DOMSTOLENS DOM (SJETTE AFDELING) AF 4. OKTOBER 1991. - ELISSAVET PARASCHI MOD LANDESVERSICHERUNGSANSTALT WUERTTEMBERG. - ANMODNING OM PRAEJUDICIEL AFGOERELSE: SOZIALGERICHT STUTTGART - TYSKLAND. - SOCIAL SIKRING - INVALIDEPENSION. - SAG 349/87.



Samling af Afgørelser 1991 side I-04501



Sammendrag

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

++++

Social sikring af vandrende arbejdstagere og selvstaendige erhvervsdrivende - ligebehandling - national forskrift om tilbagelaeggelse af en referenceperiode som betingelse for at erhverve ret til invaliditetsydelser - lovligt - mulighed for at forlaenge referenceperiode - forlaengelse udelukket, naar de heraf betingede omstaendigheder er indtruffet i en anden medlemsstat - skjult forskelsbehandling - ulovligt

(EOEF-Traktaten, art. 48, stk. 2, og art. 51)

Sammendrag

Traktatens artikel 48, stk. 2, og artikel 51 skal fortolkes saaledes, at de ikke afskaerer den nationale lovgiver fra at aendre - og skaerpe - betingelserne for tilkendelse af invalidepension ved at kraeve tilbagelagt en referenceperiode forud for forsikringsbegivenhedens indtraeden, hvorunder den forsikrede skal have udoevet en forsikringspligtig beskaeftigelse og have indbetalt et vist minimum af bidrag for at vaere berettiget til invalidepension, saafremt de fastsatte betingelser ikke medfoerer nogen aabenlys eller skjult forskelsbehandling mellem EF' s arbejdstagere.

Derimod er de naevnte traktatbestemmelser til hinder for, at saadanne lovregler under visse betingelser indeholder mulighed for forlaengelse af referenceperioden, men udelukker dette, naar de omstaendigheder, som ellers berettiger til forlaengelse, indtraeder i en anden medlemsstat. Herved kan de nemlig, selv om de formelt omfatter enhver EF-arbejdstager, give vandrende arbejdstagere en betydeligt ringere retsstilling, da disse vil vaere tilboejelige til at vende tilbage til deres hjemland i tilfaelde af sygdom eller arbejdsloeshed og dermed vil kunne afholde dem fra at udnytte deres ret til fri bevaegelighed.

Dommens præmisser

1 Ved kendelse af 6. oktober 1987, indgaaet til Domstolen den 16. november s.aa., har Sozialgericht Stuttgart i medfoer af EOEF-Traktatens artikel 177 forelagt et praejudicielt spoergsmaal vedroerende fortolkningen af EOEF-Traktatens artikel 48, stk. 2, og artikel 51 samt vedroerende fortolkningen og gyldigheden af Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet (EFT 1971 II, s. 366), for at kunne tage stilling til, om de tyske retsforskrifter om tilkendelse af invalide- eller uarbejdsdygtighedspension er forenelige med de naevnte bestemmelser.

2 Spoergsmaalet er rejst under fire retssager mellem, paa den ene side, Nimfodora Pougaridou, Elissavet Paraschi, Georgios Papanikolaou og Luigi Portale, og, paa den anden side, Landesversicherungsanstalt Wuerttemberg. Retssagerne er anlagt, fordi sidstnaevnte har afslaaet at tilkende de paagaeldende invalidepension.

3 Den tyske ordning for tilkendelse af invalide- eller uarbejdsdygtighedspension er blevet aendret fra den 1. januar 1984 ved indfoejelse af to nye bestemmelser i Reichsversicherungsordnung (den tyske lov om socialforsikring, herefter benaevnt "RVO"), nemlig § 1246, stk. 2a, og § 1247, stk. 2a.

4 Denne lovaendring indebaerer, at betingelserne for tilkendelse af invalidepension er blevet skaerpet, saaledes at der siden den 1. januar 1984 kun tilkendes pension paa grund af nedsat erhvervsevne, saafremt den paagaeldende har haft en forsikringspligtig beskaeftigelse og inden for de seneste 60 maaneder (referenceperioden) inden forsikringsbegivenhedens indtraeden har indbetalt bidrag i mindst 36 maaneder. Ved beregningen af referenceperioden taelles visse, udtoemmende opregnede, perioder ikke med, hvilket betyder, at 60-maanedersperioden forlaenges tilsvarende. Til de perioder, som ikke taelles med, hoerer ogsaa afbrydelsesperioderne - som blandt andet kan skyldes sygdom eller arbejdsloeshed - naar disse perioder har givet anledning til udbetaling af ydelser eller - paa naermere angivne betingelser - ikke har givet anledning dertil, samt uarbejdsdygtigheds- og arbejdsloeshedsperioder, for saa vidt disse ikke medregnes paa anden vis.

5 Desuden er der blevet fastsat en raekke overgangsbestemmelser, hvorefter de hidtil gaeldende betingelser for tilkendelse af invalidepension kan fortsaette med at gaelde indtil den 31. december 1984, saafremt der mindst var indbetalt frivillige bidrag hver maaned inden for perioden mellem den 1. januar 1984 og den 31. december 1984.

6 Anvendelsen af denne ordning paa vandrende arbejdstagere har givet anledning til visse problemer i Tyskland med hensyn til sammenligneligheden og ligestillingen af de ydelser, som udbetales i henhold til tysk ret (og som kan forlaenge den naevnte referenceperiode paa 60 maaneder) med de ydelser, som udbetales i henhold til en anden medlemsstats ret (og som efter de tyske forsikringsinstitutioners opfattelse ikke kan forlaenge referenceperioden).

7 Visse af de problemer, som er rejst under de fire retstvister i hovedsagen, er blevet loest ved, at der med tilbagevirkende kraft fra den 1. januar 1984 i medfoer af Raadets forordning (EOEF) nr. 2332/89 af 18. juli 1989 (EFT L 224, s. 1) er blevet indfoejet en ny bestemmelse i forordning nr. 1408/71, nemlig artikel 9a. Sozialgericht Stuttgart har derpaa ved kendelse af 27. marts 1990, indgaaet til Domstolen den 30. april s.aa., meddelt Domstolen, at den opretholdt det tidligere forelagte spoergsmaal, men nu kun for saa vidt angaar én af sagsoegerne i hovedsagen, nemlig Elissavet Paraschi.

8 Det fremgaar af sagen, at Elissavet Paraschi, som er graesk statsborger og foedt i 1943, med visse afbrydelser udoevede en forsikringspligtig beskaeftigelse i Tyskland mellem 1965 og 1979. Hun indbetalte i alt 102 maanedlige bidrag til den tyske og 5 maanedlige bidrag til den graeske pensionsforsikringsordning. I 1977 blev hun syg. I juli 1979 forlod hun Tyskland for at vende tilbage til sit hjemland. Dér kunne hun imidlertid hverken genoptage sit erhvervsarbejde, fordi hendes helbred var forringet, eller faa udbetalt invalidepension, fordi hun ikke havde indbetalt bidrag til den graeske pensionsforsikring i tilstraekkeligt lang tid.

9 De to ansoegninger om tilkendelse af tysk invalidepension, som hun indgav i 1978 og 1980, blev afslaaet af den kompetente institution med den begrundelse, at hendes erhvervsevne ikke var saa forringet, at hun kunne anses for invalid efter tysk lovgivning. Efter at hendes helbred var blevet yderligere forringet, ansoegte hun den 16. maj 1985 for tredje gang om tysk invalidepension. Selv om det ved denne lejlighed blev fastslaaet, at Elissavet Paraschi af helbredsmaessige grunde var uarbejdsdygtig, i hvert fald for en vis periode, afslog Landesversicherungsanstalt Wuerttemberg hendes ansoegning med den begrundelse, at hun ikke opfyldte betingelserne i de ovennaevnte bestemmelser i RVO, som i mellemtiden var blevet indfoert.

10 Elissavet Paraschi anlagde herefter sag ved Sozialgericht Stuttgart til proevelse af afslaget fra Landesversicherungsanstalt Wuerttemberg.

11 Det er med henblik paa afgoerelse af denne og de tre oevrige ovennaevnte tvister, at Sozialgericht Stuttgart har forelagt Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal:

"Er bestemmelserne i forordning (EOEF) nr. 1408/71, sammenholdt med § 1246, stk. 2a, og § 1247, stk. 2a, i Reichsversicherungsordnung (RVO) forenelige med EOEF-Traktatens artikel 48, stk. 2, og artikel 51?"

12 Vedroerende hovedsagens faktiske omstaendigheder, retsforhandlingernes forloeb samt de skriftlige indlaeg for Domstolen henvises i oevrigt til retsmoederapporten. Disse omstaendigheder omtales derfor kun i det foelgende i det omfang, det er noedvendigt for forstaaelsen af Domstolens argumentation.

13 Indledningsvis bemaerkes, at Domstolen ikke efter Traktatens artikel 177 har kompetence til at udtale sig om, hvorvidt nationale regler er forenelige med Traktaten, men har kompetence til at forsyne den nationale retsinstans med alle de fortolkningselementer vedroerende faellesskabsretten, som giver den mulighed for med henblik paa sin afgoerelse af hovedsagen at bedoemme, om reglerne er forenelige med faellesskabsretten (jf. f.eks. dom af 18.6.1991, sag C-369/89, Piageme, Sml. I, s. 2971, praemis 7).

14 Den nationale rets spoergsmaal i den foreliggende sag maa herefter forstaas saaledes, at foelgende oenskes oplyst:

"a) Skal EOEF-Traktatens artikel 48, stk. 2, og artikel 51 samt forordning nr. 1408/71 fortolkes saaledes, at de er til hinder for en skaerpelse af betingelserne i den nationale lovgivning for tilkendelse af invalidepension, saaledes at denne pension fremover kun kan tilkendes, saafremt den forsikrede har haft en forsikringspligtig beskaeftigelse og inden for de seneste 60 maaneder forud for forsikringsbegivenhedens indtraeden (referenceperioden) mindst har indbetalt bidrag i 36 maaneder, idet referenceperioden kan forlaenges, saafremt der i den paagaeldende medlemsstat indtraeder visse - udtoemmende opregnede - omstaendigheder, som indebaerer en afbrydelse af den periode, hvorunder arbejdstageren har haft en forsikringspligtig beskaeftigelse?

b) For det tilfaelde at forordning nr. 1408/71 ikke er til hinder for en saadan lovaendring, er forordningen da ugyldig, henset til EOEF-Traktatens artikel 48, stk. 2, og artikel 51?"

Foerste spoergsmaal

15 Det bemaerkes for det foerste, at ifoelge Domstolens faste praksis foreskriver Traktatens artikel 51 og forordning nr. 1408/71 udelukkende sammenlaegning af forsikringsperioder, som er tilbagelagt i forskellige medlemsstater; den regulerer ikke betingelserne for fastlaeggelsen af disse forsikringsperioder (jf. dom af 28.2.1989, sag 29/88, Schmitt, Sml. s. 581). Det tilkommer hver medlemsstat i lovgivningen at fastsaette vilkaarene for retten eller forpligtelsen til at blive tilsluttet en social sikringsordning, forudsat der herved ikke diskrimineres mellem statens egne borgere og andre medlemsstaters borgere (jf. dom af 24.4.1980, sag 110/79, Coonan, Sml. s. 1445, praemis 12).

16 Foelgelig afskaerer faellesskabsretten ikke den nationale lovgiver fra at aendre betingelserne for tilkendelse af invalidepension, selv om de herved skaerpes, blot de fastsatte betingelser ikke medfoerer nogen aabenlys eller skjult forskelsbehandling af EF-arbejdstagere.

17 Det maa anses for et objektivt kriterium, som gaelder ens for EF-arbejdstagere, at fastsaette en referenceperiode forud for forsikringsbegivenhedens indtraeden, hvorunder den forsikrede skal have indbetalt et vist minimum af bidrag for at vaere berettiget til invalidepension.

18 Dette gaelder ogsaa for en retsforskrift, hvorved den nationale lovgiver indroemmer mulighed for at forlaenge referenceperioden, dog forudsat, at betingelserne herfor ikke er diskriminerende.

19 Elissavet Paraschi har gjort gaeldende, at betingelser af den art, som er indeholdt i RVO, kan indebaere en forskelsbehandling af de vandrende arbejdstagere, som har vaeret beskaeftiget i den medlemsstat, hvor den kompetente institution er beliggende, og som derefter forlader denne stat for at vende tilbage til deres hjemland. Denne forskelsbehandling skyldes ifoelge sagsoegeren i hovedsagen, at de sociale sikringsordninger i medlemsstaterne har en forskellig struktur, som bevirker, at visse omstaendigheder forlaenger referenceperioden, naar de indtraeffer i den medlemsstat, hvor den kompetente institution er beliggende, men ikke forlaenger referenceperioden efter denne medlemsstats lovgivning, naar de indtraeffer i arbejdstagerens hjemland.

20 Elissavet Paraschi henviser i den forbindelse navnlig til de sygdoms- eller arbejdsloeshedsperioder, som forlaenger referenceperioden, saafremt de tilbagelaegges i overensstemmelse med betingelserne i den tyske lovgivning, selv naar arbejdstageren ikke har oppebaaret ydelser ved sygdom eller arbejdsloeshed, men ikke forlaenger referenceperioden, saafremt omstaendighederne er indtruffet i den medlemsstat, som er arbejdstagerens hjemland, som for eksempel Graekenland.

21 Herom bemaerkes for det foerste, at forordning nr. 1408/71 ikke indeholder nogen bestemmelse om tilfaelde af den i hovedsagen omhandlede art.

22 Videre bemaerkes, at ifoelge Domstolens praksis kan der efter Traktatens artikel 51 fortsat gaelde forskellige sociale sikringsordninger i de forskellige medlemsstater og dermed forskellige rettigheder for arbejdstagerne dér (jf. dom af 7.2.1991, sag C-227/89, Roenfeldt, Sml. I, s. 323, praemis 12), men maalet for Traktatens artikel 48-51 vil ikke blive naaet, hvis vandrende arbejdstagere, som har gjort brug af deres ret til fri bevaegelighed, skulle miste de sociale fordele, som sikres dem ved en medlemsstats lovgivning. Dette ville kunne afholde EF-arbejdstagere fra at udoeve deres ret til fri bevaegelighed, hvilket vil vaere en hindring for virkeliggoerelsen af dette princip (jf. senest dom af 7.3.1991, sag C-10/90, Masgio, Sml. I, s. 1119, praemis 18).

23 Det fremgaar af dom af 28. juni 1978 i sag 1/78 (Kenny, Sml. s. 1489, praemis 17), at dette kan ske, saafremt den nationale lovgiver udformer betingelserne for erhvervelse eller bevarelse af retten til ydelser saaledes, at de faktisk kun kan opfyldes af statens egne borgere, eller hvis betingelserne for fortabelse eller suspension af retten er udformet saaledes, at de faktisk lettere kan opfyldes af andre medlemsstaters statsborgere end af statsborgerne i den stat, hvor den kompetente institution er beliggende.

24 Dette gaelder ogsaa for lovregler af den art, som er omhandlet i hovedsagen. Selv om disse formelt omfatter enhver EF-arbejdstager - og som foelge heraf kan forlaenge referenceperioden - kan de, hvis ikke de indeholder mulighed for forlaengelse, naar de omstaendigheder, der ellers berettiger hertil, indtraeffer i en anden medlemsstat, give vandrende arbejdstagere en betydeligt ringere retsstilling, fordi navnlig disse arbejdstagere vil vaere tilboejelige til at vende tilbage til deres hjemland i tilfaelde af sygdom eller arbejdsloeshed.

25 Saadanne lovregler vil dermed afskraekke vandrende arbejdstagere fra at udnytte deres ret til fri bevaegelighed.

26 Denne konstatering aendres ikke af, at den nationale lovgiver har indfoert en overgangsperiode, som under visse betingelser goer det muligt fortsat at anvende de bestemmelser, som gjaldt, foer lovaendringen blev gennemfoert.

27 Herefter maa det foerste spoergsmaal besvares med, at EOEF-Traktatens artikel 48, stk. 2, og artikel 51 skal fortolkes saaledes, at de ikke er til hinder for en skaerpelse af betingelserne i den nationale lovgivning for tilkendelse af invalidepension, saaledes at der fremover kun tilkendes invalidepension, saafremt den forsikrede har haft en forsikringspligtig beskaeftigelse og inden for de seneste 60 maaneder forud for forsikringsbegivenhedens indtraeden (referenceperioden) mindst har indbetalt bidrag i 36 maaneder. Derimod er de naevnte traktatbestemmelser til hinder for nationale lovregler, hvorved det paa visse betingelser goeres muligt at forlaenge referenceperioden, men ikke, naar de omstaendigheder, som ellers berettiger til forlaengelse, er indtruffet i en anden medlemsstat.

Andet spoergsmaal

28 Under hensyn til, at forordning nr. 1408/71 ikke vedroerer tilfaelde af den i hovedsagen omhandlede art (jf. praemis 21), er det ufornoedent at tage stilling til det andet spoergsmaal.

Afgørelse om sagsomkostninger

Sagens omkostninger

29 De udgifter, der er afholdt af Kommissionen og af Raadet for De Europaeiske Faellesskaber, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgoer et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger.

Afgørelse

Paa grundlag af disse praemisser

kender

DOMSTOLEN (Sjette Afdeling)

vedroerende det spoergsmaal, som er forelagt af Sozialgericht Stuttgart ved kendelser af 6. oktober 1987 og 27. marts 1990, for ret:

EOEF-Traktatens artikel 48, stk. 2, og artikel 51 skal fortolkes saaledes, at de ikke er til hinder for en skaerpelse af betingelserne i den nationale lovgivning for tilkendelse af invalidepension, saaledes at der fremover kun tilkendes invalidepension, saafremt den forsikrede har haft en forsikringspligtig beskaeftigelse og inden for de seneste 60 maaneder forud for forsikringsbegivenhedens indtraeden (referenceperioden) mindst har indbetalt bidrag i 36 maaneder. Derimod er de naevnte traktatbestemmelser til hinder for nationale lovregler, hvorved det paa visse betingelser goeres muligt at forlaenge referenceperioden, men ikke, naar de omstaendigheder, som ellers berettiger til forlaengelse, er indtruffet i en anden medlemsstat.