DOMSTOLENS KENDELSE AF 12. JULI 1993. - GIBRALTAR DEVELOPMENT CORPORATION MOD RAADET FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER. - ANNULLATIONSSOEGSMAAL ANGAAENDE EN FORORDNING - LUFTFARTSSELSKABERS ADGANG TIL AT DELTAGE I RUTEFLYVNING INDEN FOR FAELLESSKABET. - SAG C-336/90.



Samling af Afgørelser 1993 side I-03961



Sammendrag

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

++++

Annullationssoegsmaal ° fysiske eller juridiske personer ° retsakter, der beroerer dem umiddelbart og individuelt ° bestemmelse, hvorved anvendelsen af en forordning om luftfartsselskabers adgang til at deltage i ruteflyvning inden for Faellesskabet og om deling af passagerkapaciteten mellem luftfartsselskaber ved ruteflyvning mellem medlemsstaterne suspenderes for Gibraltars lufthavn ° afvisning

(EOEF-traktaten, art. 173, stk. 2; Raadets forordning nr. 2343/90, art. 1, stk. 3)

Sammendrag

Artikel 1, stk. 3, i forordning nr. 2343/90 om luftfartsselskabers adgang til at deltage i ruteflyvning inden for Faellesskabet samt om deling af passagerkapaciteten mellem luftfartsselskaber ved ruteflyvning mellem medlemsstaterne ° hvorved anvendelsen af forordningen paa Gibraltars lufthavn suspenderes, indtil en samarbejdsordning, som er aftalt mellem Kongeriget Spanien og Det Forenede Kongerige for lufthavnen, ivaerksaettes ° kan ikke antages at udgoere en beslutning i traktatens artikel 173, stk. 2' s forstand, og et annullationssoegsmaal, som er rejst af en fysisk eller juridisk person til proevelse af bestemmelsen, maa derfor afvises.

I tilfaelde, hvor en retsakt indeholder begraensninger eller fravigelser af tidsmaessig karakter eller med hensyn til den geografiske raekkevidde, indgaar disse som et led i de paagaeldende bestemmelser som helhed og er dermed omfattet af deres generelle karakter, medmindre der foreligger magtfordrejning. Den i artiklen foreskrevne suspension af anvendelsen af forordningen, som i sig selv er almengyldig, beroerer ogsaa alle luftfartsselskaber, som oensker at drive lufttrafik mellem en lufthavn i Faellesskabet og Gibraltars lufthavn, og, mere generelt, alle lufthavnens brugere. Bestemmelsen, der ikke er den eneste tidsbegraensede undtagelse fra forordningens regler for en lufthavn, er i oevrigt kun en konsekvens af, at der foreligger en objektiv hindring ° som foelge af en uoverensstemmelse mellem to medlemsstater ° for umiddelbart at lade forordningen gaelde for Gibraltars lufthavn.

Dommens præmisser

1 Ved staevning indleveret til Domstolens Justitskontor den 5. november 1990 har Gibraltar Development Corporation i medfoer af EOEF-traktatens artikel 173, stk. 2, anlagt sag med paastand om annullation af artikel 1, stk. 3, i Raadets forordning (EOEF) nr. 2343/90 af 24. juli 1990 om luftfartsselskabers adgang til at deltage i ruteflyvning inden for Faellesskabet samt om deling af passagerkapaciteten mellem luftfartsselskaber ved ruteflyvning mellem medlemsstaterne (EFT L 217, s. 8).

2 Forordning nr. 2343/90 vedroerer EF-luftfartsselskabers adgang til markedet samt deling af passagerkapacitet mellem et luftfartsselskab/luftfartsselskaber, der er operativt godkendt i en medlemsstat, og et luftfartsselskab/luftfartsselskaber, der er operativt godkendt i en anden medlemsstat, i forbindelse med ruteflyvning mellem disse stater. Forordningen har til formaal, med henblik paa at virkeliggoere det indre marked for lufttransport, at gennemfoere en liberalisering, som navnlig skal fremme udviklingen af interregionale flyforbindelser for at faa udviklet et EF-rutenet og bidrage til at loese problemet vedroerende overbelastning af visse store lufthavne.

3 Forordningen er traadt i stedet for og har ophaevet dels Raadets direktiv 83/416/EOEF af 25. juli 1983 om udstedelse af tilladelse til interregional ruteflyvning med passagerer, post og fragt mellem medlemsstaterne (EFT L 237, s. 19), som aendret ved Raadets direktiv 86/216/EOEF af 26. maj 1986 (EFT L 152, s. 47) og ved Raadets direktiv 89/463/EOEF af 18. juli 1989 (EFT L 226, s. 14), dels Raadets beslutning 87/602/EOEF af 14. december 1987 om deling af passagerkapaciteten mellem luftfartsselskaber ved ruteflyvning mellem medlemsstaterne samt om luftfartsselskabers adgang til at deltage i ruteflyvning mellem medlemsstaterne (EFT L 374, s. 19).

4 Ligesom den sidstnaevnte beslutning og direktiv 89/463 indeholder forordning nr. 2343/90 en bestemmelse om, at anvendelsen af retsakten paa Gibraltars lufthavn suspenderes, indtil en samarbejdsordning, der er aftalt mellem Kongeriget Spaniens regering og Det Forenede Kongeriges regering, er blevet ivaerksat.

5 Denne bestemmelse, som findes i den anfaegtede forordnings artikel 1, stk. 3, har foelgende ordlyd:

"Anvendelsen af bestemmelserne i denne forordning paa Gibraltar lufthavn suspenderes, indtil den ordning, der er fastlagt i den faelles erklaering af 2. december 1987 fra udenrigsministrene for Kongeriget Spanien og Det Forenede Kongerige, er blevet ivaerksat. Naar dette sker, underretter Spaniens og Det Forenede Kongeriges regeringer samme dag Raadet herom."

6 I den faelles erklaering af 2. december 1987 fra Kongeriget Spaniens og Det Forenede Kongeriges udenrigsministre hedder det bl.a. i punkt 8, at ordningen for den faelles anvendelse af Gibraltars lufthavn skal gaelde fra det tidspunkt, hvor de britiske myndigheder har givet de spanske myndigheder meddelelse om, at den lovgivning, der er noedvendig til gennemfoerelse af punkt 3.3 (om told- og immigrationskontrol i de respektive terminaler), er traadt i kraft, og opfoerelsen af den spanske terminal er afsluttet, saaledes at det sidste af disse tidspunkter er afgoerende, og under alle omstaendigheder ikke senere end et aar efter, at den naevnte meddelelse er givet.

7 Raadet har paastaaet sagen afvist i medfoer af artikel 91, stk. 1, foerste afsnit, i Domstolens procesreglement og har anmodet Domstolen om at tage stilling til formalitetsindsigelsen uden at indlede behandlingen af sagens realitet.

8 Domstolen har, i overensstemmelse med procesreglementets artikel 93, stk. 1 og 2, givet Kongeriget Spanien (kendelse af 16.1.1991), Det Forenede Kongerige (kendelse af 20.3.1991) og Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber (kendelse af 20.3.1991) tilladelse til at intervenere i sagen til stoette for sagsoegtes paastande.

9 Til stoette for sin afvisningspaastand har Raadet anfoert, at Gibraltar Development Corporation hverken er umiddelbart eller individuelt beroert af den anfaegtede bestemmelse.

10 Gibraltar Development Corporation har paastaaet afvisningspaastanden forkastet under henvisning til, at selskabet er umiddelbart og individuelt beroert af bestemmelsen som ejer af den civile lufthavnsterminal paa Gibraltars lufthavn.

11 Intervenienterne har alle stoettet og uddybet Raadets afvisningspaastand, idet de har gjort gaeldende, at forordningen ikke indeholder en beslutning, som umiddelbart og individuelt beroerer sagsoegeren.

12 I procesreglementets artikel 91, stk. 3, bestemmes det, for det tilfaelde, at der fremsaettes en formalitetsindsigelse i medfoer af artikel 91, stk. 1, at der forhandles mundtligt om begaeringen, medmindre Domstolen bestemmer andet. I det foreliggende tilfaelde finder Domstolen, at sagen er tilstraekkelig oplyst til, at den uden mundtlig forhandling kan tage stilling til sagens formalitet ved kendelse.

13 EOEF-traktatens artikel 173 bestemmer foelgende:

"Domstolen proever lovligheden af Raadets og Kommissionens retsakter, dog ikke af henstillinger og udtalelser. I denne henseende har den kompetence til at udtale sig om klager, der af en medlemsstat, af Raadet eller af Kommissionen indbringes under paaberaabelse af inkompetence, vaesentlige formelle mangler, overtraedelse af denne traktat eller af retsregler vedroerende dens gennemfoerelse, samt af magtfordrejning.

Enhver fysisk eller juridisk person kan paa samme grundlag indbringe klage over beslutninger, der retter sig til ham, samt over beslutninger, som skoent de er udfaerdiget i form af en forordning eller en beslutning rettet til en anden person, dog beroerer ham umiddelbart og individuelt ..."

14 Spoergsmaalet om, hvorvidt den af Gibraltar Development Corporation anlagte sag skal fremmes til realitetsbehandling, skal afgoeres efter artikel 173, stk. 2.

15 Indledningsvis bemaerkes, at Domstolen fra afsigelsen af dommen af 14. december 1962 (forenede sager 16/62 og 17/62, Conféderation nationale des producteurs de fruits et légumes mod Raadet, Sml. 1954-1964, s. 359, org. ref.: Rec. s. 901) har antaget, at udtrykket "beslutning" i traktatens artikel 173, stk. 2, har den tekniske betydning, der fremgaar af traktatens artikel 189, og at kriteriet for sondringen mellem en generel retsakt og en beslutning i sidstnaevnte artikels forstand skal soeges i, om den paagaeldende retsakt er almengyldig.

16 Desuden foelger det af Domstolens faste praksis, at en retsakt ikke mister sin almengyldighed og dermed sin karakter af en generel retsakt, fordi det er muligt mere eller mindre praecist at fastslaa antallet eller endog identiteten af de retssubjekter, som den paa et givet tidspunkt finder anvendelse paa, naar det er ubestridt, at den anvendes paa grundlag af objektive faktiske og retlige omstaendigheder, som er fastlagt i retsakten, og som er relevante i forhold til dens formaal (dom af 11.7.1968, sag 6/68, Zuckerfabrik Watenstedt mod Raadet, Sml. 1965-1968, s. 531, org. ref.: Rec. s. 595, af 16.4.1970, sag 64/69, Compagnie française commerciale et financière mod Kommissionen, Sml. 1970, s. 41, org. ref: Rec. s. 221, praemis 11, af 30.9.1982, sag 242/81, Roquette Frères mod Raadet, Sml. s. 3213, praemis 7, og af 26.4.1988, forenede sager 97/86, 193/86, 99/86 og 215/86, Astéris mod Kommissionen, Sml. s. 2181, praemis 13, kendelse af 13.7.1988, sag 160/88 R, Fédération européenne de la santé animale mod Raadet, Sml. s. 4121, praemis 29, og dom af 24.11.1992, forenede sager C-15/91 og C-108/91, Buckl mod Kommissionen, Sml. I, s. 6061, praemis 25).

17 Endelig har Domstolen ogsaa antaget, at i tilfaelde, hvor en retsakt indeholder begraensninger eller fravigelser af tidsmaessig karakter (dommen i sagen Zuckerfabrik Watenstedt mod Raadet, a.st., og dommen i sagen Compagnie française commerciale et financière mod Kommissionen, a.st., praemis 12-15) eller med hensyn til den geografiske raekkevidde (dom af 18.1.1979, forenede sager 103/78-109/78, Société des usines de Beauport mod Raadet, Sml. s. 17, praemis 15-19), indgaar disse som et led i de paagaeldende bestemmelser som helhed og er dermed omfattet af deres generelle karakter, medmindre der foreligger magtfordrejning.

18 I den foreliggende sag er det ubestridt, at bestemmelserne i forordning nr. 2343/90, bortset fra bestemmelsen i artikel 1, stk. 3, er almengyldige. Forordningen angaar saaledes alle EF-luftfartsselskaber, for hvilke den fastsaetter nye regler for adgangen til markedet, herunder for udoevelse af trafikrettigheder.

19 For saa vidt angaar den anfaegtede bestemmelse bemaerkes, at den indebaerer en suspension af anvendelsen af de nye regler for lufttrafik til eller fra Gibraltar indtil ivaerksaettelsen af den ordning, der er omhandlet i den faelles erklaering af 2. december 1987 fra Kongeriget Spaniens og Det Forenede Kongeriges udenrigsministre. Som Domstolen allerede har fastslaaet med hensyn til samme bestemmelse i direktiv 89/463, beroerer denne suspensionsbestemmelse ogsaa alle luftfartsselskaber, som oensker at drive lufttrafik mellem en anden lufthavn i Faellesskabet og Gibraltars lufthavn, og, mere generelt, alle lufthavnens brugere. Bestemmelsen finder saaledes anvendelse paa objektivt afgraensede situationer (dom af 29.6.1993, sag C-298/89, Gibraltar mod Raadet, Sml. I, s. 3605, praemis 20).

20 Endvidere bemaerkes, at Gibraltars lufthavn ikke er den eneste lufthavn, der indtil videre er holdt uden for forordningens geografiske anvendelsesomraade. Andre lufthavne (paa de graeske oeer og de Atlanterhavsoeer, som udgoer den autonome region Azorerne, samt ved Porto) er i medfoer af forordningens artikel 1, stk. 4, foreloebigt blevet undtaget fra anvendelsen af forordningen af tekniske eller oekonomiske aarsager, herunder utilstraekkelig lufttrafik og den fortsatte udvikling af lufthavnenes infrastruktur.

21 For saa vidt angaar Gibraltars lufthavn begrundes suspensionen af forordningens anvendelse paa lufthavnen i den anfaegtede forordning under henvisning til den aftale, som er indeholdt i en faelles erklaering af 2. december 1987 fra Kongeriget Spaniens og Det Forenede Kongeriges udenrigsministre. Som Domstolen allerede har udtalt i sin dom i sagen Gibraltar mod Raadet, a.st., praemis 22, indebaerer denne henvisning, at der konstateres at foreligge en objektiv hindring for anvendelsen af forordningen under hensyn til dennes formaal. Under hensyn til, at der ° som sagsoegeren selv indgaaende har beskrevet det ° er uoverensstemmelse mellem Kongeriget Spanien og Det Forenede Kongerige om hoejhedsretten over det omraade, hvor Gibraltars lufthavn er beliggende, og under hensyn til de vanskeligheder, som denne uoverensstemmelse medfoerer for lufthavnens drift, vil en udvikling af lufttrafikken mellem Gibraltars lufthavn og de oevrige lufthavne inden for Faellesskabet bero paa, at den samarbejdsordning, der er aftalt mellem de to stater, ivaerksaettes.

22 Herefter kan artikel 1, stk. 3, i forordning nr. 2343/90 ikke antages at udgoere en beslutning i traktatens artikel 173, stk. 2' s forstand, men maa derimod anses for at falde ind under forordningens generelle karakter.

23 Sagen kan derfor ikke antages til realitetsbehandling, men maa afvises, uden at det er noedvendigt at tage stilling til de oevrige anbringender, der er gjort gaeldende til stoette for afvisningspaastanden.

Afgørelse om sagsomkostninger

Sagens omkostninger

24 I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger. Da Gibraltar Development Corporation har tabt sagen, boer selskabet tilpligtes at betale sagens omkostninger. I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 4, foerste afsnit, baerer intervenienterne, Kongeriget Spanien, Det Forenede Kongerige og Kommissionen, deres egne omkostninger.

Afgørelse

Af disse grunde

bestemmer

DOMSTOLEN

1) Sagen afvises.

2) Sagsoegeren betaler sagens omkostninger.

3) Intervenienterne, Kongeriget Spanien, Det Forenede Kongerige og Kommissionen, baerer deres egne omkostninger.

Saaledes bestemt i Luxembourg den 12. juli 1993.