Hessisches Verwaltungsgericht finder, at der er to løsningsmuligheder, nemlig:

— at overgangsydelsen enten ikke falder ind under anvendelsesområdet for forordning nr. 1408/71, og at der i så fald alene er tale om en social fordel i medfør af artikel 7, stk. 2, i Rådets forordning (EØF) nr. 1612/68 af 15. oktober 1968 om arbejdskraftens frie bevægelighed inden for Fællesskabet ( 7 ) (herefter »forordning nr. 1612/68«). I dette tilfælde ville sagsøgeren ikke være udsat for forskelsbehandling på grund af det foretagne fradrag, idet den ydelse, der var tilkendt ham ifølge WAO, kan sidestilles med en tysk invalidepension, som efter bestemmelserne i den interne lovgivning, skulle fradrages ved beregningen af overgangsydelsen

— eller at overgangsydelsen skal betragtes som omfattet af anvendelsesområdet for forordning nr. 1408/71, i hvilket tilfælde den skal beregnes under hensyn til bestemmelserne i dennes artikel 12 og 46.

Den nationale ret går ind for den sidstnævnte løsning på grund af de væsentligste træk ved overgangsydelsen. Retten bemærker først, at denne ydelse, der er af midlertidig karakter, tjener til at sikre ældre arbejdstagere et vist indkomstniveau som led i en nedlæggelses-eller rationaliseringsforanstaltning i en virksomhed inden for mineindustrien, på det tidspunkt, hvor de endnu ikke har nået den alder, hvor de kan begynde at oppebære en udligningsydelse ifølge minearbejdernes pensionsordning og ej heller er berettiget til invalide- eller alderspension inden for samme ordning. Yderligere ligestilles de perioder, hvori der oppebæres overgangsydelser, med arbejdsløshedsperioder i henseende til erhvervelse af pensionsrettigheder.

For det andet beregnes ydelsen i overensstemmelse med de regler, som gælder for alderspensionen for minearbejdere, på grundlag af de perioder, hvori der er betalt bidrag til både denne ordning og den almindelige ordning, indtil den pågældende ophører med at arbejde i virksomheden. Efter den nationale rets opfattelse kan denne overgangsydelse, der ligner en førtidspension, ligestilles med de ydelser ved alderdom, der er omhandlet i artikel 4, stk. 1, litra c), i forordning nr. 1408/71, idet de væsentligste betingelser for tilkendelsen af ydelsen bygger på de perioder, hvori den pågældende har været tilknyttet en social sikringsordning, der dækker en bestemt risiko, uden at det er til hinder for, at ydelsen udredes af offentlige midler på grundlag af bestemmelser, der er fastsat administrativt og ikke ved lov. Selv om afgørelsen om tilkendelse af overgangsydelsen, tilføjer den forelæggende ret, er af skønsmæssig karakter, har de arbejdstagere i mineindustrien, som opfylder betingelserne for tilkendelse heraf, i medfør af den tyske grundlov, ret til ligebehandling inden for rammerne af de budgetbevillinger, der står til rådighed for forbundsmyndighederne og myndighederne i hver enkelt af de berørte delstater.

Den nationale ret påpeger til slut, at denne overgangsydelse ligeledes eventuelt kan betragtes som en social sikringsordning uden bidragspligt, som omhandlet i artikel 4, stk. 2, i forordning nr. 1408/71. Der vil i så tilfælde være tale om en form for førtidspension, som dækker de perioder, hvori en arbejdstager, der har nået en bestemt alder, ellers ville være arbejdsløs. Da betingelserne for tilkendelsen af ydelsen og beregningsmåden for denne bygger på RKG, kan man betragte forholdet således, at der er tale om alderspension i højere grad end en ydelse ved arbejdsløshed i medfør af artikel 4, stk. 1, litra g), i forordning nr. 1408/71.