Sag T-450/05

Automobiles Peugeot SA og Peugeot Nederland NV

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Konkurrence — aftaler — forhandling af motorkøretøjer — beslutning, der fastslår en overtrædelse af artikel 81 EF — begrænsning af paralleleksport fra Nederlandene — afregningssystem for forhandlerne og pres — aftale, der har til formål at begrænse konkurrencen — bøder — overtrædelsens grovhed og varighed«

Rettens dom (Femte Afdeling) af 9. juli 2009 II ‐ 2539

Sammendrag af dom

For at falde ind under forbuddet i artikel 81, stk. 1, EF skal en aftale have »til formål eller til følge at hindre, begrænse eller fordreje konkurrencen inden for fællesmarkedet«. Det alternative forhold i denne betingelse — hvilket ses af bindeordet »eller« — medfører, at det er nødvendigt først og fremmest at tage aftalens egentlige formål i betragtning, hvorved der må tages hensyn til den økonomiske sammenhæng, hvori den skal gælde. Ved vurderingen af, om en aftale er forbudt i medfør af artikel 81, stk.1, EF, er det således ikke nødvendigt at tage hensyn til dens konkrete virkninger, når det fremgår, at aftalen har til formål at hindre, begrænse eller fordreje konkurrencen inden for det fælles marked. Hvis en analyse af bestemmelserne i den pågældende aftale imidlertid ikke med tilstrækkelig klarhed viser, at konkurrencen vil lide skade, må der foretages en undersøgelse af dens virkninger, og for at den kan anses for forbudt, må der foreligge omstændigheder, der tilsammen viser, at konkurrencen faktisk er blevet hindret eller mærkbart indskrænket eller fordrejet. Sondringen mellem »overtrædelser med konkurrencebegrænsende formål« og »overtrædelser med konkurrencebegrænsende virkning« skyldes den omstændighed, at visse former for hemmelige aftaler mellem virksomheder i sagens natur kan betragtes som skadelige for de normale konkurrencevilkår. (jf. præmis 43-45 og 257)

En aftale vedrørende distribution har et restriktivt formål i artikel 81 EF’s forstand, hvis den klart udtrykker, at der har foreligget en vilje til at behandle eksportsalg på en mindre gunstig måde end indenlandske salg, og således fører til en opdeling af det relevante marked. Et sådant formål kan ikke kun nås gennem direkte eksportrestriktioner, men ligeledes gennem indirekte foranstaltninger, såsom en leverandør af motorkøretøjers indførelse i forbindelse med forhandlingsaftaler af en foranstaltning, der udelukker eksportsalg fra et bonussystem i forhold til forhandlere, idet de påvirker de økonomiske vilkår for disse transaktioner. (jf. præmis 46 og 47)

Begrebet aftale med konkurrencebegrænsende formål finder anvendelse uafhængigt af, at det eventuelt forholder sig således, at aftaleparterne ikke har haft til hensigt at begrænse konkurrencen og end ikke var bevidst om en sådan begrænsning. Beviset for hensigten om at begrænse konkurrencen er således ikke et forhold, der er nødvendigt ved fastlæggelsen af, hvorvidt en aftale har en sådan begrænsning til formål. (jf. præmis 55)

En aftale kan antages at have et restriktivt formål, selv om den ikke udelukkende har til formål at begrænse konkurrencen, men ligeledes forfølger andre, lovlige mål. (jf. præmis 56)

Det er tilstrækkeligt, for at der foreligger en aftale som omhandlet i artikel 81, stk. 1, EF, at de pågældende virksomheder har udtrykt deres fælles vilje til at indrette deres adfærd på markedet på en bestemt måde. For så vidt angår den måde, hvorpå denne fælles vilje kommer til udtryk, er det tilstrækkeligt, at en bestemmelse er udtryk for parternes vilje til at indrette deres adfærd på markedet efter den pågældende bestemmelse. Det følger heraf, at aftalebegrebet i artikel 81, stk. 1, EF’s forstand, således som dette fortolkes i retspraksis, forudsætter, at mindst to parter har en samstemmende vilje, hvorved det ikke er afgørende, i hvilken form denne manifesterer sig, forudsat at den udgør en korrekt afspejling af parternes vilje. (jf. præmis 168-170)

Når en virksomheds beslutning udgør en ensidig adfærd fra dennes side, falder beslutningen uden for det forbud, som er udtrykt i artikel 81, stk. 1, EF. Under visse forhold kan de foranstaltninger, som en virksomhed har truffet eller tilsyneladende påbudt ensidigt som led i sin faste forretningsforbindelse med sine forhandlere, dog anses for at udgøre en aftale i artikel 81, stk. 1, EF’s forstand. Der bør således sondres mellem de tilfælde, hvor en virksomhed har truffet en egentlig ensidig foranstaltning, dvs. uden en anden virksomheds udtrykkelige eller stiltiende medvirken, og de tilfælde, hvor foranstaltningens ensidige karakter kun er tilsyneladende. De førstnævnte tilfælde falder ikke ind under artikel 81, stk. 1, EF, hvorimod de sidstnævnte må anses for at vise, at der foreligger en aftale mellem virksomheder, og de kan således falde ind under denne artikels anvendelsesområde. Det gælder navnlig konkurrencebegrænsende praksis og foranstaltninger, som en fabrikant tilsyneladende vedtager ensidigt som led i sin forretningsforbindelse med sine sælgere, men som dog opnår disses, i det mindste stiltiende, samtykke. Kommissionen er ikke berettiget til at lægge til grund, at den tilsyneladende ensidige adfærd, som en fabrikant følger i sin forretningsforbindelse med sine sælgere, reelt udgør en aftale mellem virksomheder i artikel 81, stk. 1, EF’s forstand, medmindre den godtgør, at der foreligger et udtrykkeligt eller stiltiende samtykke fra de andre medkontrahenter til fabrikantens handlemåde Det påhviler Kommissionen at fremlægge beviser, der er tilstrækkeligt præcise og samstemmende i denne forbindelse. (jf. præmis 171-175)

Det påhviler den part eller myndighed, der gør en tilsidesættelse af konkurrencereglerne gældende, at føre bevis herfor ved på tilstrækkelig måde at føre bevis for de faktiske omstændigheder, der udgør en sådan overtrædelse, og det påhviler den virksomhed, der påberåber sig retten til at bestride, at der foreligger en overtrædelse, at føre bevis for, at betingelserne for at gøre en sådan indsigelse gældende, er opfyldt, således at myndigheden herefter må anvende andre beviser. Overtrædelsens varighed udgør en integreret del af overtrædelsesbegrebet i henhold til artikel 81, stk. 1, EF, som det først og fremmest påhviler Kommissionen at føre bevis for. I denne henseende er det i henhold til retspraksis et krav, at i mangel af beviser, der gør det muligt at foretage en direkte fastlæggelse af en overtrædelses varighed, skal Kommissionen i det mindste støtte sig på beviser, der vedrører faktiske omstændigheder, som tidsmæssigt ligger indbyrdes så nær, at det med rimelighed kan medgives, at denne overtrædelse er forløbet uafbrudt mellem to specifikke datoer. (jf. præmis 219 og 220)

Der tilkommer Kommissionen et skøn ved fastsættelsen af den enkelte bøde for overtrædelse af Fællesskabets konkurrenceregler. Dens vurdering skal imidlertid udøves under overholdelse af fællesskabsretten, som ikke alene udgøres af traktatens bestemmelser, men også omfatter almindelige retsprincipper. Vurderingen af, om den pålagte bøde står i forhold til overtrædelsens grovhed og varighed, hvilke kriterier tidligere fandtes i artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og fremover i artikel 23, stk. 3, i forordning nr. 1/2003, er omfattet af den fulde prøvelsesret, som er tillagt Retten i medfør af samme forordnings artikel 31. (jf. præmis 273 og 275)

Ved fastsættelsen af en overtrædelses grovhed tages der hensyn til mange elementer, herunder sagens særlige omstændigheder, dens sammenhæng og bødernes afskrækkende virkning. Den omstændighed, at virksomhederne søger, uden at gå så langt som til at udtrykke et formelt forbud mod at eksportere, at modsætte sig så meget som muligt paralleleksport fra deres handelspartnere gennem et afregningssystem og pres, udgør en overtrædelse, som kan kvalificeres som meget alvorlig. Et initiativ, der således tager sigte på opdeling af det indre marked, er ifølge sin art lige så alvorlig og forkastelig som et forbud mod at eksportere. En sådan modstand udgør, helt ligesom et forbud, en åbenbar overtrædelse af konkurrencereglerne. Den er egnet til at modvirke de mest grundlæggende virkninger af Det Europæiske Fællesskab og i særdeleshed gennemførelsen af det indre marked. En sådan overtrædelse har med hensyn til sin art en særligt markeret grov karakter, for det første fordi afregningssystemet blev stadfæstet under særligt skjulte former, i en sammenhæng, hvor Kommissionens tidligere beslutningspraksis og den faste retspraksis vedrørende parallelimport, specielt inden for den pågældende sektor, udgjorde en klar advarsel om et sådant systems ulovlighed, og for det andet fordi systemets ophavsmænd er medlemmer af en stor industrikoncern, der har en væsentlig stilling på de omhandlede markeder, og at de rådede over juridiske tjenester, som fuldt ud var i stand til at måle den konkurrencebegrænsende karakter af den pågældende adfærd. (jf. præmis 274, 281, 284, 285 og 290)