ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
35

Henset til det foregående skal det forelagte spørgsmål besvares med, at en medlemsstats lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, som ved beregning af arveafgift udelukker anvendelsen af visse skattefordele på en arv i form af en kapitalandel i et kapitalselskab, der har hjemsted i et tredjeland, men der indrømmer de samme fordele ved arv af en sådan kapitalandel, når selskabets hjemsted er beliggende i en medlemsstat, i overvejende grad påvirker udøvelsen af etableringsfriheden som omhandlet i artikel 49 TEUF ff., eftersom denne andel gør det muligt for indehaveren heraf at udøve en klar indflydelse på beslutningerne i selskabet og træffe afgørelse om dets drift. Disse artikler finder ikke anvendelse på en situation, som vedrører en kapitalandel i et selskab, hvis hjemsted er beliggende i et tredjeland.
48

Artikel 56, stk. 1, litra e), i direktiv 2006/112 bestemte, at leveringsstedet for bank-, finansierings- og forsikringstransaktioner, herunder genforsikring, med undtagelse af udlejning af sikkerhedsbokse, som leveres til kunder, der er etableret uden for Fællesskabet, eller til afgiftspligtige personer, som er etableret i Fællesskabet, men uden for tjenesteyderens land, er det sted, hvor kunden har etableret hjemstedet for sin økonomiske virksomhed eller har et fast forretningssted, for hvilket ydelserne præsteres, eller i mangel af et sådant hjemsted eller et sådant forretningssted det sted, hvor denne har sin bopæl eller sit sædvanlige opholdssted.
48

Henset til det ovenstående skal det forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 49 EF skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, der tildeler lokale myndigheder en vid skønsmargin, idet den giver myndighederne mulighed for at afslå tilladelse til at åbne et kasino, en spillehal eller en bingosal på grundlag af »væsentlig skade for landets interesser og for indbyggerne i det pågældende administrative område«, for så vidt som denne lovgivning reelt har til formål at reducere spillemulighederne og begrænse aktiviteterne på dette område på en sammenhængende og systematisk måde eller sikre den offentlige orden, og for så vidt som de kompetente nationale myndigheders skønsudøvelse sker på en gennemsigtig måde, der gør det muligt at føre kontrol med, om tilladelsesprocedurerne er upartiske, hvilket det tilkommer den nationale ret at undersøge.
42

Som Kommissionen har gjort gældende både i sine skriftlige bemærkninger og under retsmødet, henhører det under den polske lovgivers kompetence at gøre en ende på denne situation. En fjernelse af denne situation kan til gengæld ikke ske med den omkostning, at direktiv 2006/112 gives en fortolkning, som er uforenelig med direktivets egen ordlyd og dets generelle opbygning.
21

Ved skrivelse af 9. september 2009 underrettede den kompetente udlændingemyndighed for distriktet Wetterau (herefter »udlændingemyndigheden«) sagsøgeren i hovedsagen om, at hun efter ophævelsen af samlivet med sin ægtemand havde fået en selvstændig opholdsret, som bestod i ét år, uden at denne ret var underlagt et krav om, at sagsøgeren i hovedsagen skulle fremlægge bevis for, at hun var i stand til at forsørge sig selv og sine børn. Hun oplystes om, at hvis hun fra den 4. juni 2010 stadig var afhængig af offentlige midler, ville betingelserne for gyldigheden af hendes opholdsret såvel som opholdsretten for hendes børn ikke længere være opfyldt, og hun ville skulle forlade Tyskland. Opholdstilladelsen for sagsøgeren i hovedsagen kunne kun opretholdes, hvis hun og hendes børn inden da var blevet i stand til at forsørge sig selv.
Domstolens dom (Sjette Afdeling) af 4. oktober 2012 – Kommissionen mod Belgien

(Sag C-391/11)

»Traktatbrud – direktiv 2000/53/EF – artikel 2, nr. 3) – miljøbeskyttelse – udrangerede køretøjer – begrebet producent«

1. Traktatbrudssøgsmål – stævning – angivelse af klagepunkter og anbringender – formkrav – identificering af de omhandlede nationale bestemmelser i den begrundede udtalelse, men ikke i stævningen – formaliteten [art. 258 TEUF; statutten for Domstolen, art. 21, stk. 1; Domstolens procesreglement, art. 38, stk. 1, litra c)] (jf. præmis 23, 24, 26 og 27)

2. Institutionernes retsakter – direktiver – medlemsstaternes gennemførelse – anvendelse af foranstaltningen henhørende under regionale eller lokale myndigheder – lovlig – grænser – vedtagelse af en regional definition af et begreb, der er omhandlet i et direktiv – ingen hindring for gennemførelsen af direktivets mål – lovlig [art. 288, stk. 3, TEUF; Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/53, art. 2, nr. 3)] (jf. præmis 31, 32, 34 og 41)

Angående

Traktatbrud – manglende vedtagelse inden for den fastsatte frist af de bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme artikel 2, nr. 1) og 3), og artikel 5, stk. 1, 2 og 4, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/53/EF af 18. september 2000 om udrangerede køretøjer (EFT L 269, s. 34) – begreberne »køretøj« og »producent« – vederlagsfri aflevering af udrangerede køretøjer, som er underlagt betingelser, der ikke er fastsat ved direktivet.

Konklusion

1) Kongeriget Belgien frifindes.
Domstolens dom (Sjette Afdeling) af 4. oktober 2012 – Kommissionen mod Spanien

(Sag C-403/11)

»Traktatbrud – direktiv 2000/60/EF – vandområdeplaner – offentliggørelse og rapportering til Kommissionen – oplysning og høring af offentligheden – foreligger ikke«

1. Traktatbrudssøgsmål – bevis for traktatbruddet – Kommissionens bevisbyrde – fremlæggelse af forhold, hvoraf traktatbruddet fremgår – gendrivelse påhviler den berørte medlemsstat (art. 258 TEUF) (jf. præmis 20)

2. Miljø – Fællesskabets vandpolitiske foranstaltninger – direktiv 2000/60 – medlemsstaternes forpligtelse til at offentliggøre vandområdeplaner – forpligtelse til at høre offentligheden og sende kopier af disse planer til Kommissionen og de berørte medlemsstater – undladelse af gennemførelse – traktatbrud [Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/60, art. 13, stk. 1-3 og 6, art. 14, stk. 1, litra c), og art. 15, stk. 1] (jf. præmis 21-23)

3. Medlemsstater – forpligtelser – undladelse – begrundet med henvisning til den nationale retsorden – ikke tilladt (art. 258 TEUF) (jf. præmis 25)

Angående

Traktatbrud – tilsidesættelse af artikel 13, stk. 1, 2, 3 og 6, artikel 14, stk. 1, litra c), og artikel 15, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/60/EF af 23. oktober 2000 om fastlæggelse af en ramme for Fællesskabets vandpolitiske foranstaltninger (EFT L 327, s. 1) – vandområdeplaner – oplysning og høring af offentligheden – rapportering om disse planer.

Konklusion

1) Kongeriget Spanien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til

– artikel 13, stk. 1-3 og 6, såvel som artikel 15, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/60/EF af 23. oktober 2000 om fastlæggelse af en ramme for Fællesskabets vandpolitiske foranstaltninger, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/32/EF af 11. marts 2008, idet det ikke inden den 22. december 2009 havde vedtaget vandområdeplaner, bortset fra hvad angår vandområdet Cuenca Fluvial de Cataluña, og idet det ikke inden den 22. marts 2010 havde sendt en kopi af disse planer til Europa-Kommissionen og de øvrige berørte EU-medlemsstater

– direktivets artikel 14, stk. 1, litra c), idet det ikke senest den 22. december 2008, bortset fra hvad angår vandområderne Cuenca Fluvial de Cataluña, Balearerne, Tenerife, Guadiana, Guadalquivir, Cuenca Mediterránea Andaluza, Tinto-Odiel-Piedras, Guadalete-Barbate, Galicia-Costa, Miño-Sil, Duero, Cantábrico Occidental og Cantábrico Oriental, havde indledt proceduren for oplysning og høring af offentligheden vedrørende vandområdeplaner.
28

Administrativen sad Sofia-grad har på denne baggrund besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Kræver princippet om loyalt samarbejde i henhold til artikel 4, stk. 3, […] TEU, sammenholdt med artikel 20 [TEUF] og 21 […] TEUF, henset til de faktiske omstændigheder i hovedsagen, at en national bestemmelse i en medlemsstat, som den, der er omtvistet i hovedsagen – hvorefter en endelig forvaltningsakt lovligt kan ophæves for at afhjælpe en krænkelse af en grundlæggende rettighed, der er blevet fastslået ved en afgørelse truffet af Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol, hvilken rettighed ligeledes er anerkendt i EU-retten, såsom retten til fri bevægelighed for medlemsstaternes statsborgere – tillige under hensyn til den fortolkning, som Den Europæiske Unions Domstol har anlagt af de unionsretlige bestemmelser, der er relevante for begrænsningerne af udøvelsen af denne ret, finder anvendelse, når ophævelse af forvaltningsakten er nødvendig for at bringe retskrænkelsen til ophør? 2) Følger det af artikel 31, stk. 1 og 3, i direktiv 2004/38, at den kompetente forvaltningsmyndighed, såfremt en medlemsstats nationale ret omfatter en procedure for efterprøvelse af en forvaltningsakt, der begrænser retten i henhold til direktivets artikel 4, stk. 1, er forpligtet til, efter anmodning fra forvaltningsaktens adressat, at efterprøve og vurdere lovligheden af denne, idet myndigheden også tager hensyn til […] Domstol[en]s retspraksis vedrørende fortolkningen af relevante bestemmelser i unionsretten, der regulerer de betingelser og begrænsninger, hvorunder denne ret skal udøves, således at det sikres, at den pålagte begrænsning af retten på det tidspunkt, hvor der træffes afgørelse om efterprøvelse, ikke er uforholdsmæssig, når den forvaltningsakt, hvorved begrænsningen pålægges, allerede var endelig på dette tidspunkt? 3) Tillader henholdsvis bestemmelserne i artikel 52, stk. 1, andet punktum, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, og artikel 27, stk. 1, i direktiv 2004/38, at en national retsforskrift, der pålægger en begrænsning af retten til fri bevægelighed inden for rammerne af Den Europæiske Union for en statsborger i en af Den Europæiske Unions medlemsstater alene på grund af en bestående forpligtelse, der overstiger et bestemt, usikret beløb, der er fastsat ved lov, over for en privatperson (et handelsselskab) i forbindelse med en verserende fuldbyrdelsesprocedure til inddrivelse af fordringen og uden hensyn til den unionsretligt hjemlede mulighed for, at en myndighed i en anden medlemsstat inddriver fordringen, finder anvendelse?«
34

I en situation som den i hovedsagen foreliggende ville dette endvidere medføre, at de pågældende passagerer udsættes for de alvorlige vanskeligheder og gener, der er uadskilleligt forbundet med en nægtelse af boarding, selv om denne nægtelse under alle omstændigheder alene kan tilskrives luftfartsselskabet, som enten har ansvaret for forsinkelsen af den første flyvning, som blev varetaget af luftfartsselskabet selv, eller fejlagtigt har vurderet, at de pågældende passagerer ikke ville være i stand til at nå frem i tide til at boarde den efterfølgende flyvning, eller endelig har solgt billetter til flere på hinanden følgende flyvninger, hvor den tid, der var til rådighed for at nå den efterfølgende flyvning, var utilstrækkelig.
3

Første og syvende til tiende betragtning til forordning nr. 1261/2007 har følgende ordlyd: »(1) Rådets forordning (EF) nr. 320/2006 […] blev vedtaget for at give de mindst konkurrencedygtige sukkerproducenter mulighed for at opgive deres kvoteproduktion. Forordningen har dog ikke resulteret i, at der er blevet givet afkald på kvoter i det oprindeligt forventede omfang. [...] (7) Omstruktureringsordningen formodes at kunne give bedre resultater, hvis avlerne på eget initiativ kunne opgive deres produktion af sukkerroer eller sukkerrør, som skal forarbejdes til kvotesukker. Med henblik herpå bør avlerne i produktionsåret 2008/09 have mulighed for at ansøge direkte om den støtte, som er omhandlet i artikel 3, stk. 6, i forordning (EF) nr. 320/2006, såfremt de ophører med at levere sukkerroer eller sukkerrør til de virksomheder, over for hvilke de var bundet af leveringskontrakter i de foregående produktionsår. Medlemsstaterne bør som følge heraf nedsætte de pågældende sukkervirksomheders kvote. [...] (8) For at undgå at avlernes støtteansøgninger truer sukkervirksomhedernes økonomiske levedygtighed, bør kvotenedskæringen begrænses til 10% af den kvote, som hver virksomhed har fået tildelt, hvilket svarer til den procentdel af kvoten, som medlemsstaten hvert produktionsår kan omfordele i henhold til artikel 11, stk. 1, i forordning (EF) nr. 318/2006. (9) Hvis en sukkervirksomheds kvote nedsættes som følge af avlernes støtteansøgninger, bør virksomheden have tildelt omstruktureringsstøtte som omhandlet i artikel 3, stk. 1, litra c), i forordning (EF) nr. 320/2006. [...] (10) En sukkervirksomhed, der berøres af støtteansøgninger fra avlerne, bør indtil den 31. januar før det pågældende produktionsår bevare retten til at indsende en ansøgning om omstruktureringsstøtte som omhandlet i artikel 3 og 4 i forordning (EF) nr. 320/2006, forudsat at den giver afkald på en kvote, der mindst svarer til samme kvotenedskæring, som støtteansøgningerne fra avlerne ville have resulteret i. I så fald bør sukkervirksomhedens støtteansøgning træde i stedet for avlernes ansøgninger.«
2)

Den fuldstændige eller delvise fortabelse af en sikkerhedsstillelse for korrekt gennemførelse, såsom den, der er fastsat ved artikel 5, stk. 5, i forordning nr. 360/95, eller en sikkerhedsstillelse med henblik på at sikre en eksport inden for de fastsatte frister, såsom den, der er fastsat ved artikel 91, stk. 12, i Kommissionens forordning (EF) nr. 1623/2000 af 25. juli 2000 om gennemførelsesbestemmelser til forordning (EF) nr. 1493/1999 om den fælles markedsordning for vin for så vidt angår markedsmekanismer, henhører under begrebet »administrative sanktioner« som omhandlet i artikel 5 i forordning nr. 2988/95.
21

Den 28. januar 2010 fremsendte Kommissionen en begrundet udtalelse til Republikken Østrig, hvori den fastholdt, at det østrigske system vedrørende nedsatte befordringstakster for studerende tilsidesætter artikel 18 TEUF og artikel 24 i direktiv 2004/38, uden at stk. 2 i sidstnævnte bestemmelse finder anvendelse. Kommissionen gjorde for det første gældende, at i modsætning til de østrigske myndigheders argumenter er den blotte omstændighed, at en foranstaltning letter forældrenes omkostninger til deres børns underhold, ikke tilstrækkelig til at udelukke, at denne foranstaltning kvalificeres som studiestøtte, da dette ville indebære en risiko for, at artikel 24, stk. 2, mister sin betydning. For det andet kan det udledes af ordlyden af nævnte artikel 24, stk. 2, at værtsmedlemsstaten kun kan afvise at tildele støtte til statsborgere fra andre medlemsstater, som ikke har tidsubegrænset opholdstilladelse i værtsmedlemsstaten, såfremt denne støtte gives i form af stipendier eller lån.
Domstolens dom (Syvende Afdeling) af 4. oktober 2012 – Evropaïki Dynamiki mod Kommissionen

(Sag C-629/11 P)

»Appel – offentlig kontrakt indgået af Kommissionen – afvisning af et bud – begrundelsespligt – forordning (EF, Euratom) nr. 1605/2002 – artikel 100, stk. 2 – frist for besvarelse af en anmodning om oplysninger – forordning (EF, Euratom) nr. 2342/2002 – artikel 149, stk. 2«

1. Institutionernes retsakter – begrundelse – forpligtelse – rækkevidde – afgørelse, inden for rammerne af proceduren for indgåelse af en tjenesteydelseskontrakt, om ikke at antage et bud – forpligtelse til efter en skriftlig anmodning at meddele de relative kendetegn og fordele ved det antagne bud samt tilslagsmodtagerens navn – den ordregivende myndigheds forpligtelse til at fremlægge et nøjagtigt resumé vedrørende enhver detalje i det afviste bud, der er blevet taget i betragtning ved dens vurdering, eller en nøjagtig analyse af det antagne bud og buddet fra den udelukkede bydende – foreligger ikke – ubegrundet anbringende (art. 256 TEUF; Rådets forordning nr. 1605/2002, art. 100, stk. 2, første afsnit; Kommissionens forordning nr. 2342/2002, art. 149, stk. 3) (jf. præmis 20-23)

2. Institutionernes retsakter – begrundelse – forpligtelse – rækkevidde – afgørelse, inden for rammerne af proceduren for indgåelse af en tjenesteydelseskontrakt, om ikke at antage et bud – Kommissionens manglende overholdelse af forpligtelsen til at udvise omhu og god forvaltning – begrundelse meddelt den bydende med otte dages forsinkelse i forhold til maksimumsfristen – forsinkelse, der ikke i sig selv medfører annullation af de anfægtede afgørelser – ubegrundet anbringende (Rådets forordning nr. 1605/2002, art. 100, stk. 2, første afsnit; Kommissionens forordning nr. 2342/2002, art. 149, stk. 2) (jf. præmis 37, 39 og 40)

Angående

Appel af dom afsagt af Retten (Anden Afdeling) den 20. september 2011 i sag T-298/09, Evropaïki Dynamiki mod Kommissionen, hvorved Retten ikke gav medhold i et annullationssøgsmål anlagt til prøvelse af Kommissionens afgørelse af 12. maj 2009 om afvisning af bud indgivet af appellanten inden for rammerne af udbudsprocedure EAC/01/2008 vedrørende eksterne tjenesteydelser for undervisningsprogrammer (ESP-ISEP) (EUT 2008/S 158-212752), samt beslutningen om at tildele kontrakten til en anden tilbudsgiver og en påstand om erstatning – finansforordningens artikel 93, stk. 1, litra f) – buddenes gyldighedsperiode – ansvar uden for kontraktforhold.

Konklusion

1) Appellen forkastes.
28

Henset til ovenstående betragtninger skal de forelagte spørgsmål besvares med, at momsdirektivet skal fortolkes således, at udlejning af fast ejendom og levering af tjenesteydelser, der er knyttet til denne udlejning, såsom de i hovedsagen omhandlede, i momsmæssig henseende kan udgøre en enkelt ydelse. I denne forbindelse udgør den til udlejeren i lejeaftalen indrømmede mulighed for at opsige denne, såfremt lejeren ikke betaler tjenesteydelsesafgifterne, et indicium, som taler for, at der foreligger en enkelt ydelse, selv om denne mulighed ikke nødvendigvis udgør det afgørende forhold med henblik på vurderingen af, om en sådan ydelse foreligger. Derimod er det ud fra det forhold, at tjenesteydelser som de i hovedsagen omhandlede i princippet kan leveres af tredjemand, ikke muligt at konkludere, at disse ikke kan udgøre en enkelt ydelse under de i hovedsagen omhandlede omstændigheder. Det tilkommer den forelæggende ret at afgøre, om de pågældende transaktioner, i lyset af de fortolkningselementer, som Domstolen er fremkommet med i denne sag, og henset til de særlige omstændigheder i nævnte sag, er indbyrdes forbundet med hinanden i en sådan grad, at de skal anses for at udgøre en enkelt ydelse bestående i udlejning af fast ejendom.
60

Som anført af den belgiske regering kan den i hovedsagen omhandlede formodning ganske vist forhindre socialt bedrageri, som består i at unddrage sig den sociale vedtægt for selvstændiges obligatoriske karakter gennem en kunstig delokalisering af de aktiviteter, der udøves af de befuldmægtigede for selskaber med hjemsted i Belgien. Ved at tillægge denne formodning en uafviselig karakter går den pågældende nationale lovgivning imidlertid ud over det, der er strengt nødvendigt for at nå dette lovlige formål om at bekæmpe svig, eftersom den således generelt hindrer de pågældendes mulighed for ved de nationale retter at godtgøre, at stedet for udøvelsen af deres beskæftigelse rent faktisk er beliggende på en anden medlemsstats område, hvor de konkret udfører de handlinger, som er forbundet med denne beskæftigelse.
Forordningens artikel 17 bestemmer, hvilken procedure der skal anvendes med henblik på at anmode en anden medlemsstat om overtagelse af en asylansøger. Artiklens stk. 1 og 2 har følgende ordlyd:

»1. Hvis en medlemsstat, som en asylansøgning indgives til, mener, at en anden medlemsstat er ansvarlig for behandlingen af ansøgningen, kan den snarest muligt og under alle omstændigheder inden for en frist på tre måneder efter, at asylansøgningen er indgivet, jf. artikel 4, stk. 2, anmode sidstnævnte medlemsstat om at overtage asylansøgeren.

Fremsættes der ikke anmodning om overtagelse af en ansøger inden for fristen på tre måneder, påhviler ansvaret for behandlingen af asylansøgningen den medlemsstat, som ansøgningen er indgivet til.

2. Den anmodende medlemsstat kan anmode om et hurtigt svar i de tilfælde, hvor asylansøgningen er indgivet som følge af afslag på indrejse eller ophold, anholdelse for ulovligt ophold, forkyndelse eller gennemførelse af en udsendelsesforanstaltning, og/eller hvis asylansøgeren er frihedsberøvet.

Anmodningen skal indeholde grundene til, at et hurtigt svar er nødvendigt, samt den ønskede frist for besvarelse. Fristen skal være på mindst en uge.«
55

Det følger af ovenstående betragtninger, at det første og det andet spørgsmål skal besvares med, at artikel 138, stk. 1, i direktiv 2006/112 skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for, at retten til momsfritagelse for en levering inden for Fællesskabet kan nægtes sælgeren under sådanne omstændigheder som de i hovedsagen omhandlede under forudsætning af, at det på baggrund af objektive forhold er fastslået, at sælgeren ikke har opfyldt de forpligtelser, der påhvilede den pågældende for så vidt angår bevis, eller at sælgeren vidste eller burde have vidst, at den transaktion, som den pågældende gennemførte, var led i svig fra erhververens side, og sælgeren ikke har truffet enhver foranstaltning, som den pågældende med rimelighed var i stand til, for at undgå sin egen deltagelse i denne svig.
45

Under disse omstændigheder har Bundesverwaltungsgericht besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål, der er formuleret næsten identisk i sagerne C-71/11 og C-99/11: »1) Skal [direktivets] artikel 9, stk. 1, litra a), […] fortolkes således, at ikke ethvert indgreb i religionsfriheden, der krænker artikel 9 EMRK, skal anses for forfølgelse som omhandlet i den førstnævnte [af disse] bestemmelse[r], men at der alene foreligger en alvorlig krænkelse af religionsfriheden som grundlæggende menneskerettighed, når denne friheds kerneområde er berørt? 2) Såfremt spørgsmål 1 besvares bekræftende: a) Er religionsfrihedens kerneområde begrænset til trosbekendelse og trosudøvelse i det private eller det umiddelbart hertil stødende rum, eller kan forfølgelse som omhandlet i [direktivets] artikel 9, stk. 1, litra a), […] ligeledes bestå i, at offentlig udøvelse af troen i hjemlandet fører til en fare for liv eller fysisk frihed, og at ansøgeren derfor afholder sig fra at udøve sin tro offentligt? b) Såfremt religionsfrihedens kerneområde ligeledes kan omfatte visse offentlige trostilkendegivelser, forelægges følgende spørgsmål: — Er det i dette tilfælde tilstrækkeligt for, at der foreligger en alvorlig krænkelse af religionsfriheden, at ansøgeren selv opfatter denne udøvelse af sin tro som uundværlig for at bevare sin religiøse identitet — eller kræves det endvidere, at det trossamfund, som ansøgeren tilhører, anser denne religiøse udøvelse for en vigtig del af dets religiøse lære — eller kan der af andre omstændigheder, såsom de almindelige forhold i hjemlandet, følge yderligere indskrænkninger? 3) For det tilfælde, at spørgsmål 1 besvares bekræftende: Foreligger der en velbegrundet frygt for forfølgelse som omhandlet i [direktivets] artikel 2, litra c), […] når det ligger fast, at ansøgeren vil foretage visse religiøse tilkendegivelser – der ligger uden for kerneområdet – ved en tilbagevenden til hjemlandet, selv om disse tilkendegivelser vil medføre en fare for ansøgerens liv eller fysiske frihed, eller må ansøgeren tåle at afholde sig fra sådanne fremtidige tilkendegivelser?«