ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Gerechtshof te Amsterdam (Nederlandene) den 14. marts 2019 — Dexia Nederland BV mod XXX

(Sag C-229/19)

(2019/C 187/49)

Processprog: nederlandsk

Den forelæggende ret

Gerechtshof te Amsterdam

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Dexia Nederland BV

Sagsøgt: XXX

Præjudicielt spørgsmål

Skal direktiv 93/13 (1) fortolkes således, at et vilkår bedømt ud fra kriterierne i dette direktiv må betragtes som urimeligt allerede af den grund, at vilkåret, bedømt ud fra alle omstændigheder i forbindelse med aftalens indgåelse, indebærer mulighed for en betydelig skævhed i parternes indbyrdes relationer alt efter forholdene i aftalens løbetid, særlig fordi vilkåret giver den erhvervsdrivende en mulig fordel i tilfælde af aftalens ophør før tid, idet den erhvervsdrivende må anvende en på forhånd fastsat procentsats på resten af leasingbeløbet som en undtagelse fra de nationale regler, hvorefter denne fordel ikke er fastsat på forhånd, men skal fastsættes ud fra alle omstændigheder i forbindelse med aftalens ophør, særligt størrelsen af den rentesats, som i den resterende løbetid kan anvendes på et beløb, der er modtaget før tid?

(1) Rådets direktiv 93/13/EØF af 5.4.1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler (EFT 1993, L 95, s. 29).
4)

Skal artikel 5, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/17/ЕU af 4. februar fortolkes således, at en situation, hvor sagsøgte er et andelskreditinstitut, der er hjemmehørende i Republikken Østrig, og som hverken havde tilladelse fra Kroatiens centralbank til at yde kredit til forbrugere i 2007 og 2008 eller den særlige tilladelse fra finansministeriet i henhold til artikel 22 i love om forbrugerkredit og hverken har en registreret repræsentant eller et datterselskab i Kroatien, udgør en grund til, at kreditaftalen kan erklæres ugyldig, samt en tilsidesættelse af direktivets bestemmelser, fordi dette (eventuelt) bringer rettighederne for forbrugere, der er fysiske personer, på Kroatiens område, direkte i fare, for så vidt som sagsøgte ikke var underlagt de tilsyn, der er fastlagt i loven med henblik på at beskytte forbrugerne og fastlægge fælles regler og kriterier for kreditydelse til forbrugere i forbindelse med lån med pant i fast ejendom som omhandlet i betragtningerne til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/17/ЕU af 4. februar 2014?
5.

Skal artikel 56 TEUF og artikel 9 i direktiv 2014/67/EU fortolkes således, at de er til hinder for en national lovgivning, der bestemmer, at det med henblik på kravet om fremlæggelse af visse dokumenter ikke er tilstrækkeligt efterfølgende at fremlægge alle relevante dokumenter inden for en rimelig frist?
Appel iværksat den 22. februar 2019 af Tjenesten for EU’s Optræden Udadtil til prøvelse af dom afsagt af Retten (Ottende Afdeling) den 13. december 2018 i sag T-537/17, De Loecker mod EU-Udenrigstjenesten

(Sag C-187/19 P)

(2019/C 187/43)

Processprog: fransk

Parter

Appellant: Tjenesten for EU’s Optræden Udadtil (EU-Udenrigstjenesten) (ved S. Marquardt og R. Spac, som befuldmægtigede)

Den anden part i appelsagen: Stéphane De Loecker

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Den appellerede dom ophæves.

— EU-Udenrigstjenesten frifindes for så vidt angår påstanden om annullation af afgørelsen af 10. oktober 2016 om afslag på klagen over psykisk chikane rettet mod den daværende Chief Operating Officer ved EU-Udenrigstjenesten.

— Appelindstævnte tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellen er rettet mod den appellerede doms præmis 57, 58 og 65. Ifølge EU-Udenrigstjenesten begik Retten en retlig fejl ved i dommens præmis 65 at fastslå, at EU-Udenrigstjenesten ikke havde opfyldt dommen af 16. december 2015, De Loecker mod EU-Udenrigstjenesten (F–34/15), korrekt og havde tilsidesat appellantens ret til kontradiktion ved ikke at høre ham i forbindelse med den analyse, der går forud for indledningen af en administrativ undersøgelse.

I denne sammenhæng er EU-Udenrigstjenesten af den opfattelse, at Retten begik en retlig fejl i forbindelse med bedømmelsen af de faktiske omstændigheder i sagen ved at gengive den fulgte procedure urigtigt og ved at bortse fra den omstændighed, at EU-Udenrigstjenesten havde hørt appellanten og givet ham lejlighed til at fremkomme med alle elementer til supplering af hans oprindelige klage, og dette inden at videregive sagsakterne til Kommissionens tjenestegrene med henblik på den indledende undersøgelse.

Desuden blev dommen De Loecker mod EU-Udenrigstjenesten (F-34/15) fortolket forkert, som om den pålagde EU-Udenrigstjenesten en pligt til at høre sagsøgeren allerede på tidspunktet for den indledende procedure (den appellerede domspræmis 55-57).

Endelig har EU-Udenrigstjenesten gjort gældende, at Retten anlagde et åbenbart urigtigt skøn vedrørende proceduren, idet den overførte konklusionerne i dommen af 14. februar 2017, Kerstens mod Kommissionen (T-270/16 P, nævnt i den appellerede doms præmis 58) til nærværende sag. Retten tog ikke hensyn til, at der i nærværende sag kun var tale om en indledende analyse og ikke om en administrativ undersøgelse.
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Consiglio di Stato (Italien) den 11. februar 2019 — Raggio di Sole Società Cooperativa Onlus mod Comune di Cisternino og Consorzio per L’Inclusione Sociale dell’Ats Fasano — Ostuni — Cisternino

(Sag C-109/19)

(2019/C 182/15)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Consiglio di Stato

Parter i hovedsagen

Appellant: Raggio di Sole Società Cooperativa Onlus

Indstævnte: Comune di Cisternino og Consorzio per L’Inclusione Sociale dell’Ats Fasano — Ostuni — Cisternino

Præjudicielt spørgsmål

Er EU-retten (og navnlig princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, retssikkerhedsprincippet, princippet om fri bevægelighed, princippet om etableringsfrihed og princippet om den frie udveksling af tjenesteydelser) til hinder for nationale bestemmelser (såsom artikel 83, stk. 9, artikel 95, stk. 10, og artikel 97, stk. 5, i den italienske lov om offentlige kontrakter), hvorefter manglende oplysning af arbejdskraftomkostningerne og omkostningerne til sikkerheden på arbejdspladsen i et bud under alle omstændigheder medfører udelukkelse af tilbudsgiveren, uden at tilbudsgiveren efterfølgende kan indrømmes muligheden for »supplering eller uddybning af forelagte bevisligheder«, også i tilfælde hvor denne oplysningspligt følger af tilstrækkeligt klare og kendte bestemmelser, og uanset om udbudsbekendtgørelsen ikke udtrykkeligt henviser til den omhandlede lovbestemte pligt til præcis oplysning?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Consiglio di Stato (Italien) den 11. februar 2019 — Industria Italiana Autobus SpA mod Comune di Palermo

(Sag C-111/19)

(2019/C 182/17)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Consiglio di Stato

Parter i hovedsagen

Appellant: Industria Italiana Autobus SpA

Indstævnte: Comune di Palermo

Præjudicielt spørgsmål

Er EU-retten (og navnlig princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, retssikkerhedsprincippet, princippet om fri bevægelighed, princippet om etableringsfrihed og princippet om den frie udveksling af tjenesteydelser) til hinder for nationale bestemmelser (såsom artikel 83, stk. 9, artikel 95, stk. 10, og artikel 97, stk. 5, i den italienske lov om offentlige kontrakter), hvorefter manglende oplysning af arbejdskraftomkostningerne og omkostningerne til sikkerheden på arbejdspladsen i et bud under alle omstændigheder medfører udelukkelse af tilbudsgiveren, uden at tilbudsgiveren efterfølgende kan indrømmes muligheden for »supplering eller uddybning af forelagte bevisligheder«, også i tilfælde hvor denne oplysningspligt følger af tilstrækkeligt klare og kendte bestemmelser, og uanset om udbudsbekendtgørelsen ikke udtrykkeligt henviser til den omhandlede lovbestemte pligt til præcis oplysning?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio (Italien) den 11. marts 2019 — Parsec Fondazione Parco delle Scienze e della Cultura mod Ministero delle Infrastrutture e dei Trasporti og Autorità nazionale anticorruzione (ANAC)

(Sag C-219/19)

(2019/C 206/29)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Parsec Fondazione Parco delle Scienze e della Cultura

Sagsøgte: Ministero delle Infrastrutture e dei Trasporti og Autorità nazionale anticorruzione (ANAC)

Præjudicielt spørgsmål

Er 14. betragtning til direktiv 2014/24/EU (1) sammenholdt med direktivets artikel 19, stk. 1, og artikel 80, stk. 2, til hinder for en bestemmelse såsom artikel 46 i lovdekret nr. 50 af 18. april 2016, hvormed Italien har gennemført direktiv 2014/23/EU (2), 2014/24/EU og 2014/25/EU (3) i den nationale retsorden, og hvorefter alene økonomiske aktører, der antager de i artiklen nævnte retlige former, har adgang til at deltage i udbud om tildeling af en kontrakt om ydelser i form af »arkitekt- og ingeniørvirksomhed«, således at økonomiske aktører, der leverer sådanne ydelser under anvendelse af en anden retlig form, udelukkes fra at deltage?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/24/EU af 26.2.2014 om offentlige udbud og om ophævelse af direktiv 2004/18/EF (EUT 2014, L 94, s. 65).

(2) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/23/EU af 26.2.2014 om tildeling af koncessionskontrakter (EUT L 94 af 28.3.2014, s. 1)

(3) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/25/EU af 26.2.2014 om fremgangsmåderne ved indgåelse af kontrakter inden for vand- og energiforsyning, transport samt posttjenester og om ophævelse af direktiv 2004/17/EF (EUT L 94 af 28.3.2014, s. 243).
1)

Udgør en ændring af reservationen for en luftfartspassager, der er mødt frem til indcheckning i lufthavnen, og som har en bekræftet reservation til en bestemt flyvning, til en senere afgang mod passagerens vilje et tilfælde af boardingafvisning som omhandlet i artikel 4, stk. 3, i forordning nr. 261/2004 (1), når den flyvning, som passagerens bekræftede reservation gælder for, fortsat gennemføres?
2)

Såfremt det antages, at der foreligger direkte forskelsbehandling som omhandlet i artikel 2, stk. 2, litra a), i direktiv 2000/78/EF på grund af religion (artikel 1) og som omhandlet i [chartret], hvilke midler kan den nationale ret da anvende for at ophæve konsekvenserne heraf, når der tages højde for, at alle andre lærere end undervisere i den katolske religion er blevet omfattet af det ekstraordinære ansættelsesprogram i lov nr. 107/15 og således har opnået fastansættelse på grundlag af tidsubegrænsede kontrakter, og skal den nationale ret navnlig fastslå, at der foreligger et tidsubegrænset ansættelsesforhold mellem sagsøgerne og det sagsøgte ministerium?
Sag anlagt den 26. marts 2019 — Europa-Kommissionen mod Irland

(Sag C-257/19)

(2019/C 206/36)

Processprog: engelsk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved S. L. Kalėda og N. Yerrell, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Irland

Sagsøgerens påstande

— Det fastslå, at Irland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 8, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/18/EF (1) om de grundlæggende principper for undersøgelser af ulykker i søtransportsektoren og om ændring af Rådets direktiv 1999/35/EF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/59/EF, idet Irland ikke har sikret oprettelsen af en undersøgelsesinstans, som i sin organisation, retlige struktur og beslutningstagning er uafhængig af andre parter, hvis interesser kunne komme i konflikt med denne opgave.

— Irland tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

I henhold til artikel 8, stk. 1, i direktiv 2009/18/EF skal medlemsstaterne sikre, at sikkerhedsundersøgelser efter meget alvorlige ulykker til søs gennemføres under ansvar af en permanent, upartisk undersøgelsesinstans. For at kunne foretage en upartisk sikkerhedsundersøgelse skal undersøgelsesinstansen i henhold til artikel 8, stk. 1, i sin organisation, retlige struktur og beslutningstagning være uafhængig af andre parter, hvis interesser kunne komme i konflikt med denne opgave.

Kommissionen er af den opfattelse, at den irske havarikommission ikke opfylder dette krav, eftersom to af dets fem medlemmer også har regeludstedende opgaver og håndhævelsesopgaver med hensyn til sikkerheden til søs for fartøjer, der fører irsk flag, og sikkerhedsinspektioner i irske farvande.

(1) EUT 2009, L 131, s. 114.
1)

Det første spørgsmål — Kan Federazione calcistica italiana på grundlag af den nationale lovgivning vedrørende sportens regler kvalificeres som et offentligretligt organ, for så vidt som det er oprettet specielt med henblik på at imødekomme almenhedens behov, som ikke er af industriel eller kommerciel karakter? — Er navnlig kravet om organets formål opfyldt i forhold til Federazione, selv om der ikke foreligger en formel retsakt om oprettelse fra en offentlig myndighed, og selv om organet er støttet på et foreningsgrundlag, idet det indgår i reglerne for en sektor (sport), som er organiseret efter en offentlig standardmodel, og idet det er forpligtet til at overholde de principper og regler, som udarbejdes af Comitato olimpico nazionale italiano (Italiens olympiske komité, herefter »C.O.N.I.«) og de internationale sportsorganer, når den nationale offentlige enhed anerkendes med sportsligt formål? — Kan dette krav endvidere stilles i forhold til et sportsforbund som Federazione italiana giuoco calcio, der er selvfinansierende, i forhold til en aktivitet, der som den i hovedsagen omhandlede ikke har offentlig interesse, eller skal kravet om under alle omstændigheder at sikre anvendelsen af de offentligretlige regler ved indgåelse af enhver form for kontrakt med tredjeparter derimod anses for at have forrang?
4)

Såfremt spørgsmål 3 besvares benægtende: Skal »ethvert areal, der i 2008 gav ret til betalinger i henhold til enkeltbetalingsordningen eller den generelle arealbetalingsordning, der er fastsat i henholdsvis afsnit III og afsnit IVa, i forordning (EF) nr. 1782/2003«, i artikel 32, stk. 2, litra b), i forordning nr. 1307/2013 fortolkes således, at det, for at et areal med skovrejsning i henhold til artikel 31 i forordning (EF) nr. 1257/1999 kan kvalificeres som støtteberettiget hektar som omhandlet i artikel 32, stk. 2, litra b) nr. ii), i forordning (EF) nr. 1307/2013, er påkrævet, at landbrugeren i 2008 skal have indgivet en ansøgning i henhold til artikel 22, stk. 1, og/eller artikel 34, stk. 1, i forordning (EF) 1782/2003 og skal have opfyldt de øvrige betingelser for en direkte betaling i henhold til afsnittene III eller Iva?
1)

Er artikel 41, stk. 1, og artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder og 10., 29., 107., 109. og 111. betragtning til samt artikel 1, stk. 2, og artikel 72 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/24/EU af 26. februar 2014 om offentlige udbud og om ophævelse af direktiv 2004/18/EF (1) til hinder for en national bestemmelse eller en fortolknings- og anvendelsespraksis vedrørende denne bestemmelse, hvorefter — i betragtning af kontraktforholdet mellem de kontraherende parter — ikke blot den ordregivende myndighed men også den tilslagsgiver, der har indgået kontrakten med den ordregivende myndighed, anses for at have gjort sig skyldige i en tilsidesættelse bestående i en retsstridig undladelse af at afholde et offentligt udbud, hvorved reglerne om ændring af kontrakter er blevet tilsidesat, samt i en manglende overholdelse af de bestemmelser, der regulerer ændring af kontrakter, på grundlag af den betragtning, at den ulovlige ændring af en kontrakt forudsætter, at parterne har handlet i fællesskab [?]
5)

I hvilket omfang, om overhovedet, er en national rets pligt til, så vidt muligt, at fortolke lovgivningen i overensstemmelse med bestemmelserne i habitatdirektivet og Århuskonventionen betinget af, at sagens parter udtrykkeligt har gjort disse fortolkningsspørgsmål gældende? Nærmere bestemt: såfremt national ret opstiller to beslutningsprocesser, hvoraf kun den ene sikrer overholdelsen af habitatdirektivet, har den nationale ret da pligt til at fortolke national lovgivning således, at det kun er den beslutningsproces, som overholder direktivet, der kan påberåbes, uanset at parterne i den for retten verserende sag ikke udtrykkeligt har gjort netop denne fortolkning gældende?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Corte dei Conti — Sezione giurisdizionale per la Regione Puglia (Italien) den 25. februar 2019 — IC mod Istituto Nazionale della Previdenza Sociale

(Sag C-169/19)

(2019/C 206/25)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Corte dei Conti — Sezione giurisdizionale per la Regione Puglia

Parter i hovedsagen

Sagsøger: IC

Sagsøgt: Istituto Nazionale della Previdenza Sociale

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 18 TEUF og 21 TEUF fortolkes således, at de er til hinder for, at en medlemsstats bestemmelser foreskriver, at en person, som har bopæl i en anden medlemsstat, som har oppebåret hele sin indkomst i den første medlemsstat, men som ikke har statsborgerskab i den anden medlemsstat, beskattes uden de skattemæssige fordele i den sidstnævnte medlemsstat?
3)

Udgør betingelsen om ikke at være momsregistreret i tilbagebetalingsmedlemsstaten i lyset af bestemmelserne i direktiv 2008/9/EF en supplerende betingelse i forhold til betingelserne i artikel 3 i direktiv 2008/9/EF for, at en afgiftspligtig person, der er hjemmehørende i en anden medlemsstat og ikke er etableret i tilbagebetalingsmedlemsstaten, kan have ret til tilbagebetaling i en situation som den foreliggende?
2)

Om bevisbyrden for at være »til stede ved indcheckningen« Såfremt spørgsmål 1a besvares bekræftende, dvs. hvis artikel 3, stk. 2, litra a), i forordning (EF) nr. 261/2004 finder anvendelse på kravet om kompensation fremsat af en passager, der er blevet udsat for en forsinket flyafgang: a) Er de betingelser, der er fastsat i artikel 3, stk. 2, litra a), forhåndsbetingelser, som forbrugeren skal opfylde, for at forordningen kan finde anvendelse, eller udgør de en grund til at fritage luftfartsselskabet, og lade dette fremlægge passagerlisten for at godtgøre, at forbrugeren ikke var til stede ved indcheckningen »som foreskrevet og på det tidspunkt, der forud og skriftligt (herunder ved hjælp af elektroniske midler) er angivet af luftfartsselskabet, rejsearrangøren eller et autoriseret rejsebureau eller, hvis der ikke er angivet noget tidspunkt, senest 45 minutter før den offentliggjorte afgangstid«, jf. artikel 3, stk. 2, litra a), i forordning (EF) nr. 261/2004 af 11. februar 2004, henset til den teknologiske udvikling, der nu gør det muligt at udstede elektroniske boardingkort i stedet for papirudgaven, til fraværet af tidsstempling på boardingkort af papir, til det tilsvarende fravær af enhver pligt til fysisk at indfinde sig ved en indcheckningsskranke og til det forhold, at alene luftfartsselskaberne er i besiddelse af alle oplysninger om indcheckning af passagerer, indtil indcheckningen er afsluttet? b) Er princippet om den effektive virkning, formålene med forordning (EF) nr. 261/2004 af 11. februar 2004 og det høje beskyttelsesniveau for passagerer og forbrugere generelt, som garanteres ved forordning (EF) nr. 261/2004 af 11. februar 2004, eller andre EU-retlige bestemmelser til hinder for, at det alene er passageren, som pålægges bevisbyrden for at være til stede ved indcheckningen »som foreskrevet og på det tidspunkt, der forud og skriftligt (herunder ved hjælp af elektroniske midler) er angivet af luftfartsselskabet, rejsearrangøren eller et autoriseret rejsebureau eller, hvis der ikke er angivet noget tidspunkt, senest 45 minutter før den offentliggjorte afgangstid«, jf. artikel 3, stk. 2, litra a), i forordning (EF) nr. 261/2004 af 11. februar 2004, henset til den teknologiske udvikling, der nu gør det muligt at udstede elektroniske boardingkort i stedet for papirudgaven, til fraværet af tidsstempling på boardingkort af papir, til det tilsvarende fravær af enhver pligt til fysisk at indfinde sig ved en indcheckningsskranke og til det forhold, at alene luftfartsselskaberne er i besiddelse af alle oplysninger om indcheckning af passagerer, indtil indcheckningen er afsluttet?
1)

Skal bestemmelsen i artikel 70, stk. 1, i lov nr. 4235/2014, hvorefter »(…) Hvad angår pant eller anmærkninger om pant, som er blevet indført i panteregistret og eventuelt registreret på det kompetente tinglysningskontor til fordel for banken »AGROTIKI TRAPEZA TIS ELLADOS A.E.« (herefter »banken«), der allerede befinder sig under likvidation, og som er stillet af landbrugere som fysiske personer eller af landbrugere som fysiske tredjemænd i deres landejendomme eller landbrugsmaskiner til sikkerhed for bankens fordringer, som hidrører fra lånene, såsom hovedstolen, renter, morarenter, herunder renter af forfaldne renter og af morarenter, bidrag, udgifter eller omkostninger og andre beløb fastsat i låneaftalen, med henblik på at banken yder disse landbrugere, som er fysiske personer, kortfristede og mellemfristede lån, der udelukkende vedrører deres landbrugsvirksomhed i banken, og hvis tilbagebetaling er helt eller delvist forsinket, er det lånebeløb, for hvilket der er stillet pant eller foretaget anmærkning om pant, begrænset til et beløb på 120 % af lånets hovedstol, for så vidt som bankens samlede ovennævnte fordringer, som hidrører fra lånet, (inklusiv de allerede tilbagebetalte beløb) ikke overstiger det dobbelte af den oprindelige hovedstol, hvorimod det er begrænset til det dobbelte af den resterende hovedstol, såfremt de samlede fordringer overstiger det dobbelte af den oprindelige hovedstol på tidspunktet, hvor denne bestemmelse træder i kraft, og lånet forfalder eller allerede er forfaldent på dette tidspunkt. Såfremt pantet eller anmærkningen om pant er indført for mere end én landbrugsejendom tilhørende en landbruger som fysisk person eller fysisk tredjemand begrænser banken pantet eller anmærkningen om pant til den ejendom eller de ejendomme, som sikrer dens fordring inden for den ovenfor nævnte beløbsgrænse og fortrinsvis til den eller de ejendomme, som ikke udgør landbrugerens eller tredjemands hovedbygning eller/og vigtigste lade til landbrugsudstyr«, fortolkes således, at den er omfattet af begrebet statsstøtte som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF?
3)

Skal artikel 19, stk. 1, andet afsnit, i traktaten om Den Europæiske Union fortolkes således, at medlemsstaterne forpligtes til at træffe de nødvendige foranstaltninger for at sikre en effektiv retsbeskyttelse på de områder, der er omfattet af EU-retten, dvs. garantier for en uafhængig disciplinær procedure for rumænske dommere, hvor der ikke foreligger nogen risiko for politisk påvirkning af sådanne procedurers forløb, f.eks. ved at regeringen direkte, herunder foreløbigt, udpeger ledelsen i Inspecția Judiciară (retsinspektoratet, Rumænien)?
3)

Er princippet om EU-rettens forrang, der er fastsat ved dom af 15. juli 1964, Costa, 6/64, EU:C:1964:66, og ved Domstolens senere faste praksis, til hinder for en national lovgivning, som gør det muligt for et politisk-retsligt organ såsom Curtea Constituțională a României (forfatningsdomstol, Rumænien) at tilsidesætte det ovenfor nævnte princip ved afgørelser, der ikke kan gøres til genstand for appel?
4)

Er artikel 2 TEU og navnlig forpligtelsen til at respektere retsstatens værdier til hinder for en lov om oprettelse og organisering af en afdeling for efterforskning af overtrædelser begået inden for retsvæsenet i tilknytning til anklagemyndigheden ved Înalta Curte de Casație și Justiție (kassationsdomstol, Rumænien) som følge af muligheden for at lægge indirekte pres på retsembedsmænd?
1)

Finder Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2016/679 af 27. april 2016 om beskyttelse af fysiske personer i forbindelse med behandling af personoplysninger og om fri udveksling af sådanne oplysninger og om ophævelse af direktiv 95/46/EF (generel forordning om databeskyttelse, databeskyttelsesforordningen) (1) — her databeskyttelsesforordningens artikel 15, den registreredes indsigtsret — anvendelse på et udvalg under et parlament i en delstat i en medlemsstat, der er ansvarlig for behandlingen af henvendelser fra borgere — her udvalget for andragender ved Hessicher Landtag — og skal dette udvalg i så henseende behandles som en offentlig myndighed som omhandlet i databeskyttelsesforordningens artikel 4, nr. 7)?