RETTENS DOM (Fjerde Afdeling)

11. december 1996

Sag T-177/95

Patrick Barraux m.fl.

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Tjenestemænd — særlig justeringskoefficient«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-1451

Angående:

Påstand om annullation af lønsedlerne om efterbetaling for perioden 1. juli — 31. december 1994 i medfør af Rådets forordning (EKSF, EF, Euratom) nr. 3161/94 af 19. december 1994 om tilpasning med virkning fra den 1. juli 1994 af vederlag til tjenestemænd og øvrige ansatte i De Europæiske Fællesskaber samt af justeringskoefficienterne for disse vederlag og pensioner (EFT L 335, s. 1), for så vidt som der deri med tilbagevirkende kraft blev anvendt en særlig justeringskoefficient for Karlsruhe på 99,8.

Udfald:

Frifindelse.

Resumé af dom

Artikel 63, stk. 1, i vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber (»vedtægten«) bestemmer følgende: »Tjenestemandens vederlag lyder på belgiske francs. Det udbetales i det lands valuta, hvor tjenestemanden gør tjeneste.«

Med henblik på at sikre, at tjenestemændene uanset deres tjenestested har lige købekraft af deres vederlag, foreskriver vedtægtens artikel 64, stk. 1, at »tjenestemandens vederlag, udtrykt i belgiske francs ... korrigeres med en koefficient, der er over, under eller lig med 100%, afhængig af de forskellige tjenestesteders levevilkår«. I artikel 64, stk. 2, bestemmes det, at disse koefficienter fastsættes af Rådet på forslag af Kommissionen.

Vedtægtens artikel 65 vedrører lønningernes niveau. Artildens stk. 1 fastlægger proceduren og betingelserne for den årlige undersøgelse af lønningsniveauet, og foreskriver i givet fald en tilpasning deraf. Vedtægtens artikel 65, stk. 2, lyder: »I tilfælde af en væsentlig ændring i leveomkostningerne træffer Rådet... inden for en frist på højst to måneder afgørelse om tilpasning af justeringskoefficienten, og eventuelt om dette skal ske med tilbagevirkende kraft.«

Artikel 9 i bilag XI til vedtægten foreskriver følgende: »På grundlag af en rapport fra Det Statistiske Kontor og når objektive faktorer viser, at der foreligger en væsentlig afvigelse i købekraften på et givet tjenestested i forhold til den konstaterede købekraft i den pågældende medlemsstats hovedstad, træffer Rådet, på forslag af Kommissionen og i overensstemmelse med vedtægtens artikel 64, stk. 2, afgørelse om fastsættelse af en justeringskoefficient for dette tjenestested« (»særlig justeringskoefficient)«.

Sagsøgerne er tjenestemænd ved Kommissionen og placeret ved Instituttet for Transuraner i Karlsruhe (Tyskland).

Ved dommen i sagen Chavane de Dalmassy m.fl. mod Kommissionen annullerede Retten lønsedlerne for tjenestemænd placeret i Karlsruhe, for så vidt som de var udfærdiget i henhold til Rådets forordning (EKSF, EØF, Euratom) nr. 3834/91 af 19. december 1991 om tilpasning med virkning fra den 1. juli 1991 af vederlag og pensioner til tjenestemænd og øvrige ansatte i De Europæiske Fællesskaber samt af justeringskoefficienterne for disse vederlag og pensioner (EFT L 361, s. 13). Retten fandt, at forordningens artikel 6, stk. 2, udgjorde en tilsidesættelse af princippet i bilag XI til vedtægten om fastsættelse af en justeringskoefficient for en medlemsstat på grundlag af leveomkostningerne i hovedstaden, for så vidt som den fastsatte en foreløbig justeringskoefficient for Tyskland på grundlag af leveomkostningerne i Bonn, selv om Berlin fra den 1. oktober 1990 var landets nye hovedstad.

Henvisning til: Retten, 27. oktober 1994, sag T-64/92, Chavane de Dalmassy m.fl. mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 723.

På grundlag afet forslag fra Kommissionen af 14. november 1994 har Rådet udstedt forordning (EKSF, EF, Euratom) nr. 3161/94 af 19. december 1994 om tilpasning med virkning fra den 1. juli 1994 af vederlag til tjenestemænd og øvrige ansatte i De Europæiske Fællesskaber samt af justeringskoefficienterne for disse vederlag og pensioner (»forordning nr. 3161/94«). Forordningen trådte i kraft den 24. december 1994. Den erstattede Rådets forordning (Euratom, EKSF, EF) nr. 3608/93 af 20. december 1993 om tilpasning med virkning fra den 1. juli 1993 af vederlag og pensioner til tjenestemænd og øvrige ansatte i De Europæiske Fællesskaber samt af justeringskoefficienterne for disse vederlag og pensioner (EFT L 328, s. 1), som på grundlag af leveomkostningerne i Bomi havde fastsat en justeringskoefficient for Tyskland på 99,8 og særlige justeringskoefficienter for Berlin og München på henholdsvis 113 og 110,6.

I artikel 6, stk. 1, i forordning nr. 3161/94 fastsattes med virkning fra den 1. juli 1994 og på grundlag af leveomkostningerne i Berlin en justeringskoefficient for Ty sidand på 111,4. I samme artikel var der foreskrevet en særlig justeringskoefficient på 99,8 for vederlag til tjenestemænd placeret i Karlsruhe.

Den 29. december 1994 udfærdigede Kommissionen i henhold til forordning nr. 3161/94 sagsøgernes lønsedler om efterbetaling for perioden 1. juli — 31. december 1994.

Disse lønsedler blev fremsendt til sagsøgerne i begyndelsen af januar 1995.

Ved skrivelse af 28. marts 1995 indgav sagsøgerne en klage i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 2, til prøvelse af lønsedlerne.

Ved afgørelse af 19. juli 1995, som blev meddelt sagsøgerne ved skrivelse af 24. juli 1995, afviste Kommissionens generaldirektør for personale og administration Magen.

Realiteten

Sagens genstand

Retten bemærkede, at det foreliggende annullationssøgsmål drejede sig om sagsøgernes lønsedler om efterbetaling for perioden 1. juli — 31. december 1994, selv om der i sagsøgernes påstande henvises til »sagsøgernes lønsedler for perioden1. juli — 31. december 1994«. Sidstnævnte har imidlertid ikke været genstand for en klage, og under retsmødet forklarede sagsøgernes repræsentant, at han anså dem for lovlige, for så vidt som de var blevet udfærdiget i overensstemmelse med den dagældende lovgivning. At sagsøgernes påstande skal forstås på denne måde, bekræftes desuden af stævningens punkt 20 og 21, som har følgende ordlyd: »Kommissionen udfærdigede sagsøgernes lønsedler om efterbetaling for perioden 1. juli — 31. december 1994 i henhold til forordning [nr. 3161/94]. Med de anfægtede lønsedler anvendes der for første gang en særlig justeringskoefficient for Karlsruhe på 99,8 med tilbagevirkende kraft fra den 1. juli 1994«. Sagsøgernes klage havde desuden samme genstand (præmis 32).

Sagsøgernes eneste anbringende

Retten bemærkede, at princippet om lige købekraft er fastlagt i vedtægtens artikel 64. Princippet har til formål at sikre alle tjenestemænd et vederlag med samme købekraft, uanset deres tjenestested. Med henblik herpå korrigeres tjenestemændenes vederlag med en justeringskoefficient, der er over, under eller lig med 100%, afhængig af de forskellige tjenestesteders levevilkår (præmis 34).

Henvisning til: Domstolen, 13. juli 1978, sag 114/77, Jacquemart mod Kommissionen, Sml. s. 1697.

Retten anførte, at dette princip ikke blot kommer til udtryk i denne artikel, men tillige i vedtægtens artikel 63, 65 og 65a, idet det i sidstnævnte artikel er bestemt, at gennemførelsesbestemmelserne til artikel 64 og 65 er anført i bilag XI. Disse artikler befinder sig på samme niveau i regelhierarkiet som vedtægtens artikel 64, og der skal derfor også tages hensyn til dem ved fastlæggelsen af indholdet og rækkevidden af princippet om lige købekraft (præmis 35).

Retten bemærkede dernæst, at vedtægtens artikel 65, stk. 1, foreskriver, at Rådet hvert år skal undersøge lønningsniveauet. Undersøgelsen skal ikke blot omfatte en bedømmelse af lønningsniveauet for tjenestemænd i Fællesskaberne i forhold til aflønningen af nationale tjenestemænd, men tillige en bedømmelse af læbekraftsækvivalenterne mellem lønningerne for tjenestemænd i Fællesskaberne placeret forskellige steder. I henhold til den nævnte artikel skal undersøgelsen ske på grandlag af en rapport fra Kommissionen, der skal gengive situationen pr. 1. juli. I medfør af artikel 1, stk. 1, første afsnit, i bilag XI til vedtægten skal rapporten bl.a. omhandle udviklingen i leveomkostningerne i Bruxelles og købekraftspariteterne mellem Bruxelles og de andre tjenestesteder i medlemsstaterne. Rapporten skal udarbejdes af De Europæiske Fællesskabers Statistiske Kontor (»Det Statistiske Kontor«) hvert år inden udgangen af september (præmis 36).

I henhold til artikel 1, stk. 3, litra a), og artikel 9 i bilag XI til vedtægten kan der fastsættes en særlig justeringskoefficient på grundlag af denne rapport, som i dette øjemed skal indeholde en beregning af de købekraftspariteter, der ligger til grund for købekraftsækvivalenterne — idet Bruxelles lægges til grand — mellem vederlagene til de tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber, der gør tjeneste i medlemsstaternes hovedstæder, og på visse andre tjenestesteder (præmis 37).

Endvidere anførte Retten, at vedtægtens artikel 65, stk. 1, første afsnit, og artikel 1, stk. 1, første afsnit, samt artikel 3, stk. 1, i bilag XI til vedtægten fastlægger en præcis tidsramme, inden for hvilken Rådet skal foretage den årlige undersøgelse af lønningerne (præmis 38).

Således skal Rådet inden hvert års udgang på grandlag af rapporten fra Det Statistiske Kontor, som skal være udarbejdet inden udgangen af september, træffe afgørelse om, hvorvidt der skal ske en fastsættelse eller tilpasning af lønningsniveauet eller justeringskoefficienterne og de særlige justeringskoefficienter. Ifølge artikel 3, stk. 1, i bilag XI til vedtægten, træder afgørelsen i kraft pr. 1 juli, fordi referenceperioden for Det Statistiske Kontors rapport i medfør af artikel 1, stk. 1, andet afsnit, i bilag XI til vedtægten, er de seneste tolv måneder forud for den 1. juli i det år, hvor undersøgelsen gennemføres (præmis 39).

Retten anførte endvidere, at Rådet kun kan træffe afgørelse om mellemliggende tilpasninger i henhold til vedtægtens artikel 65, stk. 2, i tilfælde af en væsentlig ændring i leveomkostningerne i forhold til de oplysninger, der stod til rådighed på tidspunktet for den årlige undersøgelse af lønningsniveauet i september, og kun under hensyntagen til den prognose for købekraftsudviklingen i den pågældende løbende, årlige referenceperiode, som i medfør af artikel 5, stk. 1, første afsnit, i bilag XI skal udarbejdes hvert år i marts måned. I så fald skal Kommissionen i medfør af artikel 4, stk. 2, i bilag XI til vedtægten forelægge et forslag herom for Rådet senest i anden halvdel af april. Rådet har en frist på højst to måneder til at vedtage de nævnte foranstaltninger, der i henhold til artikel 4, stk. 1, i bilag XI til vedtægten træder i kraft pr. 1 januar (præmis 40).

Retten anførte, at princippet om lige købekraft således i princippet gennemføres i form af en årlig tilpasning af justeringskoefficienterne og de særlige justeringskoefficienter, mens der kun undtagelsesvist — i tilfælde af en mærkbar udvikling i leveomkostningerne — foretages en mellemliggende tilpasning (præmis 41).

I henhold til artikel 3, stk. 1, og artikel 4, stk. 1, i bilag XI til vedtægten, som blev indsat ved Rådets forordning (EKSF, EØF, Euratom) m. 3830/91 af 19. december 1991 om ændring af vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber og ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte i disse Fællesskaber for så vidt angår de nærmere regler for tilpasning af vederlagene (EFT L 361, s. 1), tillægges justeringskoefficienterne og de særlige justeringskoefficienter i princippet tilbagevirkende kraft. Retten anførte, at artikel 3, stk. 1, i bilag XI til vedtægten foreskriver, at de årlige foranstaltninger til tilpasning af vederlagene har virkning fra den 1. juli, selv om de — som anført ovenfor — ikke kan vedtages før udgangen af september måned. De mellemliggende tilpasninger træder i henhold til artikel 4, stk. 1, i bilag XI til vedtægten i kraft den 1. januar, selv om de først kan vedtages, efter at Det Statistiske Kontor i marts måned har udarbejdet sin prognose for købekraftsudviklingen, og efter at Kommissionen senest i anden halvdel af april har forelagt et forslag herom (præmis 42).

Retten bemærkede, at det fulgte heraf, at sagsøgernes anbringende om, at princippet om lige købekraft pålægger Rådet en pligt til »straks« at fastsætte en særlig justeringskoefficient efter at have konstateret en væsentlig afvigelse i leveomkostningerne, ikke kunne tiltrædes. Tilsvarende kunne sagsøgerne ikke gøre gældende, at Rådet kun kan tillægge fastsættelsen af en ny justeringskoefficient tilbagevirkende kraft, såfremt dette fører til en forhøjelse af de allerede oppebårne vederlag, da der ikke findes nogen vedtægtsbestemmelse, som opstiller en sådan begrænsning (præmis 43).

Retten fandt ikke desto mindre, at det måtte undersøges, om den tilbagevirkende kraft fra den 1. juli 1994 af forordning nr. 3161/94 udgjorde en tilsidesættelse af principperne om retssikkerhed, den berettigede forventning og beskyttelse af velerhvervede rettigheder (præmis 44).

Retten anførte, at selv om retssikkerhedsprincippet i almindelighed forbyder, at en fællesskabsretsakt gives gyldighed fra et tidspunkt, der ligger før aktens offentliggørelse, kan dette rent undtagelsesvis tillades, når det tilstræbte mål fordrer det, og når de berørtes berettigede forventning respekteres behørigt (præmis 45).

Henvisningtil: Domstolen, 11. juli 1991, sag C-368/89, Crispoltoni, Sml. I, s. 3695, præmis 17.

I den foreliggende sag fandt Retten, at det mål, som tilstræbtes med udstedelsen af den omtvistede forordning, nemlig overholdelse af princippet om lige købekraft, krævede, at forordningen blev tillagt tilbagevirkende gyldighed. Retten udtalte, at det først er muligt at konstatere en udvikling i leveomkostningerne, efter at denne har fundet sted, således at overholdelsen af det nævnte princip kun kan sikres med tilbagevirkning (præmis 46).

Henvisning til: Domstolen, 23. januar 1992, sag C-301/90, Kommissionen mod Rådet, Sml. I, s. 221, præmis 29.

For så vidt angik den berettigede forventning udtalte Retten, at en tjenestemand ikke til støtte for at anfægte gyldigheden af en ny forordningsbestemmelse kan påberåbe sig princippet om beskyttelse af en berettiget forventning, navnlig ikke inden for et område, hvor der sker en konstant tilpasning efter ændringerne i den økonomiske situation (præmis 47).

Henvisningtil: Retten, 22. juni 1994, forenede sager T-98/92 og T-99/92, Di Marzio og Lebedef mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 541, præmis 68.

I den foreliggende sag fremgik det klart af vedtægtens bestemmelser, at vederlagene til tjenestemændene i Fællesskaberne er variable over tid (præmis 48).

Retten bemærkede, at disse bestemmelser giver udtryk for princippet om tilbagevirkende gyldighed af de foranstaltninger, som skal træffes for at sikre opretholdelse af lige købekraft, idet de foreskriver, at den årlige tilpasning af lønningsniveauet træder i kraft den 1. juli i det løbende år, selv om Rådet først handler efter denne dato (præmis 49).

Endelig havde sagsøgerne ikke godtgjort, at Kommissionen gennem præcise forsikringer til dem havde udløst begrundede forventninger om, at justeringskoefficienten for Tyskland, udregnet på grandlag af leveomkostningerne i Berlin, ville blive anvendt på den omhandlede periode. Således forpligtede den skrivelse af 21. februar 1992 fra generaldirektøren for personale og administration til formanden for Union Syndicale i Karlsruhe, Chavane de Dalmassy, som sagsøgerne har henvist til, på ingen måde Kommissionen til at anvende den justeringskoefficient for Tyskland, der var blevet fastsat på grundlag af leveomkostningerne i Berlin efter afsigelsen af dom i sagen Chavane de Dalmassy m.fl. mod Kommissionen, på vederlagene til tjenestemænd placeret i Karlsruhe for den omtvistede periode 1. juli — 31. december 1994 (præmis 50).

Henvisning til: ChavanedeDalmassym.fi. mod Kommissionen, a. st.; Retten, 11. juli 1996, sag T-587/93, Ortega Urretavizcayamod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 1027, præmis 57.

Sagsøgerne kunne endvidere ikke af denne dom udlede en ret til et oppebære et vederlag for den omhandlede periode baseret på justeringskoefficienten for Tyskland, fastsat på grundlag af leveomkostningerne i Berlin. I den nævnte doms præmis 56 anførte Retten således, at Rådet burde have fastsat såvel en justeringskoefficient for Tyskland på grundlag af leveomkostningerne i Berlin som særlige justeringskoefficienter for de forskellige tjenestesteder i landet, hvor der var konstateret en væsentlig afvigelse i købekraften i forhold til leveomkostningerne i hovedstaden Berlin (præmis 51).

Retten anførte, at den allerede i dommen i sagen Chavane de Dalmassy m.fl. mod Kommissionen havde udtalt, at princippet om lige købekraft loinne indebære, at Rådet til opfyldelse af den nævnte dom måtte fastsætte særlige justeringskoefficienter fra det tidspunkt, hvor justeringskoefficienten for Tyskland blev fastsat på grundlag af leveomkostningerne i Berlin. Sagsøgerne loinne derfor ikke påberåbe sig denne dom til støtte for, at deres berettigede forventning for så vidt angår den omtvistede periode sioille beskyttes gennem en fastsættelse af vederlagene i henhold til justeringskoefficienten for Tyskland, beregnet på grundlag leveornkostningerne i Berlin. Forordning nr. 3161/94 udgør således gennemførelsen af præmis 56 i dommen i sagen Chavane de Dalmassy m.fl. mod Kommissionen med virkning fra den dato, som er foreskrevet i de relevante vedtægtsbestemmelser, nemlig den 1. juli 1994. Retten bemærkede, at Rådet netop har anvendt princippet om lige købekraft og dermed ligebehandlingsprincippet. Rådet har derved undgået at give tjenestemænd placeret i Karlsruhe en ugrundet fordel ved at udbetale vederlag korrigeret med en justeringskoefficient for Tyskland, beregnet på grundlag af leveomkostningerne i Berlin, der er mærkbart højere end leveomkostningerne i Karlsruhe, hvilket ville stride mod dette princip (præmis 52).

Hvad angik den påståede tilsidesættelse af sagsøgernes velerhvervede rettigheder som følge af forordning nr. 3161/94 bemærkede Retten endvidere, at lønsedlerne om efterbetaling for perioden 1. juli — 31. december 1994 ikke har medført nogen negativ efterbetaling som følge af anvendelsen af forordning nr. 3161/94. I denne forordning blev der således fastsat en særlig justeringskoefficient for Karlsruhe på 99,8, som helt nøjagtigt svarer til den justeringskoefficient for Tyskland, der tidligere var blevet fastsat på grundlag af leveomkostningerne i Bonn, og som var blevet lagt til grund for udfærdigelsen af sagsøgernes lønsedler for perioden 1. juli — 31. december 1994 uden at være blevet anfægtet af sagsøgerne. For så vidt som sagsøgerne i realiteten — for den omtvistede periode — kræver anvendelse af justeringskoefficienten for Tyskland, beregnet på grandlag af leveomkostningerne i Berlin, fandt Retten desuden, at dette krav var udtryk for en åbenbar misfortolkning af princippet om lige købekraft, eftersom leveomkostningerne i Karlsruhe er betydeligt lavere end i Berlin. Følgelig kunne sagsøgerne ikke i god tro gøre gældende, at princippet om lige købekraft indebærer, at de har krav på, at justeringskoefficienten for Tyskland, fastsat på grundlag af leveomkostningerne i Berlin, finder anvendelse på deres vederlag (præmis 53).

Under disse omstændigheder har Rådet ved at udstede forordning nr. 3161/94 hverken tilsidesat retssikkerhedsprincippet eller princippet om beskyttelse af velerhvervede rettigheder, men tværtimod foretaget en korrekt anvendelse af princippet om lige købekraft inden for den tidsmæssige ramme, som er fastlagt i de relevante vedtægtsbestemmelser (præmis 54).

Konklusion:

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber frifindes.