RETTENS DOM (Første Afdeling)

14. juli 1998

Sag T-42/97

Giorgio Lebedef

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Tjenestemænd — afslag på tildeling af ’en midlertidig tjeneste som fagforeningsrepræsentant’ til den af en fagforening udpegede person — formaliteten«

Fuldstændig gengivelse pā fransk II-1071

Angående:

Påstand dels om annullation af Kommissionens afgørelse af 12. maj 1996 om at meddele sagsøgeren afslag på »en midlertidig tjeneste som fagforeningsrepræsentant«, som hans fagforening havde ansøgt om, og om en fornyet gennemgang af enhver sådan tidligere tildelt »midlertidig tjeneste«, dels om, at proceduren vedrørende »midlertidig tjeneste som fagforeningsrepræsentant« kendes retsstridig.

Udfald:

Frifindelse.

Resumé af dom

Forholdet mellem Kommissionen og de faglige sammenslutninger og organisationer for personalet (OSP) er reguleret ved en rammeoverenskomst indgået den 20. september 1974 (rammeoverenskomst). Overenskomsten bestemmer, at Kommissionen yder disse organisationer flere fordele.

Kommissionen kan i henhold til rammeoverenskomsten fritage de behørigt udpegede fagforeningsrepræsentanter for deres tjeneste, for at de i det ønskede omfang kan koncentrere sig om deres fagforeningsaktiviteter. Denne mulighed benævnes normalt »midlertidig tjeneste som fagforeningsrepræsentant«.

Kommissionen har bestemt, at kun fagforeningsorganisationer, som har opnået mindst en plads i det pågældende lokale personaleudvalg, kan være deltager i rammeaftalen. Kommissionen kræver desuden med hensyn til »midlertidig tjeneste som fagforeningsrepræsentant« i henhold til en afgørelse fra 1989 (afgørelse fra 1989), at den fagforening, som ansøger herom, i henhold til rammeoverenskomsten skal have opnået mindst to pladser i Kommissionens centrale personaleudvalg (CCP).

Sagsøgeren er en af lederne af fagforeningen »Action & Defense — Luxembourg«. Efter valg til Kommissionens lokale personaleudvalg i Luxembourg i november 1996, hvor sagsøgeren opnåede en plads, blev denne fagforening deltager i rammeoverenskomsten.

Ved skrivelse af 12. januar 1996 indgav sagsøgeren til administrationen en ansøgning om »midlertidig tjeneste som fagforeningsrepræsentant«, idet han af forretningsudvalget for fagforeningen »Action & Défense — Luxembourg« (A & D — L) var blevet overdraget dette hverv. Han anmodede også administrationen om at foretage en gennemgang af alle tidligere afgørelser om »midlertidig tjeneste som fagforeningsrepræsentant«. Ansøgningen blev stiltiende afvist. Den 12. juli 1996 indgav sagsøgeren klage over den stiltiende afvisning af hans ansøgning, som blev registreret den 24. juli 1996. Ved afgørelsen af 22. november 1996, meddelt sagsøgeren den 28. november 1996, afslog Kommissionen udtrykkeligt denne klage.

Formaliteten

Retten fastslog indledningsvis, at Kommissionen udtrykkeligt havde afvist sagsøgerens klage ved skrivelse meddelt sagsøgeren den 28. november 1996, således at stævningen, indleveret den 28. februar 1997, var indgivet inden for tremånedersfristen i artikel 91, stk. 3, i vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber (vedtægten).

Med hensyn til sagsøgerens retlige interesse bemærkede Retten, at i henhold til vedtægtens artikel 91 kan bebyrdende retsakter anfægtes ved Retten, og at sådanne retsakter i henhold til fast retspraksis er retsakter, som berører en bestemt retsstilling. Sagsøgeren, som er leder af en fagforening, havde anlagt sag i henhold til nævnte bestemmelse, hvorfor det måtte prøves, om disse betingelser var opfyldt.

Henvisningtil: Domstolen, 11. maj 1989, forenede sager 193/87 og 194/87, Maurissen og Union syndicale mod Revisionsreiten, Smi. s. 1045, præmis 13.

Det fremgik af sagens akter, at sagsøgeren på sin fagforenings liste var valgt til Kommissionens lokale personaleudvalg i Luxembourg. Det var efter dette valg, at fagforeningen, således som det fremgår af de dokumenter, som efter Rettens anmodning blev vedlagt sagens akter, ansøgte om, at sagsøgeren som en af dens ledere blev tildelt »en midlertidig tjeneste som fagforeningsrepræsentant«. I henhold til nævnte afgørelse anmodede fagforeningen Kommissionen ved skrivelse af 12. januar 1996, underskrevet af sagsøgeren selv som generalsekretær for fagforeningen A & D — L om, at han blev tildelt en sådan »midlertidig tjeneste«.

Retten bemærkede, at det fremgik af det anførte, at den sag, som sagsøgeren havde anlagt, måtte vurderes på grund af hans status som tjenestemand, medlem af en fagforening, og som udnævnt af denne med henblik på tildeling af »en midlertidig tjeneste som fagforeningsrepræsentant«.

Retten bemærkede imidlertid, at selv om »en midlertidig tjeneste som fagforeningsrepræsentant« er en fordel, som tildeles en fagforening efter dens valgresultater, indebærer en sådan tjeneste, at den pågældende tjenestemand, som er blevet valgt hertil, er berettiget til at koncentrere sig om fagforeningsmæssige spørgsmål. Under disse forhold påvirker et afslag på tildeling af denne fordel direkte tjenestemandens stilling. Følgelig udgør en sådan afgørelse en bebyrdende retsakt og giver ham derfor en interesse i at anfægte afgørelsen med henblik på dens annullation, hvorfor de principalt fremsatte påstande, som tilsigtede annullation af afgørelsen om ikke at tildele sagsøgeren »en midlertidig tjeneste som fagforeningsrepræsentant«, kunne fremmes til realitetsbehandling.

Henvisning til: Maurissenog Union syndicale mod Revisionsretten, a.st., præmis 19 og 20.

Vedrørende de subsidiære påstande, der, som Kommissionen havde anført, stred mod grundlaget for hovedpåstanden, bemærkede Retten først, at påstandene måtte behandles samlet. Det andet punkt i påstandene, som tilsigtede annullation af alle afgørelser om »midlertidig tjeneste som fagforeningsrepræsentant«, måtte fortolkes som en nødvendig følge af procedurens retsstridighed, der var omfattet af det første punkt i nævnte påstande (præmis 23).

Retten bemærkede vedrørende påstanden om, at proceduren vedrørende »midlertidig tjeneste som fagforeningsrepræsentant« blev kendt retsstridig, at selv om det antoges, at påstanden kunne anses for en annullationspåstand, var den eneste retsakt fra Kommissionen, som sagsøgeren havde fremført i forbindelse hermed, afgørelsen af 1989. Men under hensyntagen til denne retsakts vedtagelsesdato, var den søgsmålsfrist, som er ufravigelig, og hvis tilsidesættelse Retten af egen drift kan fastslå, udløbet for længst, hvorfor påstanden var for sent fremsat.

Henvisning til: Retten, 9. juli 1997, sag T-63/96, Fichtner mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 563, præmis 25.

For så vidt som disse påstande tilsigtede annulation af den retsakt, hvorved Kommissionen havde afslået at gennemgå sine tidligere afgørelser om tildeling af »en midlertidig tjeneste som fagforeningsrepræsentant«, måtte Retten fastslå, at de eneste afgørelser, som sagsøgeren havde anført på klagetidspunktet, stammede fra 1992 og 1993. Retten bemærkede endvidere, at da fristerne i vedtægtens artikel 90 og 91 er ufravigelige og gælder for såvel parterne som Fællesskabets retsintanser, var ethvert søgsmål til prøvelse af nævnte retsakter for sent anlagt. En tjenestemand kan ikke ved at indbringe en ansøgning til ansættelsesmyndigheden, som omhandlet af vedtægtens artikel 90, stk. 1, til sin fordel opnå en søgsmålsret til prøvelse af en afgørelse, der efter udløbet af de nævnte frister er blevet retskraftig.

Henvisning til: Retten, 22. september 1994, sag T-495/93, Carrer m.fl. mod Domstolen, Sml. Pers. II, s. 651, præmis 20.

Realiteten

Sagsøgeren havde påberåbt sig to anbringender, som støttedes på tilsidesættelse af artikel 24a, artikel 25, 37, 38 og 39 i tjenestemandsvedtægten, af rammeoverenskomsten og af konvention nr. 151 i Den Internationale Arbejdsorganisations Generalkonference vedrørende arbejdsbetingelserne i den offentlige tjeneste, ikrafttrådt den 25. februar 1981. Sagsøgeren anfægtede under sit første anbringende Kommissionens afgørelse, hvorved Kommissionen stiltiende afslog at tildele ham »en midlertidig tjeneste som fagforeningsrepræsentant«. Det andet anbringende omhandlede Kommissionens afslag på at træffe afgørelse om lovligheden og gyldigheden af »midlertidig tjeneste som fagforeningsrepræsentant«, som Kommissionen havde tildelt tidligere. Retten bemærkede, at eftersom de påstande, der støttedes på det andet anbringende, ikke kunne realitetsbehandles, måtte realitetsbehandlingen begrænses til det første anbringende.

Tjenestemandsvedtægtens artikel 24a bestemmer, at tjenestemændene har foreningsfrihed, bl.a. kan de hver især være medlem af fagforeninger. Forholdet mellem Kommissionen og de fagforeninger, som er blevet oprettet i henhold til nævnte bestemmelse, er hovedsagelig reguleret af bestemmelserne i rammeoverenskomsten, der blev underskrevet den 20. september 1974.

Henvisning til: Maurissenog Union syndicale mod Revisionsretten, a.st., præmis 13.

Overenskomsten indrømmer de underskrivende fagforeninger flere fordele. Tildeling heraf er, som fastsat, undergivet en række betingelser, hvis begrundelse må søges i de omkostninger, disse fordele medfører for Kommissionen. Overenskomsten indeholder således et krav om, at de fagforeninger, som vil være deltager heri, skal have en bestemt repræsentation, hvorfor den fagforening, som sagsøgeren er en af lederne af, først blev deltager i overenskomsten efter valget i november 1996.

Retten bemærkede dernæst, at overenskomsten bestemmer, at der ved senere afgørelser skal ske fastsættelse af betingelserne for ydelse af visse af de pågældende fordele. Dette er bl.a. tilfældet for tildeling af tjenestefritagelse til de af fagforeningerne udpegede personer, som omhandles af overenskomstens punkt 14, og hvis nærmere retningslinjer, således som det fremgår af denne bestemmelses andet afsnit, skal fastsættes af Kommissionen (præmis 36).

Heraf fulgte, at det, modsat det af sagsøgeren anførte, var rammeoverenskomsten, der var underskrevet af hans fagforening, som indeholder mulighed for »en midlertidig tjeneste som fagforeningsrepræsentant«, og at det i henhold hertil er Kommissionen, som skal fastsætte de nærmere retningslinjer herfor. Retten bemærkede, at sagsøgeren ikke under disse omstændigheder kunne hævde, at den omstændighed, at hans fagforening havde underskrevet overenskomsten, var tilstrækkelig til, at han uden videre havde ret til »en midlertidig tjeneste som fagforeningsrepræsentant«. Demie ret består kun, såfremt de betingelser, der er fastsat i de retsakter, som overenskomstens punkt 14 henviser til, opfyldes af sagsøgerens fagforening.

Retten bemærkede, at de stod fast, at afgørelsen af 1989 regulerer »en midlertidig tjeneste som fagforeningsrepræsentant«, og at afgørelsen kræver, at vedkommende fagforening mindst har opnået to pladser i Kommissionens centrale personaleudvalg, hvilken betingelse sagsøgerens fagforening ikke opfyldte. Det fulgte heraf, at sagsøgerens fagforening, som havde udpeget ham, med henblik på tildeling af »en midlertidig tjeneste som fagforeningsrepræsentant«, ikke opfyldte de krævede betingelser, hvorfor sagsøgeren ikke med føje kunne kræve tildeling af en sådan midlertidig tjeneste.

Retten bemærkede, at det fremgår af fast retspraksis, at Fællesskabets institutioner råder over et vidt skøn ved tilrettelæggelsen af deres tjenestegrene, under hensyntagen til de opgaver, som de er betroet, og ved deres placering af deres tjenestemænd ved udførelsen heraf.

Henvisningtil: Domstolen, 23. marts 1988. sag 19/87, Hecq mod Kommissionen. Sml. s. 1681, præmis 6; Retten, 6. juli 1995. sag T-36/93, Ojha mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 497, præmis 81.

Men afgørelsen af 1989 vedrører placeringen af visse tjenestemænd, der som fagforeningsrepræsentanter, i henhold til såvel vedtægtens bestemmelser om retten til at udøve sådanne aktiviteter som rammeoverenskomsten, har mulighed for at koncentrere sig om fagforeningsopgaver. Afgørelsen er derfor blevet vedtaget inden for det skøn, som i henhold til retspraksis tilkommer institutionerne, og modsat det af sagsøgeren anførte, var Kommissionen, når henses til de omkostninger, der er forbundet med en sådan mulighed, berettiget til at stille betingelser med hensyn til de pågældende fagforeningers repræsentation. Sagsøgeren kunne derfor ikke anfægte lovligheden af afgørelsen af 1989.

Retten fandt desuden, at tildelingen af »en midlertidig tjeneste som fagforeningsrepræsentant« var en følge af enhver fagforenings resultater, altså af deres repræsentation, hvorfor sagsøgeren heller ikke kunne hævde, at denne afgørelse, for så vidt som den kræver, at denne repræsentation skal godtgøres ved opnåelse af to pladser i Kommissionens centrale personaleudvalg, indebar en uberettiget forskelsbehandling mellem fagforeningerne (præmis 41).

Retten bemærkede ligeledes, at det fremgår af vedtægtens bilag II, at der ikke foreligger nogen harmonisering af de gældende valgordninger på Kommissionens tjenestesteder. Artikel 1, stk. 2, i nævnte bilag bestemmer, at betingelserne for valg til personaleudvalg fastsættes af generalforsamlingen af den institutions tjenestemænd, der gør tjeneste på det pågældende tjenestested, hvilket indebærer, at der kan foreligge forskellige valgordninger på hvert tjenestested. Sagsøgeren kunne derfor ikke under henvisning til denne manglende harmonisering af valgordningerne, som direkte fremgår af vedtægtens bilag II, gøre gældende, at betingelsen vedrørende opnåelse af to pladser i det centrale personaleudvalg, var usaglig.

Konklusion:

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber frifindes.