I replikken har EISS nærmere anført, at søgsmålet angår skadeserstatning efter EØF-traktatens artikel 215, stk. 2. Hermed bliver jeg fri for at tage stilling til Kommissionens afvisningspåstand, der støttes på, at søgsmålet må opfattes som et passivitetssøgsmål efter traktatens artikel 175.

Betingelserne for, at Fællesskabets institutioner kan ifalde ansvar, er ved flere lejligheder blevet præciseret i Domstolens praksis. Ansvaret forudsætter — siges det i nævnte retspraksis — »opfyldelsen af en række betingelser vedrørende retsstridigheden af den adfærd, som institutionerne hævdes at have udvist, nemlig at der foreligger en skade, og at der er årsagsforbindelse mellem adfærden og den påberåbte skade« (se sidst dom af 4. 3. 1980, sag 49/79, Pool mod Rådet, Sml. 1980, s. 569, præmis 7).

EISS er imidlertid af den opfattelse, at skadeforvoldelsen fremkommer ved, at man havde en berettiget forventning om, at de bevilgede beløb ville blive udbetalt. Mere subtilt er sagsøgerens argumentation for, at Kommissionens adfærd er ulovlig. Når Kommissionen godkender medlemsstaternes ansøgninger om støtte — siger sagsøgeren — er der ikke overladt Kommissionen nogen skønsbeføjelse; med andre ord: Kommissionen modtager blot ansøgningerne og skal godkende dem uden forbehold, og de planer, medlemsstaterne vedlægger ansøgningerne, bliver en bestanddel af Kommissionens beslutninger. Beslutningen af 27. december 1973 skal læses i lyset heraf; det vil herefter være åbenbart, at de bemærkninger, Fællesskabets tjenestemænd er fremkommet med om de af EISS gennemførte foranstaltninger, er uberettigede. EISS har nemlig samvittighedsfuldt overholdt betingelserne i den plan, den italienske regering havde bilagt ansøgningen. Det er således Kommissionen, der godkendte ansøgningen, der har handlet retsstridigt ved på grundlag af disse undersøgelser at nedsætte det bevilgede beløb.

Denne argumentation forekommer mig aldeles grundløs. Det er for det første ikke rigtigt, at Kommissionen ikke er udstyret med nogen skønsbeføjelse i forbindelse med godkendelsen af medlemsstaternes ansøgninger. Det er det modsatte, der er rigtigt, og som bevis herfor er det tilstrækkeligt at henvise til de regler, der gælder for tilskud fra ESF. Reglerne tildeler, som just nævnt, Kommissionen en række beføjelser: den skal efterprøve, om den ansøgte støtte falder inden for det virkefelt, Rådet har tildelt ESF; den skal bedømme, om støtten er forenelig med Fællesskabets økonomiske og sociale målsætninger; den skal helt eller delvis godkende medlemsstaternes ansøgninger; den skal fastsætte betingelserne for at yde støtten. I den foreliggende sag er det utvivlsomt, at den italienske ansøgning kun blev godkendt delvis, idet Kommissionen indskrænkede den omfattede personkreds til at gælde »unge arbejdsledige fra sydlige områder« i forhold til den i ansøgningen omhandlede meget videre personkreds.

Da grundlaget for EISS' argumentation hermed forsvinder, overgår samme skæbne alle de følger, EISS drager heraf. Således er henvisningen til medlemsstatens planer uvedkommende, da grundlaget for bedømmelsen af betingelserne for og indholdet af foranstaltninger jo er og kun kan være den fællesskabsretlige beslutning. På samme måde savner påstanden om, at Kommissionens tjenestemænd »fejlagtigt« har bedømt den af EISS iværksatte foranstaltning, ethvert grundlag.

Hvad det sidstnævnte angår, er den opfattelse, EISS forfægter, i åbenbar strid med en udtrykkelig skreven bestemmelse. Førnævnte forordning nr. 858/72 bestemmer nemlig vedrørende Kommissionens kontrolbeføjelse, at dens befuldmægtigede ved undersøgelser på stedet kan efterprøve: »a) om den administrative praksis er i overensstemmelse med fællesskabsbestemmelserne; b) om nødvendige bevisdokumenter foreligger, og om de er i overensstemmelse med de foranstaltninger, der finansieres af fonden; c) under hvilke betingelser de foranstaltninger, der finansieres af fonden, gennemføres og kontrolleres« (artikel 5, stk. 2). Efter samme forordning kan Kommissionen suspendere udbetalingen af støtte til en foranstaltning, hvis der ved kontrol viser sig at bestå uregelmæssigheder eller væsentlige ændringer i karakteren af eller forudsætningerne for denne foranstaltning (artikel 4, stk. 3).

Det er imidlertid godtgjort, at forskellen mellem det beløb, der blev bevilget, og det, der faktisk blev udbetalt EISS, udelukkende beror på de uoverensstemmelser, der viste sig ved de kontrolundersøgelser, jeg flere gange har nævnt. EISS er eneansvarlig herfor. Det er således ikke berettiget at hævde, at Kommissionen handlede retsstridigt.