Sag T-303/03 
Lidl Stiftung & Co. KG 
mod 
Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked 
(Varemærker og Design) (KHIM) 
»EF-varemærker — indsigelsessag — ansøgning om ordmærket Salvita — 
det ældre nationale ordmærke SOLEVITA — bevis for brug af det ældre 
nationale varemærke — indsigelsen forkastet« 
Rettens dom (Femte Afdeling) af 7. juni 2005 II-1922 
Sammendrag af dom 
1. EF-varemærker — bemærkninger fra tredjemand og indsigelse — undersøgelse af 
indsigelsen — bevis for brug af det ældre varemærke — reel brug — begreb — fortolkning 
under hensyntagen tilformålet med artikel 43, stk. 2 og 3, i forordning nr. 40/94 
(Rådets forordning nr. 40/94, art. 43, stk. 2 og 3) 
II - 1917 
SAMMENDRAG - SAG T-303/03 
2. EF-varemærker — bemærkninger fra tredjemand og indsigelse — undersøgelse af 
indsigelsen — bevis for brug af det ældre varemærke — reel brug — begreb — 
bedømmelseskriterier — krav om konkrete og objektive beviser 
(Rådets forordning nr. 40/94, art. 43, stk. 2 og 3) 
3. EF-varemærker — bemærkninger fra tredjemand og indsigelse — undersøgelse af 
indsigelsen — bevis for brug af det ældre varemærke — beviskraften af bevismidler — 
bedømmelseskriterier 
[Rådets forordning nr. 40/94, art. 43, stk. 2 og 3, og art. 76, stk. 1, litra f); Kommissionens 
forordning nr. 2868/95, art. 1, regel 22, stk. 3] 
4. EF-varemærker — klagesag — søgsmål for Fællesskabets retsinstanser — betingelser for 
antagelse til realitetsbehandling — anbringender, der alene er rettet imod afgørelser fra 
appelkamrene 
(Rådets forordning nr. 40/94, art. 63, stk. 1) 
5. EF-varemærker — klagesag — afgørelse i klagesager — overholdelse af retten til 
kontradiktion — princippets rækkevidde 
(Rådets forordning nr. 40/94, art. 73) 
6. EF-varemærker — procedureregler — ex officio-prøvelse af de faktiske omstændigheder — 
indsigelsessag — efterprøvelsen begrænset til de af parterne fremførte kendsgerninger, 
beviser og argumenter og de af parterne fremsatte anmodninger — beviser til støtte herfor 
—forpligtelsen til at fremlægge de nævnte beviser påhviler parterne 
(Rådets forordning nr. 40/94, art. 74, stk. 1) 
7. EF-varemærker — bemærkninger fra tredjemand og indsigelse — undersøgelse af 
indsigelsen — bevis for brug af det ældre varemærke — begæring fremsat udtrykkeligt og 
rettidigt af ansøgeren — virkning — bevisbyrden påhviler indsigeren — manglende 
anfægtelse af de oplysninger, der er blevet fremført til støtte for indsigelsen — uden 
betydning 
(Rådets forordning nr. 40/94, art. 43, stk. 2 og 3) 
1. Ved fortolkningen af udtrykket reel brug 
i henhold til artikel 43, stk. 2 og 3, i 
forordning nr. 40/94 om EF-varemærker 
skal der tages hensyn til det forhold, at 
formålet med kravet om, at der skal være 
gjort reel brug af det ældre varemærke, 
for at mærket kan gøres gældende over for en EF-varemærkeansøgning, er at 
begrænse konflikter mellem to vare­
mærker, når der ikke økonomisk er 
nogen rimelig grund til dem, der 
udspringer af varemærkets faktiske 
funktion på markedet. Nævnte bestem­
melse omhandler derimod hverken vur¬ 
II - 1918 
LIDL STIFTUNG MOD KHIM — REWE-ZENTRAL (SALVITA) 
deringen af den handelsmæssige succes 
eller kontrollen med en virksomheds 
økonomiske strategi og bestemmer hel­
ler ikke, at beskyttelsen af varemærker 
kun skal forbeholdes en kvantitativt 
væsentlig handelsmæssig brug. 
(jf. præmis 35) 
2. Der er gjort reel brug af et varemærke i 
henhold til artikel 43, stk. 2 og 3, i 
forordning nr. 40/94 om EF-varemærker, 
når dette er anvendt i overensstemmelse 
med varemærkets grundlæggende funk­
tion, som er at garantere oprindelsen af 
de varer eller tjenesteydelser, som det er 
blevet registreret for, med henblik på at 
skabe eller bevare en afsætningsmu­
lighed for disse varer og tjenesteydelser. 
Dette omfatter ikke symbolske former 
for brug alene med det formål at bevare 
de til varemærket knyttede rettigheder. I 
den forbindelse bemærkes, at betingel­
sen om reel brug af varemærket kun er 
opfyldt, når varemærket med den 
beskyttelse, det har inden for det rele­
vante geografiske område, bruges offent­
ligt og i forhold til omverdenen. 
Bedømmelsen af, om brugen af vare­
mærket er reel, skal foretages på grund­
lag af samtlige faktiske omstændigheder, 
der kan godtgøre, at varemærket virkelig 
anvendes handelsmæssigt, navnlig de 
former for brug, der i den pågældende branche anses for begrundet i fasthol­
delse eller erhvervelse af markedsandele 
for de varer eller tjenesteydelser, der 
beskyttes af varemærket, disse varers 
eller tjenesteydelsers art, de særlige for­
hold på markedet samt omfanget og 
hyppigheden af brugen af varemærket. 
For at undersøge, om der er tale om reel 
brug af et ældre varemærke, skal der 
anlægges en helhedsvurdering under 
hensyntagen til alle de relevante faktorer 
i det foreliggende tilfælde. En reel brug 
af et varemærke kan heller ikke bevises 
ved hjælp af sandsynlighedsbetragtnin¬ 
ger eller formodninger, men skal hvile på 
konkrete og objektive omstændigheder, 
der godtgør en faktisk og tilstrækkelig 
brug af varemærket på det pågældende 
marked. 
(jf. præmis 36-38) 
3. Det kan hverken af forordning nr. 40/94 
om EF-varemærker eller af forordning 
nr. 2868/95 om gennemførelsesbestem­
melser til forordning nr. 40/94 udledes, 
at beviskraften af bevismidler for brugen 
af varemærket i henhold til artikel 43, 
stk. 2 og 3, i forordning nr. 40/94, 
herunder erklæringer på tro og love, 
skal efterprøves i lyset af en medlems­
stats nationale lovgivning. For at vurdere 
et sådant dokuments bevisværdi må 
II - 1919 
SAMMENDRAG — SAG T-303/03 
sandsynligheden af dets indhold først 
efterprøves. Der skal således bl.a. tages 
hensyn til dokumentets oprindelse, 
omstændighederne ved dets udarbej­
delse, modtageren af dokumentet og til 
spørgsmålet, om dokumentet efter sit 
indhold forekommer fornuftigt og tro­
værdigt. 
(jf. præmis 42) 
4. I henhold til artikel 63, stk. 1, i forord­
ning nr. 40/94 om EF-varemærker er det 
kun appelkamrenes afgørelser, der kan 
indbringes for Fællesskabets retsinstan­
ser. Det er derfor alene de anbringender, 
der er rettet mod selve appelkammerets 
afgørelse, der kan antages til realitets­
behandling. Et anbringende om, at en 
bestemmelse i en forordning er blevet 
tilsidesat ved en afgørelse, der er truffet 
af en afdeling ved Kontoret for Harmo­
nisering i det Indre Marked (Varemær­
ker og Design), som træffer afgørelse i 
første instans, må derfor afvises. 
(jf. præmis 59 og 60) 
5. Da sagsøgeren selv i forbindelse med en 
sag til prøvelse af en afgørelse truffet af en afdeling ved Kontoret for Harmoni­
sering i det Indre Marked (Varemærker 
og Design), som træffer afgørelse i første 
instans, har fremlagt visse dokumenter 
for Harmoniseringskontoret og derfor 
har kunnet tage stilling til disse og til 
deres relevans, er appelkammeret ikke 
forpligtet til at høre sagsøgeren vedrø­
rende vurderingen af de faktiske forhold, 
som det har valgt at støtte sin afgørelse 
på. 
Vurderingen af de faktiske omstændig­
heder henhører nemlig under afgørelsen, 
og retten til at blive hørt omfatter alle de 
faktiske og retlige omstændigheder, der 
udgør afgørelsens grundlag, men ikke 
det endelige standpunkt, som admini­
strationen agter at indtage. 
(jf. præmis 62) 
5. Artikel 74, stk. 1, i forordning nr. 40/94 
om EF-varemærker bestemmer at: »i 
sager vedrørende relative registrerings-
hindringer begrænser Harmoniserings­
kontoret sig [...] til at prøve de af 
parterne fremførte kendsgerninger, bevi­
ser og argumenter og de af parterne 
fremsatte anmodninger«. Selv om den 
II - 1920 
LIDL STIFTUNG MOD KHIM — REWE-ZENTRAL (SALVITA) 
franske version af ordlyden af denne 
bestemmelse ikke udtrykkeligt omhand­
ler parternes fremlæggelse af beviser, 
følger det ikke desto mindre heraf, at det 
også påhviler parterne at fremlægge 
beviserne til støtte for deres anmodnin­
ger. 
(jf. præmis 74 og 76) 
7. I henhold til artikel 43, stk. 2 og 3, i 
forordning nr. 40/94 om EF-varemærker 
skal indehaveren af et ældre varemærke, 
der har rejst indsigelse, såfremt ansøge­
ren begærer det, godtgøre, at der er gjort 
reel brug af dette varemærke, eller at der 
foreligger rimelig grund til, at brug ikke 
har fundet sted. Såfremt ansøgeren 
fremsætter en sådan begæring, får det 
således til virkning, at bevisbyrden for 
den reelle brug (eller for, at der foreligger 
rimelig grund til, at brug ikke har fundet 
sted) påhviler indsigeren, da indsigelsen 
ellers vil blive forkastet. For at en sådan 
virkning skal fremkomme, skal begærin­gen være fremsat udtrykkeligt og retti­
digt for Kontoret for Harmonisering i 
det Indre Marked (Varemærker og 
Design). 
Heraf følger, at manglende bevis for reel 
brug kun kan medføre, at indsigelsen 
forkastes i det tilfælde, hvor ansøgeren 
rettidigt har indgivet en udtrykkelig 
begæring om et sådant bevis til Harmo­
niseringskontoret. 
Når begæringen er blevet fremsat 
udtrykkeligt og rettidigt, og indsigeren 
ikke har ført det bevis, der påhviler ham, 
er det med rette, at Harmoniseringskon­
toret forkaster indsigelsen, selv om vare­
mærkeansøgeren ikke har anfægtet de 
oplysninger, som indsigeren har fremført 
til støtte for sin indsigelse. 
(jf. præmis 77-79) 
II - 1921