RETTENS DOM (Femte Afdeling)

11. juli 1997

Sag T-29/96

Bernd Schoch

mod

Europa-Parlamentet

»Tjenestemænd — kompensation for ikke-afholdt ferie — sygeorlov — varsel«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-635

Angående:

Påstand om annullation af Europa-Parlamentets afslag på at betale sagsøgeren 124120 BFR i kompensation for 19,5 feriedage, som sagsøgeren angav ikke at have afholdt ved sin fratræden efter opsigelsen af hans kontrakt som midlertidigt ansat.

Udfald:

Annullation.

Resumé af dom

Den 1. februar 1993 blev sagsøgeren ansat ved en kontrakt af ubegrænset varighed som midlertidigt ansat ved Den Europæiske Liberale og Demokratiske Gruppe (ELDR-gruppen) i Europa-Parlamentet.

Fra den 25. marts 1994 var sagsøgeren fraværende fra sit arbejde på grund af sygdom.

Ved skrivelse af 26. juli 1994 meddelte formanden for ELDR-gruppen sagsøgeren gruppebestyrelsens afgørelse om at opsige hans kontrakt på grand af de ændringer, der havde fundet sted i sammensætningen af ELDR-gruppen efter valget til Parlamentet. Varslet på tre måneder, der løb fra datoen for afsendelse af skrivelsen, skulle udløbe den 26. oktober 1994.

Den 14. september 1994 havde sagsøgerens advokat en samtale med næstformanden for ELDR-gruppen, og under denne samtale blev det aftalt, at sagsøgeren uanset hans administrative stilling ville blive fritstillet under varslets løbetid.

Via sin advokat indgav sagsøgeren den 14. september 1994 en forespørgsel til Parlamentets personaleafdeling om sin administrative stilling, herunder navnlig om varslets varighed, under hensyn til, at han ikke havde afholdt sin årlige ferie for 1994 og fortsat var sygemeldt på grund af uarbejdsdygtighed.

Ved skrivelse af 23. september 1994 meddelte Parlamentets personaleafdeling sagsøgerens advokat, at der var truffet afgørelse om at udsætte den endelige fratræden for midlertidigt ansatte ved de politiske grupper til den 31. december 1994 i de tilfælde, hvor deres kontrakt var blevet opsagt efter valgene til Parlamentet, og at varslet på tre måneder ville træde i laaft den 1. oktober 1994. Personaleafdelingen anførte tillige, at ferie, som ikke var afholdt inden fratrædelsen, ikke ville blive lagt til varslet, men ville blive udbetalt på fratrædelsestidspunktet i henhold til artikel 4, stk. 2, i bilag V til vedtægten for tjenestemænd ved De Europæiske Fællesskaber (vedtægten), der finder anvendelse på midlertidigt ansatte i medfør af artikel 16 i ansættelsesvilkårene for øvrige ansatte.

Den 4. oktober 1994 bad sagsøgerens advokat Parlamentets personaleafdeling om at bekræfte, at sagsøgeren »foruden sit vederlag indtil den 31. december 1994 ville modtage et beløb, der modsvarede den årlige ferie«, som ikke var afholdt.

Ved skrivelse af 17. februar 1995 anmodede sagsøgerens advokat om udbetaling af vederlaget for den ferieperiode, som sagsøgeren ikke havde afholdt i 1994.

Den 8 marts 1995 svarede Parlamentets personaleafdeling, at »B. Schoch var ansat ved en politisk gruppe, hvorfor det er gruppen selv, der tager sig af feriespørgsmål for sine ansatte«, samt at den havde anmodet gruppen om at beregne sagsøgerens feriedage for 1994.

Den 12. maj 1995 sendte personaleafdelingen sagsøgerens advokat en kopi af svaret fra generalsekretæren for ELDR-gruppen, som havde følgende ordlyd:

»... Bernd Schoch er ikke mødt op i gruppen siden sin første lægeattest, dateret den 22. marts 1994. Jeg skal oplyse, at hans seneste lægeattest dækkede perioden frem til den 15. juli 1994.

Under vort møde den 14. september 1994 med hans advokat, Lucas Vogel, præciserede vi, at Schoch ville være fritstillet under varslets løbetid.

... for den pågældende begyndte varslet at løbe den 1. oktober 1994 ... Schoch var i praksis på ferie mellem den 19. juli 1994 og den 30. september 1994, selv om der ikke var blevet indgivet nogen anmodning til gruppen, hvilket strider mod vedtægten. Da Schoch har afholdt to måneder og 15 dages ferie ... har han ikke længere ret til ferie. «

Den 18. maj 1995 anmodede sagsøgerens advokat Parlamentets personaleafdeling om fornyet prøvelse af denne afgørelse.

Ved skrivelse af 21. juni 1995 påpegede personaleafdelingen, at ELDR-gruppen havde »opsagt Schoch ved skrivelse af 26. juli 1994«, og at »varslet i hans tilfælde begyndte at løbe fra samme dato«, men at Parlamentet efterfølgende havde truffet afgørelse om, at »de midlertidigt ansattes kontrakter ville blive opsagt med virkning fra den 31. december 1994, og at varslet for alles vedkommende dermed ville begynde at løbe fra den 1. oktober 1994 i stedet for den 26. juli 1994«. Dernæst var det personaleafdelingens opfattelse, at Schoch havde opbrugt sin ferie inden den 1. oktober 1994, dvs. forud for varslet på tre måneder, der er den maksimale periode i henhold til ansættelsesvilkårene for øvrige ansatte.

Den 9. august 1995 indgav sagsøgeren en klage i medfør af vedtægtens artikel 90, stk. 2, over Parlamentets afslag på at betale vederlag for de feriedage, han ikke havde afholdt i 1994.

Ved afgørelse af 26. februar 1996 efterkom Parlamentets generalsekretær delvis sagsøgerens klage med den begrundelse, at det var konstateret, at der i sagsøgerens aktmappe hos Parlamentets lægetjeneste i Bruxelles befandt sig en lægeattest for perioden fra den 16. juli 1994 til den 31. august 1994, men at denne lægeattest aldrig var blevet fremsendt til ELDR-gruppen. Generalsekretæren bemærkede til gengæld, at hverken lægetjenesten eller ELDR-gruppen rådede over lægeattester for tidsrummet fra den 1. til den 30. september 1994. Han fandt derfor, at sagsøgeren i tidsrummet fra den 1. til den 30. september 1994 i praksis havde afholdt sin årlige ferie.

Realiteten

Den eneste anbringende om en tilsidesættelse af artikler i ansættelsesvilkårene for øvrige ansatte, artikel 57, 59 og 60 i vedtægten og artikel 1-4 i bilag Vtil vedtægten.

Sagsøgeren gjorde gældende, at hans fravær i september 1994 skulle betragtes som berettiget, eftersom han i dette tidsrum havde sygeorlov (præmis 37).

Retten bemærkede, at det fremgår af vedtægtens artikel 59, der finder anvendelse på midlertidigt ansatte i medfør af artikel 16 i ansættelsesvilkårene for øvrige ansatte, at en tjenestemand, der rammes af sygdom eller en ulykke, som hindrer ham i at gøre tjeneste, snarest muligt skal give sin institution meddelelse om sin uarbejdsdygtighed og angive sit opholdssted samt efter tre dages tjenestefravær fremlægge en lægeattest til dokumentation af fraværet. Retten udtalte videre, at administrationen ikke kan benægte gyldigheden af en sådan lægeattest og lægge til grund, at den pågældende tjenestemand ubeføjet er udeblevet fra tjenesten uden først at have ladet den pågældende gennemgå en lægeundersøgelse, samt at konklusionerne i henhold til lægeundersøgelsen først har administrative virkninger fra datoen for lægeundersøgelsen. Institutionernes pligt til at lade en sådan kontrol foretage, før de afslår at anerkende en lægeattest, har et nødvendigt modstykke i tjenestemandens forpligtelse til så hurtigt som muligt at fremlægge lægeattester, hvoraf det med tilstrækkelig nøjagtighed og bestemthed fremgår, hvilken form for uarbejdsdygtighed den pågældende påberåber sig, idet bestemmelserne i vedtægtens artikel 59 og 60 ellers kunne blive virkningsløse (præmis 38).

Henvisning til: Retten, 20. november 1996, sag T-135/95, Z. mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 1413, præmis 32.

Retten anførte, at sagsøgeren ikke havde godtgjort, at han rettidigt havde fremlagt en lægeattest til dokumentation af sit fravær i september 1994 (præmis 44).

I anden del af anbringendet anførte sagsøgeren, at det klagepunkt, som var blevet foreholdt ham, om, at han ikke havde fremsendt en lægeattest til dokumentation af sit fravær i september 1994, og som blev fremført syv måneder efter fraværet, var fremsat for sent med henblik på en anvendelse af vedtægtens artikel 60. Hertil bemærkede Retten, at modsat tjenestemandens klare pligt til at fremlægge en lægeattest efter tre dages fravær, indeholder hverken vedtægten eller gennemførelsesforordningerne nogen bestemmelse, som pålægger institutionen pligt til inden for en bestemt frist at underrette den berørte tjenestemand eller midlertidigt ansatte om, at den ikke har modtaget en lægeattest til dokumentation af den pågældendes fravær. Retten fandt desuden, at Parlamentet i den konkrete sag hverken havde overskredet nogen rimelig frist til i medfør af vedtægtens artikel 60 at modregne sagsøgerens uretmæssige fravær i hans årlige ferie eller tilsidesat principperne om omsorgspligt eller beskyttelse af den berettigede forventning (præmis 46).

I tredje del af anbringendet anførte sagsøgeren, at hans fravær skulle betragtes som berettiget i medfør af ELDR-gruppens afgørelse af 14. september 1994 om ikke længere at give ham arbejdsopgaver og fritstille ham under varslets løbetid (præmis 48).

Afgørelsen fra ELDR-gruppebestyrelsen om at opsige sagsøgerens kontrakt med et varsel på tre måneder, der blev meddelt sagsøgeren ved skrivelse af 26. juli 1994, omtalte ingen fritstilling af sagsøgeren under varslets løbetid, og kunne ifølge Retten derfor ikke medføre, at hans fravær var berettiget fra den 26. juli 1994 (præmis 50).

Under samtalen den 14. september 1994 meddelte næstformanden for ELDR-gruppen sagsøgerens advokat, at han fritstillede sagsøgeren under varslets løbetid. Retten anførte, at det fulgte deraf, at sagsøgerens fravær fra den dato og inden for de nedenfor anførte rammer kunne betragtes som lovligt (præmis 51).

Ved skrivelse af 23. september 1994 fra chefen for personaleafdelingen meddeltes det sagsøgeren, at der var truffet afgørelse om at udsætte det endelig ophør af hans kontrakt til den 31. december 1994, og at varslet på tre måneder derfor ville træde i haft den 1. oktober 1994. Retten udtalte, at denne afgørelse af 23. september 1994 ikke kunne have tilbagevirkende gyldighed, uden at princippet om beskyttelse af den berettigede forventning derved tilsidesættes. Heraf fulgte, at sagsøgeren, der var fritstillet fra den 14. september 1994, ikke efterfølgende kunne anses for at have været uretmæssigt fraværende mellem den 14. og den 23. september 1994 (præmis 52).

Konklusion:

Europa-Parlamentets afgørelse af 26. februar 1996 annulleres, for så vidt som sagsøgerens fravær deri anses for ubeføjet i perioden mellem den 14. og den 23. september 1994.

Europa-Parlamentet betaler Bernd Schoch en kompensation svarende til ni ikke-afholdte feriedage, idet beløbet fastsættes i henhold til bestemmelserne i artikel 4, stk. 2, i bilag V til vedtægten. Til dette beløb lægges morarenter 8% p.a. fra den 8. marts 1996, indtil betaling sker.

I øvrigt frifindes Europa-Parlamentet.