ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Sag 188/84

Kommissionen for De europæiske Fællesskaber

mod

Den franske Republik

»Traktatbrud — godkendelse af træbearbejdningsmaskiner«

Sammendrag

Frie varebevægelser – undtagelser – beskyttelse af den offentlige sundhed – krav om at importerede varer opfylder tekniske normer og underkastes en godkendelsesprocedure – lovlighed – betingelser

(EØF-traktaten, art. 36)

Selv om medlemsstaterne med hjemmel i de undtagelsesbestemmelser, der er indeholdt i traktatens artikel 36, og som udgør en fravigelse af princippet om de frie varebevægelser, er berettiget til — så længe Fællesskabet ikke har udstedt regler på området eller foretaget en harmonisering heraf — selv at bestemme, hvilket beskyttelsesniveau de ønsker at sikre af hensyn til beskyttelsen af de menneskers liv og sundhed, som benytter det pågældende produkt, er de nationale forskrifter på området dog kun forenelige med traktaten i det omfang, de er nødvendige for at sikre en effektiv beskyttelse af brugernes liv og sundhed, og såfremt de hverken udgør et middel til vilkårlig forskelsbehandling eller en skjult begrænsning af samhandelen mellem medlemsstaterne.

Følgelig må en medlemsstat ikke hindre afsætningen af et produkt hidrørende fra en anden medlemsstat, såfremt det beskyttelsesniveau, som den sidstnævnte medlemsstat ønsker at sikre brugerne af produktet, svarer til det beskyttelsesniveau, som tilstræbes sikret med den nationale lovgivning. Er dette tilfældet, tilsidesætter medlemsstaten proportionalitetsprincippet, såfremt den stiller krav om, at de importerede produkter bogstaveligt og nøjagtigt skal opfylde hver og én af de bestemmelser eller tekniske krav, der er fastsat for de indenlandske produkter.

Selv om en medlemsstat endvidere frit kan underkaste et produkt, der i forvejen er godkendt i en anden medlemsstat, en ny undersøgelses- og godkendelsesprocedure, er den dog forpligtet til at bidrage til en lettelse af kontrollen i samhandelen inden for Fællesskabet. Medlemsstaternes myndigheder er således ikke, med mindre dette er nødvendigt, berettiget til at kræve udført laboratorieforsøg, når disse forsøg i forvejen er blevet udført i en anden medlemsstat, og myndighederne har adgang eller på begæring kan få adgang til resultaterne heraf.
De betingelser, der i forordning nr. 1035/72 er opstillet for, at producentorganisationer kan opnå EUGFL-finansiering, forudsætter ikke, at de »anerkendes« af de nationale myndigheder. Heraf følger, at den omstændighed, at en medlemsstat har iværksat en procedure med hensyn til anerkendelse af sådanne organisationer, ikke på nogen måde kan have betydning for afgørelsen vedrørende den nævnte finansiering, idet denne kun skal vurderes ud fra fællesskabsretten. Udgifter afholdt af en organisation, der ikke opfylder betingelserne med hensyn til producentorganisationer i artikel 13 i ovennævnte forordning, kan derfor ikke påhvile EUGFL.

Da der hverken i forordningerne nr. 1282/72, 1717/72 og 2315/76 om interventionsorganers salg af smør til nedsat pris eller i den generelle ordning vedrørende mejeriprodukter er fastlagt det forhold, der ligger til grund for fordringen i forbindelse med sådanne transaktioner, skal der ifølge artiklerne 4 og 6 i forordning nr. 1134/68 ved fastlæggelsen af det nævnte afgørende forhold for, hvilken kurs der skal anvendes ved omregningen til national valuta af salgsprisen udtrykt i regningsenheder, anvendes national ret.

Hvis Kommissionen i forbindelse med afslutningen af EUGFL-regnskaber vedrørende et bestemt regnskabsår har taget forbehold med hensyn til afgørelsen af et særligt problem, kan den efterfølgende kun påberåbe sig sin egen fortolkning af forbeholdet, hvis den pågældende medlemsstat har kunnet opfatte forbeholdet på samme måde; dette kan ikke være tilfældet, hvis der er tale om et tvetydigt forbehold.

Efter at have forbeholdt sig at kunne tage et spørgsmål, med hensyn til hvilket der havde vist sig uenighed mellem Kommissionen og en medlemsstat, op til fornyet overvejelse, kan Kommissionen ikke afvise at foretage en sådan fornyet undersøgelse ved at henvise til, at beviser er fremlagt for sent i forhold til de i EFordningen fastsatte frister.
Sag 161/84

Pronuptia de Paris GmbH

mod

Pronuptia de Paris Irmgard Schiligalis

anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesgerichtshof

»Konkurrence — franchise-aftaler«

Sammendrag

Et distributionssystem på grundlag af franchise, hvorved franchise-giveren økonomisk kan udnytte en række forretningsmetoder og et bomærkes omdømme, er ikke i sig selv til skade for konkurrencen. Spørgsmålet om, hvorvidt franchise-aftaler vedrørende distribution er forenelige med traktatens artikel 85, stk. 1, kan ikke bedømmes abstrakt, men beror på de bestemmelser, som aftalerne indeholder, samt på den økonomiske sammenhæng, hvori de indgår.

Bestemmelser i franchise-aftaler vedrørende distribution, der er uomgængelige for franchise-systemets funktion, er ikke konkurrencebegrænsninger som omhandlet i traktatens artikel 85, stk. 1. Det gælder for så vidt angår bestemmelser, der skal hindre, at den af franchise-giveren meddelte knowhow og ydede bistand udnyttes af konkurrerende virksomheder. Endvidere gælder dette med hensyn til bestemmelser vedrørende kontrolforanstaltninger, der er uomgængelige for at beskytte identitet og omdømme af det distributionssystem, som franchise-giverens bomærke kendetegner. Aftalebestemmelser, der gennemfører en opdeling af markeder mellem franchisegiver og franchise-tagerne eller mellem franchise-tagerne, er derimod konkurrencebegrænsninger som omhandlet i den førnævnte bestemmelse.

Den omstændighed, at franchise-giver meddeler franchise-tagerne vejledende priser, udgør ikke en konkurrencebegrænsning, forudsat der ikke mellem franchise-giver og franchise-tagerne eller mellem franchise-tagerne består en samordnet praksis med henblik på den faktiske håndhævelse af disse priser.

Franchise-aftaler vedrørende distribution, der indeholder bestemmelser om markedsopdeling mellem franchise-giver og franchise-tagerne eller mellem franchise-tagerne, kan under alle omstændigheder påvirke handelen mellem medlemsstater, også selv om de er indgået mellem virksomheder hjemmehørende i samme medlemsstat, i det omfang aftalerne er til hinder for, at franchise-tagerne etablerer sig i en anden medlemsstat.
Sag 130/84

Den italienske Republik

mod

Kommissionen for De europæiske Fællesskaber

»Afslutning af EUGFL-regnskaber — regnskabsåret 1979«

Sammendrag

Landbrug – /celles markedsordning – frugt og grønsager – producentorganisationer – EUGFL-finansiering – betingelser i henhold til fællesskabsretten – nationale myndigheders anerkendelse af organisationerne – ingen betydning

(Rådets forordning nr. 1035/72, art. 13)

De betingelser, der i forordning nr. 1035/72 er opstillet for, at producentorganisationer kan opnå EUGFL-finansiering, forudsætter ikke, at de »anerkendes« af de nationale myndigheder. Heraf følger, at den omstændighed, at en medlemsstat har iværksat en procedure med hensyn til anerkendelse af sådanne organisationer, ikke på nogen måde kan have betydning for afgørelsen vedrørende den nævnte finansiering, idet denne kun skal vurderes ud fra fællesskabsretten. Udgifter afholdt af en organisation, der ikke opfylder betingelserne med hensyn til producentorganisationer i artikel 13 i ovennævnte forordning, kan derfor ikke påhvile EUGFL.
Sag 298/84

Paolo Iorio

mod

Azienda autonoma delle ferrovie dello Stato

anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af vice pretore di Latina

»Arbejdskraftens frie bevægelighed — rent interne forhold ikke omfattet«

Sammendrag

Fri bevægelighed for personer – arbejdstagere – fællesskabsretlige bestemmelser – interne forhold i en medlemsstat – ikke omfattet – ordning om adgang til offentlige transportmidler

(EØF-traktaten, art. 48, stk. 3, litra b))

EØF-traktatens artikel 48, stk. 3, litra b), og dennes gennemførelsesbestemmelser omfatter ikke rent interne forhold i en medlemsstat såsom retsstillingen for en statsborger i en medlemsstat, som aldrig har haft bopæl eller arbejdet i en anden medlemsstat; hverken artikel 48 eller andre fællesskabsretlige bestemmelser er til hinder for, at der i national lovgivning fastsættes objektive og generelle betingelser for anvendelsen af visse offentlige transportmidler.
Sag 103/84

Kommissionen for De europæiske Fællesskaber

mod

Den italienske Republik

»Traktatbrud — foranstaltninger med tilsvarende virkning — støtte til køb af indenlandsk fremstillede køretøjer«

Sammendrag

Genstanden for et søgsmål efter traktatens artikel 169 fastlægges i Kommissionens begrundede udtalelse, og selv om traktatbruddet bringes til ophør efter udløbet af den frist, der fastsættes i medfør af artikel 169, stk. 2, bevares den retlige interesse i sagsanlægget. Denne interesse kan bestå i, at Domstolen fastslår grundlaget for det ansvar, som en medlemsstat kan pådrage sig som følge af sit traktatbrud, navnlig over for private, der har lidt tab på grund af traktatbruddet.

Enhver national handelsregulering, som er egnet til direkte eller indirekte, aktuelt eller potentielt, at hindre samhandelen inden for Fællesskabet, har karakter af en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ restriktion, der er forbudt efter traktatens artikel 30. En national foranstaltning falder ikke uden for forbudet i artikel 30, selv om der er tale om en ubetydelig importhindring, og selv om der findes andre muligheder for at afsætte de importerede varer.

Traktatens bestemmelser om statsstøtte må under ingen omstændigheder anvendes til at sætte traktatens bestemmelser om de frie varebevægelser ud af spil. Begge regelsæt tilstræber samme formål, nemlig at sikre, at varerne frit kan omsættes mellem medlemsstaterne på normale konkurrencevilkår. Den omstændighed, at en national foranstaltning eventuelt kan kvalificeres som støtte efter traktatens artikel 92, udgør derfor ikke en tilstrækkelig begrundelse for at undtage foranstaltningen fra forbudet i artikel 30.

Traktatens artikel 36 skal fortolkes snævert, således at de heri nævnte undtagelser ikke kan anvendes i andre tilfælde end dem, der udtrykkeligt er opregnet i bestemmelsen. Endvidere omhandler artikel 36 kun hensyn af ikke-økonomisk art.
Stillinger i den offentlige administration i den i traktatens artikel 48, stk. 4, forudsatte betydning er de stillinger, som er typiske for den offentlige forvaltnings særlige virksomhed, når den er blevet overdraget udøvelsen af offentlig myndighed og ansvaret for varetagelsen af statens almene interesser.

At en medlemsstat forbeholder egne statsborgere ansættelse, herunder tjenestemandsansættelse i faste stillinger som sygeplejerske på offentlige hospitaler, er kun foreneligt med traktatens artikel 48, stk. 2, på betingelse af, at statsborgere fra andre medlemsstater har adgang til samtlige stillinger som sygeplejerske på disse hospitaler, og at de pågældende efter ansættelsen er omfattet af en ordning, som, bortset fra adgangen til stillinger, der henhører under den offentlige administration i den i artikel 48, stk. 4, forudsatte betydning, indebærer fordele og garantier, som på alle punkter er ligeværdige med dem, der følger af den stilling som tjenestemand, der er forbeholdt landets egne statsborgere.
En virksomhed, som udelukker deltidsansatte fra virksomhedens pensionsordning, overtræder traktatens artikel 119, når denne foranstaltning rammer et meget større antal kvinder end mænd, medmindre virksomheden godtgør, at den nævnte foranstaltning kan forklares ved andre — objektivt begrundede — faktorer end forskelsbehandling på grundlag af køn.

Disse faktorer kan være, at virksomheden tilsigter at beskæftige færrest mulige deltidsansatte, når det godtgøres, at dette mål er i overensstemmelse med virksomhedens virkelige behov, og at de midler, der er valgt for at opnå dette mål, både er adækvate og nødvendige.
Fristerne i vedtægtens artikler 90 og 91 er præceptive og kan ikke fraviges af parterne eller Domstolen, da de har til formål at tilvejebringe klarhed og retssikkerhed. En tjenestemand kan derfor ikke afværge præklusion og udvirke, at fristerne begynder at løbe på ny ved til ansættelsesmyndigheden at indgive en ansøgning i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 1, og ikke en klage over den akt, der indeholder et klagepunkt mod ham.
Rådets direktiv 74/329 om tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivninger om emulgatorer, stabilisatorer, fortyknings- og geleringsmidler, der må anvendes i levnedsmidler, er ikke til hinder for, at en medlemsstat forbyder anvendelsen af et af de stoffer, som er anført i direktivets bilag I. Medlemsstaten skal imidlertid overholde betingelserne, dels efter direktivets artikel 5, der bestemmer, at en medlemsstat, som har tilladt anvendelsen i levnedsmidler af et af de nævnte stoffer, kun kan inddrage tilladelsen eller begrænse omfanget heraf, såfremt det er begrundet i hensynet til beskyttelse af den menneskelige sundhed, samt for en begrænset periode, dels efter direktivets artikel 8, stk. 4, der bestemmer, at et forbud af denne art ikke kan indføres alene af den grund, at etiketteringen anses for mangelfuld, hvis den opfylder de i artikel 8 fastsatte bestemmelser. For så vidt angår indførte levnedsmidler med oprindelse i andre medlemsstater, skal medlemsstaten yderligere overholde de i traktatens artikler 30 ff. fastsatte betingelser.

Traktatens artikler 30-36 er ikke til hinder for, at en medlemsstat forbyder salg af levnedsmidler indført fra andre medlemsstater, hvor de lovligt er bragt i omsætning, og som er tilsat et af de stoffer, der er anført i bilag I til direktiv 74/329 om tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivninger om emulgatorer, stabilisatorer, fortyknings- og geleringsmidler, der må anvendes i levnedsmidler; medlemsstaten skal herved overholde proportionalitetsprincippet, som ligger til grund for traktatens artikel 36, hvilket indebærer, at forhandlingen af disse varer tillades efter en for de erhvervsdrivende umiddelbart tilgængelig procedure, når tilsætningen af det pågældende stof opfylder et reelt behov, og stoffet ikke udgør en fare for den offentlige sundhed. Det påhviler de kompetente nationale myndigheder -J hvert enkelt tilfælde og under hensyntagen til nationale kostvaner og internationale forskningsresultater at godtgøre, at deres bestemmelser på dette område er nødvendige for effektivt at beskytte de interesser, der er omfattet af traktatens artikel 36.
Sag 153/84

Antonio Ferraioli

mod

Deutsche Bundespost

anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundessozialgericht

»Social sikring — børnetilskud — suspension af retten til ydelser«

Sammendrag

Social sikring af vandrende arbejdstagere – børnetilskud – fællesskabsrettens forbud mod dobbeltydelser – suspension af retten til ydelser i beskæfiigelsesstaten – ydelser der kan kræves udbetalt efier lovgivningen i familiemedlemmernes bopælsstat – betingelser – ydelserne fra bopælsstaten er Uvere end ydelserne i henhold til lovgivningen i den anden medlemsstat – krav på en supplerende ydelse

(Rådets forordning nr. 1408/71, art. 73 og 76)

Retten til børnetilskud, der kan kræves udbetalt i medfør af artikel 73 i forordning nr. 1408/71 i den medlemsstat, hvor en af forældrene har beskæftigelse, stilles ikke i bero i henhold til forordningens artikel 76, når den anden af forældrene bor med børnene i en anden medlemsstat og dér udøver et erhverv dog uden at modtage børnetilskud for børnene, fordi alle betingelserne efter denne medlemsstats lovgivning for, at de nævnte tilskud faktisk kan udbetales, ikke er opfyldt.

Retten til børnetilskud, som kan kræves udbetalt fra beskæftigelsesmedlemsstaten af en af forældrene i medfør af forordningens artikel 73, stilles alene i bero i henhold til forordningens artikel 76 med det beløb, der svarer til de ydelser af samme art, som faktisk udbetales i den medlemsstat, på hvis område familiemedlemmerne er bosat. Såfremt de børnetilskud, der faktisk modtages fra bopælsmedlemsstaten, er lavere end de ydelser, der udbetales i henhold til lovgivningen i den anden medlemsstat, kan arbejdstageren fra den kompetente institution i sidstnævnte stat kræve udbetalt en supplerende ydelse, som er lig med forskellen mellem de to ydelser.
Under proceduren til konstatering af en erhvervssygdom er ansættelsesmyndigheden ikke forpligtet til at tage hensyn til de lægelige rapporter, som er udfærdiget i forbindelse med en procedure til konstatering af invaliditet, da der for at anvende vedtægtens artikel 73 og artikel 78 gennemføres to forskellige procedurer, som kan give anledning til særskilte afgørelser uden indbyrdes forbindelse.
Formålet med artikel 4, stk. 1, i direktiv 77/187 er at sikre, at arbejdstagernes rettigheder varetages ved at udvide den beskyttelse mod afskedigelse, som er sikret i national ret, til også at omfatte det tilfælde, hvor der sker arbejdsgiverskift som følge af virksomhedens overførsel.

Bestemmelsen finder derfor anvendelse i enhver situation, hvor de arbejdstagere, der er berørt af en virksomheds overførsel, på en eller anden måde i henhold til national ret er beskyttet mod afskedigelse, således at de i kraft af direktivet ikke kan miste deres beskyttelse, der heller ikke kan begrænses, alene på grund af virksomhedens overførsel.
En medlemsstat kan ikke afhjælpe et påtalt traktatbrud blot ved at anerkende, at der foreligger et traktatbrud.

Ifølge artikel 11 i forordning nr. 2891/77 skal morarenter betales ved »enhver forsinkelse« af krediteringen på Kommissionens konto af Fællesskabernes egne indtægter, som det påhviler medlemsstaterne at fastlægge. Uanset grunden til en forsinkelse af krediteringen på Kommissionens konto består der derfor et forfaldent rentekrav, og det er i den forbindelse uden betydning, om den for sene kreditering skyldes en vildfarelse vedrørende fristen for fastsættelse af afgifter eller en overskridelse af fristen for kreditering i henhold til artikel 10, stk. 1, i forordning nr. 2891/77.
Social sikring afvandrende arbejdstagere – invalideforsikring – beregning af ydelser – artikel 46 i forordning nr. 1408/71 – anvendelse når det ydelsesbeløb, som skal udbetales i henhold til en national lovgivning, er uafhængigt af de tilbagelagte perioder, og når den i henhold til denne lovgivning gældende mindsteperiode er tilbagelagt under en særordning for et bestemt fag – regler for beregning af ydelserne

(Rådets forordning nr. 1408/71, art. 45, stk. 2, og art. 46)
Det forhold, at en tjenestemand indgiver en ansøgning om fornyet behandling af en retsakt, der indeholder et klagepunkt imod ham, indebærer ikke, at søgsmålsfristen afbrydes. Den modsatte løsning, hvorved enhver tjenestemand får mulighed for ved kontinuerlig indgivelse af sådanne ansøgninger at forlænge søgsmålsfristen ubegrænset, er uforenelig med såvel de ifølge vedtægten gældende klage- og søgsmålsregler som retssikkerhedsprincippet.

En tjenestemand kan ikke til støtte for et søgsmål til prøvelse af et afslag på en ansøgning om deltagelse i en udvælgelsesprøve gøre gældende, at meddelelsen om udvælgelsesprøve var behæftet med mangler, hvis han ikke rettidigt har anfægtet de bestemmelser i meddelelsen, som efter hans opfattelse indeholder et klagepunkt imod ham. I modsat fald er det nemlig muligt at anfægte en meddelelse om udvælgelsesprøve længe efter dens offentliggørelse og efter, at de fleste eller alle etaper i forbindelse med udvælgelsesprøven allerede er afsluttet, hvilket strider mod retssikkerhedsprincippet samt mod principperne om den berettigede forventning og god forvaltningsskik.

Ved en udvælgelsesprøve har udvælgelseskomiteen til opgave at vurdere forhold, som ansøgerne kender, hvad enten der er tale om de af dem fremlagte kvalifikationsbeviser, de af dem aflagte prøver eller de bedømmelser, som de har set og har kunnet kommentere. Dette udgør en garanti for en lovlig gennemførelse af udvælgelsesprøven og en garanti mod vilkårlige afgørelser, idet ansøgerne har kendskab til alle de faktorer, som udvælgelseskomiteen lægger til grund for sin vurdering, hvorfor de besidder alle forudsætninger for at anfægte denne vurdering, hvis de mener, at den er forkert.

Når udvælgelseskomiteen derimod helt eller delvis støtter sin afgørelse på forhold, såsom oplysninger og udtalelser fra de administrativt overordnede, som ansøgerne ikke har adgang til, har de ingen mulighed for at tage til genmæle over for udtalelser fra tredjemand, der kan være fuldt korrekte, men lige så vel af en eller grund forkerte. At ansøgerne ikke har haft mulighed for at tage stilling til de administrativt overordnedes udtalelser, som udvælgelseskomiteen har lagt til grund, udgør derfor en tilsidesættelse af et princip, som udvælgelsesproceduren er undergivet, hvorfor afslaget på deres ansøgning om deltagelse vil være at annullere.
En sag, der er anlagt til prøvelse af et afslag på en ansøgning om deltagelse i en udvælgelsesprøve, der følger efter et tidligere tilsvarende afslag, kan admitteres, for så vidt den anden afgørelse reelt erstatter den første og ikke blot kan betragtes som en stadfæstelse heraf.

Ved en udvælgelsesprøve har udvælgelseskomiteen til opgave at vurdere forhold, som ansøgerne kender, hvad enten der er tale om de af dem fremlagte kvalifikationsbeviser, de af dem aflagte prøver eller de bedømmelser, som de har set og har kunnet kommentere. Dette udgør en garanti for en lovlig gennemførelse af udvælgelsesprøven og en garanti mod vilkårlige afgørelser, idet ansøgerne har kendskab til alle de faktorer, som udvælgelseskomiteen lægger til grund for sin vurdering, hvorfor de besidder alle forudsætninger for at anfægte denne vurdering, hvis de mener, at den er forkert.

Når udvælgelseskomiteen derimod helt eller delvis støtter sin afgørelse på forhold, såsom oplysninger og udtalelser fra de administrativt overordnede, som ansøgerne ikke har adgang til, har de ingen mulighed for at tage til genmæle over for udtalelser fra tredjemand, der kan være fuldt korrekte, men lige så vel af en eller grund forkerte. At ansøgerne ikke har haft mulighed for at tage stilling til de administrativt overordnedes udtalelser, som udvælgelseskomiteen har lagt til grund, udgør derfor en tilsidesættelse af et princip, som udvælgelsesproceduren er undergivet, hvorfor afslaget på deres ansøgning om deltagelse vil være at annullere.
De foranstaltninger, som er fastsat med henblik på liberaliseringen af samhandelen inden for Fællesskabet, finder tilsvarende anvendelse på varer med oprindelse i medlemsstaterne og på de varer hidrørende fra tredjelande, som frit kan omsættes i Fællesskabet, også når den for disse varer gældende indførselsordning indebærer, at det kvantitative fællesskabsloft skal fordeles i nationale delkvoter. Fuld anvendelse af princippet om frie varebevægelser for varer, der frit kan omsættes, er dog betinget af gennemførelsen af en fælles handelspolitik, som i overensstemmelse med traktatens artikel 113, stk. 1, er baseret på ensartede principper.

Ligestillingen af varer, som hidrører fra tredjelande, men som er bragt i fri omsætning i en af medlemsstaterne, med produkter, som har oprindelse i medlemsstaterne, kan kun have fuld virkning, hvis det antages, at de nævnte varer er underkastet de samme told- og handelsmæssige indførselsbetingelser, uden hensyn til i hvilken stat de er overgået til fri omsætning.

Når dette ikke er tilfældet, har Kommissionen beføjelse til i henhold til artikel 115 at bemyndige medlemsstaterne til for disse varer at træffe beskyttelsesforanstaltninger for at afværge risikoen for omlægninger i samhandelen eller økonomiske vanskeligheder.