Domstolen har vel i sin faste praksis ( 2 ) fastslået, at for så vidt angår erstatningskrav på grund af opkrævning af afgifter, som anses for uretmæssige, eller på grund af særlige nationale gennemførelsesforanstaltninger, må de berørte principielt først udtømme de nationale muligheder for at få tilkendt erstatning. Desuden må det retsbeskyttelsesmiddel, som erstatningssøgsmålet er, principielt vige for de retsmidler, hvorved den skadevoldende begivenhed selv søges ophævet. En sådan praksis opfylder desuden kompetencefordelingen mellem medlemsstaterne og Fællesskabet. Herefter er det nemlig vigtigt, at det ikke kan være meningen og formålet med et erstatningssøgsmål i henhold til traktatens artikler 178 og 215 at tage stilling til afgørelser truffet af de enkelte staters myndigheder, som efter fællesskabsretten hår fået overdraget at gennemføre visse foranstaltninger eller at behandle de økonomiske virkninger af, at sådanne afgørelser eventuelt er uden retsvirkning. Dette er derimod en opgave for de nationale retsbeskyttelsesorganer.

En sådan henvisning til retsmidlerne i den nationale retsorden er imidlertid kun holdbar, hvis søgsmålsordningen ved de nationale domstole er egnet til effektivt at sikre private retsbeskyttelse ( 3 ). Et erstatningssøgsmål i henhold til artiklerne 178 og 215, stk. 2, skal med andre ord kun afvises, hvis skadelidte, således som også generaladvokat Mancini har fremhævet i sit forslag til afgørelse i Unifrexsagen ( 4 ), i kraft af et søgsmål ved de nationale domstole »in concreto« kan nå samme økonomiske resultat.

En anfægtelse af meddelelsen om eksportlicens eller af afgørelsen rettet til sagsøgeren om, at sikkerhedsstillelsen var fortabt, ville imidlertid under alle omstændigheder kunne ske med held, såfremt sagsøgeren med retsvirkning kunne hævde, at BALM's afgørelse i sig selv eller dens retsgrundlag er behæftet med en mangel ( 5 ).

En sådan mangel kan sagsøgeren ikke gøre gældende i forbindelse med den efter ansøgning udstedte eksportlicens, således som det fremgår af Verwakungsgericht Frankfurt am Main's afgørelse af 27. september 1983. Sagsøgeren har desuden ret i, at BALM i henhold til Rådets forordning nr. 3183/80 (EFT L 338 af 13. 12. 1980, s. 1) i tilfælde af manglende udnyttelse af licensen var berettiget til at anse den stillede sikkerhed for fortabt, uden at interventionsorganet i den forbindelse har noget skøn. Forordningen bestemmer, at mod erklæringen om inddragelse kan det kun gøres gældende, at der foreligger force majeure, hvilket ubestridt ikke har været tilfældet i den foreliggende sag. Sagsøgeren har desuden ikke anfægtet retmæssigheden af inddragelsen af sikkerhedsstillelsen, men anfægter gyldigheden af den i Kommissionens forordning nr. 1669/82 fastsatte fristordning. Selv om en national domstol som led i et søgsmål anlagt til prøvelse af afgørelsen om inddragelse ville rejse spørgsmål om gyldigheden af forordningen nr. 1669/82 og Domstolen præjudicielt måtte have fastslået, at forordningen var ugyldig, har jeg svært ved at se, om en sådan afgørelse kunne medføre, at inddragelsen af sikkerhedsstillelsen blev ophævet.

Et søgsmål ved de nationale domstole rettet mod inddragelsen af sikkerheden ville således ikke kunne give sagsøgeren samme økonomiske resultat som et erstatningssøgsmål i henhold til artikel 215, stk. 2; sidstnævnte søgsmålsform bør derfor ikke afvises, for så vidt den vedrører de påståede tab som følge af den fortabte sikkerhedsstillelse.