9.

Hvad angår foranstaltningens relevans eller væsentlighed, kan man som allerede påpeget (punkt 7) under de omstændigheder, der er tale om i den for den forelæggende ret verserende sag, ikke udelukke, at dette kriterium er opfyldt. Der er faktisk mulighed for, at indførselsforbuddet i Nederlandene formindsker efterspørgslen efter døde eksemplarer af den pågældende fugleart fra Det Forenede Kongerige, og at der således udøves en positiv indflydelse på bestanden deraf i den medlemsstat, hvor arten lever, at der med andre ord er en årsagsforbindelse mellem foranstaltningen og det tilstræbte formål. Tilbage står det andet aspekt af prøvelsen af, om der foreligger nødvendighed, dvs. kriteriet om det mindst hindrende alternativ. Dette behandles i Kommissionens indlæg, hvor denne anfører, at den omstændighed, at grousen ikke findes i Nederlandene, fører til, at proportionalitetsprøvelsen (det er efter min mening rigtigere at tale om nødvendighedsprøvelsen) automatisk er opfyldt: Den eneste tænkelige foranstaltning, som kan træffes i Nederlandene med hensyn til en fugl, som ikke findes der, vil nemlig være et indførsels- og salgsforbud. Jeg nærer nogen tvivl om Kommissionens ræsonnement, som den nederlandske regerings repræsentant har tilsluttet sig under retsmødet. Den omstændighed, at grousen ikke findes i Nederlandene, kan ikke gøre prøvelsen af foranstaltningens nødvendighed indholdsløs. Dette følger allerede af retspraksis om nødvendighedskriteriet, hvor Domstolen har fastslået, at nødvendigheden af at træffe beskyttelsesforanstaltninger bortfalder, når der i udførselslandet findes lovbestemmelser, som sikrer en beskyttelse, der er ligeværdig med indførselslandets. Denne retspraksis vedrørte ikke alene foranstaltninger til beskyttelse af interesser, der i det hele var lokaliseret på eget område ( 16 ), men også et tilfælde, hvor en national (miljø)beskyttelsesforanstaltning tjente grænseoverskridende interesser ( 17 ) ( 18 ). Udgangspunktet for vurderingen af, om der foreligger nødvendighed i dette tilfælde, ligger imidlertid i dette tilfælde efter min opfattelse først og fremmest i den ved fugledirektivet indførte ordning. Inden for rammerne heraf har Rådet, hvori alle medlemsstaterne er repræsenteret, fundet, at den pågældende fugleart i de områder, hvor den forekommer, er så talrig, at jagt på den ikke udgør nogen fare, således som denne jagt reguleres af oprindelsesmedlemsstaten. I denne harmoniseringssammenhæng skal en anden medlemsstat kunne fremlægge en vigtig begrundelse, for at det kan antages, at et indførselsforbud, dvs. et brud på det grundlæggende princip om frie varebevægelser, er den eneste eller den mindst restriktive foranstaltning til bevarelse af en i den første medlemsstat levende fuglebestand. Ganske vist tillader direktivet medlemsstaterne at træffe videregående foranstaltninger, men også sådanne foranstaltninger skal fastsættes af medlemsstaten under overholdelse af kravet om gensidig tillid til de andre medlemsstaters lovgivning, når den trufne foranstaltning hovedsagelig vedrører en interesse, som er lokaliseret i disse andre medlemsstater. I en situation som den foreliggende, hvor der ikke står truede fuglearter på spil, og hvor der er tale om en fugleart, som ikke lever i den lovgivende medlemsstat, har Kongeriget Nederlandene efter min opfattelse i fællesskabssamarbejdets nuværende rammer mulighed for at træffe en mindre vidtgående foranstaltning. Denne består nemlig deri ved hjælp af de rapporter, som omtales i fugledirektivets artikel 12, regelmæssigt at indvinde oplysninger om bestanden af grouser, og dernæst om nødvendigt at fremsætte forslag for det ved artikel 16 nedsatte udvalg om, at denne fugl i henhold til artikel 15 (dvs. med kvalificeret flertal) optages i direktivets bilag I over truede fuglearter. Dette synes mig at være mere i overensstemmelse med det tillidsprincip, der nu gælder mellem medlemsstaterne, end at gøre brug af en bestemmelse i fugleloven af 1936, som blev fastsat på grundlag af en interesseafvejning, hvorved gældende fællesskabsret endnu ikke kunne tages i betragtning, og hvorved der heller ikke kunne tages hensyn til den medlemsstats opfattelse, hvor fuglearten lever. Det sidstnævnte har desto større betydning, da der ved den i Nederlandene foretagne interesseafvejning med hensyn til den pågældende fugleart er bestemte interesser, der ikke kan spille ind (således f.eks. hensigtsmæssigheden af jagt til beskyttelse af landbrugsafgrøder) ( 19 ), som muligvis kan have spillet en rolle for den medlemsstat, hvor fuglen forekommer. Kun såfremt det skulle fremgå, at dette mindre restriktive alternativ ikke giver noget resultat, kan en medlemsstat overveje en videregående foranstaltning, men også i så fald må det stå fast, at foranstaltningen skal være i overensstemmelse med det nedenfor omtalte proportionalitetsprincip.