Hverken Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder eller traktaterne fastsætter bestemmelser, som udelukker juridiske personer, der er organer under en stat, fra at nyde beskyttelse af de grundlæggende rettigheder. I denne henseende er artikel 34 i den europæiske menneskerettighedskonvention en procedureregel, der ikke finder anvendelse på sager ved Unionens retsinstanser, og målet med denne bestemmelse er at undgå, at en stat, der har tiltrådt konventionen, både kan være sagsøger og sagsøgt samtidigt for denne domstol. Desuden er den omstændighed, at en stat er ansvarlig for overholdelse af grundlæggende rettigheder på dens eget område, irrelevant med hensyn til omfanget af de rettigheder, som tilkommer juridiske personer, der udgør organer under denne stat, på tredjestaters område. Endelig kan tjenesteydelser, der udgør kommerciel virksomhed, som udøves i en konkurrencepræget sektor og er undergivet den almindelige ret, samt kommercielle transaktioner med enheder, der er involveret i nuklear spredning, ikke bevise, at det pågældende selskab deltager i udøvelse af offentlig myndighed, og begrunder ikke, at selskabet anses for et organ under en stat.

Medmindre tvingende hensyn, der vedrører Unionens eller dens medlemsstaters sikkerhed eller opfyldelsen af deres internationale forpligtelser, er til hinder for meddelelsen af visse forhold, er Rådet forpligtet til at gøre en enhed, der er omfattet af restriktive foranstaltninger, bekendt med de særlige og konkrete grunde til, at det er af den opfattelse, at de skulle vedtages. Hvad angår en retsakt, hvorved en enheds pengemidler indefryses, skal meddelelsen af de forhold, der lægges den berørte til last, ske samtidig med vedtagelsen af den pågældende retsakt, eller hurtigst muligt efter nævnte vedtagelse. Når tilstrækkeligt præcise oplysninger, som gør det muligt for den berørte enhed i tilstrækkelig grad at give sin mening til kende vedrørende de forhold, som den lægges til last af Rådet, er blevet meddelt, indebærer princippet om overholdelse af retten til forsvar ikke en forpligtelse for denne institution til uden videre at give adgang til de dokumenter, der er indeholdt i dens sagsakter. Det er kun efter anmodning herom fra den berørte part, at Rådet har pligt til at give adgang til alle administrative dokumenter, der ikke er fortrolige, og som vedrører den omhandlede foranstaltning.

Under disse omstændigheder opfylder grunde, der gør det muligt at fastslå de enheder, hvortil sagsøgeren har leveret finansielle tjenesteydelser, og som er omfattet af de af Unionen eller FN’s Sikkerhedsråd vedtagne restriktive foranstaltninger, såvel som den periode, hvori de pågældende tjenesteydelser er blevet leveret, og i visse tilfælde de specifikke transaktioner, hvortil de har været knyttet, for det første den begrundelsespligt, der påhviler Rådet.

For det andet udgør manglende tilstillelse af et dokument, hvorpå Rådet har støttet sig for at vedtage eller fastholde restriktive foranstaltninger over for en enhed, kun en tilsidesættelse af retten til forsvar, som kan begrunde en annullation af de omhandlede retsakter, såfremt det godtgøres, at de pågældende restriktive foranstaltninger ikke med føje kunne være blevet vedtaget eller fastholdt, hvis det ikke-tilstillede dokument skulle afvises som bebyrdende forhold.

(jf. præmis 79, 83, 84, 89 og 100)