Forslag til afgørelse fra generaladvokat Saggio fremsat den 4. maj 1999. - Caisse de pension des employés privés mod Dieter Kordel, Rainer Kordel og Frankfurter Allianz Versicherungs AG. - Anmodning om præjudiciel afgørelse: Landgericht Trier - Tyskland. - Social sikring - Forpligtet institution - Regreskrav mod en erstatningspligtig tredjemand - Subrogation. - Sag C-397/96.



Samling af Afgørelser 1999 side I-05959



Generaladvokatens forslag til afgørelse

1 Ved kendelse af 29. november 1996 har Landgericht Trier (Tyskland) forelagt Domstolen et praejudicielt spoergsmaal vedroerende fortolkningen af Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger for arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet (1), som aendret ved Raadets forordning (EOEF) nr. 2001/83 af 2. juni 1983 (2) (herefter »forordningen«). Spoergsmaalet, som er blevet suppleret ved en senere kendelse af 24. oktober 1997, drejer sig om omfanget af det regreskrav, forpligtede sociale sikringsinstitutioner har i henhold til forordningens artikel 93, stk. 1, litra a).

Faellesskabsbestemmelserne og den nationale lovgivning

2 Forordningen koordinerer de sociale sikringsordninger, der i medlemsstaterne gaelder for arbejdstagere og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet, med henblik paa at skabe bedre betingelser for arbejdskraftens frie bevaegelighed og bidrage til en forbedring af arbejdstagernes levestandard og beskaeftigelsesvilkaar. Som anfoert i den femte betragtning, sikrer forordningen i dette oejemed, »at der inden for Faellesskabet gives samtlige statsborgere i medlemsstaterne ligebehandling efter de enkelte medlemsstaters lovgivning, og at arbejdstagerne og deres ydelsesberettigede paaroerende opnaar ret til sociale sikringsydelser, uanset deres arbejds- eller bopaelssted«.

3 I forordningens artikel 13, som findes i afsnit II vedroerende bestemmelsen af, hvilken lovgivning der skal anvendes, praeciseres det, at »de personer, der er omfattet af denne forordning, alene [er] undergivet lovgivningen i én medlemsstat«, som afgoeres efter bestemmelserne i samme afsnit.

4 Spoergsmaalet fra den tyske ret drejer sig om artikel 93, der har overskriften »Forpligtede institutioners krav over for en erstatningspligtig tredjemand«. Den del af bestemmelsen, sagen drejer sig om [stk. 1, litra a)], lyder saaledes:

»Saafremt en person modtager ydelser efter en medlemsstats lovgivning for en skade, der skyldes en begivenhed indtruffet paa en anden medlemsstats omraade, gaelder foelgende regler for den forpligtede institutions eventuelle krav over for en erstatningspligtig tredjemand:

a) Naar den forpligtede institution efter den for denne gaeldende lovgivning er indtraadt i de krav, som modtageren har over for tredjemand, skal enhver medlemsstat anerkende denne indtraeden.«

5 Artikel 232 i den luxembourgske lov om social forsikring bestemmer, at saafremt den, der har ret til en pension, i henhold til loven har et erstatningskrav over for tredjemand for et tab, han har lidt som foelge af invaliditet eller doedsfald, indtraeder pensionskassen i skadelidtes eller dennes efterladtes krav i et omfang svarende til de ydelser, der skal betales. Saafremt der er tale om en pension af vedvarende karakter, svarer regreskravet til kapitalvaerdien med fradrag af forventede ydelser i henhold til lovgivningen. I artikel 4 i den storhertugelige anordning, der er udstedt til gennemfoerelse af loven, bestemmes det dog, at saafremt en pensionsmodtager afgaar ved doeden, kan der ikke goeres regreskrav gaeldende mod ansvarlige tredjemaend.

De faktiske omstaendigheder og det praejudicielle spoergsmaal

6 Sagen for den forelaeggende ret drejer sig om ansvaret for en tysk statsborgers doedsfald som foelge af en faerdselsulykke den 27. december 1991 i naerheden af Trier. Alfons Ginsbach mistede livet ved ulykken efter at vaere blevet koert ned af en bil, der blev foert af Dieter Kordel, og hvis ejer var Rainer Kordel. De to sidstnaevnte personer er ogsaa tyske statsborgere. Offeret for ulykken var forsikret hos den luxembourgske pensionskasse for privatansatte Caisse de pension des employés privés. Som foelge af doedsfaldet betalte pensionskassen offerets enke og datter en efterladtepension i henhold til de relevante bestemmelser i den luxembourgske lov om social forsikring inden for en kapitalvaerdi af 4 003 236 LUF.

Den luxembourgske pensionskasse har under hovedsagen nedlagt paastand om, at bilens foerer og dens ejer samt forsikringsselskabet in solidum tilpligtes at betale en erstatning svarende til halvdelen af kapitalvaerdien. Pensionskassen goer gaeldende, at den er indtraadt i Alfons Ginsbach's efterladtes krav i overensstemmelse med artikel 232 i den luxembourgske lov om social forsikring, og at denne indtraeden i medfoer af forordningens artikel 93, stk. 1, litra a), skal anerkendes i en anden medlemsstat end den, hvor institutionen har hjemsted.

7 Den tyske ret har fundet, at der er behov for en fortolkning af forordningens artikel 93, stk. 1, litra a), med henblik paa sagens afgoerelse, og den har derfor forelagt Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal:

»Hvorledes skal artikel 93, stk. 1, litra a), i forordning (EOEF) nr. 1408/71 fortolkes? Skal medlemsstaterne ogsaa anerkende den paagaeldende indtraedens materielle udformning i en anden medlemsstat (i det konkrete tilfaelde artikel 232, 2. pkt., i den luxembourgske Code des Assurances Sociales, sammenholdt med den i henhold hertil udstedte storhertugelige anordning, hvorefter det krav, pensionskassen er indtraadt i, stoerrelsesmaessigt skal svare til pensionens kapitalvaerdi med fradrag af fremtidige ydelser i henhold til lovgivningen) eller kun retten til indtraeden som saadan?«

8 Ved skrivelse af 24. juli 1997 tilstillede Domstolen Landgericht Trier dommen af 2. juni 1994 i DAK-sagen (3), idet den spurgte retten, om den i lyset af denne dom oenskede at fastholde eller omformulere sit praejudicielle spoergsmaal. Ved en ny kendelse af 24. oktober 1997 supplerede Landgericht Trier spoergsmaalet paa foelgende maade:

»Udelukkes regres fra en forpligtet institution i en medlemsstat, som omhandlet i artikel 93, stk. 1, litra a), i forordning (EOEF) nr. 1408/71, over for den person, der er ansvarlig for en skade, som er indtraadt paa en anden medlemsstats omraade, heller ikke som foelge af bestemmelser, der afskaerer den forpligtede institution fra at indtraede i ydelsesmodtagerens erstatningskrav mod tredjemand eller fra at goere et saadant krav gaeldende, naar der er tale om bestemmelser i den medlemsstat, hvor den forpligtede institution selv har hjemsted (i det konkrete tilfaelde artikel 4 i anordningen til gennemfoerelse af artikel 232 i den luxembourgske lov om social forsikring, hvorefter der i tilfaelde af en pensionsberettiget persons doed ikke kan ivaerksaettes regres mod ansvarlige tredjemaend)?«

Realiteten

9 Det spoergsmaal, der oprindelig blev forelagt Domstolen af den nationale ret, drejer sig naermere bestemt om omfanget af det regreskrav, de sociale sikringsinstitutioner har i henhold til forordningens artikel 93, stk. 1. Denne bestemmelse fastslaar som naevnt, at naar den forpligtede institution efter den for denne gaeldende lovgivning er indtraadt i de krav, som modtageren har over for tredjemand, skal enhver medlemsstat anerkende denne indtraeden. Da der findes to regler med modsat indhold i den tyske og den luxembourgske lovgivning, hvoraf kun den anden giver den sociale sikringsinstitution et regreskrav, spoerger den tyske ret Domstolen, om henvisningen i forordningens artikel 93 til den lovgivning, der gaelder for den sociale sikringsinstitution (i det konkrete tilfaelde den luxembourgske lovgivning), skal forstaas saaledes, at der kun sigtes til retten til indtraeden som saadan, eller ogsaa til indholdet heraf.

10 Det skal i denne forbindelse straks bemaerkes, at svaret paa dette spoergsmaal let kan findes i Domstolens faste praksis, som det ikke forekommer noedvendigt at komme naermere ind paa paa dette sted. Der skal blot henvises til DAK-dommen, hvor Domstolen allerede har haft lejlighed til at afklare raekkevidden af forordningens artikel 93, stk. 1. Der var i den paagaeldende sag tale om en tvist mellem en tysk social sikringsinstitution og et dansk forsikringsselskab vedroerende godtgoerelse af de udgifter, foerstnaevnte havde afholdt til transport og hospitalsophold for en af sine tilsluttede personer, der havde vaeret involveret i et faerdselsuheld i Danmark. Paa baggrund af en anmodning om praejudiciel afgoerelse fra en dansk ret fastslog Domstolen, at »forordningens artikel 93, stk. 1, skal fortolkes saaledes, at baade betingelserne for og omfanget af det krav, en social sikringsinstitution i forordningens forstand har over for den person, der er ansvarlig for en skade, som er indtraadt paa en anden medlemsstats omraade, og som har foert til udbetaling af sociale sikringsydelser, fastlaegges efter lovgivningen i den medlemsstat, hvor institutionen har hjemsted« (praemis 23). De gaeldende regler i den medlemsstat, hvor den skade, der har foert til erstatningssoegsmaalet, er indtraadt, kan derfor hverken opstille betingelser for eller begraense regreskravet for sociale sikringsinstitutioner i andre medlemsstater.

11 Som begrundelse for dette resultat henviste Domstolen til formaalet med de bestemmelser i forordningen, der er genstand for naervaerende praejudicielle forelaeggelse. Ligesom artikel 52 i Raadets tidligere forordning nr. 3 af 25. september 1958 om social sikring af vandrende arbejdstagere (JO 1958, 30, s. 561), som i det vaesentlige har samme ordlyd, har artikel 93 »til formaal, at en social sikringsinstitution, der har udbetalt sociale sikringsydelser som foelge af en skade, der er indtruffet paa en anden medlemsstats omraade, over for den ansvarlige tredjemand skal kunne gennemfoere de krav, den har i henhold til den for den gaeldende lovgivning, enten i form af subrogation eller i form af en anden retlig konstruktion« (praemis 16) (4). Denne ret for de nationale sociale sikringsinstitutioner er nemlig ifoelge Domstolen »et logisk og rimeligt modstykke til, at institutionernes forpligtelser som foelge af forordningens bestemmelser er udvidet til at omfatte hele Faellesskabets omraade« (5). Forordningens artikel 93 bestemmer i dette oejemed, at enhver medlemsstat skal anerkende den forpligtede institutions indtraeden i de krav, som modtageren af ydelserne har over for den erstatningspligtige tredjemand, saafremt den forpligtede institution paa et af disse retsgrundlag har et krav i henhold til lovgivningen i den medlemsstat, hvor den har hjemsted (praemis 17).

12 Efter Domstolens opfattelse er forordningens artikel 93, stk. 1, »saaledes en lovkonfliktregel, ifoelge hvilken en national domstol i en sag, hvorunder et erstatningskrav goeres gaeldende mod skadevolderen, skal anvende lovgivningen i den medlemsstat, hvor den forpligtede institution har hjemsted, ikke alene med henblik paa afgoerelsen af, om institutionen lovligt er indtraadt i skadelidtes krav eller har et selvstaendigt krav mod den ansvarlige tredjemand, men ogsaa med henblik paa fastlaeggelsen af karakteren og omfanget af de fordringer, den forpligtede institution er indtraadt i eller har som selvstaendige krav mod tredjemand« (praemis 18). Lovkonfliktreglen i artikel 93 goer det dermed udelukket, at den nationale ret kan anvende lovgivningen i det land, hvor skaden er indtraadt, med henblik paa at fastlaegge omfanget af den forpligtede institutions regreskrav. Dette krav skal anerkendes i de oevrige medlemsstater med samme betingelser og omfang som efter den lovgivning, den sociale sikringsinstitution er undergivet i den medlemsstat, hvor den har hjemsted, i overensstemmelse med det ovenfor omtalte generelle princip om, at arbejdstagerne med hensyn til social sikring inden for Faellesskabet alene skal vaere undergivet lovgivningen i én medlemsstat (forordningens artikel 13), og i betragtning af, at den paagaeldende institution ogsaa har pligt til at udrede ydelser i forbindelse med forsikringsbegivenheder, der indtraeffer i andre medlemsstater (6). Som anfoert af Kommissionen, drejer det sig om at sikre indholdsmaessig identitet mellem de ydelser, institutionen har pligt til at udbetale, og mulighederne for regres mod de tredjemaend, der er ansvarlige for den skade, som har medfoert, at institutionen har maattet traede til.

13 Domstolen fastslog endelig i DAK-dommen, at afgoerelsen af, hvilken lovgivning der finder anvendelse, i henhold til artikel 93 ikke har til formaal at aendre de regler, der finder anvendelse ved afgoerelsen af, om og i hvilket omfang skadevolderen har paadraget sig et erstatningsansvar uden for kontraktforhold. Spoergsmaalet om tredjemands erstatningsansvar er fortsat undergivet de materielle regler, som normalt skal anvendes af den nationale domstol, hvilket som udgangspunkt vil sige lovgivningen i den medlemsstat, paa hvis omraade skaden er indtruffet (praemis 21) (7).

14 Den vejledning, den naevnte retspraksis giver, er saaledes i enhver henseende relevant for afgoerelsen af naervaerende sag. Den person, der led skaden, som indtraf i Tyskland, var forsikret hos en luxembourgsk social sikringsinstitution. Betingelserne for, at skadelidtes efterladte kan anlaegge erstatningssoegsmaal mod skadevolderen, fastlaegges efter den lovgivning, der i henhold til de tyske internationalprivatretlige regler finder anvendelse paa erstatning uden for kontraktforhold. Spoergsmaalet om den sociale sikringsinstitutions indtraeden i de paagaeldende krav skal derimod afgoeres efter den for denne institution gaeldende lovgivning - den luxembourgske lovgivning - der ogsaa er afgoerende for indholdet af det som foelge af institutionens indtraeden opstaaede regreskrav i en anden medlemsstat. Dette regreskrav i henhold til den luxembourgske lovgivning skal nemlig i medfoer af forordningens artikel 93 anerkendes i de oevrige medlemsstater, i dette tilfaelde Tyskland.

15 Det spoergsmaal, den tyske ret i foerste omgang har forelagt, skal saaledes besvares i overensstemmelse med Domstolens faste praksis, hvorefter forordningens artikel 93 skal fortolkes saaledes, at bestemmelsen indebaerer, at den nationale ret skal anvende lovgivningen i den medlemsstat, hvor den forpligtede institution har hjemsted, ogsaa med henblik paa fastlaeggelsen af karakteren og omfanget af det krav, institutionen er indtraadt i. Den forelaeggende ret synes i begrundelsen for den anden forelaeggelseskendelse, hvorved den har suppleret det praejudicielle spoergsmaal, at have accepteret det skitserede resultat. Retten har imidlertid i samme kendelse begrundet sin fastholdelse af det praejudicielle spoergsmaal ved at henvise til et forhold, der kan indebaere, at de faktiske omstaendigheder i den for retten verserende sag kan adskille sig fra dem, der var genstand for DAK-dommen: Mens Domstolen i sidstnaevnte sag fastslog, at regreskravet for den institution, der er indtraadt i et krav, ikke kunne begraenses i henhold til lovbestemmelserne i den medlemsstat, hvor sagen verserede, og hvor skaden var indtraadt, er der i naervaerende sag tale om, at hindringerne for regreskravet foelger af lovgivningen i den medlemsstat, hvor institutionen har hjemsted, dvs. Storhertugdoemmet Luxembourg. Som naevnt foelger det af artikel 4 i den storhertugelige anordning til gennemfoerelse af artikel 232 i den luxembourgske lov om social forsikring, at saafremt en pensionsmodtager afgaar ved doeden, kan den institution, der er indtraadt i den paagaeldendes efterladtes krav, ikke goere regreskrav gaeldende mod den ansvarlige tredjemand. Det tilkommer naturligvis den nationale ret, der skal anvende den luxembourgske lovgivning i overensstemmelse med forordningens artikel 93, at undersoege, om betingelserne for at anvende de omhandlede luxembourgske bestemmelser er opfyldt i det foreliggende tilfaelde. Hvis det imidlertid paa baggrund af en saadan undersoegelse maatte vise sig, at den lovgivning, institutionen er undergivet, er til hinder for institutionens regreskrav, selv om institutionen lovligt er indtraadt i skadelidtes efterladtes krav, skal denne begraensning anerkendes i de oevrige medlemsstater.

16 Dette resultat fremgaar uden videre af ordlyden af og formaalet med artikel 93, som der er henvist til ovenfor. Der er nemlig tale om en lovkonfliktregel, hvorefter de oevrige medlemsstater skal anerkende institutionens regreskrav, uanset indholdet af den gaeldende lovgivning. Anerkendelsen skal ske paa samme betingelser som dem, der gaelder for anvendelsen af den omhandlede bestemmelse i den medlemsstat, hvor institutionen har hjemsted. Begraensningerne af regreskravet skal anerkendes og anvendes i de oevrige medlemsstater og dermed i det foreliggende tilfaelde af den tyske ret.

Forslag til afgoerelse

17 Paa baggrund af ovenstaaende betragtninger foreslaar jeg Domstolen at besvare spoergsmaalet fra Landgericht Trier saaledes:

»Artikel 93, stk. 1, i Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet, som aendret ved Raadets forordning (EOEF) nr. 2001/83 af 2. juni 1983, skal fortolkes saaledes, at baade betingelserne for og omfanget af det regreskrav, en social sikringsinstitution i forordningens forstand har over for den person, der er ansvarlig for en skade, som er indtraadt paa en anden medlemsstats omraade, og som har foert til udbetaling af sociale sikringsydelser, fastlaegges efter lovgivningen i den medlemsstat, hvor institutionen har hjemsted. Regler i den medlemsstat, hvor den forpligtede institution har hjemsted, der begraenser eller udelukker den sociale sikringsinstitutions regreskrav, skal derfor anerkendes i de oevrige medlemsstater.«

(1) - EFT 1971 II, s. 366.

(2) - EFT L 230, s. 6.

(3) - Sag C-428/92, Sml. I, s. 2259.

(4) - Jf. ogsaa dom af 12.11.1969, sag 27/69, Entr'aide médicale, Sml. 1969, s. 105, org. ref.: Rec. s. 405, praemis 15.

(5) - Jf. i samme retning dom af 11.3.1965, sag 33/64, Van Dijk, Sml. 1965-1968, s. 35, org. ref.: Rec. s. 131, og af 9.12.1965, sag 44/65, Singer, Sml. 1965-1968, s. 137, org. ref.: Rec. s. 1191, som naturligvis vedroerte den tidligere forordning.

(6) - Jf. generaladvokat Lenz' forslag til afgoerelse fremsat den 14.4.1994 i DAK-sagen, Sml. I, s. 2261, punkt 22.

(7) - Jf. i samme retning Singer-dommen, der vedroerte den tidligere forordning.