Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. EU-ret – principper – ret til forsvar – ret til en effektiv domstolsbeskyttelse – restriktive foranstaltninger over for Iran

(Art. 254, stk. 1 og 2, EF; Rådets forordning nr. 423/2007, art. 7, stk. 2, og art. 15, stk. 3)

2. Institutionernes retsakter – valg af hjemmel – forordning om restriktive foranstaltninger over for Iran

(Art. 60 EF, 301 EF og 308 EF; Rådets fælles holdning 2007/140; Rådets forordning nr. 423/2007)

3. Folkeret – De Forenede Nationers pagt – Sikkerhedsrådets resolutioner, der er vedtaget i medfør af kapitel VII i De Forenede Nationers pagt – forpligtelse for Unionen til at udøve sine beføjelser under overholdelse af disse – grænser

(Rådets forordning nr. 423/2007, art. 7, stk. 2)

Sammendrag

1. Princippet om en effektiv domstolsbeskyttelse indebærer, at en EU-myndighed, som vedtager en retsakt, der medfører restriktive foranstaltninger over for en person eller en enhed, i videst muligt omfang meddeler begrundelsen for denne retsakt, enten på det tidspunkt, hvor retsakten bliver vedtaget, eller i det mindste så hurtigt som muligt herefter, med henblik på at disse personer eller enheder sættes i stand til rettidigt at udnytte deres ret til domstolsprøvelse.

Det er med henblik på at overholde dette princip, at artikel 15, stk. 3, i forordning nr. 423/2007 om restriktive foranstaltninger over for Iran pålægger Rådet at angive individuelle og specifikke grunde til de afgørelser, der træffes efter nævnte forordnings artikel 7, stk. 2, og meddele disse til de berørte personer, enheder og organer. Indefrysning af midler har betydelige konsekvenser for de berørte enheder, eftersom den kan begrænse udøvelsen af deres grundlæggende rettigheder. Skønt forordning nr. 423/2007 ikke foreskriver, i hvilken form disse grunde skal »meddeles« de berørte personer, enheder og organer, er offentliggørelse i Den Europæiske Unions Tidende ikke tilstrækkelig. Hvis meddelelsen om de individuelle og specifikke grunde kunne anses for at være foretaget ved offentliggørelse af afgørelsen i EU-Tidende, ville det nemlig være uforståeligt, hvorfor denne meddelelse udtrykkeligt skulle foreskrives i den nævnte artikel 15, stk. 3, eftersom afgørelsen om indefrysning af midler under alle omstændigheder skal offentliggøres i overensstemmelse med artikel 254, stk. 1 og 2, EF, henset til dens karakter af forordning. Heraf følger, at Rådet skal opfylde den forpligtelse, som påhviler det i medfør af denne bestemmelse, ved en individuel meddelelse.

Selv om en individuel meddelelse principielt er nødvendig, kræves der i artikel 15, stk. 3, i forordning nr. 423/2007, som kun nævner forpligtelsen til at »meddele«, imidlertid ikke nogen bestemt form for denne meddelelse. Det afgørende er, at denne bestemmelse får effektiv virkning, dvs. effektiv domstolsbeskyttelse for personer og enheder, som er berørt af restriktive foranstaltninger vedtaget i henhold til den nævnte forordnings artikel 7, stk. 2. Dette er tilfældet, når Rådet ikke har givet meddelelse, men et nationalt banktilsyn har videregivet tilstrækkelig information til adressaten, og adressaten har været i stand til at anlægge sag, idet den manglende meddelelse fra Rådets side ikke har hindret adressaten i rettidigt at få kendskab til baggrunden for den anfægtede afgørelse og at vurdere, om der er grundlag for den foranstaltning med henblik på indefrysning af midler, som er blevet vedtaget over for denne.

(jf. præmis 47-52, 55 og 56)

2. Ifølge sin titel vedrører forordning nr. 423/2007 restriktive foranstaltninger over for Den Islamiske Republik Iran. Det fremgår af betragtningerne til denne forordning og dens bestemmelser som helhed, at den har til formål at forhindre eller bremse denne stats politik på det nukleare område, henset til den risiko, den udgør, gennem restriktive foranstaltninger på det økonomiske område. Det er således de risici, der er forbundet med det iranske nukleare udviklingsprogram, og ikke den generelle nukleare spredning, der bekæmpes.

Da formålet med og indholdet af den omhandlede retsakt klart var at vedtage økonomiske restriktioner over for Den Islamiske Republik Iran, var det ikke nødvendigt at anvende artikel 308 EF, idet artikel 301 EF udgør et tilstrækkeligt retsgrundlag, idet den hjemler handling fra Fællesskabets side for helt eller delvis at afbryde eller indskrænke de økonomiske forbindelser med et eller flere tredjelande, eftersom en sådan handling kan omfatte indefrysning af midler tilhørende enheder, såsom en bank, der er tilknyttet styret i det pågældende tredjeland.

Hvad angår spørgsmålet, om det er nødvendigt at inddrage fælles holdning 2007/140 som hjemmel, modsiges dette af selve ordlyden af artikel 301 EF, hvorefter det er muligt at vedtage fællesskabsforanstaltninger, såfremt en fælles holdning eller en fælles aktion, der vedtages ifølge bestemmelserne om den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik (FUSP) i EU-traktaten, som affattet før vedtagelsen af Lissabontraktaten, tager sigte på en handling fra Fællesskabets side. Af denne ordlyd fremgår det, at den fælles holdning eller den fælles aktion skal foreligge, for at der kan vedtages fællesskabsforanstaltninger, men ikke, at disse foranstaltninger skal være baseret på denne fælles holdning eller denne fælles aktion.

Under alle omstændigheder kan en fælles holdning ikke udgøre hjemmelen for en fællesskabsretsakt. Rådets fælles holdninger på FUSP-området, såsom fælles holdning 2007/140 og 2008/479, er vedtaget inden for rammerne af nævnte EU-traktat, i overensstemmelse med dennes artikel 15, mens Rådets forordninger, såsom forordning nr. 423/2007, vedtages inden for rammerne af EF-traktaten. Rådet kunne således kun vedtage en fællesskabsretsakt på grundlag af kompetencer, som det var blevet tildelt ved EF-traktaten, i det foreliggende tilfælde artikel 60 EF og 301 EF.

(jf. præmis 68-72)

3. Sikkerhedsrådets resolutioner på den ene side og Rådets fælles holdninger og dets forordninger på den anden side henhører under forskellige retsordener. De retsakter, der vedtages inden for rammerne af på den ene side De Forenede Nationer og på den anden side Unionen, vedtages ligeledes af organer, der råder over selvstændige kompetencer, som de er blevet tildelt ved deres grundlæggende retsakter, som er de traktater, hvorved de er blevet oprettet.

Fællesskabet skal ved udformningen af fællesskabsforanstaltninger, som har til formål at gennemføre en resolution vedtaget af Sikkerhedsrådet, som en fælles holdning henviser til, tage behørigt hensyn til den omhandlede resolutions ordlyd og formål. Der skal ligeledes tages hensyn til affattelsen af og formålet med en resolution fra Sikkerhedsrådet ved fortolkningen af en forordning, som har til formål at gennemføre denne. Uden at forrangen for en resolution fra Sikkerhedsrådet på det folkeretlige plan derved anfægtes, kan den respekt, som fællesskabsinstitutionerne skal udvise over for De Forenede Nationers institutioner, imidlertid ikke indebære, at der ikke foretages en legalitetsprøvelse af fællesskabsretsakten under hensyn til de grundlæggende rettigheder, der udgør en integrerende del af fællesskabsrettens almindelige retsgrundsætninger.

Den kompetence, som artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 423/2007 om restriktive foranstaltninger over for Iran giver Rådet, er en selvstændig kompetence. I denne henseende er en forpligtelse til at »tage behørigt hensyn« til den omhandlede resolutions ordlyd og formål på ingen måde i modstrid med konstateringen af, at Rådet træffer en selvstændig afgørelse, under overholdelse af reglerne i dets egen retsorden.

(jf. præmis 100 og 102-106)