I mellemdomme afsagt den 15. december 1982 i sagerne 158/79, Roumengous mod Kommissionen, Sml. 1982, s. 4379; 543/79, Birke mod Kommissionen, Sml. 1982, s. 4425; 737/79, Battaglia mod Kommissionen, Sml. 1982, s. 4497, og i de forenede sager 532, 534, 567, 600, 618 og 660/79, Amesz mil. mod Kommissionen, Sml. 1982, s. 4465, gav Domstolen sagsøgerne medhold i, at Rådets forordning nr. 3087/78 af 21. december 1978 (EFT L 369 af 29. 12. 1978, s. 10) var i strid med tjenestemandsvedtægtens artikler 64 og 65.

Domstolen statuerede derfor følgende: »a) I det omfang den er en anvendelse af Rådets forordning nr. 3087/78, såvel med hensyn til tilpasningen af justeringskoefficienten som til tilpasningens tilbagevirkende gyldighed, annulleres sagsøgernes lønseddel for januar 1974 samt afvisningerne af de af sagsøgerne herom indgivne klager. Forordning nr. 3087/78 omfatter ikke sagsøgerne, for så vidt den ikke tager hensyn til leveomkostningerne i Varese, og kun tillægger tilpasningen af justeringskoefficienten tilbagevirkende gyldighed fra den 1. januar 1978. b) Senest den 15. juli 1983 underretter Kommissionen Domstolen om de foranstaltninger, den har truffet til gennemførelse af nærværende dom. c) Sagsøgernes krav om erstatning for deres økonomiske tab behandles om fornødent på et tidspunkt, der fastsættes senere, d) Spørgsmålet om sagens omkostninger udsættes«.

Hvad der senere skete, er hurtigt fortalt. Kommissionen efterkom Domstolens anmodning og indgav den 14. juli 1983 en første foreløbig rapport og i løbet af februar 1984 en endelig rapport i hver af de førnævnte sager. Det fremgår af sidstnævnte rapport, at Rådet ved forordning nr. 3681/83 af 19. december 1983 (EFT L 368) med virkning fra den 1. januar 1976 ændrede de halvårlige justeringskoefficienter for vederlag til tjenestemænd og øvrige ansatte, der gør tjeneste dels i Italien, undtagen Varese, dels i Varese. På grundlag af forordningen foretog Kommissionen dernæst opgørelse og udbetaling af efterbetalinger til sagsøgerne mellem slutningen af 1983 og begyndelsen af det nye år.

Modtagerne var dog ikke tilfredse med disse efterbetalinger. De hævdede nemlig, at de også havde krav på erstatning dels for deres tab som følge af den forsinkede tilpasning af koefficienten, dels for tabet ved værdiforringelsen af den italienske lire, indtil efterbetalingen fandt sted. Kommissionen anførte på sin side, at enhver tvist mellem parterne måtte betragtes som bilagt med vedtagelsen af forordning nr. 3681 og gennemførelsesbestemmelserne hertil. Stillet over for dette urokkelige standpunkt har sagsøgerne på grundlag af deres oprindelige (og generelle) krav om betaling af skyldige renter, påstået sagsøgte tilpligtet: a) at betale morarenter; b) at erstatte det yderligere tab ved værdiforringelsen af liren under forsinkelsen. Med undtagelse af sag 158/79 er kravet om betaling af dette andet beløb fremsat som et krav om erstatning.

I sine bemærkninger som svar herpå har Kommissionen principalt påstået kravet under b) afvist (eller rettere gjort indsigelse mod, at det tages under påkendelse), eftersom der er tale om et nyt krav i forhold til det, der blev fremsat i det oprindelige søgsmål. Subsidiært har den påstået sig frifundet for både dette og de andre krav på erstatning, idet den har erklæret, at den ikke er skyld i den forsinkede betaling.

Parterne har påberåbt sig adskillige domme afsagt af Domstolen og af forskellige nationale retter. Der er tale om et imponerende materiale, som imidlertid til vort formål er til ringe nytte, om ikke andet fordi de argumenter, der kan udledes heraf til støtte for den ene eller den anden opfattelse til syvende og sidst opvejer hinanden. Jeg vil derfor gå over til spørgsmålet om realiteten.