ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Hvad angår medlemsstaternes frie valg af midlerne til tilbagesøgning af en sådan støtte er denne frihed således begrænset, eftersom disse midler ikke i praksis må umuliggøre gennemførelsen af den tilbagesøgning, der kræves i henhold til EU-lovgivningen. Anvendelsen af de nationale procedurer forudsætter, at disse giver mulighed for omgående og effektiv gennemførelse af Kommissionens afgørelse, hvilket er en betingelse, som afspejler kravene i effektivitetsprincippet. Følgelig skal spørgsmålet, om den pågældende medlemsstat ved valget af disse midler har opfyldt sine forpligtelser til at tilbagesøge støtte, der er erklæret uforenelig med det indre marked, under hensyn til effektivitetsbetingelsen vurderes fra sag til sag i betragtning af sagens konkrete omstændigheder.

EU-retten kræver ikke, at en national myndigheds tilbagesøgning af ulovlig støtte hos modtageren skal ske alene på grundlag af Kommissionens afgørelse om tilbagesøgning. Den pågældende medlemsstat kan i den forbindelse frit vælge de midler, hvormed den vil opfylde sin forpligtelse til at tilbagesøge støtte, der er fundet uforenelig med det indre marked, forudsat at de valgte foranstaltninger ikke er til skade for EU-rettens rækkevidde og effektivitet.

Hvad angår en begrundelse for den betydelige forsinkelse af tilbagesøgningen af en ulovlig støtte er den eneste indsigelse, som kan gøres gældende af en medlemsstat over for et af Kommissionen anlagt traktatbrudssøgsmål i henhold til artikel 108, stk. 2, TEUF, indsigelsen om, at det er absolut umuligt at gennemføre den omhandlede afgørelse. Denne absolutte umulighed kan ligeledes være af retlig art, når den følger af afgørelser truffet af de nationale retter, forudsat at disse afgørelser er i overensstemmelse med EU-retten.

Såfremt det måtte vise sig, at de civilretlige nationale regler ikke giver mulighed for at sikre en effektiv tilbagesøgning af den omtvistede støtte, kan det alt efter omstændighederne i den vurderede sag være nødvendigt at undlade at anvende en national bestemmelse og benytte andre foranstaltninger, idet sådanne foranstaltninger ikke kan udelukkes af grunde, der vedrører den nationale retsorden. Artikel 4, stk. 3, TEU skaber i den forbindelse ligeledes en forpligtelse for de nationale retter til loyalt at samarbejde med Kommissionen og Unionens retsinstanser. Inden for dette samarbejde skal de nationale retter træffe alle almindelige eller særlige foranstaltninger, som er egnede til at sikre opfyldelsen af de forpligtelser, der følger af EU-retten, og afholde sig fra at træffe foranstaltninger, som kan forhindre gennemførelsen af traktatens formål.

Den af den nationale ret foretagne kontrol af en betalingsopkrævning, som er udstedt med henblik på tilbagesøgning af ulovlig støtte, og den eventuelle annullation af denne opkrævning må blot anses for et udtryk for princippet om effektiv domstolsbeskyttelse, der udgør et almindeligt EU-retligt princip.

(jf. præmis 45, 48, 49, 55 og 56)
Spørgsmålet om foreneligheden med EU-retten af en national lovgivning, hvorefter et selskab, der er hjemmehørende i en medlemsstat, ikke kan modregne selskabsskat, der er betalt af udbytteudloddende kapitalselskaber i en anden medlemsstat eller i et tredjeland, idet dette udbytte er skattefritaget i den førstnævnte medlemsstat, såfremt udlodningen sker på baggrund af en andel på mindst 10% af kapitalen i det udloddende selskab, og når den faktiske andel ejet af det udbyttemodtagende kapitalselskab er på mere end 90%, og det modtagende selskab er stiftet i henhold til lovgivningen i et tredjeland, skal bedømmes på grundlag af artikel 63 TEUF og 65 TEUF.

Når en national lovgivning vedrørende behandlingen af udbytte ikke har til formål udelukkende at finde anvendelse på situationer, hvor moderselskabet udøver en afgørende indflydelse på det udbytteudloddende selskab, skal der således tages hensyn til, hvor stor en kapitalandel det udbyttemodtagende selskab ejer i det udbytteudloddende selskab, for så vidt som både artikel 49 TEUF og 63 TEUF kan påberåbes, og størrelsen af kapitalandelen gør det muligt at fastslå, om den omhandlede situation henhører under den eller den anden af de to friheder, der respektivt sikres ved disse to EU-retlige bestemmelser.

Denne argumentation finder ligeledes anvendelse, i analogi hermed, når kun de frie kapitalbevægelser kan påberåbes, henset til begrænsningerne i det personelle anvendelsesområde for etableringsfriheden. Dette er tilfældet i en situation, hvor det udbyttemodtagende selskab er et selskab, der er stiftet i henhold til lovgivningen i et tredjeland.

I en situation, hvor etableringsfriheden ikke kan påberåbes som følge af det udbyttemodtagende selskabs tilknytning til et tredjelands retsorden, skal en national lovgivning vedrørende den skattemæssige behandling af udbytte, der hidrører fra en anden medlemsstat eller et tredjeland, som ikke udelukkende finder anvendelse på situationer, hvor moderselskabet udøver en afgørende indflydelse på det udbytteudloddende selskab, i denne henseende bedømmes på grundlag af artikel 63 TEUF.

Et selskab, der er stiftet i henhold til lovgivningen i et tredjeland og er hjemmehørende i en medlemsstat, kan følgelig påberåbe sig denne bestemmelse med henblik på at anfægte en sådan lovgivnings lovlighed, uanset hvor stor en kapitalandel selskabet besidder i det udbytteudloddende selskab, der er hjemmehørende i en anden medlemsstat eller et tredjeland.

(jf. præmis 40, 42, 43, 51-53 og 55 samt domskonkl. 1)
17

For det andet bemærkes, at Den Europæiske Unions Ret i nævnte doms præmis 30 forkastede de berørte ansattes indsigelse om, at Personaleretten havde erstattet anvendelsen af princippet om overholdelse af en rimelig frist, som i sagens natur er fleksibelt og åbent for en konkret afvejning af de involverede interesser, med en streng og generel overholdelse af en præcis frist på tre måneder. Retten fandt bl.a., at Personaleretten havde begrænset sig til at anvende »en retsregel […], som klart og tydeligt følger af en modsætningsslutning fra [Den Europæiske Unions Rets] retspraksis [der er nævnt i præmis 27 i dommen af 19. juni 2012]«, hvilken regel er udtryk for en specifik anvendelse af overholdelsen af en rimelig frist i tvister mellem EIB og dens ansatte, idet disse tvister frembyder store ligheder med tvister mellem Den Europæiske Union og dens tjenestemænd og øvrige ansatte. Den Europæiske Unions Ret tilføjede, at »denne regel, der hviler på en generel formodning om, at en frist på tre måneder i princippet er tilstrækkelig til at gøre det muligt for EIB’s ansatte at vurdere lovligheden af EIB’s retsakter, der er bebyrdende for dem, og til, i givet fald, at forberede deres søgsmål, ikke pålægger Unionens retsinstanser, som har til opgave at anvende denne, at tage hensyn til omstændighederne i den enkelte sag og bl.a. at foretage en konkret afvejning af de involverede interesser«.
102

Det bemærkes i denne henseende, at for at undtagelsen i artikel 101, stk. 3, TEUF skal finde anvendelse, skal fire kumulative betingelser være opfyldt. For det første skal den omhandlede afgørelse bidrage til at forbedre produktionen eller fremme fordelingen af de omhandlede varer eller tjenesteydelser, eller til at fremme den tekniske eller økonomiske udvikling, for det andet skal forbrugerne sikres en rimelig andel af fortjenesten herved, for det tredje må der ikke pålægges de pågældende virksomheder begrænsninger, som ikke er nødvendige for at nå disse mål, og for det fjerde må der ikke gives disse virksomheder mulighed for at udelukke konkurrencen for en væsentlig del af de pågældende varer eller tjenesteydelser (jf. i denne retning dommen i sagen Asnef-Equifax og Administración del Estado, præmis 65).
2)

Hvis spørgsmål 1 besvares bekræftende, skal leveringen af adgang mod vederlag til et sådant kompleks med udendørs svømmebassin, som giver de besøgende den ovennævnte mulighed for at udøve sportsaktiviteter, selv om det foregår ved siden af andre former for underholdning eller rekreation, da anses for en ydelse med nær tilknytning til udøvelsen af sport eller fysisk træning, der præsteres til fordel for personer, der deltager i sport eller fysisk træning, i den i denne bestemmelse i [momsdirektivet] omhandlede forstand og dermed for en ydelse, der er fritaget for [moms], for så vidt som den leveres af et organ, som ikke arbejder med gevinst for øje, og de øvrige betingelser i direktivet er opfyldt?«
Artikel 7, stk. 1, litra c), og artikel 24, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/38/EF af 29. april 2004 om unionsborgeres og deres familiemedlemmers ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område, om ændring af forordning nr. 1612/68/EØF og om ophævelse af direktiv 64/221/EØF, 68/360/EØF, 72/194/EØF, 73/148/EØF, 75/34/EØF, 75/35/EØF, 90/364/EØF, 90/365/EØF og 93/96/EØF skal fortolkes således, at en unionsborger, som studerer i en værtsmedlemsstat og dér sideløbende udøver en reel og faktisk lønnet beskæftigelse af en art, som tillægger den pågældende status af »arbejdstager« i artikel 45 TEUF’s forstand, ikke kan nægtes den studiestøtte, som indrømmes statsborgere i denne medlemsstat. Det tilkommer den forelæggende ret at foretage den fornødne efterprøvelse af de faktiske omstændigheder med henblik på at vurdere, om den lønnede beskæftigelse, som sagsøgeren i hovedsagen udøver, er tilstrækkelig til at tillægge ham denne status. Den omstændighed, at den pågældende er indrejst på værtsmedlemsstatens område med det hovedformål at studere dér, er uden relevans med henblik på at fastslå, om han har status af »arbejdstager« i artikel 45 TEUF’s forstand, og dermed for spørgsmålet, om han har ret til studiestøtte på samme betingelser som en statsborger i værtsmedlemsstaten i overensstemmelse med artikel 7, stk. 2, i Rådets forordning nr. 1612/68/EØF af 15. oktober 1968 om arbejdskraftens frie bevægelighed inden for Fællesskabet.
29

Under disse omstændigheder udelukker den omstændighed, at fastlæggelsen af den direkte og umiddelbare tilknytning mellem en tjenesteydelse og den samlede afgiftspligtige økonomiske virksomhed skal foretages ud fra det objektive indhold af denne tjenesteydelse, således som den tyske regering har gjort gældende, ikke, at der ligeledes kan tages hensyn til eneårsagen til den omhandlede transaktion, idet eneårsagen må anses for at udgøre et kriterium for fastlæggelsen af det objektive indhold. Så snart det er fastslået, at en transaktion ikke er blevet udført til brug for en afgiftspligtig persons afgiftspligtige virksomhed, kan denne transaktion ikke anses for at have en direkte og umiddelbar tilknytning til denne virksomhed i henhold til Domstolens praksis, selv om denne transaktion i betragtning af sit objektive indhold kan pålægges moms.
4

Protimonopolný úrad Slovenskej republiky, odbor dohôd obmedzujúcich súťaž (afdelingen for konkurrencebegrænsende aftaler ved Den Slovakiske Republiks konkurrencemyndighed, herefter »afdelingen«), som er den kompetente administrative myndighed i første instans i sager vedrørende konkurrencebeskyttelse, fastslog ved en beslutning af 9. juni 2009, at tre væsentlige banker med hovedsæde i Bratislava (Slovakiet), nemlig Slovenská sporiteľňa a.s., Československá obchodná banka a.s. og Všeobecná úverová banka a.s., havde tilsidesat artikel 81 EF og den tilsvarende bestemmelse i lov nr. 136/2001 ved at indgå en aftale om opsigelse af kontrakter vedrørende anfordringskonti for Akcenta CZ, a.s. (herefter »Akcenta«), som er et selskab med hjemsted i Prag (Den Tjekkiske Republik), og om ikke at indgå nye kontrakter med dette selskab. Afdelingen fandt, at Akcenta, som er en virksomhed, der ikke driver bankvirksomhed, og som leverer tjenesteydelser bestående i kontantløse valutatransaktioner, havde behov for åbne anfordringskonti i bankerne for at kunne udøve sin virksomhed, som omfattede overførsel af valuta fra og til udlandet, herunder for selskabets kunder i Slovakiet. Ifølge afdelingen overvågede de tre omhandlede banker, som anså Akcenta for at være en konkurrent, der leverede tjenesteydelser til deres kunder, og som var utilfredse med det fald i deres overskud, som dette selskabs virksomhed medførte, denne virksomhed, og bankerne mødtes og besluttede på samordnet vis ved fælles aftale at ophæve de kontrakter, der var blevet indgået med dette selskab. På grundlag af beviser for eksistensen af kontakter mellem de nævnte banker, som bl.a. omfattede det møde, de afholdt den 10. maj 2007, og efterfølgende kommunikation per e-mail, fastslog afdelingen, at hver af de tre banker havde accepteret at ophæve den kontrakt, som forbandt vedkommende med Akcenta, på betingelse af, at de andre banker også gjorde det, med det formål at forhindre, at en del af dens kunder flyttede til den bank, som fortsatte med at stille anfordringskonti til rådighed for Akcenta. Afdelingen konkluderede ud fra dette, at bankernes adfærd på det ophandlede marked, defineret som det slovakiske marked for tjenesteydelser ved kontantløse valutatransaktioner, udgjorde en konkurrencebegrænsende aftale, og pålagde bøder på 3197912 EUR til Slovenská sporitel’ňa, 3183427 EUR til Československá obchodná banka a.s. og 3 810 461 EUR til Všeobecná úverová banka a.s.
40

Det tilkommer den forelæggende ret at afgøre, i lyset af de omstændigheder, der foreligger i tvisten hovedsagen, om situationen for appellanten i hovedsagen er omfattet af EU-retten, og – såfremt dette er tilfældet – om en nægtelse af at indrømme appellanten en ret til at indbringe sine krav for en retsinstans krænker de rettigheder, der anerkendes i chartrets artikel 47. Der skal i denne forbindelse erindres om, at grænsevagterne under udførelsen af deres opgaver, som omhandlet i nævnte forordnings artikel 6, bl.a. er forpligtet til fuldt ud at respektere den menneskelige værdighed. Det tilkommer medlemsstaterne at fastsætte passende retsmidler i deres interne retsorden med henblik på, under overholdelse af chartrets artikel 47, at sikre beskyttelsen af personer, der gør de rettigheder gældende, som tilkommer dem i medfør af artikel 6 i forordning nr. 562/2006.
41

Hvad angår spørgsmålet om, hvorvidt et sådant ansvar for den landbruger, der har indgivet støtteansøgningen, går ud over, hvad der er nødvendigt for at nå dette mål, bemærkes, at den landbruger, der modtager støtten, er den eneste ansvarlige over for myndighederne. Der er imidlertid, som anført af den nederlandske regering og Europa-Kommissionen, intet til hinder for, at parterne i en kontrakt om overdragelse af landbrugsjord aftaler mere præcise bestemmelser vedrørende den økonomiske risiko ved en sådan kontrakt, herunder risikoen for en eventuel nedsættelse af eller udelukkelse fra landbrugsstøtte. Selv hvis der ikke foreligger en sådan aftale, kan anvendelsen af privatretlige mekanismer med henblik på beskyttelsen af interesserne for den landbruger, der har indgivet en støtteansøgning, ikke på forhånd udelukkes.
18

Proceduren for tildeling af stabilitetsstøtte til et medlem af ESM er beskrevet i nævnte traktats artikel 13 som følger: »1. An ESM Member may address a request for stability support to the Chairperson of the Board of Governors. Such a request shall indicate the financial assistance instrument(s) to be considered. On receipt of such a request, the Chairperson of the Board of Governors shall entrust the European Commission, in liaison with the ECB, with the following tasks: a) to assess the existence of a risk to the financial stability of the euro area as a whole or of its Member States, unless the ECB has already submitted an analysis under Article 18(2); b) to assess whether public debt is sustainable. Wherever appropriate and possible, such an assessment is expected to be conducted together with the [International Monetary Fund (IMF)]; c) to assess the actual or potential financing needs of the ESM Member concerned. 2. On the basis of the request of the ESM Member and the assessment referred to in paragraph 1, the Board of Governors may decide to grant, in principle, stability support to the ESM Member concerned in the form of a financial assistance facility. 3. If a decision pursuant to paragraph 2 is adopted, the Board of Governors shall entrust the European Commission – in liaison with the ECB and, wherever possible, together with the IMF – with the task of negotiating, with the ESM Member concerned, a memorandum of understanding (an »MoU«) detailing the conditionality attached to the financial assistance facility. The content of the MoU shall reflect the severity of the weaknesses to be addressed and the financial assistance instrument chosen. In parallel, the Managing Director of the ESM shall prepare a proposal for a financial assistance facility agreement, including the financial terms and conditions and the choice of instruments, to be adopted by the Board of Governors. The MoU shall be fully consistent with the measures of economic policy coordination provided for in the TFEU, in particular with any act of European Union law, including any opinion, warning, recommendation or decision addressed to the ESM Member concerned. 4. The European Commission shall sign the MoU on behalf of the ESM, subject to prior compliance with the conditions set out in paragraph 3 and approval by the Board of Governors. 5. The Board of Directors shall approve the financial assistance facility agreement detailing the financial aspects of the stability support to be granted and, where applicable, the disbursement of the first tranche of the assistance. 6. The ESM shall establish an appropriate warning system to ensure that it receives any repayments due by the ESM Member under the stability support in a timely manner. 7. The European Commission – in liaison with the ECB and, wherever possible, together with the IMF – shall be entrusted with monitoring compliance with the conditionality attached to the financial assistance facility.«
29

Henset til ovenstående bemærkninger skal det forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 6, stk. 2 og 5, i direktiv 2002/58 skal fortolkes således, at det er tilladt for en tjenesteudbyder at videregive trafikdata til erhververen af dens fordringer i forbindelse med levering af telekommunikationstjenester med henblik på inddrivelse heraf, og at det er tilladt for erhververen at behandle disse data på betingelse af for det første, at han handler efter bemyndigelse fra tjenesteudbyderen for så vidt angår behandlingen af disse data, og for det andet, at han begrænser sig til alene at behandle de trafikdata, som er nødvendig med henblik på de overdragede fordringers inddrivelse.
61

Hvad angår formålet om, at aldersgrænserne for det obligatoriske erhvervsophør inden for offentlige erhverv gøres ensartede, bemærkes, således som generaladvokaten har anført i punkt 63 i sin stillingtagen, at for så vidt som forfølgelsen af et sådant formål gør det muligt at sikre, at ligebehandlingsprincippet overholdes for alle personer i en given sektor og i forhold til et væsentligt element i deres arbejdsforhold, såsom hvornår de skal gå på pension, kan dette formål udgøre et legitimt beskæftigelsespolitisk formål.
75

Det skal dog understreges, at jo flere indicier, der tyder på en mulig tilsvarende virkning som omhandlet i artikel 21, litra a), i forordning nr. 562/2006, og som fremgår af det formål, der forfølges med de kontroller, som udføres i et grænseområde, af det territoriale anvendelsesområde for disse kontroller og af, om grundlaget for disse kontroller adskiller sig fra grundlaget for de kontroller, der udføres på resten af den omhandlede medlemsstats område, desto vigtigere er det, at de præciseringer og begrænsninger, der stilles som betingelse for medlemsstaternes udøvelse af deres politimæssige beføjelser i et grænseområde, er strenge og overholdes strengt med henblik på at undgå, at gennemførelsen af formålet om ophævelse af grænsekontrol ved de indre grænser som fastsat i artikel 3, stk. 2, TEU, artikel 26, stk. 2, TEUF, artikel 67, stk. 1, TEUF og artikel 20 i forordning nr. 562/2006 bringes i fare.
70

Det bemærkes, at rammeafgørelsens artikel 4, nr. 6), og artikel 5, nr. 3), gør det muligt for den fuldbyrdende judicielle myndighed dels at afslå – hvis den pågældende person er omfattet af en europæisk arrestordre, som er udstedt med henblik på fuldbyrdelse af en frihedsberøvende foranstaltning, og hvis denne person »opholder sig i, er statsborger i eller bosat i den fuldbyrdende medlemsstat« – at fuldbyrde en sådan arrestordre, under forudsætning af, at denne stat forpligter sig til selv at fuldbyrde den frihedsberøvende foranstaltning i henhold til sin nationale lovgivning, dels – hvis denne person er omfattet af en europæisk arrestordre, der er udstedt med henblik på retsforfølgning, og hvis den pågældende er »statsborger i eller bosat i den fuldbyrdende medlemsstat« – at gøre overgivelsen betinget af, at den pågældende overføres til den fuldbyrdende medlemsstat for dér at afsone den straf, han er blevet idømt i den udstedende medlemsstat. Disse bestemmelser har navnlig til formål at give den fuldbyrdende judicielle myndighed adgang til at lægge særlig vægt på, om det er muligt at forbedre den eftersøgtes udsigter til at blive resocialiseret, efter at han har afsonet den idømte straf (jf. Kozłowski-dommen, præmis 45, Wolzenburg-dommen, præmis 62 og 67, samt B.-dommen, præmis 52).
49

Den forelæggende ret har for det første begrundet denne anmodning med, at sagen vedrører et barn, der mod sin vilje er tilbageholdt af beskyttelseshensyn på en lukket institution. For det andet har den forelæggende ret anført, at sagen ligeledes drejer sig om forældremyndigheden over et barn, der har sit sædvanlige opholdssted i Irland, og at hun er blevet anbragt på en lukket institution, der er beliggende på en anden medlemsstats område, hvori rettens egen kompetence afhænger af, om forordningen finder anvendelse på anbringelsesproceduren, og følgelig af besvarelsen af de forelagte spørgsmål. Den forelæggende ret har i besvarelsen af anmodningen om at uddybe forelæggelsen fremhævet, at barnets situation kræver hastende foranstaltninger. Barnet nærmer sig myndighedsalderen, hvor hun ikke længere vil være omfattet af den forelæggende rets kompetence på området for børnebeskyttelse, og hendes tilstand kræver, at hun anbringes på en lukket institution i en kort periode, og at der udarbejdes et program med øget og struktureret frihed for at skabe mulighed for, at hun kan anbringes hos sin familie i England.
45

På denne baggrund skal det andet og det tredje spørgsmål besvares med, at artikel 6, stk. 1, litra b) og c), samt artikel 7, litra c) og e), i direktiv 95/46 skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en national lovgivning, som den i hovedsagen omhandlede, der pålægger arbejdsgiveren en forpligtelse til at stille arbejdstidsregisteret til rådighed for den kompetente nationale myndighed på området for tilsyn med arbejdsvilkår på en måde, der muliggør umiddelbar aflæsning, for så vidt som denne forpligtelse er nødvendig med henblik på denne myndigheds gennemførelse af sine tilsynsopgaver med forvaltningen af lovgivningen på området for arbejdsvilkår, bl.a. for så vidt angår arbejdstid.
30

Heraf følger, at lovgiver ikke har givet en medlemsstat, som vælger muligheden i henhold til momsdirektivets artikel 66, litra b), adgang til at fastsætte en frist for, hvornår afgiften forfalder. Endvidere kan anvendelsen af dette direktivs artikel 66, litra c), og den frist, som er fastsat heri, kun have relation til anvendelsen af denne artikels litra a), eftersom denne frist er betinget af, at der ikke udstedes en faktura, eller at denne udstedes for sent, og ikke af, at vederlaget ikke indgår, eller at det indgår for sent.