ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
DA Den Europæiske Unions Tidende C 392/42

Sag anlagt den 4. august 2016 — Šroubárna Ždánice mod Rådet

(Sag T-442/16)

(2016/C 392/55)

Processprog: tjekkisk

Parter

Sagsøger: Šroubárna Ždánice a.s. (Kyjov, Den Tjekkiske Republik) (ved advokat M. Osladil)

Sagsøgt: Rådet for Den Europæiske Union

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Den Europæiske Union er forpligtet til at betale sagsøgeren et beløb på CZK 75 502 534 som skadeserstatning.

— Den Europæiske Union tilpligtes at betale sagsøgerens sagsomkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Til støtte for søgsmålet har sagsøgeren fremsat ét enkelt anbringende, hvorved selskabet har gjort gældende, at alle betingelserne er opfyldte, for at Den Europæiske Unions ansvar uden for kontrakt for skade kan godtgøres som omhandlet i artikel 268 TEUF sammenholdt med artikel 340 TEUF:

— Ved at pålægge import af visse skruer, bolte, møtrikker og lignende varer af jern eller stål med oprindelse i Folkerepublikken Kina en antidumpingtold, som senere blev udvidet til import fra Malaysia, har Den Europæiske Union tilsidesat sine forpligtelser i henhold til dens medlemskab af WTO, navnlig som fastsat i antidumpingaftalen.

— Tilsidesættelsen af antidumpingaftalen medførte en tilsidesættelse af artikel 216, stk. 2, TEUF.

— Som følge af Den Europæiske Unions ulovlige handlinger påførtes sagsøgeren et tab på CZK 75 502 534.
1.

Første anbringende om, at OLAF ved at anmode medlemsstaterne om at pålægge antidumpingtold, inden undersøgelsen havde bekræftet varernes oprindelse, for at undgå, at den angiveligt skyldige told blev forældet, opfordrede og tilskyndede de nationale myndigheder til at tilsidesætte EF-toldkodeksens artikel 220, stk. 1, og artikel 221, stk. 1.
2.

Andet anbringende om de fejl, der påvirker den materielle lovlighed af de anfægtede retsakter. Dette anbringende er opdelt i ni led. — Første led: De kritiserede faktiske omstændigheder, der er anført til støtte for de anfægtede retsakter, foreligger ikke. — Andet led: De anfægtede retsakter er blevet vedtaget i strid med almindelige retsregler og -principper, der finder anvendelse på bevisførelsen og bevisbyrden. — Tredje led: Generalsekretærens afgørelse om tilbagekrævning af det uberettiget udbetalte beløb tilsidesætter proportionalitetsprincippet. Det beløb, der gøres krav på, er i øvrigt hverken begrundet detaljeret eller for så vidt angår beregningsmetoden. — Fjerde led: De anfægtede retsakter udgør en tilsidesættelse af de politiske rettigheder for lokale assistenter for medlemmer af Europa-Parlamentet. — Femte led: De anfægtede retsakter er behæftet med magtfordrejning, for så vidt som generalsekretæren har tiltaget sig tvangsbeføjelser af finansiel karakter, som ikke tilkommer denne, for at begrænse klagemulighederne for et medlem, med hensyn til hvilket det er almindeligt kendt og ubestrideligt, at generalsekretæren hverken deler idealer eller politisk program. — Sjette led: De anfægtede retsakter er udtryk for forskelsbehandling og giver anledning til en formodning om en hensigt om at skade sagsøgerens politiske aktiviteter, således at der foreligger fumus persecutionis. — Syvende led: De anfægtede retsakter tilsidesætter sagsøgerens uafhængighed som medlem af Europa-Parlamentet. — Ottende led: De anfægtede retsakter tilsidesætter princippet om una via electa og rejser spørgsmål om OLAF’s partiskhed, der i forbindelse med gennemførelsen af sine undersøgelser alene når frem til et udfald, der er bebyrdende for så vidt angår alle de franske medlemmer af Europa-Parlamentet, der er valgt på Front Nationals lister. — Niende led: De anfægtede retsakter udgør en tilsidesættelse af det almindelige retsprincip om, at »borgerlige sager skal afvente udfaldet af straffesager«, for så vidt som procedurerne for tilbagekrævning af de uberettiget udbetalte beløb burde have været suspenderet i afventning af udfaldet af andre — bl.a. franske — sager, og en tilsidesættelse af reglen non bis in idem.
4.

Fjerde anbringende om et urigtigt skøn i forbindelse med vurderingen af den selektivitet, der gør det muligt at betegne den omtvistede ordning som statsstøtte som omhandlet i 107, stk. 1, TEUF og artikel 1, litra a), i forordning nr. 2015/1589, og et urigtigt skøn i forbindelse med analysen af den omtvistede ordnings mekanismer.
—

Sagsøgeren tilkendes også et beløb på 15 000 EUR for udgifter afholdt til aflønning af sine advokater, forberedelsen af nærværende søgsmål, samt til udgifter for kopiering, for anlæggelse af nærværende søgsmål og for bilagene hertil og Europa-Parlamentet tilpligtes at betale dette beløb.
—

Rådets afgørelse (FUSP) 2016/850 af 27. maj 2016 om ændring af afgørelse 2013/255/FUSP om restriktive foranstaltninger over for Syrien og Rådets gennemførelsesforordning (EU) 2016/840 af 27. maj 2016 om gennemførelse af forordning (EU) nr. 36/2012 om restriktive foranstaltninger på baggrund af situationen i Syrien, annulleres, for så vidt som de vedrører og/eller henviser til sagsøgeren.
—

Sagsøgeren tilkendes også et beløb på 24 500 EUR for udgifter afholdt til aflønning af sine advokater, forberedelsen af nærværende søgsmål, samt til udgifter for kopiering, for anlæggelse af nærværende søgsmål og for bilagene hertil.
—

Sagsøgeren tilkendes også et beløb på 15 000 EUR for udgifter afholdt til aflønning sine advokater, forberedelsen af nærværende søgsmål, samt til udgifter for kopiering, for anlæggelse af nærværende søgsmål og for bilagene hertil og Europa-Parlamentet tilpligtes at betale dette beløb.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 383/17

Appel iværksat den 14. august 2016 af Elia Fernández González til prøvelse af Personalerettens dom af 14. juni 2016 i sag F-121/15, Fernández González mod Kommissionen

(Sag T-455/16 P)

(2016/C 383/24)

Processprog: fransk

Parter

Appellant: Elia Fernández González (Bruxelles, Belgien) (ved advokaterne M. Casado García-Hirschfeld og É. Boigelot)

Den anden part i appelsagen: Europa-Kommissionen

Appellantens påstande

— Personalerettens dom (en enkelt dommer) af 14. juni 2016 i sag F-121/15, Fernández González mod Europa-Kommissionen, ophæves.

— Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger, herunder omkostningerne for Personaleretten.

Anbringender og væsentligste argumenter

Til støtte for appellen har appellanten fremført et enkelt anbringende vedrørende en urigtig gengivelse af de faktiske omstændigheder i den appellerede dom og et åbenbart urigtigt skøn, der medførte en urigtig retlig begrundelse. Appellanten har navnlig bestridt den appellerede doms præmis 29-31 og 36-39.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 383/14

Sag anlagt den 18. juli 2016 — Basicmed Enterprises m.fl. mod Rådet m.fl.

(Sag T-379/16)

(2016/C 383/20)

Processprog: engelsk

Parter

Sagsøgere: Basicmed Enterprises Ltd (Limassol, Cypern) og 19 andre (ved barrister P. Tridimas, samt advokaterne K. Kakoulli, P. Panayides og C. Pericleous)

Sagsøgte: Rådet for Den Europæiske Union, Europa-Kommissionen, Den Europæiske Centralbank, Eurogruppen og Den Europæiske Union

Sagsøgernes påstande

— Rådet for Den Europæiske Union, Europa-Kommissionen, Den Europæiske Centralbank, Eurogruppen og Den Europæiske Union pålægges at betale sagsøgerne de beløb, der er anført i det skema, der er vedhæftet stævningen, med tillæg af påløbne renter fra den 16. marts 2013 indtil Domstolen afsiger dom.

— Rådet m.fl. tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Subsidiært:

— Det fastslås, at Den Europæiske Union og/eller de sagsøgte institutioner har pådraget sig et ansvar uden for kontraktforhold.

— Proceduren for fastsættelse af det tab, som sagsøgerne faktisk har lidt, fastlægges.

— Rådet m.fl. tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Sagsøgerne har nedlagt påstand om erstatning i henhold til artikel 268 TEUF, og artikel 340, stk. 2 og 3, TEUF om EU’s og ECB’s ansvar uden for kontraktforhold i forbindelse med den skade, som sagsøgerne har lidt ved nedsættelsen af deres indskud som følge af den bail-in-ordning for Republikken Cypern, som de sagsøgte har vedtaget.

Sagsøgerne er af den opfattelse, at bail-in-foranstaltningerne for Republikken Cypern blev indført alene for at gennemføre de foranstaltninger, som de sagsøgte har vedtaget, og som efterfølgende blev godkendt af de sagsøgte institutioner. Det er sagsøgernes opfattelse, at bail-in-ordningen udgør en alvorlig krænkelse, og til støtte for deres søgsmål har de fremsat fire anbringender.

1. Første anbringende vedrører tilsidesættelse af ejendomsretten, der er beskyttet ved artikel 17, stk. 1, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder og artikel 1 i protokol nr. 1 til den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder.

2. Andet anbringende vedrører tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet.

3. Tredje anbringende vedrører tilsidesættelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning.
—

Kommissionen har ikke godtgjort, at undtagelsen om internationale forbindelser finder anvendelse. Den har navnlig ikke godtgjort, hvordan udlevering af dokumenter af rent juridisk karakter, der indeholder EU-retlige overvejelser, i sig selv kan afsløre strategiske formål, som Den Europæiske Union forfølger under forhandlinger, eller svækker Kommissionens forhandlingsposition. Kommissionen er bundet af retsstatsprincippet og kan ikke forhandle internationale aftaler, der tilsidesætter EU-retten. Sagsøgeren har endvidere gjort gældende, at artikel 4, stk. 1, litra a), i forordning nr. 1049/2001 (og andre undtagelser) ikke kan gøres gældende »in perpetuum«, dvs. så længe Kommissionen på et hvilket som helst sted fører forhandlinger vedrørende andre internationale aftaler. Kommissionen har derudover undladt at begrunde, hvordan udlevering af de begærede dokumenter specifikt og reelt er til skade for offentlighedens interesser med hensyn til internationale forbindelser.
—

Den anfægtede afgørelse annulleres (1), og der træffes afgørelse om, i) at godkendelsen af aktivstoffet isoproturon (IPU) skal forlænges, eller alternativt om, ii) at vurderingen af fornyelsen af IPU’s godkendelse henvises til sagsøgte med henblik på fornyet overvejelse og, at alle relevante frister i henhold til forordningen om plantebeskyttelsesmidler (PPPR) og dens gennemførelsesforordninger suspenderes for at gøre det muligt at anvende en passende tidsramme for vedtagelse af en ny afgørelse om fornyelse af IPU.
—

Banca d’Italia har ikke meddelt sagsøgeren de to afgørelser truffet af Den Fælles Afviklingsinstans, således som det er påkrævet i henhold til artikel 5 i Rådets gennemførelsesforordning (EU) nr. 2015/81 af 19. december 2014 om ensartede betingelser for anvendelse af Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 806/2014 for så vidt angår ex ante-bidrag til Den Fælles Afviklingsfond (EUT 2015, L 15, s. 1), idet Banca d’Italia blot meddelte det skyldige beløb og herved gjorde indgreb i sagsøgerens ret til at anlægge sag rettidigt. Den Fælles Afviklingsinstans har ikke udvist den fornødne agtpågivenhed med hensyn til meddelelsen.
—

Sagsøgeren er af den opfattelse, at den anfægtede afgørelse er behæftet med et åbenbart urigtigt skøn med hensyn til tjenestens interesse og med hensyn til stillingernes ækvivalens. Sagsøgeren har gjort gældende, at hans omplacering til stillingen som adviser on modernisation of education ikke er begrundet i tjenestens interesse, men i et ønske fra hans overordnede om arbejdsmæssigt set at isolere ham og pålægge ham en førtidig disciplinær sanktion. Afgørelsen er således behæftet med magtfordrejning, for så vidt som en sådan omplacering desuden er i strid med tjenestens interesse i betragtning af hans kompetencer og nødvendigheden af at besætte ledige kontorchefstillinger inden for GD EAC.
—

Europol forpligtes til at spørge den græske anklagemyndighed ved appelretten i Athen om, hvilken anklagemyndighed der den 23. maj 2016 besluttede at opretholde den europæiske arrestordres gyldighed og dermed den vilkårlige frihedsberøvelse af sagsøgeren, og om, hvilken af de to nationale arrestordrer (den europæiske arrestordre er en genpart af begge) der har retsvirkning. Den græske anklagemyndighed ved appelretten i Athen skal ligeledes forklare, hvordan det er muligt, at sagsøgerens adresse i Tyskland fremgår af den europæiske arrestordre, men begge nationale arrestordrer (den europæiske arrestordre er en genpart af begge) blev udstedt mod sagsøgeren med den begrundelse, at den græske domstolsmyndighed angiveligt ingen adresse rådede over på sagsøgeren.
—

ECHA’s afgørelse nr. SME (2016) 2851 af 23. juni 2016, hvormed det blev fastslået, at sagsøgeren ikke opfylder betingelserne for nedsættelse af gebyrerne for mellemstore virksomheder, og hvormed sagsøgeren blev pålagt at betale en administrationsafgift, annulleres.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 402/58

Sag anlagt den 12. september 2016 — PM mod ECHA

(Sag T-656/16)

(2016/C 402/69)

Processprog: spansk

Parter

Sagsøger: PM (ved advokat C. Zambrano Almero)

Sagsøgt: Det Europæiske Kemikalieagentur

Sagsøgerens påstande

Sagsøgeren har nedlagt påstand om, at Retten anser nærværende søgsmål for anlagt med henblik på prøvelse af afgørelse nr. SME(2016) 3198 og som følge deraf erklærer denne ugyldig under hensyn til, at PM hører til i gruppen af små og mellemstore virksomheder (SMV), og dermed foretager den ansøgte registrering efter betaling af de lovbestemte gebyrer og afgifter.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Til støtte for søgsmålet har sagsøgeren fremsat et enkelt anbringende baseret på definitionen af små og mellemstore virksomheder i artikel 2, stk. 1, i bilaget til henstilling 2003/361/EF om definitionen af mikrovirksomheder, små og mellemstore virksomheder. Med hensyn hertil har sagsøgeren med støtte fra den virksomhedsgruppe, som denne indgår i, anført, at kravene i den nævnte artikel er opfyldt.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 402/53

Sag anlagt den 5. september 2016 — Dehtochema Bitumat mod Det Europæiske Kemikalieagentur

(Sag T-630/16)

(2016/C 402/63)

Processprog: tjekkisk

Parter

Sagsøger: Dehtochema Bitumat, s.r.o. (Bělá pod Bezdězem, Den Tjekkiske Republik) (ved advokat P. Holý)

Sagsøgt: Det Europæiske Kemikalieagentur (ECHA)

Sagsøgerens påstande

— Det Europæiske Kemikalieagenturs afgørelse af 7. juli 2016, hvorefter sagsøgeren fortsat skal anses for at være en stor virksomhed, og derfor ikke er berettiget til gebyrnedsættelsen for en mellemstor virksomhed, annulleres og erklæres ugyldig, og det tillades, at gennemførelsen af denne afgørelse udsættes.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Ifølge sagsøgeren har ECHA ved den ovennævnte afgørelse og dets handlinger begået magtmisbrug og tilsidesat legalitets- og retssikkerhedsprincippet.

Sagsøgeren har gjort gældende, at ECHA, ved undersøgelsen af, om der var tale om en lille eller mellemstor virksomhed (SMV), vurderede uafhængigheden af sagsøgerens virksomhed fejlagtigt og fejlagtigt medregnede et antal ansatte og en størrelse af den årlige omsætning for sagsøgerens virksomhed samt angiveligt tilknyttede partnervirksomheder, der ikke har tilknytning til sagsøgerens virksomhed eller dennes partnervirksomheder i henhold til Kommissionens forordning (EF) nr. 340/2008 eller Kommissionens henstilling 2003/361/EF.

Den sagsøgende virksomhed har gjort gældende, at dens erklæring om den ukorrekte størrelse af virksomheden, som den fremsatte på foranledning af ECHA den 2. juni 2016, i det væsentlige blev fremsat i tillid til ECHA’s vurdering og løftet om et lavere gebyr.

Den sagsøgende virksomhed har anført, at dens registrering var blevet suspenderet, og at den udtrykkeligt havde meddelt ECHA, at den ikke har produceret de relevante produkter (registreringspligtige stoffer) siden 2011.

Den sagsøgende virksomhed har gjort gældende, at det følger af artikel 13, stk. 4, i Kommissionens forordning (EF) nr. 340/2008, at retten til en gebyrnedsættelse i forbindelse med registrering opstår, hvor det er muligt at dokumentere en sådan berettigelse, og at det således — i modsætning til det, som ECHA har gjort gældende — er hensigtsmæssigt at tillade sagsøgeren at dokumentere denne berettigelse.
—

Kommissionens gennemførelsesafgørelse (EU) 2016/1059 af 20. juni 2016 om udelukkelse fra EU-finansiering af visse udgifter, som medlemsstaterne har afholdt inden for rammerne af Den Europæiske Garantifond for Landbruget (EGFL) og Den Europæiske Landbrugsfond for Udvikling af Landdistrikterne (ELFUL) (meddelt under nummer C(2016) 3753) (herefter »den anfægtede afgørelse«) annulleres, for så vidt som den udelukker de udgifter, som Den Tjekkiske Republik har afholdt i forbindelse med den generelle arealbetalingsordning (SAPS) på i alt 84 272,83 EUR, for så vidt som den udelukker de udgifter, som Den Tjekkiske Republik har afholdt i forbindelse med investeringen i vinsektoren for i at 636 516,20 EUR, og for så vidt som den udelukker de udgifter, som Den Tjekkiske Republik har afholdt i forbindelse med krydsoverensstemmelsesbetingelserne for i alt 29 485 612,55 EUR.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 419/47

Sag anlagt den 28. juli 2016 — Acquafarm mod Kommissionen

(Sag T-458/16)

(2016/C 419/63)

Processprog: spanien

Parter

Sagsøger: Acquafarm, SL (Huelva, Spanien) (ved advokat A. Pérez Moreno)

Sagsøgt: Europa-Kommissionen

Sagsøgerens påstande

Sagsøgeren har for Retten nedlagt påstand om erstatning for det tab, denne har lidt som følge af den manglende koordinering af administrationen af akvakulturanlægget i Gibraleón (Huelva), hvilket alvorligt krænker den berettigede forventning, der er opstået i denne virksomhed, idet den blev tilkendt støtte til gennemførelse af et akvakulturprojekt, som Den Europæiske Union parallelt hermed har gjort umuligt at gennemføre, henset til, at den har forbudt eksport af den fiskeart, der skal opdrættes i det anlæg, der skal opføres.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Sagsøgeren i nærværende sag er en virksomhed, der beskæftiger sig med forskning, fornyelse og industriel udvikling af akvakultur, og som blev grundlagt i 2004 for at gennemføre et dambrugsprojekt vedrørende akvakulturproduktion med henblik på opdræt og markedsføring af krebsdyr, Cherax Cuadricarinatus (australsk ferskvandslanguster). Dette projekt modtog den dertil knyttede støtte fra Den Europæiske Union i overensstemmelse med Kommissionens forordning (EF) nr. 498/2007 af 26. marts 2007 om gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning (EF) nr. 1198/2006 om Den Europæiske Fiskerifond (EUT 2007, L 120, s. 1).

Til støtte for søgsmålet har sagsøgeren påberåbt sig artikel 340 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, og henvist til spansk ret vedrørende administrativt ansvar i henhold til forfatningens artikel 106 og artikel 139 ff. i Ley 30/92 de 26 de noviembre de Régimen Jurídico de las Administraciones Públicas y del Procedimiento Administrativo Común (lov nr. 30/92 af 26.11.1992 om offentlig forvaltning og administrativ rekurs).

Med hensyn hertil har sagsøgeren præciseret:

— Den modtagne støtte er blevet anvendt til bygningsarbejdet med henblik på akvakulturindustrien, idet der ikke på noget tidspunkt er opstået forhindringer hverken for gennemførelsen af projektet, der blev udført for den pågældende støtte, eller for de foretagne investeringer.

— Da projektet var næsten færdigt, modtog virksomheden meddelelse fra Australien om, at det ikke er muligt at importere den nævnte art til Den Europæiske Union i henhold til Kommissionens forordning (EF) nr. 1251/2008 af 12. december 2008 om gennemførelse af Rådets direktiv 2006/88/EF for så vidt angår betingelser og udstedelse af certifikat ved omsætning og import til Fællesskabet af akvakulturdyr og produkter deraf og om fastlæggelse af en liste over vektorarter (EUT 2008, L 133, s. 41).
2.

Andet anbringende er, at Chief Service Officer (»CSO«) ikke har kompetence til at beslutte, at proceduren i cirkulære nr. 1/2011 ikke skal følges i sagsøgeren tilfælde. — Sagsøgeren har gjort gældende, at ud over en kompetence til at afgøre, hvem der er berettiget til ASA, har direktionen for ECB ikke tildelt CSO andre kompetencer på lønområdet, heller ikke kompetencen til at ændre cirkulære nr. 1/2011 med henblik på at udelukke visse medarbejdere fra dets anvendelsesområde. — CSO havde dermed ikke kompetence til at beslutte, at cirkulære nr. 1/2011 ikke finder anvendelse på sagsøgeren, når cirkulæret burde have været anvendt på sagsøgeren, såfremt CSO havde handlet i overensstemmelse med de beføjelser, som direktionen havde tildelt ham.
—

tildeles sagsøgeren erstatning for det økonomiske tab, idet denne har fortabt muligheden for at opnå en supplerende lønstigning for 2016, opgjort til 52 920 EUR,
—

Det fastslås, at de anfægtede retsakter kan annulleres delvist, idet den del af retsakterne, der skal annulleres, kan udskilles fra helheden, og dermed annulleres følgende: — Rådets afgørelse (FUSP) 2016/850 af 27. maj 2016 om ændring af afgørelse 2013/255/FUSP om restriktive foranstaltninger over for Syrien, for så vidt som den vedrører sagsøgeren. — Rådets gennemførelsesforordning (EU) 2016/840 af 27. maj 2016 om gennemførelse af forordning (EU) nr. 36/2012 om restriktive foranstaltninger på baggrund af situationen i Syrien, for så vidt som den vedrører sagsøgeren.
—

Personalerettens kendelse af 24. juni 2016 i sag 142/11 RENV, Erik Simpson mod Rådet, ophæves, for så vidt som Personaleretten frifandt sagsøgte i et søgsmål med påstand om annullation af Rådet for Den Europæiske Unions afgørelse af 9. december 2010 og fastslog, at appellanten skulle bære sine egne omkostninger og betale de af Rådet afholdte omkostninger.
—

Det fastslås at Kommissionens gennemførelsesafgørelse (EU) 2016/1250 af 12. juli 2016 i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 95/46/EF om tilstrækkeligheden af den beskyttelse, der opnås ved hjælp af EU’s og USA’s værn om privatlivets fred, er behæftet med et åbenbart urigtigt skøn fra Kommissionens side, for så vidt som det deri fastslås, at der i USA er et tilstrækkeligt beskyttelsesniveau for personoplysninger, som er i overensstemmelse med direktiv 95/46/EF (1).
DA Den Europæiske Unions Tidende C 410/25

Appel iværksat den 21. september 2016 af Carlo De Nicola til prøvelse af Personalerettens dom af 21. juli 2016 i sag F-82/15, De Nicola mod EIB

(Sag T-669/16 P)

(2016/C 410/36)

Processprog: italiensk

Parter

Appellant: Carlo De Nicola (Strassen, Luxembourg) (ved advokat G. Ferabecoli)

Den anden part i appelsagen: Den Europæiske Investeringsbank (EIB)

Appellantens påstande

— Appellen tages til følge, og den appellerede dom ophæves delvist, idet punkt 2 i den dispositive del samt præmis 12-13, 24, 55-57, 123-125 og 157-165 i selve dommen annulleres.

— Følgelig tilpligtes EIB at erstatte det af Carlo De Nicola lidte tab, således som der er blevet nedlagt påstand om i stævningen.

Anbringender og væsentligste argumenter

Denne appel er iværksat til prøvelse af Personalerettens dom af 21. juli 2016, hvorved Personaleretten frifandt EIB i et søgsmål anlagt af appellanten vedrørende i det væsentlige dels en påstand om annullation af afgørelsen af 4. december 2014, hvorved EIB gav appellanten afslag på godtgørelse af visse lægeudgifter, dels påstand om, at EIB og Den Europæiske Union tilpligtes at betale erstatning for den skade, som han angiveligt har lidt.

Til støtte for appellen har appellanten anfægtet konklusionen i den appellerede dom om de videnskabelige fordele ved laserbehandling.

Appellanten har ligeledes gjort gældende, at betingelserne for erstatning for skader, uanset om der er tale om økonomiske eller ikke-økonomiske skader, er opfyldt i denne sag.