FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

CHRISTINE STIX-HACKL

fremsat den 13. juli 2004 ( )

Sagerne C-460/01 og C-104/02

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

mod

Kongeriget Nederlandene

og

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

mod

Forbundsrepublikken Tyskland

og

Intervenient: Kongeriget Belgien

»Fællesskabsretlige traktatbrudssøgsmål – toldkodeks – procedurer for fællesskabsforsendelse – overtrædelser og uregelmæssigheder – inddrivelse af toldskyldsbeløbet – frist – Fællesskabernes egne indtægter – konstatering – morarenter«

Indhold

I – Indledning

II – Relevante retsforskrifter

A – Procedurerne for fællesskabsforsendelse

B – Opkrævning af toldskyldsbeløb

C – Hvorledes Fællesskabernes egne indtægter skal stilles til rådighed

III – Den forudgående administrative procedure og retssagen

IV – Tilsidesættelse af artikel 2, stk. 1, i forordning nr. 1552/89 og artikel 379, stk. 2, tredje punktum, i gennemførelsesforordningen

A – Parternes væsentlige anbringender

B – Bedømmelse

1. Formaliteten

2. Spørgsmålet om, hvilken forsinket handlemåde fra medlemsstaterne side der i givet fald udgør et traktatbrud

3. Spørgsmålet om, hvorvidt artikel 379, stk. 2, tredje punktum, i gennemførelsesforordningen blot indeholder en sagsbehandlingsfrist

a) Domstolens hidtidige praksis

b) De praktiske problemer i forbindelse med overholdelse af fristen i artikel 379, stk. 2, tredje punktum, i gennemførelsesforordningen

i) Toldskyldens opståen

ii) Konstateringen af, hvem der skylder toldskyldbeløbet, når der er sket uregelmæssigheder ved forsendelsen

iii) Fastsættelse af afgiftsbeløbet

iv) Konstateringen af, hvem der har kompetence

c) Spørgsmålet om, hvorvidt den hovedforpligtede belastes unødigt, hvis forsendelsen efterfølgende gennemføres forskriftsmæssigt

V – Tilsidesættelse af artikel 11 i forordning nr. 1552/89

A – Parternes væsentlige argumenter

B – Bedømmelse

1. Formalitetsspørgsmålet vedrørende den anden påstand i stævningen i sag C-104/02

2. Spørgsmålet, om påstanden i sag C-460/01 kan tages til følge

VI – Forslag til afgørelse





I – Indledning

1. I traktatbrudssagen C-460/01 har Kommissionen påstået, at Nederlandene i perioden fra den 1. januar 1991 til den 31. december 1995 undlod at stille Fællesskabets egne indtægter til rådighed rettidigt og betale de morarenter, der forfaldt i denne forbindelse. I sag C-104/02 har Kommissionen gjort det samme gældende over for Tyskland for så vidt angår 1993 og 1994. Der er tale om inddrivelse af toldskyld som følge af uregelmæssigheder i forbindelse med fællesskabsforsendelser.

II – Relevante retsforskrifter

A – Procedurerne for fællesskabsforsendelse

2. Procedurerne for fællesskabsforsendelse var reguleret i forordning (EØF) nr. 222/77 ( ) og (gennemførelses)forordning (EØF) nr. 1062/87 ( ) for så vidt angår den relevante periode fra 1991 til 1992, i forordning (EØF) nr. 2726/90 ( ) og (gennemførelses)forordning (EØF) nr. 1214/92 ( ) for så vidt angår 1993 og i toldkodeksen ( ) samt i gennemførelsesforordningen til toldkodeksen ( ) (herefter »gennemførelsesforordningen«) for så vidt angår 1994 og 1995. Indholdet af reglerne er i det væsentlige ens. I det følgende anføres der således kun de nyeste regler i toldkodeksen og gennemførelsesforordningen. I det omfang, bestemte afvigelser i tidligere bestemmelser er afgørende for traktatbrudssagerne, henviser jeg hertil på de relevante steder.

3. Procedurerne for fællesskabsforsendelse kan sammenfattende beskrives således:

Varer, der indføres til Fællesskabets toldområde og transporteres mellem to medlemsstater, kan forblive told- og afgiftsfrie under transporten, hvis denne foretages inden for den såkaldte eksterne fællesskabsforsendelse. Herudover findes der en såkaldt intern fællesskabsforsendelse, som dog skal ikke omtales nærmere her, da de bestemmelser, der er relevante i den foreliggende sag, skal anvendes i forbindelse med begge forsendelsesformer. I det følgende tales der således blot om »forsendelsen« eller »forsendelsesproceduren«; det, der citeres, er bestemmelserne om den eksterne fællesskabsforsendelse.

Forsendelsesproceduren har til formål at sikre en overvågning af disse varetransporter fra toldmyndighedernes side. Proceduren består af en kontrol af de ledsagende dokumenter og af, om de transporterede varer, der når frem til bestemmelsesstedet, er identiske med dem, som blev afsendt, og om mængden er den samme.

Ved hver enkelt forsendelse skal der nævnes en »hovedforpligtet« – som regel speditøren. Denne skal anmelde forsendelsen ved det kompetente afgangssted i den medlemsstat, som varen er indført til fra et tredjeland. Der fremlægges en såkaldt »T1-angivelse«, der er udfærdiget på en formular i flere dele, som skal indeholde forskellige oplysninger (varens art og mængde, modtager, speditør, bestemmelsessted osv.). Anmeldelsesstedet beholder del 1 af T1-angivelsen; resten af angivelsen ledsager varen under transporten.

Varerne skal frembydes for bestemmelsesstedet inden for den frist, der er fastsat af anmeldelsesstedet og fremgår af T1-angivelsen (»frembydelsesfrist«). Denne frist er i praksis på mellem et par dage og et par uger. Bestemmelsesstedet kontrollerer, at varerne er i overensstemmelse med oplysningerne i T1-angivelsen. Hvis forsendelsen er blevet gennemført forskriftsmæssigt, returnerer bestemmelsesstedet del 5 af T1-angivelsen til afgangsstedet med en påtegning herom.

Uregelmæssigheder i forbindelse med forsendelsen

4. Den hovedforpligtede er indehaver af forsendelsen og skal betale de told- og andre afgiftsbeløb, der ikke er blevet opkrævet ved varernes ankomst til toldområdet, såfremt forsendelsen ikke er blevet gennemført forskriftsmæssigt. Den hovedforpligtede skal i reglen stille sikkerhed for forsendelsen, når han anmelder forsendelsen. Reglerne om uregelmæssigheder ved forsendelsen var for så vidt angår 1991 og 1992 opstillet i artikel 11a i forordning nr. 1062/87 ( ), for så vidt angår 1993 i artikel 49 i forordning nr. 1214/92 ( ) og for så vidt angår 1994 og 1995 i gennemførelsesforordningen ( ).

Artikel 378 i gennemførelsesforordningen lyder, med udeladelser, således:

»1. Med forbehold af kodeksens artikel 215 ( ) gælder det, at er en forsendelse ikke blevet frembudt for bestemmelsesstedet, og kan det ikke fastslås, hvor en overtrædelse eller en uregelmæssighed er begået, anses overtrædelsen eller uregelmæssigheden for at være begået:

– i den medlemsstat, som afgangsstedet henhører under

– [...]

2. Når den pågældende overtrædelse eller uregelmæssighed i mangel af et sådant bevis fortsat anses for at være begået i afgangsmedlemsstaten [...], opkræves importafgifter og andre afgifter for de pågældende varer af denne medlemsstat i overensstemmelse med fællesskabsbestemmelserne eller de nationale bestemmelser.

3. Såfremt det inden udløbet af en frist på tre år fra datoen for registreringen af T1-angivelsen fastslås, i hvilken medlemsstat den pågældende overtrædelse eller uregelmæssighed rent faktisk er begået, inddriver denne medlemsstat i overensstemmelse med fællesskabsbestemmelserne eller de nationale bestemmelser de importafgifter og andre afgifter, der påhviler varerne [...]. I så fald godtgøres de importafgifter og andre afgifter, der oprindeligt var opkrævet [...], så snart der er fremlagt bevis for den pågældende inddrivelse.«

Artikel 379 i gennemførelsesforordningen lyder således:

»1. Når en forsendelse ikke er blevet frembudt ved bestemmelsesstedet, og stedet for overtrædelsen eller uregelmæssigheden ikke kan fastslås, underretter afgangsstedet den hovedforpligtede herom så hurtigt som muligt og inden udløbet af den 11. måned efter datoen for registreringen af angivelsen til fællesskabsforsendelse.

2. I den i stk. 1 omhandlede underretning anføres især den frist, inden for hvilken der på en for toldmyndighederne tilfredsstillende måde skal føres bevis for, at forsendelsen er gennemført forskriftsmæssigt, eller inden for hvilken det kan påvises, hvor overtrædelsen eller uregelmæssigheden faktisk er begået. Nævnte frist fastsættes til tre måneder fra datoen for den i stk. 1 omhandlede underretning. Hvis det nævnte bevis ikke er ført inden udløbet af denne frist, inddriver den kompetente medlemsstat importafgifter og andre afgifter for de pågældende varer. I tilfælde, hvor denne medlemsstat ikke er den medlemsstat, hvor afgangsstedet er beliggende, skal sidstnævnte straks informere den førstnævnte medlemsstat.«

B – Opkrævning af toldskyldsbeløb

5. Spørgsmålet om opkrævning af toldskyld blev reguleret af forordning (EØF) nr. 1854/89 ( ) for så vidt angår hele perioden 1991-1993 og af toldkodeksen ( ) for så vidt angår 1994 og 1995.

Artikel 217, stk. 1, første punktum, i toldkodeksen lyder således:

»Ethvert importafgifts- eller eksportafgiftsbeløb, der udgør en toldskyld – i det følgende benævnt afgiftsbeløb – skal beregnes af toldmyndighederne, så snart de har de fornødne oplysninger, og indskrives af disse myndigheder i regnskabsregistrene eller på anden måde (bogføring).«

Artikel 218, stk. 3, i toldkodeksen lyder således:

»Hvis der opstår en toldskyld under andre omstændigheder end dem, der er omhandlet i stk. 1, skal bogføringen af det tilsvarende afgiftsbeløb ske senest to dage efter det tidspunkt, hvor toldmyndigheden kan

a) beregne det pågældende afgiftsbeløb, og

b) fastslå, hvem der er debitor.«

Artikel 219 i toldkodeksen lyder således:

»1. De i artikel 218 nævnte frister kan forlænges, hvis

a) medlemsstaternes administrative organisation gør det nødvendigt, navnlig hvis bogføringen sker centralt, eller

b) toldmyndighederne som følge af særlige omstændigheder ikke er i stand til at overholde de fastsatte frister.

Fristerne kan ikke forlænges ud over 14 dage.

2. De frister, der er fastsat i stk. 1, gælder ikke i tilfælde af hændelige omstændigheder eller force majeure.

Artikel 221 lyder, med udeladelser, således:

»1. Så snart afgiftsløbet er bogført, underrettes debitor efter en passende fremgangsmåde om beløbets størrelse.

[...]

3. Underretning af debitor kan ikke ske efter udløbet af en frist på tre år, regnet fra datoen for toldskyldens opståen« ( ).

C – Hvorledes Fællesskabernes egne indtægter skal stilles til rådighed

6. I henhold til afgørelse 88/376/EØF, Euratom ( ) er de opkrævede toldskyldsbeløb Fællesskabernes egne indtægter, som skulle stilles til rådighed for Kommissionen på det relevante tidspunkt på følgende måde, der er fastsat i forordning (EØF, Euratom) nr. 1552/89 ( ).

Artikel 2, stk. 1, i forordning nr. 1552/89 lyder således:

»Ved anvendelsen af denne forordning foreligger der en fordring fra Fællesskabet på de i artikel 2, stk. 1, litra a) og b), i afgørelse 88/375/EØF, Euratom omhandlede egne indtægter, så snart medlemsstatens kompetente tjenestegren har meddelt debitor det skyldige beløb. Denne meddelelse skal afgives under iagttagelse af alle relevante fællesskabsforskrifter, så snart debitor kendes, og når de kompetente administrative myndigheder kan beregne fordringens størrelse.«

I henhold til artikel 6, 9 og 10 i forordning nr. 1552/89 skal medlemsstatens finansforvaltning føre regnskab over de konstaterede fordringer og føre disse til kredit for en særlig konto, som er oprettet med henblik herpå i Kommissionens navn hos medlemsstatens finansforvaltning. Fordringerne bogføres senest den første arbejdsdag efter den 19. i den anden måned efter den måned, i hvilken fordringen er konstateret, og føres på samme tidspunkt til kredit for den særlige konto. Der skelnes i denne forbindelse mellem fordringer, der er indgået, og fordringer, der endnu ikke er indgået. Fordringer, som er konstateret, men endnu ikke indgået, og for hvilke der ikke er stillet sikkerhed, opføres i et særligt regnskab. Krediteringen af den særlige konto foretages i disse tilfælde senest den første arbejdsdag efter den 19. i den anden måned efter den måned, i hvilken fordringen er indgået. Kommissionen opfører de beløb, der er ført til kredit for den særlige konto, i sit regnskab.

Artikel 11 i forordning nr. 1552/87 lyder således:

»Enhver forsinkelse af krediteringen af den i artikel 9, stk. 1, foreskrevne konto medfører, at den pågældende medlemsstat skal betale en rente, hvis sats er lig med den på forfaldsdagen på medlemsstatens pengemarked gældende rentesats for kortfristet statsfinansiering, forhøjet med 2 procentpoint. Denne sats forhøjes med 0,25 procentpoint for hver måneds forsinkelse. Den således forhøjede sats anvendes på hele forsinkelsesperioden.«

III – Den forudgående administrative procedure og retssagen

7. Inden for rammerne af den procedure for medlemsstaternes kontrol med opkrævning af Fællesskabernes egne indtægter, der er fastsat i forordning nr. 1552/89, blev der i 1994 og 1995 gennemført undersøgelser om anvendelsen af reglerne om fællesskabsforsendelse i Nederlandene og Tyskland. I kontrolrapporterne kritiserede Kommissionen, at afgangstoldstederne i begge medlemsstater i tilfælde, hvor forsendelsesproceduren ikke var blevet gennemført forskriftsmæssigt, havde opkrævet talrige toldskyldsbeløb for sent, nemlig flere måneder efter udløbet af fristen på tre måneder. Dette havde ligeledes medført forsinkede krediteringer af Fællesskabernes egne indtægter, og der skulle derfor betales morarenter i henhold til artikel 11 i forordning nr. 1552/89.

8. Nederlandene og Tyskland bestred ikke, at de kritiserede opkrævninger og krediteringer blev foretaget på de nævnte tidspunkter. De gjorde imidlertid gældende, at opkrævningerne og krediteringerne ikke skal anses for at være foretaget for sent.

9. For så vidt angår Nederlandene (sag C-460/01) beregnede Kommissionen derefter morarenterne, underrettede de nederlandske myndigheder om beregningen og opfordrede dem til at betale renterne, der beløb sig til 5 323 395,06 NLG, senest den 23. februar 1997. Nederlandene afviste dette.

10. Ved skrivelse af 2. februar 2000 fremsatte Kommissionen derefter en begrundet udtalelse over for Nederlandene. Nederlandene svarede på denne ved skrivelse af 28. marts 2000; man benægtede heri endnu engang at have overtrådt fællesskabsretten og afviste at betale de krævede renter.

11. Da Kommissionen havde en anden opfattelse, besluttede den at anlægge den foreliggende sag ved Domstolen. Kommissionen har nedlagt følgende påstand:

Det fastslås, at Kongeriget Nederlandene – idet denne stat i perioden fra den 1. januar 1991 til den 31. december 1995

– i tilfælde, hvor anmelderen af en ekstern fællesskabsforsendelse ikke inden for en frist på tre måneder, efter at afgangsstedet havde afsendt underretning om, at forsendelsen ikke var blevet frembudt rettidigt for bestemmelsesstedet, førte bevis for, at forsendelsen var gennemført forskriftsmæssigt, undlod at bogføre og opkræve de pågældende toldskyldsbeløb og andre afgifter senest på tredjedagen efter udløbet af denne frist eller efterfølgende i overensstemmelse med Rådets forordning (EØF, Euratom) nr. 1182/71 af 3. juni 1971 om fastsættelse af regler om tidsfrister, datoer og tidspunkter ( )

– ikke rettidigt stillede de hermed forbundne egne indtægter til rådighed for Kommissionen, og

– afviste at betale de dermed forbundne morarenter,

tilsidesatte sine forpligtelser i henhold til artikel 11a, stk. 2, andet afsnit, andet punktum, i Kommissionens forordning (EØF) nr. 1062/87 af 27. marts 1987 om gennemførelsesbestemmelser til og forenkling af proceduren for fællesskabsforsendelse, artikel 49, stk. 2, tredje punktum, i Kommissionens forordning (EØF) nr. 1214/92 af 21. april 1992 om gennemførelsesbestemmelser til og forenkling af proceduren for fællesskabsforsendelse og artikel 379, stk. 2, tredje punktum, i Kommissionens forordning (EØF) nr. 2454/93 af 2. juli 1993 om visse gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning (EØF) nr. 2913/92 samt artikel 2, 9, 10 og 11 i Rådets forordning (EØF, Euratom) nr. 1552/89 om gennemførelse af afgørelse 88/376/EØF, Euratom om ordningen for Fællesskabernes egne indtægter.

12. For så vidt angår Tyskland (sag C-104/02) opfordrede Kommissionen de tyske myndigheder til at give den de oplysninger, der var nødvendige for at kunne beregne morarenterne. Dette blev afvist med den begrundelse, at der ikke havde foreligget nogen forsinkelser i fællesskabsretlig forstand.

13. Herefter fremsatte Kommissionen ved skrivelse af 19. juli 2000 en begrundet udtalelse over for Tyskland. Tyskland besvarede denne ved skrivelse af 14. september 2000, hvori staten endnu engang benægtede at have overtrådt fællesskabsretten.

14. Da Kommissionen havde en anden opfattelse, besluttede den at anlægge den foreliggende sag ved Domstolen. Kommissionen har nedlagt følgende påstande:

Domstolen fastslår følgende:

1) Forbundsrepublikken Tyskland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 49 i Kommissionens forordning (EØF) nr. 1214/92 af 21. april 1992 om gennemførelsesbestemmelser til og forenkling af proceduren for fællesskabsforsendelse og artikel 379 i Kommissionens forordning (EØF) nr. 2454/93 af 2. juli 1993 om visse gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning (EØF) nr. 2913/92 om indførelse af en EF-toldkodeks, sammenholdt med artikel 2, stk. 1, i Rådets forordning (EØF, Euratom) nr. 1552/89 af 29. maj 1989 om gennemførelse af afgørelse 88/376/EØF, Euratom om ordningen for Fællesskabernes egne indtægter, idet Tyskland overførte egne indtægter til Fællesskabet for sent.

2) Forbundsrepublikken Tyskland skal for så vidt angår perioden indtil den 31. maj 2000 i henhold til artikel 11 i forordning nr. 1552/98 og for så vidt angår perioden efter den 31. maj 2000 i henhold til artikel 11 i forordning nr. 1150/2000 betale de renter, der er opstået som følge af den forsinkede kreditering, til Fællesskabets budget.

3) Forbundsrepublikken Tyskland betaler sagens omkostninger.

15. Ved skrivelse af 5. juli 2002 anmodede Kongeriget Belgien i sag C-104/02 om adgang til at intervenere til støtte for den sagsøgte, Forbundsrepublikken Tyskland. Ved kendelse af 9. september 2002 blev ønsket imødekommet.

IV – Tilsidesættelse af artikel 2, stk. 1, i forordning nr. 1552/89 og artikel 379, stk. 2, tredje punktum, i gennemførelsesforordningen

A – Parternes væsentlige anbringender

16. Kommissionen, den nederlandske og den tyske regering er enige om, at de hovedforpligtedes toldskyld, der er en følge af uregelmæssigheder i forbindelse med forsendelsen (herefter »toldskylden« eller »toldskyldsbeløbene«) i de relevante perioder (sag C-460/01: 1.1.1991 – 31.12.1995; sag C-104/02: i henhold til stævningen »1993 og 1994«), ikke blev opkrævet senest lige efter udløbet af fristen på tre måneder i henhold til artikel 379, stk. 2, tredje punktum, i gennemførelsesforordningen (herefter »fristen på tre måneder«), men som regel først blev opkrævet flere måneder efter. Parterne er imidlertid uenige om, hvorvidt de pågældende medlemsstater derved har overtrådt traktaten.

17. Den tyske regering har indledningsvis gjort gældende, at første påstand i den sag, der er anlagt mod Tyskland (sag C-104/92), bør afvises fra påkendelse. I et traktatbrudssøgsmål i henhold til artikel 228 EF kan der kun fastslås en traktatstridig adfærd, der stadig forelå på det tidspunkt, hvor fristen til at svare på den begrundede udtalelse udløb. På dette tidspunkt havde de tyske toldmyndigheder imidlertid for længst opkrævet toldskyldsbeløbene og ændret den administrative praksis desangående på den måde, som Kommissionen har krævet.

18. Kommissionen har gjort gældende, at der foreligger en overtrædelse af artikel 379, stk. 2, tredje punktum, i gennemførelsesforordningen. Den har fremført, at fristen på tre måneder forpligter den medlemsstat, som afgangsstedet er beliggende i, til at opkræve toldskylden straks. Kommissionen har sammenfattende ( ) begrundet dette således:

Fristen på tre måneder binder ikke blot den hovedforpligtede over for afgangsstedet. Fristen gælder ligeledes for afgangsstedets medlemsstat over for Fællesskabet, da der er tale om fordringer, der skal overføres til Fællesskabet som egne indtægter.

I henhold til artikel 218, stk. 3, i toldkodeksen skal den pågældende toldskyld – bortset fra særlige beregninger af tidsfrister i henhold til generelle fællesskabsretlige bestemmelser ( ) – derfor bogføres inden for en frist på 2 dage (der kan forlænges til højst 14 dage). Toldskylden er allerede opstået på dette tidspunkt; det står fast, at medlemsstaten er kompetent, og toldmyndighederne er i stand til at beregne afgiftsbeløbet og fastslå, hvem der er debitor.

19. Den nederlandske, den tyske og den belgiske regering har benægtet, at det forhold, at fristen på tre måneder normalt ikke blev overholdt, udgør et traktatbrud. Man har sammenfattende ( ) begrundet dette således:

Det fremgår ikke af artikel 379, stk. 2, tredje punktum, i gennemførelsesforordningen, at medlemsstaterne er forpligtet til at opkræve toldskylden lige efter, at fristen på tre måneder er udløbet. Denne frist er nemlig kun bindende for den hovedforpligtede, ikke for medlemsstaten.

Medlemsstaterne har desuden påberåbt sig Domstolens dom i sagen SPKR ( ), hvor det ifølge dem blev fastslået, at fristen på tre måneder til at opkræve toldskylden over for afgangstoldstedet blot er en sagsbehandlingsfrist og ikke nogen præklusionsfrist.

Medlemsstaterne har endvidere påberåbt sig formuleringerne i artikel 379, stk. 2, tredje punktum, i gennemførelsesforordningen og artikel 221 i toldkodeksen, hvoraf det fremgår, at afgangsstedet efter udløbet af denne frist blot skal påbegynde proceduren til inddrivelse af toldskylden.

Medlemsstaterne har desuden anført praktiske overvejelser. Ved udløbet af fristen på tre måneder er afgangstoldstedet næppe i stand til at inddrive toldskylden straks, da det på dette tidspunkt endnu ikke har alle »fornødne oplysninger« som omhandlet i artikel 217, stk. 1, første punktum, i toldkodeksen. For at kunne inddrive toldskylden er det nødvendigt at foretage en samlet bedømmelse af de beviser, som den hovedforpligtede har fremlagt inden udløbet af fristen på tre måneder. Det kan først derefter konstateres, om toldskylden er opstået, hvem der er debitor, og om afgangsstedet er kompetent. Da der er tale om en procedure til efterfølgende inddrivelse, konstateres toldskyldens størrelse først derefter. Endelig skal betalingspålægget fremsendes til debitor, og toldskyldsbeløbet skal rent faktisk erlægges, eventuelt ved, at de rekvirerede sikkerhedsstillelser realiseres. Toldskylden kan først bogføres på dette tidspunkt.

20. Endelig ville en forpligtelse til at inddrive toldskylden lige efter udløbet af fristen på tre måneder belaste den hovedforpligtede unødigt, da det ofte efterfølgende viser sig, at forsendelsen ganske vist blev afsluttet efter udløbet af fristen, men samlet set er gennemført forskriftsmæssigt.

B – Bedømmelse

1. Formaliteten

21. Hvad angår den tyske regerings indsigelse om, at sagen ikke kan antages til realitetsbehandling, skal det principielt fastslås, at der foreligger en beskyttelsesværdig interesse i at konstatere et traktatbrud, såfremt dette stadig består eller ikke er blevet fjernet helt på tidspunktet for den sidste mundtlige forhandling ( ).

22. I det foreliggende tilfælde instruerede man fra Tysklands side allerede inden udløbet af den frist, der var sat i den begrundede udtalelse, de tyske toldmyndigheder om at overføre Fællesskabets egne indtægter på et tidligere tidspunkt, sådan som Kommissionen havde krævet. Spørgsmålet er, om dette fjerner traktatbruddet, og sagen derfor kan anses for afsluttet.

23. Det taler imod at anse sagen for afsluttet, at Tyskland ikke har opfyldt de fastlagte forpligtelser fuldstændigt, for så vidt som medlemsstaten fortsat afviser at betale de morarenter, Kommissionen har forlangt, til Fællesskabet ( ). Såfremt Fællesskabet har krav på renterne, udgør den manglende betaling af dem et traktatbrud, som allerede forelå ved udløbet af den frist, der var sat i den begrundede udtalelse.

24. Domstolen har således i et lignende tilfælde fastslået, at »forpligtelserne [...] til henholdsvis at fastsætte afgiften [...] og at betale morarente [...] er uadskillelige. En afgørelse af, om Kommissionens klagepunkt vedrørende afvisning af rentekravet er holdbart, forudsætter derfor nødvendigvis, at Domstolen tager stilling til klagepunkterne vedrørende Forbundsrepublikken Tysklands forsinkede afgiftsfastsættelse og kreditering af det tilsvarende beløb på Kommissionens konto« ( ).

25. Det må således fastslås, at sagerne om overtrædelse af artikel 379, stk. 2, tredje punktum, i gennemførelsesforordningen og artikel 2, stk. 1, i forordning nr. 1552/89 skal antages til realitetsbehandling.

2. Spørgsmålet om, hvilken forsinket handlemåde fra medlemsstaterne side der i givet fald udgør et traktatbrud

26. Kommissionen har i begge sagerne anset de kritiserede forsinkelser for at udgøre en overtrædelse af gennemførelsesforordningens artikel 379, stk. 2, tredje punktum ( ), og artikel 2, stk. 1, i forordning nr. 1552/89. Stævningens påstande retter sig i begge sager mod den forsinkede overførsel af Fællesskabets egne indtægter (første påstand i sag C-104/02 og anden påstand i sag C-460/01) og i en af sagerne desuden mod den forsinkede bogføring og inddrivelse af toldskylden (første påstand i sag C-460/01). Kommissionen og medlemsstaterne har åbenbart forskellige forestillinger om, hvilke konkrete foranstaltninger medlemsstaterne skulle have iværksat senest 14 dage efter udløbet af fristen på 3 måneder (artikel 218, stk. 3, i toldkodeksen).

27. Kommissionen har gjort gældende, at det med henblik på at overholde fristen er tilstrækkeligt, at man har påbegyndt inddrivelsen af toldskylden, nemlig ved at fremsende betalingspålægget til den hovedforpligtede. Medlemsstaterne går imidlertid ud fra, at toldstederne efter udløbet af fristen på tre måneder rent faktisk skal retsforfølge den hovedforpligtede eller realisere den stillede sikkerhed. Heraf udleder medlemsstaterne, at artikel 379, stk. 2, tredje punktum, i gennemførelsesforordningen ikke indeholder nogen bindende frist, men kun er udtryk for en sagsbehandlingsfrist, da det i praksis er muligt at afslutte inddrivelsen af toldskylden fuldstændigt inden for principielt to dage efter udløbet af fristen på tre måneder.

28. Jeg finder det derfor passende indledningsvis at beskæftige mig med spørgsmålet om, hvilke tiltag ved inddrivelse af toldskyld der er tale om her.

29. Det skal indledningsvis konstateres, at spørgsmålet ikke kan besvares alene ud fra ordlyden i artikel 379, stk. 2, tredje punktum, i gennemførelsesforordningen. Denne bestemmelse er nemlig forskellig i de forskellige sproglige versioner – i den tyske version anføres nemlig, at: afgangsstedet »erhebt die Zollschulden« ( ) eller »beginnt, die Zollschulden zu erheben« ( ). Bestemmelsen taler desuden hverken om den »bogføring«, som ifølge Kommissionen er sket for sent, eller om »overførsel af Fællesskabets egne indtægter«. Hvad der er genstanden for traktatbrudssagen, kan derfor kun konstateres ved at se på det samlede system bag inddrivelsen af egne indtægter i form af den hovedforpligtedes toldskyld ved uregelmæssigheder i forbindelse med forsendelsen.

30. Det afgørende skridt, der skal tages, for at overførslen af egne indtægter anses for rettidig, er nemlig ikke afslutningen af inddrivelsesproceduren ( ), men derimod blot en del heraf, nemlig »underretningen om afgiftsbeløbet« over for debitor. Denne underretning er nemlig samtidig »konstateringen« af Fællesskabernes fordring på afgifterne (artikel 2, stk. 1, i forordning nr. 1552/89), og konstateringen udløser på sin side opførelse i det særlige regnskab (artikel 6 i forordning 1552/89) og gør, at fristen for overførsel af de egne indtægter til kredit for den konto, som er oprettet med henblik herpå i Kommissionens navn (artikel 9, stk. 1, i forordning nr. 1552/89), begynder at løbe.

31. Det viser sig altså, at den afgørende forvaltningsakt for så vidt angår den forsinkede overførsel af egne midler, som Kommissionen har kritiseret i sidste ende, er meddelelsen over for den hovedforpligtede om den toldskyld, som er opstået ved uregelmæssigheder i forbindelse med forsendelsen. Det problem, der skal løses her, begrænser sig således til spørgsmålet, om artikel 379, stk. 2, tredje punktum, i gennemførelsesforordningen forpligter medlemsstaterne til at udstede pålægget om betaling af toldskylden over for den hovedforpligtede, så snart fristen er udløbet.

32. I den foreliggende sag betyder dette for det første, at det ganske vist ikke var nødvendigt, at Kommissionen, sådan som den gjorde det, formulerede stævningerne forskelligt; det er heller ikke noget mønster på klarhed. Det kan imidlertid ses, at sagerne er anlagt for at få fastslået, at der er sket et traktatbrud som følge af den forsinkede overførsel af egne indtægter (artikel 2, stk. 1, i forordning nr. 1552/89), der skyldes, at betalingspålæggene over for de hovedforpligtede er blevet udstedt for sent (artikel 379, stk. 2, tredje punktum, i gennemførelsesforordningen).

33. Det står således desuden tilsyneladende fast, at medlemsstaterne i hvert fald ikke er forpligtet til rent faktisk også at inddrive toldskylden principielt senest to dage (toldkodeksens artikel 218, stk. 3) efter udløbet af fristen på tre måneder. Dette har betydning for så vidt angår de praktiske problemer, som de berørte medlemsstater har fremført, da det herved fremgår klart, at medlemsstaterne ikke til støtte for argumentet om, at fristen på tre måneder blot er vejledende, kan gøre gældende, at det i praksis næppe vil være muligt at gennemføre inddrivelse fra den hovedforpligtede eller realisering af den sikkerhed, der er stillet, senest to dage efter udløbet af fristen på tre måneder.

3. Spørgsmålet om, hvorvidt artikel 379, stk. 2, tredje punktum, i gennemførelsesforordningen blot indeholder en sagsbehandlingsfrist

34. Den foreliggende traktatbrudssag drejer sig altså om, hvorvidt Nederlandene og Tyskland i henhold til artikel 379, stk. 2, tredje punktum, i gennemførelsesforordningen var forpligtet til at udstede et betalingspålæg over for den hovedforpligtede principielt senest to dage efter udløbet af fristen på tre måneder.

35. Medlemsstaterne og Kommissionen er uenige om, hvorvidt artikel 379, stk. 2, tredje punktum, i gennemførelsesforordningen for så vidt er en blot og bar sagsbehandlingsfrist, hvis manglende overholdelse ikke medfører et traktatbrud, eller om bestemmelsen på bindende vis forpligter medlemsstaterne til at udstede betalingspålægget straks.

36. Efter min opfattelse er fristen bindende for medlemsstaterne, og manglende overholdelse heraf udgør et traktatbrud. Hverken den hidtidige praksis fra Domstolen eller praktiske overvejelser er til hinder for denne opfattelse, og den er heller ikke udtryk for nogen unødvendig belastning for den hovedforpligtede.

a) Domstolens hidtidige praksis

37. Det er efter min opfattelse med urette, når medlemsstaterne påberåber sig Domstolens dom i sagen SPKR ( ). I denne sag beskæftigede Domstolen sig nemlig med et andet juridisk spørgsmål end det, som den foreliggende sag vedrører.

38. For det første var det ikke fristen på tre måneder, men derimod 11-månedersfristen i gennemførelsesforordningens artikel 379, stk. 1, til at underrette den hovedforpligtede, som Domstolen beskæftigede sig med i den nævnte dom. For det andet ville baggrunden for 11-månedersfristen ikke kunne overføres til fristen på tre måneder i henhold til artikel 379, stk. 2, i gennemførelsesforordningen, selv om man – sådan som medlemsstaterne har gjort det – måtte betragte de to frister som en helhed (»14-månedersfrist«).

39. I den nævnte sag fastslog Domstolen nemlig ganske vist, at den frist, som sagen vedrørte, ikke er nogen præklusionsfrist, men derimod en sagsbehandlingsfrist. Sagen vedrørte imidlertid retsvirkningerne af, at denne frist ikke overholdes over for den hovedforpligtede, nærmere sagt om, hvorvidt afgangsstedet også er berettiget til at opkræve toldskylden efter udløbet af denne frist; det bekræftede Domstolen.

40. I forbindelse med begrundelsen for at antage, at der er tale om en sagsbehandlingsfrist, anførte Domstolen, at en manglende overholdelse af nævnte frist ikke må være til skade for Fællesskabets budget, da dette ville være i strid med Fællesskabernes interesse i opkrævning af toldskylden, der jo overføres til Fællesskaberne som egne indtægter.

41. De foreliggende sager drejer sig imidlertid om forholdet mellem medlemsstaterne og Fællesskabet, nærmere betegnet om, hvorvidt medlemsstaterne over for Fællesskabet er forpligtet til (her) at overholde fristen på tre måneder i artikel 379, stk. 2, tredje punktum, i gennemførelsesforordningen. Det forhold, at Domstolen i den nævnte dom imidlertid netop understreger, at Fællesskabet har interesse i opkrævning af toldskyldsbeløbene, idet de er Fællesskabernes egne indtægter, taler snarere for i forhold til medlemsstaterne at anse fristen på tre måneder for at være bindende og ikke blot vejledende.

b) De praktiske problemer i forbindelse med overholdelse af fristen i artikel 379, stk. 2, tredje punktum, i gennemførelsesforordningen

42. Medlemsstaterne har først og fremmest påberåbt sig praktiske problemer til støtte for deres påstand om, at fristen i artikel 379, stk. 2, tredje punktum, i gennemførelsesforordningen er en sagsbehandlingsfrist. Ifølge medlemsstaterne har afgangsstedet ved udløbet af fristen på tre måneder i mange tilfælde nemlig enten ikke de oplysninger, der er nødvendige for at udstede betalingspålægget, eller også skal de først kontrollere de oplysninger, som den hovedforpligtede har givet. Den hovedforpligtede kan således indtil den sidste dag inden for fristen på tre måneder fremføre beviser for, at varerne absolut er blevet frembudt forskriftsmæssigt. Det samme gælder for så vidt angår beviser for, hvem der er ansvarlig i tilfælde af, at varerne ikke frembydes, og hvor overtrædelserne har fundet sted. Man foretager først tariferingen og beregner først toldskyldens størrelse, når det står fast, at toldskylden rent faktisk er opstået, og at den hovedforpligtede er debitor.

43. De problemer, der ifølge parterne er forbundet med at gennemføre reglerne i praksis, er i henhold til Domstolens faste praksis ikke nogen begrundelse for at begå traktatbrud ( ). De vil højst kunne være af betydning, når der er tale om objektive problemer, dvs. problemer, der beror på selve forsendelsesordningen, og som objektivt set gør det umuligt for medlemsstaterne at overholde forpligtelser. Det er åbenbart dette, medlemsstaterne prøver at påvise.

44. Efter min opfattelse er medlemsstaternes argumenter ikke overbevisende. De praktiske problemer ville nemlig kun bero på forsendelsesordningen, såfremt de beviser, som den hovedforpligtede måtte have tilvejebragt senere, er en nødvendig forudsætning for at udstede betalingspålægget. Efter min opfattelse kan dette ikke være tilfældet, hvilket fremgår af følgende overvejelser.

45. I henhold til toldkodeksens artikel 218, stk. 3, begynder to-dagesfristen til at bogføre toldskyld af den art, der her er tale om, i medlemsstaten (og dermed til at udstede betalingspålægget ( )) normalt at løbe den dag, hvor toldmyndighederne »er i stand til« at beregne afgiftsbeløbet og fastslå, hvem der skylder det. Bestemmelsen nævner ganske vist ikke, at det skal konstateres, at den myndighed, der udsteder afgørelsen, har kompetence hertil, men der består en almindelig administrativ forpligtelse til at undersøge, om denne forudsætning er opfyldt, og den kan derfor anses for en uskrevet betingelse i artikel 218, stk. 3, i toldkodeksen.

46. Spørgsmålet er altså, hvornår afgangstoldstedet normalt kan gå ud fra, at toldskylden er opstået, og er i stand til at fastslå, hvem der er debitor, beregne afgiftsbeløbet og konstatere, at det selv er den kompetente instans.

i) Toldskyldens opståen

47. Forsendelsesproceduren er en »suspensionsprocedure« ( ). Ved indførslen af de pågældende varer opstår der i første omgang således ingen toldskyld. Der opstår imidlertid en toldskyld, såfremt den hovedforpligtede misligholder sine forpligtelser ( ), det vil altså sige– som Kommissionen med rette har anført – principielt på det tidspunkt, hvor fristen til at frembyde varen udløber ( ). Frembydelsesfristen udløber i praksis allerede få uger efter, at forsendelsesproceduren er påbegyndt. Loven opstiller altså allerede på dette tidlige tidspunkt en formodning om, at den hovedforpligtede også er den, der skylder toldskyldsbeløbet.

48. Inden toldskylden gøres gældende, skal der imidlertid først foretages undersøgelser ex officio, og når disse ikke har ført til noget resultat, skal den hovedforpligtede informeres og opfordres til selv at føre bevis for, at forsendelsen er gennemført forskriftsmæssigt. I henhold til artikel 379, stk. 1, i gennemførelsesforordningen skal denne underretning ske »så hurtigt som muligt og inden« udløbet af den 11. måned, efter at forsendelsen er påbegyndt; underretningen kan altså udmærket ske tidligere.

49. Set ud fra denne synsvinkel har fristen på tre måneder, efter at den hovedforpligtede er blevet underrettet, kun mening for så vidt angår den sidste af de mange muligheder for efterfølgende at bevise, at forsendelsen er gennemført forskriftsmæssigt, og på endelig vis ( ) modbevise formodningsreglen om, at den hovedforpligtende har begået en overtrædelse, som gør, at toldskylden opstår.

50. At forsendelsen er afsluttet forskriftsmæssigt, kan principielt kun bevises ved at fremlægge del 5 af T1-angivelsen. En anden mulighed er ifølge artikel 380 i gennemførelsesforordningen, at der fremlægges andre tolddokumenter om, at varerne er blevet frembudt forskriftsmæssigt. Hvis det lykkes den hovedforpligtede eller afgangsstedet selv at fremlægge et af disse dokumenter inden for fristen på tre måneder, kan det – eftersom der er tale om tolddokumenter ( ) – næppe give så store problemer at undersøge disse, at det er begrundet først at udstede betalingspålægget efter udløbet af fristerne i henhold til toldkodeksens artikel 217 ff.

51. Efter min opfattelse kan afgangsstedet derfor senest efter udløbet af fristen på tre måneder i henhold til artikel 379, stk. 2, tredje punktum, i gennemførelsesforordningen ud gå fra, at den hovedforpligtedes toldskyld er opstået som følge af overtrædelser i forbindelse med forsendelsen.

52. Medlemsstaternes argument om de praktiske problemer i relation til toldskyldens opståen er således ikke ret overbevisende.

ii) Konstateringen af, hvem der skylder toldskyldbeløbet, når der er sket uregelmæssigheder ved forsendelsen

53. Som allerede anført ovenfor ( ), opstilles der af artikel 378, stk. 1 og 2, i gennemførelsesforordningen en formodning om toldskyldens opståen og dermed også om, at den hovedforpligtede er debitor. Det betyder, at formodningsreglen om, at den hovedforpligtede er debitor, allerede består på et meget tidligt tidspunkt. At fristen på tre måneder udløber, uden at der er ført bevis for, at forsendelsen er gennemført forskriftsmæssigt, betyder blot, at afgangsstedet kan konstatere endeligt, at den hovedforpligtede er toldskyldner.

54. Hvad angår medlemsstaternes henvisning til de praktiske problemer, som de i det væsentlige anser for relevante i tilfælde af, at den hovedforpligtede fremlægger beviser for, at han ikke er ansvarlig, og der skal ske en bedømmelse af disse beviser, må det fastslås, at det i henhold til ordlyden i artikel 379, stk. 2 og 3, i gennemførelsesforordningen formodes, at der opstår en toldskyld for den hovedforpligtede, som udelukkende beror på den manglende påvisning af, at forsendelsen er blevet afsluttet forskriftsmæssigt, og således består uafhængigt af spørgsmålet om culpa. Det er således ikke tilstrækkeligt, at den hovedforpligtede påviser, at forsendelsen ganske vist ikke blev gennemført forskriftsmæssigt, men at en anden er ansvarlig herfor ( ). Bortset fra dette har medlemsstaterne ikke påvist, at de hovedforpligtede ofte eller normalt førte eller i det mindste forsøgte at føre et sådant bevis, der velsagtens ville kræve detektiviske undersøgelser.

55. Efter min opfattelse er afgangsstedet derfor længe inden udløbet af fristen på tre måneder, der følger af artikel 379, stk. 2 og 3, i gennemførelsesforordningen, i stand til at fastslå, at den hovedforpligtede sandsynligvis er debitor. Udløbet af fristen på tre måneder betyder blot, at dette står endeligt fast.

56. Medlemsstaternes argument om de praktiske problemer i forbindelse med konstateringen af, hvem der er debitor, er derfor ligeledes ikke særlig overbevisende.

iii) Fastsættelse af afgiftsbeløbet

57. Toldskyldens størrelse i tilfælde af uregelmæssigheder ved forsendelsen afhænger af de importafgifter, der ville skulle svares, hvis varerne ikke var blevet transporteret gennem Fællesskabets toldområde, men derimod var blevet overført til toldmæssig fri omsætning ( ). Der er altså tale om størrelsen af importafgiften (som endnu ikke er blevet opkrævet). Den afhænger af varernes toldværdi, der fastsættes ( ) på grundlag af en tarifering i henhold til De Europæiske Fællesskabers toldtarif ( ). De angivelser, som er nødvendige med henblik på at tarifere og fastsætte toldværdien (f.eks. varens mængde og art), skal allerede foretages i forsendelsesangivelsen ved indførslen til Fællesskabets toldområde. Derved kan afgangsstedet i princippet allerede beregne det mulige afgiftsbeløb ved påbegyndelsen af forsendelsen.

58. Den tyske regerings argument om, at T1-angivelsen i praksis ofte ikke udfyldes fuldstændigt, er ikke til hinder for at kunne beregne, hvor stor toldskylden er, ved udløbet af fristen på tre måneder. Medlemsstaterne er nemlig forpligtet til at kontrollere, at forsendelsesangivelsen er fuldstændig, og de kan altså ikke forsvare sig med, at denne forpligtelse ikke er blevet overholdt. Den tyske regerings henvisning til, at der ikke er nogen forpligtelse til at angive de anmeldte varers værdi ( ) ved forsendelsesproceduren, er heller ikke til hinder for at beregne toldskyldens størrelse. Dermed siges det nemlig blot, at afgangstoldstederne skal bruge andre metoder til at finde frem til varernes nødvendige værdi, såfremt dette skulle vise sig at være nødvendigt med hensyn til afgifter, der opstår senere. Det ses imidlertid ikke, hvorfor denne (muligvis komplicerede) proces først skulle kunne gennemføres efter udløbet af fristen på tre måneder ( ).

59. Medlemsstaterne har endvidere – og uden indsigelse fra Kommissionen – gjort gældende, at der kun er mening i at beregne afgiftsbeløbet ved angivelsen af varen, for så vidt dette er nødvendigt for at kunne beregne sikkerhedsstillelsen ( ). Sikkerhedsstillelsen beregnes imidlertid ofte som en fast kaution eller enkeltkaution, uden at der foretages en mere nøjagtig beregning af den potentielle importtoldskyld ( ).

60. Efter min mening kan det i modsætning til, hvad medlemsstaterne har fremført, ikke være afgørende, om afgiftsstørrelsen i det konkrete tilfælde allerede er blevet fastslået eller ej i forbindelse med beregning af en sikkerhedsstillelse. På den anden side vil man heller ikke kunne forlange, at afgiftsstederne i forbindelse med hver enkelt påbegyndt forsendelsesprocedure »for en sikkerheds skyld« beregner importafgiftsbeløbet: hovedreglen bør nemlig være, at forsendelsen gennemføres forskriftsmæssigt, og beregningen ville derfor generelt medføre en unødvendig administrativ byrde.

61. Det afgørende for, på hvilket tidspunkt afgiftens størrelse skal beregnes, bør efter min mening også her være det forhold, at formodningsreglen om, at der påhviler den hovedforpligtede en toldskyld – som allerede nævnt overfor ( ) – allerede gælder på et meget tidligt tidspunkt, nemlig når frembydelsesfristen udløber, uden at varerne er blevet frembudt. Fristen på tre måneder har kun mening for så vidt angår den sidste af flere muligheder for i sidste ende at bevise, at forsendelsen er gennemført forskriftsmæssigt.

62. Afgangsstedet bør derfor være forpligtet til for en sikkerheds skyld at beregne afgiftens størrelse efter udløbet af de undersøgelser, der foretages ex officio (11-månedersfristen ( )), dvs. allerede når fristen på tre måneder begynder at løbe; afgangsstedet må, sådan som Kommissionen med rette har fremført, også være i stand til at gøre dette på grundlag af de oplysninger, der skal gives herom i T1-angivelsen.

63. Efter min mening er medlemsstaternes argument om de praktiske problemer i forbindelse med beregningen af afgiftens størrelse derfor ligeledes ikke særlig overbevisende.

iv) Konstateringen af, hvem der har kompetence

64. Afgangsstedet kan i tidsrummet mellem frembydelsesfristens udløb og udløbet af den 11. måned efter påbegyndelse af forsendelsesproceduren ( ) selv undersøge og konstatere, om det er den selv eller en anden medlemsstat, der har kompetence. For det tilfælde, at undersøgelsen ikke giver noget resultat, indeholder artikel 378, stk. 1 og 2, i gennemførelsesforordningen – sådan som Domstolen ( ) allerede fastslog vedrørende en tidligere bestemmelse – også en formodningsregel om kompetence, nemlig om, at den medlemsstat er kompetent, som afgangsstedet henhører under.

65. Formodningen modbevises kun, hvis det påvises, at en anden medlemsstat er kompetent, fordi overtrædelsen foregik et andet sted ( ). Den hovedforpligtede kan ganske vist fremlægge beviser inden for fristen på tre måneder. Det forekommer dog yderst tvivlsomt, om sådanne beviser kan anses for at blive fremlagt så ofte, at dette udgør en systemhindring, som gør, at der ikke kan udstedes et betalingspålæg straks. Det er nemlig ikke noget specifikt problem inden for retten om fællesskabsforsendelse, at beviser fremlægges »i sidste sekund«. Problemet findes derimod i forbindelse med enhver frist til at modbevise en formodning, der er opstillet i loven.

66. De berørte medlemsstater har i denne forbindelse blot anført, at de for så vidt angår den periode, der er relevant i sagen, ikke er i stand til at angive, hvor ofte de hovedforpligtede inden for fristen på tre måneder forsøgte at fremlægge beviser for, at afgangsstedet ikke var kompetent ( ). Medlemsstaterne har fremført, at det muligvis ville være nødvendigt at foretage omfattende undersøgelser heraf i de konkrete tilfælde. Især i det vigtigste tilfælde i praksis, hvor der hævdes at være sket en kompetenceændring, nemlig det forhold, at varerne unddrages toldtilsynet i en anden medlemsstat, vil det nok ofte (eller måske altid) kun være muligt at føre bevis ved at fremlægge officielle dokumenter, f.eks. politirapporter. Kommissionen har med rette påpeget, at det i reglen næppe vil give de store problemer at undersøge disse dokumenter. Desuden giver toldkodeksens artikel 219 mulighed for at forlænge fristen for udstedelse af betalingspålægget til højst 14 dage, hvis der eventuelt i konkrete tilfælde fremlægges en eller anden form for beviser med kort varsel.

67. Muligheden for, at der med kort varsel fremlægges modbeviser mod formodningsreglen om kompetence, kan derfor i den foreliggende sag næppe i sig selv give grundlag for at konkludere, at medlemsstaternes frist til at udstede betalingspålægget blot er en sagsbehandlingsfrist i forhold til Fællesskabet.

68. Efter min opfattelse er afgangsstedet derfor senest ved udløbet af fristen på tre måneder i henhold til artikel 379, stk. 2, tredje punktum, i gennemførelsesforordningen også i stand til at fastslå, hvem der har kompetence.

69. Medlemsstaternes argument om de praktiske problemer i forbindelse med konstateringen af kompetencen er således heller ikke særlig overbevisende.

c) Spørgsmålet om, hvorvidt den hovedforpligtede belastes unødigt, hvis forsendelsen efterfølgende gennemføres forskriftsmæssigt

70. Den nederlandske regering har gjort gældende, at forpligtelsen til at udstede betalingspålægget over for den hovedforpligtede, så snart fristen på tre måneder er udløbet, ville belaste den hovedforpligtede uforholdsmæssigt, hvis det, f.eks. når del 5 af T1-angivelsen senere fremsendes, skulle vise sig, at forsendelsesproceduren ganske vist samlet set blev afsluttet for sent, men ellers blev gennemført forskriftsmæssigt. I øvrigt er den hovedforpligtede i de fleste tilfælde ikke ansvarlig for uregelmæssigheder i forbindelse med forsendelsen.

71. Jeg kan ikke tilslutte mig denne opfattelse, da man i de anførte tilfælde, sådan som Kommissionen har konstateret uden at blive modsagt af medlemsstaterne, skal anvende ordningen om refundering af toldskyldsbeløb, der er blevet opkrævet med urette:

Føres der, efter at toldskylden er blevet betalt, bevis for, at forsendelsen er blevet gennemført forskriftsmæssigt, eller at forsendelsen ganske vist først er gennemført efter udløbet af alle frister og dermed for sent, men i øvrigt er gennemført forskriftsmæssigt, kommer det på tale at godtgøre toldskylden, da formodningsreglen om, at den hovedforpligtedes toldskyld er opstået, dermed modbevises endeligt ( ).

I dette tilfælde formodes det nemlig på grundlag af artikel 204, stk. 1, i toldkodeksen, sammenholdt med artikel 859 i gennemførelsesforordningen, at misligholdelsen »ikke har haft reelle følger for det korrekte forløb af [...] toldprocedurer« ( ). Det står dermed efterfølgende fast, at den manglende opfyldelse af den toldretlige forpligtelse (manglende overholdelse af frembydelsesfristen) ikke har skabt toldskylden. I dette tilfælde kommer det på tale at refundere den hovedforpligtedes toldskyld i henhold til artikel 236, stk. 1, i toldkodeksen.

72. Den hovedforpligtede belastes således ikke uforholdsmæssigt som følge af, at betalingspålægget udstedes lige efter udløbet af fristen på tre måneder, da han stadigvæk har mulighed for at føre bevis for, at varerne er blevet frembudt forskriftsmæssigt for bestemmelsestoldstedet og således kan få refunderet de toldskyldsbeløb, der allerede måtte være blevet erlagt.

73. Medlemsstaternes argument om, at den hovedforpligtede belastes uforholdsmæssigt, er altså ligeledes ikke særlig overbevisende.

V – Tilsidesættelse af artikel 11 i forordning nr. 1552/89

A – Parternes væsentlige argumenter

74. Den tyske regering har gjort gældende, at anden påstand i den sag, der er anlagt mod Tyskland (C-104/02), bør afvises fra påkendelse, fordi en medlemsstat ikke inden for rammerne af et traktatbrudssøgsmål i henhold til artikel 228 EF kan forpligtes til at forholde sig på en bestemt måde.

75. Kommissionen har fremført, at den forsinkede inddrivelse af den relevante toldskyld automatisk også har medført, at Fællesskabets egne indtægter ikke er blevet stillet til rådighed rettidigt, da de pågældende krav som følge af den forsinkede opkrævning også blev konstateret og krediteret for sent, hvorved der er sket en tilsidesættelse af artikel 2, 9 og 10 i forordning nr. 1552/89. Når der foreligger en forsinkelse, skal der i henhold til artikel 11 i forordning nr. 1552/89 betales morarenter. Afvisningen af at betale disse renter udgør derfor en tilsidesættelse af den nævnte bestemmelse.

76. Den nederlandske, den tyske og den belgiske regering har gjort gældende, at der ikke foreligger en tilsidesættelse af artikel 2, 9, 10 og 11 i forordning nr. 1552/89, da toldskylden ikke er blevet opkrævet for sent, og de pågældende egne indtægter derfor heller ikke er blevet krediteret for sent.

77. I svarskriftet har den tyske regering fremført, at artikel 11 i forordning nr. 1552/89 er ugyldig, og har for så vidt angår begrundelsen herfor blot henvist til den redegørelse, som regeringen fremsætter senere i en anden sag mod Tyskland, der verserer for Domstolen ( ).

B – Bedømmelse

1. Formalitetsspørgsmålet vedrørende den anden påstand i stævningen i sag C-104/02

78. Traktatbrudssager efter artikel 226 EF og 228 EF er anerkendelsessøgsmål. Denne begrebsforståelse fremgår af ordlyden i artikel 228 EF, hvorefter Domstolen har mulighed for at fastslå, at der foreligger et traktatbrud, og at dette udløser en pligt for medlemsstaten til at gennemføre de til dommens opfyldelse nødvendige foranstaltninger. Sidstnævnte bestemmelse ville ikke være nødvendig, hvis Domstolen selv havde kompetence til at forpligte medlemsstaten til at fjerne en retsstridig tilstand.

79. Et krav om morarenter som følge af forsinket overførsel af egne indtægter kan derfor ikke som sådant gøres gældende i et traktatbrudssøgsmål. Inden for rammerne af en sådan sag er det kun muligt at nedlægge påstand om, at der fastslås at foreligge traktatbrud som følge af, at det afvises at betale morarenter i henhold til artikel 11 i forordning nr. 1552/89.

80. Heraf følger, at Kommissionens anden påstand i sag C-104/02 om, at Tyskland forpligtes til at betale de renter, som er påløbet som følge af den forsinkede kreditering, til Fællesskabets budget, skal afvises.

81. Jeg skal derfor ikke komme nærmere ind på argumentet om, at artikel 11 i forordning nr. 1552/89 er ugyldig ( ).

2. Spørgsmålet, om påstanden i sag C-460/01 kan tages til følge

82. Den forsinkede underretning om afgiftsbeløbet (udstedelse af betalingspålægget), hvorved artikel 218, stk. 3, i toldkodeksen tilsidesættes, udgør samtidig en forsinket konstatering af fordringen i henhold til artikel 2 i forordning nr. 1552/89. Som følge heraf blev de egne indtægter automatisk krediteret for sent på Kommissionens konti i medlemsstaterne, og dette udgør en krænkelse af artikel 9 f. i forordning nr. 1552/89.

83. Ved disse forsinkelser opstod kravet på morarenter, hvis omfang Nederlandene ikke har bestridt, på grundlag af artikel 11 i forordning nr. 1552/89. Nederlandenes afvisning af at betale disse renter udgør derfor en tilsidesættelse af den nævnte bestemmelse.

VI – Forslag til afgørelse

84. På grundlag heraf foreslår jeg Domstolen følgende:

»– I sag C-460/01

1) fastslås det, at Kongeriget Nederlandene

idet denne stat i perioden fra den 1. januar 1991 til den 31. december 1995

– i tilfælde, hvor anmelderen af en ekstern fællesskabsforsendelse ikke inden for en frist på tre måneder, efter at afgangsstedet havde afsendt underretning om, at forsendelsen ikke var blevet frembudt rettidigt for bestemmelsesstedet, førte bevis for, at forsendelsen var gennemført forskriftsmæssigt, undlod at bogføre og opkræve de pågældende toldskyldsbeløb og andre afgifter senest på tredjedagen efter udløbet af denne frist eller efterfølgende i overensstemmelse med Rådets forordning (EØF, Euratom) nr. 1182/71 af 3. juni 1971 om fastsættelse af regler om tidsfrister, datoer og tidspunkter

– afviste at betale de dermed forbundne morarenter,

tilsidesatte sine forpligtelser i henhold til artikel 11a, stk. 2, andet afsnit, andet punktum, i Kommissionens forordning (EØF) nr. 1062/87 af 27. marts 1987 om gennemførelsesbestemmelser til og forenkling af proceduren for fællesskabsforsendelse, artikel 49, stk. 2, tredje punktum, i Kommissionens forordning (EØF) nr. 1214/92 af 21. april 1992 om gennemførelsesbestemmelser til og forenkling af proceduren for fællesskabsforsendelse og artikel 379, stk. 2, tredje punktum, i Kommissionens forordning (EØF) nr. 2454/93 af 2. juli 1993 om visse gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning (EØF) nr. 2913/92 samt artikel 2, 9, 10 og 11 i Rådets forordning (EØF, Euratom) nr. 1552/89 om gennemførelse af afgørelse 88/376/EØF, Euratom om ordningen for Fællesskabernes egne indtægter

2) Kongeriget Nederlandene tilpligtes at betale sagens omkostninger.

– I sag C-104/02

1) fastslås det, at Forbundsrepublikken Tyskland

idet denne stat i 1993 og 1994

– i tilfælde, hvor anmelderen af en fællesskabsforsendelse ikke inden for en frist på tre måneder, efter at afgangsstedet havde afsendt underretning om, at forsendelsen ikke var blevet frembudt rettidigt for bestemmelsesstedet, førte bevis for, at forsendelsen var gennemført forskriftsmæssigt, undlod at bogføre og opkræve de pågældende toldskyldsbeløb og andre afgifter senest på tredjedagen efter udløbet af denne frist eller efterfølgende i overensstemmelse med Rådets forordning (EØF, Euratom) nr. 1182/71 af 3. juni 1971 om fastsættelse af regler om tidsfrister, datoer og tidspunkter,

tilsidesatte sine forpligtelser i henhold til artikel 49 i Kommissionens forordning (EØF) nr. 1214/92 af 21. april 1992 om gennemførelsesbestemmelser til og forenkling af proceduren for fællesskabsforsendelse og artikel 379 i Kommissionens forordning (EØF) nr. 2454/93 af 2. juli 1993 om visse gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning (EØF) nr. 2913/92 om indførelse af en EF-toldkodeks, sammenholdt med artikel 2, stk. 1, i Rådets forordning (EØF, Euratom), nr. 1552/89 af 29. maj 1989 om gennemførelse af afgørelse 88/376/EØF, Euratom om ordningen for Fællesskabernes egne indtægter

2) afvises anden påstand fra påkendelse, og

3) Forbundsrepublikken Tyskland tilpligtes at betale sagens omkostninger.«