Artikel 2, stk. 1, litra c), i direktiv 2006/112 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at en afgiftspligtig hesteejers tilrådighedsstillelse af en hest til arrangøren af et hestevæddeløb med henblik på hestens deltagelse i et væddeløb ikke udgør en levering af en ydelse mod vederlag i denne bestemmelses forstand, i tilfælde af at den ikke giver anledning til betaling af et deltagerhonorar eller anden direkte aflønning, og i tilfælde af at det alene er de hesteejere, hvis heste bliver placeret godt i løbet, som modtager en præmie, selv hvis denne er fastsat på forhånd. En sådan tilrådighedsstillelse af en hest udgør derimod en levering af ydelser mod vederlag i tilfælde af, at den giver anledning til arrangørens betaling af en aflønning uafhængig af den pågældende hests placering i løbet.

Muligheden for at kvalificere en levering af tjenesteydelser som en »levering mod vederlag« forudsætter således udelukkende, at der består en direkte sammenhæng mellem denne levering og en modværdi, som den afgiftspligtige faktisk har modtaget. En sådan direkte sammenhæng foreligger, såfremt der mellem tjenesteyderen og modtageren består et retsforhold, der vedrører en gensidig udveksling af ydelser, idet det af tjenesteyderen modtagne vederlag udgør den faktiske modværdi af den ydelse, som leveres til modtageren. I denne forbindelse forholder det sig for det første således, at modværdien for en hesteejers tilrådighedsstillelse af en hest til arrangøren af et hestevæddeløb ikke reelt kan være den ydelse, som arrangøren af dette væddeløb leverer, som består i muligheden for denne ejer for at lade sin hest deltage i løbet. Dels aflønnes denne ydelse ved hesteejerens betaling af indskrivnings- og deltagelsesgebyrer, som afspejler den reelle modværdi af deltagelsen i løbet. Dels forholder det sig således, at selv om hesteejeren eventuelt kan drage fordel af denne deltagelse gennem forhøjelse af hestens værdi i tilfælde af en god placering eller den reklame, som deltagelsen giver ham, er denne gevinst vanskelig at værdiansætte og er usikker, idet den i det væsentlige afhænger af væddeløbets resultat. Denne gevinst kan derfor ikke tages i betragtning ved afgørelsen af den reelle modværdi for denne tilrådighedsstillelse.

I tilfælde af at tilrådighedsstillelsen af en hest med henblik på dennes deltagelse i et hestevæddeløb ikke giver anledning til betaling af noget deltagerhonorar eller anden direkte aflønning, og hvor det alene er ejerne af de heste, som placeres bedst ved løbets afslutning, som modtager en præmie, kan det for det andet ikke fastslås, at denne tilrådighedsstillelse har givet anledning til nogen reel modværdi. Det forholder sig imidlertid for det tredje således, at i tilfælde af at det blot er en hests deltagelse i et hestevæddeløb, som giver anledning til en direkte modværdi som følge af arrangøren af hestevæddeløbets betaling af et deltagerhonorar uafhængigt af hestens placering i løbet, kan hesteejerens tilrådighedsstillelse af den pågældende hest kvalificeres som »levering af ydelser […] mod vederlag« i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 2, stk. 1, litra c), i direktiv 2006/112. I dette tilfælde udgør væddeløbsarrangørens betaling til hesteejeren et vederlag for den ydelse, som sidstnævnte har leveret til førstnævnte ved at indvilge i at lade sin hest deltage i væddeløbet.

(jf. præmis 28, 35, 36, 39 og 40 samt domskonkl. 1)