ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
24

På denne baggrund har Juzgado de lo Contencioso-Administrativo no 17 de Barcelona (forvaltningsdomstol nr. 17 i Barcelona, Spanien), som er den forelæggende ret i sag C-503/19, besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Er en fortolkning ved nationale domstole, hvorefter en straf af enhver karakter er tilstrækkelig til at nægte adgang til status som fastboende udlænding, i overensstemmelse med artikel 6, stk. 1, og artikel 17 i direktiv 2003/109? 2) Skal den nationale domstol skal tage hensyn til andre faktorer, ud over faktorer som straffens grovhed og varighed, den fare, som ansøgeren udgør for samfundet, varigheden af dennes hidtidige lovlige ophold og de bånd, som vedkommende har knyttet til landet, og dermed foretage en samlet vurdering, hvorunder der tages hensyn til alle disse faktorer? 3) Skal artikel 6, stk. 1, [i direktiv 2003/109] fortolkes således, at den er til hinder for, at det i henhold til national ret er tilladt, at status som fastboende udlænding i henhold til artikel 4 kan nægtes af grunde, som vedrører hensynet til den offentlige orden eller sikkerhed, uden at der er taget stilling til, om de kriterier, der er indeholdt i artikel 6, stk. 1, og artikel 17 [i direktiv 2003/109], er opfyldt? 4) Skal artikel 6, stk. 1, og artikel 17 i direktiv 2003/109 fortolkes således, at den nationale domstol i henhold til Domstolens praksis om direktivers vertikale virkning er bemyndiget til og direkte kan anvende bestemmelserne i [direktivets] artikel 6, stk. 1, og artikel 17 med henblik på at vurdere virkningerne af, at der foreligger tidligere straffe under hensyn til, hvor grov overtrædelsen er, dommens varighed og den fare, som ansøgeren udgør? 5) Skal EU-retten, navnlig retten til adgang til status som fastboende udlænding, samt princippet om klarhed, princippet om gennemsigtighed og princippet om forståelighed, fortolkes således, at den er til hinder for, at de spanske domstole fortolker artikel 147-149 i [organisk lov nr. 4/2000] og artikel 32 i [organisk] lov nr. 4/2000, således at de nægter at give status som fastboende udlænding af grunde, som vedrører hensynet til den offentlige orden og den offentlige sikkerhed, selv om det af disse bestemmelser ikke på en klar og gennemsigtig måde fremgår, at de nævnte grunde kan anføres som begrundelse for at nægte en sådan status? 6) Er det i overensstemmelse med princippet om den effektive virkning af direktiv 2003/109, og navnlig direktivets artikel 6, stk. 1, når en national bestemmelse og domstolenes fortolkning heraf gør det vanskeligere at få adgang til status som fastboende udlænding og lettere at få adgang til midlertidigt ophold?«
22

På denne baggrund har Conseil d’État (appeldomstol i forvaltningsretlige sager) besluttet at udsætte sagerne og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: I sag C-133/19 og sag C-136/19: »1) Tilsiger hensynet til at sikre den effektive virkning af EU-retten og til ikke at umuliggøre den ret til familiesammenføring, som ifølge appellanten tilkommer hende i henhold til artikel 4 i [direktiv 2003/86], at denne bestemmelse skal fortolkes således, at et barn af referencepersonen har ret til familiesammenføring, når den pågældende blev myndig under rettens behandling af den sag, der var blevet iværksat til prøvelse af afgørelsen om at meddele afslag på at indrømme denne ret, hvilken afgørelse blev truffet, mens barnet endnu var mindreårigt? 2) Skal [chartrets] artikel 47 […] og artikel 18 i direktiv [2003/86] fortolkes således, at bestemmelserne er til hinder for afgørelsen om, at det annullationssøgsmål, der var blevet iværksat til prøvelse af afslaget på familiesammenføring af en mindreårig, ikke kunne antages til realitetsbehandling med den begrundelse, at barnet var blevet myndigt under retssagens behandling, således at det er afskåret fra muligheden for, at der træffes afgørelse i den sag, der blev iværksat til prøvelse af denne afgørelse, og hvorved den pågældendes adgang til effektive retsmidler krænkes?« I sag C-137/19: »Skal artikel 4, stk. 1[, første afsnit], litra c), i [direktiv 2003/86], i givet fald sammenholdt med samme direktivs artikel 16, stk. 1, fortolkes således, at tredjelandsstatsborgere for at blive betragtet som »mindreårige børn« som omhandlet i denne bestemmelse ikke kun skal være »mindreårige« på tidspunktet for indgivelse af ansøgningen om opholdstilladelse, men ligeledes på det tidspunkt, hvor myndighederne træffer endelig afgørelse om ansøgningen?«
19

Endvidere fastslog Domstolen i præmis 49 i dom af 17. juni 2010, Kommissionen mod Frankrig (C-492/08, EU:C:2010:348), at denne medlemsstat ikke kunne anvende en nedsat momssats på ydelser, som leveres af advokater, for hvilke disse godtgøres helt eller delvist af staten inden for rammerne af ordningen for fri proces. Denne vurdering forudsætter nødvendigvis, at disse ydelser er blevet anset for at være momspligtige, og at disse advokater, som i denne sag blev kvalificeret som »private virksomheder, der drives med gevinst for øje«, blev anset for at handle som afgiftspligtige personer.
28

I denne henseende bemærkes, at udtrykket »ikke giver mulighed for skilsmisse« også er anvendt i forordningens artikel 13, som svarer til 26. betragtning til forordningen, hvoraf fremgår, at hvis denne forordning henviser til, at loven i den deltagende medlemsstat, for hvis ret sagen indbringes, ikke åbner mulighed for skilsmisse, bør dette fortolkes sådan, at denne medlemsstats lov »ikke anerkender skilsmisse som institution«. Selv om 26. betragtning henviser til den medlemsstat, for hvis ret sagen indbringes, forholder det sig ikke desto mindre sådan, at de indikationer, betragtningen giver i denne forbindelse, for så vidt som den vedrører betydningen af udtrykket »ikke åbner mulighed for skilsmisse«, også er relevante for så vidt angår artikel 10 i forordning 1259/2010.
Artikel 5 i denne kodeks bestemte:

»1. På de betingelser, der er fastsat i artikel 64, stk. 2, og med forbehold af de foranstaltninger, der er truffet i medfør af artikel 243, stk. 2, litra b), kan en person lade sig repræsentere over for toldmyndighederne med henblik på at foretage de handlinger og opfylde de formaliteter, der er fastsat i toldforskrifterne.

2. Repræsentationsforholdet kan være

– direkte, når repræsentanten handler i en anden persons navn og for anden persons regning

– indirekte, når repræsentanten handler i eget navn, men for en anden persons regning

På deres områder kan medlemsstaterne forbeholde retten til at udfærdige toldangivelser efter reglerne for:

– direkte repræsentation, eller

– indirekte repræsentation

ved at kræve, at repræsentanten skal være en toldklarerer, der udøver sin virksomhed i de pågældende områder.

[…]

4. Repræsentanten skal erklære at handle på den persons vegne, der repræsenteres, angive, hvorvidt det drejer sig om direkte eller indirekte repræsentation og være i besiddelse af en fuldmagt.

Den person, der ikke erklærer, at han handler i en anden persons navn eller for en anden persons regning, eller som erklærer, at han handler i en anden persons navn eller for en anden persons regning, uden at være i besiddelse af en fuldmagt, anses for at handle i eget navn og for egen regning.

5. Toldmyndighederne kan afkræve enhver person, der erklærer, at han handler i en anden persons navn eller for en anden persons regning, dokumentation for hans fuldmagt.«
Artikel 78 i den nævnte kodeks bestemmer følgende:

»1. Toldmyndighederne kan uden videre eller efter anmodning fra klarereren foretage en revision af angivelsen efter varernes frigivelse.

2. Efter at have frigivet varerne kan toldmyndighederne foretage kontrol af handelsdokumenter og ‑data vedrørende import eller eksport af de pågældende varer samt i forbindelse med senere erhvervsmæssige transaktioner med de samme varer for at sikre sig, at oplysningerne på angivelsen er rigtige. Kontrollen kan gennemføres over for klarereren og alle personer, som direkte eller indirekte af forretningsmæssige grunde er berørt af transaktionerne, samt alle andre personer, der i kraft af deres erhverv måtte være i besiddelse af de nævnte dokumenter og data. Myndighederne kan også undersøge varerne, hvis disse kan frembydes.

3. Fremgår det af en revision af angivelsen eller af den efterfølgende kontrol, at de bestemmelser, der gælder for den pågældende toldprocedure, er blevet anvendt på grundlag af ukorrekte eller ufuldstændige oplysninger, træffer toldmyndighederne under overholdelse af eventuelle gældende bestemmelser de nødvendige foranstaltninger til at få afklaret situationen under hensyntagen til de foreliggende nye oplysninger.«
75

Henset til ovenstående betragtninger skal de af den forelæggende ret forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 3, stk. 4, i bilag I til forordning nr. 651/2014 skal fortolkes således, at denne bestemmelse ikke er til hinder for nationale bestemmelser, som udelukker, at en virksomhed kan anses for en SMV, så snart det virksomhedsorgan, der ejer hovedparten af kapitalen i virksomheden, selv om det ikke er godkendt til varetage den daglige drift af virksomheden, for størstedelens vedkommende er sammensat af medlemmer, som repræsenterer offentlige organer som omhandlet i denne bestemmelse, således at disse medlemmer, alene på grund af dette forhold, i fællesskab udøver en indirekte kontrol, som omhandlet i denne bestemmelse, over den førstnævnte virksomhed, idet: – For det første, begrebet »offentligt organ«, der er indeholdt i denne bestemmelse, kan omfatte enheder, såsom universiteter og højere læreanstalter samt et industri- og handelskammer, når disse enheder er dannet for at opfylde specifikke behov af almen interesse, har status som juridisk person og enten overvejende finansieres eller kontrolleres direkte eller indirekte af staten, af lokale og territoriale myndigheder eller af andre offentlige organer, uden at det i denne henseende er af betydning, at de personer, som er udnævnt efter indstilling af de nævnte enheder, arbejder vederlagsfrit i den pågældende virksomhed, eftersom det er i deres egenskab af medlemmer af disse enheder, at de er blevet indstillet og udnævnt. – For det andet, for at der foreligger en sådan kontrol, er det tilstrækkeligt, at offentlige organer i fællesskab ejer, eventuelt indirekte, mindst 25% af kapitalen eller stemmerettighederne i den pågældende virksomhed i overensstemmelse med vedtægterne for den virksomhed, som udøver den direkte kontrol over den førstnævnte virksomhed, uden at det er fornødent tillige at undersøge, om disse organer er i stand til at påvirke og koordinere deres repræsentanters faktiske udøvelse af deres stemmerettigheder, eller om disse repræsentanter faktisk varetager de nævnte organers interesser.
13

Forordningens artikel 64 med overskriften »Offentlige organer i rollen som den, der fremsætter en anmodning« lyder: »1. I forbindelse med en anmodning om anerkendelse og om, at en retsafgørelse erklæres for eksigibel, eller i forbindelse med fuldbyrdelse af retsafgørelser omfatter »den bidragsberettigede« offentlige organer, som handler på vegne af en person, der er berettiget til underholdsbidrag, eller et organ, der er berettiget til godtgørelse af ydelser, der er udbetalt i stedet for underholdsbidrag. 2. Et offentligt organs ret til at handle på vegne af en person, der er berettiget til underholdsbidrag, eller til at anmode om godtgørelse af ydelser, der er udbetalt til den bidragsberettigede i stedet for underholdsbidrag, er undergivet den lov, der gælder for organet. 3. Et offentligt organ kan anmode om anerkendelse og om, at en retsafgørelse erklæres for eksigibel, eller kræve fuldbyrdelse af: a) en retsafgørelse, der er truffet over for en bidragspligtig efter anmodning fra et offentligt organ, som kræver godtgørelse af ydelser, der er udbetalt i stedet for underholdsbidrag b) en retsafgørelse, der er truffet mellem en bidragsberettiget og en bidragspligtig, i det omfang der er udbetalt ydelser til den bidragsberettigede i stedet for underholdsbidrag. 4. Det offentlige organ, der anmoder om anerkendelse og om, at en retsafgørelse erklæres for eksigibel, eller kræver fuldbyrdelse af en retsafgørelse, skal på anmodning forelægge alle de dokumenter, der er nødvendige for at fastslå dets rettigheder i henhold til stk. 2 og for at godtgøre, at ydelserne er blevet udbetalt til den bidragsberettigede.«
39

For så vidt angår betingelsen om, at den i hovedsagen omhandlede foranstaltning skal anses for at være en fordel for modtageren, følger det ligeledes af Domstolens faste praksis, at for at en foranstaltning, uanset hvilken form den end måtte have, skal kunne anses for at være støtte, kræves, at den direkte eller indirekte favoriserer visse virksomheder, eller at den begunstigede virksomhed opnår en økonomisk fordel, som den ikke ville have opnået under sædvanlige markedsbetingelser (jf. i denne retning dom af 24.7.2003, Altmark Trans og Regierungspräsidium Magdeburg, C-280/00, EU:C:2003:415, præmis 83 og 84 og den deri nævnte retspraksis).
I lovdekretets artikel 11 bestemmes:

»1. Med henblik på at fremme anvendelsen af vedvarende energi, energibesparelser, reduktionen af kuldioxidemissioner og anvendelsen af nationale energikilder fra 2001 er importørerne og de ansvarlige for anlæg, som hvert år importerer eller producerer el fra ikke-vedvarende energikilder, pålagt en pligt til i det efterfølgende år at tilføre det nationale net en kvote for grøn elektricitet, som stammer fra anlæg, der er sat i drift, eller som har øget deres produktion, inden for rammerne for yderligere produktionskapacitet, efter dette dekrets ikrafttrædelse.

2. Den i stk. 1 fastsatte pligt finder anvendelse på import og produktion af elektricitet – fraregnet kraftvarmeproduktion, selve anlægges forbrug og eksport – af mere end 100 GWh, og den i stk. 1 nævnte kvote fastsættes til at begynde med til 2% af denne elektricitet, som overstiger 100 GWh.

3. De samme enheder kan også opfylde den nævnte forpligtelse ved helt eller delvist at købe den tilsvarende kvote eller de pågældende rettigheder hos andre producenter, forudsat at der tilføres elektricitet produceret fra vedvarende energikilder til det nationale elektricitetsnet, eller hos operatøren af det nationale transmissionssystem. […]

4. Operatøren af det nationale transmissionssystem sikrer, at der gives forrang til elektricitet produceret fra anlæg, som anvender vedvarende energikilder, dernæst kraftvarmesystemer – på grundlag af særlige kriterier, som er fastsat af [el- og gasmyndigheden] – og til sidst nationale energikilder med primærbrændsel, og ved sidstnævnte gælder en årlig kvote på højst 15% af den samlede primærenergi, som er nødvendig for at producere den elektricitet, der forbruges.

[…]«
26

Hvad angår det andet led af samme anbringende bemærkede Retten i den appellerede doms præmis 88 og 99, at appellanten ikke havde fremlagt noget konkret bevis ud over forskellen i politisk ideologi, som kunne godtgøre, at den franske regering, navnlig den franske justitsminister, udøvede forfølgelse af Front national, som hun er repræsentant for, og heller ikke, at det alene eller blot delvis var hendes tilhørsforhold til Front national, som skulle have udløst indledningen af en retslig forundersøgelse i den foreliggende sag. I denne appellerede doms præmis 94 konstaterede Retten ligeledes, at der ikke forelå noget bevis for, at anmodningen om ophævelse af appellantens parlamentariske immunitet optrådte i forbindelse med en retslig procedure med et unormalt forløb, navnlig med hensyn til frister. Endelig fandt Retten i den appellerede doms præmis 96, at ingen af de af appellanten påberåbte forhold i denne sammenhæng – nemlig, at hendes assistent havde forfattet det omtvistede tweet, at hun havde slettet tweetet, så snart hun havde fået kendskab til det, og at hun i tilfælde af domfældelse risikerede at blive pålagt en tillægsstraf i form af tab af valgbarhed og af sit medlemskab af Europa-Parlamentet og samtlige andre politiske hverv – faldt ind under de omstændigheder, som Parlamentet skulle tage i betragtning for at fastslå, om betingelserne for en ophævelse af den parlamentariske immunitet i henhold til protokollens artikel 9 var opfyldt i den foreliggende sag.
48

Domstolen vil kun undtagelsesvis i henhold til et almindeligt retssikkerhedsprincip, der er sikret i Unionens retsorden, finde anledning til at begrænse borgernes mulighed for at påberåbe sig den således fortolkede bestemmelse med henblik på anfægtelse af tidligere i god tro stiftede retsforhold. For at der kan træffes bestemmelse om en sådan begrænsning, skal to hovedbetingelser være opfyldt, nemlig at de berørte parter skal være i god tro, og at der skal være fare for alvorlige forstyrrelser (dom af 3.10.2019, Schuch-Ghannadan, C-274/18, EU:C:2019:828, præmis 61 og den deri nævnte retspraksis).
1)

Artikel 17, stk. 2, litra a), i Rådets sjette direktiv 77/388/EØF af 17. maj 1977 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter – Det fælles merværdiafgiftssystem: ensartet beregningsgrundlag, skal fortolkes således, at en afgiftspligtig person har ret til at fradrage den indgående merværdiafgift for arbejder med udvidelse af en kommunevej udført til fordel for en kommune, når denne vejstrækning både anvendes af denne afgiftspligtige person i forbindelse med dennes økonomiske virksomhed og af offentligheden, for så vidt som disse udvidelsesarbejder ikke er gået videre, end hvad der var nødvendigt for at give nævnte afgiftspligtige person mulighed for at udøve sin økonomiske virksomhed, og for så vidt som omkostningerne herfor er indeholdt i prisen for de udgående transaktioner foretaget af samme afgiftspligtige person.
3

Anden betragtning til direktiv 2011/64 har følgende ordlyd: »[Den Europæiske Unions] afgiftslovgivning for så vidt angår tobaksvarer skal sikre et velfungerende indre marked og samtidig et højt sundhedsbeskyttelsesniveau, jf. artikel 168 [TEUF], og under hensyntagen til at tobaksvarer kan forårsage alvorlige sundhedsskader, og at Unionen er part i Verdenssundhedsorganisationens rammekonvention om tobakskontrol. Der bør tages højde for situationen for hver af de forskellige sorter forarbejdet tobak.«
51

For det femte skal det, for så vidt som Edison har kritiseret Retten for i den appellerede doms præmis 48 fejlagtigt at have støttet sit ræsonnement på dom af 14. marts 2017, Edison mod EUIPO – Eolus Vind (e) (T-276/15, ikke trykt i Sml., EU:T:2017:163), fremhæves, at selskabet har begrænset sig til at kritisere denne sidstnævnte dom ved at anføre, at den mangler præcedensværdi og indeholder logiske fejl. Edison har imidlertid ikke med tilstrækkelig nøjagtighed redegjort for årsagerne til, at Rettens henvisning til denne dom skulle være egnet til at behæfte ræsonnementet i den appellerede dom med en retlig fejl. Det følger heraf, at dette argument skal afvises.
49

Hvad i øvrigt angår det krav, der er opstillet i den praksis fra Domstolen, hvortil der henvises i nærværende doms præmis 41, om at have handlet for egen regning følger det af bestemmelserne i direktiv 2006/112, bl.a. artikel 14, stk. 2, litra c), og artikel 28 heri, og således som generaladvokaten har præciseret i punkt 56 i forslaget til afgørelse, at det forhold at have handlet for tredjemand som kommissionær ikke udelukker kvalificeringen som »afgiftspligtig person«. Selv om en person handler i eget navn, men for tredjemands regning, anses vedkommende nemlig for at være afgiftspligtig person som følge af den fiktion, som er indført ved nævnte direktiv, om at den pågældende anses for først at have modtaget den omhandlede vare, og for dernæst selv at levere denne vare (jf. analogt dom af 14.7.2011, Henfling m.fl., C-464/10, EU:C:2011:489, præmis 35).
38

Hvad for det første angår CNMC’s karakter af »udenforstående« fremgår det af artikel 17, stk. 1, og artikel 19, stk. 1, litra f)-h), i lov om oprettelse af CNMC, at CNMC’s råds forsæde føres af formanden for CNMC, der træffer afgørelser på CNMC’s vegne, og at den pågældende i denne forbindelse udøver ledelsesfunktioner med hensyn til CNMC’s ansatte og leder, koordinerer, evaluerer og fører tilsyn med alle afdelinger under CNMC, herunder konkurrencestyrelsen, som har udarbejdet det beslutningsforslag, der er grundlaget for denne anmodning om præjudiciel afgørelse. Endvidere fremgår det af artikel 20, stk. 1, nr. 13), i lov om oprettelse af CNMC og artikel 15, stk. 2, litra b), i statutten for CNMC, at det tilkommer formanden for CNMC at komme med forslag til CNMC’s råd om udnævnelsen af ledende personale, herunder ledelsen i konkurrencestyrelsen, og disses fratrædelse.
18

Den forelæggende ret har imidlertid anført, at artikel 2, stk. 1, nr. 5), i direktiv 2014/24 definerer begrebet »offentlig kontrakt« med henblik på fastlæggelsen af de tilfælde, hvor direktivet finder anvendelse, uden at den regulerer proceduren for indgåelse af en offentlig kontrakt. Det er den forelæggende rets opfattelse, at den i hovedsagen omhandlede ordregivende myndighed i forbindelse med indledningen af en sådan procedure vurderede, at den skulle levere en modydelse for at opnå de tjenesteydelser, som var genstand for kontrakten. Tilbudsgivernes adfærd og indholdet af deres tilbud kan ikke have nogen betydning for den ordregivende myndigheds indledende vurdering. Efter indledningen af en procedure for indgåelse af en offentlig kontrakt og modtagelsen af tilbuddene er den ordregivende myndighed forpligtet til at tage hensyn til disse og til at undersøge dem alene på grundlag af de på forhånd fastsatte krav. Desuden iværksætter ordregivende myndigheder ikke procedurer for indgåelse af offentlige kontrakter med henblik på at indgå en gensidigt bebyrdende kontrakt, men med henblik på at modtage varer eller tjenesteydelser. Selv om den ordregivende myndighed i det foreliggende tilfælde accepterede tilbuddet til prisen 0 EUR, ville myndigheden imidlertid stadig få leveret de tjenesteydelser, som var målet med, at den offentlige kontrakt var blevet sendt i udbud.
Samme direktivs artikel 5 med overskriften »Forbud mod urimelig handelspraksis« har følgende ordlyd:

»1. Urimelig handelspraksis forbydes.

2. En handelspraksis er urimelig, hvis:

a) den er i modstrid med kravet om erhvervsmæssig diligenspligt og

b) væsentligt forvrider eller kan forventes væsentligt at forvride den økonomiske adfærd i forhold til produktet hos gennemsnitsforbrugeren, som bliver genstand for den, eller som den er rettet mod, eller, hvis den pågældende handelspraksis rettes mod en særlig gruppe af forbrugere, hos et gennemsnitligt medlem af denne gruppe.

3. Handelspraksis, der på en måde, som den erhvervsdrivende med rimelighed kan forventes at forudse, må formodes kun at forvride den økonomiske adfærd væsentligt hos en klart identificerbar gruppe af forbrugere, som er særligt sårbare over for denne praksis eller det omhandlede produkt på grund af deres mentale eller fysiske handicap, alder eller godtroenhed, vurderes med udgangspunkt i et gennemsnitligt medlem af gruppen. Dette berører ikke den almindelige og legale reklamepraksis, der består i at fremsætte overdrevne udtalelser eller udtalelser, som ikke er beregnet til at blive opfattet bogstaveligt.

4. En handelspraksis er i særdeleshed urimelig, hvis den er

a) vildledende, jf. artikel 6 og 7, eller

b) aggressiv, jf. artikel 8 og 9.

5. I bilag I findes fortegnelsen over de former for handelspraksis, som under alle omstændigheder vil blive betragtet som urimelige. Den samme fortegnelse skal anvendes i alle medlemsstater og må kun ændres ved en revision af dette direktiv.«
35

I det foreliggende tilfælde fremgår det af de sagsakter, der er blevet fremlagt for Domstolen, at denne erstatningspåstand ikke har sit grundlag i lejekontrakten, men i den nationale lovgivning om civilretligt ansvar, nærmere bestemt artikel 6:104 i den borgerlige lovbog, der bestemmer, at når en person, der hæfter over for en anden person som følge af en retsstridig handling eller en misligholdelse af en forpligtelse over for denne anden person, har opnået en fortjeneste ved denne handling eller denne misligholdelse, kan retten efter begæring fra denne anden person fastslå skadens omfang med et beløb svarende til denne fortjeneste eller en del heraf.