ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Harmonisering af afgiftslovgivningerne – det fælles merværdiafgiftssystem – tilbagebetaling af afgift til afgiftspligtige personer, der ikke er etableret i indlandet – den retlige karakter af den fastsatte frist for at indgive en ansøgning om tilbagebetaling – præklusionsfrist

(Rådets direktiv 79/1072, art. 7, stk. 1)

Sammendrag

Fristen på seks måneder i artikel 7, stk. 1, første afsnit, in fine, i ottende direktiv 79/1072 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter – foranstaltninger til tilbagebetaling af merværdiafgift til afgiftspligtige personer, der ikke er etableret i indlandet, for at indgive en ansøgning om tilbagebetaling af merværdiafgift, er en præklusiv frist.

(jf. præmis 34 og domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Miljø – vurdering af bestemte projekters indvirkning på miljøet – direktiv 2001/42 – de kompetente myndigheders forpligtelse til at foretage en vurdering af bestemte planers og programmers indvirkning på miljøet – betingelser – risiko for en væsentlig påvirkning af den berørte lokalitet

[Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/42, art. 3, stk. 2, litra b); Rådets direktiv 79/409, art. 4, stk. 1 og 2, og direktiv 92/43, art. 4, stk. 5, art. 6, stk. 3, og art. 7]

Sammendrag

Artikel 3, stk. 2, litra b), i direktiv 2001/42 om vurdering af bestemte planers og programmers indvirkning på miljøet skal fortolkes således, at den betinger forpligtelsen til at underkaste en bestemt plan en miljøvurdering af, at forudsætningerne for, at planen skal underkastes en miljøvurdering i henhold Rådets direktiv 92/43 om bevaring af naturtyper samt vilde dyr og planter, som ændret ved direktiv 2006/105, er opfyldt, herunder forudsætningen om, at planen vil kunne påvirke den berørte lokalitet væsentligt. Den undersøgelse, der foretages for at fastslå, om sidstnævnte forudsætning er opfyldt, er nødvendigvis begrænset til spørgsmålet om, hvorvidt det på grundlag af objektive omstændigheder kan udelukkes, at den pågældende plan eller det pågældende projekt påvirker den berørte lokalitet væsentligt.

(jf. præmis 24 og domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Social sikring af vandrende arbejdstagere – gældende lovgivning – arbejdstager beskæftiget på et skib, der sejler under en anden medlemsstats flag – opmudringsfartøj, der arbejder uden for Unionens område – en medlemsstats lovgivning, der udelukker en arbejdstager, der er beskæftiget på et sådant opmudringsfartøj, og som har statsborgerskab i denne medlemsstat, men ikke har bopæl dér, fra tilslutning til den nationale sociale sikringsordning – ulovlig

[Rådets forordning nr. 1408/71, art. 13, stk. 2, litra c), som ændret ved forordning nr. 118/97 og nr. 307/1999]

Sammendrag

Artikel 13, stk. 2, litra c), i forordning nr. 1408/71, som ændret og ajourført ved forordning nr. 118/97, som ændret ved forordning nr. 307/1999, skal fortolkes således, at bestemmelsen er til hinder for, at en medlemsstats lovgivning udelukker en person fra at være tilsluttet denne medlemsstats sociale sikringsordning, når den pågældende person har statsborgerskab i den nævnte medlemsstat, men ikke har bopæl dér, og når den pågældende er ansat på et opmudringsfartøj, der fører samme medlemsstats flag og udfører sin virksomhed uden for Den Europæiske Unions område.

Den nævnte forordnings artikel 13, stk. 2, litra c), har den virkning, at en regel i gældende national lovgivning, hvorefter tilslutning til den sociale sikringsordning, der er fastsat i denne lovgivning, er underlagt en betingelse om bopæl i den berørte medlemsstat, ikke kan gøres gældende over for personer, der er omfattet af den nævnte bestemmelse.

(jf. præmis 35 og 37 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Præjudicielle spørgsmål – Domstolens kompetence – grænser – anmodning om fortolkning af Unionens charter om grundlæggende rettigheder

(Art. 6, stk. 1, TEU; art. 267 TEUF; Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 51, stk. 1)

Sammendrag

De krav, der må stilles til beskyttelsen af de grundlæggende rettigheder, er bindende for medlemsstaterne i alle de tilfælde, hvor de skal anvende EU-retten. Chartrets artikel 51, stk. 1, bestemmer endvidere, at dets bestemmelser kun er rettet til medlemsstaterne, når de gennemfører EU-retten, og i henhold til artikel 6, stk. 1, TEU, som tillægger chartret samme juridiske værdi som traktaterne, skaber chartret ikke på nogen måde nye kompetencer for Unionen.

Inden for rammerne af en præjudiciel forelæggelse i medfør af artikel 267 TEUF skal Domstolen, når en national lovgivning er omfattet af EU-rettens anvendelsesområde, i forbindelse med en præjudiciel forelæggelse give alle de oplysninger med hensyn til fortolkningen, som kræves for, at den nationale ret kan vurdere, om en sådan lovgivning er i overensstemmelse med de grundlæggende rettigheder, således som de navnlig fremgår af chartret. I det foreliggende tilfælde, hvor det ikke fremgår af forelæggelsesafgørelsen, at den nationale lovgivning udgør en foranstaltning til gennemførelse af EU-retten, eller at den på anden måde har tilknytningspunkter dertil, er Domstolens kompetence til at behandle anmodningen om præjudiciel afgørelse, for så vidt som den vedrører den grundlæggende rettighed om adgang til effektive retsmidler, dermed ikke godtgjort.

(jf. præmis 56-59)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Socialpolitik – ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv – direktiv 2000/78 – anvendelsesområde

(Rådets direktiv 2000/78)

2. Socialpolitik – ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv – direktiv 2000/78 – forbud mod forskelsbehandling på grund af alder – kollektiv overenskomst, der regulerer indplaceringen og den dertil svarende løn for et luftfartselskabs stewarder og stewardesser – hensyntagen, med henblik på indplacering, alene til den erhvervserfaring, der er opnået i dette luftfartselskab, og udelukkelse af den materielt identiske erfaring, der er opnået i et andet luftfartselskab inden for samme koncern – antagelse til realitetsbehandling

[Rådets direktiv 2000/78, art. 2, stk. 1, litra b)]

Sammendrag

1. Jf. afgørelsens tekst.

(jf. præmis 22 og 24)

2. Artikel 2, stk. 2, litra b), i direktiv 2000/78 om generelle rammebestemmelser om ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en bestemmelse i en kollektiv overenskomst, der med henblik på indplacering i de arbejdstagerkategorier, der er fastsat i denne overenskomst, og følgelig fastsættelsen af lønnens størrelse alene tager hensyn til den erhvervsmæssige erfaring, der er opnået som steward eller stewardesse i et bestemt luftfartselskab, hvorved der ses bort fra den materielt identiske erfaring, der er opnået hos et andet selskab inden for samme koncern.

Selv om en sådan bestemmelse i en kollektiv overenskomst kan medføre en ulige behandling i forhold til datoen for ansættelse hos den berørte arbejdsgiver, er en sådan forskelsbehandling imidlertid hverken direkte eller indirekte begrundet i alder eller i en aldersbestemt hændelse. Det er nemlig stewardens eller stewardessens eventuelle erfaring erhvervet i en anden virksomhed inden for den samme koncern, der lades ude af betragtning i forbindelse med indplaceringen, uafhængigt af dette personales alder på tidspunktet for ansættelsen. Denne bestemmelse er derfor begrundet i et kriterium, der hverken er uadskilleligt eller indirekte forbundet med de ansattes alder.

(jf. præmis 29 og 31 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Fri bevægelighed for kapital og frihed til at foretage betalinger – restriktioner – understøttelseskasser – nationale bestemmelser, hvorefter investering af deres aktiver i andele i investeringsfonde, der er etableret i en anden medlemsstat, er betinget af en tilladelse til at markedsføre disse andele på det nationale område – ikke tilladt – berettigelse – foreligger ikke

(Art. 63, stk. 1, TEUF)

Sammendrag

Artikel 63, stk. 1, TEUF skal fortolkes således, at den er til hinder for en national lovgivning, som kun tillader en understøttelseskasse eller et kollektivt investeringsinstitut, der er oprettet af understøttelseskassen med henblik på forvaltning af dens midler, at investere sine midler i andele i en investeringsfond, der er etableret i en anden medlemsstat, såfremt denne fond har fået tilladelse til at markedsføre sine andele på det nationale område.

De frie kapitalbevægelser kan således kun begrænses af en national lovgivning, hvis denne lovgivning er begrundet i en af de i artikel 65 TEUF nævnte grunde eller af tvingende almene hensyn. Interessen i at sikre stabiliteten og sikkerheden af de aktiver, der forvaltes af et kollektivt investeringsinstitut, som er oprettet af en understøttelseskasse, bl.a. gennem vedtagelsen af tilsynsbestemmelser, udgør et tvingende alment hensyn, der kan begrunde restriktioner i de frie kapitalbevægelser. En lovgivning, der kræver, at en investeringsfond, som har sit hjemsted i en anden medlemsstat, skal undergå en tilladelsesprocedure for at kunne markedsføre sine andele på det nationale område, går imidlertid noget videre end nødvendigt for at opnå det tilstræbte formål om kontrol.

(jf. præmis 28, 31, 32 og 38 samt domskonkl.)
Sag C-98/11 P

Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli AG

mod

Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (KHIM)

»Appel — EF-varemærker — absolut registreringshindring — manglende særpræg — tredimensionalt tegn, der består af formen på en chokoladehare med rødt bånd«

Sammendrag af dom

EF-varemærker — definition på og erhvervelse af et EF-varemærke — absolutte registreringshindringer — varemærker uden fornødent særpræg — undtagelse — fornødent særpræg opnået ved brug — varemærke, der mangler fornødent særpræg i hele Fællesskabet

(Rådets forordning nr. 40/94, art. 7, stk. 3)

I henhold til artikel 7, stk. 3, i forordning nr. 40/94 om EF-varemærker er den absolutte registreringshindring, som er omhandlet i nævnte forordnings artikel 7, stk. 1, litra b), ikke til hinder for registreringen af et varemærke, hvis det som følge af den brug, der er gjort deraf, har fået fornødent særpræg for de varer eller tjenesteydelser, for hvilke det søges registreret.

Et varemærke kan kun registreres i medfør af artikel 7, stk. 3, i nævnte forordning, hvis det bevises, at det som følge af den brug, der er gjort deraf, har fået fornødent særpræg i den del af Unionen, hvor det ikke fra begyndelsen havde et sådant særpræg.

Når det ikke er blevet bevist, at det varemærke, der er blevet ansøgt registreret, havde et iboende fornødent særpræg, og at denne konstatering gjaldt for hele Unionens område, kan det nævnte varemærke have fået fornødent særpræg ved brug i hele Unionen.

Selv om det er rigtigt, at den omstændighed, at et varemærke har fået fornødent særpræg ved brug, skal bevises for den del af Unionen, hvor dette varemærke ikke fra begyndelsen havde et sådant særpræg, ville det gå for vidt at kræve, at beviset for, at dette er opnået, skal føres for hver enkelt medlemsstat.

(jf. præmis 59-62)
Artikel 1, nr. 11), i direktiv 98/34 om en informationsprocedure med hensyn til tekniske standarder og forskrifter samt forskrifter for informationssamfundets tjenester, som ændret ved direktiv 2006/96, skal fortolkes således, at nationale bestemmelser, der kan begrænse og endog gradvist gøre det umuligt at udbyde automatspil med mindre gevinster andre steder end i kasinoer og i spillehaller, kan udgøre »tekniske forskrifter« som omhandlet i denne bestemmelse, hvorom udkast skal fremsendes til Kommissionen i henhold til direktivets artikel 8, stk. 1, første afsnit, forudsat at det godtgøres, at de nævnte bestemmelser udgør betingelser, der kan influere betydeligt på det pågældende produkts natur eller afsætning.

(jf. præmis 40 og domskonkl.)
Det fremgår nemlig af femte afsnit i præamblen til denne aftale, at den blev indgået med det formål at fastlægge ECB’s privilegier og immuniteter i Tyskland i overensstemmelse med protokollen vedrørende De Europæiske Fællesskabers privilegier og immuniteter. I denne sammenhæng begrænser den pågældende aftales artikel 15, som bestemmer, at medlemmer af direktionen og de ansatte i ECB ikke er omfattet af de materielle og formelle bestemmelser i Forbundsrepublikkens Tysklands arbejds- og socialret, sig til at gennemføre de principper, der er fastsat i nævnte protokol, navnlig i artikel 13, 15 og 23, samt i protokollen om statutten for Det Europæiske System af Centralbanker og Den Europæiske Centralbank, navnlig i dens artikel 36.

Artikel 15 i aftalen af 18. september 1998 indgået mellem den tyske regering og Den Europæiske Centralbank om denne institutions hjemsted, sammenholdt med artikel 36 i protokollen om statutten for Det Europæiske System af Centralbanker og Den Europæiske Centralbank, udelukker ikke, at Forbundsrepublikken Tyskland som hjemstedsstat kan tildele forældredagpengeydelse, som fastsat i tysk ret, til ansatte ved ECB.

Selv om det er korrekt, at nævnte aftales artikel 15 udelukker, at hjemstedsstaten kan pålægge ansatte ved ECB materielle eller formelle pligter for at opnå ret til de ydelser, der er fastsat ved ECB’s ansættelsesvilkår, pålægger den nævnte artikel nemlig på ingen måde Forbundsrepublikken Tyskland som hjemstedsstat at tildele de pågældende ansatte den i hovedsagen omhandlede forældredagpengeydelse. Ligeledes fratager den pågældende artikel ikke Forbundsrepublikken Tyskland, som ikke betinger retten til en sådan ydelse af ansættelse eller forsikring, muligheden for at tildele denne ydelse til ansatte ved ECB, som har bopæl i Tyskland, idet muligheden for en sådan tildeling rent faktisk følger af landets lovgivning, og idet de relevante bestemmelser i EU-retten ikke udelukker denne mulighed.

Det fremgår endvidere ikke, hvorledes der gribes ind i ECB’s autonomi vedrørende fastlæggelsen af ansættelsesvilkårene for dens ansatte, såfremt Forbundsrepublikken Tyskland betalte forældredagpengeydelse til de ansatte ved ECB.

(jf. præmis 45-48 og domskonkl.)
Artikel 12, stk. 2, tredje afsnit, i forordning nr. 874/2004 om generelle retningslinjer for implementeringen af topdomænet.eu og dets funktioner samt principperne for registrering skal fortolkes således, at ordene »indehavere af ældre rettigheder« i en situation, hvor den pågældende ældre rettighed er en varemærkeret, ikke omfatter en person, der af indehaveren af det pågældende varemærke udelukkende er bemyndiget til i eget navn, men for varemærkeindehaverens regning, at registrere et domænenavn, der er identisk med eller ligner det pågældende varemærke, uden at denne person i øvrigt er bemyndiget til at bruge dette varemærke erhvervsmæssigt i overensstemmelse med dets egentlige funktioner.

Når den ældre rettighed er en varemærkeret, omfatter den pågældende bestemmelse de licensaftaler, hvori varemærkeindehaveren inden for de grænser, der fastsættes i licensaftalens bestemmelser, tilstår licenstageren en ret til at bruge varemærket til de formål, der henhører under området for den eneret, som varemærket giver. Derimod fremstår en aftale, hvorved varemærkeindehaverens medkontrahent mod vederlag forpligter sig til at gøre en rimelig indsats med henblik på at indgive en ansøgning og opnå registrering af et .eu-domænenavn, mere som en tjenesteydelsesaftale, inden for rammerne af hvilken den pågældende part udøver en nærmere bestemt virksomhed mod vederlag.

(jf. præmis 47, 49 og 53 samt domskonkl.)
Hvad angår varemærker, der består af tegn eller angivelser, som i øvrigt finder anvendelse som reklameslogans, kvalitetsangivelser eller opfordringer til at købe de varer eller tjenesteydelser, som dette varemærke vedrører, er registrering af disse ikke som sådan udelukket på grund af en sådan anvendelse. Hvad angår bedømmelsen af sådanne varemærkers fornødne særpræg skal der ikke anvendes strengere kriterier på disse end dem, der anvendes på andre tegn.

Det følger imidlertid af Domstolens retspraksis, at selv om kriterierne for at vurdere det fornødne særpræg er de samme for forskellige varemærkekategorier, kan det ved anvendelsen af disse kriterier vise sig, at den relevante kundekreds’ opfattelse ikke nødvendigvis er den samme for hver af disse kategorier, og at det derfor kan vise sig sværere at fastslå varemærkers fornødne særpræg i nogle kategorier end i andre.

Selv om Domstolen ikke udelukkede, at denne retspraksis på visse betingelser kan vise sig relevant for ordmærker, der består af reklameslogans, påpegede den imidlertid, at de vanskeligheder, det på grund af selve beskaffenheden af disse kan indebære at fastslå fornødent særpræg, og som det derfor er tilladt at tage i betragtning, ikke berettiger fastsættelsen af supplerende specifikke kriterier eller undtagelser i forhold til det kriterium for fornødent særpræg, som er fortolket i retspraksis.

(jf. præmis 25-27)
En offentlig myndigheds aktivitet, som består i at lagre oplysninger, som virksomhederne er tvunget til at meddele på grundlag af retlige forpligtelser, i en database og i at give interesserede personer adgang til at foretage søgninger i disse oplysninger og/eller levere genparter i papirform deraf, udgør ikke en økonomisk aktivitet, og denne myndighed kan derfor ikke anses for en virksomhed som omhandlet i artikel 102 TEUF. Den omstændighed, at disse søgninger eller leveringer af genparter foregår mod vederlag foreskrevet ved lovgivning og ikke direkte eller indirekte fastsat af den omhandlede enhed, kan ikke ændre den retlige kvalifikation af aktiviteten. Derudover udøver en sådan offentlig myndighed heller ikke en økonomisk aktivitet, hvis den forbyder enhver anden anvendelse af oplysningerne, idet den påberåber sig den sui generis-beskyttelse, som den er tildelt i henhold til artikel 7 i Europa-Parlamentet og Rådets direktiv 96/9/EF af 11. marts 1996 om retlig beskyttelse af databaser som fremstiller af den omhandlede database eller enhver anden intellektuel ejendomsret, og den kan således ikke anses for en virksomhed som omhandlet i artikel 102 TEUF i forbindelse med denne aktivitet.

(jf. præmis 51 og domskonkl.)
Selv om ofre for forbrydelser skal sikres et højt beskyttelsesniveau, har rammeafgørelse 2001/220 om ofres stilling i forbindelse med straffesager kun til formål at fastlægge minimumsstandarder for beskyttelsen af ofre for strafbare handlinger inden for rammerne af en straffesag som defineret i rammeafgørelsens artikel 1, litra c).

Det følger af selve ordlyden af artikel 1, litra a), i rammeafgørelse 2001/220 om ofres stilling i forbindelse med straffesager, at denne i princippet sikrer ofret retten til erstatning under en straffesag for »handlinger eller undladelser, der strider mod en medlemsstats straffelov«, og som er »direkte« årsag til skader. De personer, der har lidt skade som følge af en administrativ overtrædelse, som er begået af en juridisk person, kan imidlertid ikke med hensyn til anvendelsen af nævnte rammeafgørelses artikel 9, stk. 1, anses for ofrene for en forbrydelse, der har ret til at opnå, at der som led i en straffesag træffes en afgørelse om erstatning fra denne juridiske person.

Følgelig skal nævnte rammeafgørelses artikel 9, stk. 1, fortolkes således, at den ikke er til hinder for, at et offer for en forbrydelse ikke inden for rammerne af en ordning om ansvar for juridiske personer under en straffesag kan kræve erstatning for skader, der er direkte forvoldt ved nævnte forbrydelse, fra en juridisk person, som har begået en administrativ overtrædelse.

(jf. præmis 46, 48 og 49 samt domskonkl.)
Artikel 58 i akten vedrørende vilkårene for Den Tjekkiske Republiks, Republikken Estlands, Republikken Cyperns, Republikken Letlands, Republikken Litauens, Republikken Ungarns, Republikken Maltas, Republikken Polens, Republikken Sloveniens og Den Slovakiske Republiks tiltrædelse og tilpasningerne af de traktater, der danner grundlag for Den Europæiske Union, skal fortolkes således, at den er til hinder for, at de bestemmelser i forordning nr. 1972/2003 om overgangsforanstaltninger for samhandelen med landbrugsprodukter som følge af Tjekkiets, Estlands, Cyperns, Letlands, Litauens, Ungarns, Maltas, Polens, Sloveniens og Slovakiets tiltrædelse, som den 1. maj 2004 hverken var offentliggjort på en ny medlemsstats sprog i Den Europæiske Unions Tidende eller optaget i national ret i den pågældende medlemsstat, kan anvendes i denne medlemsstat til skade for borgerne, på trods af at disse borgere har kunnet få kendskab til bestemmelserne på anden måde.

(jf. præmis 47 og domskonkl.)
Parternes erklærede hensigt vedrørende pligten til at betale merværdiafgift af en transaktion skal tages i betragtning i forbindelse med en samlet vurdering af en sådan transaktions omstændigheder, under forudsætning af, at de understøttes ved objektive beviselementer. Et sådant element kan bl.a. være, hvor langt det ombygningsarbejde, som sælger har udført, er fremskredet på tidspunktet for leveringen, og i givet fald den omhandlede faste ejendoms anvendelse på samme tidspunkt.

(jf. præmis 33 og 34)
Artikel 179, stk. 1, artikel 180 og 273 i direktiv 2006/112 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for, at der foreligger en præklusionsfrist, som afgrænser udøvelsen af fradragsretten, forudsat at denne frist ikke gør det uforholdsmæssigt vanskeligt eller praktisk umuligt at udøve denne ret. En sådan bedømmelse påhviler den nationale ret, der bl.a. kan tage hensyn til den senere indgriben, hvorefter præklusionsfristen blev betragteligt forlænget, og til længden af en merværdiafgiftsregistreringsprocedure, som skal være foretaget inden for den samme frist, for at nævnte fradragsret kan udøves.

Princippet om afgiftsneutralitet er til hinder for en sanktion, der består i at nægte retten til fradrag ved for sen betaling af merværdiafgiften, men er ikke til hinder for betaling af morarenter, dog forudsat at denne sanktion overholder proportionalitetsprincippet, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at undersøge.

Selv om medlemsstaterne kan indføre sanktioner i tilfælde af manglende iagttagelse af forpligtelser, som har til formål at sikre en korrekt opkrævning af afgiften og at undgå svig, må disse nemlig ikke gå videre end nødvendigt for at opnå det forfulgte formål. Henset til den fremtrædende rolle, som fradragsretten spiller i merværdiafgiftssystemet, forekommer en sanktion i form af en absolut nægtelse af fradragsret at være uforholdsmæssig i det tilfælde, hvor der ikke foreligger svig, og det offentlige ikke har lidt tab.

(jf. præmis 67, 70 og 77 samt domskonkl. 2)
Artikel 13 i direktiv 2002/12 om tilladelser til elektroniske kommunikationsnet og -tjenester skal fortolkes således, at den er til hinder for opkrævning af en afgift for tilladelse til at installere faciliteter på, over eller under offentlig eller privat ejendom fra udbydende operatører, som uden at være indehavere af disse faciliteter anvender dem til at udbyde mobiltelefonitjenester.

Det fremgår således for det første af artikel 11, stk. 1, første led, i direktiv 2002/12 om tilladelser til elektroniske kommunikationsnet og -tjenester, at tilladelse til at installere faciliteter på, over eller under offentlig eller privat ejendom gives til en virksomhed, der har tilladelse til at udbyde offentlige kommunikationsnet, dvs. den virksomhed, som er bemyndiget til at installere de krævede faciliteter på, under eller over offentlige eller private ejendomme.

For det andet henviser begreberne »faciliteter« og »installere« til henholdsvis den fysiske infrastruktur, der muliggør udbud af elektroniske kommunikationsnet og -tjenester, og deres fysiske installation på den pågældende offentlige eller private ejendom.

Det følger heraf, at skyldneren for afgiften for tilladelse til at installere faciliteter i artikel 13 i direktiv 2002/20 alene kan være indehaveren af disse tilladelser, der ligeledes er ejer af de faciliteter, som er installeret på, over eller under de pågældende offentlige eller private ejendomme.

(jf. præmis 31-33 og 35 samt domskonkl. 1)