ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Rettens dom (Sjette Afdeling) af 29. marts 2012 – Kaltenbach & Voigt mod KHIM (3D eXam)

(Sag T-242/11)

»EF-varemærker — international registrering — begæring om territorial udstrækning af beskyttelsen — figurmærket 3D eXam — absolut registreringshindring — beskrivende karakter og manglende fornødent særpræg — artikel 7, stk. 1, litra b) og c), i forordning (EF) nr. 207/2009«

EF-varemærker — definition på og erhvervelse af et EF-varemærke — absolutte registreringshindringer — varemærker, der udelukkende består af tegn eller angivelser, der kan tjene til at betegne egenskaber ved varen [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 7, stk. 1, litra c)] (jf. præmis 24-26 og 28-31)

Angående

Påstand om annullation af afgørelse truffet den 1. marts 2011 af Andet Appelkammer ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (KHIM) (sag R 2361/2010-2) vedrørende en begæring om territorial udstrækning af international registrering af figurmærket 3D eXam til at omfatte Den Europæiske Union.

Konklusion

1) Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) frifindes.

2) Kaltenbach & Voigt GmbH betaler sagens omkostninger.

Rettens dom (Sjette Afdeling) af 29. marts 2012 – Kaltenbach & Voigt mod KHIM (3D eXam)

(Sag T-242/11)

»EF-varemærker — international registrering — begæring om territorial udstrækning af beskyttelsen — figurmærket 3D eXam — absolut registreringshindring — beskrivende karakter og manglende fornødent særpræg — artikel 7, stk. 1, litra b) og c), i forordning (EF) nr. 207/2009«

EF-varemærker — definition på og erhvervelse af et EF-varemærke — absolutte registreringshindringer — varemærker, der udelukkende består af tegn eller angivelser, der kan tjene til at betegne egenskaber ved varen [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 7, stk. 1, litra c)] (jf. præmis 24-26 og 28-31)

Angående

Påstand om annullation af afgørelse truffet den 1. marts 2011 af Andet Appelkammer ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (KHIM) (sag R 2361/2010-2) vedrørende en begæring om territorial udstrækning af international registrering af figurmærket 3D eXam til at omfatte Den Europæiske Union.

Konklusion

1) Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) frifindes.
Rettens dom (Første Afdeling) af 9. marts 2012 – EyeSense mod KHIM – Osypka Medical (ISENSE)

(Sag T-207/11)

»EF-varemærker — indsigelsessag — ansøgning om EF-ordmærket ISENSE — det ældre nationale ordmærke EyeSense — relativ registreringshindring — risiko for forveksling — lighed mellem tegnene — artikel 8, stk. 1, litra b), i forordning (EF) nr. 207/2009«

EF-varemærker — definition på og erhvervelse af et EF-varemærke — relative registreringshindringer — indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art — risiko for forveksling med det ældre varemærke [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 17, 18 og 42-47)

Angående

Påstand om annullation af afgørelse truffet den 4. februar 2011 af Fjerde Appelkammer ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (KHIM) (sag R 1098/2010-4) vedrørende en indsigelsessag mellem EyeSense AG og Osypka Medical GmbH.

Konklusion

1) Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) frifindes.

2) EyeSense AG betaler sagens omkostninger.

Rettens dom (Første Afdeling) af 9. marts 2012 – EyeSense mod KHIM – Osypka Medical (ISENSE)

(Sag T-207/11)

»EF-varemærker — indsigelsessag — ansøgning om EF-ordmærket ISENSE — det ældre nationale ordmærke EyeSense — relativ registreringshindring — risiko for forveksling — lighed mellem tegnene — artikel 8, stk. 1, litra b), i forordning (EF) nr. 207/2009«

EF-varemærker — definition på og erhvervelse af et EF-varemærke — relative registreringshindringer — indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art — risiko for forveksling med det ældre varemærke [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 17, 18 og 42-47)

Angående

Påstand om annullation af afgørelse truffet den 4. februar 2011 af Fjerde Appelkammer ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (KHIM) (sag R 1098/2010-4) vedrørende en indsigelsessag mellem EyeSense AG og Osypka Medical GmbH.

Konklusion

1) Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) frifindes.
Rettens dom (Fjerde Afdeling) af 7. februar 2012 – Run2Day Franchise mod KHIM – Runners Point (Run2)

(Sag T-64/11)

»EF-varemærker — indsigelsessag — ansøgning om EF-figurmærket Run2 — de ældre EF-ord- og figurmærker RUN2DAY — det ældre Benelux-figurmærke RUN2DATE — relativ registreringshindring — risiko for forveksling — lighed mellem tegnene — artikel 8, stk. 1, litra b), i forordning (EF) nr. 207/2009«

EF-varemærker — definition på og erhvervelse af et EF-varemærke — relative registreringshindringer — indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art — risiko for forveksling med det ældre varemærke [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 23 og 45-51)

Angående

Påstand om annullation af afgørelse truffet den 11. november 2010 af Første Appelkammer ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (KHIM) (sag R 349/2010-1) vedrørende en indsigelsessag mellem Run2Day Franchise BV og Runners Point Warenhandels GmbH.

Konklusion

1) Afgørelse truffet den 11. november 2010 af Første Appelkammer ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (sag R 349/2010-1) annulleres.

2) Harmoniseringskontoret og Runners Point Warenhandels GmbH bærer deres egne omkostninger og betaler Run2Day Franchise BV’s omkostninger.

Rettens dom (Fjerde Afdeling) af 7. februar 2012 – Run2Day Franchise mod KHIM – Runners Point (Run2)

(Sag T-64/11)

»EF-varemærker — indsigelsessag — ansøgning om EF-figurmærket Run2 — de ældre EF-ord- og figurmærker RUN2DAY — det ældre Benelux-figurmærke RUN2DATE — relativ registreringshindring — risiko for forveksling — lighed mellem tegnene — artikel 8, stk. 1, litra b), i forordning (EF) nr. 207/2009«

EF-varemærker — definition på og erhvervelse af et EF-varemærke — relative registreringshindringer — indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art — risiko for forveksling med det ældre varemærke [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 23 og 45-51)

Angående

Påstand om annullation af afgørelse truffet den 11. november 2010 af Første Appelkammer ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (KHIM) (sag R 349/2010-1) vedrørende en indsigelsessag mellem Run2Day Franchise BV og Runners Point Warenhandels GmbH.

Konklusion

1) Afgørelse truffet den 11. november 2010 af Første Appelkammer ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (sag R 349/2010-1) annulleres.
Restitutio in integrum er underlagt to betingelser, for det første, at parten skal have handlet med den efter omstændighederne fornødne omhu, og for det andet, at partens manglende overholdelse af fristen har haft som direkte følge, at en ret eller et retsmiddel er blevet fortabt. Forpligtelsen til at udvise omhu påhviler i første omgang varemærkeindehaveren. Hvis varemærkeindehaveren delegerer de administrative opgaver vedrørende fornyelsen af et varemærke, skal han således sørge for, at den udvalgte person tilbyder de nødvendige garantier, således at det kan antages, at de nævnte opgaver udføres korrekt. I øvrigt er den valgte person – ligesom varemærkeindehaveren – på grund af delegationen af disse opgaver underlagt den nævnte forpligtelse til at udvise omhu. Da denne person nemlig handler i indehaverens navn og for dennes regning, skal hans handlinger anses for at være foretaget af indehaveren.

Udtrykket »den efter omstændighederne fornødne omhu« i artikel 81, stk. 1, i forordning nr. 207/2009 om EF-varemærker kræver, at der indføres et internt kontrol- og overvågningssystem for frister, der – således som det er fastsat i retningslinjerne for Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) – generelt udelukker uforvarende overskridelser af disse. Det følger heraf, at alene usædvanlige – og som følge deraf efter erfaringen uforudsigelige – begivenheder kan give anledning til restitutio in integrum. Menneskelige fejl, der er begået under den tekniske administration af fornyelser, kan ikke anses for at være usædvanlige eller efter erfaringen uforudsigelige begivenheder.

I det tilfælde, hvor fornyelsen af varemærker er betroet en specialiseret virksomhed, som anvender et computersystem til påmindelse om frister, kræver den efter omstændighederne fornødne omhu bl.a., at dette system giver mulighed for at opdage og rette enhver forudsigelig fejl i computersystemets funktion. Imidlertid er »forvanskning« eller tab af data forudsigelige fejl, der kan optræde i alle computersystemer.

(jf. præmis 20, 24 og 26)
Det fremgår af artikel 42, stk. 2 og 3, i forordning nr. 207/2009 om EF-varemærker og af regel 22, stk. 3, i forordning nr. 2868/95 om gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 40/94, at spørgsmål vedrørende det bevis, som fremlægges til støtte for indsigelsen mod EF-varemærkets registrering, og spørgsmål vedrørende den territoriale udstrækning af brugen af varemærker er reguleret i de relevante bestemmelser i forordning nr. 207/2009, og at det er unødvendigt at henvise til en bestemmelse i medlemsstaternes nationale ret.

Den omstændighed, at ældre nationale eller internationale varemærker kan påberåbes til støtte for en indsigelse mod registreringen af EF-varemærker, indebærer ikke, at den nationale ret, som finder anvendelse på det ældre varemærke, som er påberåbt til støtte for indsigelsen, også er den relevante ret for så vidt angår en fællesskabsretlig indsigelsessag.

I mangel af relevante bestemmelser i forordning nr. 207/2009 eller i givet fald i direktiv 2008/95 om varemærker kan national ret ganske vist tjene som reference.

Dette er tilfældet for så vidt angår tidspunktet for registreringen af et ældre varemærke, som er påberåbt under en fællesskabsretlig indsigelsessag.

Dette er imidlertid ikke tilfældet for så vidt angår fastlæggelsen af det område, for hvilket brug af det ældre varemærke skal godtgøres. Dette spørgsmål reguleres på udtømmende vis af forordning nr. 207/2009, uden at det er nødvendigt at henvise til national ret.

I henhold til de ovenfor nævnte bestemmelser skal den reelle brug af et ældre varemærke godtgøres inden for Den Europæiske Union eller den berørte medlemsstat, uanset om der er tale om et EF-varemærke, et nationalt eller et internationalt varemærke.

(jf. præmis 26-31)
Hverken EUF-traktaten eller personalevedtægten for Den Europæiske Investeringsbank, som er vedtaget af Bankens bestyrelse; jf. artikel 29 i EIB’s forretningsorden, indeholder oplysninger om den søgsmålsfrist, der finder anvendelse på tvister mellem EIB og dens ansatte. At forlige på den ene side retten til en effektiv retsbeskyttelse, som er blandt EU-rettens almindelige principper, og som foreskriver, at borgerne skal have en tilstrækkelig frist til at vurdere lovligheden af den retsakt, der er bebyrdende for dem, og i givet fald til at udfærdige en stævning, og på den anden side kravet om retssikkerhed, som tilsiger, at retsakter udstedt af Unionens instanser efter udløbet af en vis frist bliver endelige, kræver, at tvister indbringes for Unionens retsinstanser inden for en rimelig frist.

En sådan modsætningsvis fortolkning af retspraksis er lovlig, eftersom enhver anden fortolkning af denne hverken ville være passende eller forenelig med de almindelige EU-retlige principper, der finder anvendelse. Kun en streng overholdelse af de processuelle regler, der fastsætter en præklusionsfrist, er i overensstemmelse med hensynet til retssikkerheden og nødvendigheden af at undgå enhver forskelsbehandling eller vilkårlighed i retsplejen. Det er, ved en analog anvendelse af den frist, der er fastsat i vedtægtens artikel 91, stk. 3, blevet fastslået, at en frist på tre måneder i princippet burde anses for at være rimelig for, at en ansat i Den Europæiske Investeringsbank kan anlægge et annullationssøgsmål til prøvelse af en akt hidrørende fra sidstnævnte, som er bebyrdende for ham. Det følger modsætningsvis af denne retspraksis, at ethvert søgsmål anlagt af en ansat i Banken efter udløbet af en frist på tre måneder, forlænget med den faste afstandsfrist på ti dage, i princippet skal anses for at være anlagt inden for en frist, som ikke er rimelig.

(jf. præmis 27)

Domstolen: 13. juni 1958, sag C-9/56, Meroni mod Den Høje Myndighed, Sml. 1954-1964, s. 55, org.ref.: Sml. s. 9, præmis 27; 22. september 2011, sag C-426/10 P, Bell & Ross mod KHIM, Sml. I, s. 8849, præmis 43, 54 og 55

Retten: 30. marts 2000, sag T-33/99, Méndez Pinedo mod ECB, Sml. Pers. I-A, s. 63, og II, s. 273, præmis 33 og 34; De Nicola mod EIB, præmis 107; D mod EIB, præmis 33 og den deri nævnte retspraksis
For korrekt at opfylde sin forpligtelse til at begrunde en retsakt, hvorved der foreskrives restriktive foranstaltninger over for personer, enheder eller organer, skal Rådet angive de faktiske og retlige omstændigheder, som udgør det retlige grundlag for disse foranstaltninger, samt de betragtninger, der har ført til, at foranstaltningerne er blevet truffet. Det følger heraf, at begrundelsen for en sådan retsakt i princippet ikke alene skal henvise til de lovfæstede betingelser for at anvende de restriktive foranstaltninger, men også til de specifikke og konkrete grunde til, at Rådet ved udøvelsen af sin vide skønsbeføjelse finder, at den berørte person bør være omfattet af sådanne foranstaltninger.

Navnlig – og for så vidt angår de foranstaltninger, der er truffet på grundlag af artikel 20, stk. 1, litra b), i afgørelse 2010/413 om restriktive foranstaltninger over for Iran og artikel 16, stk. 2, litra a), i forordning nr. 961/2010 om restriktive foranstaltninger over for Iran – vedrører de individuelle og specifikke grunde, som Rådet er forpligtet til at angive i henhold til artikel 24, stk. 3, i afgørelse 2010/413 og artikel 36, stk. 3, i forordning nr. 961/2010, opførelsen af de pågældende personer, enheder og organer på listerne over adressaterne for de restriktive foranstaltninger, dvs. efter omstændighederne involvering i, direkte tilknytning til eller støtte til nuklear spredning, eller, med hensyn til de enheder, som besiddes, kontrolleres eller handler på andres vegne eller efter andres anvisninger, de grunde, der har ført til at anse betingelsen om besiddelse, kontrol eller handelen på andres vegne og efter andres anvisninger for at være opfyldt.

En af Rådet vedtaget foranstaltning om indefrysning af pengemidler og økonomiske ressourcer kan således kun anses for at være tilstrækkeligt begrundet, når Rådet angiver de faktiske og retlige omstændigheder, der har ført Rådet til alt efter tilfældet at lægge til grund, at den pågældende person, den pågældende enhed eller det pågældende organ har været involveret i, har haft direkte tilknytning til eller har ydet støtte til nuklear spredning, eller at denne person, denne enhed eller dette organ var ejet, kontrolleret eller handlede på vegne af og efter anvisninger fra en person, en enhed eller et organ, der var involveret i, havde direkte tilknytning til eller ydede støtte til nuklear spredning.

(jf. præmis 66-69)
Når der er tale om en almengyldig retsakt, der ikke er rettet til en adressat, skal en afgørelse, der er truffet af Europa-Parlamentets præsidium, om ændring af regulativet om en (frivillig) supplerende pensionsordning for medlemmerne, som er indeholdt i bilag VII til regulativet om omkostningsgodtgørelser og andre godtgørelser til Europa-Parlamentets medlemmer, offentliggøres for at træde i kraft, og det er ikke nødvendigt at give en personlig meddelelse. Et grundlæggende princip i Unionens retsorden kræver nemlig, at en retsakt fra en offentlig myndighed ikke kan gøres gældende over for de retsundergivne, før disse har haft lejlighed til at gøre sig bekendt med den.

Idet der ikke er tale om en retsakt, der i henhold til artikel 254 EF skulle have været offentliggjort i EU-Tidende, bør enhver anden form for passende offentliggørelse anses for at være tilstrækkelig. I det omfang den nævnte afgørelse således udgør en intern retsakt i institutionen, bør det tillades, at denne bringes til de berørtes kendskab i henhold til de regler, der er fastsat inden for institutionen vedrørende sådanne foranstaltninger. Det skal i denne henseende tages i betragtning, at en offentliggørelse på Parlamentets intranet i overensstemmelse med Parlamentets praksis herfor er tilstrækkelig i forhold til de fungerende medlemmer. Derimod er en offentliggørelse på internettet nødvendig i forhold til de tidligere medlemmer, der ikke længere har adgang til Parlamentets intranet.

Imidlertid burde denne afgørelse som en almengyldig retsakt træde i kraft samtidigt for alle de retssubjekter, hvis juridiske situation berøres af den, både af hensyn til retssikkerheden og til ligebehandlingsprincippet. Retssubjekters mulighed for at gøre sig bekendt med en retsakt er en betingelse for, at den kan gøres gældende over for disse, og den dato, der skal fastsættes i denne henseende, er derfor den, hvor den sidste af de berørte retssubjekter fik mulighed for at gøre sig bekendt med retsakten.

(jf. præmis 32-34 og 37)
Fastlæggelsen og fortolkningen af de nationale retsregler, som er nødvendige for Unionens institutioners virksomhed, svarer for disse i princippet til en fastlæggelse af sagens sammenhæng og ikke til en retsanvendelse. De anvender nemlig udelukkende EU-retten. Selv om artikel 65, stk. 2, i forordning nr. 207/2009 om EF-varemærker skal fortolkes således, at de retsforskrifter, hvis tilsidesættelse eventuelt kan give anledning til et søgsmål ved Retten, kan være omfattet af såvel national ret som EU-retten, er det imidlertid kun EU-retten, som henhører under det retsområde, hvor princippet iura novit curia finder anvendelse, mens national ret henhører under et område med oplysningspligt og bevisbyrde, og hvis indhold i givet fald skal godtgøres gennem bevisførelse. Heraf følger, at det inden for rammerne af en procedure ved Unionens institutioner i princippet tilkommer den part, som påberåber sig national ret, at bevise, at denne nationale ret udgør støtte for den pågældendes påstande.

Det er korrekt, at Retten har modificeret dette princip, idet den har fastslået, at Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) ex officio og med de midler, som det finder hensigtsmæssige hertil, skal indhente oplysninger om den nationale lovgivning i den berørte medlemsstat, såfremt sådanne oplysninger er nødvendige for at bedømme betingelserne for anvendelsen af den pågældende registreringshindring, og navnlig, om de påberåbte faktiske omstændigheder er rigtige, og hvilken beviskraft de fremlagte dokumenter har. Det er imidlertid udelukkende i tilfælde af, at Harmoniseringskontoret allerede er i besiddelse af oplysninger om national ret, enten i form af påberåbelser for så vidt angår dens indhold, eller i form af beviser, hvis bevisværdi er blevet anfægtet, at det i givet fald er forpligtet til ex officio at indhente oplysninger om national ret.

(jf. præmis 35, 38, 39 og 41)
En ugyldighedsbegæring i henhold til artikel 56, stk. 1, litra a), i forordning nr. 207/2009 om EF-varemærker henhører ikke under retlige søgsmål, men derimod under en administrativ sag.

Artikel 56, stk. 1, litra a), i forordning nr. 207/2009 bestemmer, at begæringer om ugyldighed, der støttes på en absolut ugyldighedsgrund, kan fremsættes af enhver fysisk eller juridisk person eller af enhver sammenslutning, som er oprettet med henblik på at repræsentere fabrikanter, producenter, tjenesteydende virksomheder, handlende eller forbrugere, og som kan optræde som part i en retssag. Til gengæld begrænser samme forordnings artikel 56, stk. 1, litra b) og c), som vedrører begæringer om ugyldighed, der støttes på en relativ ugyldighedsgrund, retten til at indgive en sådan begæring til visse nærmere bestemte personer, der har en retlig interesse. Det følger således af bestemmelsens opbygning, at lovgiver har ønsket at begrænse den personkreds, der kan begære ugyldighed i det andet tilfælde, men ikke i det første.

Hvor de relative registreringshindringer beskytter interesser hos indehavere af visse ældre rettigheder, har de absolutte registreringshindringer til formål at beskytte den almene interesse, der ligger til grund for dem, hvilket er grunden til, at artikel 56, stk. 1, litra a), i forordning nr. 207/2009 ikke opstiller et krav om, at indgiveren af begæringen godtgør en retlig interesse.

(jf. præmis 16-18)
For at vurdere, om de omhandlede varer eller tjenesteydelser er af lignende art, er det i fast retspraksis fastslået, at der skal tages hensyn til alle relevante faktorer, der kendetegner forbindelsen mellem disse. Disse faktorer omfatter navnlig deres art, anvendelsesformål og benyttelse, samt om de konkurrerer med eller supplerer hinanden. Der kan endvidere tages hensyn til andre faktorer, såsom de berørte varers distributionskanaler.

De varer og tjenesteydelser, der supplerer hinanden, er dem, hvorimellem der er en tæt forbindelse i den forstand, at den ene er uundværlig eller vigtig for brugen af den anden, således at forbrugerne kan antage, at ansvaret for fremstillingen af disse varer eller for leveringen af disse tjenesteydelser påhviler den samme virksomhed. Med henblik på vurderingen af varerne og tjenesteydelsernes indbyrdes supplerende karakter bør der således slutteligt tages hensyn til den nævnte kundekreds’ opfattelse af betydningen af en vare eller en tjenesteydelse for brugen af en anden vare eller tjenesteydelse.

Varernes og tjenesteydelsernes indbyrdes supplerende karakter i forbindelse med spørgsmålet om en risiko for forveksling skal således ikke vurderes på grundlag af, om der for den nævnte kundekreds er en sammenhæng mellem de omhandlede varer og tjenesteydelser for så vidt angår deres art, brug og distributionskanaler, men på grundlag af, om der er en tæt forbindelse mellem disse varer og tjenesteydelser, dvs. om den ene er uundværlig eller vigtig for brugen af den anden, således at kundekredsen kunne antage, at ansvaret for fremstillingen af disse varer eller for leveringen af disse tjenesteydelser påhviler den samme virksomhed.

Den omstændighed, at brugen af en vare eller tjenesteydelse ikke har sammenhæng med brugen af en anden vare eller tjenesteydelse, indebærer ikke i alle tilfælde, at brugen af den ene ikke er vigtig eller uundværlig for brugen af den anden.

(jf. præmis 21, 22, 36 og 38)