ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Sag C-80/15

Robert Fuchs AG

mod

Hauptzollamt Lörrach

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Finanzgericht Baden-Württemberg)

»Præjudiciel forelæggelse — toldunion — den fælles toldtarif — midlertidig indførsel med afgiftsfritagelse — forordning (EØF) nr. 2454/93 — betingelser for fuldstændig fritagelse for importafgifter — luftfartøjer registreret uden for Fællesskabets toldområde og anvendt af en uden for dette område etableret person — artikel 555, stk. 1, litra a) — erhvervsmæssig brug — begreb — en flyveskoles anvendelse af helikoptere til undervisningsflyvninger mod betaling, som foretages af en flyvelærer og en elev — ikke omfattet«

Sammendrag – Domstolens dom (Tiende Afdeling) af 28. juli 2016

Toldunion – midlertidig indførsel med afgiftsfritagelse – luftfartøjer – betingelser for indførsel – ikke erhvervsmæssig brug – begrebet erhvervsmæssig brug – anvendelse af helikoptere til undervisningsflyvninger mod betaling – ikke omfattet [Kommissionens forordning nr. 2454/93, som ændret ved forordning nr. 2286/2003, art. 555, stk. 1, litra a), og art. 558, stk. 1] Præjudicielle spørgsmål – Domstolens kompetence – grænser – undersøgelse af national rets forenelighed med EU-retten – ikke omfattet – forsyning af samtlige EU-retlige fortolkningsbidrag til den forelæggende ret – omfattet (Art. 267 TEUF)
Artikel 14 i direktiv 2004/48 om håndhævelsen af intellektuelle ejendomsrettigheder skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en national lovgivning, der fastsætter, at den part, der taber sagen, skal betale de sagsomkostninger, som den vindende part har afholdt, hvilken lovgivning giver den ret, der skal afsige dom i sagen, mulighed for at tage hensyn til de særlige omstændigheder i den sag, der er forelagt for den, idet lovgivningen omfatter en ordning med faste satser for godtgørelse af udgifter til advokatbistand, på betingelse af, at disse satser sikrer, at de udgifter, som den tabende part skal betale, er rimelige, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at undersøge.

Under hensyn til 17. betragtning til dette direktiv samt dets artikel 3, stk. 1, og artikel 14 kan en sådan lovgivning være berettiget, bl.a. hvis den har til formål at udelukke en unødigt høj godtgørelse af usædvanligt høje salærer, om hvilke der er indgået aftale mellem den part, der har vundet sagen, og dennes advokat, eller som følge af, at advokaten har præsteret ydelser, der ikke anses for at være nødvendige for at sikre overholdelsen af den pågældende ejendomsret. Derimod kan kravet om, at den part, der taber sagen, skal bære de rimelige sagsomkostninger, ikke begrunde en lovgivning, der pålægger faste satser, der er væsentligt mindre end de gennemsnitssatser, der faktisk betales for advokatbistand i denne medlemsstat. En sådan lovgivning er nemlig ikke forenelig med artikel 3, stk. 2, i direktiv 2004/48, der bestemmer, at foranstaltningerne og retsmidlerne fastsat i henhold til dette direktiv skal have afskrækkende virkning, og den krænker hovedformålet med direktiv 2004/48, der består i at sikre et højt beskyttelsesniveau for den intellektuelle ejendomsret i det indre marked.

Dette direktivs artikel 14 er imidlertid til hinder for en national lovgivning, der fastsætter faste satser, som på grund af for lave maksimalbeløb ikke sikrer, at i det mindste en væsentlig og passende del af de rimelige udgifter, som den part, der har vundet sagen, har afholdt, bæres af den tabende part. Dette spørgsmål kan imidlertid ikke vurderes uafhængigt af de udgifter, som den vindende part i sagen faktisk har afholdt til advokatbistand, forudsat at disse er rimelige. Selv om kravet om proportionalitet ikke indebærer, at den tabende part nødvendigvis skal godtgøre alle de udgifter, som den anden part har afholdt, indebærer det imidlertid, at den part, der har vundet sagen, har ret til en godtgørelse, der i det mindste udgør en væsentlig og passende del af de rimelige udgifter, der reelt er afholdt.

(jf. præmis 25-27, 29 og 32 samt domskonkl. 1))
2.

Landbrug–den fælles landbrugspolitik–finansiering over ELFUL–tildeling af støtte og præmier–medlemsstaternes forpligtelse til at indføre et effektivt system med administrativ kontrol og kontrol på stedet–rækkevidde (Kommissionens forordning nr. 796/2004, art. 35, og forordning nr. 1975/2006, art. 10, stk. 2, og art. 14, stk. 2 og art. 15, stk. 2) (jf. præmis 58, 60, 61, 68, 69 og 73)
Selv om det følger af retspraksis, at den beskyttelsesordning til fordel for forbrugerne, som er indført med direktiv 93/13 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler, indebærer en anerkendelse af adgangen for den nationale ret til af egen drift at tage stilling til, om et kontraktvilkår er urimeligt, er det er kun i dom af 4. juni 2009, Pannon GSM, C-243/08, at Domstolen tydeligt har angivet, at den rolle, som EU-retten har givet den nationale ret, ikke begrænser sig til blot denne mulighed, men ligeledes indebærer en forpligtelse til af egen drift at foretage en undersøgelse af, om et kontraktvilkår, som er omfattet af anvendelsesområdet for dette direktiv, eventuelt er urimeligt, så snart den råder over de oplysninger vedrørende de retlige eller faktiske omstændigheder, som denne prøvelse kræver. I et sådant tilfælde er en national ret, der skal træffe afgørelse om en begæring om tvangsfuldbyrdelse af en endelig voldgiftsafgørelse forpligtet til af egen drift med hensyn til bestemmelserne i det nævnte direktiv at efterprøve, om de kontraktvilkår, der ligger til grund for den fordring, der er fastlagt ved voldgiftskendelse, er urimelige, når retten, i henhold til de nationale processuelle regler, i en tilsvarende fuldbyrdelsesprocedure er forpligtet til af egen drift at efterprøve, om sådanne vilkår er uforenelige med ufravigelige nationale retsgrundsætninger.

En medlemsstat kan kun ifalde ansvar for tab, som er forvoldt borgerne på grund af en tilsidesættelse af EU-retten i en afgørelse truffet af en national ret, såfremt denne afgørelse er truffet af en ret i denne medlemsstat, som træffer afgørelse i sidste instans, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve for så vidt angår hovedsagen. Er dette tilfældet, udgør en afgørelse truffet af en national ret i sidste instans alene en tilstrækkelig kvalificeret tilsidesættelse af EU-retten, der kan bevirke, at den pågældende medlemsstat ifalder ansvar, såfremt denne ret med denne afgørelse åbenbart har tilsidesat gældende ret, eller såfremt denne tilsidesættelse er sket til trods for, at der foreligger en fast praksis ved Domstolen på det pågældende område.

Det kan ikke antages, at en national ret, der inden afsigelsen af dom af 4. juni 2009, Pannon GSM, C-243/08, ikke af egen drift i forbindelse med en tvangsfuldbyrdelsesprocedure baseret på en voldgiftskendelse, hvormed der gives medhold i en påstand om betaling af en udestående fordring i medfør af et kontraktvilkår, der skal anses for urimeligt som omhandlet i direktiv 93/13 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler, af egen drift har efterprøvet, om dette kontraktvilkår er urimeligt, selv om den rådede over de faktiske og retlige oplysninger, der er nødvendige for denne prøvelse, åbenbart har tilsidesat Domstolens praksis på det pågældende område og dermed har begået en tilstrækkelig kvalificeret tilsidesættelse af EU-retten.

(jf. præmis 33, 34 og 36 samt domskonkl. 1)
Henset til ordlyden af artikel 145 i forordning nr. 2913/92 om indførelse af en EF-toldkodeks kan proceduren for passiv forædling finde anvendelse, når forædlingen finder sted uden for Unionens toldområde Den omstændighed, at forædlingen finder sted i rum sø, kan derfor ikke være til hinder for, at nævnte forordnings bestemmelser om denne toldprocedure af økonomisk betydning finder anvendelse.

Artikel 148, litra c), i forordning nr. 2913/92 om indførelse af en EF-toldkodeks skal fortolkes således, at der, med henblik på i forbindelse med en ansøgning om bevilling til at anvende proceduren for passiv forædling at vurdere, om de økonomiske forudsætninger for anvendelsen af denne procedure er opfyldt, ikke blot skal tages hensyn til væsentlige interesser hos Fællesskabets producenter af produkter, der svarer til det slutprodukt, som fremkommer ved de planlagte forædlingsprocesser, men også til væsentlige interesser hos Fællesskabets producenter af produkter, der svarer til råvarer eller halvfabrikata, som ikke er fællesskabsvarer, og som skal indarbejdes i de midlertidigt udførte fællesskabsvarer i forbindelse med disse processer.

De økonomiske forudsætninger for anvendelsen af proceduren for passiv forædling, som fremgår af artikel 148, litra c), i forordning nr. 2913/92, tjener således til at gøre det muligt for toldmyndighederne at vurdere, om anvendelsen af passiv forædling i det væsentlige er til fordel for industrien i Unionen, og samtidig påse, at de fordele, som en erhvervsdrivende kan drage af adgangen til nævnte procedure, ikke til gengæld medfører betydelige ulemper for andre EU-producenter. Nævnte økonomiske forudsætninger skal derfor fortolkes på en måde, som giver toldmyndighederne mulighed for fuldt ud at tage hensyn til sådanne interessekonflikter inden for industrien i Unionen.

For så vidt angår disse interessekonflikter under omstændigheder, hvor den planlagte forædlingsproces indebærer, at der i de midlertidigt udførte fællesskabsvarer opblandes en betydelig mængde af en råvare, der ikke er en fællesskabsvare, og hvor den værditold, der påhviler denne råvare, er betydeligt højere end den, der ville finde anvendelse på det forædlingsprodukt, som fremkommer ved denne proces, skal det imidlertid fastslås, at anvendelsen af proceduren for passiv forædling på denne proces i alvorlig grad kan skade væsentlige interesser hos erhvervsdrivende, der fremstiller nævnte råvare i Unionen.

At gennemføre denne forædlingsproces uden for Unionen ville således gøre det muligt for en erhvervsdrivende at indføre den andel, der svarer til denne råvare, til Unionen uden at betale den told, som gælder herfor, og som netop tager sigte på at beskytte nævnte fællesskabsproducenter mod en sådan indførsel. I denne situation ville adgangen til proceduren for passiv forædling give den erhvervsdrivende, der ansøger herom, en yderligere fordel, som består i, at den pågældende opnår delvis fritagelse for den told, der gælder for forædlingsproduktet, hvorved forædlingsprocesser af denne type bliver endnu mere fordelagtige, skønt de er til skade for EU-producenternes interesser.

(jf. præmis 41, 43, 44 og 49 samt domskonkl.)
Forordning nr. 593/2008 om lovvalgsregler for kontraktlige forpligtelser (Rom I) og forordning nr. 864/2007 om lovvalgsregler for forpligtelser uden for kontrakt (Rom II) skal fortolkes således, at den lov, der finder anvendelse på et søgsmål med påstand om forbud, som omhandlet i direktiv 2009/22 om søgsmål med påstand om forbud på området beskyttelse af forbrugernes interesser, der er rettet mod anvendelsen af angiveligt ulovlige kontraktvilkår foretaget af en virksomhed med hjemsted i en medlemsstat, som indgår kontrakter i forbindelse med elektronisk handel med forbrugere, der er bosat i andre medlemsstater og bl.a. i domstolslandet, skal fastsættes i overensstemmelse med artikel 6, stk. 1, i Rom II-forordningen, mens den lov, der finder anvendelse ved bedømmelsen af et givent kontraktvilkår, altid skal fastsættes i medfør af ROM I-forordningen, uanset om denne bedømmelse foretages i forbindelse med et individuelt søgsmål eller i forbindelse med et kollektivt søgsmål.

I forbindelse med bedømmelsen af et givent kontraktvilkårs urimelige karakter i forbindelse med et søgsmål med påstand om forbud følger det imidlertid af Rom I-forordningens artikel 6, stk. 2, at valget af den anvendelige lov ikke berører anvendelsen af de præceptive bestemmelser, der er fastsat i loven i det land, hvor de forbrugere, hvis interesser forsvares gennem dette søgsmål, er bosat. Disse bestemmelser kan omfatte de bestemmelser, der gennemfører direktiv 93/13, for så vidt som de i overensstemmelse med direktivets artikel 8 sikrer en mere omfattende beskyttelse af forbrugerne.

(jf. præmis 59 og 60 samt domskonkl. 1)
2.

Landbrug — finansiering over EUGFL og ELFUL — støtte til udvikling af landdistrikterne — ordning for støtte ved førtidspensionering — forordning nr. 1257/1999 og nr. 1698/2005 — betingelser for ydelse — udøvelse af erhvervsmæssig landbrugsvirksomhed inden overdragelsen af driften — forpligtelse til faktisk udøvelse af virksomheden i perioden forud for overdragelsen [Rådets forordning nr. 2328/91, art. 5, stk. 1, litra a), nr. 2079/92, art. 5, punkt 1, andet led, nr. 1257/1999, art. 10, og nr. 1698/2005, art. 23, stk. 2] (jf. præmis 39-45)
Artikel 3, stk. 1, litra a), i direktiv 2000/78 om generelle rammebestemmelser om ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv og artikel 14, stk. 1, litra a), i direktiv 2006/54 om gennemførelse af princippet om lige muligheder for og ligebehandling af mænd og kvinder i forbindelse med beskæftigelse og erhverv skal fortolkes således, at en situation, hvorved en person med indgivelsen af sin ansøgning til en stilling ikke ønsker at opnå denne stilling, men udelukkende en formel status som ansøger alene med det formål at kræve erstatning, ikke henhører under begrebet »adgang til lønnet beskæftigelse […] og erhvervsmæssig beskæftigelse« som omhandlet i disse bestemmelser, og at en sådan situation, såfremt de nødvendige betingelser i henhold til EU-retten er opfyldt, kan betegnes som retsmisbrug.

Disse direktiver vedrører nemlig ifølge selve ordlyden af deres titler området for beskæftigelse og erhverv.

En person, der indgiver sin ansøgning til en stilling på de førnævnte betingelser, søger åbenlyst ikke at opnå ansættelse i den stilling, som ansøgningen formelt vedrører. Denne person kan derfor ikke påberåbe sig den beskyttelse, som direktiv 2000/78 og direktiv 2006/54 giver. En modsatrettet fortolkning ville være uforenelig med det formål, der forfølges med disse direktiver, der består i at sikre enhver person lige behandling »i forbindelse med beskæftigelse og erhverv« ved at yde den pågældende en effektiv beskyttelse mod visse former for forskelsbehandling, herunder for så vidt angår »adgang til beskæftigelse«.

Desuden kan en sådan person ikke under disse betingelser anses for at være »offer« som omhandlet i artikel 17 i direktiv 2000/78 og artikel 25 i direktiv 2006/54 eller en »person«, der er blevet påført »tab og skader«, som omhandlet i artikel 18 i direktiv 2006/54.

(jf. præmis 31, 35, 36 og 44 samt domskonkl.)
Artikel 53, stk. 2, i direktiv 2004/18 om samordning af fremgangsmåderne ved indgåelse af offentlige vareindkøbskontrakter, offentlige tjenesteydelseskontrakter og offentlige bygge- og anlægskontrakter, sammenholdt med princippet om ligebehandling af tilbudsgivere og den gennemsigtighedsforpligtelse, der følger heraf, skal fortolkes således, at i det tilfælde, hvor en tjenesteydelseskontrakt, som skal tildeles på grundlag af kriteriet om det set ud fra den ordregivende myndighedssynspunkt økonomisk mest fordelagtige tilbud, er sidstnævnte ikke forpligtet til i udbudsbekendtgørelsen eller udbudsbetingelserne vedrørende den pågældende kontrakt at oplyse eventuelle tilbudsgivere om den bedømmelsesmetode, som den ordregivende myndighed har anvendt med henblik på at vurdere og konkret klassificere tilbuddene. Denne metode kan derimod ikke føre til en ændring af tildelingskriterierne eller en ændring af den relative vægtning heraf.

Det er således korrekt, at den relative vægtning af hvert enkelt af tildelingskriterierne med forbehold af bestemmelserne i artikel 53, stk. 2, tredje afsnit, i direktiv 2004/18, skal være klart fastsat lige fra begyndelsen af udbudsproceduren, hvilket således gør det muligt for tilbudsgiverne objektivt at afgøre den faktiske betydning af et tildelingskriterium i forhold til et andet ved den ordregivende myndigheds efterfølgende bedømmelse heraf. Den relative vægtning af hvert enkelt af tildelingskriterierne kan heller ikke ændres i løbet af hele udbuddet. Hverken artikel 53, stk. 2, i direktiv 2004/18 eller nogen anden bestemmelse heri pålægger imidlertid en forpligtelse for den ordregivende myndighed til gennem offentliggørelse i udbudsbekendtgørelsen eller udbudsbetingelserne at oplyse eventuelle tilbudsgivere om den bedømmelsesmetode, som den ordregivende myndighed har anvendt med henblik på at vurdere og konkret klassificere tilbuddene i forhold til tildelingskriterierne og den relative vægtning heraf, der forud blev fastsat i dokumenterne vedrørende den pågældende kontrakt. En sådan generel forpligtelse fremgår heller ikke af retspraksis.

(jf. præmis 25, 27, 28 og 37 samt domskonkl.)
Artikel 1, stk. 2, i forordning nr. 1924/2006 om ernærings- og sundhedsanprisninger af fødevarer, som ændret ved forordning nr. 1047/2012, skal fortolkes således, at ernærings- og sundhedsanprisninger i en kommerciel meddelelse vedrørende en fødevare, der skal leveres i den foreliggende form til den endelige forbruger, henhører under denne forordnings anvendelsesområde, når denne meddelelse ikke er rettet til den endelige forbruger, men udelukkende til fagpersoner på sundhedsområdet.

På det grundlag skal begrebet »kommerciel meddelelse« som omhandlet i artikel 1, stk. 2, i forordning nr. 1924/2006 nemlig forstås således, at det bl.a. omfatter en meddelelse i form af reklame for fødevarer med henblik på direkte eller indirekte at fremme afsætningen af disse fødevarer. En sådan meddelelse kan imidlertid ligeledes tage form af en reklameskrivelse, som de erhvervsdrivende i fødevaresektoren retter til fagfolk på sundhedsområdet som omhandlet i denne forordning med henblik på, at disse fagfolk i givet fald anbefaler deres patienter at købe og/eller indtage den nævnte fødevare. I denne henseende indeholder artikel 1, stk. 2, i forordning nr. 1924/2006 ikke nogen præcisering af modtageren af den kommercielle meddelelse og skelner ikke mellem, om der er tale om en endelig forbruger eller en fagperson på sundhedsområdet. Det følger heraf, at det er selve produktet, der skal være rettet til den endelige forbruger, og ikke den meddelelse, hvori produktet er omtalt. Det kan således ikke udelukkes, at fagpersoner på sundhedsområdet selv vildledes af vildledende, tvetydige eller usande ernærings- og sundhedsanprisninger. Der er derfor risiko for, at disse fagpersoner i god tro videregiver fejlagtige oplysninger til de endelige forbrugere, som de har forbindelse med, vedrørende fødevarer, der er genstand for en kommerciel meddelelse. Følgelig bidrager anvendelsen af forordning nr. 1924/2006 på ernærings- og sundhedsanprisninger i en kommerciel meddelelse til fagpersoner til et højt forbrugerbeskyttelsesniveau i det indre marked, hvis funktion forordning nr. 1924/2006 sikrer.

(jf. præmis 29-31, 44, 45, 47 og 54 samt domskonkl.)
Artikel 64, stk. 1, TEUF skal fortolkes således, at bestemmelsen finder anvendelse på en national lovgivning, der fastsætter en restriktion for de i bestemmelsen omhandlede kapitalbevægelser såsom den i hovedsagen omhandlede forlængede efteropkrævningsfrist, også selv om denne restriktion ligeledes finder anvendelse i situationer, som ikke vedrører direkte investeringer, etablering, levering af finansielle tjenesteydelser eller værdipapirers adgang til markeder.

I denne henseende bemærkes for det første, at det fremgår af ordlyden af artikel 64, stk. 1, TEUF, at bestemmelsen fastsætter en undtagelse fra forbuddet i artikel 63, stk. 1, TEUF til fordel for »anvendelsen« af restriktioner, der den 31. december 1993 eksisterede i henhold til national lovgivning med hensyn til kapitalbevægelser, som vedrører direkte investeringer, etablering, levering af finansielle tjenesteydelser eller værdipapirers adgang til kapitalmarkeder. Spørgsmålet om, hvorvidt artikel 64, stk. 1, TEUF finder anvendelse, afhænger således ikke af genstanden for den nationale lovgivning, som indeholder sådanne restriktioner, men af virkningen heraf. Bestemmelsen finder anvendelse, for så vidt som denne nationale lovgivning indfører en restriktion for kapitalbevægelser, der vedrører direkte investeringer, etablering, levering af finansielle tjenesteydelser eller værdipapirers adgang til markeder. Det følger heraf, at den omstændighed, at den nævnte lovgivning ligeledes kan finde anvendelse i andre situationer, ikke er til hinder for anvendelsen af artikel 64, stk. 1, TEUF under de i bestemmelsen omhandlede omstændigheder.

For det andet bekræftes denne fortolkning af Domstolens praksis. Domstolen har nemlig fastslået, at en restriktion for de frie kapitalbevægelser i form af en mindre fordelagtig skattemæssig behandling af udbytte af udenlandsk oprindelse er omfattet af artikel 64, stk. 1, TEUF, for så vidt som den vedrører kapitalinteresser, der erhverves med henblik på etablering eller opretholdelse af varige og direkte økonomiske forbindelser mellem aktionæren og det pågældende selskab, og giver aktionæren mulighed for faktisk deltagelse i selskabets drift eller i kontrollen hermed (dom af 24.11.2016, SECIL,C-464/14, EU:C:2016:896, præmis 78 og den deri nævnte retspraksis). Domstolen har ligeledes fastslået, at en restriktion er omfattet af artikel 64, stk. 1, TEUF som en restriktion for kapitalbevægelser, der indebærer direkte investeringer, for så vidt som den vedrører investeringer af enhver art foretaget af fysiske eller juridiske personer, som har til formål at etablere eller opretholde varige og direkte forbindelser mellem investoren og den virksomhed, for hvilken midlerne er bestemt med henblik på udøvelse af erhvervsvirksomhed (jf. i denne retning dom af 20.5.2008, Orange European Smallcap Fund,C-194/06, EU:C:2008:289, præmis 102). Det fremgår af disse domme, og navnlig af den heri indeholdte vending »for så vidt som«, at anvendelsesområdet for artikel 64, stk. 1, TEUF ikke afhænger af den specifikke genstand for en national restriktion, men af virkningen heraf på de i bestemmelsen omhandlede kapitalbevægelser.

(jf. præmis 21, 22 og 25 samt domskonkl. 1)
Artikel 23, stk. 3, i Rådets rammeafgørelse 2002/584/RIA af 13. juni 2002 om den europæiske arrestordre og om procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne, som ændret ved Rådets rammeafgørelse 2009/299/RIA af 26. februar 2009, skal fortolkes således, at den fuldbyrdende judicielle myndighed og den udstedende judicielle myndighed i en situation som den i hovedsagen omhandlede skal aftale en ny overgivelsesdato i medfør af nævnte bestemmelse, hvis det på grund af den eftersøgtes gentagne modstand har vist sig umuligt at overgive den pågældende inden for en frist på ti dage efter, at der første gang er aftalt en ny overgivelsesdato i henhold til bestemmelsen, forudsat at denne modstand på grund af ekstraordinære omstændigheder ikke kunne have været forudset af myndighederne, og at konsekvenserne heraf ikke kunne have været undgået på trods af, at myndighederne udviste størst mulig påpasselighed, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.

Artikel 15, stk. 1, og artikel 23 i rammeafgørelse 2002/584, som ændret ved rammeafgørelse 2009/299, skal fortolkes således, at disse myndigheder fortsat er forpligtet til at aftale en ny overgivelsesdato, når de frister, der er fastsat i nævnte artikel 23, er udløbet.

(jf. præmis 74 og domskonkl.)