Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Fri udveksling af tjenesteydelser – udstationering af arbejdstagere som led i udveksling af tjenesteydelser – direktiv 96/71

(Europa-Parlamentet og Rådets direktiv 96/71, art. 3, stk. 1 og 8)

2. Fri udveksling af tjenesteydelser – udstationering af arbejdstagere som led i udveksling af tjenesteydelser – direktiv 96/71

(Europa-Parlamentet og Rådets direktiv 96/71, art. 3)

3. Fællesskabsret – principper – grundlæggende rettigheder – ret til at iværksætte kollektive kampskridt

(Art. 49 EF)

4. Fri udveksling af tjenesteydelser – restriktioner

(Art. 49 EF; Europa-Parlamentet og Rådets direktiv 96/71, art. 3, stk. 1)

5. Fri udveksling af tjenesteydelser – restriktioner

(Art. 49 EF og 50 EF)

Sammendrag

1. En medlemsstat, hvor mindstelønnen ikke er fastsat ved hjælp af en af de fremgangsmåder, der er fastsat i artikel 3, stk.1 og 8, i direktiv 96/71 om udstationering af arbejdstagere som led i udveksling af tjenesteydelser, har ikke ret til i medfør af dette direktiv at kræve, at virksomheder, der har hjemsted i andre medlemsstater, i forbindelse med grænseoverskridende levering af tjenesteydelser skal forhandle fra sag til sag på arbejdspladsen under hensyn til arbejdstagernes kvalifikationer og arbejdsopgaver, for at få klarhed over den løn, som de skal betale deres udstationerede arbejdstagere.

(jf. præmis 71)

2. Artikel 3, stk. 7, i direktiv 96/71 om udstationering af arbejdstagere som led i udveksling af tjenesteydelser kan ikke fortolkes således, at bestemmelsen gør det muligt for værtsmedlemsstaten at betinge gennemførelsen af levering af tjenesteydelser på sit område af overholdelsen af arbejds- og ansættelsesvilkår, der går videre end de ufravigelige regler om minimumsbeskyttelse.

For så vidt angår de områder, der er nævnt i artikel 3, stk. 1, første afsnit, litra a)-g), i direktiv 96/71, fastlægger direktivet nemlig udtrykkeligt den grad af beskyttelse, som værtsmedlemsstaten kan kræve iagttaget af virksomheder, der har hjemsted i en anden medlemsstat, i forhold til deres arbejdstagere, der er udstationeret på denne værtsmedlemsstats område. Derfor – og med forbehold for muligheden for, at virksomheder, der har hjemsted i en anden medlemsstat, bl.a. ved en forpligtelse, der påtages over for eget udstationeret personale, i værtsmedlemsstaten frivilligt tiltræder en kollektiv arbejdsoverenskomst, der eventuelt er mere favorabel – er det beskyttelsesniveau, der skal garanteres over for udstationerede arbejdstagere på værtsmedlemsstatens område, i princippet begrænset til det, der er fastsat i artikel 3, stk. 1, første afsnit, litra a)-g), i direktiv 96/71, forudsat at disse arbejdstagere ikke allerede i medfør af den lov eller de kollektive overenskomster, der gælder i oprindelsesmedlemsstaten, har mere favorable arbejds- og ansættelsesvilkår på de områder, der er nævnt i denne bestemmelse.

(jf. præmis 80 og 81)

3. Retten til at iværksætte kollektive kampskridt skal anerkendes som en grundlæggende rettighed, der er en integrerende del af de generelle fællesskabsretlige principper, som Domstolen skal sikre overholdelsen af, men det gælder dog ikke desto mindre, at udøvelsen af denne ret kan undergives visse begrænsninger. Som det nemlig bekræftes i artikel 28 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, er disse rettigheder sikret i overensstemmelse med fællesskabslovgivningen og national lovgivning og praksis.

Beskyttelsen af grundlæggende rettigheder er et legitimt hensyn, som i princippet kan begrunde indskrænkninger i de forpligtelser, der er pålagt ved fællesskabsretten; dette gælder også for forpligtelser, der følger af en i traktaten garanteret grundlæggende frihed, men udøvelsen af sådanne rettigheder falder ikke uden for anvendelsesområdet for traktatens bestemmelser og bør forenes med de krav, der knytter sig til de rettigheder, der er beskyttet i traktaten, og være i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet.

Det følger heraf, at den omstændighed, at retten til at iværksætte kollektive kampskridt har karakter af en grundlæggende rettighed, ikke indebærer, at sådanne kampskridt mod en virksomhed, der har hjemsted i en anden medlemsstat, som udstationerer sine arbejdstagere i forbindelse med grænseoverskridende levering af tjenesteydelser, falder uden for fællesskabsrettens anvendelsesområde.

(jf. præmis 91 og 93-95)

4. Artikel 49 EF og artikel 3 i direktiv 96/71 om udstationering af arbejdstagere som led i udveksling af tjenesteydelser skal fortolkes således, at de er til hinder for, at en fagforening i en medlemsstat, hvor arbejds- og ansættelsesvilkårene på de områder, der er nævnt i direktivets artikel 3, stk.1, første afsnit, litra a)-g), er fastsat i lovgivningen bortset fra bestemmelser om mindsteløn, gennem kollektive kampskridt i form af en blokade af byggepladser, forsøger at få en tjenesteyder, der har hjemsted i en anden medlemsstat, til at indlede forhandlinger om lønniveauet til de udstationerede arbejdstagere samt at tiltræde en kollektiv overenskomst, hvis bestemmelser på visse af de nævnte områder fastsætter mere fordelagtige betingelser end dem, der følger af den relevante lovgivning, mens andre vedrører områder, der ikke er nævnt i direktivets artikel 3.

Retten for fagforeningerne i en medlemsstat til at iværksætte sådanne kollektive kampskridt kan nemlig gøre det mindre tiltrækkende og endog vanskeligere for virksomheder at levere tjenesteydelser på værtsmedlemsstatens område og udgør af denne grund en restriktion for den frie udveksling af tjenesteydelser i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 49 EF. En sådan restriktion kan ikke begrundes i det formål om beskyttelse af arbejdstagere, der ligger til grund for en blokade, der er iværksat af en fagforening i værtsmedlemsstaten, for at garantere arbejdstagere, der er udstationerede som led i grænseoverskridende levering af tjenesteydelser, arbejds- og ansættelsesvilkår på et bestemt niveau, når arbejdsgiveren for de pågældende arbejdstagere i kraft af den koordinering, der er sket ved direktiv 96/71, er forpligtet til at iagttage en kerne af ufravigelige regler for minimumsbeskyttelse i værtsmedlemsstaten. Et sådant formål kan heller ikke begrunde den lønforhandling, som fagforeningerne søger gennemført over for virksomheder, der har hjemsted i en anden medlemsstat, og som midlertidigt udstationerer arbejdstagere på værtsmedlemsstatens område, når en sådan forhandling indgår i en national kontekst, der er kendetegnet ved, at der ikke findes bestemmelser, der er tilstrækkeligt præcise og tilgængelige til, at det ikke i praksis gøres umuligt eller urimeligt vanskeligt for en sådan virksomhed at få klarhed over, hvilke forpligtelser den skal overholde med hensyn til mindstelønnen.

(jf. præmis 99 og 107-111 samt domskonkl. 1)

5. Artikel 49 EF og 50 EF er til hinder for, at det forbud, der i en medlemsstat gælder for fagforeningerne mod at iværksætte kollektive kampskridt, der har til formål at ophæve eller ændre en, mellem andre parter indgået, kollektiv overenskomst, betinges af, at kampskridtene iværksættes i anledning af arbejds- og ansættelsesvilkår, som den nationale lov finder direkte anvendelse på. Et sådant forbud forskelsbehandler virksomheder, der udstationerer arbejdstagere i værtsmedlemsstaten, idet der ikke tages hensyn til de forpligtelser, der følger af kollektive overenskomster, uanset deres indhold, som disse virksomheder allerede er underlagt i den medlemsstat, hvor de har hjemsted, og idet de underkastes den samme behandling som indenlandske virksomheder, der ikke har tiltrådt en kollektiv overenskomst. En sådan forskelsbehandling kan hverken begrundes i hensynet til at gøre det muligt for fagforeningerne at handle, således at alle arbejdsgivere på det nationale arbejdsmarked betaler løn og indrømmer andre ansættelsesvilkår, svarende til sædvanlig praksis i medlemsstaten, eller i hensynet til at skabe betingelserne for en loyal konkurrence på lige vilkår mellem indenlandske arbejdsgivere og virksomheder fra andre medlemsstater. Ingen af disse hensyn vedrører hensynet til den offentlige orden, den offentlige sikkerhed eller den offentlige sundhed i den forstand, hvori disse udtryk er anvendt i artikel 46 EF, sammenholdt med artikel 55 EF.

(jf. præmis 116 og 118-120 samt domskonkl.)