Sag C-370/07

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

mod

Rådet for Den Europæiske Union

»Annullationssøgsmål — fastlæggelse af de holdninger, som skal vedtages på Fællesskabets vegne i et organ nedsat i henhold til en aftale — begrundelsespligt — angivelse af retsgrundlaget — 14. møde mellem parterne i konventionen om international handel med udryddelsestruede vilde dyr og planter (CITES)«

Forslag til afgørelse fra generaladvokat J. Kokott fremsat den 23. april 2009 I ‐ 8921

Domstolens dom (Anden Afdeling) af 1. oktober 2009 I ‐ 8940

Sammendrag af dom

Begrundelseskravet i artikel 253 EF indebærer, at alle de pågældende retsakter skal indeholde en angivelse af grundene til, at institutionen har udstedt dem, således at Domstolen kan udøve sine kontrolbeføjelser, og således at såvel medlemsstaterne som de berørte borgere kan få kendskab til, hvorledes fællesskabsinstitutionerne har anvendt traktaten. Kravet om en angivelse af hjemmelen for en retsakt følger af dette begrundelseskrav. Mens manglende henvisning til en konkret bestemmelse i traktaten ikke udgør en væsentlig mangel, såfremt hjemmelen for en retsakt kan fastlægges på grundlag af andre dele af retsakten, er en udtrykkelig henvisning imidlertid ubetinget nødvendig, når de personer, der berøres af retsakten, og Domstolen ellers vil svæve i uvished med hensyn til den konkrete hjemmel. (jf. præmis 37, 38 og 56)

Retssikkerhedskravet indebærer, at enhver retsakt, der er bestemt til at afføde retsvirkninger, erholder sin retskraft fra en fællesskabsretlig bestemmelse, som udtrykkeligt skal angives som hjemmel, og hvori det er fastsat, hvilken retlig form retsakten skal have. (jf. præmis 39)

Begrundelseskravet, der bl.a. er begrundet i, at Domstolen skal kunne udøve den judicielle prøvelse, gælder enhver retsakt, som kan gøres til genstand for et annullationssøgsmål, dvs. enhver af institutionerne udstedt bestemmelse — uanset form — som tilsigter at have retligt bindende virkninger. En rådsafgørelse om Fællesskabets holdning til visse forslag, der er forelagt det 14. møde mellem parterne i konventionen om international handel med udryddelsestruede vilde dyr og planter, har retligt bindende virkninger i og med, at den fastlægger Fællesskabets holdning for så vidt angår områder, der hører under dets kompetence, og er bindende dels for Rådet og Kommissionen, dels for medlemsstaterne, idet den pålægger dem at forfægte den nævnte holdning. Som følge heraf skal denne afgørelse være begrundet og skal følgelig angive, hvilket retsgrundlag den har hjemmel i, bl.a. for at Domstolen kan udøve sin judicielle prøvelse. (jf. præmis 42-45)

Kravet om angivelse af hjemmelen for en fællesskabsretsakt følger af princippet om tildelte kompetencer i artikel 5, stk. 1, EF, hvorefter Fællesskabet handler inden for rammerne af de beføjelser og mål, der er tillagt det ved traktaten, både når Fællesskabet optræder internt, og når det optræder på internationalt plan. Valget af den rette hjemmel har forfatningsretlig betydning, og eftersom Fællesskabet kun har tildelte kompetencer, skal det følgelig kunne henføre den nævnte afgørelse til en traktatbestemmelse, som bemyndiger det til at vedtage en sådan retsakt. Desuden fastlægger angivelsen af retsgrundlaget kompetencefordelingen mellem Fællesskabet og medlemsstaterne. I forhold til Rådets vedtagelse af en afgørelse om Fællesskabets holdning til visse forslag, der er forelagt det 14. møde mellem parterne i konventionen om international handel med udryddelsestruede vilde dyr og planter, ville en anvendelse af enten udelukkende artikel 175 EF eller artikel 133 EF ikke have haft samme indvirkning på kompetencefordelingen mellem Fællesskabet og medlemsstaterne som en eventuel kombineret anvendelse af de to bestemmelser, eftersom artikel 133 EF tillægger Fællesskabet enekompetence, mens Fællesskabet og medlemsstaterne har delt kompetence i henhold til artikel 175 EF. Manglende angivelse af retsgrundlaget kan derfor skabe forvirring omkring karakteren af Fællesskabets kompetence og svække Fællesskabets forhandlingsposition under internationale forhandlinger. (jf. præmis 46, 47 og 49)