ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Domstolens kendelse (Syvende Afdeling) af 20. maj 2014 – Reber Holding mod KHIM

(Sag C-414/13 P)

»Appel — EF-varemærker — forordning (EF) nr. 40/94 — ordmærket Wolfgang Amadeus Mozart PREMIUM — indehaver af de i indsigelsessagen ældre nationale figurmærker W. Amadeus Mozart«

Appel — anbringender — urigtig vurdering af de faktiske omstændigheder og af beviserne — afvisning — Domstolens prøvelse af vurderingen af de faktiske omstændigheder og af beviselementer — udelukket, medmindre de er gengivet urigtigt (art. 256, stk. 1, TEUF; statutten for Domstolen, art. 58, stk. 1) (jf. præmis 31 og 32)

Angående

Appel af dom afsagt af Retten (Femte Afdeling) den 16. maj 2013 i sag T-530/10, Reber mod KHIM – Klusmeier, hvorved Retten frifandt Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) i den af appellanten anlagte sag til prøvelse af afgørelse truffet den 14. september 2010 af Fjerde Appelkammer ved Harmoniseringskontoret (sag R 363/2008-4) vedrørende en indsigelsessag mellem Reber Holding GmbH & Co. KG og Anna Klusmeier – risiko for forveksling mellem ordmærket »Wolfgang Amadeus Mozart PREMIUM« og de ældre nationale ordmærker, der indeholder ordbestanddelen »W. Amadeus Mozart«, som er registreret for varer og tjenesteydelser i klasse 39 og 42 i Nicearrangementet – tilsidesættelse af artikel 15 og artikel 42, stk. 2 og 3, i Rådets forordning (EF) nr. 40/94 af 20. december 1993 om EF-varemærker (EFT 1994 L 11, s. 1).

Konklusion

1) Appellen forkastes.

2) Reber Holding GmbH & Co. KG betaler sagens omkostninger.

Domstolens kendelse (Syvende Afdeling) af 20. maj 2014 – Reber Holding mod KHIM

(Sag C-414/13 P)

»Appel — EF-varemærker — forordning (EF) nr. 40/94 — ordmærket Wolfgang Amadeus Mozart PREMIUM — indehaver af de i indsigelsessagen ældre nationale figurmærker W. Amadeus Mozart«

Appel — anbringender — urigtig vurdering af de faktiske omstændigheder og af beviserne — afvisning — Domstolens prøvelse af vurderingen af de faktiske omstændigheder og af beviselementer — udelukket, medmindre de er gengivet urigtigt (art. 256, stk. 1, TEUF; statutten for Domstolen, art. 58, stk. 1) (jf. præmis 31 og 32)

Angående

Appel af dom afsagt af Retten (Femte Afdeling) den 16. maj 2013 i sag T-530/10, Reber mod KHIM – Klusmeier, hvorved Retten frifandt Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) i den af appellanten anlagte sag til prøvelse af afgørelse truffet den 14. september 2010 af Fjerde Appelkammer ved Harmoniseringskontoret (sag R 363/2008-4) vedrørende en indsigelsessag mellem Reber Holding GmbH & Co. KG og Anna Klusmeier – risiko for forveksling mellem ordmærket »Wolfgang Amadeus Mozart PREMIUM« og de ældre nationale ordmærker, der indeholder ordbestanddelen »W. Amadeus Mozart«, som er registreret for varer og tjenesteydelser i klasse 39 og 42 i Nicearrangementet – tilsidesættelse af artikel 15 og artikel 42, stk. 2 og 3, i Rådets forordning (EF) nr. 40/94 af 20. december 1993 om EF-varemærker (EFT 1994 L 11, s. 1).

Konklusion

1) Appellen forkastes.
Henvisningen til en persons mulighed for at få en retfærdig rettergang i artikel 4, stk. 2, første afsnit, litra c), i direktiv 2003/4 om offentlig adgang til miljøoplysninger og om ophævelse af direktiv 90/313/EØF bemyndiger medlemsstaterne til at fastsætte en undtagelse fra forpligtelsen til at offentliggøre miljøoplysninger netop med henblik på at sikre, at de kan efterleve princippet om en retfærdig rettergang, som er fastsat i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, artikel 47, stk. 2, når dette er påkrævet.

Selv om en medlemsstat ikke fastsætter en sådan undtagelse i gennemførelseslovgivningen til det pågældende direktiv, og en sådan undtagelse efter omstændighederne er påkrævet med henblik på at sikre overholdelsen af chartrets artikel 47, stk. 2, skal den under alle omstændigheder anvende den skønsmargin, som direktivets artikel 4, stk. 2, første afsnit, litra c), tillægger den, i overensstemmelse med de krav, der følger af den nævnte bestemmelse i chartret.

Da det imidlertid påhviler samtlige medlemsstaters myndigheder, herunder forvaltningsorganerne og retterne, at sikre overholdelsen af de EU-retlige regler inden for rammerne af deres kompetencer, er de pågældende myndigheder, såfremt betingelserne for anvendelsen af chartrets artikel 47, stk. 2, er opfyldt, forpligtet til at sikre overholdelsen af de grundlæggende rettigheder, som sikres ved den pågældende bestemmelse.

Under disse omstændigheder kan en fortolkning, hvorefter direktiv 2003/4 bemyndiger medlemsstaterne til at vedtage foranstaltninger, som er uforenelige med chartrets artikel 47, stk. 2, eller artikel 6 TEU, ikke tiltrædes. Direktivet er derfor af samme grund ikke ugyldigt i betragtning af disse to bestemmelser.

(jf. præmis 33-36 og domskonkl.)
3.

EF-varemærker — definition på og erhvervelse af et EF-varemærke — relative registreringshindringer — indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art — lighed mellem de berørte varer eller tjenesteydelser — varer eller tjenesteydelser, der supplerer hinanden — den relevante kundekreds’ opfattelse af betydningen af en vare eller en tjenesteydelse for brugen af en anden vare eller tjenesteydelse [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 64 og 65)
—

tage hensyn til, at den omstændighed at forbrugeren før indgåelsen af den omhandlede aftale modtog generelle oplysninger om de forskelle, der består mellem voldsgiftsproceduren og en almindelig retssag, ikke i sig selv kan udelukke, at det pågældende vilkår anses for urimeligt. I bekræftende fald tilkommer det den forelæggende ret at drage alle de konsekvenser, der følger heraf efter national lovgivning, for at sikre, at forbrugeren ikke er bundet af nævnte vilkår. (jf. præmis 36 og domskonkl.)
2)

Cindu Chemicals BV, Deza, a.s., Koppers Denmark A/S og Koppers UK Ltd betaler sagens omkostninger.
Sag C‑488/13

»Parva Investitsionna Banka« AD m.fl.

mod

»Ear Proparti Developmant – v nesastoyatelnost« AD

og

Sindik na »Ear Proparti Developmant – v nesastoyatelnost« AD

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Okrazhen sad – Targovishte)

»Præjudiciel forelæggelse — forordning (EF) nr. 1896/2006 — begrebet »ubestridte pengekrav« — insolvensbehandling — udenretsligt dokument vedrørende et bestridt krav — begæring om fyldestgørelse fra konkursmassen på grundlag af et sådant dokument — situation, som ikke er omfattet af anvendelsesområdet for forordning nr. 1896/2006 — Domstolen åbenbart inkompetent«

Sammendrag – Domstolens kendelse (Femte Afdeling) af 9. september 2014

Retligt samarbejde i civile sager – europæisk betalingspåkravsprocedure – forordning nr. 1896/2006 – anvendelsesområde – håndhævelse af et udenretligt dokument i forbindelse med insolvensbehandling – ikke omfattet (Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 1896/2006) Præjudicielle spørgsmål – Domstolens kompetence – grænser – rent intern situation – ingen henvisning til EU-retten i den gældende lovgivning – Domstolen åbenbart inkompetent [Art. 267 TEUF; Domstolens procesreglement, art. 53, stk. 2, og art. 94, litra a) og c)]
Det fremgår af artikel 122, stk. 1 og 2, i Rettens procesreglement, at Retten efterprøver, hvorvidt sagsøgerens påstande er begrundede og afsiger dom uden dog at være forpligtet til at give sagsøgeren medhold i dennes påstande, når den finder, at den råder over tilstrækkelige oplysninger til at kunne afsige udeblivelsesdom, og der ikke er tvivl om, at stævningen kan antages til realitetsbehandling, eller at alle formkrav er behørigt opfyldt. Det bemærkes endvidere, at artikel 122 i Rettens procesreglement ikke giver en part, der har indgivet begæring om, at der afsiges dom efter hans påstande, mulighed for at anmode om, at der afholdes retsmøde, ligesom der heller ikke er fastsat en forpligtelse for Retten til at afholde retsmøde.

Et varemærkes fornødne særpræg som omhandlet i artikel 7, stk. 1, litra b) i forordning nr. 207/2009 om EF-varemærker skal dels bedømmes i forhold til de varer eller tjenesteydelser, for hvilke der ansøges om registrering, dels i forhold til den opfattelse, som den relevante kundekreds har af varemærket.

Gennemsnitsforbrugerens opfattelse er imidlertid ikke nødvendigvis den samme, når der er tale om et varemærke, der består af selve varens udseende, som når der er tale om et ord- eller figurmærke, der består af et tegn, som er uafhængigt af udseendet af de varer, det betegner, idet gennemsnitsforbrugerne ikke er vant til at udlede varers oprindelse af deres form eller emballage uden nogen grafisk eller tekstmæssig bestanddel, og det kan derfor vise sig vanskeligere at bevise, at et sådant tredimensionalt varemærke har særpræg, end at et ord- eller figurmærke har det.

Under disse omstændigheder er det for det første kun er et varemærke, der afviger betydeligt fra normen eller branchesædvanen og derfor kan opfylde sin grundlæggende oprindelsesfunktion, som ikke mangler fornødent særpræg i henhold til denne bestemmelse. For det andet finder dette princip, der er udviklet i forbindelse med tredimensionale varemærker, som består af selve varens udseende, tilsvarende anvendelse, når det ansøgte varemærke er et figurmærke, der består af den todimensionale gengivelse af den pågældende vare. I et sådant tilfælde består varemærket nemlig heller ikke af et tegn, som er uafhængigt af fremtrædelsesformen for de varer, det betegner.

(jf. præmis 47-49)
1.

EF-varemærker — definition på og erhvervelse af et EF-varemærke — relative registreringshindringer — indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art — risiko for forveksling med det ældre varemærke — bedømmelseskriterier [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 37 og 42)
2.

Statsstøtte — begreb — tildeling af en fordel til støttemodtagerne — foranstaltninger med henblik på at kompensere for konkurrencemæssige ulemper for virksomheder, der er beliggende i en bestemt region i en medlemsstat — omfattet — erklæring nr. 30 om ø-områder, der er optaget som bilag til slutakten til Amsterdamtraktaten, artikel 158 EF og nationale ordninger, der anerkender den særlige situation, som den pågældende region befinder sig i — ingen betydning for kvalificeringen af støtten (art. 87, stk. 1, EF) (jf. præmis 21 og 22)
2)

Rütgers Germany GmbH, Rütgers Belgium NV, Deza a.s., Koppers Denmark A/S og Koppers UK Ltd betaler sagens omkostninger.
Nøgleord

Afgørelse

Nøgleord Tilnærmelse af lovgivningerne – varemærker – fortolkning af forordning nr. 40/94 og direktiv 89/104 – rettigheder knyttet til varemærker – ret til at modsætte sig den første markedsføring inden for Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde af originale varer, som er forsynet med varemærket (Rådets forordning nr. 40/94, art. 9 og 13; Rådets direktiv 89/104, art. 5 og 7) (jf. præmis 21-24 og 27 samt konkl.) Afgørelse Konklusion Artikel 5 og 7 i Rådets første direktiv 89/104/EØF af 21. december 1988 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varemærker, som ændret ved aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde af 2. maj 1992 samt ved artikel 9 og 13 i Rådets forordning (EF) nr. 40/94 af 20. december 1993 om EF-varemærker, skal fortolkes således, at indehaveren af et varemærke kan modsætte sig den første markedsføring i Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde eller i Den Europæiske Union, som uden hans samtykke foretages af originalvarer, der er forsynet med dette varemærke.

Domstolens kendelse (Tredje Afdeling) af 17. juli 2014 –

Honda Giken Kogyo Kabushiki Kaisha

(Sag C-535/13) ( 1 )

»Præjudiciel forelæggelse — artikel 99 i Domstolens procesreglement — varemærker — retten for indehaveren af et varemærke til at modsætte sig den første markedsføring inden for Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, som foretages uden hans samtykke, af varer, der er forsynet med dette varemærke«

Tilnærmelse af lovgivningerne — varemærker — fortolkning af forordning nr. 40/94 og direktiv 89/104 — rettigheder knyttet til varemærker — ret til at modsætte sig den første markedsføring inden for Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde af originale varer, som er forsynet med varemærket (Rådets forordning nr. 40/94, art. 9 og 13; Rådets direktiv 89/104, art. 5 og 7) (jf. præmis 21-24 og 27 samt konkl.)

Konklusion

Artikel 5 og 7 i Rådets første direktiv 89/104/EØF af 21. december 1988 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varemærker, som ændret ved aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde af 2. maj 1992 samt ved artikel 9 og 13 i Rådets forordning (EF) nr. 40/94 af 20. december 1993 om EF-varemærker, skal fortolkes således, at indehaveren af et varemærke kan modsætte sig den første markedsføring i Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde eller i Den Europæiske Union, som uden hans samtykke foretages af originalvarer, der er forsynet med dette varemærke.

( 1 ) – EUT C 377 af 21.12.2013
Nøgleord

Afgørelse



Nøgleord

Præjudicielle spørgsmål

–

forelæggelse for Domstolen

–

national ret som omhandlet i artikel 267 TEUF

–

begreb

–

Autorità per la Vigilanza sui Contratti pubblici di lavori, servizi e forniture (Italien)

–

fakultativ forelæggelse, som fører til en ikke-bindende udtalelse

–

udelukket (art. 267 TEUF) (jf. præmis 25-31)

Afgørelse

Konklusion

Det er åbenbart, at Den Europæiske Unions Domstol ikke har kompetence til at besvare de spørgsmål, som Autorità per la Vigilanza sui Contratti pubblici di lavori, servizi e forniture (Italien) har forelagt ved sin afgørelse af 22. maj 2013 (sag C-427/13).
1.

Præjudicielle spørgsmål — formaliteten — anmodningen angiver ikke grundene til forelæggelsen for Domstolen — afvisning [art. 267 TEUF; statutten for Domstolen, art. 23; Domstolens procesreglement, art. 94, litra c)] (jf. præmis 23 og 24)
Nøgleord

Afgørelse

Nøgleord Annullationssøgsmål – frister – begyndelsestidspunkt – anmeldelse – begreb – bevisbyrden for meddelelsen (art. 263 TEUF; Rådets forordning nr. 659/1999, art. 7) (jf. præmis 31-33) 2. retslig procedure – søgsmålsfrister – sagsanlæg efter fristen – streng overholdelse af Unionens regler (jf. præmis 44) Afgørelse Konklusion 1) Appellen forkastes. 2) Forbundsrepublikken Tyskland betaler sagens omkostninger.

Domstolens kendelse (Tiende Afdeling) af 3. juli 2014 – Tyskland mod Kommissionen

(Sag C-102/13 P) ( 1 )

»Appel — annullationssøgsmål — søgsmålsfrist — gyldigheden af forkyndelsen af en beslutning fra Kommissionen over for en medlemsstats faste repræsentation — fastsættelse af datoen for denne forkyndelse — Domstolens procesreglement — artikel 181 — appel åbenbart ugrundet«

1. Annullationssøgsmål — frister — begyndelsestidspunkt — anmeldelse — begreb — bevisbyrden for meddelelsen (art. 263 TEUF; Rådets forordning nr. 659/1999, art. 7) (jf. præmis 31-33)

2. retslig procedure — søgsmålsfrister — sagsanlæg efter fristen — streng overholdelse af Unionens regler (jf. præmis 44)

Konklusion

1) Appellen forkastes.

2) Forbundsrepublikken Tyskland betaler sagens omkostninger.

( 1 ) – EUT C 164 af 8.6.2013.
Domstolens kendelse (Niende Afdeling) af 10. februar 2015 – Liivimaa Lihaveis

(Sag C-175/13) ( 1 )

»Præjudiciel forelæggelse — artikel 267 TEUF — klage over en afgørelse, hvorved det besluttes, at der skal foretages en præjudiciel forelæggelse — ingen tvist ved den ret, for hvilken sagen verserer — åbenbart afvisningsgrundlag«

Præjudicielle spørgsmål — Domstolens kompetence — ingen tvist, der verserer for den nationale retsinstans — åbenbart afvisningsgrundlag (art. 267 TEUF; Domstolens procesreglement, art. 53, stk. 2) (jf. præmis 17, 20 og 21)

Konklusion

Anmodningen om præjudiciel afgørelse indgivet af Riigikohus (Estland) ved afgørelse af 21. marts 2013 afvises.

( 1 ) – EUT C 156 af 1.6.2013.

Domstolens kendelse (Niende Afdeling) af 10. februar 2015 – Liivimaa Lihaveis

(Sag C-175/13) ( 1 )

»Præjudiciel forelæggelse — artikel 267 TEUF — klage over en afgørelse, hvorved det besluttes, at der skal foretages en præjudiciel forelæggelse — ingen tvist ved den ret, for hvilken sagen verserer — åbenbart afvisningsgrundlag«

Præjudicielle spørgsmål — Domstolens kompetence — ingen tvist, der verserer for den nationale retsinstans — åbenbart afvisningsgrundlag (art. 267 TEUF; Domstolens procesreglement, art. 53, stk. 2) (jf. præmis 17, 20 og 21)

Konklusion

Anmodningen om præjudiciel afgørelse indgivet af Riigikohus (Estland) ved afgørelse af 21. marts 2013 afvises.

( 1 ) EUT C 156 af 1.6.2013.
—

Når overdrageren i forbindelse med en overførsel af virksomhed er undergivet en insolvensbehandling, som er under tilsyn af en kompetent offentlig myndighed, og når den pågældende medlemsstat har valgt at gøre brug af direktivets artikel 5, stk. 2, er direktivet ikke til hinder for, at medlemsstaten bestemmer eller tillader, at de byrder, der på datoen for overførslen eller for indledning af insolvensbehandlingen påhviler overdrageren i henhold til arbejdskontrakter eller arbejdsforhold, herunder byrder i tilknytning til den lovbestemte sociale sikringsordning, ikke overføres til erhververen, forudsat at denne procedure sikrer en beskyttelse af arbejdstagerne, som mindst svarer til den, der er indført med direktiv 80/987 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om beskyttelse af arbejdstagerne i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens, idet der dog intet er til hinder for, at medlemsstaten kan bestemme, at sådanne byrder skal afholdes af erhververen, selv når overdrageren er insolvent.
2.

Annullationssøgsmål — fysiske eller juridiske personer — retsakter, der indeholder gennemførelsesforanstaltninger — kommissionsafgørelse, hvorved en sektorstøtteordning erklæres uforenelig med det indre marked — afvisning af den ved Unionens retsinstanser anlagte sag — ret til en effektiv domstolsbeskyttelse — forpligtelse til at anvende de nationale retsmidler for at anfægte disse foranstaltninger (art. 19 TEU; art. 263, stk. 4, TEUF, 267 TEUF og 288, stk. 4, TEUF) (jf. præmis 46, 48, 49, 65)
1)

En aftale som den i hovedsagen omtvistede, hvorefter der til fordel for leverandøren af olieprodukter stiftes en ret til bebyggelse og bygninger, mod at denne opfører en tankstation og bortforpagter den til grundens ejer, med pålæg om eksklusivt køb i en lang periode, anses i princippet for ikke at begrænse konkurrencen væsentligt og er følgelig ikke omfattet af forbuddet i artikel 81, stk. 1, EF, såfremt for det første denne leverandørs markedsandel ikke overstiger 3%, mens de tre andre leverandørers samlede markedsandel udgør ca. 70%, og for det andet at kontraktens varighed ikke er åbenbar overdreven i forhold til den gennemsnitlige varighed af de aftaler, der normalt indgås på det pågældende marked, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.
1.

EF-varemærker — definition på og erhvervelse af et EF-varemærke — relative registreringshindringer — indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art — risiko for forveksling med det ældre varemærke — bedømmelseskriterier [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 48 og 66)
2.

EF-varemærker — definition på og erhvervelse af et EF-varemærke — relative registreringshindringer — indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art — lighed mellem de pågældende varemærker — bedømmelseskriterier [Rådets forordning nr. 40/94, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 44)
3

Fjerde til tiende betragtning til forordning nr. 469/2009 har følgende ordlyd: »(4) Situationen er i dag den, at den tid, der går fra indgivelsen af patentansøgningen for et nyt lægemiddel, indtil tilladelsen til at markedsføre det pågældende lægemiddel foreligger, gør den effektive patentbeskyttelsesperiode for kort til, at forskningsinvesteringerne kan afskrives. (5) Disse omstændigheder medfører en utilstrækkelig beskyttelse, der er til skade for lægemiddelforskningen. (6) Der er en risiko for, at forskningscentrene i medlemsstaterne vil flytte til lande, hvor der tilbydes bedre beskyttelse. (7) Der bør indføres en ensartet løsning på fællesskabsplan for således at undgå en uensartet udvikling af de nationale lovgivninger, som kan føre til nye forskelle, der vil kunne hindre den frie bevægelighed for lægemidler i Fællesskabet og dermed direkte påvirke det indre markeds funktion. (8) Det er nødvendigt at fastsætte bestemmelser for et supplerende beskyttelsescertifikat for lægemidler, for hvilke der er udstedt en gyldig markedsføringstilladelse, og som kan tildeles indehaveren af et nationalt eller et europæisk patent på samme vilkår i alle medlemsstater. En forordning er derfor det mest hensigtsmæssige instrument. (9) Varigheden af den beskyttelse, certifikatet giver, bør fastlægges således, at beskyttelsen bliver tilstrækkelig og effektiv. Der bør med henblik herpå indrømmes den, der er indehaver af såvel et patent som et certifikat, en beskyttelsesperiode på i alt højst 15 år regnet fra tidspunktet for den første markedsføringstilladelse for det pågældende lægemiddel i Fællesskabet. (10) Der bør ikke desto mindre tages hensyn til samtlige interesser herunder folkesundheden, som gør sig gældende i en sektor, der er så kompleks og følsom som den farmaceutiske. Derfor bør certifikatet ikke udstedes for en periode på over fem år. Den beskyttelse, det yder, bør endvidere være strengt begrænset til det produkt, som tilladelsen til markedsføring som lægemiddel er udstedt for.«
12

For det andet bemærkes, at et præjudicielt spørgsmål, som er forelagt af en national ret, ifølge fast retspraksis må afvises, når Domstolen ikke råder over de faktiske og retlige oplysninger, som er nødvendige for, at den kan give en saglig korrekt besvarelse af de stillede spørgsmål (jf. dom af 15.10.2009, sag C-101/08, Audiolux m.fl., Sml. I, s. 9823, præmis 31 og den deri nævnte retspraksis). Således ville Domstolen overskride grænserne for sin opgave, hvis den besluttede at afgøre et spørgsmål af hypotetisk karakter uden at råde over de nødvendige faktiske og retlige oplysninger (dom af 16.7.1992, sag C-83/91, Meilicke, Sml. I, s. 4871, præmis 32 og 33).
63

Kommissionen har ligeledes kritiseret Rettens præsident for i den appellerede kendelses præmis 69 og 70 at se bort fra, at det ikke påhvilede høringskonsulenten at godtgøre, at visse oplysninger ikke var fortrolige, men blot at undersøge, hvorvidt Pilkington i tilstrækkelig grad havde begrundet sine begæringer om fortrolighed. Kommissionens argumenter var i øvrigt blevet forvansket, idet den havde støttet sig på, at de pågældende oplysninger var mere end fem år gamle og var blevet udvekslet mellem deltagerne i kartellet, ikke for generelt at udelukke, at oplysningerne var fortrolige, men blot for at gøre opmærksom på, at det tilkom Pilkington for hver enkelt af disse oplysninger at begrunde, hvorfor oplysninger, der var mere end fem år gamle og kendt af de øvrige deltagere i kartellet, stadig var fortrolige. Den omstændighed, at høringskonsulenten imødekom visse af Pilkingtons begæringer om fortrolig behandling, var på ingen måde inkonsekvent, men viste, at han var villig til at acceptere disse begæringer, hvis Pilkington fremlagde tilstrækkelige begrundelser for, at de pågældende oplysninger skulle behandles fortroligt.