ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Ifølge samme forordnings artikel 11 medfører enhver forsinkelse med krediteringen af den i samme forordnings artikel 9, stk. 1, omhandlede konto, at den pågældende medlemsstat skal betale en rente for hele forsinkelsesperioden. De pågældende renter kan kræves betalt uanset grunden til den forsinkede kreditering af Kommissionens konto.

Ifølge artikel 2 i forordning nr. 1552/89 om gennemførelse af afgørelse 88/376 om ordningen for Fællesskabernes egne indtægter foreligger der en fordring fra Fællesskabet på egne indtægter, så snart medlemsstatens kompetente tjenestegren har meddelt debitor det skyldige beløb. Meddelelsen til debitor skal afgives, så snart de kompetente toldmyndigheder er i stand til at beregne afgiftsbeløbet vedrørende en toldskyld og fastslå, hvem der er debitor.

Artikel 379, stk. 1, i forordning nr. 2454/93 om visse gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 2913/92 om indførelse af en EF-toldkodeks skal forstås ud fra afgangsstedets synsvinkel, således at afgangsstedet, hvis det ikke er blevet underrettet om, at forsendelsen er blevet frembudt ved bestemmelsesstedet inden udløbet af fristen, i henhold til gennemførelsesforordningens artikel 348, stk. 1, skal anse varerne for ikke at være blevet frembudt. En anden fortolkning af nævnte artikel 379, stk. 1, ville bevirke, at proceduren for godtgørelse af forsendelsens forskriftsmæssige gennemførelse i henhold til bestemmelsens stk. 2 mister sin betydning.

Det følger heraf, at konsekvenserne af, at afgangsstedet ikke er blevet underrettet om, at varerne er blevet frembudt ved bestemmelsesstedet, er de samme, som hvis forsendelsen ikke er blevet frembudt ved bestemmelsesstedet. Ved udløbet af den af afgangsstedet fastsatte frist formodes toldskylden at være opstået, og den hovedforpligtede formodes at være skyldner herfor. Denne formodning kan imidlertid afkræftes. Hvis det senere viser sig, at forsendelsen er forløbet forskriftsmæssigt, kan den hovedforpligtede følgelig opnå tilbagebetaling af de betalte beløb.

Inden for rammerne af forsendelser på grundlag af TIR-carneter skal der ligeledes antages at være en formodning for, at toldskylden består, hvis toldmyndighederne ikke ved udløbet af den fastsatte frist for varernes frembydelse har modtaget noget dokument vedrørende gennemførelsen af de pågældende forsendelser fra bestemmelsestoldstedet.

(jf. præmis 76-80, 88 og 90)
Den afgift, der er fastsat i bilag A, kapitel 1, punkt 4, litra b), i direktiv 85/73 om finansiering af veterinærundersøgelse og -kontrol som omhandlet i direktiv 89/662, 90/425, 90/675 og 91/496, som ændret ved direktiv 97/79, må dels ikke overstige de udgifter til undersøgelse og kontrol, der faktisk er afholdt, og skal dels tage hensyn til samtlige disse udgifter, uden at visse af dem kan udelukkes. Afgiften kan således ikke have form af en »fast« afgift, eftersom det netop er selve kernen i en fast afgift, at den i bestemte tilfælde overstiger de faktiske udgifter, der er forbundet med de foranstaltninger, som den skal finansiere, og at den i andre tilfælde er lavere end disse udgifter.

Den omstændighed, at en afgift, som opkræves i medfør af den nævnte bestemmelse, er sammensat af forskellige omkostningselementer, er derimod ikke i sig selv af en sådan karakter, at afgiften er uforenelig med denne bestemmelse.

Formålet om gennemsigtighed er ikke til hinder for opkrævningen af en sådan afgift, på betingelse af at de forskellige elementer, som den er sammensat af, fremstår på en klar og udtrykkelig måde, der gør det muligt for debitor at kende den nøjagtige sammensætning af den samlede afgift.

For så vidt en sådan afgift ikke omfatter andre omkostningselementer end dem, der er foreskrevet i fællesskabslovgivningen, og ikke overstiger de faktisk påløbne omkostninger, kan afgiften desuden ikke ændre formålet med direktiv 85/73 om bekæmpelse af konkurrencefordrejninger.

(jf. præmis 32, 37, 41 og 43)
Bilag A, kapitel I, punkt 4, litra b), i direktiv 85/73 skal fortolkes således, at en medlemsstat ikke er forpligtet til at overholde den i punkt 1 og punkt 2, litra a), i samme kapitel fastsatte afgiftsstruktur og kan opkræve en afgift, hvis sats varierer efter størrelsen af virksomheden og antallet af slagtede dyr pr. dyreart, når det er godtgjort, at disse faktorer har haft en konkret indvirkning på de faktisk påløbne omkostninger ved udførelsen af den veterinærundersøgelse og -kontrol, der er foreskrevet i de relevante fællesskabsbestemmelser.

Bilag A, kapitel I, punkt 4, litra a), i direktiv 85/73 om finansiering af veterinærundersøgelse og -kontrol som omhandlet i direktiv 89/662, 90/425, 90/675 og 91/496, som ændret og kodificeret ved direktiv 96/43, skal fortolkes således, at det ikke tillader medlemsstaterne at fravige den i dette bilag A, kapitel I, punkt 1 og punkt 2, litra a), fastsatte afgiftsstruktur og opkræve en afgift, hvis sats varierer efter størrelsen af virksomheden, og som fastsættes degressivt efter antallet af slagtede dyr pr. dyreart.

Bilag A, kapitel I, punkt 4, litra a), i direktiv 85/73 om finansiering af veterinærundersøgelse og -kontrol som omhandlet i direktiv 89/662, 90/425, 90/675 og 91/496, som ændret og kodificeret ved direktiv 96/43, skal fortolkes således, at en medlemsstat ved undersøgelser af dyr, der slagtes uden for almindelige slagtetider på ejerens foranledning, kan opkræve et »procenttillæg«, der tillægges den afgift, der sædvanligvis opkræves for undersøgelserne af dyrene, hvis denne forhøjelse repræsenterer en fast værdi, som svarer til de supplerende omkostninger, der skal dækkes.

Bilag A, kapitel I, punkt 4, litra b), i direktiv 85/73 skal fortolkes således, at en medlemsstat ved undersøgelser af dyr, der slagtes uden for almindelige slagtetider på ejerens foranledning, kan opkræve et »procenttillæg«, der tillægges den afgift, der sædvanligvis opkræves for undersøgelserne af dyrene, hvis denne forhøjelse svarer til de supplerende faktisk påløbne omkostninger.

(jf. præmis 37 og domskonkl. 2)
Domstolens dom (Syvende Afdeling) af 7. maj 2009 — Kommissionen mod Spanien

(Sag C-516/07)

»Traktatbrud — direktiv 2000/60/EF — fastlæggelse af en ramme for Fællesskabets vandpolitiske foranstaltninger — fastlæggelse af de ansvarlige myndigheder for hvert vandområdedistrikt«

1. Miljø — Fællesskabets vandpolitiske foranstaltninger — direktiv 2000/60 (Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/60, art. 2, punkt 15, og art. 3, stk. 2, 7 og 8) (jf. præmis 31, 32, 39, 43, 48, 54, 62 og 64)

2. Traktatbrudssøgsmål — Domstolens prøvelse af søgsmålsgrundlaget — relevante forhold — forholdene ved udløbet af den i den begrundede udtalelse fastsatte frist (art. 226 EF) (jf. præmis 36, 49, 56 og 61)

Angående

Traktatbrud — manglende vedtagelse inden for den fastsatte frist af de bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme artikel 3, stk. 2, 7 og 8, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/60/EF af 23. oktober 2000 om fastlæggelse af en ramme for Fællesskabets vandpolitiske foranstaltninger (EFT L 327, s. 1).

Konklusion

1) Kongeriget Spanien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 3, stk. 2, 7 og 8, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/60/EF af 23. oktober 2000 om fastlæggelse af en ramme for Fællesskabets vandpolitiske foranstaltninger, idet det ikke har udpeget de ansvarlige myndigheder for anvendelse af direktivets bestemmelser i de selvstyrende regioner Galicien, Baskerlandet, Andalusien, Balearerne og De Kanariske Øer.

2) Kongeriget Spanien betaler sagens omkostninger.

Domstolens dom (Syvende Afdeling) af 7. maj 2009 — Kommissionen mod Spanien

(Sag C-516/07)

»Traktatbrud — direktiv 2000/60/EF — fastlæggelse af en ramme for Fællesskabets vandpolitiske foranstaltninger — fastlæggelse af de ansvarlige myndigheder for hvert vandområdedistrikt«

1. Miljø — Fællesskabets vandpolitiske foranstaltninger — direktiv 2000/60 (Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/60, art. 2, punkt 15, og art. 3, stk. 2, 7 og 8) (jf. præmis 31, 32, 39, 43, 48, 54, 62 og 64)

2. Traktatbrudssøgsmål — Domstolens prøvelse af søgsmålsgrundlaget — relevante forhold — forholdene ved udløbet af den i den begrundede udtalelse fastsatte frist (art. 226 EF) (jf. præmis 36, 49, 56 og 61)

Angående

Traktatbrud — manglende vedtagelse inden for den fastsatte frist af de bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme artikel 3, stk. 2, 7 og 8, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/60/EF af 23. oktober 2000 om fastlæggelse af en ramme for Fællesskabets vandpolitiske foranstaltninger (EFT L 327, s. 1).

Konklusion

1) Kongeriget Spanien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 3, stk. 2, 7 og 8, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/60/EF af 23. oktober 2000 om fastlæggelse af en ramme for Fællesskabets vandpolitiske foranstaltninger, idet det ikke har udpeget de ansvarlige myndigheder for anvendelse af direktivets bestemmelser i de selvstyrende regioner Galicien, Baskerlandet, Andalusien, Balearerne og De Kanariske Øer.
Sag C-553/07

College van burgemeester en wethouders van Rotterdam

mod

M. E. E. Rijkeboer

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Raad van State)

»Beskyttelse af fysiske personer i forbindelse med behandling af personoplysninger — direktiv 95/46/EF — beskyttelse af privatlivets fred — slettelse af oplysninger — adgang til oplysninger og information om, hvem der modtager oplysningerne — frist for udøvelse af adgangen hertil«

Forslag til afgørelse fra generaladvokat D. Ruiz-Jarabo Colomer fremsat den 22. december 2008 I ‐ 3891

Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 7. maj 2009 I ‐ 3919

Sammendrag af dom

Tilnærmelse af lovgivningerne – beskyttelse af fysiske personer i forbindelse med behandling af personoplysninger – direktiv 95/46

[Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 95/46, art. 12, litra a)]

Retten til respekt for privatlivets fred, der er fastsat i artikel 1, stk. 1, i direktiv 95/46 om beskyttelse af fysiske personer i forbindelse med behandlingen af personoplysninger og om fri udveksling af sådanne oplysninger, indebærer, at den registrerede skal kunne have sikkerhed for, at hans personoplysninger behandles korrekt og lovligt, dvs. navnlig, at basisoplysningerne om den pågældende er korrekte og videregives til nogen, som er berettiget til at modtage dem. Som det udtales i direktivets 41. betragtning, skal den registrerede have ret til indsigt i de oplysninger om ham selv, som gøres til genstand for behandling, for at kunne foretage den nødvendige efterprøvelse heraf.

Ifølge artikel 12, litra a), i direktiv 95/46 er medlemsstaterne forpligtet til at fastsætte bestemmelser om retten til at modtage information vedrørende modtagerne eller kategorierne af modtagere af oplysninger og om indholdet af den videregivne information ikke blot hvad angår nutiden, men også hvad angår fortiden. Det tilkommer medlemsstaterne at fastsætte en frist for opbevaringen af denne information og om en tilsvarende adgang hertil, som udgør en rimelig afvejning mellem, på den ene side, hensynet til den registreredes interesse i beskyttelse af hans privatliv bl.a. i kraft af de aktionsmuligheder og retsmidler, som er fastsat i direktivet, og, på den anden side, hensynet til den byrde, som forpligtelsen til at opbevare denne information udgør for den registeransvarlige.

En lovgivning, som begrænser perioden for opbevaring af information om modtagerne eller kategorierne af modtagere af oplysninger og indholdet af de videregivne oplysninger til et år og begrænser adgangen til denne information til samme periode, selv om basisoplysningerne opbevares i meget længere tid, udgør ikke en rimelig afvejning af de pågældende interesser og forpligtelser, medmindre det godtgøres, at en længere opbevaring af denne information vil udgøre en uforholdsmæssig stor byrde for den registeransvarlige. Det tilkommer den nationale ret at foretage de nødvendige efterprøvelser.

(jf. præmis 49 og 70 samt domskonkl.)
Forordning nr. 1191/69 om medlemsstaternes fremgangsmåde med hensyn til de med begrebet offentlig tjeneste forbundne forpligtelser inden for sektoren for transporter med jernbane, ad landeveje og sejlbare vandveje, som ændret ved forordning nr. 1893/91, skal fortolkes således, at den tillader medlemsstaterne at pålægge en offentlig virksomhed, som skal sikre den offentlige passagerbefordring i en kommune, forpligtelser til offentlig tjeneste, og at det følger af forordningen, at der for de byrder, der følger af sådanne forpligtelser, kan tildeles en kompensation fastsat i overensstemmelse med forordningens bestemmelser.

Da kompensationsforpligtelsen i henhold til forordning nr. 1191/69 nødvendigvis er forbundet med udførelsen af forpligtelser til offentlig tjeneste, kan en virksomhed, der må anses for at tilbyde offentlig passagerbefordring i en kommune, uden at den er pålagt nogen forpligtelse til offentlig tjeneste, ikke drage fordel af en sådan kompensation.

(jf. præmis 20 og 21 samt domskonkl. 1)
Begrebet »det offentlige postvæsen« i artikel 13, punkt A, stk. 1, litra a), i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter skal fortolkes således, at det omfatter offentlige eller private virksomheder, der forpligter sig til helt eller delvist at opfylde postbefordringspligten i en medlemsstat, således som denne pligt er defineret i artikel 3 i direktiv 97/67 om fælles regler for udvikling af Fællesskabets indre marked for posttjenester og forbedring af disse tjenesters kvalitet, som ændret ved direktiv 2002/39.

For at være omfattet af ordlyden af sjette direktivs artikel 13, punkt A, stk. 1, litra a), skal de tjenesteydelser, der fritages, for det første præsteres af en instans, der kan betegnes som en del af »det offentlige postvæsen« i begrebets organisatoriske forstand. Den omstændighed, at artikel 132, stk. 1, litra a), i direktiv 2006/112 om det fælles merværdiafgiftssystem er affattet på nøjagtigt samme måde som sjette direktivs artikel 13, punkt A, stk. 1, litra a), viser, at den fritagelse, der er fastsat i sidstnævnte bestemmelse, opretholdes som hidtil, uanset liberaliseringen af postsektoren. Det følger heraf, at fritagelsen i sjette direktivs artikel 13, punkt A, stk. 1, litra a), ikke kan fortolkes således, at den i det væsentlige gælder for postbefordringstjenester, som er forbeholdt i henhold til artikel 7 i direktiv 97/67, uanset hvem der yder de pågældende tjenester.

For det andet skal fritagelserne i henhold til sjette direktivs artikel 13, punkt A, være til fordel for visse former for virksomhed af almen interesse. På postbefordringsområdet har dette almene formål karakter af et mere specifikt formål om at tilbyde billig postbefordring, der opfylder befolkningens væsentlige behov. På fællesskabsrettens nuværende udviklingstrin er dette formål i det væsentlige sammenfaldende med formålet med direktiv 97/67, dvs. at tilbyde almen postbefordring. I henhold til dette direktivs artikel 3, stk. 1, betyder befordringspligten, at brugerne til enhver tid har adgang til et udbud af posttjenester af nærmere fastlagt kvalitet til priser, der er overkommelige for alle brugere. Selv om direktiv 97/67 ikke som sådan kan danne grundlag for fortolkningen af sjette direktivs artikel 13, punkt A, stk. 1, litra a), der er udstedt med en anden hjemmel end direktiv 97/67, udgør sidstnævnte direktiv derfor ikke desto mindre en nyttig referenceramme ved fortolkningen af begrebet »det offentlige postvæsen« i denne bestemmelses forstand.

(jf. præmis 27-30, 32-36 og 40 samt domskonkl. 1)
Gennem en sådan ordning indføres der nemlig en særlig ordning for importerede bøger, der bevirker, at varer fra andre medlemsstater behandles mindre gunstigt, og at konkurrenceevnen for importører af bøger begrænses i forhold til deres direkte konkurrenter. Disse importører, såvel som udenlandske forlag, er således forhindrede i at fastsætte mindstepriser efter importmarkedets kendetegn, til forskel fra forlagene i denne medlemsstat, der frit kan fastsætte sådanne mindstepriser for detailsalg af deres varer på det indenlandske marked.

En national ordning, som forbyder importører af bøger at fastsætte en pris, der er lavere end den detailpris, som forlaget har fastsat eller anbefalet i forlagets hjemstat, og som samtidig giver det indenlandske forlag mulighed for frit at fastsætte en mindstepris, udgør »en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ indførselsrestriktion« i artikel 28 EF’s forstand.

En national ordning, som forbyder importører af bøger at fastsætte en pris, der er lavere end den detailpris, som forlaget har fastsat eller anbefalet i forlagets hjemstat, og som samtidig giver det indenlandske forlag mulighed for frit at fastsætte en sådan mindstepris, kan ikke begrundes i henhold til artikel 30 EF og 151 EF eller i henhold til tvingende almene hensyn.

Beskyttelsen af den kulturelle mangfoldighed som et alment formål kan ikke anses for værende omfattet af »beskyttelse af nationale skatte af kunstnerisk, historisk eller arkæologisk værdi« som omhandlet i artikel 30 EF. Artikel 151 EF, der vedrører Det Europæiske Fællesskabs virke på det kulturelle område, kan heller ikke påberåbes som en bestemmelse, hvormed der i fællesskabsretten indføres en begrundelse for enhver national foranstaltning på området, der kan hindre samhandelen i Fællesskabet.

Derimod kan beskyttelsen af bøger som et kulturgode anses for at udgøre et tvingende offentligt hensyn, der kan begrunde nationale foranstaltninger, der hindrer de frie varebevægelser, under forudsætning af, at sådanne foranstaltninger er egnede til at nå formålet, og ikke går ud over, hvad der er nødvendigt for at opfylde dette formål.

Formålet med beskyttelsen af bøger som et kulturgode kan i denne forbindelse opnås gennem foranstaltninger, der er mindre indgribende for importøren, f.eks. ved at give sidstnævnte eller det udenlandske forlag ret til at fastsætte en detailpris for importmarkedet, som tager hensyn til dette markeds kendetegn.

(jf. præmis 32-36 og domskonkl. 2)
1)

Kongeriget Belgien har tilsidesat de forpligtelser, der påhviler den i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/17/EF af 31. marts 2004 om samordning af fremgangsmåderne ved indgåelse af kontrakter inden for vand- og energiforsyning, transport samt posttjenester, — idet det ikke har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for en fuldstændig og korrekt gennemførelse af artikel 1, stk. 2, litra b), og artikel 1, stk. 2, litra c), andet afsnit, og artikel 1, stk. 2, litra d), artikel 13, stk. 2, artikel 14, stk. 4, artikel 17, stk. 10, litra a) og c), artikel 34, stk. 8, artikel 36, stk. 2, artikel 39, stk. 2, artikel 45, stk. 1, og artikel 45, stk. 3, litra a) og c), artikel 48, stk. 1-4, og artikel 48, stk. 6, litra c), artikel 49, stk. 2, andet led, og artikel 49, stk. 3-5, artikel 50, stk. 1, første afsnit, litra c), artikel 52, stk. 1, artikel 57, stk. 1, andet afsnit, litra d) og e), og artikel 57, stk. 3, første punktum, samt artikel 65, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/17/EF af 31. marts 2004 om samordning af fremgangsmåderne ved indgåelse af kontrakter inden for vand- og energiforsyning, transport samt posttjenester — idet det ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme artikel 9, artikel 34, stk. 2, artikel 52, stk. 3, og artikel 57, stk. 3, andet punktum, i direktiv 2004/17.
Det påhviler Kommissionen at fastlægge og gennemføre den fælles konkurrencepolitik, og den råder i denne forbindelse over en skønsbeføjelse ved behandlingen af de til den indgivne klager. Kommissionen kan lovligt anvende fællesskabsinteressen som grundlag for at fastsætte prioritetsrækkefølgen for de klager, den behandler. Kommissionen skal i den forbindelse i hvert enkelt tilfælde vurdere, hvor grove de påståede indgreb i konkurrencen er, og om de fortsat har virkninger. Denne forpligtelse indebærer bl.a., at Kommissionen skal tage hensyn til varigheden og omfanget af de påståede overtrædelser og deres indvirkning på konkurrencesituationen i Fællesskabet.

Såfremt det konkluderes, at samhandelen inden for Fællesskabet er påvirket, er det således Kommissionen og ikke de nationale konkurrencemyndigheder, som skal behandle en klage om tilsidesættelse af artikel 81 EF og 82 EF, forudsat at der foreligger den fornødne fællesskabsinteresse. Denne interesse kan navnlig tænkes at foreligge, når den påtalte overtrædelse kan medføre alvorlige forstyrrelser på fællesmarkedet.

(jf. præmis 31, 53 og 54)
En sådan forpligtelse til at afholde sig fra at træffe foranstaltninger gælder for samtlige myndigheder i de berørte medlemsstater, herunder de nationale retter. Heraf følger, at medlemsstaternes retter fra tidspunktet for direktivets ikrafttræden i videst muligt omfang skal afholde sig fra at fortolke national ret således, at det mål, som direktivet tilstræber, bringes i alvorlig fare efter udløbet af gennemførelsesfristen.

De medlemsstater, som er adressater for et direktiv, skal, mens fristen for dets gennemførelse løber, afholde sig fra at træffe foranstaltninger, der kan bringe virkeliggørelsen af det i direktivet foreskrevne resultat i alvorlig fare.

Direktiv 2005/29 om virksomheders urimelige handelspraksis over for forbrugerne på det indre marked og om ændring af direktiv 84/450, 97/7, 98/27 og 2002/65 og forordning nr. 2006/2004 skal fortolkes således, at det er til hinder for en national bestemmelse, som, bortset fra visse undtagelser og uden at tage hensyn til særlige omstændigheder i hver enkelt sag, således generelt og forebyggende forbyder enhver tilgift, der ydes af en sælger til en forbruger.

Denne lovgivning indfører nemlig et forbud mod tilgift, selv om sådanne former for praksis ikke er omfattet af bilag I til direktivet, et bilag, som på udtømmende vis opregner de eneste former for handelspraksis, som under alle omstændigheder er forbudte, og som derfor ikke skal vurderes i hvert enkelt tilfælde. Herved vil den pågældende regel komme i strid med indholdet af direktivets artikel 4, som udtrykkeligt forbyder medlemsstaterne at opretholde eller vedtage mere restriktive nationale foranstaltninger, selv når sådanne foranstaltninger har til formål at sikre et højere forbrugerbeskyttelsesniveau.

(jf. præmis 60, 61, 63 og 68 samt domskonkl.)