ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 13. juni 2019 — Ellinika Nafpigeia AE mod Panagiotis Anagnostopoulos m.fl. (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Areios Pagos — Grækenland)

(Sag C-664/17) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - socialpolitik - direktiv 2001/23/EF - anvendelsesområde - overførsel af en del af en virksomhed - varetagelse af arbejdstagernes rettigheder - begrebet »overførsel« - begrebet »økonomisk enhed« - overførsel af en del af et moderselskabs økonomiske aktivitet til et nyoprettet datterselskab - identitet - selvstændighed - fortsættelse af en økonomisk aktivitet - kriteriet om stabilitet ved fortsættelsen af en økonomisk aktivitet - brug af produktionsfaktorer fra tredjemand - intention om at likvidere den overførte enhed)

(2019/C 263/08)

Processprog: græsk

Den forelæggende ret

Areios Pagos

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Ellinika Nafpigeia AE

Sagsøgt: Panagiotis Anagnostopoulos m.fl.

Procesdeltagere: Syllogos Ergazomenon Nafpigeion Skaramagka, I TRIAINA, Panellinia Omospondia Ergatoÿpallilon Metallou (POEM) og Geniki Synomospondia Ergaton Ellados (GSEE)

Konklusion

Rådets direktiv 2001/23/EF af 12. marts 2001 om tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varetagelse af arbejdstagernes rettigheder i forbindelse med overførsel af virksomheder eller bedrifter eller af dele af virksomheder eller bedrifter, navnlig direktivets artikel 1, stk. 1, litra a) og b), skal fortolkes således, at det finder anvendelse på overførsel af en produktionsenhed, dels når overdrageren, erhververen eller disse to personer i forening handler med henblik på erhververens fortsættelse af den af overdrageren udøvede økonomiske aktivitet, men ligeledes med henblik på, at erhververen selv efterfølgende indstiller driften i forbindelse med en likvidation, dels når den pågældende enhed, som ikke har kapacitet til at nå sit økonomiske mål uden at anvende produktionsfaktorer fra tredjemand, ikke er fuldstændig selvstændig, på betingelse af, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve, dels, at det almindelige EU-retlige princip, som pålægger overdrageren og erhververen ikke at søge ved svig eller misbrug at drage nytte af de fordele, som de ville kunne udlede af direktiv 2001/23, er overholdt, dels, at den pågældende produktionsenhed råder over tilstrækkelige garantier, som sikrer den adgang til tredjemands produktionsfaktorer, således at denne enhed ikke skal afhænge af de økonomiske valg, der foretages ensidigt af denne tredjemand.

(1) EUT C 32 af 29.1.2018.
Domstolens dom (Femte Afdeling) af 12. juni 2019 — Patent-och registreringsverket mod Mats Hansson (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Svea hovrätt — Sverige)

(Sag C-705/17) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - varemærker - direktiv 2008/95/EF - artikel 4, stk. 1, litra b) - risiko for forveksling - helhedsindtryk - ældre varemærke, der er registreret med en disclaimer - virkningerne af en sådan disclaimer på det ældre varemærkes beskyttelsesomfang)

(2019/C 263/09)

Processprog: svensk

Den forelæggende ret

Svea hovrätt

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Patent-och registreringsverket

Sagsøgt: Mats Hansson

Konklusion

Artikel 4, stk. 1, litra b), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/95/EF af 22. oktober 2008 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varemærker skal fortolkes således, at den er til hinder for en national ordning, som fastsætter en disclaimer, der medfører, at en bestanddel af et sammensat varemærke, som er omfattet af den nævnte disclaimer, ikke skal indgå blandt de relevante faktorer ved bedømmelsen af, om der foreligger en risiko for forveksling som omhandlet i denne bestemmelse, eller at en sådan bestanddel fra begyndelsen og vedvarende tillægges en begrænset betydning i denne bedømmelse.

(1) EUT C 83 af 5.3.2018.
Domstolens dom (Femte Afdeling) af 12. juni 2019 — Prezes Urzędu Ochrony Konkurencji i Konsumentów mod Orange Polska S.A. (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Sąd Najwyższy — Polen)

(Sag C-628/17) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - forbrugerbeskyttelse - direktiv 2005/29/EF - virksomheders urimelige handelspraksis over for forbrugerne - begrebet »aggressiv handelspraksis« - forbrugerens forpligtelse til at træffe en endelig transaktionsbeslutning under tilstedeværelse af den kurer, der udleverer kontraktens almindelige betingelser til forbrugeren)

(2019/C 263/04)

Processprog: polsk

Den forelæggende ret

Sąd Najwyższy

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Prezes Urzędu Ochrony Konkurencji i Konsumentów

Sagsøgt: Orange Polska S.A.

Konklusion

Artikel 2, litra j), og artikel 8 og 9 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/29/EF af 11. maj 2005 om virksomheders urimelige handelspraksis over for forbrugerne på det indre marked og om ændring af Rådets direktiv 84/450/EØF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/7/EF, 98/27/EF og 2002/65/EF og Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 2006/2004 skal fortolkes således, at en erhvervsdrivendes anvendelse af en model til indgåelse eller ændring af kontrakter om levering af kommunikationsydelser som den i hovedsagen omhandlede, hvor forbrugeren skal træffe den endelige transaktionsbeslutning under tilstedeværelse af den kurer, der udleverer standardkontrakten til forbrugeren, uden at denne uhindret kan sætte sig ind i standardkontraktens indhold under denne kurers tilstedeværelse,

— ikke under alle omstændigheder udgør en aggressiv handelspraksis

— ikke udgør en aggressiv handelspraksis i form af utilbørlig påvirkning, alene fordi forbrugeren ikke forud og individuelt bl.a. pr. e-mail eller til sin bopælsadresse er blevet tilsendt samtlige standardkontrakter, når denne har haft mulighed for forud for kurerens besøg selv at sætte sig ind i disses indhold, og

— udgør en aggressiv handelspraksis i form af utilbørlig påvirkning, bl.a. når den erhvervsdrivende eller dennes kurer anlægger en urimelig adfærd, som bevirker, at forbrugeren sættes under et pres, således at dennes valgfrihed væsentligt indskrænkes, såsom adfærd, der generer denne forbruger eller forstyrrer dennes overvejelser vedrørende den transaktionsbeslutning, som skal træffes.

(1) EUT C 104 af 19.3.2018.
Domstolens dom (Femte Afdeling) af 23. maj 2019 — ReFood GmbH & Co. KG mod Landwirtschaftskammer Niedersachsen (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Verwaltungsgericht Oldenburg — Tyskland)

(Sag C-634/17) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - miljø - overførsler af affald inden for Den Europæiske Union - forordning (EF) nr. 1013/2006 - artikel 1, stk. 3, litra d) - anvendelsesområde - forordning (EF) nr. 1069/2009 - overførsel af animalske biprodukter)

(2019/C 263/05)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Verwaltungsgericht Oldenburg

Parter i hovedsagen

Sagsøger: ReFood GmbH & Co. KG

Sagsøgt: Landwirtschaftskammer Niedersachsen

Konklusion

Artikel 1, stk. 3, litra d), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1013/2006 af 14. juni 2006 om overførsel af affald skal fortolkes således, at overførsler af animalske biprodukter, der henhører under Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1069/2009 af 21. oktober 2009 om sundhedsbestemmelser for animalske biprodukter og afledte produkter, som ikke er bestemt til konsum, og om ophævelse af forordning (EF) nr. 1774/2002 (forordningen om animalske biprodukter), ikke er omfattet af anvendelsesområdet for forordning nr. 1013/2006, medmindre det udtrykkeligt er fastsat i forordning nr. 1069/2009, at forordning nr. 1013/2006 finder anvendelse.

(1) EUT C 52 af 12.2.2018.
—

såfremt dette vilkår er udarbejdet på en klar og forståelig måde i henhold til artikel 4, stk. 2, i direktiv 93/13, idet mekanismen for beregningen af det samlede lånebeløb og den gældende vekselkurs beskrives klart, således at en almindeligt oplyst, rimelig opmærksom og velunderrettet gennemsnitsforbruger på grundlag af klare og forståelige kriterier sættes i stand til at vurdere, hvilke økonomiske følger — heriblandt navnlig de samlede omkostninger i forbindelse med lånet — aftalen kan få for ham, eller, såfremt det fremgår, at det pågældende vilkår ikke er affattet klart og forståeligt,
Domstolens dom (Første Afdeling) af 13. juni 2019 — straffesag mod Gianluca Moro (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Tribunale di Brindisi — Italien)

(Sag C-646/17) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - retligt samarbejde på det strafferetlige område - direktiv 2012/13/EU - ret til information under straffesager - artikel 6, stk. 4 - ret til at blive informeret om tiltalen - information om enhver ændring i de oplysninger, der gives, hvis dette er nødvendigt for at sikre en retfærdig behandling af sagen - ændring af den retlige kvalificering af de faktiske omstændigheder, som tiltalen angår - ikke muligt for tiltalte under den mundtlige hovedforhandling at anmode om indgåelse af udenretslig aftale om straf i henhold til national ret - forskel i tilfælde af ændring af de faktiske omstændigheder, der danner grundlag for tiltalen)

(2019/C 263/06)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Tribunale di Brindisi

Part i hovedsagen

Gianluca Moro

Konklusion

Artikel 6, stk. 4, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2012/13/EU af 22. maj 2012 om ret til information under straffesager og artikel 48 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en national lovgivning, hvorefter tiltalte under den mundtlige hovedforhandling kan anmode om indgåelse af udenretslig aftale om straf i tilfælde af ændring af de faktiske omstændigheder, der danner grundlag for tiltalen, og ikke i tilfælde af en ændring af den retlige kvalificering af de faktiske omstændigheder, som tiltalen angår.

(1) EUT C 52 af 12.2.2018.
1)

Artikel 3, stk. 2, andet afsnit, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 650/2012 af 4. juli 2012 om kompetence, lovvalg, anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser vedrørende arv, og om accept og fuldbyrdelse af officielt bekræftede dokumenter vedrørende arv og om indførelse af et europæisk arvebevis skal fortolkes således, at en medlemsstats manglende meddelelse om notares udøvelse af en retslig funktion som fastsat i denne bestemmelse, ikke har afgørende betydning med hensyn til, om en sådan notar kan kvalificeres som en »ret«. Artikel 3, stk. 2, første afsnit, i forordning nr. 650/2012 skal fortolkes således, at en notar, som på samstemmende begæring fra samtlige parter i den notarielle procedure udsteder et dokument som det i hovedsagen omhandlede, ikke udgør en »ret« i denne bestemmelses forstand, og følgelig skal denne forordnings artikel 3, stk. 1, litra g), fortolkes således, at et sådant dokument ikke udgør en »retsafgørelse« i denne bestemmelses forstand.
C 255/6

Domstolens dom (Første Afdeling) af 15. maj 2019 — M. Çoban mod Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Centrale Raad van Beroep — Nederlandene)

(Sag C-677/17) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - associeringsaftalen EØF-Tyrkiet - tillægsprotokol - artikel 59 - afgørelse 3/80 - social sikring af vandrende arbejdstagere - ophævelse af bopælsklausuler - artikel 6 - ydelse ved invaliditet - standsning - forordning (EU) nr. 883/2004 - særlige ikke-bidragspligtige kontantydelser - bopælskrav - direktiv 2003/109/EF - fastboende udlænding)

(2019/C 255/07)

Processprog: nederlandsk

Den forelæggende ret

Centrale Raad van Beroep

Parter i hovedsagen

Sagsøger: M. Çoban

Sagsøgt: Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen

Konklusion

Artikel 6, stk. 1, første afsnit, i Associeringsrådets afgørelse nr.3/80 af 19. september 1980 om anvendelsen af De Europæiske Fællesskabers medlemsstaters sociale sikringsordninger på tyrkiske arbejdstagere og på deres familiemedlemmer, sammenholdt med artikel 59 i tillægsprotokollen, undertegnet den 23. november 1970 i Bruxelles og indgået, godkendt og bekræftet på Fællesskabets vegne ved Rådets forordning (EØF) nr. 2760/72 af 19. december 1972, skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en bestemmelse i national ret, såsom den i hovedsagen omhandlede, som inddrager en tillægsydelse til en tyrkisk statsborger, som vender tilbage til sit oprindelsesland, og som på tidspunktet for sin flytning fra værtsmedlemsstaten har status af fastboende udlænding som omhandlet i Rådets direktiv 2003/109/EF af 25. november 2003 om tredjelandsstatsborgeres status som fastboende udlænding.

(1) EUT C 94 af 12.3.2018.
2)

Operatøren for et websted, såsom Fashion ID GmbH & Co. KG, der på dette websted integrerer et socialt modul, som gør det muligt for webstedets besøgendes browser at rekvirere indhold fra udbyderen af dette modul og i denne forbindelse overføre den besøgendes personoplysninger til nævnte udbyder, kan anses for at være den registeransvarlige som omhandlet i artikel 2, litra d), i direktiv 95/46. Dette ansvar begrænses imidlertid til den operation eller den række af operationer, der omfatter behandling af personoplysninger, for hvilken eller hvilke denne operatør rent faktisk fastlægger, til hvilket formål og på hvilken måde dette må finde sted, dvs. den i hovedsagen omhandlede indsamling og videregivelse ved transmission af personoplysninger.
Domstolens dom (Store Afdeling) af 29. juli 2019 — Alekszij Torubarov mod Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Pécsi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság — Ungarn)

(Sag C-556/17) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - fælles politik for asyl og subsidiær beskyttelse - fælles procedurer for tildeling af international beskyttelse - direktiv 2013/32/EU - artikel 46, stk. 3 - fuldstændig og ex-nunc-undersøgelse - artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder - adgang til effektive retsmidler - rækkevidden af førsteinstansrettens beføjelser - ingen omgørelsesbeføjelse - den kompetente administrative eller domstolslignende myndigheds afslag på at efterleve en afgørelse fra den nævnte ret)

(2019/C 319/07)

Processprog: ungarsk

Den forelæggende ret

Pécsi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Alekszij Torubarov

Sagsøgt: Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal

Konklusion

Artikel 46, stk. 3, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/32/EU af 26. juni 2013 om fælles procedurer for tildeling og fratagelse af international beskyttelse, sammenholdt med artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, skal fortolkes således, at under omstændigheder som de i hovedsagen omhandlede, hvor en førsteinstansret efter at have foretaget en fuldstændig og ex-nunc-undersøgelse af samtlige de relevante faktiske og retlige omstændigheder, som en ansøger om international beskyttelse har anført, har fastslået, at denne ansøger i henhold til de kriterier, der er fastsat i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/95/EU af 13. december 2011 om fastsættelse af standarder for anerkendelse af tredjelandsstatsborgere eller statsløse som personer med international beskyttelse, for en ensartet status for flygtninge eller for personer, der er berettiget til subsidiær beskyttelse, og for indholdet af en sådan beskyttelse, skal tildeles en sådan beskyttelse af den grund, som den pågældende har påberåbt sig til støtte for sin ansøgning, men et administrativt eller domstolslignende organ efterfølgende vedtager en afgørelse i modsat retning uden i denne forbindelse at godtgøre, at der var indtrådt nye forhold, som forudsatte en ny undersøgelse af den nævnte ansøgers behov for international beskyttelse, skal den nævnte førsteinstansret omgøre denne afgørelse, der ikke er i overensstemmelse med dens tidligere dom, og erstatte denne med sin egen afgørelse med hensyn til ansøgningen om international beskyttelse, idet den herved, om fornødent, skal undlade at anvende den nationale lovgivning, der forbyder den at handle på denne måde.

(1) EUT C 5 af 8.1.2018.
1)

Artikel 32, stk. 3, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 810/2009 af 13. juli 2009 om en fællesskabskodeks for visa, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 610/2013 af 26. juni 2013, skal fortolkes således, at bestemmelsen ikke gør det muligt for referencepersonen at påklage en afgørelse om afslag på visum i sit eget navn.
1)

Artikel 2, litra c), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/29/EF af 22. maj 2001 om harmonisering af visse aspekter af ophavsret og beslægtede rettigheder i informationssamfundet skal i lyset af Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder fortolkes således, at den eneret, som denne bestemmelse giver fonogramfremstilleren til at tillade eller forbyde reproduktion af sit fonogram, gør det muligt for denne at modsætte sig en tredjemands anvendelse af en endog meget kort lydprøve af fonogrammet med henblik på at inkludere denne prøve i et andet fonogram, medmindre prøven inkluderes deri i en form, som er ændret og uigenkendelig for øret.
3)

Den nationale ret skal ved den afvejning, som det påhviler den at foretage, på grundlag af samtlige omstændigheder i den omhandlede sag, af ophavsmandens enerettigheder i henhold til artikel 2, litra a), og artikel 3, stk. 1, i direktiv 2001/29 på den ene side og rettighederne for brugerne af beskyttede frembringelser som omhandlet i undtagelsesbestemmelserne i dette direktivs artikel 5, stk. 3, litra c), andet alternativ, og artikel 5, stk. 3, litra d), på den anden side, lægge en fortolkning af disse bestemmelser til grund, som samtidig med, at den respekterer deres ordlyd og bevarer deres effektive virkning, er i fuld overensstemmelse med de grundlæggende rettigheder, som er sikret ved Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder.
4)

Artikel 5, stk. 3, litra c), andet alternativ, i direktiv 2001/29 skal fortolkes således, at den er til hinder for en national bestemmelse, som begrænser anvendelsen af den undtagelse eller indskrænkning, som er omhandlet i denne bestemmelse, til tilfælde, hvor det ikke med rimelighed er muligt at indhente forudgående tilladelse til at bruge et beskyttet værk med henblik på redegørelse for dagsbegivenheder.
2)

EU-retten, navnlig Rådets direktiv 89/665/EØF af 21. december 1989 om samordning af love og administrative bestemmelser vedrørende anvendelsen af klageprocedurerne i forbindelse med indgåelse af offentlige indkøbs- samt bygge- og anlægskontrakter, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2007/66/EF af 11. december 2007, og Rådets direktiv 92/13/EØF af 25. februar 1992 om samordning af love og administrative bestemmelser vedrørende anvendelse af EF-reglerne for fremgangsmåden ved tilbudsgivning inden for vand- og energiforsyning samt transport og telekommunikation, som ændret ved direktiv 2007/66, samt ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet, skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en medlemsstats lovgivning, der ikke tillader fornyet prøvelse af en retskraftig dom, som er afsagt af en retsinstans i denne medlemsstat, der traf afgørelse i et søgsmål med påstand om annullation af en akt fra en ordregivende myndighed, uden at den behandlede et spørgsmål, der havde været undersøgt i en tidligere dom fra Domstolen afsagt som svar på en anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet som led i sagen vedrørende dette annullationssøgsmål. Såfremt de gældende nationale procesregler indebærer en mulighed for den nationale ret for at genoptage en retskraftig dom med henblik på at bringe situationen i overensstemmelse med en endelig, tidligere national retsafgørelse, som den retsinstans, der afsagde denne dom, og parterne i den sag, der lå til grund herfor, allerede havde kendskab til, skal denne mulighed i overensstemmelse med ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet gælde på de samme betingelser for at bringe situationen i overensstemmelse med EU-retten som fortolket ved en tidligere dom afsagt af Domstolen.
Domstolens dom (Anden Afdeling) af 29. juli 2019 — Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS) mod Azienda Napoletana Mobilità SpA (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Corte suprema di cassazione — Italien)

(Sag C-659/17) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - statsstøtte - beskæftigelsesstøtte - fritagelse fra sociale sikringsbidrag, der vedrører uddannelses- og arbejdsaftaler - beslutning 2000/128/EF - Italiens støtteordning for foranstaltninger til fordel for beskæftigelsen - støtte, der er delvist uforenelig med det indre marked - anvendeligheden af beslutning 2000/128/EF på en virksomhed, der i henhold til en eneret leverer lokale kollektive transporttjenester, som er blevet tildelt virksomheden direkte af en kommune - artikel 107, stk. 1, TEUF - begrebet »konkurrencefordrejning« - begrebet »påvirker samhandelen« mellem medlemsstaterne)

(2019/C 319/11)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Corte suprema di cassazione

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS)

Sagsøgt: Azienda Napoletana Mobilità SpA

Konklusion

Med forbehold af den efterprøvelse, som det påhviler den forelæggende ret at foretage, skal Kommissionens beslutning 2000/128/EF af 11. maj 1999 om Italiens støtteordning for foranstaltninger til fordel for beskæftigelsen fortolkes således, at den finder anvendelse på en virksomhed som den i hovedsagen omhandlede, der i henhold til en kommunes direkte tildeling og i henhold til en eneret har leveret lokale transporttjenester, og som har opnået nedsættelser af sociale bidrag i henhold til en national lovgivning, som i beslutningen er erklæret delvist uforenelig med forbuddet i artikel 107, stk. 1, TEUF.

(1) EUT C 52 af 12.2.2018.
Domstolens dom (Anden Afdeling) af 29. juli 2019 — Prenatal S.A. mod Tribunal Económico Administrativo Regional de Cataluña (TEARC) (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Tribunal Superior de Justicia de Cataluña — Spanien)

(Sag C-589/17) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - indførsel af tekstilprodukter, som fejlagtigt angives med oprindelse i Jamaica - efteropkrævning af importafgifter - anmodning om eftergivelse af afgifter - forordning (EØF) nr. 2913/92 - fælles toldkodeks - artikel 220, stk. 2, litra b), og artikel 239 - Europa-Kommissionens beslutning om afvisning i et konkret tilfælde - gyldighed)

(2019/C 319/08)

Processprog: spansk

Den forelæggende ret

Tribunal Superior de Justicia de Cataluña

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Prenatal S.A.

Sagsøgt: Tribunal Económico Administrativo Regional de Cataluña (TEARC)

Konklusion

Undersøgelsen af Kommissionens beslutning K(2008) 6317 endelig af 3. november 2008, som fastslår, at det er berettiget at foretage efterfølgende bogføring af importafgifter, og at det ikke er berettiget at meddele fritagelse for disse afgifter i et konkret tilfælde, (REM 03/07) (herefter »beslutning REM 03/07«), i henhold til artikel 220, stk. 2, litra b), og artikel 239 i Rådets forordning (EØF) nr. 2913/92 af 12. oktober 1992 om indførelse af en EF-toldkodeks, som ændret ved Europa Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 2700/2000 af 16. november 2000, har intet frembragt, der kan rejse tvivl om gyldigheden af denne beslutning.

(1) EUT C 22 af 22.1.2018.