Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Institutionernes retsakter - valg af hjemmel - kriterier - retsakt, der har et dobbelt formål - muligheden for at identificere det fremherskende formål - vedtagelse alene på det retlige grundlag, der svarer til hovedformålet

(EF-traktaten, art. 42 (nu art. 36 EF) samt art. 43 og 130 S (efter ændring nu art. 37 EF og 175 EF))

2. Landbrug - fælles landbrugspolitik - fremme af miljøvenlige produktionsmetoder - forordning nr. 2078/92 - Kommissionens godkendelse af et nationalt program for medfinansieret støtte - rækkevidde

(Rådets forordning nr. 2078/92, art. 7, stk. 2)

3. Landbrug - fælles landbrugspolitik - fremme af miljøvenlige produktionsmetoder - forordning nr. 2078/92 - Kommissionens beslutning om godkendelse af et nationalt program for medfinansieret støtte - beslutning udelukkende rettet til den pågældende medlemsstat - krav mod erhvervsdrivende om tilbagebetaling betinget af iagttagelse af nationale regler om bekendtgørelse

[Rådets forordning nr. 2078/92, art. 3, stk. 3, litra f), og art. 7]

4. De Europæiske Fællesskabers egne indtægter - uretmæssigt udbetalt støtte, som er medfinansieret af Fællesskabet - manglende tilbagesøgning - lovlighed - betingelser

5. Institutionernes retsakter - forordninger - medlemsstaternes gennemførelse - nationalt støtteprogram, som medfinansieres af Fællesskabet i forordning nr. 2078/92's forstand - ingen fælles regler - anvendelse af nationale formforskrifter og processuelle regler - begrænsninger - fællesskabsrettens rækkevidde og effektivitet

(Rådets forordning nr. 2078/92, art. 3, stk. 1)

Sammendrag

1. Hvis en gennemgang af en fællesskabsretsakt viser, at den har to formål, eller at den består af to led, og det kan fastslås, at det ene af disse er det primære eller fremherskende, mens det andet kun er sekundært, skal retsakten have en enkelt hjemmel, nemlig den, der kræves af hensyn til det primære eller fremherskende formål eller led.

Eftersom hovedformålet med de støtteforanstaltninger, der nævnes i forordning nr. 2078/92 om miljøvenlige produktionsmetoder i landbruget samt om naturpleje, er at regulere produktionen af landbrugsvarer i traktatens bilag II's forstand med henblik på at fremme en overgang fra intensiv udnyttelse til en mere ekstensiv udnyttelse, som er af bedre kvalitet, og at de økonomiske konsekvenser for landbrugerne skal kunne kompenseres ved hjælp af tildeling af støtte, skulle forordningen vedtages alene med hjemmel i traktatens artikel 42 (nu artikel 36 EF) og traktatens artikel 43 (nu artikel 37 EF). Den omstændighed, at forordningen fremmede produktionsformer, gennem hvilke der i højere grad tages hensyn til miljøet, hvilket er et faktisk, men underordnet mål for den fælles landbrugspolitik, kan nemlig ikke i sig selv begrunde, at traktatens artikel 130 S (efter ændring nu artikel 175 EF) ligeledes udgør det retlige grundlag for forordningen.

( jf. præmis 31, 35 og 36 )

2. Artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 2078/92 om miljøvenlige produktionsmetoder i landbruget samt om naturpleje skal fortolkes således, at Kommissionens beslutning om godkendelse af et nationalt støtteprogram, som er medfinansieret af Fællesskabet, ligeledes omfatter programmets indhold, uden at det dog medfører, at programmet får karakter af en fællesskabsretsakt.

I tilfælde af at en støtteaftale, der er indgået mellem en landbruger og den pågældende nationale myndighed, er i strid med det program, Kommissionen har godkendt, er det op til de nationale domstole at drage de nødvendige konsekvenser heraf på grundlag af national ret og ved fortolkningen heraf at tage hensyn til den relevante fællesskabsret.

( jf. præmis 40 og 41 samt domskonkl. 2 )

3. Kommissionens beslutning om godkendelse af et nationalt støtteprogram, som er medfinansieret af Fællesskabet, som omhandlet i artikel 7 i forordning nr. 2078/92 om miljøvenlige produktionsmetoder i landbruget samt om naturpleje, er udelukkende rettet til den pågældende medlemsstat. De nationale domstole må på grundlag af national ret vurdere, om den foretagne bekendtgørelse af programmet er tilstrækkelig til, at det kan gøres gældende over for landbrugere og andre i landdistrikterne, navnlig i betragtning af kravet om passende information i medfør af forordningens artikel 3, stk. 3, litra f).

( jf. præmis 48 og domskonkl. 3 )

4. Selv om medlemsstaterne i medfør af artikel 8, stk. 1, i forordning nr. 729/70 om finansiering af den fælles landbrugspolitik, i overensstemmelse med de nationale administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser, skal træffe de fornødne foranstaltninger for at gennemføre tilbagebetaling af beløb, der er udbetalt med urette på grund af uregelmæssigheder eller forsømmelser, er fællesskabsretten ikke til hinder for, at principperne om beskyttelse af den berettigede forventning og retssikkerhed anvendes til at udelukke krav om tilbagebetaling af EF-medfinansieret støtte, som er udbetalt med urette, på den betingelse, at Fællesskabets interesser også tages i betragtning. Anvendelsen af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning forudsætter, at det godtgøres, at den pågældende støttemodtager var i god tro.

( jf. præmis 54 og 59 samt domskonkl. 4 )

5. I det omfang fællesskabsretten, herunder dennes almindelige principper, ikke indeholder forskrifter herom, skal de nationale kompetente myndigheder ved gennemførelsen af en fællesskabsordning følge de processuelle og formelle bestemmelser i den pågældende medlemsstats retssystem. De nationale regler kan dog kun anvendes, i det omfang det er fornødent af hensyn til gennemførelsen af fællesskabsrettens bestemmelser, og kun for så vidt anvendelsen af de nationale regler ikke begrænser rækkevidden og effektiviteten af de pågældende fællesskabsretlige bestemmelser, herunder fællesskabsrettens almindelige principper. Det står således medlemsstaterne frit for at gennemføre nationale støtteprogrammer, som er medfinansieret af Fællesskabet, som omhandlet i artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 2078/92 om miljøvenlige produktionsmetoder i landbruget samt om naturpleje, ved privat- eller offentligretlige foranstaltninger, i det omfang de pågældende nationale foranstaltninger ikke påvirker fællesskabsrettens rækkevidde og effektivitet.

( jf. præmis 61 og 64 samt domskonkl. 5 )