ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
109.

Jeg foreslår, at Domstolen besvarer de præjudicielle spørgsmål fra Kúria (øverste domstol, Ungarn) som følger: »– En virksomheds adfærd kan anses for at overtræde artikel 101, stk. 1, TEUF ved både at have til formål og til følge at begrænse konkurrencen inden for det indre marked. — Det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve, om aftalen om det multilaterale interbankgebyr har et konkurrencebegrænsende formål. Med henblik herpå skal den forelæggende ret først undersøge aftalens indhold og formål for at afgøre, om aftalen falder ind under en kategori af aftaler, som på baggrund af erfaringerne generelt anses for at være skadelige for konkurrencen. Såfremt dette spørgsmål besvares bekræftende, bør den forelæggende ret derefter efterprøve, hvorvidt denne konstatering drages i tvivl af betragtninger vedrørende den retlige og økonomiske sammenhæng, hvori den pågældende aftale blev gennemført. Navnlig skal den forelæggende ret kontrollere, om en eventuel alternativ forklaring vedrørende en angiveligt konkurrencefremmende begrundelse for aftalen om det multilaterale interbankgebyr er plausibel prima facie, idet perioden, hvor aftalen var i kraft, også tages i betragtning. — Ved konstatering af en overtrædelse af artikel 101, stk. 1, TEUF er en konkurrencemyndighed ikke forpligtet til at kvalificere en given adfærd som en aftale eller en samordnet praksis, forudsat at den fører tilstrækkeligt bevis for elementerne i de forskellige former for overtrædelser, der gøres gældende. — I en situation som den i hovedsagen omhandlede, hvor kreditkortselskaberne ikke var direkte involveret i fastlæggelsen af indholdet af en aftale, der angiveligt overtræder artikel 101, stk. 1, TEUF, men gjorde det muligt at vedtage den, accepterede og gennemførte den, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve, kan disse selskaber anses for at være ansvarlige for den pågældende overtrædelse.«
15.

Som Domstolen har fastslået, forudsætter fremsendelse af en åbningsskrivelse, at det hævdes, at der forudgående er sket tilsidesættelse af en forpligtelse, der påhviler den pågældende medlemsstat ( 4 ). Den pågældende medlemsstats mulighed for at fremsætte bemærkninger udgør, selv om medlemsstaten ikke ønsker at udnytte sin adgang hertil, dog en i EF-traktaten hjemlet væsentlig garanti, hvis overholdelse er et væsentligt formkrav til sikring af, at den procedure, hvorved det fastslås, at en medlemsstat har begået et traktatbrud, afvikles behørigt. Der kan således ikke fremsendes en åbningsskrivelse vedrørende manglende gennemførelse af et direktiv, når fristen for dets gennemførelse endnu ikke er udløbet ( 5 ). Det samme gælder, når Kommissionen gør gældende, at en anden form for forpligtelse, som skal opfyldes inden for en bestemt frist, er tilsidesat ( 6 ). Såfremt Kommissionen sender åbningsskrivelsen til en medlemsstat før udløbet af denne frist, er den ugyldig. En sag i henhold til artikel 258 TEUF, som er støttet på en sådan for tidlig åbningsskrivelse, må afvises på grund af fejlagtig administrativ procedure ( 7 ).
60.

Tredjelandsstatsborgere er underlagt grundig kontrol ved udrejse som fastsat i Schengengrænsekodeksens artikel 8, stk. 3, litra g). Den omfatter kontrol af, at den omhandlede person er i besiddelse af et gyldigt visum [artikel 8, stk. 3, litra h), nr. i)]. En sådan kontrol udgør en del af den anden form: bekræftelse af, at personen forlader Schengenområdet i juridisk betydning. Som Domstolen forklarede i dommen i sagen Kommissionen mod Rådet ( 40 ), giver et visum indehaveren tilladelse til at passere grænsekontrollen ved indrejse og ikke alene til at passere en medlemsstats geografiske grænser. Når en tredjelandsstatsborger udrejser fra en medlemsstat, bekræfter processen i forbindelse med anbringelsen af et stempel på rejsedokumenterne, at den person, der rejser, er den samme, som indrejste i Schengenområdet, og tilkendegiver, at den periode, som visummet er udstedt til, er blevet overholdt. Visummet er således et juridisk dokument, som tillader og bekræfter passage gennem et grænsekontrolsted ved den ydre grænse.
60.

I henhold til rammeaftalens § 1, litra a), er et af formålene med denne at »forbedre kvaliteten ved tidsbegrænset ansættelse gennem anvendelsen af princippet om ikke-diskrimination«. Ligeledes er det i tredje afsnit i indledningen til rammeaftalen anført, at denne »illustrerer, at arbejdsmarkedets parter er indstillet på at fastsætte en generel ramme, som skal sikre ligebehandling for personer med tidsbegrænset ansættelse, ved at de beskyttes mod forskelsbehandling«. I 14. betragtning til direktiv 1999/70 anføres det i denne forbindelse, at formålet med rammeaftalen bl.a. er at forbedre kvaliteten ved tidsbegrænset arbejde ved at fastsætte minimumskrav, der kan sikre anvendelsen af princippet om ikke-diskrimination ( 17 ). Det er dette princip, som rammeaftalens § 4, stk. 1, tilsigter at bringe i anvendelse på arbejdstagere med tidsbegrænset ansættelse for at forhindre, at en arbejdsgiver udnytter sådanne arbejdsforhold til at fratage disse arbejdstagere rettigheder, der indrømmes personer, som er ansat tidsubegrænset ( 18 ). Det er fast retspraksis, at rammeaftalens § 4, henset til de mål, der forfølges med denne, anses for at være et udtryk for et socialretligt princip på unionsplan, der ikke kan fortolkes indskrænkende ( 19 ).
67.

Det skal erindres, at EU-Udenrigstjenesten med sit andet anbringende nærmere bestemt har gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl, da den fandt, at artikel 10 i bilag X til vedtægten er en bestemmelse, der på grund af sin karakter nødvendiggør vedtagelsen af almindelige gennemførelsesbestemmelser. Særligt var Retten af den opfattelse, at denne bestemmelse savnede klarhed og præcision i en sådan grad, at den ikke kunne anvendes uden vilkårlighed. I forbindelse med vedtagelsen af de nærmere vilkår for gennemførelsen angående godtgørelsen for levevilkårene har EU-Udenrigstjenesten imidlertid gjort gældende, at artikel 10, stk. 1, fjerde afsnit, i bilag X til vedtægten kræver, at der indhentes en udtalelse fra Personaleudvalget, hvilket angiveligt skete, da afgørelserne af 17. december 2013 og af 3. december 2014 blev vedtaget. Denne etape gør det i sig selv muligt at udelukke enhver risiko for, at kriterierne til bestemmelse af satsen for godtgørelsen for levevilkårene blev påtvunget af administrationen med det formål at opnå et ønsket resultat. Detaljeringsgraden i denne artikel 10, som fastlægger de parametre, der skal tages i betragtning ved fastsættelsen af godtgørelsen for levevilkårene, og som indfører en årlig vurdering af disse parametre, viser i øvrigt i sig selv, at de omhandlede bestemmelser ikke giver nogen manøvremargin til en vilkårlig anvendelse.
Artikel 21 i code de déontologie de l’IPCF (IPCF’s fagetiske regler), som blev godkendt ved arrêté royal du 22 octobre 2013 (kongelig anordning af 22.10.2013, herefter »IPCF’s fagetiske regler«), havde tidligere følgende ordlyd:

»1. Udøvelsen af erhvervet som ekstern regnskabsfører registreret hos IPCF er uforenelig med udøvelsen af enhver håndværks-, landbrugs- eller handelsvirksomhed, hvad enten udøvelsen foregår direkte eller indirekte, individuelt eller inden for rammerne af en sammenslutning eller i et selskab i egenskab af selvstændig erhvervsdrivende, som direktør, administrator, virksomhedsleder eller aktiv selskabsdeltager.

2. Bortset fra de former for virksomhed, der er nævnt i stk. 3, kan IPCF’s forretningsudvalg dog efter forudgående og skriftlig begæring fra en ekstern regnskabsfører registreret hos IPCF fravige denne regel, forudsat at medlemmets uafhængighed og uvildighed ikke bringes i fare, og at den pågældende virksomhed udgør en bivirksomhed. Denne afgørelse kan til enhver tid tilbagekaldes af IPCF’s forretningsudvalg.

Det Nationale Råd for IPCF [(herefter »det nationale råd«)] kan endvidere til enhver tid fastsætte undtagelser ved hjælp af en generel retningslinje for bestemte aktiviteter inden for håndværks-, landbrugs- eller handelssektoren, bortset fra de i stk. 3 nævnte former for virksomhed. Det nationale råd kan ligeledes fastlægge retningslinjer, hvorefter der midlertidigt ikke er tale om uforenelige hverv i forbindelse med arv. En ekstern regnskabsfører registreret hos IPCF, der falder ind under de af det nationale råd fastlagte retningslinjer, skal underrette IPCF’s forretningsudvalg skriftligt herom.

3. Følgende erhvervsmæssige aktiviteter anses altid for at bringe eksterne regnskabsføreres uafhængighed og uvildighed i fare: forsikringsmægler eller forsikringsagent, ejendomsmægler, undtagen virksomhed som ejendomsadministrator, samt enhver bankvirksomhed eller finansielle tjenesteydelser, som kræver registrering hos Autorité des Services et Marchés Financiers [(myndigheden for finansielle tjenester og markeder, herefter »FSMA«)].«
20.

I de omtvistede afgørelser opretholdt afgiftsmyndigheden afgørelserne. Herst har indbragt de omtvistede afgørelser for den forelæggende ret. Krajský soud v Praze (retten for regionen Prag, Den Tjekkiske Republik) har udsat sagen og forelagt Domstolen flere præjudicielle spørgsmål i henhold til artikel 267 TEUF. Efter Domstolens dom i Arex-sagen ( 6 ) har den forelæggende ret på forespørgsel fra Domstolen begrænset sin præjudicielle forelæggelse til følgende tre spørgsmål: »1) Erhverves »retten til som ejer at råde over varerne« som omhandlet i momsdirektivet af en afgiftspligtig person, der af en anden afgiftspligtig person køber varer direkte til en konkret kunde for at opfylde en allerede eksisterende ordre (hvor varetype, mængde, oprindelsessted og leveringstidspunkt er angivet), såfremt den pågældende ikke selv fysisk håndterer varerne, eftersom den pågældendes køber i forbindelse med indgåelse af købsaftalen har påtaget sig at forestå transport af varerne fra deres oprindelsessted, således at han blot giver adgang til de ønskede varer via sine leverandører og videregiver de oplysninger, der er nødvendige for at aftage varerne (på egne vegne eller på vegne af sine underleverandører i kæden), og hans overskud fra transaktionen er forskellen mellem indkøbsprisen og salgsprisen for sådanne varer, uden at der inden for kæden sker fakturering af transportudgifter for varerne? 2) Er princippet om momsneutralitet eller andre EU-retlige principper til hinder for anvendelse af det forfatningsmæssige princip om in dubio mitius i national ret, der i situationer, hvor retsforskrifter er tvetydige og objektivt set kan fortolkes på flere måder, pålægger offentlige myndigheder at vælge den fortolkning, der tilgodeser den person, som er underlagt retsforskriften (i nærværende sag den momspligtige person)? Ville anvendelse af dette princip være forenelig med EU-retten, i det mindste hvis anvendelsen var begrænset til situationer, hvor de relevante faktiske omstændigheder i sagen fandt sted forud for Den Europæiske Unions Domstols bindende fortolkning af et omtvistet juridisk spørgsmål, som har fastslået, at en anden fortolkning, der er mindre gunstig for den afgiftspligtige enhed, er korrekt? 3) Såfremt det er muligt at anvende princippet om in dubio mitius: Var det inden for de rammer, som EU-retten fastlagde på det tidspunkt, hvor de afgiftspligtige transaktioner i nærværende sag fandt sted (november 2010 til maj 2013), objektivt set muligt at anse spørgsmålet om, hvorvidt det juridiske begreb levering af varer eller transport af varer havde (eller ikke havde) samme indhold både i henhold til momsdirektivet og i henhold til punktafgiftsdirektivet, for at være juridisk usikkert og for at åbne mulighed for to fortolkninger?«
28.

Med sine to præjudicielle spørgsmål ønsker den forelæggende ret således for det første oplyst, om et afhængigt datterselskab allerede i sig selv udgør et fast forretningssted for moderselskabet (herom afsnit B). For det andet ønsker den oplyst, om der – såfremt det første spørgsmål skal besvares benægtende – findes andre kriterier, hvorefter et afhængigt datterselskab skal anses for moderselskabets faste forretningssted (herom afsnit C). Såfremt sådanne kriterier findes, er den forelæggende ret desuden i tvivl om, hvad leverandøren skal undersøge for at finde ud af, om et afhængigt datterselskab udgør et sådant fast forretningssted (herom afsnit D).
Artikel 75 i direktiv 2007/64 er også omfattet af direktivets afsnit IV og indeholder bestemmelser for så vidt angår tilfælde af en manglende eller mangelfuldt gennemført betalingstransaktion. Den fastsætter følgende:

»1. Hvis en betalingsordre initieres af betaleren, har dennes udbyder af betalingstjenester […] ansvaret over for betaleren for den korrekte gennemførelse af betalingstransaktionen, medmindre han kan bevise over for betaleren og, hvor det er relevant, for betalingsmodtagerens udbyder af betalingstjenester, at betalingsmodtagerens udbyder af betalingstjenester modtog beløbet for betalingstransaktionen […]; i så fald har betalingsmodtagerens udbyder af betalingstjenester ansvaret over for betalingsmodtageren for den korrekte gennemførelse af betalingstransaktionen.

Hvis betalerens udbyder af betalingstjenester har ansvaret i henhold til første afsnit, skal han uden unødig forsinkelse godtgøre betaleren det manglende eller mangelfuldt betalte beløb og, hvor det er relevant, føre den debiterede betalingskonto tilbage til den situation, der ville have været gældende, hvis den mangelfulde betalingstransaktion ikke var blevet gennemført.

Hvis betalingsmodtagerens udbyder af betalingstjenester har ansvaret i henhold til første afsnit, skal han øjeblikkeligt stille beløbet for betalingstransaktionen til rådighed for betalingsmodtageren og, hvor det er relevant, kreditere betalingsmodtagerens betalingskonto det tilsvarende beløb.

2. […] Ved en manglende eller mangelfuldt gennemført betalingstransaktion, som betalingsmodtagerens udbyder af betalingstjenester ikke har ansvaret for i henhold til første og andet afsnit, har betalerens udbyder af betalingstjenester ansvaret over for betaleren. Hvis betalerens udbyder af betalingstjenester således har ansvaret, skal denne om nødvendigt og uden unødig forsinkelse godtgøre betaleren det manglende eller mangelfuldt betalte transaktionsbeløb og føre den debiterede betalingskonto tilbage til den situation, der ville have været gældende, hvis den mangelfulde betalingstransaktion ikke var blevet gennemført.«
49.

Domstolen fandt, at der i hovedsagen forelå faktiske omstændigheder, som gav anledning til at formode, at der var udøvet forskelsbehandling som omhandlet i direktiv 2000/78. Det var ikke relevant, at »ansættelsesordningen for professionelle fodboldspillere ikke er baseret på offentligt udbud eller en direkte forhandling efter en udvælgelsesprocedure, der forudsætter indlevering af ansøgninger og en forudgående udvælgelse af ansøgningerne i henhold til arbejdsgiverens interesser«. Hertil kommer, at »en sagsøgt arbejdsgiver ikke kan afvise, at der foreligger faktiske omstændigheder, der gør det muligt at formode, at han fører en forskelsbehandlende ansættelsespolitik, ved at begrænse sig til at hævde, at udtalelserne, der antyder, at der foreligger en homofobisk ansættelsespolitik, hidrører fra en person, som til trods for, at vedkommende hævder og synes at spille en vigtig rolle i arbejdsgiverens administration, ikke retligt er i stand til at binde arbejdsgiveren på området for ansættelse«. Den omstændighed, at en sådan arbejdsgiver »ikke udtrykkeligt tog afstand fra de omhandlede udtalelser, [udgør] et element, som den nationale ret kan tage i betragtning i forbindelse med den samlede vurdering af de faktiske omstændigheder«. De beskyttede gruppers opfattelse kan også være relevant for den samlede vurdering af de pågældende udtalelser. Desuden udelukker den omstændighed, at en professionel fodboldklub ikke har indledt forhandlinger med henblik på at ansætte en spiller, der fremstilles som homoseksuel, »ikke […] muligheden for, at det fastslås, at der foreligger faktiske omstændigheder, der gør det muligt at formode, at klubben udøver forskelsbehandling« ( 24 ).
19.

Korkein hallinto-oikeus (øverste domstol i forvaltningsretlige sager) har navnlig anført, at der i Domstolens praksis ikke findes tilfælde, hvor Domstolen har truffet afgørelse om, at en forbrugerkunde eller en anden fysisk person, der optræder som kunde, har beføjelse til at indbringe en national regulerende myndigheds afgørelser for retten under omstændigheder, som svarer til den foreliggende sag, idet det bemærkes, at den afgørelse, som Energiavirasto som national regulerende myndighed vedtog om netvirksomhedens fakturerings forenelighed med elmarkedsloven, også var forbundet med et kontraktvilkår om fakturering i elektricitetstransmissionskontrakten mellem det nævnte selskab og forbrugerkunden. Derudover har Korkein hallinto-oikeus (øverste domstol i forvaltningsretlige sager) anført, at tilsynet med elektricitetskontrakters lovlighed set ud fra et forbrugerbeskyttelsessynspunkt i national ret er reguleret som en opgave for forbrugerombudsmanden, og at en forbruger desuden kan indbringe tvister for Kuluttajariitalautakunta (udvalget for forbrugertvister, Finland) eller for de almindelige domstole, selv om det dog kun er en almindelig domstol, der har kompetence til at træffe en retligt bindende afgørelse i en individuel forbrugertvist, og ikke en forvaltningsdomstol, da der i Finland ikke findes et specielt retsinstitut for mindre forbrugertvister.
36.

Den blotte omstændighed, at et selskab beslutter at flytte sit hjemsted til en anden medlemsstat, begrunder derfor ikke en territorial tilknytning i tilflytningsstaten for tidligere over- eller underskud, da disse opstod, mens selskabet stadig var skattemæssigt hjemmehørende i den tidligere medlemsstat. Hvis tilflytningsstaten tager hensyn til et over- eller underskud, der er realiseret før flytningen af det faktiske hjemsted, indebærer det ikke kun en risiko for, at der rejses tvivl om balancen i fordelingen af beskatningskompetencen mellem medlemsstaterne, men også for dobbelt beskatning eller dobbelt fradrag af underskud ( 20 ). Hvis beskatningskompetencen for overskud (navnlig skjulte reserver) tilkommer fraflytningsstaten, kan tilflytningsstaten altså hverken have ret til at beskatte disse overskud eller pligt til at tage hensyn til underskuddene (som modsvarer de skjulte reserver). Den manglende hensyntagen til underskud, der tidligere er realiseret i udlandet, er derfor en følge af territorialitetsprincippet og fremgår således allerede af Domstolens praksis vedrørende exitbeskatning.
40.

På grundlag af den ovenfor nævnte brede definition skal disse to spørgsmål besvares med, at hverken spørgsmålet om, hvorvidt den situation, i hvilken et sådant middel anvendes, er fri for skadegørere, eller varigheden af midlets virkning har betydning for anvendelsen af biocidforordningens artikel 3, stk. 1, litra a).
Følgende fremgår af de relevante passager i Rettens dom:

»[…] undladelsen af at høre den berørte inden ophævelsen af hans immunitet [kan] som hovedregel […] sikre tavshedspligt under efterforskningen.

Det bør dog fremhæves, at hvis en national myndighed i behørigt begrundede tilfælde modsætter sig underretning af den pågældende om den præcise og fuldstændige begrundelse for anmodningen om ophævelse af immunitet ved at påberåbe sig hensyn til tavshedspligt under efterforskningen, skal Kommissionen i samarbejde med de nationale myndigheder i overensstemmelse med princippet om loyalt samarbejde træffe foranstaltninger til at forene dels de legitime hensyn til tavshedspligt i forbindelse med efterforskningen, dels hensynet til, at den retsundergivne i tilstrækkeligt omfang sikres respekten for sine grundlæggende rettigheder, såsom retten til at blive hørt […]

Eftersom Kommissionen har pligt til at overholde retten til at blive hørt, når den vedtager en akt, der indeholder et klagepunkt, skal den nemlig meget nøje overveje, hvorledes den kan forene overholdelsen af denne ret for den berørte person og de legitime hensyn, der gøres gældende af de nationale myndigheder. Denne afvejning er det, der sikrer både beskyttelsen af de rettigheder, som Unionens retsorden giver tjenestemænd og øvrige ansatte i Unionen, og dermed af Unionens interesser i overensstemmelse med artikel 17, stk. 2, i protokol nr. 7, og en gnidningsløs og effektiv gennemførelse af nationale strafferetlige procedurer i overensstemmelse med princippet om loyalt samarbejde« ( 53 ).
66.

Retten anførte, at »det forhold, at en part påberåber sig, at et varemærke har et stærkt særpræg, udgør et blandet anbringende, idet det vedrører såvel faktiske som retlige forhold«. Den foretog i lyset af denne betragtning en sondring mellem, om KHIM var i stand til at træffe afgørelse om parternes påstande ud fra de dokumenter, de havde fremlagt, eller ej. På dette grundlag fastslog den, at anbringenderne vedrørende det fornødne særpræg på grundlag af mærkets renommé var »af rent hypotetisk karakter«, og at det således påhvilede parterne at fremkomme med tilstrækkelige oplysninger og dokumenter for at gøre det muligt for KHIM at tage stilling hertil. I mangel af argumenter og beviser fremlagt af parterne kunne KHIM ikke kritiseres for ikke at have taget stilling til denne faktor. Ansøgerens anbringende vedrørende de ældre varemærkers renommé og beviserne til støtte herfor kunne derfor ikke antages til realitetsbehandling ( 30 ).
92.

På baggrund af ovenstående betragtninger foreslår jeg Domstolen at besvare de af cour d’appel de Mons (appeldomstolen i Mons, Belgien) forelagte spørgsmål som følger: »1) I tilfælde af et aktieselskabs transaktion vedrørende erhvervelse af et finansielt aktiv, for hvilken der fastsættes en langfristet ratevis betaling af prisen uden renter, er princippet om et pålideligt billede som omhandlet i artikel 2, stk. 3-5, i Rådets fjerde direktiv 78/660/EØF af 25. juli 1978 på grundlag af [artikel 50, stk. 2, litra g), TEUF] om årsregnskaberne for visse selskabsformer, i lyset af principperne i dette direktivs artikel 31, stk. 1, litra c), og artikel 32, ikke til hinder for anvendelsen af en bogføringsmetode, som fastsætter, at der vedrørende denne erhvervelse opføres et nedslag som en udgift i resultatopgørelsen i tilknytning til en gæld på over et år, der ikke er rentebærende, og at der opføres en anskaffelsespris for det finansielle aktiv på aktivsiden i balancen med fradrag af nævnte nedslag, når den pågældende transaktion vedrørende erhvervelse i virkeligheden skal anses for en kompleks transaktion bestående dels af den egentlige erhvervelse af det finansielle aktiv, dels af en lånetransaktion, selv hvis denne er implicit. Det tilkommer den nationale ret at efterprøve, om dette reelt er tilfældet, idet den i det enkelte tilfælde skal foretage en bedømmelse på grundlag af en undersøgelse af såvel de faktiske som de retlige omstændigheder, der er specifikke for den konkrete sag, der er indbragt for den. 2) Artikel 2, stk. 4 og 5, i fjerde direktiv 78/660 skal fortolkes således, at der ikke er nogen indbyrdes betingethed imellem de to bestemmelser, i den forstand, at den i stk. 4 omhandlede bestemmelse nødvendigvis vil skulle anvendes forud for den i stk. 5 omhandlede bestemmelse. Det tilkommer under alle omstændigheder medlemsstaterne, og således ikke selskaberne, at bestemme disse »særtilfælde«, hvor det i henhold til samme stk. 5 er muligt at fravige en bestemmelse i direktiv 78/660, samt at fastsætte den tilsvarende undtagelsesordning.«
48.

Mere grundlæggende synes det ikke rimeligt, at en arbejdstager, der er blevet frataget muligheden for at arbejde i opsigelsesperioden som følge af det, der pr. definition var arbejdsgiverens fejl, skal lide under det. Med andre ord skal retten til årlig betalt ferie ikke bringes i fare, eftersom arbejdstageren ville have arbejdet i den pågældende periode, hvis arbejdsgiveren ikke uretmæssigt havde opsagt den pågældende. I denne sammenhæng er det hensigtsmæssigt at bemærke, at arbejdsgiveren skal sikre sig, at arbejdstagerne sættes i stand til at udøve retten til årlig betalt ferie ( 27 ).