Efter min opfattelse kan der ikke gives Kommissionen medhold i de argumenter, den har fremført til sit forsvar.

Det fremgik af den mundtlige forhandling, at Kommissionen — navnlig på grundlag af oplysninger, som stod til dens rådighed ved hjælp af EDB — måske ikke straks efter vedtagelsen af den pågældende tyske lov, så i hvert fald i november 1982, havde kunnet finde frem til de — ialt kun 8 — pensionerede fællesskabstjenestemænd, som var i samme situation som sagsøgeren. Når alt kommer til alt, kunne Kommissionen ikke være uvidende om sagsøgerens tilknytning til BEK. Ikke alene havde hun allerede i 1976 givet Fællesskabernes sygesikringsordning meddelelse herom, men havde også efter dette tidspunkt meddelt denne sygesikringsordning, hvilke ydelser hun modtog fra den tyske ordning. På grund af den tid, der gik, inden de pågældende modtog Personaleposten, kan Kommissionen endelig ikke i alvor hævde, at den i Personaleposten af 28. marts 1983 indeholdte kollektive meddelelse om, hvorledes de tyske pensionerede tjenestemænd burde forholde sig, var tilstrækkelig til, at disse i tide, dvs. inden den 31. marts, kunne fremsætte anmodning om udtræden af den tyske ordning. Kommissionen kan ikke i denne forbindelse påberåbe sig den omstændighed, at BEK ved en skrivelse af 6. april 1983 besluttede for en af de pågældende pensionerede tjenestemænds vedkommende at forlænge fristen. Det fremgår nemlig, at denne inden udløbet af den omhandlede frist havde fremsat en betinget anmodning om udtræden, som sygekassen havde accepteret først skulle betragtes som endelig efter, at den pågældende havde haft yderligere en frist til at overveje spørgsmålet.

Da Kommissionen, samtidig med at den sendte meddelelser til alle de pensionerede tjenestemænd, der havde rettet henvendelse til den, hverken underrettede sagsøgeren personligt eller udsendte nogen kollektiv meddelelse i tide, har den herved gjort sig skyldig i et ansvarspådragende uagtsomt forhold, der må anses for særligt alvorligt i betragtning af, at situationen, som den selv havde skabt, indebar en forpligtelse for den til at udvise en ganske særlig agtpågivenhed med henblik på at beskytte alle de berørte personers interesser. Kommissionens beslutning om at råde de pensionerede tjenestemænd, der havde rettet henvendelse, til at afvente resultaterne af forhandlingerne med de tyske myndigheder, før de fremsatte deres individuelle anmodninger om udtræden, burde — selv om den ikke nødvendigvis i sig selv kan bebrejdes Kommissionen — i betragtning af, at man dermed nærmede sig udløbet af den af den tyske lovgivningsmagt fastsatte absolutte frist, have tilskyndet den til rettidigt at informere samtlige de pensionerede tjenestemænd, om hvem den vidste eller burde vide, at de var berørt af problemet, idet en sådan optræden må kunne forventes af en offentlig myndighed, der bør udvise den størst mulige agtpågivenhed med henblik på at beskytte sine tjenestemænds økonomiske interesser.

Det må herefter lægges til grund, at Kommissionen har tilsidesat den bistandspligt, der i henhold til vedtægtens artikel 24 påhvilede den over for den pågældende tjenestemand, hvis ret til en bestemt indtægt, som Fællesskaberne er garant for, var truet af den af de tyske myndigheder trufne beslutning, der indebar, at hun skulle betale to bidrag (jfr. navnlig sag 140/77, Verhaaf, Sml. 1978, s. 2117, præmis 12). Mere generelt har Kommissionen handlet i strid med god forvaltningsskik, hvorefter der påhviler alle Fællesskabets institutioner en forpligtelse til at drage særlig omsorg for at beskytte deres pensionerede tjenestemænds interesser, idet disse på grund af afbrydelsen af deres tjeneste ikke længere befinder sig i deres tidligere arbejdsmæssige miljø og derfor er afskåret fra den daglige kontakt dér, der gør det muligt for dem at holde sig tilstrækkeligt orienteret ved egen hjælp (de forenede sager 33 og 75/79, Kuhner, Sml. 1980, s. 1677, præmis 22, og generaladvokat Mayras's forslag til afgørelse, navnlig s. 1708).

Der må derfor gives Sommerlatte medhold i, at Kommissionen har gjort sig skyldig i en ansvarspådragende undladelse, der har medført, at sagsøgeren ikke var i stand til inden den 31. marts 1983 at fremsætte anmodning til BEK om udtræden af den tyske ordning.