Dom afsagt af Retten i Første Instans (Tredje Udvidede Afdeling) den 14. maj 1998. - Sarrió SA mod Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber. - Konkurrence - EF-traktatens artikel 85, stk. 1 - Begrebet en enkelt overtrædelse - Udveksling af oplysninger - Påbud - Bøde - Bødeudmåling - Beregningsmetode - Begrundelse - Formildende omstændigheder. - Sag T-334/94.



Samling af Afgørelser 1998 side II-01439



Sammendrag

Parter

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

1 Konkurrence - administrativ procedure - overholdelse af retten til kontradiktion - raekkevidde

(Raadets forordning nr. 17, art. 19, stk. 1; Kommissionens forordning nr. 99/63, art. 2 og 4)

2 Konkurrence - karteller - deltagelse i moeder med andre virksomheder med et konkurrencebegraensende formaal - i mangel af afstandtagen fra de trufne beslutninger grundlag for at fastslaa, at virksomheden deltog i den efterfoelgende aftale

(EF-traktaten, art. 85, stk. 1)

3 Konkurrence - karteller - medvirken ved oprettelsen af og deltagelse i moeder i et organ, der har et konkurrencebegraensende formaal, som er kendt og godkendt af de virksomheder, der har taget initiativ til organets oprettelse - grundlag for at fastslaa, at virksomheden deltog i den efterfoelgende aftale

(EF-traktaten, art. 85, stk. 1)

4 Konkurrence - karteller - aftaler og former for samordnet praksis, der udgoer en enkelt overtraedelse - virksomheder, der kan anses for ansvarlige for overtraedelsen bestaaende i en deltagelse i et kartel i sin helhed - kriterier

(EF-traktaten, art. 85, stk. 1)

5 Konkurrence - administrativ procedure - standsning af overtraedelser - byrder, som paalaegges virksomhederne - proportionalitet - kriterier

(Raadets forordning nr. 17, art. 3, stk. 1)

6 Konkurrence - boeder - stoerrelse - fastsaettelse - kriterier - overtraedelsernes grovhed - formildende omstaendigheder - forsoeg paa at skjule kartellet - bevis som foelge af, at der ikke findes notater vedroerende de i kartellet deltagende virksomheders moeder

(Raadets forordning nr. 17, art. 15)

7 Konkurrence - boeder - stoerrelse - fastsaettelse - kriterier - overtraedelsernes grovhed og varighed - forhold, der indgaar i bedoemmelsen - mulighed for at forhoeje boedeniveauet for at forstaerke boedernes afskraekkende virkning

(Raadets forordning nr. 17, art. 15, stk. 2)

8 Institutionernes retsakter - begrundelse - pligt - raekkevidde - beslutning, hvorved der paalaegges flere virksomheder boeder for en overtraedelse af konkurrencereglerne

(EF-traktaten, art. 190; Raadets forordning nr. 17, art. 15)

9 Konkurrence - boeder - stoerrelse - fastsaettelse - den relevante omsaetning - omsaetning meddelt Kommissionen som svar paa en begaering om oplysninger

(Raadets forordning nr. 17, art. 15)

10 Konkurrence - boeder - stoerrelse - beregningsmetoder - omregning til ecu af virksomhedernes omsaetning i referenceaaret paa grundlag af den gennemsnitlige vekselkurs i samme aar - tilladt

(Raadets forordning nr. 17, art. 15)

Sammendrag

1 Det fremgaar af artikel 19, stk. 1, i forordning nr. 17, sammenholdt med artikel 2 og 4 i Kommissionens forordning nr. 99/63, at Kommissionen skal give meddelelse om de klagepunkter, den goer gaeldende mod de beroerte virksomheder og sammenslutninger, og at den i sine beslutninger kun kan tage saadanne klagepunkter i betragtning, om hvilke disse har haft lejlighed til at udtale sig. Paa tilsvarende maade kraever retten til kontradiktion i en procedure, der kan medfoere sanktioner, at de paagaeldende virksomheder og sammenslutninger af virksomheder under den administrative procedure skal saettes i stand til at tage stilling til, om de faktiske forhold, klagepunkter og andre omstaendigheder, som Kommissionen paaberaaber sig, virkelig foreligger, og hvilken betydning de da har.

2 Den omstaendighed, at en virksomhed ikke boejer sig for udfaldet af moeder med et klart konkurrencebegraensende formaal, som den har deltaget i, kan ikke fritage virksomheden for det fulde ansvar som foelge af dens deltagelse i kartellet, naar den ikke offentligt har taget afstand fra deres indhold. Selv om det antages, at en saadan virksomheds adfaerd paa markedet ikke var i overensstemmelse med det aftalte, paavirker denne omstaendighed paa ingen maade virksomhedens ansvar for en overtraedelse af traktatens artikel 85, stk. 1.

3 Det forhold, at en virksomhed har medvirket ved oprettelsen af og deltaget i moeder i et organ, hvis konkurrencebegraensende formaal - der navnlig bestod i droeftelser af fremtidige prisforhoejelser - var kendt og godkendt af de virksomheder, der tog initiativ til dets oprettelse, er en tilstraekkelig begrundelse for at anse virksomheden for ansvarlig for et ulovligt samarbejde om priser.

4 For at Kommissionen kan anse de enkelte virksomheder, der er naevnt i en beslutning om anvendelse af konkurrencereglerne, for ansvarlige for at have deltaget i et kartel i sin helhed i en bestemt periode, skal det for hver enkelt virksomhed bevises, at den har indvilget i en samlet plan, som omfatter de elementer, kartellet bestaar af, eller i denne periode har deltaget direkte i samtlige disse elementer. En virksomhed kan endvidere anses for ansvarlig for et kartel i sin helhed, selv om det er godtgjort, at virksomheden kun deltog direkte i ét eller flere af kartellets elementer, saafremt virksomheden vidste eller noedvendigvis burde vide, at det ulovlige samarbejde, som den deltog i, indgik i en samlet plan, og saafremt den samlede plan daekkede samtlige kartellets elementer. Naar dette er tilfaeldet, kan den omstaendighed, at den paagaeldende virksomhed ikke deltog direkte i samtlige elementer af kartellet i sin helhed, ikke fritage virksomheden for ansvar for overtraedelse af traktatens artikel 85, stk. 1. En saadan omstaendighed kan imidlertid indgaa i vurderingen af overtraedelsens grovhed.

5 Anvendelsen af artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 17 vil ikke alene kunne omfatte forbud mod at fortsaette med visse handlinger eller at opretholde en vis praksis eller situation, der er fundet ulovlig, men tillige mod at udvise en tilsvarende praksis for fremtiden. I det omfang anvendelsen af bestemmelsen skal ske under hensyn til arten af den konstaterede overtraedelse, har Kommissionen endvidere befoejelse til at praecisere omfanget af de forpligtelser, der paahviler de beroerte virksomheder med henblik paa at bringe overtraedelsen til ophoer. De byrder, som paalaegges virksomhederne, maa imidlertid ikke overskride graenserne for, hvad der er rimeligt og noedvendigt for at opfylde det tilsigtede maal, nemlig at sikre, at de regler, som er blevet tilsidesat, overholdes.

Betingelserne for at anvende artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 17 er ikke opfyldt, naar der er tale om et forbud, der skal forhindre, at der udveksles rent statistiske oplysninger, der ikke har karakter af individuelle eller identificerbare oplysninger, hvis det ikke fremgaar af beslutningen, at Kommissionen har anset den paagaeldende udveksling som saadan for at vaere i strid med traktatens artikel 85, stk. 1, da den omstaendighed, at et system til udveksling af statistiske oplysninger vil kunne anvendes til konkurrencebegraensende formaal, ikke i sig selv medfoerer, at det er i strid med den naevnte bestemmelse, idet dets konkurrencebegraensende virkninger i saa tilfaelde skal fastslaas konkret.

6 Det forhold, at de virksomheder, der har deltaget i et ulovligt samarbejde om priser, tilrettelagde annonceringen af de samordnede prisforhoejelser og blev opfordret til ikke at tage notater paa moederne herom, beviser, at de havde kendskab til, at deres adfaerd var retsstridig, og at de traf foranstaltninger for at skjule det ulovlige samarbejde. Kommissionen kan betragte saadanne foranstaltninger som skaerpende omstaendigheder ved sin bedoemmelse af overtraedelsens grovhed.

Den omstaendighed, at der ikke foreligger officielle moedereferater og naesten ingen interne notater vedroerende de naevnte moeder, er, naar henses til moedernes antal, varighed og karakteren af droeftelserne, tilstraekkeligt bevis for, at deltagerne blev opfordret til ikke at tage notater.

7 Stoerrelsen af boeden for en overtraedelse af Faellesskabets konkurrenceregler fastsaettes ud fra overtraedelsens grovhed og varighed. Overtraedelsernes grovhed skal fastslaas paa grundlag af en lang raekke forhold, herunder bl.a. sagens saerlige omstaendigheder, dens sammenhaeng og boedernes afskraekkende virkning, uden at der er opstillet en bindende eller udtoemmende liste over de kriterier, som obligatorisk skal tages i betragtning.

Kommissionen kan ved fastlaeggelsen af det generelle boedeniveau kan tage hensyn til, at aabenbare overtraedelser af Faellesskabets konkurrenceregler fortsat er relativt hyppige, hvorfor den har adgang til at forhoeje boedeniveauet for at forstaerke deres forebyggende virkning. Den omstaendighed, at Kommissionen tidligere har paalagt boeder af en bestemt stoerrelsesorden i tilfaelde af visse typer overtraedelser, kan ikke beroeve den muligheden for at forhoeje dette niveau inden for de i forordning nr. 17 angivne rammer, hvis det er noedvendigt for at gennemfoere Faellesskabets konkurrencepolitik.

Desuden kan Kommissionen ved fastsaettelsen af det generelle boedeniveau tage hensyn til, at en overtraedelse af traktatens artikel 85, stk. 1, har vaeret langvarig og aabenbar, uanset den advarsel, der maa antages at ligge i Kommissionens hidtidige beslutningspraksis.

8 Pligten til at begrunde en individuel beslutning har til formaal at goere det muligt for Faellesskabets retsinstanser at efterproeve beslutningens lovlighed og at give den beroerte de oplysninger, ved hjaelp af hvilke det kan fastslaas, om der er grundlag for beslutningen, eller om der foreligger en saadan fejl, at den kan anfaegtes. Omfanget af begrundelsespligten afhaenger af arten af den paagaeldende retsakt og den sammenhaeng, hvori den er vedtaget.

Omfanget af begrundelsespligten skal, for saa vidt angaar en beslutning, hvorved flere virksomheder paalaegges boeder for en overtraedelse af de faellesskabsretlige konkurrenceregler, afgoeres under hensyn til, at overtraedelsernes grovhed skal fastslaas paa grundlag af en lang raekke forhold, herunder bl.a. sagens saerlige omstaendigheder, dens sammenhaeng og boedernes afskraekkende virkning, uden at der er opstillet en bindende eller udtoemmende liste over de kriterier, som obligatorisk skal tages i betragtning.

Ved udmaalingen af de enkelte boeder har Kommissionen et vist skoen, og det kan derfor ikke antages, at den er forpligtet til at anvende en bestemt matematisk formel.

Endelig skal begrundelsen for en beslutning findes i selve beslutningens tekst, og efterfoelgende forklaringer fra Kommissionen kan ikke tillaegges betydning, medmindre der foreligger saerlige omstaendigheder.

Naar Kommissionen i en beslutning konstaterer, at konkurrencereglerne er blevet overtraadt, og paalaegger de virksomheder, der har medvirket, boeder, skal den, hvis den ved boedefastsaettelsen konsekvent har taget hensyn til visse grundlaeggende omstaendigheder, anfoere disse i selve beslutningens tekst, saaledes at beslutningens adressater har mulighed for at efterproeve, om boedeniveauet er korrekt, og vurdere, om der eventuelt skulle foreligge forskelsbehandling.

9 Ved beregningen af boeder for overtraedelser af Faellesskabets konkurrenceregler er Kommissionen berettiget til at basere sig paa den omsaetning, den beroerte virksomhed har oplyst som svar paa en begaering om oplysninger, i stedet for en korrigeret omsaetning, som er blevet meddelt Kommissionen senere. En virksomhed, som under den administrative procedure for Kommissionen berigtiger oplysninger om stoerrelsen af den omsaetning, der tidligere er blevet meddelt til Kommissionen som svar paa dennes begaering om oplysninger, skal detaljeret redegoere for, hvorfor de oprindeligt fremsendte oplysninger ikke kan laegges til grund under den resterende del af proceduren.

10 Naar Kommissionen paalaegger flere virksomheder boeder for overtraedelser af Faellesskabets konkurrenceregler, er der intet til hinder for, at den udtrykker boeden i den monetaere enhed ecu, der er konvertibel til national valuta. Dette giver i oevrigt virksomhederne mulighed for lettere at sammenligne de paalagte boeder. Muligheden for at omveksle ecu til national valuta adskiller denne monetaere enhed fra de »regningsenheder«, der er naevnt i artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17, og som ikke er et betalingsmiddel, hvorfor boeden noedvendigvis skal fastsaettes i national valuta.

Kommissionen kan ved beregningen af boeden anvende en metode, der bestaar i at omregne de enkelte virksomheders omsaetning i referenceaaret til ecu paa grundlag af de gennemsnitlige vekselkurser i samme aar og ikke paa grundlag af vekselkursen paa datoen for beslutningens vedtagelse.

Kommissionen skal nemlig som udgangspunkt beregne de boeder, der skal paalaegges virksomheder, som har medvirket i samme overtraedelse, efter en og samme metode. En sammenligning mellem de omsaetninger, der er blevet meddelt udtrykt i virksomhedernes nationale valutaer, forudsaetter, at Kommissionen omregner omsaetningerne til en og samme monetaere enhed, saasom ecu, hvis vaerdi fastsaettes paa grundlag af samtlige nationale valutaer i medlemsstaterne.

Dels giver Kommissionens hensyntagen til de enkelte virksomheders omsaetning i referenceaaret, dvs. det seneste hele aar i overtraedelsesperioden, den mulighed for at bedoemme saavel de enkelte virksomheders stoerrelse og oekonomiske betydning som omfanget af overtraedelsen for hver enkelts vedkommende, hvilket er relevante omstaendigheder ved vurderingen af grovheden af den overtraedelse, den enkelte virksomhed har begaaet. Dels giver omregning af omsaetningen til ecu under hensyn til de gennemsnitlige valutakurser i referenceaaret Kommissionen mulighed for at undgaa, at eventuelle valutaudsving i tiden efter, at overtraedelsen er ophoert, paavirker bedoemmelsen af virksomhedernes relative stoerrelse og oekonomiske magt saavel som omfanget af den overtraedelse, hver enkelt virksomhed har begaaet, og dermed af overtraedelsens grovhed. Bedoemmelsen af overtraedelsens grovhed skal ske paa grundlag af den oekonomiske situation, som den var paa det tidspunkt, da overtraedelsen blev begaaet.

En boedeberegning, der anvender den gennemsnitlige valutakurs i referenceaaret, giver saaledes mulighed for at udelukke de tilfaeldige virkninger, som foelger af aendringer i de nationale valutaers reelle vaerdi, der kan forekomme i tiden mellem referenceaaret og det aar, hvor beslutningen blev vedtaget. Selv om denne metode kan indebaere, at det beloeb, en bestemt virksomhed skal betale, udtrykt i national valuta, nominelt ligger hoejere eller lavere end det beloeb, den skulle have betalt, saafremt valutakursen paa datoen for beslutningens vedtagelse var blevet anvendt, er dette kun en logisk foelge af aendringer i de forskellige nationale valutaers reelle vaerdi.

Parter

I sag T-334/94,

Sarrió SA, Pamplona (Spanien), ved advokaterne Antonio Creus Carreras, Barcelona, Alberto Mazzoni, Milano, Antonio Tizzano og Gian Michele Roberti, Napoli, og med valgt adresse i Luxembourg hos advokat Alain Lorang, 51, rue Albert 1er,

sagsoeger,

mod

Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber ved Richard Lyal, Kommissionens Juridiske Tjeneste, som befuldmaegtiget, og advokat Alberto Dal Ferro, Vicenza, og med valgt adresse i Luxembourg hos Carlos Gómez de la Cruz, Kommissionens Juridiske Tjeneste, Wagnercentret, Kirchberg,

sagsoegt,

angaaende en paastand om annullation af Kommissionens beslutning 94/601/EF af 13. juli 1994 om en procedure i henhold til EF-traktatens artikel 85 (IV/C/33.833 - Karton, EFT L 243, s. 1),

har

DE EUROPAEISKE FAELLESSKABERS RET I FOERSTE INSTANS

(Tredje Udvidede Afdeling)

sammensat af afdelingsformanden, B. Vesterdorf, og dommerne C.P. Briët, P. Lindh, A. Potocki og J.D. Cooke,

justitssekretaer: H. Jung,

paa grundlag af den skriftlige forhandling og efter mundtlig forhandling, der fandt sted fra den 25. juni 1997 til den 8. juli 1997,

afsagt foelgende

Dom

Dommens præmisser

Sagens faktiske omstaendigheder

1 Den foreliggende sag vedroerer Kommissionens beslutning 94/601/EF af 13. juli 1994 om en procedure i henhold til EF-traktatens artikel 85 (IV/C/33.833 - Karton, EFT L 243, s. 1), som berigtiget inden offentliggoerelsen ved Kommissionens beslutning af 26. juli 1994 (K(94) 2135 endelig udg.) (herefter »beslutningen«). Ved beslutningen blev 19 producenter, der leverer karton inden for Faellesskabet, paalagt boeder for overtraedelser af traktatens artikel 85, stk. 1.

2 Det produkt, som beslutningen vedroerer, er karton. I beslutningen omtales tre kartonkvaliteter, henholdsvis »GC«, »GD« og »SBS«.

3 Kartonkvaliteten GD (herefter »GD-kvaliteter«) er en bleget aeskekarton (genbrugspapir), der normalt anvendes til emballering af nonfoodprodukter.

4 Kartonkvaliteten GC (herefter »GC-kvaliteter«) er en karton med hvidt daeklag, der normalt anvendes til emballering af foedevarer. GC-kvaliteter er af en bedre kvalitet end GD-kvaliteter. I den periode, beslutningen vedroerer, var prisforskellen mellem disse to produkter saedvanligvis ca. 30%. De bedste GC-kvaliteter anvendes endvidere i et vist omfang til grafiske formaal.

5 SBS er forkortelsen for et helt igennem hvidt kartonprodukt (herefter »SBS-kvaliteter«). Prisen for dette produkt ligger ca. 20% over prisen for GC-kvaliteter. Det anvendes til emballering af foedevarer, kosmetik, laegemidler og cigaretter, men dets hovedanvendelse er grafiske formaal.

6 Ved skrivelse af 22. november 1990 indgav British Printing Industries Federation, der er brancheorganisation for de fleste kartonemballagetrykkerier i Det Forenede Kongerige (herefter »BPIF«), en uformel klage til Kommissionen. BPIF haevdede, at de kartonproducenter, der leverede til Det Forenede Kongerige, havde foretaget en raekke samtidige og ensartede prisforhoejelser, og anmodede Kommissionen om at undersoege, hvorvidt der forelaa en overtraedelse af Faellesskabets konkurrenceregler. BPIF udsendte en pressemeddelelse for at sikre, at dens initiativ blev omtalt i pressen. Pressemeddelelsen blev omtalt af fagpressen i december 1990.

7 Den 12. december 1990 indgav Fédération française du cartonnage ligeledes en uformel klage til Kommissionen, hvori den fremsatte paastande vedroerende det franske kartonmarked svarende til dem, der var indeholdt i BPIF's klage.

8 Den 23. og 24. april 1991 foretog Kommissionens repraesentanter i henhold til artikel 14, stk. 3, i Raadets forordning nr. 17 af 6. februar 1962, foerste forordning om anvendelse af bestemmelserne i traktatens artikel 85 og 86 (EFT 1959-1962, s. 81), samtidige, uanmeldte kontrolundersoegelser hos et antal virksomheder og brancheorganisationer inden for kartonsektoren.

9 Efter disse undersoegelser fremsatte Kommissionen i henhold til artikel 11 i forordning nr. 17 begaering til alle de virksomheder, denne beslutning er rettet til, om oplysninger og skriftligt materiale.

10 Paa grundlag af de ved kontrolundersoegelserne og begaeringerne om oplysninger og skriftligt materiale fremkomne oplysninger konkluderede Kommissionen, at de beroerte virksomheder fra midten af 1986 og mindst til april 1991 (i de fleste tilfaelde) havde deltaget i en overtraedelse af traktatens artikel 85, stk. 1.

11 Den besluttede som foelge heraf at indlede en procedure i henhold til denne bestemmelse. Ved skrivelse af 21. december 1992 fremsendte Kommissionen en meddelelse af klagepunkter til hver enkelt virksomhed. Samtlige virksomheder svarede skriftligt. Ni virksomheder begaerede mundtlig hoering. Hoeringen fandt sted fra den 7. til den 9. juni 1993.

12 Som afslutning paa proceduren vedtog Kommissionen en beslutning, der bl.a. indeholder foelger bestemmelser:

»Artikel 1

Buchmann GmbH, Cascades SA, Enso-Gutzeit Oy, Europa Carton AG, Finnboard - the Finnish Board Mills Association, Fiskeby Board AB, Gruber & Weber GmbH & Co. KG, Kartonfabriek 'De Eendracht' NV (der handler under navnet BPB de Eendracht), NV Koninklijke KNP BT NV (tidligere Koninklijke Nederlandse Papierfabrieken NV), Laakmann Karton GmbH & Co. KG, Mo och Domsjoe AB (MoDo), Mayr-Melnhof Kartongesellschaft mbH, Papeteries de Lancey SA, Rena Kartonfabrik A/S, Sarrió SpA, SCA Holding Ltd (tidligere Reed Paper & Board (UK) Ltd), Stora Kopparbergs Bergslags AB, Enso Española SA (tidligere Tampella Española SA) og Moritz J. Weig GmbH & Co. KG har overtraadt artikel 85, stk. 1, i EF-traktaten ved deltagelse

- i Buchmann's og Rena's tilfaelde fra omkring marts 1988 og i hvert fald til slutningen af 1990

- hvad angaar Enso Española i hvert fald fra marts 1988 til i hvert fald udgangen af april 1991

- i Gruber & Weber's tilfaelde i hvert fald fra 1988 og indtil slutningen af 1990

- i de andre tilfaelde fra midten af 1986 og i hvert fald til april 1991

i en aftale og samordnet praksis, der startede medio 1986, og som indebar, at leverandoerer af karton i EF

- samledes regelmaessigt ved en raekke hemmelige og institutionaliserede moeder for at diskutere og naa til enighed om en faelles brancheplan med henblik paa at begraense konkurrencen

- naaede til enighed om regelmaessige prisstigninger for hver produktkvalitet i den enkelte nationale valuta

- planlagde og ivaerksatte samtidige og ensartede prisstigninger i hele EF

- naaede til forstaaelse om at fastholde markedsandelene for de store producenter paa konstante niveauer, dog med mulighed for aendring fra tid til anden

- traf i stigende grad siden begyndelsen af 1990 samordnede foranstaltninger til styring af leverancer af produktet i EF for derved at sikre gennemfoerelsen af de naevnte samordnede prisstigninger

- udvekslede forretningsmaessige oplysninger om leverancer, priser, midlertidige produktionsstandsninger, ordrebeholdninger, kapacitetsudnyttelsesgrader osv. til stoette for naevnte forholdsregler.

...

Artikel 3

Foelgende boeder paalaegges nedennaevnte virksomheder for den overtraedelse, der er omhandlet i artikel 1:

...

xv) Sarrió SpA, en boede paa 15 500 000 ECU

...«

13 Det fremgaar af beslutningen, at overtraedelsen fandt sted gennem organet »Product Group Paperboard« (herefter »PG Paperboard«), der omfattede en raekke grupper eller udvalg.

14 Under dette organ oprettedes i midten af 1986 et udvalg, »Presidents Working Group« (herefter »PWG«), der bestod af repraesentanter for den oeverste ledelse for de stoerste kartonproducenter i Faellesskabet (ca. otte).

15 PWG's formaal var navnlig droeftelse og opnaaelse af enighed vedroerende markeder, markedsandele, priser og kapacitet. Gruppen traf navnlig generelle beslutninger om tidspunkterne for og stoerrelsen af de prisforhoejelser, som producenterne skulle gennemfoere.

16 PWG refererede til »Direktoerkonferencen« (herefter »Direktoerkonferencen« eller »PC«), i hvis moeder naesten samtlige administrerende direktoerer for virksomhederne deltog (mere eller mindre regelmaessigt). I den relevante periode holdt Direktoerkonferencen moede to gange om aaret.

17 I slutningen af 1987 oprettedes »Joint Marketing Committee« (herefter »JMC«). Dette udvalgs hovedopgave var at bestemme, hvorvidt og i bekraeftende fald hvorledes der kunne gennemfoeres prisforhoejelser, samt at fastlaegge enkelthederne i forbindelse med de prisinitiativer, der besluttedes af PWG, for hvert af de beroerte lande og for de store kunder med henblik paa at gennemfoere et ensartet prissystem i Europa.

18 Det OEkonomiske Udvalg (herefter »DOEU«) droeftede bl.a. prisbevaegelser paa de nationale markeder og ordrebeholdninger og meddelte resultaterne af sine undersoegelser til JMC, eller indtil udgangen af 1987 til dens forgaenger, Marketing Committee. DOEU, der bestod af flertallet af de beroerte virksomheders marketingdirektoerer, holdt moeder flere gange om aaret.

19 Det fremgaar endvidere af beslutningen, at Kommissionen antog, at PG Paperboard's aktiviteter befordredes ved hjaelp af udveksling af oplysninger gennem Fides, der er et forvaltningsinstitut med hjemsted i Zuerich (Schweiz). Det fremgaar af beslutningen, at de fleste af PG Paperboard's medlemmer sendte regelmaessige rapporter om ordrer, produktion, omsaetning og kapacitetsudnyttelse til Fides. Rapporterne blev behandlet i Fides-systemet, og de samlede data blev udsendt til medlemmerne.

20 Sagsoegeren, Sarrió SA (herefter »Sarrió«), opstod ved en fusion, der fandt sted i 1990, mellem kartondivisionen hos den stoerste italienske producent, Saffa, og den spanske producent Sarrió (beslutningens betragtning 11). I 1991 erhvervede Sarrió endvidere den spanske producent Prat Carton (a.st.).

21 Sarrió blev anset som ansvarlig for Prat Carton's deltagelse i kartellet i hele det tidsrum, deltagelsen varede (beslutningens betragtning 154).

22 Sarrió fremstiller hovedsagelig GD-kvaliteter, men har tillige produktion af GC-kvaliteter.

Retsforhandlinger

23 Sagsoegeren anlagde naervaerende sag ved staevning indleveret til Rettens Justitskontor den 14. oktober 1994.

24 16 af de oevrige 18 selskaber, der blev anset for ansvarlige for overtraedelsen, har ligeledes anlagt sag til proevelse af beslutningen (sag T-295/94, T-301/94, T-304/94, T-308/94, T-309/94, T-310/94, T-311/94, T-317/94, T-319/94, T-327/94, T-337/94, T-338/94, T-347/94, T-348/94, T-352/94 og T-354/94).

25 Ved skrivelse indleveret til Rettens Justitskontor den 10. juni 1996 haevede sagsoegeren i sag T-301/94, Laakmann Karton GmbH, sagen, der blev slettet af Rettens register ved kendelse af 18. juli 1996 (sag T-301/94, Laakmann Karton mod Kommissionen, ikke trykt i Samling af Afgoerelser).

26 Fire finske virksomheder, der er medlemmer af sammenslutningen Finnboard, og som i denne egenskab er anset for solidarisk ansvarlige for den boede, der er paalagt Finnboard, har ligeledes anlagt sag til proevelse af beslutningen (forenede sager T-339/94, T-340/94, T-341/94 og T-342/94).

27 Endelig er der anlagt sag af sammenslutningen CEPI-Cartonboard, som ikke er adressat for beslutningen. CEPI har imidlertid ved skrivelse, indleveret til Rettens Justitskontor den 8. januar 1997, haevet sagen, der blev slettet af Rettens register ved kendelse af 6. marts 1997 (sag T-312/94, CEPI-Cartonboard mod Kommissionen, ikke trykt i Samling af Afgoerelser).

28 Ved skrivelse af 5. februar 1997 indkaldte Retten parterne til et uformelt moede, bl.a. for at hoere deres bemaerkninger til en eventuel forening af sagerne T-295/94, T-304/94, T-308/94, T-309/94, T-310/94, T-311/94, T-317/94, T-319/94, T-327/94, T-334/94, T-337/94, T-338/94, T-347/94, T-348/94, T-352/94 og T-354/94 med henblik paa den mundtlige forhandling. Under moedet, der fandt sted den 29. april 1997, tiltraadte parterne, at sagerne forenedes.

29 Ved kendelse af 4. juni 1997 har formanden for Rettens Tredje Udvidede Afdeling besluttet at forene sagerne med henblik paa den mundtlige forhandling, idet de har forbindelse med hinanden, jf. procesreglementets artikel 50, og at tage en begaering om fortrolighed, som sagsoegeren i naervaerende sag har fremsat, til foelge.

30 Ved kendelse af 20. juni 1997 har afdelingsformanden taget en begaering om fortrolighed fra sagsoegeren i sag T-337/94 til foelge for saa vidt angaar et dokument, der er blevet fremlagt som svar paa et skriftligt spoergsmaal fra Retten.

31 Paa grundlag af den refererende dommers rapport har Retten (Tredje Udvidede Afdeling) besluttet at indlede den mundtlige forhandling og truffet foranstaltninger med henblik paa sagens tilrettelaeggelse, idet parterne er blevet opfordret til at besvare en raekke skriftlige spoergsmaal samt til at fremlaegge visse dokumenter. Parterne har efterkommet opfordringerne.

32 Parterne i de i praemis 28 anfoerte sager afgav mundtlige indlaeg og besvarede spoergsmaal fra Retten i retsmoeder, der blev afholdt i tidsrummet fra den 25. juni til den 8. juli 1997.

Parternes paastande

33 Sagsoegeren har nedlagt foelgende paastande:

- Beslutningen annulleres.

- Subsidiaert: Beslutningens artikel 2 annulleres tillige med artikel 3, i det omfang der herved paalaegges sagsoegeren en boede paa 15 500 000 ECU.

- Mere subsidiaert: Boeden nedsaettes.

- Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

34 Kommissionen har nedlagt foelgende paastande:

- Frifindelse.

- Sagsoegeren tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Paastanden om annullation af beslutningen

A - Anbringendet om tilsidesaettelse af retten til kontradiktion

Parternes argumenter

35 Sagsoegeren har gjort gaeldende, at retten til kontradiktion er tilsidesat, idet Kommissionen (i beslutningens betragtning 79) har anset et dokument, som blev fundet hos Finnboard (UK) Ltd i forbindelse med de kontrolundersoegelser, der fandt sted i april 1991 (herefter »Finnboard-prislisten«), som bevis for overtraedelsen. Sagsoegeren har henvist til, at dokumentet foerst blev fremsendt til virksomheden den 28. april 1994, dvs. en rum tid efter at sagsoegeren havde svaret paa meddelelsen af klagepunkter og efter den mundtlige hoering for Kommissionen. Denne ugrundede forsinkelse havde afskaaret sagsoegeren fra at fremfoere sin opfattelse af dokumentets egentlige betydning, den sammenhaeng, hvori det var blevet til, samt Kommissionens konklusioner (Domstolens dom af 13.2.1979, sag 85/76, Hoffmann-La Roche mod Kommissionen, Sml. s. 461). Dokumentets fremsendelse den 28. april 1994 havde ikke afhjulpet denne mangel.

36 Kommissionen har heroverfor anfoert, at dokumentet blev fremsendt til Sarrió tillige med en skrivelse af 28. april 1994, hvoraf dokumentets indhold og de konklusioner, som Kommissionen havde draget, udfoerligt fremgik. Det fremgik endvidere af skrivelsen af 28. april 1994, at sagsoegeren havde mulighed for at fremsaette eventuelle bemaerkninger skriftligt, saaledes at selskabet i tide kunne have udtalt sig om dokumentets bevisvaerdi (jf. Rettens dom af 17.12.1991, sag T-4/89, BASF mod Kommissionen, Sml. II, s. 1523, praemis 36).

Rettens bemaerkninger

37 Kommissionen fandt Finnboard-prislisten under sin kontrolundersoegelse paa Finnboard (UK) Ltd's kontorer i april 1991, og den blev meddelt sagsoegeren tillige med en forklarende skrivelse 16 maaneder efter meddelelsen af klagepunkter.

38 Ifoelge Rettens praksis fremgaar det af artikel 19, stk. 1, i forordning nr. 17, sammenholdt med artikel 2 og 4 i Kommissionens forordning nr. 99/63/EOEF af 25. juli 1963 om udtalelser i henhold til artikel 19, stk. 1 og 2, i Raadets forordning nr. 17 (EFT 1963-1964, s. 42), at Kommissionen skal give meddelelse om de klagepunkter, den goer gaeldende mod de beroerte virksomheder og sammenslutninger, og at den i sine beslutninger kun kan tage saadanne klagepunkter i betragtning, om hvilke disse har haft lejlighed til at udtale sig (dom af 23.2.1994, forenede sager T-39/92 og T-40/92, CB og Europay mod Kommissionen, Sml. II, s 49, praemis 47).

39 Paa tilsvarende maade kraever retten til kontradiktion i en procedure, der kan medfoere sanktioner som den omtvistede, at de paagaeldende virksomheder og sammenslutninger af virksomheder under den administrative procedure skal saettes i stand til at tage stilling til, om de faktiske forhold, klagepunkter og andre omstaendigheder, som Kommissionen paaberaaber sig, virkelig foreligger, og hvilken betydning de da har (dommen i sagen Hoffmann-La Roche mod Kommissionen, a.st., praemis 11, og Rettens dom af 18.12.1992, forenede sager T-10/92, T-11/92, T-12/92 og T-15/92, Cimenteries CBR m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 2667, praemis 39).

40 I den foreliggende sag blev der ikke ved fremsendelsen af det paagaeldende dokument fremfoert nye klagepunkter i forhold til meddelelsen af klagepunkter. Det fremgaar saaledes klart af foelgeskrivelsen til Finnboard-prislisten, at denne alene er et yderligere bevis for en faelles plan om prisfastsaettelse, hvilket udgoer et klagepunkt, som allerede klart er naevnt i meddelelsen af klagepunkter.

41 Ifoelge foelgeskrivelsen til dokumentet har sagsoegeren under alle omstaendigheder udtrykkeligt faaet oplysning om muligheden for under den administrative procedure, og inden ti dage, at fremsaette sine bemaerkninger til dette bevis. Under disse omstaendigheder har Kommissionen ikke afskaaret sagsoegeren fra i tide at udtale sig om dokumentets bevisvaerdi (Domstolens dom i sagen Hoffmann-La Roche mod Kommissionen, a.st., praemis 11, og dom af 25.10.1983, sag 107/83, AEG mod Kommissionen, Sml. s. 3151, praemis 27).

42 Det foelger heraf, at anbringendet ikke kan tiltraedes.

B - Realiteten

Anbringendet om, at faktureringspriserne ikke var genstand for samordning, og om, at begrundelseskravene var tilsidesat

Parternes argumenter

43 Sagsoegeren har vedgaaet at have deltaget i en samordning af de annoncerede priser, men har bestridt, at samordningen ogsaa vedroerte faktureringspriserne. Foruden de dokumenter, der er fremlagt som bilag til sagsoegerens skriftlige indlaeg, og som viser, at faktureringspriserne ikke fulgte de annoncerede priser, har sagsoegeren henvist til de enkelte kunders forhandlingsposition, udviklingen i efterspoergslen og produktionsomkostningerne samt de saerlige forhold, der gaelder for kartonmarkedet, bl.a. regelmaessig annoncering af prisstigninger og en hoej grad af gennemskuelighed.

44 Ifoelge sagsoegeren har Kommissionen ikke klart givet udtryk for, om det goeres gaeldende, at der var tale om samordning ikke blot af de annoncerede priser, men ogsaa af faktureringspriserne. I modsaetning til hvad Kommissionen haevder, er en sondring mellem disse to former for samordning af afgoerende betydning som foelge af deres forskellige virkninger (jf. Domstolens dom af 31.3.1993, forenede sager C-89/85, C-104/85, C-114/85, C-116/85, C-117/85 og C-125/85 - C-129/85, Ahlstroem Osakeyhtioe m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 1307). Sagsoegeren har i replikken gjort gaeldende, at den usikkerhed, der hersker med hensyn til, hvad der er genstand for samordningen, i sig selv er en overtraedelse af de krav, der stilles til begrundelsen og klarheden med hensyn til beslutninger, der fastslaar, at konkurrencereglerne er overtraadt. Denne mangel er saaledes et alvorligt indgreb i sagsoegerens retmaessige adgang til kontradiktion.

45 Ifoelge Kommissionen er det uforstaaeligt, at sagsoegeren paa samme tid erkender at have deltaget i en samordning af priser og goer gaeldende, at de prisforhoejelser, der fandt sted, ikke var en foelge af samordningen. Kommissionen har navnlig gjort gaeldende, at beslutningen (jf. betragtning 72-102) henviser til saavel de dokumenter, der beviser samordningen af de enkelte forhoejelser, der var annonceret i medfoer af kartellet, som de dokumenter, hvorved de enkelte producenter faktisk meddelte den paagaeldende forhoejelse.

46 Kommissionen har endvidere gjort gaeldende, at en sondring mellem en samordning af annoncerede priser og en samordning af faktureringspriserne ikke er relevant i den foreliggende sag. Den samordning, der fandt sted inden for PWG og JMC, vedroerte ikke blot de annoncerede priser, men ligeledes beslutningerne om de periodiske prisforhoejelser for de enkelte produkter og en samtidig indfoerelse af disse i hele Faellesskabet (jf. det bevismateriale, der er naevnt i beslutningens betragtning 74-90, 92 og 94, 95 og 96).

47 Naar endvidere henses til de beviser, der foreligger for en samordning inden for de udvalg, som sagsoegeren deltog i, kan det ikke haevdes, at de annoncerede priser ikke fjernede den enkelte virksomheds usikkerhed med hensyn til konkurrenternes adfaerd, og at sagsoegeren gennemfoerte prisforhoejelser uafhaengigt af denne samordning (jf. Rettens dom af 24.10.1991, sag T-1/89, Rhône-Poulenc mod Kommissionen, Sml. II, s. 867, praemis 122 og 123).

Rettens bemaerkninger

48 Ifoelge beslutningens artikel 1 har de heri naevnte virksomheder overtraadt traktatens artikel 85, stk. 1, idet de i referenceperioden har deltaget i en aftale og samordnet praksis, som indebar, at leverandoerer af karton i Faellesskabet bl.a. »naaede til enighed om regelmaessige prisstigninger for hver produktkvalitet i den enkelte nationale valuta« og »planlagde og ivaerksatte samtidige og ensartede prisstigninger i hele EF«.

49 Sagsoegeren har erkendt sin deltagelse i fire af PG Paperboard's organer og har hverken i sine skriftlige indlaeg eller i sine svar paa Rettens spoergsmaal under retsmoedet bestridt, at virksomheden siden 1988 havde deltaget i en samordning af de annoncerede priser.

50 Inden Retten tager stilling til sagsoegerens argument om, at samordningen ikke vedroerte faktureringspriserne, skal det undersoeges, om Kommissionen i sin beslutning faktisk antager, at samordningen vedroerte faktureringspriserne.

51 I denne henseende bemaerkes for det foerste, at det paa ingen maade i beslutningens artikel 1 er praeciseret, hvilken pris der har vaeret genstand for samordnede forhoejelser.

52 For det andet fremgaar det ikke af beslutningen, at Kommissionen skulle have antaget, at producenterne havde fastsat eller havde haft til hensigt at fastsaette ensartede faktureringspriser. Det fremgaar navnlig af beslutningens betragtning 101 og 102 vedroerende »de samordnede prisinitiativers betydning for prisniveauet«, at Kommissionen antog, at prisinitiativerne vedroerte listepriserne og skulle foere til en forhoejelse af faktureringspriserne. Det hedder bl.a.: »Selv om alle producenterne havde holdt fast ved beslutningen om at indfoere den fulde prisforhoejelse, betoed kundernes mulighed for at skifte over til en billigere materialekvalitet eller -type, at en leverandoer kunne blive noedt til at goere nogle indroemmelser over for sine faste kunder med hensyn til tidspunktet for forhoejelsens ikrafttraeden eller tilbyde yderligere fordele i form af maengderabat for at faa kunden til at acceptere hele grundprisforhoejelsen. Det ville derfor uundgaaeligt tage noget tid, foer en forhoejelse af grundprisen slog igennem« (betragtning 101, sjette afsnit).

53 Det fremgaar saaledes af beslutningen, at det var Kommissionens opfattelse, at formaalet med det ulovlige samarbejde om priser mellem producenterne var, at de samordnede forhoejelser af de annoncerede priser skulle foere til en forhoejelse af faktureringspriserne. Det fremgaar af beslutningens betragtning 101, stk. 1, at »producenterne ikke [noejedes] med at annoncere de aftalte prisforhoejelser, men tog ogsaa, med faa undtagelser, strenge forholdsregler for at sikre, at forhoejelserne blev haandhaevet over for kunderne«. Omstaendighederne i den foreliggende sag adskiller sig foelgelig fra dem, Domstolen undersoegte i Ahlstroem Osakeyhtioe-sagen, idet Kommissionen til forskel fra den beslutning, der laa til grund for denne sag, ikke i den foreliggende beslutning har gjort gaeldende, at virksomhederne har aftalt faktureringspriserne direkte.

54 Denne analyse af beslutningen bekraeftes af de dokumenter, som Kommissionen har fremlagt.

55 Bilag 109 til meddelelsen af klagepunkter indeholder specielt et referat af et moede i JMC den 16. oktober 1989, hvori det bl.a. hedder:

»d) Holland

...

Betydelige problemer med hensyn til de store aftagere, navnlig Imca, som Cascades og Van Duffel endnu tilbyder vanvittige priser, hvilket skaber problemer for KNP og finnerne.

...

f) Belgien

En tilsvarende situation som i Holland. Finnboard havde videregivet prisforhoejelsen over for Van Genechten, men var blevet noedt til at holde endnu et moede med denne som foelge af de indroemmelser, der var blevet gjort i Belgien (af Cascades). Der skal fortsat vises fasthed, og det forventes af Beghin, Cascades og KNP, at de goer det samme.

...

h) Italien

Saffa har meget store problemer med Kopparfors', Finnboard's og Cascades' importpriser.

Saffa's leverancer er faldet betydeligt, indfoerslerne er steget betydeligt.

Saffa opfordrer indtraengende importoererne til ubetinget at overholde de udsendte prisanvisninger.«

56 Dette dokument viser klart, at selv om producenterne generelt accepterede, at virksomhederne hver isaer forhandlede faktureringspriserne med kunderne, forventede de enkelte producenter, bl.a. sagsoegeren, der udtrykkeligt er naevnt i bilaget, at konkurrenterne anvendte faktureringspriser, der var i overensstemmelse med de priser, der var aftalt, saaledes at individuelle forhandlinger i det mindste ikke skulle vaere til hinder for, at de aftalte forhoejelser af listepriserne slog igennem.

57 Sagsoegeren har endvidere under retsmoedet erkendt, at de annoncerede priser tjente som foerste grundlag for forhandlinger med kunderne om faktureringspriser, hvilket bekraefter, at maalet i sidste ende var at opnaa en forhoejelse af faktureringspriserne. I denne forbindelse er det tilstraekkeligt at fremhaeve, at fastsaettelsen af ensartede listepriser, som producenterne har aftalt, er helt irrelevante, saafremt de i realiteten er uden betydning for faktureringspriserne.

58 For saa vidt angaar sagsoegerens argument, ifoelge hvilket uvisheden om, hvad der var genstand for samordningen, i sig selv maatte anses for en tilsidesaettelse af begrundelseskravene, bemaerkes, at det paa ingen maade i beslutningens artikel 1 er praeciseret, hvilken pris det ulovlige samarbejde vedroerte.

59 I overensstemmelse med fast retspraksis skal beslutningens konklusion i en saadan situation laeses i sammenhaeng med dens begrundelse (jf. f.eks. Domstolens dom af 16.12.1975, forenede sager 40/73-48/73, 50/73, 54/73, 55/73, 56/73, 111/73, 113/73 og 114/73, Suiker Unie m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 1663, praemis 122, 123 og 124).

60 Det fremgaar af det allerede anfoerte, at Kommissionen i fornoedent omfang i beslutningens betragtninger har redegjort for, at det ulovlige samarbejde vedroerte listepriser, og at den havde til formaal at opnaa en forhoejelse af faktureringspriserne.

61 Dette anbringende kan derfor ikke tiltraedes.

Anbringendet om, at der ikke var tale om deltagelse i et kartel med henblik paa fastfrysning af markedsandele og kontrol med udbuddet

Parternes argumenter

62 Anbringendet omfatter tre led.

63 Med anbringendets foerste led goer sagsoegeren gaeldende, at Kommissionen hverken har bevis for, at der var tale om en samordning med henblik paa at fastfryse markedsandelene eller paa at kontrollere udbuddet. Selv om det antages, at en saadan samordning maatte anses for tilstraekkeligt bevist, har Kommissionen ikke bevist, at sagsoegeren deltog i denne samordning. Sagsoegeren bestrider navnlig bevisvaerdien af visse bilag til meddelelsen af klagepunkter, som Kommissionen har henvist til i beslutningen.

64 For det foerste er bilag 73, der er et internt notat fra Mayr-Melnhof, alene bevis for samordningen af priser, ligesom det forklarer foelgerne af en streng prispolitik og godtgoer, at sagsoegeren ikke lagde pres paa Mayr-Melnhof, for at denne virksomhed ikke skulle oege sine markedsandele ved hjaelp af en prisnedsaettelse. I denne forbindelse har sagsoegeren henvist til Mayr-Melnhof's forklaring som indeholdt i dennes skrivelse af 23. september 1991 (bilag 75 til meddelelsen af klagepunkter).

65 For det andet angaar bilag 102, der et notat fra Rena, et moede i sammenslutningen Nordic Paperboard Institute (herefter »NPI«), som sagsoegeren ikke var medlem af.

66 For det tredje kan Stora's redegoerelser ikke isoleret set anses for tilstraekkeligt bevis. Stora har gentagne gange understreget den relative autonomi, som de forskellige virksomheder havde, bl.a. med hensyn til produktionens stoerrelse og den tidsmaessige planlaegning af produktionsstandsninger (jf. beslutningens betragtning 57, 59, 60, 69, 70 og 71). Stora's redegoerelser bekraefter endvidere, at der ikke var indfoert nogen form for kontrolordning fra et eventuelt kartels side med hensyn til kvantitet. Den omstaendighed, at der ikke fandtes nogen form for kontrolordning med den kvantitative udvikling, er klart bevis for, at der ikke fandtes et kartel. I oevrigt er Stora's redegoerelser kun udtryk for virksomhedens egen opfattelse af interessen i at vedtage foranstaltninger med henblik paa kontrol med omfanget af produktion og salg.

67 Med anbringendets andet led goer sagsoegeren gaeldende, at udviklingen i de forskellige virksomheders markedsandele viser, at der ikke var tale om samordning med henblik paa en fastfrysning af markedsandelene, eller for det tilfaelde at det antages, at der forelaa en samordning mellem visse virksomheder, at sagsoegeren i hvert fald ikke havde deltaget i denne.

68 For saa vidt angaar den almindelige udvikling i markedsandele har sagsoegeren understreget, at visse producenter, bl.a. Iggesund (MoDo) og Mayr-Melnhof, havde haft betydelige kapacitetsudvidelser i den relevante periode.

69 Sagsoegeren har ligeledes henvist til, at selskabets samlede markedsandel inden for Faellesskabet faldt fra 14,3% i 1987 til 11,7% i 1990. Ifoelge sagsoegeren er et saadant fald ikke foreneligt med Kommissionens paastand om, at selskabet havde deltaget i et kartel med henblik paa en fastfrysning af de forskellige producenters markedsandele. For saa vidt angaar Prat Carton godtgoer faldet paa 9% i dets samlede markedsandele inden for Faellesskabet i perioden fra 1987 til 1990 ligeledes, at der absolut ikke var tale om deltagelse i nogen form for samordning med henblik paa fastfrysning af markedsandele.

70 Sagsoegeren goer med anbringendets tredje led gaeldende, at selskabets adfaerd i relation til produktionsstandsninger og eksport til markeder uden for Faellesskabet heller ikke er forenelig med Kommissionens paastande.

71 For saa vidt angaar anbringendets foerste led finder Kommissionen, at de beviser, den har paaberaabt sig, bl.a. Stora's redegoerelser (bilag 39-43 til meddelelsen af klagepunkter) og bilag 73-102 til meddelelsen af klagepunkter, er fuldt tilstraekkelige saavel som bevis for, at der fandtes et kartel med henblik paa fastfrysning af markedsandelene og kontrol med udbuddet, som for sagsoegerens deltagelse i disse elementer af kartellet.

72 Med hensyn til anbringendets andet led har Kommissionen henvist til, at den har baseret sig paa dokumenter, der beviser, at der fandtes et kartel med det formaal at fastfryse markedsandelene, og at sagsoegerens argumentation om udviklingen af de forskellige virksomheders markedsandele derfor ikke er relevant for saa vidt angaar spoergsmaalet, om der fandtes et saadant kartel. Kommissionen har endvidere udtrykkeligt i beslutningen medgivet, at der fandt en langsom udvikling sted for saa vidt angaar visse virksomheders markedsandele, idet markedsandelene blev genforhandlet hvert aar (beslutningens betragtning 60 og 131). Artikel 85 forbyder under alle omstaendigheder karteller, som har til formaal eller til foelge at begraense konkurrencen, uanset graden af deres succes.

73 Hvad naermere angaar sagsoegerens argumenter om udviklingen i selskabets egne markedsandele har Kommissionen henvist til, at overtraedelsen vedroerte hele Faellesskabets marked. Sagsoegeren havde deltaget i PWG, hvor droeftelserne om markedsandele fandt sted. I 1989 var Saffa's administrerende direktoer endog blevet udnaevnt til naestformand for PG Paperboard.

74 Kommissionen har endelig anfoert, at sagsoegeren ikke paa nogen maade har foert bevis for sin paastand om, at selskabet altid havde udvist en uafhaengig adfaerd. Selv om det maatte antages, at sagsoegeren var gaaet imod kartellet, er dette uden betydning for overtraedelsen (Rhône-Poulenc-dommen, a.st.).

75 For saa vidt angaar anbringendets tredje led har Kommissionen gjort gaeldende, at Stora ifoelge bilag 39 til meddelelsen af klagepunkter har bekraeftet, at PGW havde forudset og indfoert en ordning med henblik paa at genskabe ligevaegten og foere kontrol med produktionen for at fastholde et konstant prisniveau. At markedssituationen eller den omstaendighed, at kartellet var velfungerende, derfor medfoerte, at sagsoegeren efter det oplyste ikke havde vaeret noedt til at gribe til produktionsstandsninger som aftalt, er uden betydning saavel for selskabets ansvar som for dets deltagelse i kartellet, hvis formaal var at foere kontrol med markedsandele og udbud.

Rettens bemaerkninger

1. Eksistensen af en samordning med hensyn til fastfrysning af markedsandele og kontrol med udbuddet

76 For saa vidt angaar anbringendets foerste led bemaerkes, at det fremgaar af beslutningens artikel 1, at de deri naevnte virksomheder har overtraadt traktatens artikel 85, stk. 1, idet de i referenceperioden har deltaget i en aftale og samordnet praksis, som indebar, at leverandoerer af karton i Faellesskabet bl.a. »naaede til forstaaelse om at fastholde markedsandelene for de store producenter paa konstante niveauer, dog med mulighed for aendring fra tid til anden« og »i stigende grad siden begyndelsen af 1990 [traf] samordnede foranstaltninger til styring af leverancer af produktet i EF for derved at sikre gennemfoerelsen af de naevnte samordnede prisstigninger«.

77 Ifoelge Kommissionen blev disse to former for ulovligt samarbejde, der i beslutningen behandles under overskriften »Maengdetilpasning«, indledt i referenceperioden af de virksomheder, der deltog i PWG's moeder. Det fremgaar saaledes af beslutningens betragtning 37, tredje afsnit, at PWG's egentlige formaal ifoelge Stora bl.a. var »droeftelser og opnaaelse af enighed vedroerende markeder, markedsandele, priser, prisforhoejelser og kapacitet«.

78 I beslutningen (betragtning 37, femte afsnit) hedder det om PWG's rolle i relation til det ulovlige samarbejde om markedsandele: »I forbindelse med initiativer til prisforhoejelser foregik de i PWG indgaaende droeftelser vedroerende markedsandele i Vesteuropa for sammenslutninger af virksomheder inden for de enkelte lande og for de enkelte producentkoncerner. Som et resultat af disse droeftelser opnaaedes visse former for 'arrangementer' mellem deltagerne med hensyn til deres respektive markedsandele med det formaal at sikre, at gennemfoerelsen af de samordnede prisinitiativer ikke blev truet af en situation, hvor udbuddet oversteg efterspoergslen. Faktisk enedes de store producentkoncerner om at fastholde deres markedsandele paa de niveauer, der fremgik af de aarlige produktions- og salgsstatistikker, der forelaa i endelig form fra Fides i marts det foelgende aar. Udviklingen med hensyn til markedsandele blev analyseret paa hvert af de moeder, der holdtes i PWG, paa basis af maanedlige opgoerelser fra Fides, og saafremt der konstateredes vaesentlige udsving, blev den formodet ansvarlige virksomhed afkraevet en forklaring.«

79 Det fremgaar af beslutningens betragtning 52, at »i forbindelse med den enighed, der opnaaedes i PWG i loebet af 1987, blev de store producenters andele af det vesteuropaeiske marked 'fastfrosset' paa de aktuelle niveauer, og der blev ikke gjort forsoeg paa at hverve nye kunder eller foroege salget til de faste kunder gennem aggressive priskampagner«.

80 I betragtning 56, foerste afsnit, understreges foelgende: »Den grundlaeggende forstaaelse mellem de stoerste producenter om ikke at udvide deres respektive markedsandele bestod i hele den periode, denne beslutning vedroerer.« I betragtning 57 hedder det: »'Udviklingen inden for markedsandele' blev analyseret paa alle PWG's moeder paa grundlag af foreloebige statistikker.« Endelig understreges det i betragtning 56, sidste afsnit: »De virksomheder, der deltog i disse droeftelser om markedsandele, var de samme, som havde saede i PWG, nemlig: Cascades, Finnboard, KNP (indtil 1988), [Mayr-Melnhof], MoDo, Sarrió, de to medlemmer af Stora-koncernen, CBC og Feldmuehle og (fra 1988) Weig.«

81 Retten finder, at Kommissionen har bevist eksistensen af et ulovligt samarbejde om markedsandele mellem deltagerne i PWG's moeder.

82 Kommissionens analyse hviler navnlig paa Stora's redegoerelser (bilag 39 og 43 til meddelelsen af klagepunkter) og bestyrkes af bilag 73 til meddelelsen af klagepunkter.

83 I bilag 39 til meddelelsen af klagepunkter oplyser Stora: »[Der] afholdtes moeder i PWG fra 1986 med det formaal at bidrage til at skabe disciplin paa markedet ... Til gruppens (lovlige) formaal hoerte bl.a. droeftelser og opnaaelse af enighed vedroerende markeder, markedsandele, priser, prisforhoejelser, efterspoergsel og kapacitet. Gruppens opgaver omfattede bl.a., at give Direktoerkonferencen en vurdering og beskrivelse af den noejagtige tilstand med hensyn til udbud og efterspoergsel paa markedet og de forholdsregler, der burde traeffes for at skabe disciplin paa markedet.«

84 Stora har om det ulovlige samarbejde med hensyn til markedsandele oplyst, at »de andele, der blev erhvervet af koncerner i Det Europaeiske Faellesskab, EFTA og i andre lande, som PG Paperboard's medlemmer havde leveret til, blev gennemgaaet i PWG«, samt at PWG »droeftede muligheden for at bevare markedsandelene paa det hidtidige niveau« (bilag 39 til meddelelsen af klagepunkter, punkt 19). Stora anfoerte endvidere (samme dokument, punkt 6), at »droeftelserne vedroerende markedsandelene for fabrikanterne i Europa fandt ligeledes sted i denne periode, saaledes at den foerste referenceperiode byggede paa 1987-niveauerne«.

85 I sit svar af 14. februar 1992 paa et spoergsmaal fra Kommissionen af 23. december 1991 (bilag 43 til meddelelsen af klagepunkter) praeciserer Stora endvidere: »Aftalerne om niveauerne for markedsandelene, som PWG's medlemmer indgik, vedroerte hele Europa. Disse aftaler byggede paa samlede aarlige tal for det foregaaende aar, der saedvanligvis forelaa endeligt i marts maaned det foelgende aar« (punkt 1.1).

86 Denne paastand underbygges i samme dokument med foelgende formulering: »... droeftelserne mundede ud i aftaler mellem PWG's medlemmer, der saedvanligvis blev indgaaet marts maaned hvert aar, og som havde til formaal at fastholde deres markedsandele paa samme niveau som i det foregaaende aar« (punkt 1.4). Stora har endvidere anfoert, at »der ikke blev truffet nogen form for foranstaltninger for at sikre, at aftalerne blev overholdt«, og at deltagerne i PWG's moeder »var klar over, at hvis de erhvervede en saerlig stilling paa markeder, som andre leverede til, ville disse goere gengaeld paa andre markeder« (samme punkt).

87 Stora har endelig oplyst, at Saffa deltog i droeftelserne om markedsandele (punkt 1.2).

88 Stora's paastande om et ulovligt samarbejde om markedsandele bekraeftes af bilag 73 til meddelelsen af klagepunkter. Dette dokument, der blev fundet hos FS-Karton, er et fortroligt notat af 28. december 1988 fra den marketingchef, der var ansvarlig for Mayr-Melnhof-koncernens salg i Tyskland (hr. Katzner), til koncernens administrerende direktoer i OEstrig (hr. Groeller), om markedssituationen.

89 Ifoelge dette dokument, der er gengivet i beslutningens betragtning 53, 54 og 55, havde det naermere samarbejde paa »direktoerniveau« (»Praesidentenkreis«), som var blevet aftalt i 1987, betydet »vindere« og »tabere«. Ifoelge notatets forfatter hoerte Mayr-Melnhof til taber-gruppen af en raekke grunde, herunder:

»2) Der har kun kunnet indgaas en aftale, idet vi er blevet paalagt en 'sanktion' - man har kraevet, at vi bringer visse 'ofre'.

3) Markedsandele for 1987 skulle 'fastfryses', bestaaende kontakter skulle opretholdes, og der maatte ikke anvendes tilbudspriser for at hverve nye aktiviteter eller kvaliteter (resultatet vil vise sig i januar 1989 - saafremt alle deltagere er loyale).«

90 Disse passager skal laeses paa baggrund af den stoerre sammenhaeng, notatet indgaar i.

91 Herom henviser forfatteren til notatet i dets indledning til det naermere samarbejde paa europaeisk plan paa »direktoerniveau«. Dette udtryk blev af Mayr-Melnhof fortolket som omfattende baade PWG og PC generelt, dvs. uden reference til en bestemt begivenhed eller et bestemt moede (bilag 75 til meddelelsen af klagepunkter, punkt 2.a), hvilket ikke kraever naermere forklaring paa dette sted.

92 Forfatteren anfoerer endvidere, at samarbejdet har medfoert »prisdisciplin«, hvilket har betydet »vindere« og »tabere«.

93 Bemaerkningen om fastfrysning af markedsandelene paa 1987-niveau skal saaledes forstaas paa baggrund af denne disciplin, som blev besluttet paa »direktoerniveau«.

94 Henvisningen til 1987 som referenceaar stemmer endvidere overens med Stora's anden redegoerelse (bilag 39 til meddelelsen om klagepunkter, jf. praemis 84).

95 Med hensyn til PWG's rolle i det ulovlige samarbejde om kontrol med leverancer, som var karakteristisk for analysen af produktionsstandsninger, hedder det i beslutningen, at PWG havde afgoerende betydning for gennemfoerelsen af produktionsstandsninger, da produktionskapaciteten foroegedes, og efterspoergslen faldt: »... fra begyndelsen af 1990 [fandt] de foerende producenter i branchen ... det noedvendigt at traeffe aftale i PWG's regi om behovet for at indfoere midlertidige produktionsstandsninger. De store producenter erkendte, at de ikke kunne styrke efterspoergslen ved at saenke priserne, og at priserne simpelt hen ville falde, hvis de opretholdt fuld produktionskapacitet. Teoretisk kunne man paa grundlag af kapacitetsrapporterne beregne, hvor laenge driften skulle indstilles for at genoprette ligevaegten mellem udbud og efterspoergsel« (beslutningens betragtning 70).

96 I beslutningen hedder det endvidere: »Dog foretog PWG aldrig nogen formel tildeling af 'downtime' til de enkelte producenter. Ifoelge Stora voldte det praktiske problemer at naa frem til en koordineret plan for produktionsstandsninger, der daekkede samtlige producenter. Stora har udtalt, at dette var grunden til, at der kun 'fandtes et loest system i form af henstillinger'« (beslutningens betragtning 71).

97 Retten finder, at Kommissionen i fornoedent omfang har bevist eksistensen af et ulovligt samarbejde om produktionsstandsninger mellem deltagerne i PWG's moeder.

98 De dokumenter, som Kommissionen har fremlagt, underbygger dens analyse.

99 I sin anden redegoerelse (bilag 39 til meddelelsen af klagepunkter, punkt 24) udtalte Stora: »Med PWG's vedtagelse af princippet om 'pris frem for maengde' og den gradvise gennemfoerelse af et ensartet prissystem fra 1988, erkendte PWG's medlemmer, at det var noedvendigt at gennemfoere produktionsstandsninger for at fastholde priserne, idet stigningen i efterspoergslen faldt. Uden produktionsstandsninger havde det ikke vaeret muligt for producenterne at fastholde det aftalte prisniveau med en voksende overkapacitet.«

100 I det foelgende punkt i redegoerelsen tilfoejes det: »I 1988 og 1989 kunne industrien arbejde med en naesten fuldstaendig kapacitetsudnyttelse. Produktionsstandsninger, bortset fra saedvanlige standsninger, som skyldtes reparation eller ferier, blev noedvendige fra 1990 ... Senere viste det sig noedvendigt at anvende produktionsstandsninger, naar tilgangen af ordrer svigtede, for at kunne gennemfoere princippet om 'pris frem for maengde'. De produktionsstandsninger, som kraevedes af producenterne (for at sikre ligevaegten mellem produktion og forbrug), kunne beregnes paa grundlag af kapacitetsrapporterne. PWG angav ikke formelt omfanget af produktionsstandsningerne, men der fandtes et loest system i form af henstillinger ...«

101 For saa vidt angaar punkt 73 i meddelelsen af klagepunkter bemaerkes, at forfatterens begrundelse for, at han i skrivende stund ansaa Mayr-Melnhof for »taber«, er et vigtigt bevis for, at der fandtes et ulovligt samarbejde om produktionsstandsninger mellem deltagerne i PWG's moeder.

102 Forfatteren fastslaar saaledes:

»4) Paa dette punkt begynder parterne at blive uenige om, hvad maalet er.

...

c) Samtlige salgsmedarbejdere og salgsagenter i Europa blev fritaget for at skulle overholde deres maengdebudgetter, og der fulgtes, stort set undtagelsesfrit, en streng prispolitik (ofte har vore medarbejdere ikke forstaaet vores aendrede holdning i relation til markedet - tidligere stilledes der kun krav med hensyn til maengde, mens det herefter alene var prisdisciplinen, der talte, uanset risikoen for produktionsstandsninger).«

103 Mayr-Melnhof har anfoert (bilag 75 til meddelelsen af klagepunkter), at den ovenfor gengivne passage vedroerer et internt forhold i virksomheden. Naar notatet imidlertid ses i en stoerre sammenhaeng, giver dette uddrag udtryk for, at der i forhold til salgsmedarbejderne blev gennemfoert en streng politik, som var blevet vedtaget paa »direktoerniveau«. Dokumentet maa endvidere ses som udtryk for, at deltagerne i 1987-aftalen, dvs. i hvert fald deltagerne i PWG's moeder, utvivlsomt har vurderet foelgerne af den politik, der blev besluttet, for det tilfaelde at den skulle blive haandhaevet med strenghed.

104 Den omstaendighed, at der fandt droeftelser sted mellem producenterne vedroerende produktionsstandsninger i forbindelse med forberedelsen af prisforhoejelser, stoettes bl.a. af et notat fra Rena af 6. september 1990 (bilag 118 til meddelelsen af klagepunkter), der naevner omfanget af prisforhoejelser i en raekke lande, datoerne for den fremtidige offentliggoerelse af disse samt ordrebeholdningen udtrykt i antal arbejdsdage for flere producenter.

105 Notatets forfatter giver udtryk for, at visse producenter forudsaa produktionsstandsninger, idet han anfoerer:

»Kopparfors 5-15 days 5/9 will stop for five days.«

106 Af disse grunde finder Retten, at Kommissionen har foert tilstraekkeligt bevis for, at der fandtes et ulovligt samarbejde om markedsandele mellem deltagerne i PWG's moeder, samt at der fandtes et ulovligt samarbejde mellem de samme parter om produktionsstandsninger. I det omfang det ikke bestrides, at Sarrió deltog i PWG's moeder, og i det omfang virksomheden udtrykkeligt er naevnt i de belastende centrale bevisdokumenter (redegoerelserne fra Stora og bilag 73 til meddelelsen af klagepunkter), har Kommissionen med foeje anset sagsoegeren for ansvarlig for at have deltaget i de to former for ulovligt samarbejde.

107 Sagsoegerens indvendinger mod Stora's redegoerelser og bilag 73 til meddelelsen af klagepunkter, hvormed sagsoegeren bestrider dokumenternes bevisvaerdi, kan ikke antages at svaekke denne konstatering.

108 For saa vidt angaar Stora's redegoerelser til Kommissionen, er det for det foerste ubestridt, at disse hidroerer fra en af de virksomheder, der anses for at have deltaget i den paastaaede overtraedelse, og at de indeholder en detaljeret beskrivelse af de droeftelser, der fandt sted i PG Paperboard's organer, af det maal, som forfulgtes af de virksomheder, der havde saede her, samt af virksomhedernes deltagelse i de forskellige organers moeder. I det omfang dette hovedbevis bekraeftes af andre omstaendigheder i sagen, er det et relevant grundlag for Kommissionens paastande.

109 Ifoelge sagsoegeren er bilag 73 til meddelelsen af klagepunkter alene bevis en samordning af priser, idet de deri naevnte udsving i afsaetningen blot maa anses for en foelge af prispolitikken. Sagsoegeren henviser herved til Mayr-Melnhof's fortolkning af dokumentet (bilag 75 til meddelelsen af klagepunkter).

110 Sagsoegerens analyse kan imidlertid ikke staa for en fortolkning ud fra dokumentets kontekst, og Mayr-Melnholf's fortolkning er heller ikke tilstraekkelig til at underbygge sagsoegerens argumentation.

111 Ifoelge bilag 75 til meddelelsen af klagepunkter indeholder bilag 73 »en generel fremstilling af situationen, affattet af salgsdirektoeren for FS-Karton til koncernledelsen, som alene er et forsoeg paa at begrunde stagnationen i virksomhedens omsaetning over for koncernledelsen, navnlig under henvisning til, at den nye politik har tvunget datterselskabet til at foere en absolut prisdisciplin med et fald i omsaetningen til foelge«. Mayr-Melnhof har endvidere anfoert: »'Fastfrysning af markedsandele' betoed i denne sammenhaeng, at der ikke for at opnaa et hoejere prisniveau inden for Mayr-Melnhof-koncernen skulle goeres forsoeg paa at opnaa stoerre markedsandele ved salg af yderligere maengder til nye kunder eller ved salg af nye produkter til ikke rentable priser. Maalsaetningen var derimod, til trods for hoejere priser, at bevare de eksisterende kunderelationer.«

112 Disse generelle betragtninger er imidlertid ikke forenelige med henvisningen til »direktoerniveau« i indledningen, og dokumentet som saadan skal laeses i lyset af denne henvisning.

113 I det omfang de oplysninger, der er indeholdt i bilag 73 om »fastfrysning« af markedsandele og kontrol med udbuddet, er sammenfaldende med de oplysninger, der er indeholdt i redegoerelserne fra Stora, har Kommissionen med foeje kunnet antage, at disse dokumenter under ét vidner om et faelles forsaet, som var mere vidtgaaende end blot en samordning med hensyn til priser.

114 Da Kommissionen har bevist, at de to naevnte former for ulovligt samarbejde fandtes, er det ikke fornoedent at undersoege de indsigelser, som sagsoegeren har rejst mod bilag 102 til meddelelsen af klagepunkter.

2. Sagsoegerens faktiske adfaerd

115 Anbringendets andet og tredje led, hvorefter selskabernes faktiske adfaerd ikke er forenelig med Kommissionens paastande om, at der fandtes de to former for ulovligt samarbejde, kan heller ikke tiltraedes.

116 For det foerste maa det ulovlige samarbejde mellem PWG's medlemmer om de to aspekter af princippet om »pris frem for maengde« ikke forveksles med gennemfoerelsen heraf. De beviser, som Kommissionen har fremlagt, har en saadan bevisvaerdi, at oplysningerne om sagsoegerens faktiske adfaerd paa markedet ikke kan paavirke Kommissionens konklusioner om selve eksistensen af det ulovlige samarbejde vedroerende de to aspekter af den omtvistede politik. Sagsoegerens argumenter kan hoejest ses som et forsoeg paa at godtgoere, at selskabets adfaerd ikke fulgte den linje, der var fastlagt mellem virksomhederne i PWG.

117 For det andet modsiges Kommissionens konklusioner heller ikke af de oplysninger, som sagsoegeren har fremlagt. Det understreges, at Kommissionen udtrykkeligt har medgivet, at det ulovlige samarbejde om markedsandele ikke indeholdt »nogen formel boede- eller erstatningsordning til at styrke den forstaaelse, der var opnaaet om markedsandele«, samt at enkelte store producenters markedsandele oegedes svagt aar for aar (jf. bl.a. beslutningens betragtning 59 og 60). Kommissionen har endvidere erkendt, at da branchen havde arbejdet med fuld kapacitetsudnyttelse indtil begyndelsen af 1990, havde der praktisk taget ikke vaeret behov for produktionsstandsninger foer dette tidspunkt (beslutningens betragtning 70).

118 For det tredje foelger det af fast retspraksis, at den omstaendighed, at en virksomhed ikke boejer sig for udfaldet af moeder, der havde et klart konkurrencebegraensende formaal, ikke kan fritage virksomheden for det fulde ansvar som foelge af dens deltagelse i kartellet, naar den ikke offentligt har taget afstand fra deres indhold (jf. eksempelvis Rettens dom af 6.4.1995, sag T-141/89, Tréfileurope mod Kommissionen, Sml. II, s. 791, praemis 85). Selv om det antages, at sagsoegerens adfaerd paa markedet ikke var i overensstemmelse med det aftalte, paavirker denne omstaendighed paa ingen maade selskabets ansvar for en overtraedelse af traktatens artikel 85, stk. 1.

Anbringendet om fejl fra Kommissionens side med hensyn til prissamordningens varighed

Parternes argumenter

119 Sagsoegeren har gjort gaeldende, at der kun fandt en samordning af de annoncerede priser sted fra 1988, i det omfang den vedroerer sagsoegeren. Prisforhoejelsen i januar 1987 i Det Forenede Kongerige var kun en naturlig reaktion fra producenterne paa den britiske valutas svage stilling i forhold til andre europaeiske valutaer, og den omstaendighed, at stigningen var ensartet, var en foelge af markedets gennemskuelighed. Det er ikke forbudt, at erhvervsdrivende tilpasser deres adfaerd efter konkurrenternes konstaterede eller forventede adfaerd (ovennaevnte dom i sagen Suiker Unie m.fl.). Hverken bilag 44 eller 61 til meddelelsen af klagepunkter eller dokument A-17-2 beviser, at virksomhederne foretog en samordning af priserne. De omhandler under alle omstaendigheder ikke sagsoegeren.

120 Kommissionen har fejlagtigt lagt april 1991 til grund som ophoerstidspunktet for prissamordningen, uanset at den sidste samordnede forhoejelse blev annonceret i september-oktober 1990.

121 Kommissionen har heroverfor anfoert, at sagsoegeren havde deltaget i moeder i PWG og JMC helt fra oprettelsen og fortsat var medlem i 1991. Den understreger, at den omstaendighed, at det fremgik af dokumenter, der blev fundet hos en af de involverede virksomheder, at der i slutningen af 1987 var blevet indgaaet en aftale, der vedroerte spoergsmaal i relation til maengdetilpasning og prisdisciplin (beslutningens betragtning 53), ikke udelukker, at producenterne inden da havde holdt en raekke hemmelige moeder for at droefte en plan om at udelukke konkurrence (jf. bl.a. beslutningens betragtning 161). Bilag 35 og 43 til meddelelsen af klagepunkter bekraefter denne paastand. Kommissionen har tilfoejet, at rigtigheden af dens antagelse om overtraedelsens varighed ligeledes godtgoeres af de prisforhoejelser, som producenterne foretog efter 1987.

Rettens bemaerkninger

122 Ifoelge beslutningens artikel 1 har sagsoegeren overtraadt traktatens artikel 85, stk. 1, ved fra midten af 1986 og i hvert fald til april 1991 at have deltaget i en aftale og samordnet praksis, som indebar, at leverandoerer af karton i Faellesskabet bl.a. besluttede af forhoeje priserne paa karton og planlagde og ivaerksatte samtidige og ensartede prisstigninger i hele EF. I beslutningens betragtning 74 praeciseres det, at det foerste samordnede prisinitiativ, som sagsoegeren deltog i (bilag A til beslutningen), fandt sted i Det Forenede Kongerige i slutningen af 1986, »mens PG Paperboard's nye system endnu var under udarbejdelse«.

123 Det fastslaas endvidere i beslutningens betragtning 161, stk. 2, at flertallet af de virksomheder, som beslutningen var rettet til, deltog i overtraedelsen fra juni 1986, hvilket »var tidspunktet for PWG's etablering og det tidspunkt, hvor [det ulovlige samarbejde] mellem producenterne voksede i omfang og begyndte at virke mere effektivt.«

124 Til stoette for sin indsigelse mod det tidspunkt, der er lagt til grund som prissamordningens begyndelse, har sagsoegeren bestridt bevisvaerdien af bilag 61 og 44 til meddelelsen af klagepunkter samt af dokument A-17-2.

125 Bilag 61 til meddelelsen af klagepunkter er et notat, som blev fundet hos Mayr-Melnhof's salgsagent i Det Forenede Kongerige. Kommissionen finder, at der er tale om »et internt notat fra en Direktoerkonference, [der bekraefter] Stora's indroemmelse af, at Direktoerkonferencen rent faktisk droeftede [ulovligt samarbejde om priser]« (beslutningens betragtning 41, tredje afsnit, og betragtning 75, andet afsnit).

126 Dokumentet, der vedroerer et moede i Wien den 12. og 13. december 1986, indeholder foelgende oplysning:

»Fastsaettelse af priser for det britiske marked

I seneste Fides-moede deltog ogsaa Weig's repraesentant, der udtalte, at de fandt 9% for hoejt for det britiske marked og havde besluttet sig for 7%! Stor skuffelse, da det indebaerer et forhandlingsniveau for alle andre. Prispolitikken for Det Forenede Kongerige overlades til RHU, med stoette fra [Mayr-Melnhof], selv om dette indebaerer et midlertidigt omsaetningstab, mens vi goer bestraebelser paa at fastholde maalet paa 9% (som man vil kunne se). [Mayr-Melnhof/FS] fastholder en vaekstpolitik i Det Forenede Kongerige, men det faldende overskud er alvorligt, og vi maa slaas for at faa kontrol med priserne igen. [Mayr-Melnhof] erkender, at det ikke hjaelper, at det er kendt, at de har oeget omsaetningen i Tyskland med 6 000!«

127 Det Fides-moede, der naevnes i indledningen af den citerede passage, maa ifoelge Mayr-Melnhof (svar paa en begaering om oplysninger, bilag 62 til meddelelsen af klagepunkter) antages at vaere PC's moede den 10. november 1986.

128 Det bemaerkes, at dokumentet bekraefter, at Weig reagerede med at give oplysninger om sin fremtidige prispolitik i Det Forenede Kongerige i forhold til prisstigningernes oprindelige omfang.

129 Dette kan imidlertid ikke betragtes som bevis for, at Weig reagerede paa en bestemt prisforhoejelse, som var aftalt mellem virksomhederne i PG Paperboard foer den 10. november 1986.

130 Kommissionen har ikke paa dette punkt paaberaabt sig andre beviser. Weig's henvisning til en prisforhoejelse paa »9%« kan forklares med, at Thames Board Ltd havde annonceret en prisforhoejelse i Det Forenede Kongerige den 5. november 1986 (bilag A-12-1). Denne meddelelse blev offentliggjort med kort frist, hvilket fremgaar af et avisudklip (bilag A-12-3). Kommissionen har ikke fremlagt andet materiale, der umiddelbart kan tjene som direkte bevis for, at prisforhoejelserne var blevet droeftet paa PC's moeder. Det kan herefter ikke udelukkes, at Weig's udtalelse, som den fremgaar af bilag 61 til meddelelsen af klagepunkter, fandt sted uden for moedet i PC den 10. november 1986, i overensstemmelse med hvad Weig gentagne gange gjorde gaeldende under retsmoedet.

131 Det referat af et bestyrelsesmoede i Feldmuehle (UK) Ltd den 7. november 1986 (bilag A-17-2), som Kommissionen har henvist til i beslutningen (betragtning 74, tredje afsnit), bekraefter kun, at Feldmuehle's britiske datterselskab inden den 10. november 1986 var bekendt med, at Thames Board Ltd havde annonceret en prisforhoejelse paa ca. 9%: »TBM and the Fins have announced price increases of approximately 9% to be effective from February 1987 and it would appear that most other mills will be looking for the same sort of increase« [»TBM og finnerne har annonceret prisforhoejelser paa ca. 9% med virkning fra februar 1987, og det ser ud til, at de fleste andre virksomheder overvejer en lignende prisforhoejelse«] (bilag A-17-2, gengivet af Kommissionen i beslutningens betragtning 74).

132 Kommissionen anser bilag 44 til meddelelsen af klagepunkter, der er et haandskrevet notat paa siderne for den 15. til den 17. januar 1987 i en kalender tilhoerende en medarbejder hos Feldmuehle, for et »yderligere bevis for, at der havde fundet en samordning sted« (beslutningens betragtning 75, tredje afsnit).

133 Notatet har imidlertid ikke den bevisvaerdi, som Kommissionen haevder. Det moede, det refererer til, har ikke kunnet identificeres, hvorfor det ikke kan udelukkes, at det drejer sig om et internt moede i Feldmuehle. Notatet, der sandsynligvis kan dateres til midten af januar 1987, beviser endvidere ikke, at prisforhoejelserne, »ogsaa af TBM«, var en foelge af en samordning, idet oplysningen blot kan vaere en konstatering.

134 Bestemte oplysninger i notatet maa endog antages at modsige Kommissionens paastand om, at notatet bekraefter, at der fandtes et ulovligt samarbejde om at forhoeje priserne i Det Forenede Kongerige. Specielt kan bemaerkningerne om, at Feldmuehle's direktoer havde erklaeret sig »skeptisk« over for Kopparfors og havde anset Mayr-Melnhof for »uansvarlig« (»ohne Verantwortung«), ikke antages at stoette Kommissionens teori. Det samme er tilfaeldet med hensyn til udsagnet: »Finnboard: Preisautonomie auch f. Tako« [»Finnboard: prisautonomi ogsaa for Tako«].

135 Heraf foelger, at Kommissionen hverken har godtgjort, at virksomhederne var enedes om at forhoeje priserne i Det Forenede Kongerige i januar 1987, eller saa meget desto mere, at sagsoegeren var involveret i droeftelser herom.

136 Da sagsoegeren imidlertid har erkendt at have deltaget i PWG's moeder, fra dette organ blev oprettet under PG Paperboard omkring midten af 1986, boer virksomheden anses for ansvarlig for et ulovligt samarbejde om priser fra dette tidspunkt.

137 PWG blev oprettet af en raekke virksomheder, herunder sagsoegeren, overvejende med et konkurrencebegraensende formaal for oeje. Ifoelge Stora (bilag 39 til meddelelsen af klagepunkter, punkt 8) »afholdtes der moeder i PWG fra 1986 med det formaal at bidrage til at skabe disciplin paa markedet«, og hovedformaalet var »droeftelser og opnaaelse af enighed vedroerende markeder, markedsandele, priser, prisforhoejelser og kapacitet« (bilag 35 til meddelelsen af klagepunkter, punkt 5, nr. (iii)).

138 Virksomhedernes opgave i dette organ er beskrevet under det forrige anbringende for saa vidt angaar det ulovlige samarbejde om markedsandele og produktionsstandsninger (jf. praemis 78-106). De virksomheder, der havde saede i dette organ, droeftede ligeledes prisinitiativer. Ifoelge Stora (bilag 39 til meddelelsen af klagepunkter, punkt 10) »naaede PWG fra 1987 til enighed og traf generelle beslutninger om tidspunkterne for og stoerrelsen af de prisforhoejelser, som kartonproducenterne skulle gennemfoere«.

139 Medvirken ved oprettelsen af og deltagelse i moeder i et organ, hvis konkurrencebegraensende formaal - der navnlig bestod i droeftelser af fremtidige prisforhoejelser - var kendt og godkendt af de virksomheder, der tog initiativ til dets oprettelse, er en tilstraekkelig begrundelse for at anse sagsoegeren for ansvarlig for et ulovligt samarbejde om priser fra midten af 1986, fra hvilket tidspunkt sagsoegeren har vedgaaet at have deltaget i PWG.

140 Som ophoerstidspunkt for prissamordningen har Kommissionen med foeje lagt april 1991 til grund, i hvilken maaned Kommissionens repraesentanter foretog kontrolundersoegelser i lokaler paa flere virksomheder i henhold til artikel 14 i forordning nr. 17. Den sidste samordnede prisforhoejelse, som sagsoegeren annoncerede i oktober 1990, fandt anvendelse fra januar 1991, og de listepriser, der var fastlagt mellem virksomhederne, fandt fortsat anvendelse i april 1991.

141 Det foelger heraf, at dette anbringende ikke kan tiltraedes.

Anbringendet om, at Kommissionen begik en fejl med hensyn til varigheden af det ulovlige samarbejde om fastfrysning af markedsandele og om kontrol med udbuddet

Parternes argumenter

142 Sagsoegeren har gjort gaeldende, at saafremt det maatte anses for bevist, at der fandtes et ulovligt samarbejde om fastfrysning af markedsandele og om kontrol med udbuddet, har Kommissionen bedoemt varigheden forkert, idet de beviser, som Kommissionen har paaberaabt sig, godtgoer, at der ikke forelaa nogen form for samarbejde foer slutningen af 1988. I replikken har sagsoegeren tilfoejet, at bilag 102 til meddelelsen af klagepunkter, dvs. notatet fra Rena vedroerende NPI's moede den 3. oktober 1988, viser, at der ikke fandtes noget ulovligt samarbejde, da notatet blev udfaerdiget, idet forfatteren alene omtaler muligheden for at overveje en tilpasning af udbuddet for det tilfaelde, at man skulle stoede paa vanskeligheder med hensyn til priserne.

143 Kommissionen har henvist til de argumenter, den har fremfoert i forbindelse med anbringendet om, at den skulle have begaaet en fejl med hensyn til varigheden af prissamordningen (jf. praemis 121).

Rettens bemaerkninger

144 Retten har allerede fastslaaet (jf. praemis 78-106), at Kommissionen har godtgjort, at de virksomheder, der forsamledes i PWG, havde deltaget dels i et ulovligt samarbejde om markedsandele, dels i et ulovligt samarbejde om produktionsstandsninger.

145 Det fremgaar af beslutningen, at »fastfrysningen« af markedsandele og overvejelserne om at gennemfoere produktionsstandsninger var genstand for saerlige droeftelser mellem deltagerne i PWG's moeder fra udgangen af 1987 for at sikre, at prisinitiativerne skulle blive en succes fra og med 1988 (jf. navnlig beslutningens betragtning 51-60). I denne forbindelse hedder det i beslutningen: »Det var alle medlemmerne af PWG magtpaaliggende at undgaa, at de fornyede prisinitiativer blev undermineret af en kraftig foroegelse af den solgte maengde. Stora betegnede denne politik med udtrykket 'pris frem for maengde'« (beslutningens betragtning 51, foerste afsnit). Kommissionen har endvidere henvist til, at princippet om »pris frem for maengde«, som karakteriserede PG Paperboard fra slutningen af 1987 og indtil april 1991, kendetegnedes af en »'fastfrysning' af de store producenters markedsandele, oprindelig paa grundlag af situationen i 1987« samt af »de store producenters samordning af 'downtime' frem for prisnedsaettelser (hovedsagelig fra 1990)« (beslutningens betragtning 130, andet afsnit).

146 Kommissionen bygger navnlig disse paastande paa bilag 39 og 73 til meddelelsen af klagepunkter.

147 Stora praeciserer i det dokument, som bilag 39 (punkt 5) vedroerer: »I forbindelse med prisinitiativet i 1987 var det noedvendigt at opretholde en omtrentlig balance mellem produktion og forbrug (princippet om pris frem for maengde).«

148 Med hensyn til begyndelsestidspunktet for det ulovlige samarbejde om markedsandele, fremgaar det af bilag 73 til meddelelsen af klagepunkter (jf. praemis 89), at det paa »direktoerniveau« (»Praesidentenkreis«) var blevet besluttet at indgaa et naermere samarbejde fra oktober eller november 1987. Resultatet af dette samarbejde blev et ulovligt samarbejde om markedsandele fra dette tidspunkt.

149 Stora har om begyndelsestidspunktet for det ulovlige samarbejde om produktionsstandsninger oplyst: »Med PWG's vedtagelse af princippet om 'pris frem for maengde' og den gradvise gennemfoerelse af en ordning med koordinerede priser fra 1988 erkendte PWG's medlemmer, at produktionsstandsninger var noedvendige for at opretholde priserne, naar stigningen i efterspoergslen var faldende. Uden produktionsstandsninger ville producenterne ikke have vaeret i stand til at opretholde det aftalte prisniveau, naar overskudskapaciteten oegedes« (bilag 39, punkt 24).

150 Det hedder endvidere: »I 1988 og 1989 arbejdede branchen praktisk taget med fuld kapacitetsudnyttelse. Produktionsstandsninger, bortset fra normale indstillinger af driften i tilfaelde af reparation og ferie, blev noedvendige fra 1990 ... Senere viste det sig noedvendigt at anvende produktionsstandsninger, naar ordrestroemmen ophoerte, for at princippet om 'pris frem for maengde' kunne opretholdes« (bilag 39, punkt 25).

151 Naar henses til disse beviser, har Kommissionen godtgjort, at de virksomheder, der deltog i PWG's moeder, i slutningen af 1987 vedtog det saakaldte princip om »pris frem for maengde«, samt at et af elementerne heri, nemlig et ulovligt samarbejde om markedsandele, omgaaende blev bragt i anvendelse, mens den del, der vedroerte produktionsstandsninger, i realiteten foerst blev anvendt fra 1990.

152 Det foelger heraf, at dette anbringende ikke kan tiltraedes.

Anbringendet om, at Kommissionens vurdering af Fides-informationsudvekslingssystemet var forkert

153 Sagsoegeren har i replikken gjort gaeldende, at det ikke kan antages, at Fides-informationsudvekslingssystemet fremmede det ulovlige samarbejde, og at det derfor ikke var uforeneligt med traktatens artikel 85. Ifoelge sagsoegeren er der afgoerende forskelle mellem de faktiske omstaendigheder i den foreliggende sag og dem, der foerte til Kommissionens beslutning 87/1/EOEF af 2. december 1986 om en procedure i henhold til EOEF-traktatens artikel 85 (IV/31/128 - Fedtsyrer, EFT L 3, s. 17), som Kommissionen har henvist til i beslutningens betragtning 134.

154 Kommissionen har i duplikken naermere anfoert sin begrundelse for at henvise til »Fedtsyre-beslutningen«. Den har saaledes gjort gaeldende, at informationsudvekslingssystemet i det mindste har lettet kartellet.

155 Det bemaerkes, at i henhold til procesreglementets artikel 48, stk. 2, maa der ikke fremsaettes nye anbringender under sagens behandling, medmindre de stoettes paa retlige eller faktiske omstaendigheder, som er kommet frem under retsforhandlingerne.

156 Sagsoegerens anbringende om, at Kommissionens vurdering af Fides-informationsudvekslingssystemet var forkert, er foerste gang gjort gaeldende i replikken, og det stoettes ikke paa retlige eller faktiske omstaendigheder, som er kommet frem under retsforhandlingerne.

157 Anbringendet kan derfor ikke antages til realitetsbehandling.

Anbringendet om, at Kommissionen har begaaet en fejl ved at antage, at der var tale om en enkelt, samlet overtraedelse, som Sarrió i det hele var ansvarlig for

Parternes argumenter

158 Sagsoegeren har bestridt Kommissionens synspunkt i det omfang, den konkluderer dels, at der var tale om en enkelt overtraedelse, dels at sagsoegeren var ansvarlig for denne i sin helhed.

159 For det foerste stoetter Kommissionen sig navnlig paa et »akkusatorisk« princip, for saa vidt som den ikke raader over umiddelbare beviser for et samlet kartel. Det paahviler imidlertid Kommissionen at bevise, at sagsoegeren har deltaget i hvert enkelt element i en overtraedelse, og i givet fald omfanget heraf. Ved overtraedelser af de faellesskabsretlige konkurrenceregler gaelder der konsekvent et princip om individuelt ansvar, idet et kollektivt ansvar bl.a. er i strid med den straflignende karakter af de sanktioner, der kan paalaegges for saadanne overtraedelser. Det er foelgelig med urette, at Kommissionen har haevdet, at det ikke er noedvendigt at godtgoere, at sagsoegeren aktivt har deltaget i de enkelte elementer af overtraedelsen. Det er derimod noedvendigt baade at fastslaa overtraedelsens naermere art og at foretage en undersoegelse af hver enkelt virksomheds eventuelle individuelle deltagelse, saaledes at der kan ske en korrekt fastsaettelse af det individuelle ansvar og foelgelig en passende individuel sanktion.

160 Sagsoegeren har for det andet gjort gaeldende, at det ligeledes er i strid med de grundlaeggende principper i faellesskabsretten, navnlig bevisbyrdereglerne, at begrunde en virksomheds individuelle ansvar for en overtraedelse alene paa den omstaendighed, at virksomheden var tilknyttet en sammenslutning, hvis aktiviteter i det mindste til dels var lovlige.

161 Sagsoegeren har for det tredje gjort gaeldende, at Kommissionen ikke har taget behoerigt hensyn til virksomhedens saerlige stilling saavel paa markedet som inden for PG Paperboard. Da sagsoegeren i 1986 ansoegte om at faa adgang til at deltage i PG Paperboard's moeder, var det specielt for at staa bedre i forhold til konkurrenterne.

PRAEMISSERNE FORTSAETTES UNDER DOKNUM: 694A0334.1

162 Kommissionen har gjort gaeldende, at den har bevist, at der fandtes et kartel, som sagsoegeren, der var den ledende virksomhed paa markedet, deltog aktivt i. Den konkluderer heraf, at den foelgelig har stoettet sin analyse paa praecise og veldokumenterede faktiske omstaendigheder, og at sagsoegerens argumentation, som laegger en slags »kollektivt ansvar« eller et »akkusatorisk princip« til grund, er uunderbygget.

163 Kommissionen har desuden gjort gaeldende, at den paa ingen maade har begrundet sagsoegerens ansvar alene paa virksomhedens medlemskab af PG Paperboard. Den stoetter sig dels paa, at sagsoegeren har deltaget aktivt i moeder med konkurrencebegraensende formaal i forskellige udvalg under PG Paperboard, dels paa, at sagsoegeren senere fulgte den adfaerd, der aftaltes paa disse moeder.

Rettens bemaerkninger

164 Indledningsvis bemaerkes, at Kommissionen har fastslaaet, at sagsoegeren har overtraadt traktatens artikel 85, stk. 1, ved fra midten af 1986 og i hvert fald til april 1991 at have deltaget i en aftale og samordnet praksis, der startede medio 1986, og som omfattede en raekke forskellige elementer.

165 Ifoelge beslutningens betragtning 116, andet afsnit, »[ligger] tyngdepunktet i overtraedelsen ... i producenternes samlede medvirken over en aarraekke i en faelles ulovlig virksomhed i henhold til en faelles plan«. Denne udlaegning af overtraedelsen kommer ligeledes til udtryk i betragtning 128: »Det ville imidlertid vaere unaturligt at underinddele noget, der helt klart er et fortsat faelles forehavende, der har ét og samme overordnede maal, i flere saerskilte overtraedelser. Der henvises paa ny til den af Retten i Foerste Instans afsagte dom i sag T-13/89, Imperial Chemical Industries mod Kommissionen, praemis 260«.

166 Selv om Kommissionen ikke formelt har anvendt begrebet én »enkelt overtraedelse« i beslutningen, har den stiltiende henvist til dette begreb, hvilket fremgaar af dens henvisning til praemis 260 i Rettens dom af 10. marts 1992 (sag T-13/89, ICI mod Kommissionen, Sml. II, s. 1021).

167 Kommissionens gentagne brug af ordet »kartel« som udtryk for de forskellige former for konkurrencebegraensende adfaerd, den har konstateret, bekraefter en helhedsopfattelse af overtraedelser af traktatens artikel 85, stk. 1. I beslutningens betragtning 117 hedder det saaledes: »Den korrekte fremgangsmaade i en sag som den foreliggende er at paavise kartellets eksistens og virksomhed samt fremherskende traek som helhed, og derefter fastslaa a) om der foreligger trovaerdige og overbevisende beviser paa, at hver enkelt producent var deltager i den faelles ordning, og b) det tidsrum, i hvilket den enkelte producent deltog.« Samme sted hedder det videre: »Kommissionen behoever ikke ... kategorisere de forskellige bestanddele af overtraedelsen ved at fastslaa hver enkelt saerskilt lejlighed i kartellets levetid, ved hvilken der blev opnaaet enighed om et eller andet forhold eller hvert enkelt eksempel paa adfaerd, der er et led i en hemmelig aftale, og derefter frikende enhver producent for deltagelse ved denne lejlighed eller i denne bestemte handling foretaget af kartellet, saafremt der ikke foreligger direkte bevis for, at den paagaeldende producent var indblandet ved denne lejlighed.« Kommissionen anfoerer endvidere (betragtning 118), at »der er tilstraekkeligt direkte bevismateriale til at dokumentere hver enkelt formodet deltagers medvirken ved overtraedelsen«, uden at sondre mellem de enkelte elementer i den samlede overtraedelse.

168 Denne enkelte overtraedelse, som Kommissionen ser den, sammenblandes saaledes med »kartellet som helhed« eller »den samlede aftale«, og typisk for den er, at en raekke virksomheder udviser en vedvarende adfaerd, der har et ulovligt faelles formaal. Denne forstaaelse af begrebet én enkelt overtraedelse ligger til grund for saavel den fremgangsmaade for bevisfoerelsen, der er beskrevet i beslutningens betragtning 117, som for et faelles ansvar i den forstand, at samtlige virksomheder med »tilknytning« til det samlede kartel anses for ansvarlige for dette, uanset med hensyn til hvilke elementer af overtraedelsen, virksomhedens deltagelse er bevist.

169 For at Kommissionen kan anse de enkelte virksomheder, der er naevnt i en beslutning som den foreliggende, for ansvarlige for at have deltaget i et kartel i sin helhed i en bestemt periode, skal det for hver enkelt virksomhed bevises, at den har indvilget i en samlet plan, som omfatter de elementer, kartellet bestaar af, eller i denne periode har deltaget direkte i samtlige disse elementer. En virksomhed kan endvidere anses for ansvarlig for et kartel i sin helhed, selv om det er godtgjort, at den kun deltog direkte i ét eller flere af kartellets elementer, saafremt virksomheden vidste eller noedvendigvis burde vide, at det ulovlige samarbejde, som den deltog i, indgik i en samlet plan, og saafremt den samlede plan daekkede samtlige kartellets elementer. Naar dette er tilfaeldet, kan den omstaendighed, at den paagaeldende virksomhed ikke deltog direkte i samtlige elementer af kartellet i sin helhed, ikke fritage virksomheden for ansvar for overtraedelse af traktatens artikel 85, stk. 1. En saadan omstaendighed kan imidlertid indgaa i vurderingen af overtraedelsens grovhed.

170 Det fremgaar af beslutningen, at den overtraedelse, der fastslaas i artikel 1, bestaar af et ulovligt samarbejde vedroerende tre forskellige emner, men som har et faelles maal, saaledes at disse former for ulovligt samarbejde maa betragtes som de elementer, der udgoer kartellet i sin helhed. Det fremgaar saaledes af artiklen, at hver af de naevnte virksomheder har overtraadt traktatens artikel 85, stk. 1, ved deltagelse i en aftale og samordnet praksis, hvorved virksomhederne (a) naaede til enighed om regelmaessige prisstigninger for hver produktkvalitet i den enkelte nationale valuta og planlagde og ivaerksatte disse prisstigninger, (b) naaede til forstaaelse om at fastholde markedsandelene for de store producenter paa konstante niveauer, dog med mulighed for aendring fra tid til anden og (c) i stigende grad siden begyndelsen af 1990 traf samordnede foranstaltninger til styring af leverancer af produktet i Faellesskabet for derved at sikre gennemfoerelsen af de samordnede prisstigninger.

171 Til trods for at Kommissionen ser det som én enkelt overtraedelse, praeciserer den i beslutningen, at »de 'centrale' dokumenter, der beviser eksistensen af det overordnede kartel eller enkeltstaaende tilkendegivelser af dets eksistens, angiver ofte deltagerne ved navn, og der foreligger endvidere en stor maengde yderligere skriftligt bevismateriale, der viser hver enkelt producents rolle i kartellet og omfanget af den paagaeldende producents medvirken« (beslutningens betragtning 118, foerste afsnit).

172 Henset til de saaledes anfoerte betragtninger tilkommer det foelgelig Retten at undersoege, om Kommissionen har godtgjort sagsoegerens deltagelse i kartellet som fastslaaet i beslutningens artikel 1.

173 Hertil bemaerkes i overensstemmelse med det allerede anfoerte (jf. praemis 48 ff. og 76 ff.), at Kommissionen har bevist, at sagsoegeren i kraft af sin deltagelse i PWG's moeder fra disse begyndte, fra midten af 1986 har deltaget i et ulovligt samarbejde om priser og, fra slutningen af 1987, i et ulovligt samarbejde om markedsandele samt i et ulovligt samarbejde om produktionsstandsninger, hvilket er de tre elementer, der udgoer den overtraedelse, der er fastslaaet i beslutningens artikel 1. Kommissionen har saaledes med foeje besluttet at lade sagsoegeren ifalde ansvar for en overtraedelse, der omfatter de tre former for ulovligt samarbejde, som alle tjener samme formaal.

174 Kommissionen har saaledes ikke ladet sagsoegeren ifalde ansvar for andre producenters adfaerd og har ikke statueret ansvar alene som foelge af virksomhedens deltagelse i PG Paperboard.

175 Dette anbringende kan derfor ikke tiltraedes, og det er herefter ufornoedent at gennemgaa de oevrige argumenter, som sagsoegeren har paaberaabt sig.

Anbringendet om, at Kommissionen har undladt at tage hensyn til situationen paa det spanske marked

176 Sagsoegeren har i replikken gjort gaeldende, at Kommissionen ikke naermere har defineret det geografiske marked for den paastaaede overtraedelse, og at den navnlig ikke i tilstraekkeligt omfang har undersoegt situationen paa det spanske marked og virksomhedernes adfaerd paa dette marked. Sagsoegeren goer i denne forbindelse gaeldende, at det allerede i staevningen er anfoert, at den eneste henvisning i beslutningen til det spanske marked bestaar af to fodnoter i tabel E og G i beslutningens bilag.

177 Kommissionen har anfoert, at dette anbringende ikke lovligt kan fremfoeres, da det foerste gang blev gjort gaeldende i replikken.

178 Det bemaerkes, at i henhold til procesreglementets artikel 48, stk. 2, maa der ikke fremsaettes nye anbringender under sagens behandling, medmindre de stoettes paa retlige eller faktiske omstaendigheder, som er kommet frem under retsforhandlingerne.

179 Anbringendet om, at Kommissionen undlod at tage hensyn til forholdene paa det spanske marked, blev af sagsoegeren foerste gang gjort gaeldende i replikken. Det eneste argument i staevningen, der vedroerer det spanske marked, blev fremsat til stoette for anbringendet om, at Prat Carton ikke havde medvirket i den paastaaede overtraedelse. Bortset fra anbringendets ordlyd, har det argument, det bygger paa, alene til formaal at understrege, at Prat Carton overhovedet ikke er naevnt i tabel G i bilaget til beslutningen, der naevner de lokale producenters annoncering af prisforhoejelser paa det spanske marked i januar 1991. Det kan saaledes ikke fortolkes som en indsigelse om, at der ikke var taget hensyn til det spanske marked.

180 Under disse omstaendigheder kan dette anbringende, der foerste gang blev gjort gaeldende i replikken, og som ikke stoettes paa retlige eller faktiske omstaendigheder, som er kommet frem under retsforhandlingerne, ikke antages til realitetsbehandling.

Anbringendet om, at Prat Carton ikke medvirkede i overtraedelsen

Parternes argumenter

181 Sagsoegeren har gjort gaeldende, at Kommissionen ikke har godtgjort, at Prat Carton medvirkede i nogen form for overtraedelse. Prat Carton er overhovedet ikke naevnt i tabel G i bilaget til beslutningen (vedroerende en prisforhoejelse paa det spanske marked i januar 1991).

182 Prat Carton deltog kun meget sporadisk i moeder i visse af PG Paperboard's udvalg. Virksomheden deltog endvidere kun i JMC fra juni 1990 til marts 1991. Isoleret betragtet kan den omstaendighed, at Stora havde oplyst, at man mente, at de spanske producenter saedvanligvis blev informeret om resultaterne af moederne af Saffa eller Finnboard (bilag 38 til meddelelsen af klagepunkter) ikke anses for bevis for Prat Carton's medvirken i den paastaaede overtraedelse.

183 Sagsoegeren har bestridt, at dokument F-15-9, G-15-7 og G-15-8 (bilagt meddelelsen af klagepunkter), som Kommissionen har henvist til, beviser Prat Carton's medvirken ved samordnede prisforhoejelser i april 1990. Virksomheden understreger i sit svar paa et skriftligt spoergsmaal fra Retten, at dokument F-15-9 stammer fra februar 1991, og ikke, som Kommissionen har haevdet, fra februar 1990. Dokument G-15-7 er udelukkende bevis for den praksis, der foelges inden for branchen, hvorefter aarlige prisforhoejelser finder sted i april, samt for, at Prat Carton naerede tvivl med hensyn til forhoejelsens omfang og ikrafttraedelsestidspunkt.

184 Kommissionen har gjort gaeldende, at Prat Carton deltog i kartellet, fra det blev oprettet, hvilket bevises af de dokumenter, der er vedlagt meddelelsen af klagepunkter (de »individuelle oplysninger«). Kommissionen henviser for det foerste til, at Prat Carton deltog i en lang raekke moeder i PC i tiden mellem den 29. marts 1986 og den 28. november 1989, i tre moeder i DOEU fra oktober 1988 til oktober 1989 samt i forskellige moeder i JMC i tiden fra juni 1990 indtil den 5. marts 1991 (jf. tabel 3-7, der er bilagt beslutningen). Ved at have deltaget direkte i moeder, hvorunder der blev truffet beslutninger vedroerende kartellet, maa Prat Carton anses for at ifalde ansvar (jf. Rhône-Poulenc-dommen, a.st.). Ydermere findes der ingen officielle optegnelser om virksomhedernes deltagelse i JMC's moeder foer Kommissionens kontrolundersoegelse eller om deres deltagelse i PWG foer februar 1990. Den omstaendighed, at bevismaterialet fra virksomhederne ikke indeholder praecise oplysninger om Prat Carton's tilstedevaerelse paa forskellige moeder, er derfor ikke bevis for, at virksomheden ikke deltog i disse.

185 Kommissionen har for det andet henvist til, at Prat Carton ifoelge oplysninger fra Stora (bilag 38 til meddelelsen af klagepunkter) blev informeret om resultatet af PWG's moeder.

186 For det tredje gennemfoerte Prat Carton de prisinitiativer, der blev aftalt inden for PG Paperboard's forskellige organer i den relevante periode. Mindre forskelle med hensyn til tidspunkterne eller forhoejelsernes stoerrelse mellem Prat Carton og de oevrige producenter er ikke bevis for, at Prat Carton ikke deltog i kartellet. Kommissionen erkender dog, at dokument F-15-9 stammer fra februar 1991 og ikke fra februar 1990, og at den foelgelig ikke har beviser for, at Prat Carton faktisk deltog i initiativer vedroerende prisforhoejelser foer januar 1991. For saa vidt angaar prisforhoejelsen i januar 1991 henviser Kommissionen til dokument G-15-8 af 26. september 1990, hvori Prat Carton udtrykkeligt naevner, at der forudses en prisforhoejelse i alle lande i januar 1991.

Rettens bemaerkninger

187 Indledningsvis bemaerkes, at sagsoegeren i februar 1991 erhvervede Prat Carton fuldt ud, og at virksomheden ikke bestrider sit ansvar for Prat Carton's eventuelle medvirken i en overtraedelse af traktatens artikel 85, stk. 1. I denne forbindelse fremgaar det af beslutningens betragtning 154, at sagsoegeren som foelge af erhvervelsen af Prat Carton »blev ansvarlig for denne spanske producents deltagelse i kartellet i hele tidsrummet for denne deltagelse«. Det bemaerkes endvidere, at det fremgaar af beslutningens artikel 1, at alene sagsoegeren anses for ansvarlig for den naevnte ov