fællesskabskodeks for visa (visumkodeks) fortolkes således, at en medlemsstat, hvortil en ansøgning om visum med begrænset territorial gyldighed er blevet indgivet, med forbehold af den skønsmargen, som den råder over med hensyn til sagens omstændigheder, er forpligtet til at udstede det visum, der ansøges om, når det viser sig, at der er risiko for tilsidesættelse af artikel 4 og/eller artikel 18 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, eller en anden international forpligtelse?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 38/17

Appel iværksat den 25. november 2016 af Europa-Kommissionen til prøvelse af dom afsagt af Retten (Ottende Afdeling) den 15. september 2016 i sag T-219/13, Ferracci mod Kommissionen

(Sag C-624/16 P)

(2017/C 038/23)

Processprog: italiensk

Parter

Appellant: Europa-Kommissionen (ved P. Stancanelli, D. Grespan og F. Tomat, som befuldmægtigede)

De andre parter i appelsagen: Pietro Ferracci og Den Italienske Republik

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Den appellerede dom ophæves, for så vidt som det heri fastslås, at søgsmålet i første instans kan antages til realitetsbehandling i henhold til artikel 263, stk. 4, sidste sætningsled, TEUF.

— Det fastslås, at søgsmålet i første instans skal afvises i henhold til artikel 263, stk. 4, andet og sidste sætningsled, TEUF, og dermed frifindes Kommissionen i det hele.

— Pietro Ferracci tilpligtes at betale Kommissionens omkostninger for såvel Retten som i den nærværende sag.

Anbringender og væsentligste argumenter

Med et enkelt anbringende, der består af tre led, har Kommissionen gjort gældende, at Retten foretog en urigtig fortolkning og anvendelse af artikel 263, stk. 4, sidste sætningsled, TEUF, idet den fandt, at søgsmålet anlagt af sagsøgeren i første instans kunne antages til realitetsbehandling i medfør af denne bestemmelse. Retten begik navnlig en retlig fejl, da den fandt, at den omtvistede retsakt var en regelfastsættende retsakt, som berørte sagsøgeren i første instans umiddelbart, og som ikke omfattede gennemførelsesforanstaltninger i forhold til sagsøgeren.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 38/11

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Landesverwaltungsgericht Oberösterreich (Østrig) den 21. november 2016 — Mario Alexander Filippi m.fl.

(Sag C-589/16)

(2017/C 038/15)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Landesverwaltungsgericht Oberösterreich

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: Mario Alexander Filippi, Martin Manigatterer, Play For Me GmbH, ATG GmbH, Christian Vöcklinger, Gmalieva s.r.o., PBW GmbH, Felicitas GmbH, Celik KG, Christian Guzy, Martin Klein, Shopping Center Wels Einkaufszentrum GmbH, Game Zone Entertainment AG, Fortuna Advisory Kft., Finanzamt Linz og Klara Matyiko

Sagsøgte myndigheder: Landespolizeidirektion Oberösterreich, Bezirkshauptmann von Eferding, Bezirkshauptmann von Ried im Innkreis og Bezirkshauptmann von Linz-Land

Præjudicielt spørgsmål

Skal chartrets artikel 47 (1), sammenholdt med artikel 56 ff. TEUF, fortolkes således, at disse EU-retlige forskrifter i de situationer, hvor der skal foretages en kohærensprøvelse, er uforenelige med nationale bestemmelser (som VfGG’s § 86a, stk. 3, VwGG’s § 38a, stk. 4, VfGG’s § 87, stk. 2, eller VwGG’s § 63, stk. 1), der — som del af et samlet system, som i praksis har den effekt, at de højeste retsinstanser ikke foretager en autonom prøvelse af de faktiske omstændigheder og en bedømmelse af beviserne, samt i et stort antal sager, som ligner hinanden med hensyn til et konkret retligt spørgsmål, kun træffer en enkelt realitetsafgørelse i en af disse og på dette grundlag afviser alle øvrige appelsager uden en indholdsmæssig prøvelse — tillader eller ikke med den fornødne sikkerhed udelukker, at retsafgørelser (som omhandlet i EMRK’s artikel 6, stk. 1, henholdsvis i chartrets artikel 47) — navnlig hvor disse er truffet vedrørende centrale EU-retlige anliggender som f.eks. adgang til markedet eller åbning af markedet — efterfølgende kan lukkes ved afgørelser fra instansmæssigt overordnede institutioner, som ikke opfylder kravene i EMRK’s artikel 6, stk. 1, henholdsvis chartrets artikel 47, uden en forudgående præjudiciel anmodning til Den Europæiske Unions Domstol?

(1) Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder
DA Den Europæiske Unions Tidende C 38/7

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunalul Specializat Mureș (Rumænien) den 21. oktober 2016 — Michael Tibor Bachman mod FAER IFN SA

(Sag C-535/16)

(2017/C 038/09)

Processprog: rumænsk

Den forelæggende ret

Tribunalul Specializat Mureș

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Michael Tibor Bachman

Sagsøgt: FAER IFN SA

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 2, stk. 2, i direktiv 93/13/EØF (1), som definerer begrebet »forbruger«, fortolkes således, at begrebet også omfatter en fysisk person, der gennem en aftale om novation over for en erhvervsdrivende, et erhvervsmæssigt kreditinstitut, har påtaget sig en forpligtelse til at tilbagebetale kreditter, som oprindeligt blev bevilget et selskab til formål, som falder inden for dets virksomhed, dvs. investeringer i virksomhed i form af godstransport ad landevej, når [denne] fysiske person imidlertid ikke har nogen åbenbar forbindelse med dette selskab, men derimod har handlet på grundlag af forbindelser, der falder uden for erhvervsvirksomhed, til den person, som kontrollerede det selskab, som oprindeligt var låntager, og til de personer, som havde indgået aftaler, der var accessoriske i forhold til de oprindelige kreditaftaler (aftaler om kaution, sikkerhed i fast ejendom eller pant)?

(1) Rådets direktiv 93/13/EØF af 5.4.1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler (EFT L 95, s. 29).
—

Den appellerede dom, hvorved Retten frifandt Kommissionen i det af Scuola Elementare Maria Montessoris anlagte søgsmål, ophæves, og følgelig annulleres Kommissionens afgørelse 2013/284/EU (1), for så vidt som Kommissionen fandt, at der ikke skulle anordnes tilbagesøgning af den støtte, der var indrømmet i form af fritagelse for ICI (kommunal ejendomsskat), samt for så vidt som Kommissionen fandt, at foranstaltningerne vedrørende fritagelse for IMU (kommunalskat) ikke var omfattet af anvendelsesområdet for artikel 107, stk. 1, TEUF.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 38/14

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Upper Tribunal (Forenede Kongerige) den 29. november 2016 — Rafal Prefeta mod Secretary of State for Work and Pensions

(Sag C-618/16)

(2017/C 038/18)

Processprog: engelsk

Den forelæggende ret

Upper Tribunal

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Rafal Prefeta

Sagsøgt: Secretary of State for Work and Pensions

Præjudicielle spørgsmål

1) Giver bilag XII i tiltrædelsestraktaten medlemsstaterne mulighed for at udelukke polske statsborgere fra rettighederne i henhold til forordningens artikel 7, stk. 2 (1), og unionsborgerdirektivets artikel 7, stk. 3 (2), såfremt arbejdstageren, selv om han havde opfyldt det [org. s. 9] nationale krav om registrering af hans lønnede beskæftigelse for sent, ikke endnu havde haft lønnet beskæftiget i en uafbrudt registreret periode på tolv måneder?

2) Såfremt svaret på det første spørgsmål er »nej«, kan en polsk statsborger arbejdstager under omstændighederne i det første spørgsmål da påberåbe sig unionsborgerdirektivets artikel 7, stk. 3, der omhandler bevarelse af status som arbejdstager?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 492/2011 af 5.4.2011 om arbejdskraftens frie bevægelighed inden for Unionen (EØS-relevant tekst) (EUT 2011 L 141, s. 1).

(2) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/38/EF af 29.4.2004 om unionsborgeres og deres familiemedlemmers ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område, om ændring af forordning (EF) nr. 1612/68 og om ophævelse af direktiv 64/221/EØF, 68/360/EØF, 72/194/EØF, 73/148/EØF, 75/34/EØF, 75/35/EØF, 90/364/EØF, 90/365/EØF og 93/96/EØF (EØS-relevant tekst) (EUT 2004, L 158, s. 77).
1.

Skal artikel 1, stk. 1, i direktiv 2003/49/EF (1), jf. samme direktivs artikel 1, stk. 4, fortolkes således, at et i en medlemsstat hjemmehørende selskab, der er omfattet af direktivets artikel 3, og som under omstændigheder som de i sagen foreliggende modtager renter fra et datterselskab i en anden medlemsstat, er »retmæssig ejer« af disse renter i direktivets forstand? 1.1 Skal begrebet »den retmæssige ejer« i artikel 1, stk. 1, i direktiv 2003/49/EF, jf. samme direktivs artikel 1, stk. 4, fortolkes i overensstemmelse med det tilsvarende begreb i artikel 11 i modeloverenskomsten af 1977? 1.2 Hvis spørgsmål 1.1. besvares bekræftende, skal begrebet da fortolkes alene under inddragelse af kommentarerne til artikel 11 i modeloverenskomsten af 1977 (punkt 8), eller kan senere kommentarer inddrages ved fortolkningen, herunder de tilføjelser, der er foretaget i 2003 om »gennemstrømningsenheder« (punkt 8.1, nu punkt 10.1), og de tilføjelser, der er foretaget i 2014 om »kontraktuelle og juridiske forpligtelser« (punkt 10.2)? 1.3 Hvis 2003-kommentarerne kan inddrages ved fortolkningen, er det da en betingelse for at anse et selskab for ikke at være »retmæssig ejer« i direktiv 2003/49/EF's forstand, at der er sket faktisk gennemstrømning af midler til de personer, der af den stat, hvor rentebetaleren er hjemmehørende, anses som »de retmæssige ejere« af de pågældende renter, og — i givet fald — er det da yderligere en betingelse, at den faktiske gennemstrømning sker i en tidsmæssig nær tilknytning til rentebetalingen, og/eller at den sker som rentebetalinger? 1.3.1 Hvilken betydning har det i denne forbindelse, om der er anvendt egenkapitalmidler til udlånet, om de pågældende renter tilskrives hovedstolen (»oprulles«), om rentemodtageren er blevet beskattet af den modtagne rente til den stat, hvor rentebetaleren er hjemmehørende, om rentemodtageren efterfølgende har ydet et koncernbidrag til sit i samme stat hjemmehørende moderselskab med henblik på at opnå en skattemæssig resultatudjævning efter de i den pågældende stat gældende regler herom, om de pågældende renter efterfølgende er konverteret til egenkapital i det låntagende selskab, og om rentemodtageren har haft en kontraktuel eller juridisk forpligtelse til at viderebetale renterne til en anden person? 1.4 Hvilken betydning har det for vurderingen af, om rentemodtageren må anses for en »retmæssig ejer« i direktivets forstand, at den forelæggende ret efter en bedømmelse af sagens faktiske omstændigheder måtte finde, at modtageren — uden at være bundet af en kontraktuel eller juridisk forpligtelse til at videreformidle de modtagne renter til en anden person — »substantielt« ikke havde rettighederne til at »bruge og nyde« renterne som anført i kommentarerne fra 2014 til modeloverenskomsten af 1977?