ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Forslag til afgørelse fra generaladvokat Gulmann fremsat den 16. januar 1992. - KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER MOD DEN ITALIENSKE REPUBLIK. - TRAKTATBRUD - UNDLADELSE AF AT GENNEMFOERE DIREKTIVER. - SAG C-77/91.



Samling af Afgørelser 1992 side I-00557



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hr. praesident,

De herrer dommere,

1. Raadets direktiv af 28. september 1981 (1) om indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivning om veterinaermedicinske praeparater og Raadets direktiv af 28. september 1981 (2) om indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivning om analytiske, toksiko-farmakologiske og kliniske normer og forskrifter for afproevning af veterinaermedicinske praeparater skulle efter henholdsvis artikel 51, stk. 1, i det foerstnaevnte direktiv og artikel 3 i det sidstnaevnte, vaere gennemfoert af medlemsstaterne senest den 28. september 1983.

2. Ved staevning af 22. februar 1991 anlagde Kommissionen sag med paastand om, at det fastslaas, at Den Italienske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til EOEF-traktatens artikel 5 og 189 ved ikke inden for den i direktiverne fastsatte frist at have truffet de noedvendige foranstaltninger til at efterkomme Raadets direktiver.

Den Italienske Republik har erkendt, at de regler, der er noedvendige for at gennemfoere Raadets direktiver i national ret, endnu ikke er vedtaget.

3. Jeg kan saaledes kun foreslaa Domstolen, at der afsiges dom i overensstemmelse med Kommissionens paastand, og at Den Italienske Republik paalaegges sagens omkostninger.

(*) Originalsprog: dansk.

(1) - Direktiv 81/851/EOEF, EFT 1981 L 317, s. 1.

(2) - Direktiv 81/852/EOEF, EFT 1981 L 317, s. 16.
V. har principalt gjort gældende, at der allerede under en telefonsamtale den 12. oktober 1987 mellem den af hende udpegede læge og den af Parlamentet udpegede læge var opnået enighed om den tredje læge i invaliditetsudvalget. Indholdet af det efterfølgende brev af 17. oktober 1987 fra den af V. udpegede læge kunne ikke ændre på dette forhold. Den mundtlige aftale var endelig og bindende for begge parter. Subsidiært har V. gjort gældende, at brevet af 17. oktober 1987, fortolket på fornuftig vis og under hensyn til, at det er skrevet af en læge og ikke en jurist, ikke kan opfattes som indeholdende betingelser for en accept.

Det subsidiære anbringende må klart forkastes. Brevet kan kun forstås således, at accepten af den foreslåede tredje læge var betinget af, at den anden part påtog sig nærmere bestemte forpligtelser. Dette indebærer, at også det principale anbringende må forkastes. En part, der skriftligt har stillet betingelser for indgåelsen af en endelig aftale, kan ikke efterfølgende gøre gældende, at han forud for fremsendelsen af den betingede accept havde givet endelig accept. Dette burde være særligt indlysende i en situation, hvor påberåbelsen af den pågældende mundtlige aftale først fremkommer, efter at det invaliditetsudvalg, som blev nedsat, angiveligt i strid med en mundtlig aftale, havde afsluttet sit arbejde.
61991C0019

Forslag til afgørelse fra generaladvokat Gulmann fremsat den 5. november 1991. - KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER MOD KONGERIGET BELGIEN. - TRAKTATBRUD - MANGLENDE OPFYLDELSE AF DOM AFSAGT AF DOMSTOLEN. - SAG C-19/91.



Samling af Afgørelser 1991 side I-05937

Pub.RJ side Pub somm
Forslag til afgørelse fra generaladvokat Lenz fremsat den 24. oktober 1991. - UNION DE RECOUVREMENT DES COTISATIONS DE SECURITE SOCIALE ET D'ALLOCATIONS FAMILIALES DE LA SAVOIE (URSSAF) MOD HOSTELLERIE LE MANOIR SARL. - ANMODNING OM PRAEJUDICIEL AFGOERELSE: COUR D'APPEL DE CHAMBERY - FRANKRIG. - ARBEJDSKRAFTENS FRIE BEVAEGELIGHED - INDIREKTE FORSKELSBEHANDLING - SOCIALSIKRINGSBIDRAG. - SAG C-27/91.



Samling af Afgørelser 1991 side I-05531



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hr. praesident,

De herrer dommere,

1. Den opfattelse, som de franske retter og Kommissionen har givet udtryk for i denne sag vedroerende spoergsmaalet fra Cour d' appel de Chambéry om fortolkningen af EOEF-Traktatens artikel 48 og artikel 7 i forordning (EOEF) nr. 1612/68 (1) forekommer mig aldeles overbevisende.

2. Det behoever jeg bestemt ikke her godtgoere i detaljer; imidlertid skal jeg vedroerende den argumentation, de har fremfoert om

- en praktikants status som arbejdstager (sagen i hovedsagen drejer sig om en praktikants retsstiling efter reglerne om socialsikring)

- forbuddet ifoelge EOEF-Traktatens artikel 48 og forordning nr. 1612/68 mod at stille statsborgere fra de oevrige medlemsstater ringere (hvilket forbud omfatter et forbud mod skjult forskelsbehandling)

- den omstaendighed, at omraadet for arbejdskraftens frie bevaegelighed ikke henhoerer under aftaler mellem medlemsstaterne

og om de subsidiaert fremfoerte synspunkter vedroerende EOEF-Traktatens artikel 7' s anvendelighed paa omraadet for faglig uddannelse henvise til retsmoederapporten samt til de indlaeg, der nu er blevet indgivet.

Forslag til afgoerelse

3. Som foelge heraf, og da sagsoegeren i hovedsagen ikke til loesning af den foreliggende problemstilling har fremfoert overbevisende argumenter til stoette for et andet resultat, skal jeg herefter foreslaa, at det af Cour d' appel de Chambéry forelagte spoergsmaal besvares saaledes:

EOEF-Traktatens artikel 48 og artikel 7 i forordning nr. 1612/68/EOEF skal fortolkes saaledes, at disse bestemmelser er til hinder for regler i national ret, hvorefter arbejdsgivere, som beskaeftiger praktikanter omfattet af en anden medlemsstats uddannelsessystem, der i faellesskabsretlig forstand er i den medlemsstat, som anvender disse regler, skal indbetale hoejere socialsikringsbidrag end ved beskaeftigelse af praktikanter, der er omfattet af den paagaeldende medlemsstats saerlige uddannelsessystem.

(*) Originalsprog: tysk.

(1) - EFT 1968 II, s. 467.
Jeg skal først gennemgå forskrifterne om fastsættelse af opkøbsprisen for olivenolie, som tilbydes til intervention.

For at opnå den ønskede stabilitet i sektoren for olivenolie tilvejebragte Rådet ved forordning nr. 136/66/EØF ( 3 ) mulighed for, at producenter eller producentsammenslutninger kunne tilbyde medlemsstaternes kompetente organer at opkøbe olivenolie. De interventionsorganer, som udpeges af medlemsstaterne, er forpligtede til at opkøbe den olivenolie, som udbydes til interventionsprisen ( 4 ).

Ifølge artikel 4, stk. 1 og 2, i forordning nr. 136/66, som ændret ved forordning (EØF) nr. 1562/78 (se fodnote 4), fastsættes interventionsprisen årligt for standardkvaliteten af en olie, som er anført i bilaget. Ifølge artikel 12, stk. 1, første afsnit, sidste punktum, i forordning nr. 136/66 skal opkøbsprisen dog tilpasses på grundlag af en tabel over tillæg og fradrag, hvis benævnelsen på eller kvaliteten af den olie, der tilbydes til intervention, ikke svarer til den, som interventionsprisen er fastsat for (og dermed ikke svarer til den nævnte standardkvalitet).

Bilaget til forordning nr. 136/66 indeholder betegnelserne for og definitionerne af syvtyper olivenolie, hvoraf den første (»jomfruolie« også benævnt »ren jomfruolie«) er inddelt i følgende kategorier:

»a) Ekstra: olivenolie af uangribelig smag, hvis indhold af frie fedtsyrer, beregnet som oliesyre, højst udgør 1 g pr. 100 g.

b) Fin: olivenolie, der opfylder betingelserne for kvalitetsbetegnelsen ekstra, hvis indhold af frie fedtsyrer, beregnet som oliesyre, dog højst udgør 1,5 g pr. 100 g.

c) Sædvanlig handelsmæssig (der kan også anvendes udtrykket ’mellemfin’): olivenolie af god smag, hvis indhold af frie fedtsyrer, beregnet som oliesyre, højst udgør 3,3 g pr. 100 g.
Nu kommer vi til de faktiske omstændigheder i hovedsagen, hvis særlige forhold er af en sådan art, at de, forsigtigt udtrykt, bevirker, at nærværende retssag får en — ud fra flere synspunkter — ejendommelig karakter. Selskabet ADV/ORGA (herefter benævnt »sagsøgte«), der havde været i vanskeligheder i flere år, gennemførte en kapitaludvidelse i april 1989. Commerzbank påtog sig at garantere for udstedelsen af nye aktier og blev således ejer af disse. Allerede i december 1988 havde Commerzbank erhvervet flertallet af aktierne i det sagsøgte selskab; desuden havde banken ydet selskabet lån.

På generalforsamlingen den 16. februar 1990 stillede Meilicke i sin egenskab af aktionær — han er nemlig indehaver af en aktie med stemmeret — flere spørgsmål til direktionen vedrørende kapitaludvidelsen og anvendelsen af de nye indskud for at få klarhed over, hvorvidt disse penge er blevet anvendt til at reducere selskabets forpligtelser over for Commerzbank. De ønskede oplysninger ville med andre ord have gjort det muligt at fastslå, om det af Commerzbank erlagte kontante indskud måtte kvalificeres som skjult apportindskud på grundlag af den nævnte retspraksis hos Bundesgerichtshof.

Da sagsøgeren ikke anså de meddelte oplysninger for at være tilstrækkelige, indbragte han sagen for Landgericht Hannover, der — i henhold til § 132 i AktG — har den stedlige kompetence til at kunne træffe beslutning om, hvorvidt selskabets direktion er forpligtet til at meddele de ønskede oplysninger. Jeg skal i den forbindelse henvise til, at direktionen i henhold til § 131, stk. 1, første punktum, i AktG er forpligtet til at meddele enhver aktionær oplysninger om selskabets forhold, for så vidt som disse er nødvendige for at kunne bedømme et punkt på dagsordenen fyldestgørende.

Efter påbegyndelsen af retssagen modtog sagsøgeren skriftligt yderligere oplysninger, således at retssagen — som den nationale domstol selv konstaterer i sin forelæggelseskendelse — er delvis afsluttet ( 4 ).

Hertil har sagsøgte under den mundtlige forhandling gjort gældende, at oplysningerne var tilstrækkelige til at afgøre, om forudsætningerne for at gennemføre proceduren i henhold til § 131 i AktG var til stede; materielt gør disse oplysninger det muligt ud fra læren om skjulte apportindskud at træffe afgørelse vedrørende karakteren af det af Commerzbank erlagte indskud og således vedrørende den omstændighed, om der foreligger et krav om oplysninger. Selv om man derfor — i strid med det, der fremgår af oplysningerne, og i hvert fald i strid med sagsøgtes opfattelse — mener, at det af Commerzbank erlagte indskud skal kvalificeres som skjult apportindskud, ændrer dette intet ved, at det ikke skulle være nødvendigt at meddele yderligere oplysninger.
13.

Lad mig straks sige, at Wünsche's opfattelse for mig at se er den eneste korrekte. Intet i bestemmelserne i forordning nr. 220/85 og nr. 1495/80 giver nogen holdepunkter for en så snæver fortolkning af begrebet »finansieringsordning«. Ovennævnte beslutning fra Den Tekniske Toldværdikomié omhandler, i det mindste ifølge titlen, »renter«, uden at henvise til en særlig slags finansieringsordning. I beslutningen præciseres det i øvrigt, at den finder anvendelse, »uanset om finansieringen tilvejebringes af sælgeren, et pengeinstitut eller en anden fysisk eller juridisk person«, hvilket klart viser, at man har ønsket at give meget udstrakt mulighed for at fratrække renter. Samme ordvalg findes for øvrigt i stk. 4 i den nye artikel 3 i forordning nr. 1495/80.
32.

J.-F. Beseler og A.-N. Williams har i deres værk, Anti-Dumping and Anti-Subsidy Law ( 41 ), bemærket følgende: »The problem is important. If a subsidy were to be equated with all forms of government intervention in the economy, this would lead, in the last resort, to the potential countervailability of any kind of state intervention, whether financial or merely regulatory, for example price controls of pollution standards. The United States authorities appear to assimilate all forms of government intervention with subsidies. Neither Article VI nor Article XVI of the GATT contain precise guidelines on the subject. However, the Illustrative List of export subsidies repeatedly uses such terms af ’provision’, ’delivery’, ’exception, remission’ or ’grant’ by governments. The last item of the list, number ’1’ expressly refers to ’any other charge on the public account constituting an export subsidy ...’ These references clearly imply that a financial contribution by the state is an indispensable prerequisite of a subsidy« ( 42 ).
For så vidt angår de nærmere enkeltheder med hensyn til de pågældende fællesskabsretlige regler, henviser jeg til retsmøderapporten og nøjes her med at fremhæve de aspekter, der umiddelbart har betydning for den foreliggende sag.

Ved Rådets forordning (EØF) nr. 1431/82 af 18. maj 1982 om særforanstaltninger for ærter, bønner og hestebønner ( 2 ) indførtes, til støtte af produktionen i Fællesskabet, en støtteordning for de af disse bælgfrugter, der er høstet i Fællesskaber, og som anvendes til fremstilling af foder samt til konsum. Støtten betales ikke umiddelbart til producenten, men til den endelige bruger: Støtten ydes dog kun, når der er givet sikkerhed for, at producenten mindst har fået udbetalt minimumsprisen (artikel 3, stk. 3). Endelig hjemler artikel 2a i forordningen, som ændret ved Rådets forordning (EØF) nr. 1485/85 af 23. maj 1985 ( 3 ), månedlige forhøjelser, der lægges oven i den minimumspris, som skal erlægges til producenten.

De nærmere regler for ydelse af støtten, såsom kontrolbestemmelser, er fastsat i Rådets forordning (EØF) nr. 2036/82 af 19. juli 1982 om fastsættelse af almindelige regler vedrørende særforanstaltninger for ærter, bønner og hestebønner ( 4 ). Denne forordning bestemmer i artikel 4, stk. 1, at den første køber deponerer den med producenten indgåede kontrakt og en erklæring om den mængde, han har fået leveret af producenten (leveringserklæring), hos det organ, der er udpeget af medlemsstaten. Efter at have kontrolleret kontrakten og erklæringen udsteder dette organ til første køber »minimumspriscertifikatet«, dvs. et certifikat, af hvilket det fremgår, at producenten for den af ham leverede mængde mindst har fået minimumsprisen, i det foreliggende tilfælde inklusive de månedlige forhøjelser (artikel 4, stk. 2). Støtten ydes altså til enhver forarbejder, forudsat at denne hos det organ, som er udpeget af medlemsstaten, har indgivet en ansøgning samt beviset om køb til minimumsprisen, og forudsat, at den i dette bevis omhandlede mængde, efter at være bragt under kontrol, faktisk anvendes i den virksomhed, hvori anvendelsen skal ske (artikel 5, stk. 1).

Gennemførelsesbestemmelserne for denne ordning blev udstedt af Kommissionen i den allerede nævnte forordning nr. 3540/85. Artikel 6, stk. 5, i denne forordning, som Domstolen bedes om at fortolke, bestemmer følgende: »Konstaterer en medlemsstat, at den har udstedt certifikater for køb til minimumsprisen for en mængde, der er større end den berettigede mængde, tilbagekalder den certifikaterne for de mængder, der overstiger de berettigede mængder, eller, hvis disse er overdraget, anmoder første køber om at betale et beløb, der svarer til den største støtte på datoen for certifikatets udstedelse, multipliceret med den mængde, hvormed den berettigede mængde er overskredet.«
11.

Der kan ikke være tvivl om, at ydelser til handicappede er omfattet af det saglige anvendelsesområde for forordning nr. 1612/68, for så vidt de kan udgøre en social fordel, der kan indrømmes en arbejdstager, som er statsborger i en medlemsstat. Ifølge fast retspraksis omfatter det i artikel 7, stk. 2, omhandlede begreb »sociale fordele«»alle de fordele, som, uanset om de er forbundet med en arbejdskontrakt, almindeligvis indrømmes indenlandske arbejdstagere, hovedsagelig på grund af deres objektive status som arbejdstagere eller alene fordi de har bopæl på det nationale område, og hvis udvidelse til også at gælde for arbejdstagere, der er statsborgere i andre medlemsstater, derfor forekommer egnet til at fremme disses mobilitet inden for Fællesskabet« ( 15 ). Desuden fastslog Domstolen i Inzirillo-dommen, at: »det saglige anvendelsesområde for artikel 7, stk. 2 [i forordning nr. 1612/68] afgrænses således, at det omfatter alle sociale og skattemæssige fordele, uanset om disse er knyttet til en beskæftigelseskontrakt eller ej, som f.eks. støtte til handicappede, som en medlemsstat yder egne statsborgere i medfør af en lov, der hjemler en lovbeskyttet ret til støtte« ( 16 ).
Sagens baggrund er følgende:

Belovo ansøgte i perioden 24. november 1988 til 21. september 1989 i ni tilfælde om licenser til at importere æg fra visse tredjelande (Israel, Den Tyske Demokratiske Republik, USSR og Tjekkoslovakiet). Samtidig ansøgte Belovo om forudfastsættelse af importafgifterne. De kompetente myndigheder udstedte i perioden 28. november 1988 til 21. september 1989 de ønskede 9 licenser, der blev forsynet med forudfastsættelser af importafgifterne.

Den 3. oktober 1989 tilbagekaldte de belgiske myndigheder uden begrundelse de 5 senest udstedte importlicenser. Tilbagekaldelsen skete under henvisning til artikel 25, stk. 1, i Kommissionens forordning (EØF) nr. 3719/88 af 16. november 1988 om fælles gennemførelsesbestemmelser for import- og eksportlicenser samt forudfastsættelsesattester for landbrugsprodukter (herefter benævnt »gennemførelsesforordningen«) ( 1 ). Tilbagekaldelsen blev senere begrundet med, at der ikke i forordningen om den fælles markedsordning for æg ( 2 ) er hjemmel til at forudfastsætte importafgifter ved import af æg fra tredjelande. Belovo anerkendte rigtigheden heraf og tilbagesendte de fem importlicenser, som slet ikke eller kun delvist var udnyttede.

Det fremgår af sagens akter, at Belovo efter forhandlinger i august og september måned 1989 havde indgået en aftale med et sovjetisk statsorgan om salg af en nøglefærdig fabrik til forædling af æg. I denne salgsaftale indgik et vilkår om modkøb af ca. 2000 tons friske æg. Belovo gør gældende, at det i forbindelse med aftalen med det sovjetiske statsorgan havde lagt vægt på, at det kunne indføre de af aftalen omfattede æg til Fællesskabet på grundlag af de udstedte licenser med forudfastsættelse af importafgiften ( 3 ). Selskabet var som følge af aftalens vilkår nødsaget til at importere de købte æg fra Sovjetunionen i perioden oktober — december 1989, hvor den placerede de modtagne æg på toldoplag. Ved to retskendelser, afsagt af præsidenten for Tribunal de premiere instance de Bruxelles henholdsvis den 2. november og 8. december 1989, blev det bestemt, at Belovo kunne udtage æggene fra toldoplaget og gennemføre importen alene mod betaling af de afgifter, der fremgik af forudfastsættelsesattesterne. Dette skete under henvisning til, at æggene ellers ville gå til grunde og præjudicerede ikke spørgsmålet, om Belovo senere kunne tilpligtes at efterbetale eventuel yderligere importafgift.

Den belgiske stat anlagde ved stævning af 30. august 1990 den ovenfor nævnte sag ved Tribunal de premiere instance de Neufchâteau med påstand om efterbetaling af de ca. 20 mio. BFR.
Når dette er sagt, skal jeg allerede nu understrege, at det er unødvendigt at inddrage EØF-traktatens artikel 9, 10 og 11 i diskussionen. I øvrigt mente den nationale ret sandsynligvis artikel 12, som forbyder indførelse af told og afgifter med tilsvarende virkning. Hovedspørgsmålet er nemlig at fastslå, om den belgiske momsordning for »brugte« biler er forenelig med de gældende fællesskabsretlige bestemmelser. EØF-traktatens artikel 9-12 vedrører told og afgifter med tilsvarende virkning, men de forudsætter et grænseoverskridende element, der ser ud til at mangle i den foreliggende sag, da salget fandt sted i Belgien mellem to selskaber, der har hjemsted dér. Merværdiafgiften har endvidere i Domstolens praksis altid været anset for et led i en almindelig intern afgiftsordning, og dens forenelighed med traktaten skal bedømmes ud fra EØF-traktatens artikel 95, ikke ud fra dens artikel 9-12 ( 2 ). Domstolen har således allerede udtalt, at

»den merværdiafgift, en medlemsstat opkræver ved indførsel af varer fra en anden medlemsstat, er en del af det fælles merværdiafgiftssystem, hvis struktur og hovedtræk er fastlagt i Rådets harmoniseringsdirektiver. Ved disse direktiver er der indført en ensartet afgiftsordning, der systematisk og efter objektive kriterier omfatter både transaktioner inden for medlemsstaterne og indførsels-forretninger. En sådan afgift må derfor anses for at udgøre en uadskillelig bestanddel i en almindelig intern afgiftsordning, jf. traktatens artikel 95, og dens forenelighed med fællesskabsretten skal bedømmes ud fra sidstnævnte artikel, ikke ud fra traktatens artikel 12 ff.« ( 3 ).
Kommissionens oplysninger om de græske myndigheders afslag på at give tilladelse til import af tændstikker fra Sverige er efter min mening dem, der på mest afgørende måde taler for, at der i Grækenland i den relevante periode må have eksisteret en importordning med et indhold som hævdet af Kommissionen.

Der er i bilag til Kommissionens stævning medtaget en række breve mv., der viser, at de græske myndigheder konsekvent afslog at give tilladelser til import af tændstikker, produceret af det svenske selskab Swedish Match, og at denne praksis i hvert fald startede i februar 1987 og varede til i hvert fald november 1989 ( 12 ). Bilagene viser også, at der var adskillige forhandlinger mellem det græske Handelsministerium, i enkelte tilfælde repræsenteret ved ministeren selv, og Den Svenske Ambassade i Athen, uden at det lykkedes at få nogen plausibel forklaring på, hvorfor den ønskede import ikke kunne gennemføres ( 13 ). Der findes i disse bilag et eksemplar af en ansøgning om import af tændstikker fra Sverige, hvor det på samme måde som på den ovenfor nævnte bulgarske blot er en håndskreven notits om afslag ( 14 ).

De græske myndigheder søgte oprindeligt at begrunde det i sagen fremlagte konkrete afslag med en påstand om, at de importerede tændstikker ikke skulle have oprindelse i Sverige, men i Jugoslavien. Regeringen har under sagens behandling for Domstolen erkendt, at begrundelsen ikke kan opretholdes.
31.

Af den omstændighed, at de fællesskabsretlige hormonforbud er blevet indført på et senere tidspunkt og ved selvstændige direktiver ( 22 ), kan vanskeligt udledes, at de ligger uden for det område, der er omfattet af markedsordningen for oksekød og derfor ikke kan bedømmes ud fra principperne i de fælles landbrugsordninger. Bestemmelserne i markedsordningen for oksekød omfatter i hvert fald det principielle forbud mod handel med behandlet kød såvel som bestemmelser om den undtagelsesvis tilladte afsætning af dette kød.