ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Domstolens kendelse (Første Afdeling) af 4. oktober 2012 – Pelckmans Turnhout

(Sag C-559/11)

»Procesreglementets artikel 92, stk. 1, artikel 103, stk. 1, og artikel 104, stk. 3, første afsnit – direktiv 2005/29/EF – urimelig handelspraksis – national lovgivning, der forbyder en forretning at holde åbent syv dage om ugen«

1. Tilnærmelse af lovgivningerne – virksomhedernes urimelige handelspraksis over for forbrugerne – direktiv 2005/29 – anvendelsesområde – nationale retsforskrifter, der forbyder en virksomhed at holde åbent syv dage om ugen – retsforskrifter der ikke forfølger forbrugerbeskyttelsesformål – udelukket (Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/29) (jf. præmis 20-24 og konkl.)

2. Præjudicielle spørgsmål – formaliteten – anmodning, som ikke angiver de grunde, der begrunder forelæggelse for Domstolen – åbenbart afvisningsgrundlag (art. 267 TEUF; Domstolens procesreglement, art. 92 og art. 103, stk. 1) (jf. præmis 28-31)

Angående

Anmodning om præjudiciel afgørelse – Rechtbank van koophandel te Antwerpen – fortolkning af artikel 34 TEUF, 35 TEUF, 49 TEUF og 56 TEUF og af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/29/EF af 11. maj 2005 om virksomheders urimelige handelspraksis over for forbrugerne på det indre marked og om ændring af Rådets direktiv 84/450/EØF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/7/EF, 98/27/EF og 2002/65/EF og Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 2006/2004 (»direktivet om urimelig handelspraksis«) (EUT L 149, s. 22) – begrebet virksomheders handelspraksis over for forbrugerne – en forretning holder åbent syv dage om ugen og reklamerer herom.

Konklusion

Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/29/EF af 11. maj 2005 om virksomheders urimelige handelspraksis over for forbrugerne på det indre marked og om ændring af Rådets direktiv 84/450/EØF og Europa-Parlamentets of Rådets direktiv 97/7/EF, 98/27/EF og 2002/65/EF Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 2006/2004 (»direktivet om urimelig handelspraksis«) skal fortolkes således, at det ikke finder anvendelse på en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, der ikke forfølger forbrugerbeskyttelsesformål.
Anmodning om præjudiciel afgørelse – Krajský súd v Prešove (Slovakiet) – fortolkning af artikel 6, stk. 1, og artikel 7, stk. 1, i Rådets direktiv 93/13/EØF af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler (EFT L 95, s. 29) – national bestemmelse, hvorefter det alene er den ret, inden for hvis retskreds voldgiftssagen har fundet sted, som er kompetent til at træffe afgørelse i en sag, hvorunder der er nedlagt påstand om ophævelse af en voldgiftskendelse – national bestemmelse, hvorefter denne ret efter en eventuel ophævelse af en voldgiftskendelse skal fortsætte med at behandle sagen uden på ny at undersøge, om den har stedlig kompetence – urimelig voldgiftsaftale eller voldgiftsklausul.
Domstolens kendelse (Syvende Afdeling) af 4. oktober 2012 – Vivaio dei Molini Azienda Agricola Porro Savoldi

(Sag C-502/11)

»Offentlige bygge- og anlægskontrakter – direktiv 93/37/EØF – artikel 6 – princippet om ligebehandling og gennemsigtighed – lovligheden af en lovgivning, som begrænser deltagelsen i udbudsprocedurer til selskaber, der udøver kommerciel virksomhed, bortset fra civilretlige selskaber (»società semplici«) – institutionelle og vedtægtsmæssige formål – landbrugsselskaber«

1. Tilnærmelse af lovgivningerne – fremgangsmåder med hensyn til indgåelse af offentlige bygge- og anlægskontrakter – direktiv 93/37 – formål (Rådets direktiv 93/37) (jf. præmis 31)

2. Tilnærmelse af lovgivningerne – fremgangsmåder med hensyn til indgåelse af offentlige bygge- og anlægskontrakter – tilbudsgivere – national lovgivning, der udelukker personer, som har en bestemt retlig form – ikke tilladt – virksomhedsindehaver – begreb – kvalificering uafhængig af den direkte gennemførelse af den aftalte ydelse med virksomhedsindehaverens egne ressourcer, hans juridiske status og systematiske tilstedeværelse på markedet (Rådets direktiv 93/37) (jf. præmis 32-35)

3. Tilnærmelse af lovgivningerne – fremgangsmåder med hensyn til indgåelse af offentlige bygge- og anlægskontrakter – direktiv 93/37 – udelukkelse fra deltagelse i en kontrakt – udtømmende karakter af den liste over årsager, der er opført i direktivets artikel 24, stk. 1 – medlemsstaternes mulighed for at træffe andre udelukkelsesforanstaltninger – betingelser (Rådets direktiv 93/37, art. 24, stk. 1) (jf. præmis 37-42)

4. Tilnærmelse af lovgivningerne – fremgangsmåder med hensyn til indgåelse af offentlige bygge- og anlægskontrakter – direktiv 93/37 – udelukkelse fra deltagelse i en kontrakt – national lovgivning, der udelukker individuelle virksomheder, som udøver en landbrugsvirksomhed, der indebærer et kommercielt aspekt, under selskabsformen civilretligt selskab – ikke tilladt (Rådets direktiv 93/37, art. 6) (jf. præmis 47-51)

Angående

Anmodning om præjudiciel afgørelse – Consiglio di Stato – fortolkning af artikel 6 i Rådets direktiv 93/37/EØF af 14. juni 1993 om samordning af fremgangsmåderne med hensyn til indgåelse af offentlige bygge- og anlægskontrakter (EFT L 199, s. 54) – princippet om forbud mod forskelsbehandling – national lovgivning, som begrænser muligheden for at indgå offentlige bygge- og anlægskontrakter til selskaber, som udøver kommerciel virksomhed og udelukker landbrugsvirksomheder oprettet som civilretlige selskaber (»società semplice«).

Konklusion

EU-retten, navnlig artikel 6 i Rådets direktiv 93/37/EØF af 14. juni 1993 om samordning af fremgangsmåderne med hensyn til indgåelse af offentlige bygge- og anlægskontrakter, som ændret ved Kommissionens direktiv 2001/78/EF af 13. september 2001, er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, der forbyder et selskab, såsom et civilretligt selskab, der er »entreprenør« som omhandlet i direktiv 93/37, at deltage i udbudsprocedurer alene på grund af dets retlige form.
Appel af dom afsagt af Retten (Første Afdeling) den 9. september 2011 i sag T-232/06, Evropaïki Dynamiki mod Kommissionen, hvorved Retten ikke gav medhold i et annullationssøgsmål anlagt til prøvelse af Kommissionens afgørelse af 19. juni 2006 om afvisning af bud indgivet af appellanten inden for rammerne af udbudsproceduren TAXUD/2005/AO–001 vedrørende specifikation, udvikling, vedligeholdelse og support i forbindelse med it-systemer for told omfattet af it-projekter i GD for Beskatning og Toldunion (EUT 2005/S 117-115222) og af afgørelsen om at tildele kontrakten til en anden tilbudsgiver.
Appel af dom afsagt af Retten (Anden Afdeling) den 27. september 2011 i sag T-403/10, Brighton Collectibles mod KHIM og Felmar, hvorved Retten frifandt Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (KHIM) i et søgsmål anlagt til prøvelse af den afgørelse, der blev truffet den 30. juni 2010 af Fjerde Appelkammer ved Harmoniseringskontoret i sag R 408/2009-4, vedrørende en indsigelsessag mellem Brighton Collectibles, Inc. og Felmar – artikel 8, stk. 4, i Rådets forordning (EF) nr. 207/2009 af 26. februar 2009 om EF-varemærker (EUT L 78, s. 1) – EF-ordmærket BRIGHTON – indsigelsessag støttet på ældre nationale ord- og figurmærker – manglende begrundelse for så vidt angår de påberåbte nationale rettigheder.
32

På baggrund af det ovenstående må et beløb på 3000 EUR anses for at være rimeligt og objektivt nødvendigt med henblik på at sikre varetagelsen af Schwaaner Fischwarens interesser i forbindelse med den appel, som gav anledning til kendelsen i sagen Rügen Fisch mod KHIM.
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Socialpolitik – beskyttelse af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed – tilrettelæggelse af arbejdstiden – ret til årlig betalt ferie – særligt vigtigt princip i Unionens sociallovgivning

(Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 31, stk. 2; Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/88, art. 7, stk. 1)

2. Socialpolitik – beskyttelse af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed – tilrettelæggelse af arbejdstiden – ret til årlig betalt ferie – formål

(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/88, art. 7, stk. 1)

3. Socialpolitik – beskyttelse af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed – tilrettelæggelse af arbejdstiden – ret til årlig betalt ferie – nationale bestemmelser eller kollektive overenskomster, som udelukker muligheden for, at en arbejdstager, som er på sygeorlov under den årlige ferie, kan afholde denne ferie i en anden periode – uforenelighed med EU-retten – fastlæggelse af ferie under hensyntagen til arbejdsgiverens interesser

(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/88, art. 7, stk. 1)

4. Socialpolitik – beskyttelse af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed – tilrettelæggelse af arbejdstiden – ret til årlig betalt ferie – fortolkning af national lovgivning således, at det er muligt at afløse den ikke-afholdte årlige ferie med en finansiel godtgørelse på grund af uarbejdsdygtighed – uforenelighed med EU-retten

(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/88, art. 7)

Sammendrag

1. Jf. afgørelsens tekst.

(jf. præmis 16, 17 og 24)

2. Jf. afgørelsens tekst.

(jf. præmis 18 og 19)

3. Artikel 7, stk. 1, i direktiv 2003/88/EF om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden skal fortolkes således, at den er til hinder for en fortolkning af den nationale lovgivning, hvorefter en arbejdstager, der er på sygeorlov i løbet af den årlige ferieperiode, der er ensidigt fastsat i ferieplanen hos den virksomhed, hvor arbejdstageren er ansat, ikke har ret til efter sin sygeorlov at afholde sin årlige ferie på et andet tidspunkt end det oprindeligt fastsatte og i givet fald uden for den tilsvarende referenceperiode, der er fastsat på grund af produktiviteten eller arbejdets tilrettelæggelse.

For det tilfælde, at virksomhedens interesser måtte tale imod at imødekomme arbejdstagerens anmodning om en ny periode for den årlige ferie, er arbejdsgiveren forpligtet til at give arbejdstageren ferie i en anden periode foreslået af arbejdstageren, der også er forenelig med de ovennævnte interesser.

(jf. præmis 21, 23 og 25 samt konkl. 1)

4. Artikel 7 i direktiv 2003/88/EF om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden skal fortolkes således, at den er til hinder for en fortolkning af den nationale lovgivning, hvorefter den årlige ferie, som arbejdstageren ikke har kunnet afholde på grund af uarbejdsdygtighed, afløses af en finansiel godtgørelse inden for kontraktens løbetid.

(jf. præmis 30 og konkl. 2)
Som det fremgår af ordlyden af artikel 20, stk. 1, litra b), i forordning nr. 1896/2006 om indførelse af en europæisk betalingspåkravsprocedure, er det for at skyldneren er berettiget til at anmode om prøvelse af et europæisk betalingspåkrav i henhold til denne bestemmelse nødvendigt – bortset fra tilfælde af force majeure – at tre kumulative betingelser er opfyldt, nemlig for det første tilstedeværelsen af ekstraordinære omstændigheder, der har været skyld i, at skyldneren ikke har kunnet gøre indsigelse mod kravet inden for den fastsatte frist herfor, for det andet fraværet af fejl fra skyldnerens side og for det tredje betingelsen om, at sidstnævnte reagerer hurtigst muligt. Den omstændighed, at en af disse betingelser ikke er opfyldt, er til hinder for, at skyldneren med føje kan hævde, at han opfylder de betingelser, som er fastsat i denne bestemmelse.

(jf. præmis 24)
Direktiv 2005/29 om virksomheders urimelige handelspraksis over for forbrugerne på det indre marked skal fortolkes således, at det er til hinder for en national bestemmelse, der indeholder et generelt forbud mod udbud til salg eller salg af varer med tab, for så vidt som denne bestemmelse har til formål at beskytte forbrugerne.

Direktiv 2005/29 foretager nemlig en udtømmende harmonisering af reglerne om virksomhedernes urimelige handelspraksis i forhold til forbrugerne, og medlemsstaterne kan således ikke, som det udtrykkeligt fastslås i direktivets artikel 4, vedtage foranstaltninger, der er mere restriktive end dem, der fremgår af direktivet, ej heller med henblik på at sikre et højere forbrugerbeskyttelsesniveau.

Direktivet indeholder i sit bilag I en udtømmende liste over 31 former for handelspraksis, som i henhold til direktivets artikel 5, stk. 5, bliver betragtet som urimelige »under alle omstændigheder«. Som det udtrykkeligt præciseres i 17. betragtning til direktivet, er det således kun disse former for handelspraksis, der kan anses for urimelige uden først i hvert enkelt tilfælde at være blevet vurderet i forhold til bestemmelserne i dette direktivs artikel 5-9.

Den praksis, som går ud på at udbyde varer til salg med tab eller sælge varer med tab, fremgår imidlertid ikke af bilag I til direktiv 2005/29. Denne praksis kan derfor ikke forbydes under alle omstændigheder, men kun på grundlag af en konkret analyse med henblik på at konstatere dens urimelige karakter.

(jf. præmis 24, 28, 29 og 31 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Socialpolitik – beskyttelse af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed – tilrettelæggelse af arbejdstiden – ret til årlig betalt ferie – særligt vigtigt princip i Unionens sociallovgivning

(Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 31, stk. 2; Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/88, art. 7)

2. Socialpolitik – rammeaftalen om tidsbegrænset ansættelse indgået af EFS, UNICE og CEEP – direktiv 97/81 – tilrettelæggelse af arbejdstiden – direktiv 2003/88 – ret til årlig betalt ferie – national lovgivning eller praksis, der ved overgang fra fuldtidsansættelse til deltidsansættelse fastsætter en reduktion af retten til årlig betalt ferie, der er optjent i perioden med fuldtidsansættelse – efterfølgende beregning af retten til årlig betalt ferie ifølge princippet om pro rata temporis – ikke tilladt

(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/88, art. 7, stk. 1; Rådets direktiv 97/81, som ændret ved direktiv 98/23, bilag, § 4, stk. 2)

Sammendrag

1. Jf. afgørelsens tekst.

(jf. præmis 27-29)

2. Artikel 7, stk. 1, i direktiv 2003/88 om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelsen af arbejdstiden og § 4, stk. 2, i rammeaftalen om deltidsarbejde, som findes i bilaget til direktiv 97/81 om rammeaftalen vedrørende deltidsarbejde, der er indgået af UNICE, CEEP og EFS, som ændret ved direktiv 98/23, skal fortolkes således, at den er til hinder for nationale bestemmelser eller praksis, hvorefter antallet af årlige betalte feriedage, som en fuldtidsansat arbejdstager ikke har haft mulighed for at afholde i referenceperioden, som følge af den omstændighed, at arbejdstageren er overgået til en ordning om deltidsarbejde, er genstand for en nedsættelse, der er proportional med forskellen mellem antallet af dage, som arbejdstageren arbejder ugentligt, før og efter en sådan overgang til deltid.

Princippet om prorata temporis i § 4, stk. 2, i rammeaftalen om deltidsarbejde kan således ikke ved overgang fra fuldtidsansættelse til deltidsansættelse finde anvendelse ex post på retten til årlig ferie optjent under perioden med fuldtidsansættelse, idet der bl.a. savnes en objektiv grund af nogen art, der kan begrunde en sådan nedsættelse.

(jf. præmis 31, 36 og 42 samt domskonkl.)
Domstolens kendelse (Anden Afdeling) af 3. maj 2012 – Ciampaglia

(Sag C-185/12)

»Præjudiciel forelæggelse — åbenbart afvisningsgrundlag«

Præjudicielle spørgsmål — formaliteten — anmodningen indeholder ingen præcise spørgsmål og ikke tilstrækkelige præcise oplysninger om den faktiske og retlige baggrund — åbenbart afvisningsgrundlag (art. 267 TEUF; statutten for Domstolen, art. 23; Domstolens procesreglement, art. 92 og 103, stk. 1) (jf. præmis 4-9)

Angående

Anmodning om præjudiciel afgørelse – Tribunale di Torre Annunziata (Italien) – fortolkning af artikel 8 og 12 i Rådets forordning (EF) nr. 2201/2003 af 27. november 2003 om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar og om ophævelse af forordning (EF) nr. 1347/2000 – retternes kompetence – kompetencen for den ret, der har kompetence til at træffe afgørelse om en begæring om separation, til at afgøre ethvert spørgsmål vedrørende forældremyndigheden.

Konklusion

Anmodningen om præjudiciel afgørelse, indgivet af Tribunale di Torre Annunziata ved kendelse af 14. marts 2012, afvises.
I overensstemmelse med artikel 256, stk. 1, EF og artikel 58, stk. 1, i statutten for Domstolen er appel begrænset til retsspørgsmål. Det er alene Retten, der har kompetence til at fastlægge og bedømme de relevante faktiske omstændigheder såvel som til at vurdere bevismaterialet. Bedømmelsen af disse faktiske omstændigheder og beviser er således ikke et retsspørgsmål, der som sådan kan efterprøves af Domstolen under en appelsag, medmindre disse omstændigheder og beviser er blevet urigtigt gengivet.

Helhedsvurderingen af risikoen for forveksling i henhold til artikel 8, stk. 1, litra b), i forordning nr. 207/2009 om EF-varemærker skal for så vidt angår den visuelle, lydlige og begrebsmæssige lighed af de omhandlede varemærker være støttet på det helhedsindtryk, disse giver, idet der navnlig skal tages hensyn til deres særprægede og dominerende bestanddele. Domstolen har navnlig fastslået, at vurderingen af ligheden mellem to varemærker ikke kan begrænses til, at der alene tages hensyn til én bestanddel i et sammensat varemærke, og til at sammenligne denne bestanddel med et andet varemærke, men sammenligningen skal foretages ved at undersøge de pågældende varemærker, hvorved hvert varemærke betragtes i sin helhed. Ganske vist kan helhedsindtrykket, som et sammensat varemærke fremkalder i erindringen hos den relevante kundekreds, under visse omstændigheder være domineret af en eller flere af varemærkets bestanddele, således at det kun er, når alle andre varemærkebestanddele er uden betydning, at bedømmelsen af ligheden alene kan afhænge af den dominerende bestanddel. Det kan imidlertid ikke udledes af denne praksis vedrørende særlige tilfælde, at det kun er den særprægede bestanddel af et mærke, der udgøres af en beskrivende bestanddel og en særpræget bestanddel, der er afgørende ved vurderingen af, om der foreligger en risiko for forveksling.

(jf. præmis 42-44)
Artikel 5, nr. 1), litra b), andet led, i forordning nr. 44/2001 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område skal fortolkes således, at en aftale om oplagring af varer udgør en aftale om levering af tjenesteydelser i denne bestemmelses forstand.

I denne henseende bemærkes, at det fremherskende element i en oplagringsaftale udgøres af det forhold, at lagerholderen forpligter sig til at oplagre de omhandlede varer for den anden aftaleparts regning. Denne forpligtelse indebærer således en nærmere bestemt virksomhed, der i det mindste består i at modtage varer med henblik på at opbevare dem på et sikkert sted og tilbagelevere dem i en passende stand til den anden aftalepart.

(jf. præmis 27 og 30 samt domskonkl.)
Direktiv 93/13 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler skal fortolkes således, at det er til hinder for en medlemsstats ordning, hvorefter det ikke er muligt for en ret i forbindelse med en procedure med henblik på realisering af pant i fast ejendom, ex officio eller på forbrugerens anmodning at vurdere, om et kontraktvilkår i den kontrakt, der ligger til grund for inddrivelsen af den gæld, der kan tvangsfuldbyrdes, er urimeligt, eller at vedtage foreløbige forholdsregler, herunder bl.a. opsættende virkning af fuldbyrdelsen, når iværksættelsen af disse forholdsregler er nødvendig for at sikre den fulde virkning af den endelige afgørelse, som træffes af den ret, der behandler anerkendelsessagen, og som har kompetence til at prøve, hvorvidt vilkåret er urimeligt.

I alle de tilfælde, hvor realiseringen af den pantsatte faste ejendom gennemføres, før retten, der skal påkende anerkendelsessøgsmålet, har fastslået, at kontraktvilkåret, som ligger til grund for pantet, er urimeligt, og at fuldbyrdelsesproceduren således er ugyldig, vil denne afgørelse uden denne mulighed alene gøre det muligt at give forbrugeren en efterfølgende beskyttelse af rent erstatningsmæssig art, hvilket er en mangelfuld og utilstrækkelig beskyttelse og hverken udgør et egnet eller effektivt middel til at bringe anvendelsen af selv samme vilkår til ophør, i modsætning til, hvad der er fastsat i artikel 7, stk. 1, i direktiv 93/13. Dette gælder så meget desto mere, når den pantsatte ejendom er den skadelidte forbrugers og dennes families bolig, eftersom denne mekanisme til beskyttelse af forbrugeren er begrænset til betaling af skadeserstatning og ikke giver mulighed for at forhindre det endelige og uigenkaldelige tab af boligen. En sådan processuel ordning er egnet til at gribe negativt ind i effektiviteten af den beskyttelse, der søges opnået med direktiv 93/13.

Under disse omstændigheder er den omhandlede nationale lovgivning ikke forenelig med effektivitetsprincippet, for så vidt som de procedurer med henblik på realisering af pant i fast ejendom, der indledes af erhvervsdrivende, og hvori forbrugerne er modparter, gør det umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at anvende den beskyttelse, som det nævnte direktiv tilsigter at give forbrugerne.

(jf. præmis 54-57, 59 og 60 samt domskonkl. 1)
Nøgleord

Sagens genstand

Afgørelse



Nøgleord

Præjudicielle spørgsmål – Domstolens kompetence – grænser – spørgsmål, som er klart uden relevans, og hypotetiske spørgsmål forelagt i en sammenhæng, der udelukker et hensigtsmæssigt svar – spørgsmål, der ikke har forbindelse med genstanden for tvisten i hovedsagen (art. 267 TEUF) (jf. præmis 19)

2. Landbrug – fælles markedsordning – sukker – produktionsafgift – formål – karakter af skattebyrde – foreligger ikke – afgift, der udgør en foranstaltning, der indgik som led i den fælles landbrugspolitik, vedtaget forskriftsmæssigt på grundlag af artikel 37 EF (Rådets forordning nr. 318/2006, 19. betragtning og art. 16, samt nr. 1234/2007, art. 51) (jf. præmis 24-37)

3. Institutionernes retsakter – begrundelse – forpligtelse – rækkevidde – forordning nr. 318/2006 om den fælles markedsordning for sukker (art. 253 EF; Rådets forordning nr. 318/2006, 19. betragtning og art. 16, og nr. 1234/2007, art. 51) (jf. præmis 39-41)

4. Landbrug – fælles markedsordning – sukker – produktionsafgift – beregningsgrundlag – kvote tildelt virksomheder – tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet og princippet om forbud mod forskelsbehandling – foreligger ikke (Rådets forordning nr. 318/2006, 14. betragtning og art. 16, og nr. 1234/2007, art. 51) (jf. præmis 45-48 og 50-54)

5. EU-ret – principper – proportionalitet – fælles landbrugspolitik – gennemførelsesforanstaltninger – fællesskabslovgivers skønsbeføjelse – domstolsprøvelse – grænser – foranstaltning, der er åbenbart uegnet i forhold til det forfulgte mål (jf. præmis 51 og 52)

Sagens genstand

Angående

Anmodning om præjudiciel afgørelse – Tribunal de première instance de Bruxelles – gyldigheden af artikel 16 i Rådets forordning (EF) nr. 318/2006 af 20. februar 2006 om den fælles markedsordning for sukker (EUT L 58, s. 1) – fortolkning af artikel 37, stk. 2, EF og artikel 253 EF – pålæggelse af en afgift på produktion i »sukkerroe«-branchen – manglende retsgrundlag – manglende klar og utvetydig begrundelse – forskelsbehandling såvel i forhold til andre brancher som i forhold til landbrugssektoren og øvrige sektorer – tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet.

Afgørelse

Konklusion

Gennemgangen af det præjudicielle spørgsmål har intet frembragt, som kan rejse tvivl om gyldigheden af artikel 16 i Rådets forordning (EF) nr. 318/2006 af 20. februar 2006 om den fælles markedsordning for sukker og artikel 51 i Rådets forordning (EF) nr. 1234/2007 af 22. oktober 2007 om en fælles markedsordning for landbrugsprodukter og om særlige bestemmelser for visse landbrugsprodukter (»fusionsmarkedsordningen«).
2.

EF-varemærker — definition på og erhvervelse af et EF-varemærke — relative registreringshindringer — indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art — risiko for forveksling med det ældre varemærke — vurdering af risikoen for forveksling — kriterier [Rådets forordning nr. 40/94, art. 8, stk. 1,litra b)] (jf. præmis 36-38)