FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT A. TRABUCCHI

FREMSAT DEN 27. JUNI 19731

Høje Ret,

De foreliggende forenede sager, der vedrører afskedigelsen af en tjenestemand ansat på prøve ved Kommissionen, er ikke vanskelige at løse for så vidt angår de rent juridiske aspekter i påstanden om annullation af de omtvistede afgørelser. Jeg tror ikke, at Domstolen på grundlag af de foreliggende retsakter har sikre holdepunkter for helt at afvise kravet om erstatning.

De faktiske omstændigheder, der ligger til grund for denne tvist, er enkle; de er allerede beskrevet for Dem i den refererende dommers klare udredning. Jeg vil begrænse mig til at nævne de vigtigste punkter.

På grundlag af dr. Di Pillos uddannelse og faglige erfaring inden for landbruget blev han den 1. marts 1971 ansat ved Kommissionen som tjenestemand på prøve i lønklasse A 3 som chef for afdelingen for »kvæg og kød« i generaldirektoratet for landbrug.

Den udtalelse om tjenestemandens egnethed til varetagelse af de med hans stilling forbundne opgaver, som ifølge tjenestemandsvedtægtens artikel 34 skal afgives inden 3 måneder efter prøvetidens begyndelse, blev først udarbejdet den 4. november 1971. Selv om denne udtalelse fremhævede forskellige vigtige fejl hos den pågældende, foreslog den dog at forlænge prøvetiden med 3 måneder for derved at opnå grundlag for en endelig vurdering af hans egnethed.

Den 18. november fremkom der en klage fra den pågældende, som protesterede mod de ugunstige vurderinger, der var kommet til udtryk i udtalelsen, og i øvrigt gjorde gældende, at udtalelsen var afgivet for sent, hvilken klage blev afvist af Kommissionen ved brev af 7. december, der kom til klagerens kundskab den 13. december. I dette brev meddelte Kommissionen Di Pillo, at den havde til hensigt at afskedige ham som følge af den negative bedømmelse i den nævnte udtalelse, og anmodede ham om at fremsætte sine bemærkninger hertil inden den 15. december s.å. Den 14. december udtalte sagsøgeren sig imod den påtænkte afskedigelse og bestred på ny i generelle vendinger bedømmelsen af ham i udtalelsen af 4. november.

Den 21. december 1971 besluttede Kommissionen at afskedige sagsøgeren fra den 1. februar 1972 at regne. Mod denne afgørelse blev der den 3. marts 1972 indgivet en administrativ klage, som ikke er blevet besvaret.

Sagsøgerens stilling blev i juli 1972 overtaget af en tjenestemand fra et andet kontor ved Kommissionen.

Selv om de to sager formelt har forskellig genstand, sigter de dog mod det samme mål. Sagerne drejer sig således ifølge den ændring af påstanden, som er foretaget af sagsøgerens advokat, som har givet afkald på kravet om øjeblikkelig fastansættelse af sagøgeren, i første række om genindsættelse af sagsøgeren i den stilling, som han tidligere har beklædt som tjenestemand på prøve; subsidiært om krav på erstatning for den skade, som sagsøgeren har lidt, fordi han ikke blev fastansat.

Til støtte for sin påstand om annullation af Kommissionens forkastelse af hans klage mod den ved udløbet af prøvetiden afgivne udtalelse (sag nr. 10/72) og af den derpå følgende afgørelse om hans afskedigelse (sag nr. 47/72) påberåber sagsøgeren sig for det første mangler ved prøvetiden, idet den hertil hørende udtalelse blev afgivet for sent. Denne udtalelse er faktisk dateret den 4. november 1971, mens den legale prøvetid udløb den 31. august 1971, og ifølge artikel 34, stk. 2 i tjenestemandsvedtægten skulle denne udtalelse afgives senest den 31. juli 1971. Sagsøgeren hævder, at han har interesse i at gøre denne mangel gældende, idet udtalelsen, hvis den var blevet afgivet på den dato, som er foreskrevet i vedtægterne, efter al sandsynlighed ville have været positiv i betragtning af, at hans overordnede indtil midten af oktober ikke havde udtalt sig negativt om hans arbejde.

I dommen i sag nr. 52/70 (Nagels mod Kommissionen, Racc. 1971, s. 368 ff.) har Domstolen forkastet et lignende argument vedrørende en afgørelse om afskedigelse i forbindelse med prøvetidens udløb. Sagsøgeren støttede sig i denne sag på, at afgørelsen var fremkommet for sent, idet den var fulgt efter en udtalelse ved prøvetidens udløb, som også var forsinket. Domstolen bemærkede, at artikel 34, der omhandler det tilfælde, hvor det besluttes at foretage afskedigelse ved prøvetidens udløb, ikke fastsætter nogen frist for selve afskedigelsen. Denne dom anerkender imidlertid nødvendigheden af, at Kommissionen handler med en vis hurtighed i den forbindelse (se afsnit 23). Domstolen fastslog, at Kommissionen i dette tilfælde havde handlet med den krævede hurtighed, idet prøvetiden, som oprindelig var udløbet med udgangen af august måned 1969, og som en måned før dens udløb i overensstemmelse med vedtægten var blevet fulgt af en udtalelse, udtrykkelig var blevet forlænget til den 31. januar 1970, og idet afgørelsen om afskedigelse, der var dateret den 11. februar, omgående var blevet meddelt den pågældende (5 dage senere).

Den foreliggende sag afviger fra den således afgjorte derved, at der her ikke foreligger nogen afgørelse om at forlænge prøvetiden. Intet forhindrer os imidlertid i at antage, at der kan være truffet en stiltiende afgørelse på dette punkt, så meget mere som man i den foreliggende sag med rimelighed kan formode, at forsinkelsen med afgivelsen af udtalelsen skyldtes et ønske hos sagsøgerens overordnede om at give ham yderligere lejlighed til at bevise sine evner og sin egnethed for derved at kunne danne sig et sikrere indtryk af ham. Selv om det forhold, at en formel afgørelse er udeblevet i længere tid, kunne have givet tjenestemanden et falsk indtryk af hans chancer for at forblive i tjenesten (vi vil senere drøfte dette spørgsmåls vigtighed), synes forlængelsen af prøvetiden ikke at have været stridende mod tjenestens interesser, da sagsøgerens opgave, som han selv indrømmer, omfattede så mange komplicerede funktioner, at dette kunne berettige en længere prøvetid end normalt; da ferier og hyppige tjenesterejser, hvad sagsøgeren selv hævder, forhindrede ham i den fulde udnyttelse af hans tjenestetid, var det så meget mere nødvendigt at give ham chancen for at tilpasse sig fuldstændig til sin stilling og fremfor alt at bevise sin egnethed. Ifølge rigtig retsudøvelse kan en grundigere undersøgelse af en situation aldrig påberåbes som ugyldighedsgrund! Hvad dette sidste punkt angår, hævder sagsøgeren, at prøvetiden i virkeligheden var for kort. Sagsøgerens anbringende står ikke i formel modsætning til hans bemærkninger om den sene fremkomst af udtalelsen ved prøvetidens udløb, men den bekræfter det nyttige i den udvidelse, der blev foretaget i praksis.

Under henvisning til alle disse omstændigheder synes den søgsmålsgrund om retstridighed, som sagsøgeren har fremført, at savne grundlag i relation til den for sene fremkomst af den endelige udtalelse. Den fejl, der består i en stiliende forlængelse af prøvetiden, og hvis ubetydelige karakter taler for sig selv, kan i det foreliggende tilfælde hverken berettige til annullation af udtalelsen ved prøvetidens udløb eller som følge heraf til annullation af den derpå følgende afgørelse om afskedigelse.

For det andet påberåber sagsøgeren sig den uretmæssige karakter af afskedigelsen.

Vi har set, at den administrative myndighed i følge dommen i sag nr. 52/70, når prøvetiden får et negativt udfald, skal træffe og meddele sin afgørelse om afskedigelse inden for en rimelig tidfrist. Mod den endelige udtalelse af 4. november indgav sagsøgeren i det foreliggende tilfælde en klage af 8. november s.å., som Kommissionen besvarede ved brev af 7. december, hvori det blev forudsagt, at en afskedigelse sandsynligvis ville blive følgen af udtalelsen ved prøvetidens udløb. Ved brev af 21. december samme år meddeltes afgørelsen om afskedigelse, der kom til sagsøgerens kundskab den 17. januar 1972. Kommissionen synes ikke at kunne gøres ansvarlig for den forsinkelse, der opstod mellem det tidspunkt hvor afgørelsen om afskedigelse blev truffet, og det tidspunkt, hvor tjenestemanden på prøve fik kendskab til den, eftersom afgørelsen blev sendt med anbefalet brev den 23. december 1971, hvilket samme dag blev forsøgt afleveret hos adressaten, hvad fremgår af det på attesten for anerkendelse af modtagelsen påklæbede frimærke. Sagsøgeren erklærer, at han på det tidspunkt ikke var på sin bopæl i Bruxelles, og at brevet derfor af en tjenestemand ved Kommissionen måtte afleveres direkte til ham efter hans tilbagekomst den 17. januar s.å.

Derfor synes sagsøgerens anden beskyldning mod Kommissionen også at savne grundlag.

Det kan heller ikke, hvad sagsøgeren gør, hævdes, at retten til forsvaret blev krænket ved forkastelsen af hans klage af 8. november ved Kommissionens brev, som han modtog den 13. december 1971, hvilket gav ham for lidt tid til at forelægge mulige bemærkninger (inden 15. december). I overensstemmelse med det ovennævnte argument er det tilstrækkeligt at påpege, at den administrative myndighed, når sagsøgeren en gang har haft lejlighed til at forelægge sine bemærkninger til en negativ udtalelse ved prøvetidens udløb, ikke, før den træffer en afgørelse om afskedigelse, er forpligtet til at høre den prøveansatte tjenestemand endnu en gang.

Når Kommissionen — som i denne sag — anser det for opportunt at give den prøveansatte tjenestemand lejlighed til at fremkomme med sine bemærkninger på forhånd, er det en god regel at give ham en rimelig tid hertil. Dog synes jeg ikke, at Deres dom i sag nr. 19/70 (Almini) kan påberåbes her. Det blev heri fastslået, at 4 dage er for kort en tidsfrist at give en tjenestemand i forbindelse med en procedure om fritagelse fra stillingen af tjenstlige grunde i henhold til tjenestemandsvedtægtens artikel 50. Administrationen her faktisk ikke med hensyn til afskedigelse efter en prøvetid tilsvarende skønsmæssige beføjelser som i forbindelse med »fritagelse fra stillingen« ifølge tjenestemandsvedtægten artikel 50. Heraf følger, at de krav, der stilles til beskyttelse af en prøveansat tjenestemands interesser, når denne tjenestemand har været genstand for en negativ udtalelse, er anderledes, og dette er særlig tilfældet, hvor den prøveansatte tjenestemand har haft tilstrækkelig tid til at forelægge sine skriftlige bemærkninger.

Ganske vist foreslog forfatteren til denne udtalelse ikke afskedigelse men en 3-måneders forlængelse af prøvetiden for at opnå tid til en endelig bedømmelse af den prøveansatte tjenestemand. Idet Kommissionen tog i betragtning, at den udtalte bedømmelse klart viste, at sagsøgeren ikke havde udvist tilfredsstillende faglige kvalifikationer til at blive fastansat, og at det fulgte af denne vurdering, at en forlængelse af prøvetiden som foreslået af generaldirektøren for landbrug ikke kunne have givet den prøveansatte tjenestemand nogen reel chance for at ændre den oprindelige bedømmelse af ham væsentligt, besluttede den af afskedige ham uden yderligere tøven.

Der er ikke grund til her at diskutere indholdet af de enkelte bettagtninger, som ligger til grund for denne afgørelse; det er tilstrækkeligt at mærke sig, at Kommissionen ved udløbet af prøvetiden, når der foreligger en negativ bedømmelse fra den kompetente myndighed af tjenestemandens evner, ikke på nogen måde er forpligtet at følge forslaget om at give den pågældende udsættelse. Det fremgår tværtimod klart af sidste punktum i første afsnit af artikel 34, stk. 2, at en forlængelse i tilfælde af, at udtalelsen ved prøvetidens udløb er negativ, ville udgøre en helt ekstraordinær foranstaltning. Kommissionen har derfor ved at afskedige ham kun overholdt den almindelige regel.

De af sagsøgeren fremførte argumenter, som skal bevise tilstedeværelsen af magtfordrejning, og som er baseret på antagelser, der har vist sig at være uholdbare (formodet ændring i Kommissionens holdning til spørgsmålet om at give den stilling, der skulle besættes, til en tjenestemand af anden nationalitet, mens en tjenestemand af sagsøgerens nationalitet senere blev ansat i stillingen), støttes ikke på noget alvorligt eller overbevisende indicium.

Som følge heraf bør sagsøgerens påstand om annullation sammen med de andre krav, der er uadskilleligt forbundet hermed, forkastes, fordi de savner grundlag.

Kravet om skadeserstatning

Kravet om skadeserstatning må forkastes for så vidt angår handlinger foretaget af sagsøgeren før den for udløbet af prøvetiden fastsatte dato. Det ligger i sagens natur, at en tjenestemand, så længe prøvetiden ikke er afsluttet, befinder sig i en usikker stilling. Følgelig kan alle de udgifter, som han har afholdt med henblik på sin forventede ansættelse, ikke medføre noget ansvar for administrationen, idet denne har afskediget ham i overensstemmelse med vedtægterne.

Derimod opstår der alvorlig tvivl for så vidt angår visse begivenheder, der fandt sted efter udløbet af prøvetiden. Det er klart, at forsinkelsen med afgivelsen af den pågældende udtalelse, selv om der ikke blev givet den prøveansatte nogen forklaring, ikke udgør nogen mangel, der medfører, at afgørelsen om afskedigelse bliver ulovlig. De objektive vanskeligheder, som sagsøgerens overordnede stod over for, da de skulle danne sig en mening om hans evner, der var tilstrækkelig præcis til at udarbejde udtalelsen ved udløbet af prøvetiden (vanskeligheder, som også kommer til udtryk i forslaget i den omtvistede udtalelse om forlængelse af prøvetiden), forklarer deres tøven og forsinkelse. For så vidt angår sagsøgerens skade som følge af den følelse af sikkerhed, som de lod ham opnå med hensyn til den udtalelse, der skulle gives om ham ved udløbet af prøvetiden, skal erstatningskravet imidlertid betragtes på et andet grundlag og derfor måske afgøres på en anden måde.

Selv om vi har set, at den tidsgrænse, der er fastsat for afgivelsen af den endelige udtalelse om den prøveansatte tjenestemand, ikke er strikt, kan det ikke nægtes at der eksisterer en legal frist. Hvis de overordnede ved udløbet af denne frist ikke forudsiger noget om det ugunstige resultat af prøvetiden, og hvis man skulle følge sagsøgerens opfattelse og tage eksistensen af en række faktorer, som har ledt ham til den modsatte opfattelse, med i betragtning, kan man ikke lovmedholdeligt nægte erstatning for skade, som følger af en situation, der klart er i modstrid med, hvad han er forledt til at tro. Det er et princip, der er fælles for alle medlemsstater, at der, hvor en person giver andre (som han har forbindelse med) en følelse af sikkerhed med hensyn til omstændigheder, der strider mod virkeligheden, antages at foreligge et culpøst forhold, som kan danne grundlag for et erstatningssøgsmål fra den parts side, som har betalt gæld eller afholdt unødige udgifter i henhold til en sådan tillid.

Sagsøgte hævder imidlertid, at direktør Amiet, sagsøgerens umiddelbart overordnede, havde fremsat nogle bemærkninger til ham omkring midten af juli måned 1971, hvorved indholdet af den udtalelse, der skulle afgives ved udløbet af prøvetiden, blev forudsagt. Sagsøgeren fastholder på den anden side, at det drejede sig om bemærkninger af positivt kritisk indhold, som det er helt normalt at fremsætte under oplæringen af en prøveansat tjenestemand. De var ikke i noget tilfælde af en sådan karakter, at de med rimelighed kunne give ham indtryk af, at hans overordnede havde alvorlige tvivl med hensyn til hans faste ansættelse efter prøvetidens udløb.

Sagsøgeren påberåber sig flere senere begivenheder, der ikke er bevist under retsforhandlingerne, men som sagsøgeren har tilbudt at bevise, og som ikke på overbevisende måde er bestridt af modparten. De kan bekræfte rigtigheden af det anbringende, at de overordnedes optræden over for sagsøgeren, idet der ikke forelå nogen udtalelse ved udløbet af prøvetiden inden for den tidsfrist, der er fastsat i vedtægten, ikke kunne give ham anledning til at tro, at de ville afgive en negativ udtalelse om ham. Først og fremmest er der det råd, som direktør Amiet gav sagsøgeren (som var interesseret i at finde en stilling til sin kone inden for Kommissionen) om at henvende sig til en tjenestemand i det italienske kommissionsmedlems kabinet. Endvidere er der det afslag, som samme direktør Amiet i oktober måned gav som svar på sagsøgerens anmodning om ekstra ferieperiode ved årets udgang, hvilket afslag var begrundet med tjenestens påståede krav. Og endelig er der en anden, måske pudsig men alligevel meget betegnende kendsgerning: det råd, som sagsøgeren ved udløbet af prøvetiden modtog fra én af sine overordnede assisterende, generaldirektør Heringa, om at skille sig af med sin kvægbestand i Italien for at undgå enhver mulig interessekonflikt med hans pligter som leder af afdelingen for »kvæg og kød«.

Man må erindre sig, at det forhold, at en tjenestemand bliver afskediget ved udløbet af prøvetiden, meget sjældent forekommer i Kommissionens normale praksis. En tjenestemand, som efter udløbet af prøvetiden ikke modtager nogen klart negativ meddelelse (ikke engang uofficielt) kan fornuftigvis antage, at der ikke er nogen problemer med hans faste ansættelse. De oven for nævnte begivenheder synes at være af en sådan karakter, at de har kunnet overbevise sagsøgeren om, at intet stod i vejen for hans faste ansættelse (det ser faktisk ud som om, han allerede betragtede den som opnået). På grund af denne tvetydige situation efter udløbet af prøvetiden afholdt han udgifter; eller foretog han transaktioner i forbindelse med hans forventede faste ansættelse hos Kommissionen. Som følge heraf kan han have haft tab, som Kommissionen må betragtes som ansvarlig for, for så vidt det viser sig, at realiteten i hans aktuelle stilling i mangel af en udtrykkelig afgørelse om at forlænge prøvetiden har været skjult for ham, og at man således gav ham en falsk følelse af tryghed.

Før man kan nå til en konklusion i denne sag, vil jeg anse det for nødvendigt, at der foranstaltes bevisførelse med hensyn til de oven for nævnte kendsgerninger ved høring af sagsøgerens overordnede, navnlig direktørerne Heringa og Amiet.

Idet jeg tager forbehold med hensyn til spørgsmålet om de eventuelle tabs størrelse (som Domstolen har anmodet parterne om ikke at drøfte under den mundtlige forhandling) og fordelingen af sagsomkostningerne, er jeg derfor af den opfattelse, at de følgende krav bør forkastes: kravet om annullation af de omtvistede afgørelser og kravet om erstatning, i det omfang dette har forbindelse med de almindelige følger af afskedigelsens påberåbte ulovlighed og med de påståede følger af begivenheder, der fandt sted før udløbet af prøvetiden.

For så vidt angår det punkt i det sidste krav, som vedrører følgerne af de begivenheder, der fandt sted efter den oven for nævnte dato, er jeg imidlertid af den opfattelse, at Domstolen på grundlag af procesreglementets artikler 60 og 61 bør træffe bestemmelse om genåbning af den mundtlige forhandling og om afhøring af Amiet og Heringa som vidner for at få fastslået, om sagsøgeren, før han modtog meddelelsen om udtalelsen af 4. november 1971, var blevet tilstrækkeligt underrettet om det sandsynlige resultat af hans prøvetid og om grundene til forsinkelsen med udarbejdelsen af den nævnte udtalelse, eller om han tværtimod var blevet forledt til at forvente et gunstigt resultat.