FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

ANTONIO TIZZANO

fremsat den 6. maj 2004 ( )

Sag C-414/02

Spedition Ulustrans, Uluslararasi Nakliyat ve. Tic. A.S. Istanbul

mod

Finanzlandesdirektion für Oberösterreich

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Verwaltungsgerichtshof (Østrig))

»EF-toldkodeks – artikel 202 – indførsel i Fællesskabets toldområde på ikke forskriftsmæssig måde – toldskyld – arbejdsgiverens ansvar«

1. Ved afgørelse af 6. november 2002 har Verwaltungsgerichtshof Wien forelagt Domstolen et præjudicielt spørgsmål vedrørende fortolkningen af artikel 202, stk. 3, i Rådets forordning (EØF) nr. 2913/92 af 12. oktober 1992 om indførelse af en EF-toldkodeks (herefter »toldkodeksen«, eller blot »kodeksen«) ( ). Den forelæggende ret ønsker i det væsentlige oplyst, om denne bestemmelse er til hinder for en lovgivning i en medlemsstat, hvorefter der opstår toldskyld for arbejdsgiverne (eller mandanterne) for tilsidesættelser af toldretlige forpligtelser, der foretages af deres ansatte (eller mandatarer) under udførelsen af det hverv, de har fået pålagt.

I – Retsforskrifter

Fællesskabsretten

2. Artikel 202 i EF-toldkodeksen har følgende ordlyd:

»1. Toldskyld ved indførsel opstår,

a) når en importafgiftspligtig vare føres ind i Fællesskabets toldområde på ikke forskriftsmæssig måde […]

[…]

3. Debitorer er:

– den person, der på ikke forskriftsmæssig måde har ført den pågældende vare ind i Fællesskabets toldområde

– de personer, der har medvirket til denne indførsel, og som vidste eller med rimelighed burde have vidst, at det foregik på ikke forskriftsmæssig måde

– samt de personer, der har erhvervet eller opbevaret den pågældende vare, og som på det tidspunkt, hvor de erhvervede eller modtog varen, vidste eller med rimelighed burde have vidst, at det drejede sig om en vare, der var ført ind på ikke forskriftmæssig måde.«

3. Toldkodeksens artikel 213 bestemmer:

»Når der er flere debitorer for en og samme toldskyld, hæfter disse solidarisk for betalingen af denne skyld.«

De nationale retsregler

4. § 79, stk. 2, i Zollrechts-Durchführungsgesetz (gennemførelseslov vedrørende toldret, herefter »ZollR-DG«) ( ) bestemmer:

»Når der opstår toldskyld for en arbejdstager eller anden mandatar for en virksomhed, fordi denne ved udførelsen af hverv for sin arbejdsgiver eller mandant har foretaget en retsstridig handling i forbindelse med opfyldelsen af toldretlige forpligtelser, opstår der samtidig toldskyld for arbejdsgiveren eller mandanten, såfremt denne ikke allerede i forvejen ifølge en anden bestemmelse er debitor for toldskylden i samme sag.«

II – Faktiske omstændigheder og retsforhandlingerne

5. Det fremgår af sagsakterne, at Hassan Bas er ansat af selskabet Spedition Ulustrans, Uluslararasi Nakliyat ve. Tic. A.S. Istanbul (herefter »Ulustrans«).

6. Den 5. december 1996 krydsede Hassan Bas, idet han var fører af et køretøj, der var indregistreret i Ulustrans’ navn, toldgrænsen ved Höchst mellem Schweiz og Østrig uden at frembyde de fire maskiner til vaskning af tekstilstoffer, som han transporterede, for toldmyndighederne.

7. Ved afgørelse af 11. december 1996 meddelte Hauptzollamt Feldkirch følgelig Hassan Bas, at han i medfør af toldkodeksens artikel 202, stk. 1 og 3, var debitor for en toldskyld på 770 684 ATS (hvoraf 83 770 ATS var told og 686 914 ATS importomsætningsafgift).

8. Desuden meddelte Hauptzollamt den 27. februar 1997 Ulustrans, at der i medfør af toldkodeksens artikel 202, stk. 1, sammenholdt med ZollR-DGs § 79, stk. 2, også var opstået en toldskyld for selskabet af samme størrelse som den, der påhvilede deres ansatte.

9. Ulustrans fik ikke medhold i en klage over denne afgørelse, hvorfor selskabet klagede til Finanzlandesdirektion für Oberösterreich (fjerde appelkammer i regionen Linz), der imidlertid også – ved afgørelse af 21. november 2000 – gav toldmyndighederne medhold.

10. Ulustrans anlagde herefter sag ved Verwaltungsgerichtshof med påstand om annullation af Finanzlandesdirektion für Oberösterreichs afgørelse (herefter »den sagsøgte myndighed«), idet selskabet navnlig gjorde gældende, at ZollR-DG’s artikel 79, stk. 2, er i strid med fællesskabsretten, for så vidt som bestemmelsen uretmæssigt udvider den udtømmende liste over debitorer for toldskyld, der er fastsat i kodeksens artikel 202, stk. 3.

11. Verwaltungsgerichtshof fandt, at det var nødvendigt at forelægge følgende spørgsmål for Domstolen i medfør af artikel 234 EF:

»Udgør ordningen efter § 79, stk. 2, i ZollR-DG (hvorefter der opstår toldskyld for en arbejdsgiver eller mandant samtidig med, at der opstår toldskyld for arbejdstageren eller en anden mandatar for en virksomhed, fordi mandataren ved udførelsen af hverv for sin arbejdsgiver eller mandant har foretaget en retsstridig handling i forbindelse med opfyldelsen af toldretlige forpligtelser) en efter toldkodeksens artikel 202, stk. 3, ulovlig udvidelse af begrebet debitor, som følgelig er i strid med fællesskabsretten?«

12. Den sagsøgte myndighed, den østrigske regering og Kommissionen har afgivet skriftlige bemærkninger i sagen.

III – Stillingtagen

13. Den forelæggende ret har således anmodet Domstolen om at efterprøve, om ZollR-DG’s artikel 79, stk. 2, er forenelig med toldkodeksens artikel 202, stk. 3.

14. Som bekendt kan Domstolen ikke inden for rammerne af en præjudiciel forelæggelse tage stilling til, om nationale bestemmelser er forenelige med fællesskabsretten. Domstolen er kun »beføjet til at forsyne den nationale ret med alle under fællesskabsretten henhørende fortolkningsbidrag«, således at retten selv kan »vurdere spørgsmålet om forenelighed med henblik på at afgøre den indbragte sag« ( ).

15. I overensstemmelse med Domstolens praksis i sådanne sager må det præjudicielle spørgsmål, der er forelagt af Verwaltungsgerichtshof, derfor omformuleres og forstås således, at der spørges, om den nævnte bestemmelse i toldkodeksen er til hinder for nationale retsregler som dem, der gælder i Østrig, hvorefter der opstår toldskyld for arbejdsgiverne (eller mandanterne) for tilsidesættelser af toldretlige forpligtelser, der foretages af deres ansatte (eller mandatarer) under udførelsen af det hverv, de har fået pålagt.

16. Hertil skal jeg indledningsvis bemærke, at i det i kodeksens artikel 202, stk. 3, er fastsat, at der, når en importafgiftspligtig vare føres ind i Fællesskabets toldområde på ikke forskriftsmæssig måde, opstår toldskyld for tre afgiftssubjekter: 1) for den person, der har indført den pågældende vare, 2) for de personer, der har medvirket til indførelsen, og som vidste eller med rimelighed burde have vidst, at det foregik på ikke forskriftsmæssig måde og endelig 3) de personer, der har erhvervet eller opbevaret den pågældende vare, og som på det tidspunkt, hvor de erhvervede eller modtog varen, vidste eller med rimelighed burde have vidst, at det drejede sig om en vare, der var ført ind på ikke forskriftmæssig måde.

17. For at besvare spørgsmålet er det følgelig nødvendigt først at efterprøve, om den ovenfor citerede opregning af debitorer er udtømmende, eller om medlemsstaterne kan udvide den ved at tilføje andre kategorier af debitorer.

18. Den sagsøgte myndighed og den østrigske regering har hævdet, at sidstnævnte er tilfældet. De har nemlig gjort gældende, at toldkodeksens artikel 202, stk. 3, kun er en »basisregel«, der blot indebærer en minimumsharmonisering af begrebet debitor. Den udelukker således ikke, at medlemsstaterne vedtager yderligere bestemmelser, såsom ZollR-DG’s artikel 79, stk. 2, med henblik på at udvide dette begreb for derved at sikre sig, at toldskylden betales.

19. Ifølge den nævnte regering og den nævnte myndighed er en sådan fortolkning i overensstemmelse med toldkodeksens artikel 232, stk. 1, litra a), og med artikel 8 i Rådets afgørelse 2000/597/EF om ordningen for De Europæiske Fællesskabers egne indtægter ( ), idet det i henhold til disse bestemmelser påhviler henholdsvis de nationale toldmyndigheder og medlemsstaterne at udnytte alle de muligheder, som de nationale bestemmelser giver til at sikre opkrævningen af importafgifter.

20. Jeg mener imidlertid ikke, at denne fortolkning er korrekt. Efter min opfattelse angives i toldkodeksens artikel 202, stk. 3, samtlige de debitorer for toldskyld, der er opstået som følge af indførsel af varer i Fællesskabets toldområde på ikke forskriftsmæssig måde.

21. Den fortolkning synes allerede at have støtte i bestemmelsens ordlyd.

22. I denne bestemmelse defineres nemlig præcist de afgiftssubjekter, der »er debitorer« for toldskylden, hvorimod der ikke er noget i bestemmelsens ordlyd, der indicerer, at medlemsstaterne kan anse andre personer end dem, der udtrykkeligt er nævnt, for at være debitorer.

23. Desuden synes den nævnte konklusion også at kunne bekræftes ved en historisk gennemgang af de bestemmelser, der tidligere har været på området.

24. Før toldkodeksen blev vedtaget, var de relevante bestemmelser spredt i forskellige retsakter i afledt ret. Navnlig var spørgsmålet om, hvem der skulle betale toldskyld, reguleret i Rådets forordning (EØF) nr. 1031/88 af 18. april 1988 (herefter »forordning nr. 1031/88«) ( ).

25. I denne forordnings artikel 3, stk. 1, var det fastsat, at, når en toldskyld opstår ved indførsel af en vare i Fællesskabets toldområde, »skal denne skyld betales af den, der på ikke forskriftsmæssig måde har indført den pågældende vare på Fællesskabets toldområde«. Bestemmelsens andet stykke bestemte imidlertid følgende»: For betaling af denne toldskyld hæfter efter de gældende bestemmelser i medlemsstaterne også følgende personer solidarisk […] de personer, der har medvirket til denne indførsel, samt dem, der har erhvervet eller opbevaret den pågældende vare«, »dem, der har erhvervet eller opbevaret den pågældende vare«, samt alle andre personer, som er medansvarlige for, at varen er blevet indført på ikke forskriftsmæssig måde på Fællesskabets toldområde ( ).

26. Som Kommissionen med rette har bemærket, havde medlemsstaterne efter forordning nr. 1031/88 adgang til at definere yderligere kategorier af personer, der på en eller anden måde var involveret i den ikke forskriftsmæssige indførsel af varen, og som kravet på betaling af toldskylden kunne rettes imod.

27. »[T]oldforskrifterne, som hidtil har været spredt over en mængde fællesskabsforordninger og -direktiver« er med henblik på at lette arbejdet for »Fællesskabets erhvervsdrivende og toldadministrationerne« som bekendt blevet samlet i en kodeks, hvilket også omfatter forordning nr. 1031/88 (første betragtning) ( ), og disse forskrifter blev samtidigt ændret, i det omfang det var nødvendigt for at gøre Fællesskabernes toldregler mere »sammenhængende og [enkle]« og »udtømmende« (anden betragtning).

28. Artikel 202, der har afløst artikel 3 i forordning nr. 1031/88, skal følgelig vurderes på denne baggrund, idet debitorerne for toldskyld præcist defineres i denne bestemmelse, uden at der som tidligere henvises til nationale bestemmelser.

29. Den ovenfor beskrevne udvikling i lovgivningen tyder således på, at opregningen af debitorer i artikel 202 er et resultat af et bevidst valg fra lovgivers side, idet denne netop med henblik på at opnå en »enkel« og »udtømmende« lovgivning udtrykkeligt og udtømmende har angivet de afgiftssubjekter, der kan hæfte for betalingen af toldskyld, der opstår som følge af en ikke forskriftsmæssig indførelse af varer.

30. Jeg må følgelig konkludere, at medlemsstaterne efter vedtagelsen af kodeksen ikke længere har beføjelse til at vedtage eller opretholde bestemmelser, der definerer andre subjekter, der kan tilpligtes at betale for en sådan toldskyld, og det gælder, uanset om der er tale om solidarisk hæftelse.

31. Det må herefter undersøges, om bestemmelsen i den østrigske lovgivning om, at arbejdsgiveren hæfter for betalingen af den toldskyld, der opstår som følge af, at en af dennes ansatte handler i strid med forskrifterne, udvider listen over debitorer i kodeksens artikel 202, stk. 3.

32. I denne forbindelse må det straks fastslås, at den tredje kategori af debitorer, der er nævnt i bestemmelsen, ikke har nogen betydning i det foreliggende tilfælde. Det vil sige den kategori, der vedrører personer, der har erhvervet eller opbevaret den vare, der ikke er indført forskriftsmæssigt. I denne sag er det ikke hæftelsen i relation til et afgiftssubjekt, der efter indførslen har erhvervet eller opbevaret varen, der er omtvistet, men derimod hæftelsen i relation til en person, der indgår i et arbejdsforhold med den, der har foretaget den ikke forskriftsmæssige indførsel af varer.

33. Det er derimod spørgsmålet om hæftelse for de personer, der er nævnt i toldkodeksens artikel 202, stk. 3, første og andet led, der er af interesse her.

34. Som nævnt er det fastsat i første led, at debitor er »den person, der på ikke forskriftsmæssig måde har ført den pågældende vare ind i Fællesskabets toldområde.«

35. I forelæggelseskendelsen har retten anført, at der er en del af den tyske teori, der – i tilfælde af en ansats indførsel på ikke forskriftsmæssig måde af en vare – lægger til grund, at debitor i bestemmelsens forstand altid er arbejdsgiveren. Ifølge denne udlægning er det nemlig altid den erhvervsdrivende, der – i det mindste indirekte ved hjælp af dennes ansatte – indfører varerne i Fællesskabet.

36. Efter min opfattelse må denne argumentation forkastes.

37. Domstolen har nemlig allerede fastslået, at debitor i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i kodeksens artikel 202, stk. 3, første led, »forbliver den person, som faktisk har indført varerne ( ), dvs. kun en person, som eksempelvis føreren af et transportmiddel, der faktisk har rådighed over varerne på tidspunktet for deres indførsel i toldområdet. En bestemmelse som den østrigske, hvorefter arbejdsgiveren hæfter for de uregelmæssigheder, som den ansatte begår, er følgelig uforenelig med den omhandlede bestemmelse i kodeksen.

38. Herefter skal der kastes et blik på artikel 202, stk. 3, andet led, hvori det er fastsat, at »de personer, der har medvirket til denne indførsel, og som vidste eller med rimelighed burde have vidst, at det foregik på ikke forskriftsmæssig måde«, også er debitorer.

39. Som Kommissionen med rette har bemærket, kan arbejdsgiverens hæftelse for den ansattes uregelmæssige adfærd følge af denne bestemmelse, såfremt betingelserne i den pågældende bestemmelse er opfyldt.

40. Som det fremgår af artikel 202, stk. 3’s ordlyd, er der for det første en objektiv betingelse, der skal være opfyldt, nemlig betingelsen om, at den pågældende har medvirket til at indføre varen i toldområdet. Denne betingelse er givetvis opfyldt, hver gang en person har givet et materielt eller moralsk bidrag til indførsel af varen på Fællesskabets område, f.eks. når arbejdsgiveren som i det foreliggende tilfælde har overladt det til den ansatte at transportere visse varer i Fællesskabet og tilmed har stillet et transportmiddel, som han ejer, til dennes rådighed.

41. Det er endvidere et krav, at den, der har deltaget i indførslen, vidste »eller med rimelighed burde have vidst, at [indførslen af varen] foregik på ikke forskriftsmæssig måde«. Der skal således føres bevis for, at den pågældende rent faktisk havde kendskab til de uregelmæssigheder, der blev begået af den, der havde fysisk rådighed over varerne, eller som under alle omstændigheder befandt sig i en situation, hvor det er rimeligt at lægge til grund, at han kunne eller burde have et sådant kendskab.

42. Der er min opfattelse, at en bestemmelse, som den østrigske, der medfører, at der opstår toldskyld for arbejdsgiveren (eller mandanten) i anledning af tilsidesættelser af toldretlige forpligtelser, der foretages af en ansat (eller en mandatar) »ved udførelsen af hverv for sin arbejdsgiver eller mandant«, opfylder de nævnte betingelser. Den omstændighed, at bestemmelsen er begrænset til situationer, hvor en ansat tilsidesætter toldretlige forpligtelser ved udførelsen af hverv for sin arbejdsgiver, bevirker nemlig, at arbejdsgiveren hæfter for toldskylden netop og kun i de situationer, der er omhandlet i den pågældende bestemmelse.

43. Arbejdsgiveren hæfter nemlig først og fremmest på grund af det faktum, at han har pålagt den ansatte at transportere en vare i Fællesskabet, og at han på den måde har medvirket til at indføre denne vare i toldområdet.

44. Arbejdsgiveren hæfter desuden for toldskylden, fordi det på grund af hans situation er rimeligt at lægge til grund, at han er (eller burde være) vidende om, hvorledes den ansatte udfører opgaven, og det påhviler ham under alle omstændigheder at føre tilsyn med, at den ansatte overholder de gældende forskrifter under udførelsen af dennes arbejde.

45. Af ovennævnte grunde er det derfor min opfattelse, at toldkodeksens artikel 202, stk. 3, ikke er til hinder for en national bestemmelse, så som ZollR-DG’s artikel 72, stk. 9, hvorefter der opstår toldskyld for arbejdsgiveren (eller mandanten), når en af dennes ansatte (eller mandatarer) tilsidesætter toldretlige forpligtelser under udførelsen af det hverv, som han er blevet pålagt.

IV – Forslag til afgørelse

46. Henset til ovenstående betragtninger skal jeg foreslå Domstolen, at den besvarer de præjudicielle spørgsmål, som Verwaltungsgerichtshof har forelagt, på følgende måde:

Artikel 202, stk. 3, i Rådets forordning (EØF) nr. 2913/92 af 12. oktober 1992 om indførelse af en EF-toldkodeks er ikke til hinder for en national bestemmelse, så som ZollR-DG’s artikel 72, stk. 9, hvorefter der opstår toldskyld for arbejdsgiveren (eller mandanten), når en af dennes ansatte (eller mandatarer) tilsidesætter toldretlige forpligtelser under udførelsen af det hverv, som han er blevet pålagt.