Forslag til afgørelse fra generaladvokat Jacobs fremsat den 17. oktober 1991. - RAADET FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER MOD EUROPA-PARLAMENTET. - BUDGETPROCEDURE - AENDRINGS- OG TILLAEGSBUDGET - FREMFOERSEL AF INDTAEGTER - BALANCE PAA BUDGETTET. - SAG C-284/90.



Samling af Afgørelser 1992 side I-02277



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hr. praesident,

De herrer dommere,

1. Det faenomen, som har givet anledning til denne sag, er exceptionelt: Den er opstaaet af den usaedvanlige begivenhed, at der er overskud, frem for underskud paa Faellesskabernes regnskaber. Overskuddet har, hvad der maaske er endnu mere overraskende, ikke fremkaldt almindelig tilfredshed og har saaledes kastet tvivl over Mr. Micawber' s opfattelse (Charles Dickens, David Copperfield, kapitel XII), nemlig "aarlig indkomst 20 pund, aarlig udgift 19 pund, 19 shillings og 6 pence, resultat lykke". Raadet er utilfreds med Europa-Parlamentets behandling af det noget stoerre overskud, der fremkom paa Faellesskabets regnskaber i 1989; det oensker ogsaa en loesning paa en tvist, der har staaet paa laenge, vedroerende spoergsmaalet, om Parlamentet har nogen kompetence med hensyn til Faellesskabets indtaegter, eller om dets kompetence i det vaesentlige, som Raadet haevder, er begraenset til omraadet for ikke-obligatoriske udgifter.

2. I denne sag har Raadet anfaegtet Parlamentets vedtagelse af tillaegs- og aendringsbudget nr. 2 for 1990 ("budget rectificatif et supplémentaire", herefter benaevnt "TAEB nr. 2"). Raadet har herved anfoert to anbringender. For det foerste goer det gaeldende, at Parlamentet handlede ulovligt, da det vedtog et budget, hvor hele overskuddet fra regnskabsaaret 1989 ikke blev fremfoert til 1990, som det kraeves i artikel 7 i "Afgoerelsen om egne indtaegter" (Raadets afgoerelse 88/376/EOEF, Euratom af 24.6.1988, EFT L 185, s. 24) og artikel 32 i finansforordningen af 21. december 1977 som aendret ved artikel 1, punkt 38 i Raadets forordning (Euratom, EKSF, EOEF) nr. 610/90 af 13. marts 1990 (EFT L 70, s. 1). For det andet har Raadet gjort gaeldende, at Parlamentet i henhold til EOEF-traktatens artikel 203, stk. 4, andet afsnit, ikke har kompetence til at aendre budgetoverslaget vedroerende indtaegter, i modsaetning til ikke-obligatoriske udgifter, skoent det praetenderede at foretage saadanne aendringer med hensyn til artikel 130, 140 og 300 i TAEB nr. 2.

3. Budgettet for regnskabsaaret 1990 bestod af De Europaeiske Faellesskabers almindelige budget (EFT L 24, s. 3) sammen med i alt tre tillaegs- og aendringsbudgetter, af hvilke det under denne sag anfaegtede budget er det andet. Parlamentets formand erklaerede TAEB nr. 2 for endeligt vedtaget den 11. juli 1990, og det blev offentliggjort i De Europaeiske Faellesskabers Tidende den 3. september 1990 (EFT L 239, s. 1). Raadet blev underrettet om vedtagelsen af TAEB nr. 2 ved en skrivelse fra formanden dateret den 12. juli 1990, som blev modtaget af Raadets Generalsekretariat den 16. juli 1990. Ved staevning dateret den 15. september 1990 og registreret paa Domstolen den 17. september 1990 har Raadet nedlagt foelgende paastande:

1) TAEB nr. 2/90, som vedtaget af Parlamentet den 11. juli 1990 og offentliggjort i De Europaeiske Faellesskabers Tidende, annulleres.

2) Parlamentets formands konstatering af 11. juli 1990 af, at TAEB nr. 2/90 var endeligt vedtaget, annulleres.

3) Det fastslaas, at annullationen af disse retsakter ikke anfaegter gyldigheden af betalinger eller forpligtelser og af optagelsen og opkraevningen af egne indtaegter foretaget foer afslutningen af regnskabsaaret 1990.

Kommissionen har interveneret til stoette for Parlamentet.

Ordningen for Faellesskabernes egne indtaegter

4. Foer jeg droefter de stridsspoergsmaal, der skiller parterne, vil jeg opridse ordningen for Faellesskabernes egne indtaegter, som foerst blev indfoert ved Raadets afgoerelse 70/243/EKSF, EOEF, Euratom af 21. april 1970 angaaende udskiftning af medlemsstaternes finansielle bidrag med Faellesskabernes egne indtaegter (EFT 1970 I, s, 201). Afgoerelsen fra 1970 blev erstattet af Raadets afgoerelse 85/257/EOEF, Euratom af 7. maj 1985 (EFT L 128, s. 15), som igen blev erstattet af den nuvaerende afgoerelse om egne indtaegter af 1988 (naevnt ovenfor i afsnit 2). I det foelgende vil jeg henvise til den nuvaerende afgoerelse som "afgoerelsen om egne indtaegter" eller som "1988-afgoerelsen" og til dens forgaengere som henholdsvis "1970-afgoerelsen" og "1985-afgoerelsen".

5. 1970-afgoerelsen og 1985-afgoerelsen er udstedt i henhold til EOEF-traktatens artikel 201 og Euratom-traktatens artikel 173, og 1988-afgoerelsen er baseret paa EOEF-traktatens artikel 199 og 201 og paa Euratom-traktatens artikel 171 og 173. Jeg skal i det foelgende udelukkende henvise til EOEF-bestemmelserne. EOEF-traktatens artikel 200 bestemmer, at budgettets indtaegter blandt andet bestaar af medlemsstaternes finansielle bidrag, som fordeles efter en fordelingsnoegle, der er fastsat i denne artikel. Artikel 201 bestemmer imidlertid, at Kommissionen skal forelaegge Raadet forslag om erstatning af saadanne finansielle bidrag med Faellesskabets egne indtaegter. Artikel 201, stk. 3, bestemmer foelgende:

"Efter at have indhentet Europa-Parlamentets udtalelse om disse forslag kan Raadet med enstemmighed herom fastsaette bestemmelser, som det henstiller til medlemsstaterne at vedtage i overensstemmelse med deres forfatningsmaessige bestemmelser."

De tre afgoerelser om egne indtaegter har saaledes den saeregenhed, at de ikke er bindende, foer de er ratificeret af medlemsstaterne. I hvert enkelt tilfaelde blev afgoerelserne behoerigt ratificeret.

6. Traktatens artikel 199, stk. 1, bestemmer, at alle Faellesskabets indtaegter og udgifter skal anslaas for hvert regnskabsaar og optages i budgettet. Artikel 199, stk. 2, bestemmer foelgende:

"Indtaegter og udgifter paa budgettet skal balancere."

7. I henhold til artikel 2, stk. 1, i 1988-afgoerelsen finansieres Faellesskabernes budget blandt andet af fire indtaegtskilder, som hver isaer anses for Faellesskabets egne indtaegter (til forskel fra medlemsstaternes finansielle bidrag):

a) afgifter, praemier osv., der er fastsat inden for rammerne af den faelles landbrugspolitik ("landbrugsafgifter")

b) told i henhold til den faelles toldtarif og anden told paa handelen med ikke-medlemsstater ("told")

c) anvendelse af en ensartet sats, som gaelder for alle medlemsstater, paa momsberegningsgrundlaget i hver medlemsstat, idet sidstnaevnte ikke overstiger 55% af medlemsstatens BNI ("momsindtaegter")

d) anvendelse af en sats, som fastsaettes inden for rammerne af budgetproceduren, paa medlemsstaternes BNI ("BNI-indtaegter").

Ifoelge 1988-afgoerelsens artikel 3, stk. 1, kan Faellesskabernes samlede egne indtaegter ikke overstige 1,20% af Faellesskabets samlede BNI (og maa for aarene 1988 til 1992 ikke overstige visse bestemte procentdele).

8. Det boer bemaerkes, at det i henhold til afgoerelserne om egne indtaegter fra 1970 og 1985 var satsen for momsindtaegter snarere end satsen for BNI-indtaegter, der skulle justeres under budgetbehandlingen for at bringe balance i Faellesskabets budget indtil en maksimalsats paa henholdsvis 1% og 1,4%. Dette skyldtes, at kategorien BNI-indtaegter ikke fandtes, foer den blev indfoert ved 1988-afgoerelsen. Den rolle, som momsindtaegterne spillede i de tidligere afgoerelser, blev saaledes i 1988 overtaget af den nye "fjerde" indtaegtskilde paa grundlag af BNI. Denne sidstnaevnte indtaegtskilde blev indfoert for at undgaa en yderligere stigning i maksimalsatsen for momsindtaegter ud over de 1,4%, der blev indfoert ved 1985-afgoerelsen.

9. I 1988-afgoerelsen foretages der ogsaa en korrektion til fordel for Det Forenede Kongerige for at kompensere for visse uligevaegte paa budgettet. Korrektionen foretages ved at nedsaette beloebet for de momsindtaegter, der betales af Det Forenede Kongerige, og finansieres ved at forhoeje de beloeb, som betales af de oevrige medlemsstater, efter en formel, der staar i forbindelse med deres respektive BNI. Det beloeb, som hver medlemsstat betaler, fastsaettes i to trin. Foerst fastsaettes der en ensartet sats for momsindtaegter i henhold til artikel 2, stk. 2, som bestemmer foelgende:

"Den ensartede sats ... fremkommer som et resultat af:

a) anvendelse af satsen paa 1,4% paa medlemsstaternes momsberegningsgrundlag

b) og nedsaettelse med bruttobeloebet for den referencekompensation, der er omhandlet i artikel 4, stk. 2 ...",

hvor referencekompensationen er et beloeb, der svarer til korrektionen til fordel for Det Forenede Kongerige. Det boer bemaerkes, at tallet 1,4%, i hvert fald tilsyneladende, er fast og ikke et loft som i 1985-afgoerelsen. Omkostningerne ved korrektionen baeres saa af de oevrige medlemsstater i henhold til artikel 5, stk. 1, paa grundlag af hver medlemsstats andel af indbetalingerne af BNI-indtaegter (som nedsaettes med en tredjedel for Forbundsrepublikken Tysklands vedkommende). Paa beregningens andet trin laegges det beloeb, som baeres af hver medlemsstat, saaledes til dens indbetaling af momsindtaegter indtil et loft paa 1,4%, over hvilket det laegges til dens indbetaling af BNI-indtaegter (se artikel 5, stk. 2).

10. Som vi har set, fastsaettes satsen for BNI-indtaegter i loebet af budgetbehandlingen for hvert regnskabsaar, og den fastsaettes til et beloeb, som vil goere det muligt at daekke de anslaaede udgifter ved hjaelp af de anslaaede indtaegter for det paagaeldende aar. Da de faktiske udgifter kan vaere mindre end overslaget over udgifter i et givet aar, eller de samlede indtaegter fra egne indtaegtskilder kan overskride de anslaaede indtaegter, kan der vaere et overskud af indtaegter i forhold til udgifter ved et regnskabsaars afslutning. Artikel 7, foerste punktum, i 1988-afgoerelsen bestemmer derfor foelgende:

"Et eventuelt overskud af Faellesskabernes indtaegter i forhold til samtlige de i et regnskabsaar faktisk afholdte udgifter fremfoeres til det foelgende regnskabsaar."

Tilsvarende bestemmes i finansforordningens artikel 32, stk. 1, at:

"Hvert regnskabsaars saldo opfoeres paa budgettet for det foelgende regnskabsaar som indtaegt eller udgift, alt efter om der er tale om overskud eller underskud."

Overskuddet fra 1989

11. Naervaerende sag angaar netop et saadant budgetmaessigt overskuds skaebne. Som et resultat af besparelser opnaaet i regnskabsaaret 1989 var der et overskud paa ca. 5 000 mio. ECU fra dette aar efter regnskabernes afslutning. En del af overskuddet blev opfoert paa det almindelige budget for 1990, saaledes at der skulle disponeres over resten i tillaegs- og aendringsbudgetter for samme aar. I sit foreloebige forslag til TAEB nr. 2 foreslog Kommissionen imidlertid ikke at opfoere hele det tilbagevaerende overskud som indtaegt i 1990. I stedet blev kun en del opfoert, saaledes at der stadig var ca. 880 mio. ECU tilbage (senere justeret til 780 mio. ECU). Det var meningen, at en del af det sidstnaevnte beloeb skulle opfoeres paa et tredje tillaegs- og aendringsbudget for 1990, saaledes at den sidste rest skulle opfoeres som indtaegt paa budgettet for 1991.

12. Kommissionen var klar over, at dens foreslaaede metode til at disponere over overskuddet ikke var i overensstemmelse med ordlyden af finansforordningens artikel 32, der, som man vil erindre, bestemmer, at et overskud for et givet regnskabsaar opfoeres som indtaegt paa budgettet for "det foelgende regnskabsaar". Man vil ogsaa erindre, at artikel 7 i afgoerelsen om egne indtaegter har en lignende ordlyd. Efter Kommissionens opfattelse var den metode, som den foreslog, imidlertid det mindste af to onder, idet det stoerre onde ville vaere et budget, hvorpaa der ikke var balance. Hvis nemlig Kommissionens fremgangsmaade blev fulgt, kunne der netop opfoeres nok af overskuddet fra 1989 som indtaegt for aaret 1990 til at sikre, at satsen for BNI-indtaegter kunne saettes til 0. Hvis der imidlertid blev opfoert et stoerre beloeb af overskuddet, ville resultatet vaere, at de anslaaede indtaegter oversteg de anslaaede udgifter for 1990. Det overskydende beloeb kunne ikke anvendes til at nedsaette den ensartede sats for momsindtaegter, fordi Kommissionen var af den opfattelse, at den sidstnaevnte var fastsat til 1,4% minus et beloeb svarende til korrektionen til Det Forenede Kongerige (se ovenfor, afsnit 9). Hvis hele overskuddet for 1989 blev opfoert som indtaegt for 1990, ville resultatet saaledes vaere et budget, hvor der ikke var balance mellem indtaegter og udgifter, hvilket er i strid med traktatens artikel 199.

13. I henhold til finansforordningens artikel 15, stk. 2, som aendret ved artikel 1, punkt 20, i Raadets forordning nr. 610/90 gaelder budgetproceduren som fastsat i traktatens artikel 203 (med de noedvendige aendringer) for tillaegs- og aendringsbudgetter. Kommissionens foreloebige forslag til TAEB nr. 2 blev foelgelig forelagt Raadet i henhold til traktatens artikel 203, stk. 3, foerste afsnit. Da Raadet udarbejdede sit forslag i henhold til artikel 203, stk. 3, tredje afsnit, fulgte det imidlertid ikke Kommissionens forslag til, hvorledes der skulle disponeres over overskuddet fra 1989. Efter Raadets opfattelse var det i henhold til artikel 7 i 1988-afgoerelsen og artikel 32 i finansforordningen noedsaget til at opfoere hele overskuddet for 1989 som indtaegt for regnskabsaaret 1990. Som resultat heraf kraevedes der en lavere sats for momsindtaegter end det beloeb, der er fastsat i 1988-afgoerelsens artikel 2, stk. 4. Efter Raadets opfattelse var det mindre onde imidlertid at fravige ordlyden af artikel 2, stk. 4, i afgoerelsen om egne indtaegter snarere end at fravige afgoerelsens artikel 7 og finansforordningens artikel 32.

14. Da Raadets budgetforslag blev forelagt Parlamentet i henhold til traktatens artikel 203, stk. 4, foerste afsnit, foretrak Parlamentet Kommissionens fremgangsmaade for Raadets. Parlamentet praetenderede derfor at aendre budgetforslaget i henhold til artikel 203, stk. 4, andet afsnit, saaledes at Kommissionens oprindelige forslag om, hvorledes der skulle disponeres over overskuddet, blev genindsat. I det naeste trin af budgetbehandlingen udoevede Raadet imidlertid sin kompetence til modifikation i henhold til artikel 203, stk. 5, litra a), ved at forkaste Parlamentets aendringer, og bestred samtidig dets kompetence til at foretage aendringer i overslagene over indtaegter paa budgettet. Parlamentet genindfoerte for sit vedkommende de omtvistede aendringer i henhold til traktatens artikel 203, stk. 6, og vedtog dernaest TAEB nr. 2 i overensstemmelse hermed. Parlamentets formand erklaerede saa i henhold til artikel 203, stk. 7, at TAEB nr. 2 var endeligt vedtaget.

15. Som jeg allerede har naevnt, bliver baade vedtagelsen af budgettet og formandens erklaering om, at det er vedtaget, anfaegtet af Raadet i denne sag, skoent anbringenderne til stoette for paastanden om annullation i hvert enkelt tilfaelde er de samme. I svarskriftet har Parlamentet bestridt hvert enkelt af disse anbringender og har desuden fremsat to formalitetsindsigelser. Da de sidstnaevnte indsigelser vedroerer formen af den afgoerelse, som Raadet oensker, snarere end selve spoergsmaalet, om sagen som helhed kan admitteres, vil jeg foerst behandle Raadets annullationsanbringender og foerst derefter gaa over til spoergsmaalet om formaliteten. Omvendt af, hvad der maaske er den logiske raekkefoelge, vil jeg behandle annullationsanbringenderne i den raekkefoelge, som de behandles i Raadets staevning; jeg vil saaledes foerst gaa ind paa spoergsmaalet om lovligheden af de specifikke aendringer, som Parlamentet har foretaget, og dernaest spoergsmaalet om Parlamentets almindelige ret til at aendre overslag over indtaegter i budgettet.

Lovligheden af Parlamentets aendringer

16. Ifoelge Raadets foerste annullationsanbringende er den version af TAEB nr. 2, der er et resultat af Parlamentets aendringer, i strid med artikel 7 i afgoerelsen om egne indtaegter og med finansforordningens artikel 32 samt med det almindelige budgetmaessige princip om "etaarighed", dvs. princippet om, at budgetoverslag vedroerer et bestemt regnskabsaar. Skoent Raadet i staevningens afsnit 25 haevder, at Parlamentet som foelge heraf har tilsidesat en "vaesentlig formforskrift" som omhandlet i traktatens artikel 173, stk. 1, tror jeg, at det ville vaere mere praecist at karakterisere den haevdede overtraedelse som en overtraedelse af "denne traktat eller af retsregler vedroerende dens gennemfoerelse" som omhandlet i samme bestemmelse.

17. De tre aendringer, som Raadet har anfaegtet, er: (1) en aendring af budgetforslagets artikel 130 vedroerende stoerrelsen af momsindtaegter; (2) en aendring af artikel 140 vedroerende stoerrelsen af BNI-indtaegter; og (3) en aendring af artikel 300 vedroerende det beloeb af overskuddet fra 1989, der opfoeres som indtaegt for regnskabsaaret 1990. Da den anden af de tre aendringer er en foelge af de to andre og resulterer i en anvendelse af de specielle regler om fordelingen af omkostningerne ved korrektionen til Det Forenede Kongerige, vil jeg droefte aendringerne (1) og (3) foerst, foer jeg gaar over til aendring (2).

a) Momsindtaegternes stoerrelse og behandlingen af overskuddet for 1989

18. I artikel 130 i den version af TAEB nr. 2, der blev endeligt vedtaget af Parlamentet, figurerede der et beloeb for momsindtaegter, som svarer til en ensartet momssats paa 1,2557%, som var det tal, der blev opnaaet ved at begynde med det maksimale tal paa 1,4% og derefter fratraekke et beloeb svarende til korrektionen til Det Forenede Kongerige. Foer det blev aendret af Parlamentet, optoges der i Raadets forslag et beloeb svarende til en sats paa kun 1,2159%. Virkningen af Parlamentets aendring var at forhoeje det samlede beloeb for optagne momsindtaegter med et beloeb paa 806 886 150 ECU.

19. I artikel 300 i TAEB nr. 2 opfoeres der som indtaegt for 1990 kun en del af det overskud, der stadig var tilbage fra det foregaaende regnskabsaar. Som vi allerede har set, afspejler nedsaettelsen af det beloeb af overskuddet, der blev opfoert, sammenlignet med tallet i Raadets forslag, den omstaendighed, at der som et resultat af Parlamentets aendring af artikel 130 ville vaere flere indtaegter til raadighed, end det var noedvendigt for at skabe balance i budgettet for 1990. Med aendringen af artikel 300 undgaar man saaledes den ubalance paa budgettet, som ellers ville resultere af aendringen af artikel 130.

20. Man vil erindre, at tre budgetregler, som hver isaer aabenbart er bindende, ikke kunne opfyldes samtidigt i regnskabsaaret 1990:

1) reglen om, at overskuddet fra et givet aar skal opfoeres som indtaegt i det foelgende regnskabsaar (artikel 7 i afgoerelsen om egne indtaegter og finansforordningens artikel 32)

2) reglen om, at den ensartede sats for momsindtaegter, der indbetales af medlemsstaterne, beregnes efter den formel, som er fastsat i artikel 2, stk. 4, i afgoerelsen om egne indtaegter, som er baseret paa et begyndelsestal paa 1,4% ("1,4%-reglen")

3) reglen om, at indtaegter og udgifter paa budgettet skal balancere (traktatens artikel 199).

21. Ifoelge Raadet kraever artikel 7 i afgoerelsen om egne indtaegter og finansforordningens artikel 32, at hele beloebet for overskuddet for 1989 skal fremfoeres til 1990. De relevante bestemmelser tillader ikke noget valg med hensyn til, hvor meget af overskuddet der skal fremfoeres til det foelgende aar. Da budgettet skal balancere (princip 3 ovenfor) maa konsekvensen vaere, at der fastsaettes en lavere ensartet sats for momsindtaegter end den sats, der ellers ville gaelde efter princip 2. 1,4%-reglen i artikel 2, stk. 4, i afgoerelsen om egne indtaegter er derfor ikke ukraenkelig: hvis den kommer i konflikt med de to andre principper, er det den, der maa vige.

22. Efter Parlamentets og Kommissionens opfattelse skal konflikten derimod loeses til fordel for 1,4%-reglen snarere end til fordel for reglen om, hvorledes der skal disponeres over overskuddet (skoent alle parter er enige om, at reglen i traktatens artikel 199 skal overholdes). Navnlig har Kommissionen anfoert, at reglen om overskuddet er af mindre betydning, naar henses til dens "mere tekniske" karakter. Derimod ville enhver tilpasning til tallet 1,4% vaere uforenelig med begrebet Faellesskabernes "egne indtaegter". Kommissionen har anfoert, at naar tallet 1,4% foerst er blevet fastsat ved Raadets afgoerelse, ville enhver nedsaettelse af dette tal medfoere, at medlemsstaterne fik tilbagebetalt beloeb, som Faellesskabet allerede havde erhvervet ret til, og derved ville man tilsidesaette princippet om, at "egne indtaegter" er Faellesskabernes indtaegter og ikke finansielle bidrag, som om noedvendigt kan tilbagebetales til medlemsstaterne.

23. Jeg mener dog, at det sidstnaevnte argument forudsaetter det, som det proever at bevise. Hvis tallet 1,4% virkelig var uforanderligt, kunne der naturligvis ikke vaere tale om at tilbagebetale nogle af de deraf resulterende momsindtaegter til medlemsstaterne, da Faellesskabernes egne indtaegter, naar de foerst er endeligt indkaldt, pr. definition tilhoerer Faellesskaberne. Spoergsmaalet er imidlertid netop, om tallet 1,4% efter en korrekt fortolkning af afgoerelsen om egne indtaegter virkelig er uforanderligt, eller om det, i hvert fald under exceptionelle omstaendigheder, kan tilpasses i loebet af budgetbehandlingen. Som Raadet paapegede under den mundtlige forhandling, er det vildledende at betegne en saadan tilpasning som en "tilbagebetaling" af midler til medlemsstaterne, som om det i Kommissionens forslag fastsatte niveau for momsindtaegterne allerede var blevet overfoert fra medlemsstaterne til Faellesskaberne. Spoergsmaalet er ikke, om momsindtaegter, der er optaget i 1990-budgettet, boer tilbagefoeres til medlemsstaterne, men snarere hvilket beloeb af saadanne indtaegter der boer optages i betragtning af udgiftsbehovet for det paagaeldende aar. Tilsvarende er det efter min opfattelse ikke hensigtsmaessigt at betegne reglen om, at et overskud ikke kan fremfoeres til mere end et foelgende aar, som blot "teknisk". I betragtning af, at princippet om budgettets "etaarighed", som denne regel er et udtryk for, er af fundamental karakter, kan der nemlig saettes spoergsmaalstegn ved, om betegnelsen er hensigtsmaessig. I det mindste synes artikel 7 i afgoerelsen om egne indtaegter at vaere sideordnet med artikel 2, stk. 4. Vor opgave er under alle omstaendigheder at fortolke denne afgoerelse paa baggrund af dens tilblivelseshistorie, ordlyd og formaal. Det vil saa fremgaa, at der faktisk ikke er nogen konflikt mellem afgoerelsen om egne indtaegter, fortolket korrekt, og reglen om behandlingen af overskuddet.

24. Jeg gaar derfor over til fortolkningen af afgoerelsen om egne indtaegter. Jeg deler Parlamentets opfattelse af, at en betragtning af de foregaaende afgoerelser fra 1970 og 1985 (naevnt ovenfor i afsnit 4) kan lette fortolkningen af 1988-afgoerelsen.

25. Man vil erindre, at 1970-afgoerelsen var den foerste afgoerelse, der blev udstedt i henhold til traktatens artikel 201 med det formaal at udskifte en ordning med finansielle bidrag med en ordning med egne indtaegter. Ved 1970-afgoerelsen blev der indfoert en ny ordning i to etaper: Ved artikel 2 blev der indfoert en "landbrugsafgifts"-indtaegt og en "told"-indtaegt med virkning fra 1. januar 1971. Ved artikel 4, stk. 1, blev der dernaest indfoert en yderligere indtaegt med virkning fra 1. januar 1975, som skulle opnaas ved at anvende en sats paa ikke over 1% paa medlemsstaternes momsberegningsgrundlag (artikel 4, stk. 1, andet afsnit). Den endelige indfoerelse af denne momsindtaegt maatte dog afvente reglerne om fastsaettelse af det ensartede beregningsgrundlag og skete faktisk foerst i regnskabsaaret 1980. I mellemtiden blev der indfoert midlertidige ordninger for medlemsstaternes finansielle bidrag ved artikel 4, stk. 2 og stk. 3.

26. Artikel 4, stk. 5 i 1970-afgoerelsen bestemmer foelgende:

"Naar stk. 1, andet afsnit, kommer fuldt ud til anvendelse, overfoeres et eventuelt overskud af Faellesskabernes egne indtaegter ud over de i et regnskabsaar faktisk afholdte udgifter til det foelgende regnskabsaar."

Man vil erindre, at den "fulde anvendelse" af artikel 4, stk. 1, andet afsnit, foerst skulle ske, naar momsberegningsgrundlaget for alle medlemsstater var blevet endeligt fastsat. Det bestemmes altsaa, at reglen om fremfoerelse af overskuddet i artikel 4, stk. 5, skal anvendes fra den dato, da den nye ordning, herunder momsindtaegterne, var endeligt paa plads.

27. Hvilke konklusioner boer der drages af den omstaendighed, at det bestemmes, at reglen om fremfoerelse af overskuddet, som blev indfoert for foerste gang ved artikel 4, stk. 5, i 1970-afgoerelsen, skal finde anvendelse fra datoen for den fulde indfoerelse af momsindtaegter? Der er efter min opfattelse to muligheder. Den foerste mulighed er, at foer den fulde anvendelse af artikel 4, stk. 1, andet afsnit, fremfoeres et overskud ikke til naeste regnskabsaar, men tilbagefoeres derimod til medlemsstaterne. Berettigelsen for et saadant resultat ville vaere, at Faellesskabets budget foer den fulde indfoerelse af momsindtaegten stadig finansieres delvis ved hjaelp af finansielle bidrag snarere end ved egentlige "egne indtaegter": Se artikel 4, stk. 2 og 3. Der er imidlertid et modargument. For det maa bemaerkes, at det udtrykkeligt bestemmes, at naar artikel 4, stk. 2 og 3, anvendes, "fraviges bestemmelsen i stk. 1, andet afsnit" (min fremhaevelse), og ikke foerste afsnit. Foerste afsnit bestemmer imidlertid foelgende:

"Fra 1. januar 1975 finansieres Faellesskabernes budget fuldt ud af Faellesskabernes egne indtaegter, dog uden udelukkelse af andre indtaegter."

Det fremgaar saaledes, at det ikke er hensigten, at artikel 4, stk. 2 og 3, skal fravige dette krav (jf. Sacchettini i Le droit de la CEE, bind II, forlaget Mégret, Bruxelles 1982, s. 25). Hvis de finansielle bidrag, der naevnes i artikel 4, stk. 2 og 3, faktisk skal anses for Faellesskabernes egne indtaegter, burde der ikke vaere mulighed for at tilbagefoere noget overskud som foelge af saadanne bidrag til medlemsstaterne.

28. Den anden mulige fortolkning af artikel 4, stk. 5, er derfor, at reglen om fremfoerelse af overskuddet skulle anvendes selv foer den fuldstaendige indfoerelse af momsindtaegten. Som vi har set, ville denne konklusion vaere baseret paa det argument, at selv foer momsindtaegten er blevet endeligt indfoert, boer de indtaegter, der skal tjene til finansiering af Faellesskabets budget, anses for Faellesskabernes egne indtaegter.

29. I svarskriftet har Parlamentet imidlertid aabenbart fremfoert en tredje mulig fortolkning af artikel 4, stk. 5. En fortolkning, som Parlamentet anser for at have betydelige konsekvenser for fortolkningen af de senere afgoerelser om egne indtaegter. Efter Parlamentets fortolkning gaelder reglen om fremfoerelse af overskuddet i artikel 4, stk 5, kun for momsindtaegten, som den "specielt tager sigte paa". Det foelger efter Parlamentets opfattelse heraf, at reglen kun "vedroerer" den residuelle indtaegt, der skal skabe balance i Faellesskabets budget - dvs. momsindtaegten i 1970- og 1985-afgoerelserne og BNI-indtaegten i 1988-afgoerelsen. Parlamentet konkluderer tilsyneladende derfor, at der kun kan fremfoeres saa meget af overskuddet, som kan udligne den residuelle indtaegt. Det maksimale beloeb af overskuddet fra 1989, som kan fremfoeres til 1990, er foelgelig det beloeb, der er noedvendigt for at nedsaette satsen for BNI-indtaegter til 0.

30. Efter min opfattelse kan Parlamentets fortolkning ikke accepteres. Skoent de indledende ord i 1970-afgoerelsens artikel 4, stk. 5, som vi har set, giver anledning til en vis grad af tvetydighed, er det for mig at se i hvert fald klart, at naar foerst momsindtaegterne er blevet indfoert i fuldt omfang (hvilket faktisk skete fra regnskabsaaret 1980), skal reglen om fremfoerelse af overskuddet anvendes ubetinget. Saaledes henviser artikel 4, stk. 5, i almindelige vendinger til "et eventuelt overskud af Faellesskabernes egne indtaegter" og er ikke begraenset til nogen speciel art af indtaegter eller til noget saerligt beloeb for overskuddet. Den tilsvarende artikel i 1985-afgoerelsen (artikel 6) er holdt i tilsvarende generelle vendinger og indeholder af indlysende grunde ikke den tvetydighed, der skyldes forsinkelsen med indfoerelsen af momsindtaegterne (da dette allerede var blevet opnaaet foer 1985).

31. Det er rigtigt, at baade 1970-afgoerelsen og 1985-afgoerelsen er baseret paa den forudsaetning, at det vil blive noedvendigt at optage momsindtaegter i ethvert givet aar for at skabe balance paa Faellesskabets budget. For saa vidt er det rigtigt, at det i begge afgoerelser forudses, at hvis der opstaar et overskud, vil det vaere, fordi der er sket en overvurdering med hensyn til satsen for momsindtaegter, ligesom det i 1988-afgoerelsen imoedeses, at et eventuelt overskud ville opstaa paa grund af en overvurdering med hensyn til satsen for BNI-indtaegter. Efter min mening stoetter denne betragtning dog ikke Parlamentets konklusion. Tvaertimod, naar man foerst har indset, at alle tre afgoerelser om egne indtaegter er baseret paa den hypotese, at indtaegterne er utilstraekkelige, hvilket det er formaalet med den paagaeldende afgoerelse at afhjaelpe, vil man se, at forsigtighed er paakraevet, naar afgoerelsen anvendes paa omstaendigheder, hvor der er et overskud.

32. I princippet behoever et potentielt overskud af indtaegter i forhold til udgifter ikke kun at opstaa, naar der er et overskud, der skal fremfoeres fra det foregaaende aar. Et overskud kan opstaa uafhaengigt af noget foregaaende overskud, f.eks. hvis de anslaaede udgifter for et givet regnskabsaar har vaeret unormalt lave. Efter Parlamentets fortolkning af afgoerelsens artikel 2, stk. 4, ville det stadig vaere noedvendigt at optage den fulde sats for momsindtaegter (baseret paa et begyndelsestal paa 1,4%), selv naar det var bekendt, at dette ville foere til et overskud af indtaegter i forhold til udgifter, dvs. til en tilsidesaettelse af traktatens artikel 199. En gennemgang af de tre afgoerelser om egne indtaegter viser efter min opfattelse, at en saadan fortolkning er uholdbar, og det boer bemaerkes, at man kan naa en saadan konklusion selv uden at henholde sig til artikel 7 i 1988-afgoerelsen.

33. Saaledes henvises der i den femte betragtning til 1970-afgoerelsen udtrykkeligt til, at indtaegterne fra de to foerste kategorier indtaegtskilder (nemlig landbrugsafgifter og told) vil vaere tilstraekkelige til at daekke Faellesskabernes udgifter. Tilsvarende forhoejes den maksimale momssats i 1985-afgoerelsen fra 1% til 1,4% "for at oege egne indtaegter" (anden betragtning), og denne afgoerelse er derfor ogsaa baseret paa den antagelse, at indtaegterne fra de eksisterende indtaegtskilder vil vaere utilstraekkelige.

34. Da 1985-afgoerelsen blev erstattet af 1988-afgoerelsen, blev ogsaa graensen for satsen for momsindtaegter paa 1,4% anset for at vaere utilstraekkelig. Foelgelig blev der ved 1988-afgoerelsen indfoert en ny eller "fjerde" kategori indtaegtskilde, som blev opnaaet ved at anvende en ensartet sats paa BNI. Parlamentet har naturligvis ret i, at de nye indtaegter overtager rollen som "residuel" kategori, som kan tilpasses alt efter behovet for at skabe balance mellem Faellesskabets indtaegter og udgifter. Grunden til, at momsindtaegterne ikke er en residuel kategori inden for rammerne af 1988-afgoerelsen, er imidlertid, at det i afgoerelsen antages, at en sats paa 1,4% ikke vil vaere tilstraekkelig til at daekke Faellesskabets udgifter.

35. Ligesom sine forgaengere er 1988-afgoerelsen saaledes baseret paa den forudsaetning, at de eksisterende midler til finansiering af Faellesskabets budget kraever et supplement. Saaledes hedder det i den anden betragtning til 1988-afgoerelsen, at "loftet paa 1,4% har vist sig at vaere utilstraekkeligt til daekning af Faellesskabets anslaaede udgifter". Den fjerde betragtning lyder saaledes:

"Faellesskabet boer raade over stabile og sikre indtaegter, saaledes at det kan sanere den nuvaerende situation og gennemfoere de faelles politikker; disse indtaegter boer baseres paa de udgifter, der anses for noedvendige hertil ...".

Det er paa baggrund af disse antagelser, at der ikke i 1988-afgoerelsen findes nogen bestemmelse om, at satsen for momsindtaegter skal justeres under budgetbehandlingen. I betragtning af, at selv en sats paa 1,4% sandsynligvis ville vaere utilstraekkelig til at skabe balance paa Faellesskabets budget, syntes der ikke at vaere noget behov for at bestemme, at satsen skulle justeres.

36. Hverken faellesskabslovgiver, da denne vedtog 1988-afgoerelsen, eller medlemsstaterne, da de ratificerede afgoerelsen, kan saaledes siges at have overvejet den mulighed, at satsen paa 1,4% kunne vaere mere end tilstraekkelig i et givet aar. Der er derfor ingen grund til at tilskrive afgoerelsens ophavsmaend nogen intention om at fravige det grundlaeggende princip, som er knaesat i traktaten, om at der skal vaere balance mellem indtaegter og udgifter paa budgettet. I betragtning af, at traktatens artikel 199 citeres som hjemmel for afgoerelsen, maa det faktisk antages, at de ikke havde til hensigt at fravige dette princip, selv hvis det forudsaettes, at en saadan fravigelse var mulig. Desuden er afgoerelsen, som det klart fremgaar af den fjerde betragtning til afgoerelsen, baseret paa det princip, at indtaegter skal baseres paa noedvendige udgifter, og det princip, at indtaegter og udgifter skal balancere, naevnes ogsaa i traktatens artikel 203, stk. 10.

37. Naar 1988-afgoerelsen fortolkes i lyset af det princip, at indtaegter og udgifter skal balancere, kan det ses, at tallet 1,4%, som der henvises til i afgoerelsens artikel 2, stk. 4, er et tal, som kan justeres under budgetbehandlingen, naar det er noedvendigt at goere dette for at forhindre, at der opstaar et overskud af indtaegter. Tallet kan navnlig justeres, naar det potentielle overskud opstaar paa grund af anvendelsen af artikel 7 i afgoerelsen om egne indtaegter.

38. Der kan derfor ikke vaere noget til hinder for at opfoere det fulde beloeb for overskuddet fra 1989 paa et tillaegs- eller aendringsbudget for 1990 i overensstemmelse med artikel 7 i afgoerelsen om egne indtaegter og finansforordningens artikel 32. Den ensartede sats for momsindtaegter kan saa nedsaettes for at sikre, at der ikke indkommer flere indtaegter, end det skoennes noedvendigt for at daekke de anslaaede udgifter.

39. Det foelger efter min opfattelse heraf, at artikel 130 og artikel 300 i TAEB nr. 2 hver isaer er ugyldige. Artikel 300 er ugyldig, fordi den er i strid med artikel 7 i afgoerelsen om egne indtaegter og finansforordningens artikel 32. Artikel 130 er ugyldig, fordi den bestemmer, at der skal optages et beloeb i momsindtaegter, som ville vaere i strid med traktatens artikel 199.

b) AEndringen vedroerende BNI-indtaegterne

40. I Raadets forslag til artikel 140 i TAEB nr. 2 var det samlede beloeb for de indkaldte BNI-indtaegter sat til 0. Som et resultat af Parlamentets aendring, hvorved Kommissionens oprindelige forslag blev genindfoert, optages der imidlertid BNI-indtaegter til et samlet beloeb af 94 602 333 ECU. I anmaerkningerne til artikel 140 forklares det, at "egne indtaegter beregnet paa basis af bruttonationalindkomsten indkraeves kun i forbindelse med den finansielle kompensation til Det Forenede Kongerige."

41. Det kan ved foerste blik synes overraskende, at det blev anset for noedvendigt at opfoere noget beloeb for BNI-indtaegter i TAEB nr. 2. Efter Kommissionens egen vurdering var der stadig ca. 780 mio. ECU tilbage af overskuddet for 1989: Hvorfor var det saa noedvendigt at bede medlemsstaterne om at indbetale et yderligere beloeb paa naesten 95 mio. ECU, naar Faellesskabet allerede havde tilstraekkelige midler? Som parterne imidlertid har forklaret i svar paa et skriftligt spoergsmaal fra Domstolen, var deres respektive stillingtagen med hensyn til BNI-indtaegterne blot en logisk konsekvens af deres stillingtagen til den ensartede sats for momsindtaegter.

42. Det boer bemaerkes, at det beloeb, der blev opfoert som BNI-indtaegter i TAEB nr. 2, ikke er et resultat af anvendelsen af en sats, "som fastsaettes inden for rammerne af budgetproceduren under hensyn til alle oevrige indtaegter" i henhold til artikel 2, stk. 1, litra d), i afgoerelsen om egne indtaegter. Beloebet er snarere et resultat af en anvendelse af artikel 5, stk. 2, som indeholder bestemmelser om finansiering af korrektionen til Det Forenede Kongerige.

43. Som vi allerede har set (i afsnit 9 ovenfor), afholdes korrektionen til Det Forenede Kongerige af de oevrige medlemsstater i forhold til deres respektive BNI. Hvis 1,4% tages som udgangspunktet for beregningen af satsen for momsindtaegter, fastslaas det beloeb, der betales af en given medlemsstat, for det foerste ved at traekke et beloeb svarende til den kompensation, der skal betales til Det Forenede Kongerige, fra 1,4%: Resultatet er den ensartede sats for momsindtaegter (som Parlamentet satte til 1,2557%). Det naeste trin er igen at laegge et andet beloeb til, som beregnes separat for hver medlemsstat afhaengigt af dets BNI. For saa vidt resultatet heraf er stoerre end 1,4%, skal overskudsbeloebet optages under budgetposten for BNI-indtaegter, da den maksimale momssats er sat til 1,4%. Hvis der derimod som udgangspunkt vaelges et tal paa mindre end 1,4%, som foerer til en tilsvarende lavere ensartet momssats, kan omkostningerne ved korrektionen til Det Forende Kongerige i dette tilfaelde daekkes, uden at der optages BNI-indtaegter fra nogen medlemsstat. Den anden loesning er den, som Raadet har valgt, idet det, som vi har set, foreslog en ensartet momssats paa kun 1,2159%.

44. Da Parlamentet indtog det standpunkt, at der ikke kunne foretages nogen justering af tallet 1,4%, der er specificeret i artikel 2, stk. 4, i afgoerelsen om egne indtaegter, havde det ikke andet valg end at vaelge den foerste af de to ovennaevnte fremgangsmaader med den konsekvens, at der blev optaget et beloeb i BNI-indtaegter fra fire af medlemsstaterne i henhold til artikel 5, stk. 2. Raadet kunne, som vi har set, undgaa at optage BNI-indtaegter fra nogen medlemsstat. Da jeg allerede er naaet til det resultat, at Raadets fremgangsmaade boer foretraekkes, foelger det heraf, at det ikke er noedvendigt at fremskaffe noget beloeb i BNI-indtaegter. Ugyldigheden af artikel 140 i TAEB nr. 2 foelger saaledes af ugyldigheden af artikel 130.

45. Jeg mener endvidere, at den omstaendighed, at Parlamentets fortolkning af afgoerelsen om egne indtaegter foerer til, at der optages BNI-indtaegter fra fire af medlemsstaterne, er en yderligere grund til at forkaste denne fortolkning. For resultatet er, som jeg allerede har naevnt, at der optages indtaegter paa trods af den omstaendighed, at der allerede er flere indtaegter til raadighed end noedvendigt til at finansiere baade anslaaede faellesskabsudgifter og omkostningerne ved korrektionen til Det Forenede Kongerige. Efter min opfattelse er det usandsynligt, at et saadant paradoksalt resultat kan have vaeret tilsigtet, hverken af faellesskabslovgiver, da denne vedtog afgoerelsen om egne indtaegter, eller af medlemsstaterne, da de ratificerede denne afgoerelse i overensstemmelse med traktatens artikel 201.

46. Endelig maa jeg behandle endnu et argument, som er fremfoert af Parlamentet, og som, hvis det laegges til grund, godtgoer, at Raadet ikke er berettiget til at modsaette sig Parlamentets aendringer, selv hvis de ovenfor naevnte resultater er korrekte.

47. Parlamentet har anfoert, at selv hvis hele overskuddet fra 1989 skal opfoeres paa et tillaegs- eller aendringsbudget for 1990, har Raadet ikke ret til at insistere paa, at det skal opfoeres paa TAEB nr. 2. Parlamentet har paapeget, at TAEB nr. 2 ikke var det sidste tillaegs- eller aendringsbudget for 1990. Et tredje saadant budget var planlagt paa tidspunktet for vedtagelsen af TAEB nr. 2, og et TAEB nr. 3 blev da ogsaa vedtaget den 12. december 1990 (se EFT L 381, s. 1). Paa tidspunktet for vedtagelsen af TAEB nr. 2 var der saaledes stadig mulighed for, at der ville blive disponeret over noget af eller hele det resterende overskud i regnskabsaaret 1990.

48. Det fremgaar af artikel 300 i TAEB nr. 3, at der er opfoert yderligere en del af overskuddet fra 1989, nemlig 164 184 346 ECU, hvilket bringer beloebet for det fremfoerte overskud op paa i alt 3 645 156 464 ECU. Selv naar det beloeb paa 819 mio. ECU, der overfoeres til EUGFL-reserven, tages i betragtning, kan det saaledes ses, at der med de tre tillaegs- og aendringsbudgetter for 1990 ikke er disponeret over hele det tilbagevaerende overskud for 1989. Af et samlet overskud paa 5 080 mio. ECU er der kun opfoert 4 464 156 464 ECU i 1990 (se TAEB nr. 3, EFT L 381, s. 6 og 7).

49. Da TAEB nr. 2 blev vedtaget, var det faktisk klart for alle involverede, at Kommissionen og Parlamentet kun foreslog at opfoere overskuddet fra 1989 som indtaegt for 1990 i det omfang, en saadan indtaegt var noedvendig for at bestride udgifterne for 1990. Det er derfor klart, at det kun er fra Kommissionens og Parlamentets synspunkt, at Raadets fremgangsmaade kan siges at vaere forhastet. For det er kun, hvis man antager, at stoerrelsen af det overskud, der skal fremfoeres, er variabelt og kan tilpasses alt efter udgiftsbehovet i det indevaerende regnskabsaar, at Parlamentets argument har nogen vaegt. Hvis man paa den anden side accepterer Raadets opfattelse, hvorefter hele beloebet noedvendigvis skal fremfoeres, kan der ikke vaere nogen grund til ikke at opfoere hele overskudsbeloebet, saa snart det er konstateret. Da jeg allerede er naaet til det resultat, at Raadets fremgangsmaade maa foretraekkes, kan mine resultater ikke paavirkes af Parlamentets yderligere argument.

50. Efter min opfattelse er artikel 130, 140 og 300 i TAEB nr. 2 hver isaer behaeftet med mangler, og foelgelig kunne Parlamentet ikke gyldigt vedtage TAEB nr. 2.

Omfanget af Parlamentets kompetence til at foretage aendringer

51. Da jeg er naaet til det resultat, at selv hvis Parlamentet har kompetence til at aendre budgettets indtaegtsbestemmelser, blev denne kompetence udoevet retsstridigt i dette tilfaelde, er det ikke strengt noedvendigt at behandle Raadets andet annullationsanbringende. Da omfanget af Parlamentets aendringskompetence imidlertid er et spoergsmaal af almindelig interesse og betydning, vil jeg ogsaa behandle dette andet spoergsmaal.

52. Traktatens artikel 203, stk. 3, tredje afsnit, bestemmer, at Raadet vedtager budgetforslaget, og artikel 203, stk. 4, andet afsnit, bestemmer, at:

"Europa-Parlamentet har ret til med et flertal af sine medlemmers stemmer at aendre budgetforslaget, og til med absolut flertal af de afgivne stemmer at foreslaa Raadet aendringer i forslaget vedroerende de udgifter, der noedvendigt foelger af traktaten eller af retsakter udstedt i henhold til denne."

53. Det er klart, art retten til at aendre budgetforslaget har den begraensning, at naar der er tale om bestemmelser i budgettet vedroerende obligatoriske udgifter, har Parlamentet kun kompetence til at stille aendringsforslag. Saadanne aendringsforslag kan forkastes af Raadet i henhold til artikel 203, stk. 5, foerste afsnit, litra b). Naar det paa den anden side drejer sig om aendringer, kan de modifikationer af disse, som Raadet har foretaget i henhold til samme stykkes litra a), aendres eller forkastes af Parlamentet i henhold til artikel 203, stk. 6. Med hensyn til aendringer har Parlamentet og ikke Raadet saaledes det "sidste ord".

54. Der synes ikke at vaere nogen yderligere begraensning af den aendringskompetence, der er givet i henhold til artikel 203, stk. 4, andet afsnit, ud over hvad der ligger i Raadets kompetence med hensyn til obligatoriske udgifter. Det antages dog til tider, at Parlamentets aendringskompetence er begraenset til budgettets udgiftsbestemmelser. Ligesom kompetencen til at foreslaa aendringer i henhold til artikel 203, stk. 4, andet afsnit, vedroerer spoergsmaal om obligatoriske udgifter, antages det saaledes, at kompetencen til at foretage aendringer ogsaa maa vedroere udgiftsbestemmelser og saaledes maa vaere begraenset til spoergsmaal om ikke-obligatoriske udgifter: se generaladvokat Mancini' s forslag til afgoerelse i sag 34/86, Raadet mod Parlamentet, Sml. 1986, s. 2155, jf. s. 2159, og se ogsaa A. G. Toth, The Oxford Encyclopaedia of European Community Law, bind I (Oxford 1990), s. 90, og Magiera i Grabitz, Kommentar zum EWG-Vertrag, (Muenchen 1983), artikel 203, stk. 11. Efter min opfattelse er en saadan antagelse dog paa ingen maade indlysende.

55. Til stoette for det anfoerte om, at Parlamentets aendringskompetence kun angaar ikke-obligatoriske udgifter, har Raadet anfoert foelgende argumentation. For det foerste er Faellesskabets budget et "udgiftsbudget", dvs. at det er baseret paa behovet for at finansiere paataenkte faellesskabsudgifter. I traktatens artikel 203 fastsaettes der i overensstemmelse hermed praecise regler for hver institutions rolle ved fastsaettelsen af udgifter, hvorefter Parlamentet har det sidste ord med hensyn til ikke-obligatoriske udgifter, paa samme maade som Raadet har det sidste ord med hensyn til spoergsmaal om obligatoriske udgifter. Med hensyn til Faellesskabets indtaegter er artikel 203 imidlertid tavs med hensyn til, hvilke fremgangsmaader der skal foelges. Ifoelge Raadet er grunden til, at traktaten ikke indeholder bestemmelser om nogen saerlig mekanisme for aendringer af indtaegter, at en saadan mekanisme ikke er noedvendig. Opfoerelse paa budgettet af faellesskabsindtaegter er noeje reguleret af afgoerelsen om egne indtaegter, som ikke giver nogen handlefrihed og ingen mulighed for at udoeve et skoen. Selv om Parlamentets kompetence til at aendre oversigten over ikke-obligatoriske udgifter, som Raadet har erkendt i replikken, i det mindste maa indebaere en kompetence til at foretage heraf foelgende aendringer i oversigten over indtaegter, er dette graensen for Parlamentets kompetence. Det ville ifoelge Raadet vaere ulogisk at overlade Raadet det sidste ord ved fastsaettelsen af obligatoriske udgifter, men saa tillade Parlamentet at traeffe afgoerelse som sidste instans med hensyn til oversigten over indtaegter.

56. Efter min opfattelse er de af Raadet fremfoerte argumenter ikke overbevisende. Naturligvis skal enhver befoejelse til at foretage aendringer, som Parlamentet har, udoeves under iagttagelse af de relevante bestemmelser i lovgivningen, herunder navnlig bestemmelserne om stoerrelsen af Faellesskabernes egne indtaegter (jf. traktatens artikel 203, stk. 10), og det kan vaere rigtigt, at de relevante bestemmelser ikke giver megen handlefrihed. Det er desuden klart, at Parlamentet ikke har ret til at bruge en aendringsbefoejelse paa en saadan maade, at udoevelsen af Raadets befoejelser modvirkes; en saadan adfaerd ville vaere en tilsidesaettelse af forpligtelsen til loyalt samarbejde i henhold til traktatens artikel 5 (se sag 230/81, Luxembourg mod Parlamentet, Sml. 1983, s. 255, praemis 37, og sag 204/86, Graekenland mod Raadet, Sml. 1988 s. 5323, praemis 16, og se ogsaa sag 149/85, Wybot mod Faure, Sml. 1986, s. 2391, praemis 23).

57. Den omstaendighed, at traktatens artikel 203 ikke indeholder saerlige regler for aendring af budgettets indtaegtsbestemmelser, indebaerer imidlertid efter min opfattelse ikke, at saadanne aendringer er udelukket. Hvis det nemlig er rigtigt, at lovgivningens bestemmelser (som Raadet goer gaeldende), kun i ringe omfang overlader Parlamentet noget skoen, da oversigten over indtaegter i det vaesentlige bestemmes af oversigten over udgifter, er det maaske ikke overraskende, at traktatens ophavsmaend ikke udformede saerlige procedureregler for aendringer af indtaegter. I hvert fald har Raadet erkendt, at Parlamentet faktisk har kompetence til at aendre indtaegtsbestemmelser under visse omstaendigheder, nemlig naar saadanne aendringer noedvendiggoeres af aendringer i ikke-obligatoriske udgifter. Det er blevet fremfoert, at en aendring af indtaegtsbestemmelser kun kan taenkes som en konsekvens af aendringer af udgifter: se Sacchettini i Mègret, a.st., s. 28. Paa baggrund af naervaerende tvist er det imidlertid klart, at der maa tilfoejes endnu en gruppe tilfaelde, hvor Parlamentet kan oenske at foretage saadanne aendringer, nemlig naar der er uenighed mellem Raadet og Parlamentet om, hvordan lovgivningens relevante bestemmelse skal fortolkes og anvendes. Endvidere har Parlamentet i duplikken naevnt adskillige andre eksempler taget fra budgetbehandlingen for 1991. F.eks. har Parlamentet fundet det noedvendigt at nedsaette Raadets tal for indtaegter hidroerende fra den saakaldte "kriseafgift" paa de EF-ansattes og andres loenninger, som blev indfoert ved Raadets forordning (EOEF) nr. 3821/81 af 15. december 1981 (EFT L 386, s. 1), idet grunden til Parlamentets aendring var, at de relevante bestemmelser skulle udloebe i loebet af 1991.

58. Efter min opfattelse er der derfor ingen gode grunde til at naegte Parlamentet retten til at spille nogen rolle ved udarbejdelsen af oversigten over indtaegter. Jeg tror ikke, at Parlamentet boer naegtes en saadan rolle, blot fordi det at give det en saadan rolle ville vaere ensbetydende med at give det det sidste ord i sagen. Som jeg allerede har naevnt, ville udoevelsen af saadanne befoejelser under alle omstaendigheder vaere underlagt forpligtelsen til at overholde de relevante bestemmelser i lovgivningen og de andre institutioners befoejelser og praerogativer. Set ud fra budgetbehandlingens struktur er det endvidere i virkeligheden Parlamentet og ikke Raadet, som har faaet det sidste ord. Det er saaledes Parlamentet, som endeligt vedtager budgettet (artikel 203, stk. 6). Parlamentet kan, af "vaegtige grunde" forkaste budgetforslaget i dets helhed og begaere, at et nyt forslag forelaegges det (se artikel 203, stk. 8). Da artikel 203, stk. 9 endvidere giver Parlamentet ret til under visse omstaendigheder at foretage en yderligere forhoejelse af de ikke-obligatoriske udgifters stoerrelse, maa Parlamentet have det sidste ord ved fastsaettelsen af den sats for BNI-indtaegter, der er noedvendig for at finansiere saadanne udgifter (jf. Bernard Paulin "Les pouvoirs du Parlement européen en matière de ressources propres" i G. Isaac: Les ressources financières de la CE, Paris 1986, s. 122 og 123).

59. Hvis Parlamentet skulle naegtes kompetence til at aendre budgettets indtaegtsbestemmelser under omstaendigheder som de foreliggende, ville det vaere noedsaget til at vedtage et budget, som det ansaa for ulovligt, med det begraensede og drastiske alternativ at forkaste budgettet i dets helhed. Ganske vist ville Parlamentet staa over for det samme dilemma, hvis det drejede sig om en bestemmelse vedroerende obligatoriske udgifter, men i sidstnaevnte tilfaelde foelger resultatet i det mindste af traktatens udtrykkelige ordlyd. Jeg mener ikke, at det samme resultat boer antages i et tilfaelde som det foreliggende, hvor traktaten er tavs.

60. Det boer endvidere bemaerkes, at der, hvor Raadet har det sidste ord i budgetbehandlingen, er mulighederne for domstolsproevelse begraensede. Det er Parlamentet og ikke Raadet, som endeligt vedtager budgettet. Parlamentet har kun ret til at anlaegge annullationssoegsmaal under et begraenset antal omstaendigheder, hvor soegsmaalet skal sikre dets befoejelser: se sag C-70/88, Parlamentet mod Raadet, Sml. 1990 I, s. 2041, praemis 27; men det er under alle omstaendigheder klart, at Parlamentet ikke kan anlaegge sag til proevelse af en af sine egne retsakter eller en retsakt fra sin formand. Parlamentet kan efter min opfattelse heller ikke noedvendigvis regne med, at Kommissionen anlaegger sag (da Kommissionen og Parlamentet maaske ikke altid er enige). Endvidere kan Parlamentet ikke anlaegge sag til proevelse af en retsakt fra Raadet, som indeholder et budgetforslag: se sag 302/87, Parlamentet mod Raadet, Sml. 1988, s. 5615, praemis 23. Under retsmoedet gjorde Raadet gaeldende, at det boer have eneretten til at begaa fejl ved udarbejdelsen af indtaegtsbestemmelserne i budgettet, og antydede, at saadanne fejl altid kunne rettes af Domstolen. I virkeligheden kraever Raadet imidlertid retten til at begaa fejl, som ikke kan rettes under budgetbehandlingen eller anfaegtes af budgetmyndighedens anden part under sager for Domstolen. Jeg mener ikke, at et saadant resultat ville vaere en tilfredsstillende fordeling af befoejelser mellem de to parter.

61. Efter min opfattelse har Parlamentet derfor i henhold til artikel 203, stk. 4, andet afsnit, kompetence til under visse omstaendigheder at aendre budgettets bestemmelser vedroerende indtaegter samt bestemmelserne vedroerende ikke-obligatoriske udgifter, og det annullationsanbringende, som vedroerer omfanget af Parlamentets aendringsbefoejelser, kan foelgelig ikke laegges til grund. Der maa derimod efter min opfattelse gives Raadet medhold i dets foerste anbringende.

Formaliteten

62. I betragtning af de resultater, jeg er naaet til, maa jeg nu behandle spoergsmaalet om, hvad der er konsekvenserne af ugyldigheden af TAEB nr. 2. I staevningen har Raadet nedlagt paastand om annullation af baade (1) TAEB nr. 2 og (2) formandens konstatering af, at budgettet var blevet endeligt vedtaget. Raadet har ogsaa nedlagt paastand om, at det statueres (3), at annullationen af disse retsakter ikke skal anfaegte gyldigheden af visse foranstaltninger truffet i henhold til TAEB nr. 2. I svarskriftet har Parlamentet fremfoert formalitetsindsigelser mod baade den foerste og den tredje paastand, og jeg vil behandle hver af disse indsigelser efter tur.

a) Kan budgettet annulleres?

63. I staevningen har Raadet nedlagt paastand om annullation af TAEB nr. 2. Generaladvokat Mancini har anfoert i sit forslag til afgoerelse i sag 34/86, Raadet mod Parlamentet, Sml. 1986, s. 2155, jf. s. 2175, at et budget strengt taget blot er et regnskabsdokument, der indeholder to oversigter over henholdsvis indtaegter og udgifter. Skoent det derfor kan betvivles, om budgettet selv kan vaere genstand for et annullationssoegsmaal, synes Parlamentets vedtagelse af et budget ved afslutningen af budgetbehandlingen i henhold til traktatens artikel 203, stk. 6, umiddelbart at vaere en retsakt, der kan goeres til genstand for domstolsproevelse, og Raadets paastand kan forstaas saaledes, at den gaar ud paa annullation af en saadan retsakt. Det er rigtigt, at vedtagelsen i henhold til artikel 203, stk. 6, kun er det naestsidste trin i budgetbehandlingen, idet det sidste trin er formandens konstatering i henhold til traktatens artikel 203, stk. 7. Det ville dog vaere ejendommeligt, hvis formandens konstatering var den eneste retsakt, der kunne annulleres. For formandens konstatering gaar netop ud paa, at budgettet "er blevet endeligt vedtaget", dvs. at vedtagelsen er sket i overensstemmelse med artikel 203, stk. 6. Skoent formandens akt er forskellig fra den akt, hvorved budgettet vedtages, er den saaledes i det vaesentlige ensbetydende med en offentlig erklaering om, at den forudgaaende vedtagelse allerede har fundet sted.

64. Parlamentet har ikke desto mindre anfoert, at Parlamentets vedtagelse af budgettet ikke kan vaere genstand for et annullationssoegsmaal, og har til stoette herfor henvist til sag 34/86, Raadet mod Parlamentet (naevnt ovenfor), og sag 302/87, Parlamentet mod Raadet (naevnt ovenfor i afsnit 60).

65. Der er rigtigt, at Domstolen i sag 34/86, Raadet mod Parlamentet, begraensede sig til at annullere formandens konstatering af, at budgettet var blevet endeligt vedtaget skoent Raadet ogsaa havde nedlagt paastand om annullation af selve budgettet. Domstolen fastslog dog ikke udtrykkeligt, at formandens konstatering var den eneste akt, der kunne annulleres. I stedet bemaerkede Domstolen i dommens praemis 46, at:

"Annullationen af Parlamentets formands akt bevirker, at budgettet for 1986 mister sin gyldighed. Det er derfor ikke fornoedent at tage stilling til Raadets paastande om annullation af budgettet i dets helhed."

66. I sag 302/87, Parlamentet mod Raadet, var det spoergsmaal sagen drejede sig om, om Parlamentet kunne anlaegge annullationssoegsmaal i henhold til traktatens artikel 173. Parlamentet gjorde navnlig gaeldende, at Domstolen i sag 34/86 havde ladet forstaa, at hver af budgetmyndighedens parter maatte have soegsmaalskompetence, hvis den anden part overskred sine befoejelser, og at det derfor var utaenkeligt, at Raadet kunne sagsoege Parlamentet, men at Parlamentet ikke kunne sagsoege Raadet (se retsmoederapporten paa s. 5624). Domstolen forkastede dette argument og bemaerkede i dommens praemis 24, at:

"... den eneste akt, der vil kunne annulleres, for saa vidt angaar godkendelse af budgettet, hidroerer fra et organ inden for Europa-Parlamentet, hvorfor akten maa opfattes som hidroerende fra denne institution selv."

Det er rigtigt, at den "akt", der henvises til i denne passus, er formandens konstatering af, at budgettet er endeligt vedtaget (se dommens praemis 23), og at Domstolens udtalelse i praemis 24 derfor kan fortolkes saaledes, at formandens konstatering er den eneste akt, som kan annulleres. Efter min opfattelse har Domstolen imidlertid i denne passus ikke behandlet sondringen mellem den akt, hvorved budgettet vedtages, og den akt, hvorved det konstateres, at vedtagelsen har fundet sted. Domstolen har snarere oensket at understrege, at de eneste akter i budgetbehandlingen, som kan annulleres, er Parlamentets akter i modsaetning til Raadets akter, og at spoergsmaalet om Parlamentets kompetence til at anlaegge annullationssoegsmaal derfor ikke var relevant i denne sammenhaeng. Da det var formandens konstatering, som i virkeligheden var blevet annulleret i den sag, der var blevet henvist til for Domstolen (sag 34/86), var det kun naturligt, at Domstolen henviste til denne akt og bemaerkede, at det var en akt hidroerende fra et organ inden for Parlamentet.

67. Efter min opfattelse kan sag 302/87, Parlamentet mod Raadet, derfor ikke give grundlag for at antage, at Parlamentets akt, hvorved det vedtager budgettet, ikke kan vaere genstand for annullationssoegsmaal. Som jeg allerede har naevnt, giver sagen paa den anden side grundlag for at antage, at forberedende akter som udarbejdelse og aendring af budgetforslag under budgetbehandlingen ikke i sig selv kan annulleres (se dommens praemis 23).

68. Som Raadet har paapeget i replikken, var omstaendighederne i sag 34/86, Raadet mod Parlamentet, noget anderledes end i naervaerende sag. I den tidligere sag var Raadet og Parlamentet endnu ikke naaet til enighed om forhoejelsen af niveauet for ikke-obligatoriske udgifter, og budgetbehandlingen var foelgelig endnu ikke afsluttet (se dommens praemis 43 og se traktatens artikel 203, stk. 9, femte afsnit). Det fulgte heraf, at der ikke forelaa nogen akt fra Parlamentet, hvorved budgettet blev vedtaget. I den foreliggende sag er det derimod ikke omtvistet, at proceduren i henhold til artikel 203 er blevet afsluttet. Stridsspoergsmaalet er, om de sidste trin i denne procedure kan opretholdes eller om de maa annulleres paa grund af ugyldighed.

69. Det er rigtigt, at i mangel af formandens konstatering i henhold til artikel 203, stk. 7, er et budget ikke gyldigt, og Parlamentets vedtagelse af det er foelgelig uden retsvirkninger: se praemis 8 og 46 i Domstolens dom i sag 34/86, Raadet mod Parlamentet (naevnt ovenfor i afsnit 63). Jeg mener dog, at en akt kan vaere genstand for annullationssoegsmaal, selv hvis der skal opfyldes en yderligere betingelse, foer akten kan begynde at have retsvirkninger. Det vil faktisk i almindelighed vaere tilfaeldet, at en saadan yderligere betingelse skal opfyldes. Direktiver og beslutninger faar f.eks i henhold til traktatens artikel 191 foerst virkning, naar de er meddelt dem, de retter sig til. Det staar dog fast, at naar et direktiv er genstand for soegsmaal i henhold til artikel 173, er det normalt direktivet selv, som anfaegtes, og ikke meddelelsen.

70. I duplikken har Parlamentet draget en anden analogislutning end den ovenfor beskrevne, en slutning, som det haevder foerer til det modsatte resultat. Ifoelge Parlamentet ville en annullation af Parlamentets akt, hvorved budgettet vedtages, vaere analog med en annullation af den debat, der foerer til en beslutning fra Raadet; formandens erklaering kan paa den anden side sammenlignes med Raadets akt, hvorved beslutningen vedtages, idet denne underskrives af Raadets formand og offentliggoeres som saadan i De Europaeiske Faellesskabers Tidende.

71. Efter min opfattelse er Parlamentets sammenligning imidlertid ikke korrekt. Ifoelge traktatens artikel 100 A f.eks. "vedtager [Raadet] de foranstaltninger ... der vedroerer det indre markeds oprettelse og funktion". Naar en foranstaltning er vedtaget af Raadet i henhold til artikel 100 A, siges den foelgelig at vaere vedtaget af Raadet, og den underskrives af dets formand paa Raadets vegne. Det boer bemaerkes, at artikel 100 A ikke henviser til nogen yderligere akt, som Raadets formand skal foretage i sin egenskab af formand. Modsaetningsvis henviser traktatens artikel 203 til to forskellige akter: "Europa-Parlamentet ... vedtager ... budgettet" (artikel 203, stk. 6) og Europa-Parlamentets "formand [fastslaar], at budgettet er endeligt vedtaget" (artikel 203, stk. 7). Desuden er grunden til, at der kraeves to forskellige akter i dette tilfaelde, ikke, at Parlamentet i modsaetning til dets formand ikke har kompetence til at traeffe bindende foranstaltninger; det maa nemlig bemaerkes, at der ikke kraeves nogen saerskilt udtalelse fra formanden, for at Parlamentet kan traeffe beslutning om "foreloebige tolvtedele" i henhold til artikel 204, stk. 3.

72. Jeg anser det derfor for vildledende at drage en analogi mellem Parlamentets formand, naar han handler i henhold til artikel 203, stk. 7, og Raadets formand, naar han handler paa Raadets vegne ved at underskrive ordlyden af en foranstaltning, som Raadet har truffet. Formandens konstatering i henhold til artikel 203, stk. 7, har en funktion, som er saeregen for budgetbehandlingen. Det enestaaende traek ved denne behandling er den maade, hvorpaa budgetmyndighedens to parter samarbejder om at frembringe det endelige resultat, idet hver institution efter tur tager stilling, hvilket den anden reagerer paa. Det er efter min opfattelse derfor, at der er behov for en konkluderende akt fra en formelt saerskilt personlighed, nemlig Parlamentets formand. Det er rigtigt, at formanden blot er et af Parlamentets organer; men efter min opfattelse er han et organ, som har en saerlig funktion med henblik paa artikel 203, stk. 7, nemlig at sikre, at budgetbehandlingen er blevet behoerigt fuldfoert. En saadan funktion er saerlig vaesentlig, naar der, til forskel fra den foreliggende sag, ikke foreligger nogen formel beslutning fra Parlamentet og budgettet "betragtes som endeligt vedtaget" (i henhold til artikel 203, stk. 4, tredje afsnit, artikel 203, stk. 5, andet afsnit, eller artikel 203, stk. 6 selv). Det var derfor med god grund, at traktatens ophavsmaend noeje sondrede mellem formandens akt, hvorved han fastslaar budgettets vedtagelse, og Parlamentets akt, hvorved budgettet vedtages.

73. Man vil erindre, at i sag 34/86, Raadet mod Parlamentet (naevnt ovenfor i afsnit 63) fulgte ugyldigheden af formandens konstatering af den omstaendighed, at budgetbehandlingen ikke var blevet fuldfoert. Der forelaa derfor ikke nogen akt fra Parlamentet om vedtagelse af budgettet, som kunne annulleres. Endvidere var der ikke udstedt nogen anden akt under budgetbehandlingen, som kunne vaere blevet proevet af Domstolen, da forberedende foranstaltninger som udarbejdelse eller aendring af et budgetforslag ikke kan goeres til genstand for domstolsproevelse (se ovenfor afsnit 67). I den foreliggende sag var budgetbehandlingen derimod behoerigt fuldfoert og udmundet i Parlamentets endelige vedtagelse af et budget i henhold til artikel 203, stk. 6. Skoent Parlamentets beslutning ikke udtrykkeligt gaar ud paa at vedtage budgettet, er det klart, at dette var dens tilsigtede virkning. Det foelger heraf, at formanden var fuldt ud berettiget til at fastslaa dets vedtagelse. Da Parlamentets akt om vedtagelse af budgettet forbliver gyldig, indtil den er blevet annulleret af Domstolen, er det foerst, naar en saadan annullation har fundet sted, at formandens konstatering som konsekvens heraf i sig selv kan erklaeres ugyldig. I naervaerende sag er annullation af den akt, hvorved budgettet blev vedtaget, saaledes ikke blot mulig, men kan tilmed anses for noedvendig, hvis formandens konstatering selv maa annulleres.

74. Jeg naar foelgelig til det resultat, at Parlamentets foerste formalitetsindsigelse boer forkastes, og at den akt, hvorved Parlamentet vedtog TAEB nr. 2, kan vaere genstand for et annullationssoegsmaal.

b) Virkningerne af annullation

75. Raadet har nedlagt paastand om, at det statueres, at annullationen af disse retsakter ikke anfaegter "gyldigheden af betalinger eller forpligtelser og af optagelsen og opkraevningen af egne indtaegter foretaget foer afslutningen af regnskabsaaret 1990." I replikken har Raadet formuleret sit krav noget anderledes, nemlig saaledes, at det statueres, at annullationen af disse retsakter ikke anfaegter "gyldigheden af foranstaltninger, som behoerigt er truffet til gennemfoerelse af TAEB nr. 2, idet institutionerne er forpligtet til uden forsinkelse at traeffe passende budgetmaessige foranstaltninger, som goer det muligt at tage hensyn til annullationen".

76. Naar Domstolen af hensyn til retssikkerheden fastslaar, hvilke handlinger og foranstaltninger der ikke anfaegtes af annullationen af budgettet, kan den naturligvis ikke vaere bundet af nogen saerlig formulering, som sagsoegeren har anvendt. Jeg vil endvidere naevne, at Domstolen i sag 34/86, Raadet mod Parlamentet, ikke ansaa sig for kompetent til at foretage en delvis annullation af budgettet (se dommens praemis 42). Det paahvilede derimod Raadet og Parlamentet at traeffe de foranstaltninger, der var noedvendige til opfyldelse af Domstolens dom, og at genoptage budgetbehandlingen paa det rette punkt (se dommens praemis 47). Af denne grund tror jeg ikke, at Domstolen boer foelge den tanke, der fremfoeres i afsnit 15 i Raadets replik (som dog er uforenelig med dets ovennaevnte paastand) og kun annullere indtaegtsbestemmelserne i TAEB nr. 2, saaledes at udgiftsbestemmelserne lades uberoerte.

77. Det kan haevdes, at det er i retssikkerhedens interesse, at den annullation af de paagaeldende retsakter, som Raadet har nedlagt paastand om, ikke boer anfaegte gyldigheden af gennemfoerelsesforanstaltninger, som blev truffet foer datoen for afsigelsen af Domstolens dom. Parlamentet har dog heroverfor anfoert, at en saadan afgoerelse ville beroeve Raadets paastand ethvert indhold: Domstolen ville tage med den ene haand, hvad den havde givet med den anden. I betragtning af, at Raadet ikke kan have nogen interesse i paa samme tid at nedlaegge paastand om annullation af budgettet og om fuld opretholdelse af dets virkninger, har Parlamentet haevdet, at enten den ene eller den anden af dets paastande maa afvises.

78. Det maa foerst bemaerkes, at Raadet ville have interesse i at opnaa en afgoerelse om ulovlighed, selv hvis en saadan afgoerelse ikke fik praktiske virkninger. Parterne har faktisk ikke i fuldt omfang beskaeftiget sig med spoergsmaalet om ulovlighedens praktiske konsekvenser, navnlig spoergsmaalet om, hvorvidt der er nogle virkninger af TAEB nr. 2, som ikke boer opretholdes. Under retsmoedet har Raadet anfoert, at ugyldigheden af TAEB nr. 2 ville have indvirkning paa efterfoelgende budgetter, men jeg finder det noget vanskelig at forlige dette udsagn med Raadets krav om, at gyldigheden af alle foranstaltninger truffet til gennemfoerelse af TAEB nr. 2 opretholdes.

79. Jeg mener, at en loesning paa vanskeligheden ville vaere at opretholde alle det annullerede budgets retsvirkninger (baade saaledes, at tidligere transaktioner ikke paavirkes, og saaledes, at efterfoelgende budgetter ikke rammes af ugyldighed som konsekvens heraf), men at der foretages justeringer i budgetterne for de foelgende aar for at kompensere for virkninger af de ulovlige bestemmelser. Det vil paahvile de institutioner, der er ansvarlige for budgetbehandlingen, at foretage de passende justeringer.

80. Naar der traeffes saadanne foranstaltninger, er det imidlertid klart, at institutionerne maa have behoerig hjemmel til at handle. Traktatens artikel 176 paalaegger institutionerne (og bemyndiger dem derfor til) at gennemfoere de foranstaltninger, der er noedvendige til opfyldelse af Domstolens dom. Hvis Domstolen imidlertid, naar den annullerede TAEB nr. 2, blot opretholdt alle dets virkninger, er det ikke klart, hvilke foranstaltninger institutionerne ville vaere forpligtet (og derfor berettiget) til at traeffe som konsekvens heraf. Navnlig er det ikke klart, hvilken hjemmel de ville have til at foretage justeringer i efterfoelgende budgetter med hensyn til medlemsstaternes indbetalinger af egne indtaegter for at kompensere for, at den rette sats for momsindtaegterne ikke var blevet fastsat i 1990.

81. Efter min opfattelse er det derfor noedvendigt, at Domstolen giver udtrykkelig bemyndigelse til at foretage saadanne heraf foelgende tilpasninger i budgetter, der vedtages efter datoen for Domstolens dom. Saadanne tilpasninger vil give kompensation til medlemsstater, der som et resultat af den ulovlige vedtagelse af TAEB nr. 2 har indbetalt stoerre beloeb i egne indtaegter hidroerende fra moms eller BNI, end de ville have indbetalt, hvis et gyldigt budget var blevet vedtaget, og vil ske paa bekostning af medlemsstater, der har indbetalt for lidt.

Sagens omkostninger

82. Raadet har ikke nedlagt paastand om, at den tabende part doemmes til at betale sagens omkostninger. Den rette afgoerelse er derfor, at hver part betaler sine omkostninger.

Konklusion

83. Jeg er derfor af den opfattelse, at Domstolen boer

1) annullere Europa-Parlamentets akt af 11. juli 1990, hvorved Parlamentet vedtog tillaegs- og aendringsbudget nr. 2 for De Europaeiske Faellesskaber for regnskabsaaret 1990

2) annullere Europa-Parlamentets formands akt af 11. juli 1990, hvorved han fastslog, at budgettet var blevet endeligt vedtaget ("endelig vedtagelse af tillaegs- og aendringsbudget nr. 2 for De Europaeiske Faellesskaber for regnskabsaaret 1990")

3) fastslaa, uden at foregribe punkt 4 nedenfor, at annullationen af Parlamentets ovennaevnte akt og formandens ovennaevnte akt ikke kan anfaegte gyldigheden af betalinger eller forpligtelser eller af nogen anden foranstaltning, som i henhold til tillaegs- og aendringsbudget nr. 2 for 1990 som offentliggjort i De Europaeiske Faellesskabers Tidende er foretaget foer datoen for afsigelsen af naervaerende dom

4) fastslaa, at Parlamentet, naar det vedtager budgetter efter datoen for naervaerende doms afsigelse, skal foretage saadanne justeringer i optagelsen af egne indtaegter, som maatte vaere noedvendige for at afhjaelpe foelgerne af den ulovlige vedtagelse af TAEB nr. 2

5) bestemme, at hver af parterne, herunder intervenienten, betaler sine egne omkostninger.

(*) Originalsprog: engelsk.

x