ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
64

For det første er det med urette, at appellanten har gjort gældende, at det følger af retspraksis i henhold til dom af 15. januar 1985, Samara mod Kommissionen (266/83, EU:C:1985:9), at princippet om, at deltagerne i en almindelig udvælgelsesprøve er berettiget til at blive behandlet ens, må finde anvendelse i et tilfælde som appellantens. Først og fremmest kan appellanten ikke med henblik herpå med føje støtte sig på det påståede faktum, at de 11 1/2 års erhvervserfaring, som han havde opnået inden sin tiltrædelse af tjenesten ved ECB, skulle anses for at være »relevant« i henhold til den faste administrative praksis ved beregning af nye medarbejderes løn, idet det var ECB, der skulle foretage en sådan faktuel vurdering, såfremt det blev lagt til grund, at Centralbanken faktisk havde pligt til at anvende denne praksis ved appellantens indplacering på løntrin efter den omhandlede udvælgelsesprøve.
I 17.-23. betragtning til direktiv 91/250 anføres følgende:

»[O]phavsmandens eneret til at hindre uretmæssig reproduktion af sit værk må, når der er tale om edb-programmer, underlægges en begrænset undtagelse med henblik på at tillade reproduktion, der er teknisk nødvendig for, at det pågældende program kan benyttes af den, der lovligt har erhvervet det; dette betyder, at handlinger som indlæsning og kørsel, der er nødvendige for anvendelsen af en kopi af et program, som er lovligt erhvervet, herunder rettelse af fejl deri, ikke må forbydes ved aftale; når intet særligt er aftalt, herunder når en kopi af et program er solgt, må enhver anden handling, der er nødvendig for anvendelsen af kopien af et program, udføres i overensstemmelse med dens formål af den, der lovligt har erhvervet kopien.

[E]n person, der har ret til at benytte et edb-program, bør ikke hindres i at udføre handlinger, der er nødvendige for at besigtige, undersøge eller afprøve, hvordan edb-programmet fungerer, forudsat at sådanne handlinger ikke krænker ophavsretten til edb-programmet.

[U]retmæssig reproduktion, oversættelse, bearbejdelse eller omarbejdelse af formen af den kode, hvori en kopi af et edb-program er gjort tilgængelig, udgør en krænkelse af ophavsmandens enerettigheder.

[I]midlertid kan der forekomme situationer, hvor en sådan reproduktion af et edb-programs kode og oversættelse af kodens form som omhandlet i artikel 4, litra a) og b), er en forudsætning for at skaffe de oplysninger, der er nødvendige for at tilvejebringe interoperabilitet mellem et selvstændigt udviklet edb-program og andre edb-programmer.

[U]nder disse ganske bestemte omstændigheder skal det derfor betragtes som lovligt og i overensstemmelse med god forretningsskik, at en person, der har ret til at benytte et edb-program, eller en person, der handler på dennes vegne, foretager reproduktion og oversættelse, og dette skal derfor anses for ikke at kræve rettighedshaverens tilladelse.

[F]ormålet med denne undtagelse er at gøre det muligt at forbinde alle komponenter i et edb-system, herunder komponenter af forskellige fabrikater, således at de kan arbejde sammen.

[D]enne undtagelse fra ophavsmandens eneret må ikke benyttes på en måde, som gør indgreb i rettighedshaverens legitime interesser eller er i modstrid med den normale udnyttelse af edb-programmet.«
28

For det andet har arbejdsgiveren, eftersom en strejke, der udgør en forudsigelig begivenhed for denne, principielt midlerne til at forberede sig på en sådan og i givet fald til at afbøde konsekvenserne, således at denne i et vist omfang bevarer kontrollen over begivenhederne. Da begrebet »usædvanlige omstændigheder« som omhandlet i artikel 5, stk. 3, i forordning nr. 261/2004, således som det er anført i denne doms præmis 19, skal fortolkes strengt, skal det lægges til grund, at valget af ordet »usædvanlig« vidner om EU-lovgivers vilje til kun at lade dette begreb omfatte de omstændigheder, hvorover det transporterende luftfartsselskab ikke har nogen kontrol. Som enhver anden arbejdsgiver kan et sådant luftfartsselskab, der er stillet over for en strejke iværksat af dets personale, som er begrundet i krav, der er knyttet til arbejdsvilkår og løn, ikke gøre gældende, at denne ikke havde nogen kontrol over denne strejke (jf. i denne retning dom af 23.3.2021, Airhelp, C-28/20, EU:C:2021:226, præmis 35 og 36). Det samme gælder, når en strejke er udløst af et transporterende luftfartsselskabs personale i solidaritet moderselskabets personale.
53

Hvad for det tredje angår det med Lugano II-konventionen forfulgte mål, og som svar på Commerzbanks anden indsigelse vedrørende kompetencereglernes forudsigelighed og risikoen for, at forbrugeren »medbringer« beskyttelsesværnetinget, skal det holdes for øje, at reglerne i denne konvention ikke har til formål at regulere aftalens indre sammenhæng, men at fastlægge ensartede regler om retternes internationale kompetence (jf. analogt dom af 25.2.2021, Markt 24, C-804/19, EU:C:2021:134, præmis 30 og 32 og den deri nævnte retspraksis), og at disse ikke fastlægges forud for sagsanlægget (jf. i denne retning kendelse af 3.9.2020, mBank, C-98/20, EU:C:2020:672, præmis 36).
31

Den forelæggende ret har anført, at der ikke kan rejses tvivl om denne fortolkning som følge af, at Domstolen har fastslået, at artikel 71, stk. 1, litra b), nr. ii), i forordning nr. 1408/71 skal fortolkes strengt, navnlig for at forebygge misbrug (dom af 17.2.1977, Di Paolo, 76/76, EU:C:1977:32, præmis 13). Denne fortolkning støttes i øvrigt af formålet med artikel 71, stk. 1, litra b), nr. ii), som er at sikre, at vandrende arbejdstagere kan opnå arbejdsløshedsydelser på sådanne betingelser, at de bedst muligt sættes i stand til at søge nyt arbejde (dom af 22.9.1988, Bergemann, 236/87, EU:C:1988:443, præmis 18 og 20, og af 29.6.1995, van Gestel, C-454/93,EU:C:1995:205, præmis 20). Tilknytningen til bopælsmedlemsstaten indebærer nemlig, at den pågældende person i denne medlemsstat har de bedste chancer for at komme ind på arbejdsmarkedet igen.
25

På denne baggrund har Labour Court (arbejdsret) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Skal artikel 2 i [direktiv 2003/88] fortolkes således, at arbejdstid omfatter en situation, hvor en arbejdstager er på tilkaldevagt og befinder sig et eller flere steder efter eget valg, uden at være underlagt en forpligtelse til på noget tidspunkt at underrette arbejdsgiveren om sit opholdssted under tilkaldevagten, men alene er underlagt en forpligtelse til at møde frem inden for en optimal frist på fem minutter og højst ti minutter? 2) Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende, kan en arbejdstager, der ikke er begrænset ud over at være underlagt en forpligtelse til at møde frem inden for en optimal frist på fem minutter og højst ti minutter, og som uden begrænsninger har mulighed for samtidig at være ansat af en anden arbejdsgiver eller drive egen forretning under tilkaldevagter, da anses for at udøve »arbejdstid« for den arbejdsgiver, der foranlediger tilkaldevagten? 3) Såfremt det andet spørgsmål besvares bekræftende, og i en situation, hvor arbejdstageren faktisk er ansat af en anden arbejdsgiver under tilkaldevagter og kun er underlagt den forpligtelse, at den anden arbejdsgiver skal fritstille arbejdstageren, såfremt den første arbejdsgiver tilkalder arbejdstageren, medfører dette da, at den tid, som arbejdstageren har brugt på tilkaldevagter og arbejde for den anden arbejdsgiver, kan betragtes som arbejdstid for den første arbejdsgiver? 4) Såfremt det tredje spørgsmål besvares bekræftende, skal en arbejdstager, der udfører arbejde for en anden arbejdsgiver under tilkaldevagter for den første arbejdsgiver, da anses for samtidig at udøve arbejdstid hos den første og den anden arbejdsgiver?«
56

Hvad i tredje række angår spørgsmålet, om udøvelsen af fradragsretten kun kan nægtes den afgiftspligtige person i ond tro, såfremt der foreligger en risiko for tab af afgiftsindtægter for medlemsstaten og en afgiftsfordel for den afgiftspligtige person eller andre deltagere i den omhandlede transaktion, bemærkes, at der i forbindelse med anvendelsen af ordningen for omvendt betalingspligt i princippet ikke opstår nogen skyld til statskassen (jf. bl.a. dom af 6.2.2014, Fatorie, C-424/12, EU:C:2014:50, præmis 29, og af 26.4.2017, Farkas, C-564/15/EU:C:2017:302, præmis 41). Spørgsmålet, om den forfaldne moms af tidligere eller efterfølgende salg af de pågældende goder er blevet indbetalt eller ej til statskassen, er uden betydning for den afgiftspligtiges ret til at fradrage moms (jf. i denne retning kendelse af 3.9.2020, Vikingo Fővállalkozó, C-610/19, EU:C:2020:673, præmis 42 og den deri nævnte retspraksis). Som det fremgår af denne doms præmis 44 og 46-52, skal udøvelsen af fradragsretten nægtes den afgiftspligtige, hvis de oplysninger, der er nødvendige for at kontrollere, at leverandøren af de pågældende varer eller tjenesteydelser var afgiftspligtig, ikke foreligger, eller det i tilstrækkeligt omfang er godtgjort, at denne afgiftspligtige begik momssvig eller vidste eller burde have vidst, at den transaktion, der er blevet påberåbt til støtte for denne ret, var led i en sådan svig. En konstatering af, at der foreligger en risiko for tab af afgiftsindtægter, er følgelig ikke nødvendig for at begrunde et sådant afslag.
17

Regionen har appelleret dommen til Consiglio di Stato (øverste domstol i forvaltningsretlige sager, Italien), som efter bl.a. at have kontrolleret, at det omhandlede affald havde gennemgået en behandling, der ikke væsentligt havde ændret dets oprindelige egenskaber af kommunalt affald, har besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »[…] [M]ed hensyn til en situation, hvor blandet kommunalt affald, som ikke indeholder farligt affald, er blevet mekanisk behandlet på et anlæg med henblik på [nyttiggørelse] (operation R1/R12 i bilag C til (lovdekret nr. 152/2006)), og hvor det efter afslutningen af denne behandling fremgår, i teorien, at behandlingen ikke grundlæggende har ændret de oprindelige egenskaber af dette blandede kommunale affald, men hvor affaldet bliver klassificeret med EAK-kode 19 12 12, hvilket parterne er enige om, med henblik på at vurdere lovligheden af indsigelser, som oprindelseslandets kompetente myndighed har rejst på grundlag af principperne i direktiv 2008/98 mod en anmodning om forudgående samtykke til overførsel af det behandlede affald til et andet europæisk land [til brug for] kraftvarmeproduktion eller under alle omstændigheder til energiproduktion på et produktionsanlæg, navnlig indsigelser som de i hovedsagen omhandlede, som er baseret – på princippet om beskyttelse af menneskers sundhed og miljøet (artikel 13 [i direktiv 2008/98]); – på principperne om tilstrækkelig egenkapacitet og nærhed fastsat i artikel 16, stk. 1, [i direktiv 2008/98] […]; – på princippet fastsat i samme artikel 16, [stk. 1], andet afsnit, sidste punktum[…]; – på 33. betragtning til direktiv 2008/98[…], [:] 1) [Påvirker] [EAK] og de respektive klassificeringer (i den foreliggende situation EAK-kode [i dette katalog] 19 12 12, affald fra mekanisk behandling af affald gennem behandlingsoperation R1/R12 på et anlæg) […] – og i så fald i hvilket omfang – [EU]-lovgivningen om overførsel af affald, der inden den mekaniske behandling er blandet kommunalt affald[?] […] 2) [Har] […] bestemmelserne i artikel 16 i ovennævnte direktiv 2008/98 og 33. betragtning hertil, der udtrykkeligt vedrører overførsel af affald, med hensyn til overførsel af affald, der stammer fra behandling af blandet kommunalt affald, […] forrang for klassificeringen i [EAK] eller ej[?] 3) [For det tilfælde, at] Domstolen […] anser dette [spørgsmål] for hensigtsmæssigt og nyttigt, […] [har] det nævnte katalog […] lovmæssig karakter, eller […] udgør [det derimod] […] en simpel teknisk vejledning, som er egnet til ensartet sporing af alt affald?«
3

35., 37. og 41. betragtning til forordning nr. 1169/2011 har følgende ordlyd: »(35) For at gøre det lettere at sammenligne varer i forskellige emballagestørrelser bør kravet om, at den obligatoriske næringsdeklaration skal angives pr. 100 g eller pr. 100 ml, bevares, samtidig med at supplerende deklarationer pr. portion tillades, hvis det er relevant. Såfremt fødevaren er færdigpakket i identificerbare enkeltportioner eller forbrugsenheder, bør en supplerende næringsdeklaration pr. portion eller pr. forbrugsenhed i tillæg til angivelsen pr. 100 g eller pr. 100 ml derfor tillades. Med henblik på at sikre sammenligneligheden af angivelser vedrørende portioner eller forbrugsenheder bør Kommissionen desuden tillægges beføjelse til at vedtage regler for den måde, hvorpå næringsdeklarationer pr. portion eller pr. forbrugsenhed for specifikke fødevarekategorier udtrykkes. […] (37) Eftersom et af målene for denne forordning består i at tilvejebringe et grundlag for, at den endelige forbruger kan træffe et informeret valg, er det i den forbindelse vigtigt at sikre, at den endelige forbruger har let ved at forstå oplysningerne på mærkningen. […] […] (41) For at den givne information kan tiltrække sig gennemsnitsforbrugerens opmærksomhed og tjene det oplysningsformål, med hvilket den indføres, samt i betragtning af det eksisterende kendskab til ernæringsspørgsmål bør oplysningerne om det ernæringsmæssige indhold være enkle og letforståelige. At oplysningerne om det ernæringsmæssige indhold findes dels i det primære synsfelt, almindeligvis betegnet som »forsiden af pakken«, dels på en anden side af emballagen såsom »bagsiden af pakken«, vil kunne forvirre forbrugerne. Næringsdeklarationen bør derfor findes i det samme synsfelt. Derudover kan de vigtigste af oplysningerne om det ernæringsmæssige indhold på frivilligt grundlag gentages i det primære synsfelt for at gøre det lettere for forbrugerne straks at få øje på de væsentligste oplysninger om det ernæringsmæssige indhold, når de køber fødevarer. Et frit valg med hensyn til, hvilke oplysninger der kan gentages, vil kunne forvirre forbrugerne. Det er derfor nødvendigt at præcisere, hvilke oplysninger der kan gentages.«
44

Den omstændighed, at enhver mulighed for at nedsætte afgiftsgrundlaget i et sådant tilfælde udelukkes, og at en fordringshaver såsom sagsøgeren i hovedsagen i givet fald pålægges at bære et momsbeløb, som denne ikke har modtaget inden for rammerne af sin økonomiske virksomhed, overstiger for det andet, hvad der må anses for strengt nødvendigt for at opfylde de mål, der er fastsat i momsdirektivets artikel 273 (jf. i denne retning dom af 15.10.2020, E. (Moms – Nedsættelse af afgiftsgrundlaget), C-335/19, EU:C:2020:829, præmis 45 og den deri nævnte retspraksis).
Artikel 3 og artikel 23, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/95/EU af 13. december 2011 om fastsættelse af standarder for anerkendelse af tredjelandsstatsborgere eller statsløse som personer med international beskyttelse, for en ensartet status for flygtninge eller for personer, der er berettiget til subsidiær beskyttelse, og for indholdet af en sådan beskyttelse skal fortolkes således, at disse bestemmelser ikke er til hinder for, at en medlemsstat i medfør af gunstigere nationale bestemmelser med henblik på at opretholde familiens enhed tildeler afledt flygtningestatus til et mindreårigt barn af en tredjelandsstatsborger, som er blevet tildelt denne status i medfør af den ordning, der er indført ved direktivet, herunder i et tilfælde, hvor barnet er født på denne medlemsstats område og i kraft af den anden forælder er statsborger i et tredjeland, på hvis område barnet ikke risikerer forfølgelse, forudsat at barnet ikke er omfattet af en af udelukkelsesgrundene omhandlet i direktivets artikel 12, stk. 2, og at barnet ikke på grund af sit statsborgerskab eller et andet forhold, der karakteriserer dets personlige retlige status, har ret til en bedre behandling i den nævnte medlemsstat end den, der følger af tildelingen af flygtningestatus. Det er i denne henseende uden relevans, om det er muligt og rimeligt for barnet og dets forældre at bosætte sig i dette andet tredjeland.
45

Henset til de ovenstående betragtninger skal de forelagte spørgsmål besvares med, at KN skal fortolkes således, at bivoks, der er blevet smeltet, og som mekanisk har fået udskilt en del af fremmedlegemerne under smeltningen, og som derefter er blevet bragt til at størkne for at danne blokke eller plader, henhører under denne nomenklaturs underposition 15219099, som omfatter »anden« voks, og ikke under denne nomenklaturs underposition 15219091, som omfatter »rå« voks.
Artikel 12, stk. 1, litra e), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/98/EU af 13. december 2011 om én enkelt ansøgningsprocedure for en kombineret tilladelse til tredjelandsstatsborgere til at opholde sig og arbejde på en medlemsstats område og om et sæt fælles rettigheder for arbejdstagere fra tredjelande, der har lovligt ophold i en medlemsstat, og artikel 14, stk. 1, litra e), i direktiv Rådets direktiv 2009/50/EF af 25. maj 2009 om indrejse- og opholdsbetingelser for tredjelandsstatsborgere med henblik på højt kvalificeret beskæftigelse skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en lovgivning i en medlemsstat, som udelukker de tredjelandsstatsborgere, som er omfattet af disse direktiver, fra at modtage et kort, som udstedes til familier, og som gør det muligt at opnå rabatter eller takstnedsættelser ved køb af varer og tjenesteydelser fra offentlige eller private personer, der har indgået aftale med denne medlemsstats regering.
43

Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det andet spørgsmål besvares med, at habitatdirektivets artikel 12, stk. 1, litra d), skal fortolkes således, at yngleområderne for en beskyttet dyreart skal nyde beskyttelse, så længe det er nødvendigt for at gøre det muligt for denne dyreart at yngle med succes, hvilket indebærer, at denne beskyttelse ligeledes omfatter de yngleområder, som ikke længere benyttes, når der er en tilstrækkelig stor sandsynlighed for, at den nævnte dyreart vender tilbage til disse områder.
18

Idet X ikke fik medhold i påklagen af denne afgørelse, anlagde selskabet sag ved Finanzgericht (domstol i skatte- og afgiftsretlige sager, Tyskland), som i det væsentlige gav X medhold. Denne ret fastslog, at X havde leveret de i hovedsagen omhandlede ydelser i løbet af 2012. Den fandt imidlertid, at med undtagelse af den første rate af vederlaget, som indgik i løbet af 2013, skulle det aftalte vederlag anses for at være ikke-betalt som omhandlet i UStG’s § 17, stk. 2, nr. 1, og § 17, stk. 1, første punktum. Som det fremgår af forelæggelsesafgørelsen, støttede Finanzgericht (domstol i skatte- og afgiftsretlige sager) sig på den forudsætning, at anvendelsen af artikel 90, stk. 1, i direktiv 2006/112 gør det muligt at nedsætte afgiftsgrundlaget for at undgå, at den afgiftspligtige person forpligtes til i flere år at betale moms for den periode, hvor ydelsen er udført, selv om den pågældende endnu ikke har modtaget fuld betaling for ydelsen i denne periode.
Artikel 19 i forordning nr. 6/2002 med overskriften »De rettigheder, der er knyttet til et registreret EF-design«, har følgende ordlyd:

»1. Registreringen som et EF-design giver indehaveren eneret til at bruge det pågældende design og til at forbyde tredjemand at bruge det uden indehaverens samtykke. Ved brug af det pågældende design forstås navnlig fremstilling, udbud, markedsføring, indførsel, udførsel eller brug af et produkt, som designet indgår i eller finder anvendelse på, eller oplagring af et sådant produkt med de nævnte formål.

2. Et ikke-registreret EF-design giver imidlertid kun indehaveren ret til at forbyde de i stk. 1 nævnte handlinger, hvis den brug, som der gøres indsigelse imod, skyldes kopiering af det beskyttede design.

Den brug, der gøres indsigelse imod, anses imidlertid ikke for at skyldes kopiering af et beskyttet design, hvis den hidrører fra et selvstændigt arbejde fra en designer, som med rimelighed må formodes ikke at have haft kendskab til det design, indehaveren har offentliggjort.

[…]«
5

§ 9, stk. 1 og 3, i alkoholi- ja alkoholijuomailolaki (1471/1994) (lov om afgift på alkohol og alkoholholdige drikkevarer (1471/1994)) i den affattelse, der var gældende indtil den 31. december 2014, bestemmer: »Alkoholafgiften på øl reduceres, såfremt den afgiftspligtige person kan dokumentere, at øllet er brygget af en virksomhed, som er juridisk og økonomisk uafhængig af andre virksomheder i samme branche, og hvis den producerede ølmængde i et kalenderår ikke overstiger 10000000 l: 1) med 50%, såfremt den af virksomheden producerede ølmængde i kalenderåret ikke overstiger 200000 l 2) med 30%, såfremt den af virksomheden producerede ølmængde i kalenderåret udgør over 200000 l og højst 3000000 l 3) med 20%, såfremt den af virksomheden producerede ølmængde i kalenderåret udgør over 3000000 l og højst 5500000 l 4) med 10%, såfremt den af bryggeriet producerede ølmængde i kalenderåret udgør over 5500000 l og højst 10000000 l. […] Hvis to eller flere bryggerier som omhandlet i stk. 1 udøver et produktions- eller driftsmæssigt samarbejde, skal det ikke lægges til grund, at dette betyder, at der består et juridisk eller økonomisk afhængighedsforhold mellem dem. Som produktions- eller driftsmæssigt samarbejde betragtes indkøb af råvarer og materialer, som er nødvendige for ølproduktionen, samt emballering af øllet, marketing og salg. Anvendelsen af dette stykke forudsætter dog, at virksomhedernes fælles produktion af øl i kalenderåret højst udgør 10000000 l.«
3

Artikel 9 i aftale mellem Kongeriget Belgiens regering og Storhertugdømmet Luxembourgs regering på den ene side og Folkerepublikken Polens regering på den anden side om fremme og gensidig beskyttelse af investeringer, undertegnet den 19. maj 1987 (herefter »investeringsaftalen«), fastsætter: »1. a) Disputes between one of the Contracting Parties and an investor of the other Contracting Party shall be subject to a written notification accompanied by a detailed memorandum sent by said investor to the relevant Contracting Party. b) Within the meaning of this Article, the term ”disputes” refers to disputes with regard to the expropriation, nationalisation, or any other measures similarly affecting the investments, including the transfer of an investment to public ownership, placing it under public supervision, as well as any other deprivation or restriction of rights in rem by sovereign measures that might lead to consequences similar to those of expropriation. c) Said disputes shall, as much as possible, be settled amicably between the relevant parties. 2. If the dispute could not be so settled within six months from the date of the written notification specified in Paragraph 1, it shall be submitted, at the choice of the investor, to arbitration before one of the bodies indicated below: a) The Arbitration Institute of the Stockholm Chamber of Commerce [(Stockholms Handelskammares Skiljedomsinstitut (voldgiftsinstituttet ved handelskammeret i Stockholm, herefter »SCC«))]; […] 5. The arbitration body should make its award on the basis of: – the national law of the Contracting Party that is a party to the dispute, in the territory of which the investment is located, including the principles of settling legal disputes; – the provisions of this Treaty; – the terms of any special agreement concerning the entity that has made the investment; – the generally accepted rules and principles of international law. 6. The arbitration awards shall be final and binding on the parties to the dispute. Each Contracting Party shall take steps to execute the awards in accordance with its national law.«