Forenede sager T-213/01 og T-214/01

Österreichische Postsparkasse AG og Bank für Arbeit und Wirtschaft AG

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Annullationssøgsmål – konkurrence – forordning nr. 17 – forordning (EF) nr. 2842/98 – afgørelse 2001/462/EF/EKSF – høringskonsulent – akt med retsvirkninger – formaliteten – berettiget interesse – begæringens eller klagens ophavsmand – slutkunde, der køber varer eller tjenesteydelser – aktindsigt i meddelelser af klagepunkter – fortrolige oplysninger – tilstrækkelig interesse«

Rettens dom (Femte Afdeling) af 7. juni 2006

Sammendrag af dom

1. Annullationssøgsmål – retlig interesse

(Art. 230, stk. 4, EF og 233 EF)

2. Annullationssøgsmål – akter, der kan være genstand for søgsmål – akter, der fremkalder bindende retsvirkninger

(Art. 230, stk. 4, EF)

3. Annullationssøgsmål – retsakter, der kan være genstand for søgsmål

(Art. 230, stk. 4, EF; Rådets forordning nr. 17, art. 3, stk. 2, og nr. 2842/98, art. 7; Kommissionens afgørelse 2001/462, art. 9, stk. 2)

4. Konkurrence – administrativ procedure – anerkendelse af status som klager

(Rådets forordning nr. 17 og nr. 2842/98)

5. Konkurrence – administrativ procedure – undersøgelse af klager

(Art. 81 EF og 82 EF; Rådets forordning nr. 17, art. 3, stk. 2)

6. Konkurrence – administrativ procedure – de klagendes rettigheder

(Art. 81 EF og 82 EF; Rådets forordning nr. 17, art. 10, stk. 3, og 6, og nr. 2842/98, art. 7 og 8; Kommissionens afgørelse 2001/462, art. 12, stk. 4)

7. Konkurrence – administrativ procedure – de klagendes rettigheder

(Rådets forordning nr. 2842/98, art. 7)

8. Konkurrence – administrativ procedure – aktindsigt

(Kommissionens meddelelse 97/C 23/03)

1. Et annullationssøgsmål anlagt af en fysisk eller juridisk person kan kun antages til realitetsbehandling, såfremt sagsøgeren har interesse i, at den anfægtede retsakt annulleres. En sådan interesse foreligger kun, hvis annullationen af retsakten i sig selv kan have retsvirkninger.

Ifølge artikel 233 EF har den institution, fra hvilken en annulleret retsakt hidrører, pligt til at træffe de til dommens opfyldelse nødvendige foranstaltninger. Disse foranstaltninger skal ikke fjerne retsakten fra Fællesskabets retsorden, eftersom denne fjernelse følger af den annullation, som retsinstansen har foretaget. Foranstaltningerne vedrører navnlig ophævelsen af de virkninger, der er forårsaget af den pågældende retsakt, og som påvirkes af de konstaterede retsstridigheder. Annullation af en retsakt, som allerede er gennemført, kan stadig have retsvirkninger. Retsakten kan have haft retsvirkninger i den periode, hvor den har været i kraft, og disse virkninger er ikke nødvendigvis faldet bort på grund af annullationen af retsakten. Annullation af en retsakt kan ligeledes give mulighed for at undgå, at den retsstridighed, som akten er behæftet med, ikke gentages i fremtiden. Af disse grunde udgør en annullationsdom grundlaget for, at den berørte institution bringes til på behørig måde at genoprette sagsøgerens situation eller afskæres fra at udstede en identisk retsakt.

Det følger heraf, at inden for rammerne af en procedure vedrørende tilsidesættelse af konkurrencereglerne indebærer den omstændighed, at en meddelelse af klagepunkter er blevet udleveret til en klageberettiget tredjepart efter anlæggelsen af et annullationssøgsmål, hvis genstand er at anfægte lovligheden af den beslutning, på grundlag af hvilken denne udlevering er foretaget, ikke, at den nævnte sag mister sin genstand. En eventuel annullation af den anfægtede beslutning kan nemlig i sig selv have retsvirkninger for de i proceduren deltagende virksomheders situation, navnlig ved at undgå, at Kommissionen gentager en sådan praksis, og ved at gøre brugen af den meddelelse af klagepunkter, der uretmæssigt er udleveret til nævnte tredjepart, ulovlig.

(jf. præmis 53-55)

2. Kun de foranstaltninger, der har retligt bindende virkninger, som kan berøre sagsøgerens interesser gennem en væsentlig ændring af hans retsstilling, udgør retsakter, der kan gøres til genstand for et annullationssøgsmål som omhandlet i artikel 230 EF.

I princippet udgør foreløbige foranstaltninger, hvis formål er at forberede den endelige afgørelse, derfor ikke retsakter, der kan anfægtes. Imidlertid udgør retsakter, vedtaget under den forberedende sagsbehandling, som selv danner afslutningen på en særlig procedure, der adskiller sig fra den, som skal sætte Kommissionen i stand til at træffe afgørelse i sagen, og som har retligt bindende virkninger, der kan berøre sagsøgerens interesser gennem en væsentlig ændring af hans retsstilling, ligeledes retsakter, der kan anfægtes.

Kommissionens beslutning, hvorved en virksomhed, der er anklaget i en overtrædelsesprocedure, får meddelelse om, at de oplysninger, virksomheden er fremkommet med, ikke er omfattet af den fortrolige behandling, der garanteres i fællesskabsretten, og dermed kan udleveres til en tredjemand, har således retsvirkninger for den pågældende virksomhed gennem en væsentlig ændring af dens retsstilling, idet den nægter virksomheden den fordel, som består i den i fællesskabsretten fastsatte beskyttelse, og er endelig og uafhængig af den endelige afgørelse, hvorved det fastslås, at konkurrencereglerne er overtrådt.

Desuden kan virksomhedens mulighed for at anlægge sag til prøvelse af den endelige afgørelse, hvorved det fastslås, at konkurrencereglerne er overtrådt, ikke give virksomheden en passende beskyttelse af dens rettigheder på dette område. For det første vil den administrative procedure muligvis ikke føre til en afgørelse, der fastslår en overtrædelse. For det andet giver et søgsmål til prøvelse af denne beslutning, hvis det rejses, i hvert fald ikke virksomheden mulighed for at forhindre de uoprettelige virkninger, som en ulovlig udlevering af visse af dens dokumenter måtte have.

En sådan beslutning kan derfor være genstand for et annullationssøgsmål.

(jf. præmis 64-66)

3. En beslutning fra høringskonsulenten vedtaget på grundlag af artikel 9, stk. 2, i afgørelse 2001/462 om høringskonsulentens kompetenceområde under behandlingen af visse konkurrencesager, som tillader meddelelse af en ikke-fortrolig version af klagepunktsmeddelelsen vedrørende en virksomhed, som er berørt af en procedure om overtrædelse af konkurrencereglerne, til en klageberettiget tredjepart, udgør sidste trin i en særlig procedure, som adskiller sig fra den generelle procedure om anvendelse af artikel 81 EF, og som endeligt fastsætter Kommissionens stillingtagen til spørgsmålet om udlevering af den ikke-fortrolige version af klagepunktsmeddelelsen til nævnte tredjepart. En sådan beslutning indebærer nødvendigvis, at det først anerkendes, at den klageberettigede tredjepart har en særlig interesse i henhold til artikel 3, stk. 2, i forordning nr. 17, eftersom det er denne interesse, der giver denne tredjepart ret til at få udleveret meddelelsen af klagepunkter i medfør af artikel 7 i forordning nr. 2842/98 om høring af parter i visse procedurer efter artikel [81 EF] og [82 EF].

Det følger heraf, at den virksomhed, som er berørt af proceduren, under sagsanlægget kan anfægte både høringskonsulentens beslutning om at udlevere den ikke-fortrolige version af klagepunktsmeddelelsen til den klageberettigede tredjepart og det uomgængeligt nødvendige forhold, der ligger til grund for denne beslutning, nemlig Kommissionens anerkendelse af nævnte tredjeparts berettigede interesse i henhold til artikel 3, stk. 2, i forordning nr. 17. I modsat fald kan nævnte virksomhed ikke forhindre, at de klagepunkter, der var rettet mod den af Kommissionen, bringes til kendskab hos en tredjepart, der har fremsat en begæring eller en klage, og som ikke har den i fællesskabsbestemmelserne krævede berettigede interesse, eller – hvis denne udlevering allerede har fundet sted – nedlægge påstand om, at denne tredjeparts brug af de pågældende oplysninger erklæres ulovlig.

(jf. præmis 71, 72 og 78)

4. Forordning nr. 17 og forordning nr. 2842/98 om høring af parter i visse procedurer efter artikel [81 EF] og [82 EF] kræver ikke, for at en tredjepart kan kvalificeres som klageberettiget, at den pågældende begæring eller klage giver anledning til Kommissionens indledning af overtrædelsesproceduren, navnlig den indledende undersøgelsesfase. Fysiske eller juridiske personer, som godtgør en berettiget interesse i, at Kommissionen fastslår, at konkurrencerettens normer er overtrådt, kan dermed fremsætte en begæring eller en klage herom, selv om undersøgelsesproceduren, der går forud for overtrædelsesproceduren, er indledt på eget initiativ eller efter en andens begæring. Ellers ville personer, der har en sådan berettiget interesse, blive forhindret i under proceduren at udøve processuelle rettigheder, der er forbundet med at være klageberettiget.

Ovennævnte forordninger har således indført en graduering alt efter betydningen af skaden på deres interesser for så vidt angår deltagelsen i en overtrædelsesprocedure for andre fysiske eller juridiske personer end de virksomheder, til hvilke Kommissionen har rettet klagepunkter. Disse forordninger sondrer i denne henseende mellem for det første »begæringens eller klagens ophavsmand, der har godtgjort en berettiget interesse«, til hvilke Kommissionen sender en kopi af den ikke-fortrolige version af klagepunkter, når den fremfører klagepunkter vedrørende et spørgsmål, der er blevet rejst i den pågældende begæring eller klage (artikel 3, stk. 1 og 2, i forordning nr. 17 og artikel 6-8 i forordning nr. 2842/98), for det andet »tredjeparter, der godtgør en tilstrækkelig interesse«, som, hvis de anmoder om at blive hørt, har ret til, at Kommissionen skriftligt oplyser dem om procedurens art og genstand, således at de kan fremsætte deres skriftlige bemærkninger (artikel 19, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 9, stk. 1 og 2, i forordning nr. 2842/98), og for det tredje »andre tredjeparter«, som Kommissionen kan give lejlighed til at fremsætte deres mundtlige synspunkter (artikel 9, stk. 3, i forordning nr. 2842/98).

Enhver ansøger eller klageberettiget, der har godtgjort en berettiget interesse, har således ret til at modtage en ikke-fortrolig version af meddelelsen af klagepunkter. For så vidt angår tredjeparter, der har godtgjort en tilstrækkelig interesse, kan det ikke udelukkes, at Kommissionen, hvis omstændighederne i sagen berettiger dette, kan, men ikke er forpligtet hertil, udlevere en ikke-fortrolig version af meddelelsen af klagepunkter til dem, således at de fuldt ud er i stand til at fremsætte deres bemærkninger til de påståede overtrædelser, som er genstand for den pågældende procedure. Ud over disse to beskrevne tilfælde er det ikke fastsat inden for rammerne af forordning nr. 17 og forordning nr. 2842/98, at Kommissionen skal udlevere meddelelsen af klagepunkter til andre fysiske eller juridiske personer end de virksomheder, til hvilke disse klagepunkter er rettet.

(jf. præmis 91 og 106-108)

5. En slutkunde af goder eller tjenesteydelser kan opfylde begrebet interesse i henhold til artikel 3 i forordning nr. 17. En slutkunde, som godtgør, at hans økonomiske interesser har lidt skade, eller at de kan lide skade på grund af den pågældende konkurrencebegrænsning, har nemlig en berettiget interesse i henhold til artikel 3 i forordning nr. 17 i at fremsætte en begæring eller en klage med henblik på, at Kommissionen fastslår, at artikel 81 EF og 82 EF er overtrådt.

Anerkendelsen af en slutkunde som klageberettiget afhænger af, om vedkommende vil lide økonomisk skade på grund af den pågældende praksis, og dermed ikke af, om vedkommende deltager på hvert af de produktmarkeder, som er genstand for Kommissionens undersøgelse.

De regler, som skal sikre, at konkurrencen ikke fordrejes på det indre marked, har i denne henseende som endeligt formål at styrke forbrugerens velbefindende. Dette formål fremgår især af ordlyden af artikel 81 EF. Selv om forbuddet i denne bestemmelses stk. 1 ikke finder anvendelse på konkurrencebegrænsende aftaler, som bidrager til at forbedre produktionen eller distributionen af de pågældende varer eller at fremme det tekniske eller økonomiske fremskridt, er denne mulighed i artikel 81, stk. 3, EF navnlig underlagt den betingelse, at en del af den indtjening, der stammer herfra, forbeholdes varernes brugere. Konkurrenceretten og ‑politikken indvirker således unægtelig på konkrete økonomiske interesser hos slutkunder, der køber goder eller tjenesteydelser. Anerkendelsen af, at sådanne kunder – som gør gældende, at de har lidt økonomisk skade på grund af en kontrakt eller en adfærd, der kan begrænse eller fordreje konkurrencen – har en berettiget interesse i, at Kommissionen fastslår, at artikel 81 EF og 82 EF er overtrådt, bidrager til gennemførelsen af konkurrencerettens formål.

Denne vurdering tømmer ikke begrebet berettiget interesse for indhold ved at give det en for bred betydning, ligesom den heller ikke baner vejen for en påstået almen søgsmålsret. Selv om det anerkendes, at en forbruger, der kan godtgøre en skade på sine økonomiske interesser, som skyldes en konkurrencebegrænsende aftale, som han anmelder, kan have en berettiget interesse i henhold til artikel 3, stk. 2, i forordning nr. 17, svarer dette ikke til at antage, at enhver fysisk eller juridisk person har en sådan interesse.

Heller ikke indsigelser om den forøgelse af klager og vanskeligheder ved den administrative procedure, der følger af, at slutkunder anerkendes som klageberettigede, kan tages til følge. Disse indsigelser kan ikke gyldigt påberåbes med henblik på at begrænse anerkendelsen af en berettiget interesse hos en slutkunde, som godtgør, at han har lidt økonomisk skade på grund af den konkurrencestridige praksis, som han anmelder.

Den klageberettigede tredjepart skal godtgøre, at han har en berettiget interesse i at få fastslået, at artikel 81 EF og 82 EF er overtrådt, og Kommissionen har derfor en forpligtelse til at efterprøve, om tredjeparten opfylder denne betingelse.

Når den klageberettigede godtgør en gyldig berettiget interesse, er Kommissionen endelig ikke forpligtet til at efterprøve, om den klageberettigede også motiveres af andre årsager.

(jf. præmis 114-118, 124 og 131)

6. Forordning nr. 17 og forordning nr. 2842/98 om høring af parter i visse procedurer efter artikel [81 EF] og [82 EF] fastsætter ikke en særlig frist for, at en klageberettiget tredjepart, som godtgør en berettiget interesse, udøver sin ret til at modtage klagepunkterne og at blive hørt under en overtrædelsesprocedure. Endvidere giver afgørelse nr. 2001/462 om høringskonsulentens kompetenceområde under behandlingen af visse konkurrencesager mulighed for at høre den klageberettigede på et hvilket som helst tidspunkt under proceduren, idet det udtrykkeligt er anført i artikel 12, stk. 4, at høringskonsulenten for at sikre, at retten til at blive hørt respekteres, kan »give personer, virksomheder og sammenslutninger af personer eller virksomheder mulighed for at afgive yderligere skriftlige bemærkninger efter den mundtlige høring«. Det følger heraf, at den klageberettigedes ret til at få udleveret klagepunkter og til at blive hørt under den administrative procedure om fastslåelse af, at artikel 81 EF og 82 EF er overtrådt, også kan udøves, mens proceduren verserer.

Endvidere bestemmer artikel 10, stk. 3, i forordning nr. 17, at Det Rådgivende Udvalg for Kartel- og Monopolspørgsmål skal høres, inden der træffes afgørelse i en procedure om fastslåelse af, at artikel 81 EF og 82 EF er overtrådt. En sådan høring er imidlertid sidste fase i proceduren, inden beslutningen udstedes. Så længe Det Rådgivende Udvalg for Kartel- og Monopolspørgsmål ikke er fremkommet med sin udtalelse i henhold til artikel 10, stk. 6, i forordning nr. 17 om Kommissionens forslag til afgørelse, kan den klageberettigedes ret til at modtage klagepunkter og til at blive hørt derfor ikke anses for at være fortabt. Når det rådgivende udvalg ikke er fremkommet med sin udtalelse, er der intet til hinder for, at Kommissionen kan undersøge tredjeparters bemærkninger og fortsat kan ændre sin stillingtagen i lyset af disse bemærkninger

(jf. præmis 148 og 149)

7. Kommissionen er ikke forpligtet til på grundlag af den blotte mistanke om et eventuelt misbrug af klagepunkterne at begrænse retten til at udlevere klagepunkter i artikel 7 i forordning nr. 2842/98 om høring af visse parter i visse procedurer efter artikel [81 EF] og [82 EF] for en klageberettiget tredjepart, som gyldigt har godtgjort en berettiget interesse.

(jf. præmis 189)

8. Kommissionens meddelelse om interne procedureregler for behandling af anmodninger om aktindsigt i sager angående artikel [81 EF] og [82 EF], EKSF-traktatens artikel 65 og 66 samt Rådets forordning (EØF) nr. 4064/89 knæsætter ikke en absolut ret til fortrolighed for dokumenter, som indgår i en virksomheds aktiver, og som virksomheden ønsker behandlet fortroligt.

(jf. præmis 213)

RETTENS DOM (Femte Afdeling)

7. juni 2006 ( )

»Annullationssøgsmål – konkurrence – forordning nr. 17 – forordning (EF) nr. 2842/98 – afgørelse 2001/462/EF/EKSF – høringskonsulent – akt med retsvirkninger – formaliteten – berettiget interesse – begæringens eller klagens ophavsmand – slutkunde, der køber varer eller tjenesteydelser – aktindsigt i meddelelser af klagepunkter – fortrolige oplysninger – tilstrækkelig interesse«

I de forenede sager T-213/01 og T-214/01,

Österreichische Postsparkasse AG, Wien (Østrig), først ved Rechtsanwälte M. Klusmann, F. Wiemer og A. Reidlinger, derefter ved Rechtsanwalt H.-J. Niemeyer, og med valgt adresse i Luxembourg,

Bank für Arbeit und Wirtschaft AG, Wien, ved Rechtsanwalt H.-J. Niemeyer, og med valgt adresse i Luxembourg,

sagsøgere,

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber ved S. Rating, som befuldmægtiget, og med valgt adresse i Luxembourg,

sagsøgt,

angående en påstand om annullation af høringskonsulentens beslutninger af 9. august 2001 og 25. juli 2001 om udlevering af ikke-fortrolige udgaver af meddelelser af klagepunkter til et østrigsk politisk parti (Freiheitliche Partei Österreichs) i forbindelse med en procedure i henhold til artikel 81 EF vedrørende bankgebyrer (COMP/36.571 – østrigske banker),

har

DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABERS

RET I FØRSTE INSTANS (Femte Afdeling)

sammensat af afdelingsformanden, P. Lindh, og dommerne R. García-Valdecasas og J.D. Cooke,

justitssekretær: fuldmægtig I. Natsinas,

på grundlag af den skriftlige forhandling og efter retsmødet den 21. oktober 2004,

afsagt følgende

Dom

Retsforskrifter

Forordning nr. 17

1 Artikel 3, stk. 1 og 2, i Rådets forordning nr. 17 af 6. februar 1962, første forordning om anvendelse af bestemmelserne i traktatens artikel [81] og [82] (EFT 1959-1962, s. 81), bestemmer:

»1. Konstaterer Kommissionen efter begæring eller på eget initiativ, at der foreligger en overtrædelse af bestemmelserne i traktatens artikel [81] eller artikel [82], kan den ved en beslutning pålægge de deltagende virksomheder og sammenslutninger af virksomheder at bringe de konstaterede overtrædelser til ophør.

2. Berettigede til at fremsætte en sådan begæring er:

[…]

b) fysiske eller juridiske personer, som kan godtgøre en berettiget interesse.«

2 Artikel 19, stk. 2, i forordning nr. 17 bestemmer, at »[i] tilfælde af, at fysiske eller juridiske personer fremsætter anmodning om at måtte udtale sig i sagen, skal en sådan anmodning imødekommes, hvis de pågældende godtgør at have tilstrækkelig interesse heri.«

3 Artikel 20 i forordning nr. 17 om tavshedspligt bestemmer i stk. 1, at de oplysninger, som er indhentet i medfør af forskellige bestemmelser i forordningen, kun må »bruges til det med undersøgelsen eller kontrollen tilsigtede formål«, og i stk. 2, at »[m]ed forbehold af bestemmelserne i artiklerne 19 og 21 er Kommissionen og medlemsstaternes kompetente myndigheder samt deres tjenestemænd og øvrige ansatte forpligtede til ikke at give oplysninger om forhold, som de i medfør af denne forordning får kendskab til, og som ifølge deres natur er undergivet tavshedspligt«.

Forordning nr. 2842/98

4 Den 22. december 1998 vedtog Kommissionen forordning (EF) nr. 2842/98 om høring af parter i visse procedurer efter EF-traktatens artikel [81] og [82] (EFT L 354, s. 18), som afløste Kommissionens forordning nr. 99/63/EØF af 25. juli 1963 om udtalelser i henhold til artikel 19, stk. 1 og 2, i Rådets forordning nr. 17 (EFT 1963-1964, s. 42). Forordning nr. 2842/98 sondrer mellem »begæringens eller klagens ophavsmand« på den ene side og »tredjeparter med tilstrækkelig interesse« og »andre tredjeparter« på den anden side for så vidt angår virkningerne af deltagelsen af andre parter end dem, som Kommissionen har tilstillet meddelelsen af klagepunkter, i en overtrædelsesprocedure.

5 Hvad angår begæringens eller klagens ophavsmand bestemmer artikel 6, 7 og 8 i forordning nr. 2842/98:

»Artikel 6

Hvis Kommissionen er af den opfattelse, at der ud fra de oplysninger, som den er i besiddelse af efter at have modtaget en begæring indgivet i henhold til artikel 3, stk. 2, i forordning nr. 17 […], ikke er grundlag for at efterkomme en begæring eller tage en klage til behandling, meddeler den begæringens eller klagens ophavsmand grundene hertil og giver vedkommende en frist til at fremsætte sine skriftlige bemærkninger hertil.

Artikel 7

Har Kommissionen gjort indsigelse angående forhold, hvorom den har modtaget en begæring henholdsvis klage som omhandlet i artikel 6, skal begæringens henholdsvis klagens ophavsmand have udleveret en kopi af den ikke-fortrolige udgave af klagepunkterne og gives en frist til at fremsætte sine skriftlige bemærkninger.

Artikel 8

Kommissionen kan, hvor det skønnes belejligt, give parter, der har indgivet en begæring eller en klage, mulighed for mundtligt at fremsætte deres synspunkter, hvis de har anmodet herom i deres skriftlige bemærkninger.«

6 Artikel 9, stk. 1 og 2, i forordning nr. 2842/98 præciserer:

»1. Har andre parter end de i kapitel II [parter, som Kommissionen har tilstillet meddelelsen af klagepunkter] og III [begæringens og klagens ophavsmand] omhandlede anmodet om at blive hørt, og kan de godtgøre en tilstrækkelig interesse heri, giver Kommissionen dem skriftlig meddelelse om procedurens art og genstand og giver dem en frist til at fremsætte deres skriftlige bemærkninger.

2. Kommissionen kan, hvor det skønnes nødvendigt, opfordre de i stk. 1 omhandlede parter til at uddybe deres synspunkter under den mundtlige høring af de parter, til hvem der er rettet klagepunkter, hvis de har anmodet herom i deres skriftlige bemærkninger.«

7 Endelig bestemmer artikel 9, stk. 3, i forordning nr. 2842/98, at Kommissionen kan give »enhver anden tredjepart« lejlighed til at fremsætte sine synspunkter mundtligt.

8 Hvad angår fortrolige oplysninger, der modtages i forbindelse med en overtrædelsesprocedure, bestemmer forordningens artikel 13, stk. 1, at de modtagne oplysninger ikke må meddeles, når de indeholder forretningshemmeligheder eller andre fortrolige oplysninger, og Kommissionen skal tage behørigt hensyn til alle relevante bestemmelser om aktindsigt og sikre, at de ikke meddeles.

Afgørelse 2001/462

9 Den 23. maj 2001 vedtog Kommissionen afgørelse 2001/462/EF, EKSF om høringskonsulentens kompetenceområde under behandlingen af visse konkurrencesager (EFT L 162, s. 21), som ophæver Kommissionens afgørelse 94/810/EKSF, EF af 12. december 1994 om høringskonsulentens kompetenceområde under Kommissionens behandling af konkurrencesager (EFT L 330, s. 67, herefter »afgørelse 94/810«).

10 Artikel 1 i afgørelse 2001/462 præciserer, at høringskonsulenten skal »sikre […], at retten til at blive hørt respekteres i konkurrencesager, der behandles af Kommissionen efter […] artikel 81 [EF] og 82 [EF]«.

11 Endvidere bestemmer artikel 9, stk. 1 og 2, i afgørelse 2001/462, som har erstattet artikel 5, stk. 3 og 4, i afgørelse 94/810, hvis ordlyd var næsten identisk:

»Hvis det påtænkes at meddele oplysninger, der måtte udgøre forretningshemmeligheder for en virksomhed, underrettes virksomheden herom skriftligt, og der gives en nærmere begrundelse herfor. Den berørte virksomhed får en bestemt frist til skriftligt at fremsætte eventuelle bemærkninger.

Hvis den pågældende virksomhed modsætter sig meddelelsen af oplysningerne, men det vurderes, at oplysningerne ikke er beskyttet og derfor kan meddeles, redegøres der for denne vurdering i en begrundet beslutning, der meddeles den pågældende virksomhed. I beslutningen angives den dato, hvor oplysningerne vil blive meddelt. Denne dato skal mindst ligge en uge efter meddelelsesdatoen.«

De faktiske omstændigheder i sagen

Tvistens baggrund

12 Sagsøgerne, Österreichische Postsparkasse AG (sag T-213/01) og Bank für Arbeit und Wirtschaft AG (herefter »BAWAG«, sag T-214/01), er østrigske kreditinstitutter.

13 Den 6. maj 1997 fik Kommissionen kendskab til et dokument med overskriften »Lombard 8.5« og indledte i lyset af dette dokument i henhold til artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 17 på eget initiativ en procedure mod sagsøgerne og syv andre østrigske banker for overtrædelse af artikel 81 EF.

14 Ved skrivelse af 24. juni 1997 fremsendte et østrigsk politisk parti, Freiheitliche Partei Österreichs (herefter »FPÖ«) dokumentet »Lombard 8.5« til Kommissionen og fremsatte begæring om, at der blev indledt en procedure mod otte østrigske banker – herunder sagsøgeren i sag T-214/01, men ikke sagsøgeren i sag T-213/01 – om overtrædelse af artikel 81 EF og 82 EF. FPÖ byggede sin begæring på den omstændighed, at det som politisk parti havde til opgave at sikre den frie adgang til fællesmarkedet og gennemførelsen af en uhindret konkurrence.

15 Ved skrivelse af 26. februar 1998 meddelte Kommissionen i overensstemmelse med artikel 6 i forordning nr. 99/63 (nu artikel 6 i forordning nr. 2842/98) FPÖ afslag på denne begæring. Kommissionen anførte, at kun personer og sammenslutninger af personer, der har en berettiget interesse, jf. artikel 3, stk. 2, i forordning nr. 17, kunne fremsætte en begæring, og at begæringens ophavsmand »[skulle] være berørt eller kunne berøres som deltager i erhvervslivet af konkurrencebegrænsningen«. En generel interesse i beskyttelse af retsordenen er ikke tilstrækkelig til at udgøre en berettiget interesse i denne henseende.

16 FPÖ svarede ved skrivelse af 2. juni 1998, at det som politisk parti og gennem mange medlemmer deltog i erhvervslivet, at det dagligt foretog utallige bankforretninger, og at det dermed havde lidt økonomisk skade på grund af den anmeldte praksis. Partiet havde derfor en berettiget interesse i henhold til artikel 3, stk. 2, i forordning nr. 17. Af disse grunde anmodede partiet på ny om at måtte deltage i overtrædelsesproceduren og om således at få kendskab til klagepunkterne.

17 I juni 1998 foretog Kommissionen kontrolundersøgelser hos flere østrigske kreditinstitutter, herunder sagsøgerne.

18 Den 16. december 1998 sendte de i proceduren COMP/36.571 berørte banker Kommissionen en fælles sagsfremstilling ledsaget af 40 000 sider bilag. I en indledende note anmodede de Kommissionen om at behandle sagsfremstillingen fortroligt, idet de anførte: »Kommissionen anmodes i henhold til artikel 20 i forordning nr. 17 om ikke at bekendtgøre den for tredjemand.«

19 Ved skrivelser af 13. september 1999 sendte Kommissionen en første meddelelse af klagepunkter dateret den 10. september 1999 til sagsøgerne, hvori den foreholdt dem at have indgået konkurrencestridige aftaler med andre østrigske banker vedrørende gebyrer og forretningsbetingelser for kunderne – private og virksomheder – og dermed have tilsidesat artikel 81 EF.

20 I begyndelsen af oktober 1999 underrettede Kommissionen mundtligt sagsøgerne om, at den i overensstemmelse med artikel 7 i forordning nr. 2842/98 påtænkte at udlevere meddelelsen af klagepunkter af 10. september 1999 til FPÖ.

21 Ved skrivelser af 6. og 12. oktober 1999 anfægtede sagsøgerne en sådan udlevering over for Kommissionen. Sagsøgerne gjorde gældende, at FPÖ ikke havde en berettiget interesse i henhold til artikel 3, stk. 2, i forordning nr. 17 og derfor ikke kunne anses for klager i denne bestemmelses forstand. De redegjorde i øvrigt for deres bekymring for, at FPÖ ville misbruge klagepunkterne til politiske formål.

22 Ved skrivelser af 5. november 1999 svarede tjenestegrenene i Generaldirektorat (GD) »Konkurrence« sagsøgerne, idet de anførte, at FPÖ var bankkunde, og at der derfor af artikel 7 i forordning nr. 2842/98 fulgte en forpligtelse til at udlevere en ikke-fortrolig udgave af klagepunkterne. Sagsøgerne modtog med disse skrivelser en liste over de passager i meddelelsen af klagepunkter af 10. september 1999, der ikke måtte meddeles, og hvorefter visse personers navne og stillingsbetegnelser blev slettet og erstattet af en general beskrivelse af deres jobfunktion (herefter »liste 1«). Endvidere anførte disse skrivelser, at bilag A til meddelelsen af klagepunkter, som indeholdt listen over de vedlagte dokumenter og ikke dokumenterne som sådan, ville blive udleveret. Ifølge disse skrivelser var det i tilfælde af uenighed muligt at rette henvendelse til høringskonsulenten.

23 Ved skrivelser af 17. november 1999 og 18. november 1999 klagede sagsøgerne på ny til høringskonsulenten over den påtænkte udlevering af meddelelsen af klagepunkter af 10. september 1999 til FPÖ. Subsidiært anførte sagsøgerne, at der i den udgave af meddelelsen af klagepunkter, der skulle udleveres, skulle slettes alle oplysninger om de berørte virksomheders identitet. Sagsøgeren i sag T-213/01 anmodede ligeledes om, at alle oplysninger om bankernes renter, gebyrer og forretningsbetingelser blev slettet.

24 Den 18. og 19. januar 2000 blev der afholdt en høring vedrørende den i meddelelsen af klagepunkter af 10. september 1999 kritiserede adfærd. FPÖ deltog ikke i denne høring.

25 Ved skrivelser af 21. november 2000 tilsendte Kommissionen sagsøgerne en supplerende meddelelse af klagepunkter, hvori den foreholdt dem at have indgået konkurrencestridige aftaler med andre østrigske banker vedrørende gebyrer for veksling af forskellige valutaer og euro.

26 Den 27. februar 2001 fandt der en ny høring sted, som FPÖ heller ikke deltog i.

27 Ved skrivelse af 13. marts 2001 fremsatte FPÖ på ny sin anmodning, idet partiet gjorde gældende, at Kommissionen ved skrivelser af 5. oktober 1999 og 16. marts 2000 havde oplyst, at der ville blive udleveret ikke-fortrolige udgaver af klagepunkterne, men at denne udlevering aldrig havde fundet sted. FPÖ anførte ligeledes, at det ikke havde fået meddelelse om høringer og dermed havde været udelukket fra væsentlige trin i proceduren, hvilket tilsidesatte dets ret til at blive hørt og at deltage i proceduren. FPÖ gentog herefter sin anmodning om udlevering af meddelelserne af klagepunkter og de berørte bankers bemærkninger til disse meddelelser og anmodede i øvrigt om at måtte fremsætte bemærkninger og deltage i en supplerende høring.

28 Ved skrivelser af 27. marts 2001 meddelte høringskonsulenten sagsøgerne, at FPÖ på ny havde anmodet om at modtage meddelelserne af klagepunkter, og at han påtænkte at imødekomme denne anmodning. Hvad angår fortrolige oplysninger, der skulle slettes fra meddelelsen af klagepunkter af 10. september 1999, vedlagde høringskonsulenten liste 1 og afviste i øvrigt sagsøgernes anmodninger i skrivelser af 17. og 18. november 1999 om sletning af bankernes identitet. Høringskonsulenten afviste også anmodningen fra sagsøgeren i sag T-213/01 om sletning af visse andre oplysninger. Hvad angår den supplerende meddelelse af 21. november 2000, som sagsøgerne endnu ikke havde fremsat bemærkninger til, sendte høringskonsulenten en liste over passager (herefter »liste 2«), hvorefter visse personers navne og stillingsbeskrivelser skulle erstattes af en beskrivelse af deres jobfunktion. Han oplyste sagsøgerne om muligheden for at fremsætte bemærkninger hertil.

29 Ved skrivelse af 18. april 2001 modsatte sagsøgeren i sag T-214/01 sig på ny, at meddelelserne af klagepunkter blev udleveret til FPÖ, og opfordrede Kommissionen til at præcisere begrundelsen for, at den pludselig følte sig forpligtet til at imødekomme partiets anmodning. Ved skrivelse af 24. april 2001 modsatte sagsøgeren i sag T-213/01 sig ligeledes på ny denne udlevering og redegjorde subsidiært for, at hvis der bestod en forpligtelse til at udlevere klagepunkterne, skulle meddelelsen af klagepunkter af 10. september 1999 være helt anonymiseret. Sagsøgeren anførte derimod, at meddelelsen af klagepunkter af 21. november 2000 ikke indeholdt forretningshemmeligheder og andre fortrolige oplysninger end dem, som høringskonsulenten foreslog slettet i liste 2.

30 Ved skrivelser af 5. juni 2001 bekræftede høringskonsulenten forpligtelsen til at udlevere klagepunkterne til FPÖ. For så vidt angår fortrolige oplysninger, der skal beskyttes, henledte høringskonsulenten opmærksomheden hos sagsøgeren i sag T-214/01 på den omstændighed, at sagsøgeren i sin tidligere skrivelse ikke havde fremsat nogen bemærkning til oplysningerne i liste 1 og 2, og at han deraf udledte, at sagsøgeren ikke havde nogen afgørende retlige indvendinger mod udleveringen af de ikke-fortrolige udgaver af klagepunkter til FPÖ. Hvad angår sagsøgeren i sag T-213/01 meddelte høringskonsulenten sagsøgeren, at han af sagsøgerens sidste skrivelse udledte, at sagsøgeren godtog indholdet af liste 1 og 2, uanset spørgsmålet om anonymisering af meddelelsen af klagepunkter af 10. september 1999. Høringskonsulenten anmodede i øvrigt sagsøgeren om at fremsætte bemærkninger og oplyste, at der i modsat fald ville blive truffet afgørelse i medfør af artikel 5, stk. 4, i afgørelse 94/810 (nu artikel 9, stk. 2, i afgørelse 2001/462).

31 Ved skrivelse af 25. juni 2001 anmodede sagsøgeren i sag T-214/01 på ny høringskonsulenten om at afstå fra udleveringen og at holde sagsøgeren orienteret om procedurens videre forløb.

32 Ved skrivelse af 25. juni 2001 anmodede sagsøgeren i sag T-213/01 Kommissionen om at afklare sagen, idet sagsøgeren navnlig opfordrede til, at der blev truffet en afgørelse, som kunne gøres til genstand for et søgsmål.

Den anfægtede beslutning i sag T‑214/01

33 Ved skrivelse af 25. juli 2001 vedtog høringskonsulenten den beslutning, som i forhold til sagsøgeren i sag T-214/01 afsluttede proceduren om udlevering af meddelelserne af klagepunkter af 10. september 1999 og 21. november 2000 til FPÖ (herefter »den anfægtede beslutning i sag T-214/01«). Skrivelsen har følgende ordlyd:

»Under henvisning til Deres skrivelse [af 25. juni 2001] har jeg på ny behandlet sagen og dens mulige retsvirkninger. Jeg sammenfatter resultatet af sagsbehandlingen således:

1. Jeg opretholder mit standpunkt for så vidt angår FPÖ’s ret til at fremsætte en anmodning. Van Miert og Monti har allerede i 1999 taget endelig stilling hertil. Deres beslutning – som er en foranstaltning med henblik på sagens tilrettelæggelse – forekommer mig ikke at kunne gøres til genstand for et særskilt søgsmål, men kun at kunne anfægtes som led i en sag, der anlægges til prøvelse af Kommissionens beslutning om at afslutte proceduren.

2. Afgørelse 2001/462 […] giver ikke mulighed for en anden løsning. Afgørelsens artikel 9 bemyndiger høringskonsulenten til at træffe afgørelse i Kommissionens navn, hvis visse oplysninger i sagsakterne udgør forretningshemmeligheder og dermed er beskyttet mod en meddelelse. Høringskonsulenten har derimod ikke bemyndigelse til at træffe afgørelse om, hvorvidt en fysisk eller juridisk person i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 3, stk. 2, i forordning nr. 17, er berettiget til at fremsætte en begæring om, at overtrædelser bringes til ophør. En sådan bemyndigelse kan ikke udledes af en analog anvendelse af artikel 9 i afgørelse 2001/462 […]

På baggrund af ovenstående betragtninger må jeg desværre afvise den anmodning, De har fremsat i BAWAG’s navn, om, at klagepunkterne og de supplerende klagepunkter ikke udleveres til FPÖ.

Jeg vil bede Dem inden for en frist på en uge efter meddelelsen af nærværende beslutning at oplyse, hvorvidt De har til hensigt at anlægge sag til prøvelse af nærværende beslutning og begære gennemførelsen af beslutningen udsat. Kommissionen udleverer ikke ovennævnte dokumenter til FPÖ før udløbet af denne frist på en uge.

[…]«

Den anfægtede beslutning i sag T‑213/01

34 Ved skrivelse af 9. august 2001 vedtog høringskonsulenten den beslutning, som i forhold til sagsøgeren i sag T-213/01 afsluttede proceduren om udlevering af meddelelserne af klagepunkter af 10. september 1999 og 21. november 2000 til FPÖ (herefter »den anfægtede beslutning i sag T-213/01«). Skrivelsen anfører: »Efter en fornyet gennemgang af de faktiske og retlige omstændigheder i sagen mellem Deres klient og Kommissionen, skal jeg herved meddele Dem, at jeg opretholder det standpunkt, jeg har givet udtryk for i min skrivelse af 5. juni 2001.«

35 For det første redegjorde høringskonsulenten for, at det er det kommissionsmedlem, der har ansvaret for konkurrencespørgsmål, der træffer afgørelse om, hvorvidt en tredjepart har klageadgang i henhold til artikel 3, stk. 2, i forordning nr. 17. Afgørelsen til fordel for FPÖ blev allerede truffet i 1999 af Van Miert og senere bekræftet af Monti, hvorfor der ikke var grundlag for på ny at forelægge dette spørgsmål, da der ikke forelå nye faktiske forhold (punkt 1 i den anfægtede beslutning). Herudover udgør anerkendelsen af FPÖ som klageberettiget en proceduremæssig foranstaltning, der kun kan gøres til genstand for et særskilt søgsmål, idet der ikke kan gøres indsigelse mod denne foranstaltning som led i en sag, der anlægges til prøvelse af Kommissionens beslutning om at afslutte proceduren (beslutningens punkt 2).

36 For det andet bemærkede høringskonsulenten, at anerkendelsen som klageberettiget i henhold til artikel 3, stk. 2, i forordning nr. 17 indebærer en forpligtelse til at udlevere en ikke-fortrolig udgave af klagepunkterne til klageren i overensstemmelse med artikel 7 i forordning nr. 2842/98. Om proceduren er indledt af egen drift, eller efter at der er indgivet klage i henhold til artikel 3, er uden betydning i denne henseende (beslutningens punkt 2).

37 For det tredje udtalte høringskonsulenten sig om de oplysninger, der skulle fjernes fra meddelelserne af klagepunkter af 10. september 1999 og 21. november 2000 for at tage hensyn til forretningshemmeligheder og andre fortrolige oplysninger (beslutningens punkt 4). Han besluttede således at fjerne alle de oplysninger i liste 1 og 2, som sagsøgeren i sag T-213/01 havde godtaget i sin seneste skrivelse. Det var derimod høringskonsulentens opfattelse, at sidstnævntes identitet hverken var en forretningshemmelighed eller en fortrolig oplysning, der burde beskyttes [beslutningens punkt 4, litra a)]. Hvad ligeledes angår oplysninger om sagsøgerens handelspolitik i meddelelsen af klagepunkter af 10. september 1999 anførte høringskonsulenten, at det ikke var nødvendigt at slette disse oplysninger, eftersom der var tale om flere år gamle oplysninger [beslutningens punkt 4, litra b)].

38 Høringskonsulenten konkluderede, »at den nuværende, tilpassede udgave af meddelelsen af klagepunkter af 10. september 1999 og af den supplerende meddelelse af klagepunkter af 21. november 2000 skal udleveres til FPÖ, således at partiet kan tage stilling til den verserende sag COMP/36.571 – Østrigske banker«, og at denne beslutning »er truffet i henhold til artikel 9, stk. 2, i Kommissionens afgørelse 2001/462«. Høringskonsulenten anmodede endelig sagsøgeren om inden for en frist på en uge efter meddelelsen af beslutningen at oplyse, hvorvidt sagsøgeren havde til hensigt at anlægge sag til prøvelse heraf, idet han præciserede, at Kommissionen ikke ville udlevere de ovennævnte meddelelser af klagepunkter til FPÖ før udløbet af denne frist.

Retsforhandlinger og parternes påstande

39 Ved stævninger indleveret til Rettens Justitskontor den 19. september 2001 har sagsøgerne anlagt disse sager med påstand om annullation af de anfægtede beslutninger.

40 Ved særskilt processkrift indleveret til Rettens Justitskontor samme dag har sagsøgerne indgivet begæring om foreløbige forholdsregler med principal påstand om udsættelse af de anfægtede beslutninger og med subsidiær påstand om, at Kommissionen pålægges at undlade at udlevere meddelelserne af klagepunkter af 10. september 1999 og 21. november 2000 i sag COMP/36.571 til FPÖ.

41 Ved kendelse af 14. december 2001 bestemte formanden for Femte Afdeling efter at have hørt parterne, at sagerne T-213/01 og T-214/01 skulle forenes.

42 Ved kendelser af 20. december 2001, Österreichische Postsparkasse mod Kommissionen (sag T-213/01 R, Sml. II, s. 3967), og Bank für Arbeit und Wirtschaft mod Kommissionen (sag T-214/01 R, Sml. II, s. 3993), forkastede Rettens præsident sagsøgernes begæring om foreløbige forholdsregler, idet han fandt, at betingelserne om uopsættelighed ikke var opfyldt, og at interesseafvejningen ikke talte til fordel for at udsætte gennemførelsen af de anfægtede beslutninger, ligesom afgørelsen om sagens omkostninger blev udsat.

43 I januar 2002 videresendte Kommissionen de ikke-fortrolige udgaver af meddelelserne af klagepunkter til FPÖ.

44 Ved særskilt processkrift indleveret til Rettens Justitskontor den 12. februar 2002 indgav sagsøgeren i sag T-214/01 et indlæg i hovedsagen med nye faktiske omstændigheder, som sagsøgeren havde fået kendskab til efter indleveringen af replikken. Ved skrivelse indleveret til Rettens Justitskontor den 13. februar 2002 tilsluttede sagsøgeren i sag T-213/01 sig fuldt ud dette indlæg. Den 15. marts 2002 indgav Kommissionens sine bemærkninger til dette dokument.

45 Ved skrivelser af 30. marts 2004 og 16. juli 2004 opfordrede Retten som en foranstaltning med henblik på sagens tilrettelæggelse Kommissionen til at fremlægge visse dokumenter og besvare skriftlige spørgsmål. Kommissionen efterkom disse anmodninger inden for den fastsatte frist.

46 På grundlag af den refererende dommers rapport har Retten (Femte Afdeling) besluttet at indlede den mundtlige forhandling.

47 Parterne har afgivet mundtlige indlæg og besvaret Rettens spørgsmål under retsmødet den 21. oktober 2004.

48 Sagsøgeren i sag T-213/01 har nedlagt følgende påstande:

– Høringskonsulentens beslutning af 9. august 2001 annulleres.

– Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

49 Sagsøgeren i sag T-214/01 har nedlagt følgende påstande:

– Høringskonsulentens beslutning af 25. juli 2001 annulleres.

– Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

50 Kommissionen har i de to sager nedlagt følgende påstande:

– Sagerne afvises, og under alle omstændigheder frifindes Kommissionen.

– Sagsøgerne tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Formaliteten

51 Kommissionen har påberåbt sig tre formalitetsindsigelser, for det første at sagen ikke har nogen genstand på grund af den faktiske udlevering af klagepunkter til FPÖ, for det andet at den anfægtede retsakt ikke har retsvirkninger for sagsøgernes interesser, og for det tredje at sagerne er anlagt for sent.

Indsigelsen om, at sagen ikke har nogen genstand efter den faktiske udlevering af meddelelserne af klagepunkter til FPÖ

52 Kommissionen har gjort gældende, at sagerne udelukkende har til formål at forhindre, at der til FPÖ udleveres en udgave, uanset hvilken, af meddelelserne af klagepunkter, og subsidiært de ikke-fortrolige udgaver, der er udarbejdet af høringskonsulenten. Meddelelserne af klagepunkter blev imidlertid udleveret til FPÖ i januar 2002. Sagerne er derfor blevet uden genstand på grund af denne udlevering i medfør af procesreglementets artikel 113.

53 Retten bemærker, at et annullationssøgsmål anlagt af en fysisk eller juridisk person kun kan antages til realitetsbehandling, såfremt sagsøgeren har interesse i, at den anfægtede retsakt annulleres (Rettens dom af 9.11.1994, sag T-46/92, Scottish Football mod Kommissionen, Sml. II, s. 1039, præmis 14). En sådan interesse foreligger kun, hvis annullationen af retsakten i sig selv kan have retsvirkninger (Domstolens dom af 24.6.1986, sag 53/85, AKZO Chemie mod Kommissionen, herefter »Akzo-dommen«, Sml. s. 1965, præmis 21).

54 Det skal i denne forbindelse anføres, at ifølge artikel 233 EF har den institution, fra hvilken en annulleret retsakt hidrører, pligt til at træffe de til dommens opfyldelse nødvendige foranstaltninger. Disse foranstaltninger skal ikke fjerne retsakten fra Fællesskabets retsorden, eftersom denne fjernelse følger af den annullation, som retsinstansen har foretaget. Foranstaltningerne vedrører navnlig ophævelsen af de virkninger, der er forårsaget af den pågældende retsakt, og som påvirkes af de konstaterede retsstridigheder. Annullation af en retsakt, som allerede er gennemført, kan stadig have retsvirkninger. Retsakten kan have haft retsvirkninger i den periode, hvor den har været i kraft, og disse virkninger er ikke nødvendigvis faldet bort på grundlag af annullationen af retsakten. Annullation af en retsakt kan ligeledes give mulighed for at undgå, at den retsstridighed, som akten er behæftet med, ikke gentages i fremtiden. Af disse grunde udgør en annullationsdom grundlaget for, at den berørte institution bringes til på behørig måde at genoprette sagsøgerens situation eller afskæres fra at udstede en identisk retsakt (jf. Domstolens dom af 6.3.1979, sag 92/78, Simmenthal mod Kommissionen, Sml. s. 777, præmis 32, og Rettens dom af 25.3.1999, sag T-102/96, Gencor mod Kommissionen, Sml. II, s. 753, præmis 41).

55 I det foreliggende tilfælde indebærer den omstændighed, at meddelelserne af klagepunkter er udleveret til FPÖ efter anlæggelsen af sager, hvis genstand er at anfægte lovligheden af de beslutninger, på grundlag af hvilke denne udlevering er foretaget, ikke, at sagerne mister deres genstand. En eventuel annullation af de anfægtede beslutninger kan nemlig i sig selv have retsvirkninger for sagsøgernes situation, navnlig ved at undgå, at Kommissionen gentager en sådan praksis, og ved at gøre brugen af de meddelelser af klagepunkter, der uretmæssigt er udleveret til FPÖ, ulovlig (Akzo-dommen, præmis 21).

56 Kommissionens argumenter om, at sagen ikke har nogen genstand efter den faktiske udlevering af meddelelserne af klagepunkter til FPÖ, skal derfor forkastes.

Indsigelsen om, at de anfægtede beslutninger ikke har retsvirkninger

Parternes argumenter

57 Kommissionen har bemærket, at den anfægtede beslutning i sag T-213/01 kun indeholder en afgørelse, nemlig høringskonsulentens stillingtagen til fortroligheden af oplysningerne i de meddelelser af klagepunkter, der blev udleveret til FPÖ. Det eneste forhold, der kan »have følger for« sagsøgeren, er udleveringen af visse fortrolige dokumenter til en klageberettiget, således som det fremgår af Akzo-dommen. I sag T-214/01 behandler den anfægtede beslutning ikke dette spørgsmål, som allerede var blevet afgjort tidligere. Sagsøgeren havde nemlig i sin skrivelse af 18. april 2001 godtaget, at versionerne af meddelelserne af klagepunkter ikke indeholdt fortrolige oplysninger. Ifølge Kommissionen vedrører den anfægtede beslutning i denne sag udelukkende høringskonsulentens afvisning af sagsøgerens anmodning af 25. juni 2001 om, at det blev revurderet, om FPÖ havde ret til at modtage en ikke-fortrolig udgave af meddelelserne af klagepunkter. Denne beslutning har imidlertid ingen retligt bindende virkninger for sagsøgeren.

58 Kommissionen har anført, at anerkendelsen af FPÖ som klageberettiget ikke har retsvirkninger for sagsøgerne, eftersom – hvis det antages, at Kommissionen har truffet en beslutning i denne henseende – der kun var tale om en proceduremæssig foranstaltning, der ikke kan gøres til genstand for et særskilt søgsmål rettet mod den endelige konstatering af en overtrædelse (Rettens dom af 18.12.1992, forenede sager T-10/92 – T-12/92 og T-15/92, Cimenteries CBR m.fl. mod Kommissionen, herefter »Cimenteries-dommen«, Sml. II, s. 2667, præmis 28).

59 Kommissionen har ligeledes bemærket, at retten til at udlevere ikke-fortrolige udgaver af meddelelserne af klagepunkter til FPÖ følger automatisk af artikel 7 i forordning nr. 2842/98. Sagsøgerne har derfor ikke anfægtet en beslutning, som berører dem umiddelbart, men denne forordnings artikel 7.

60 Sagsøgerne har påstået, at sagerne kan antages til realitetsbehandling, eftersom de er rettet mod beslutninger, som har retligt bindende virkninger, og som derfor kan anfægtes.

61 I sag T-213/01 påvirker udleveringen af meddelelserne af klagepunkter til FPÖ sagsøgerens ret til, at forretningshemmeligheder og andre fortrolige oplysninger, der belyses heri, behandles fortroligt, hvilket på uoprettelig vis påvirker sagsøgerens retsstilling og dermed kan være genstand for et særskilt sagsanlæg (Akzo-dommen og kendelse afsagt af Rettens præsident den 1.12.1994, sag T-353/94 R, Postbank mod Kommissionen, Sml. II, s. 1141, præmis 25).

62 I sag T-214/01 fastsætter den anfægtede beslutning høringskonsulentens stillingtagen til udleveringen af meddelelserne af klagepunkter til FPÖ. Denne beslutning blev truffet på grundlag af afgørelse 2001/462, som bestemmer, at høringskonsulentens beslutninger om at give en tredjepart meddelelse om klagepunkter kan anfægtes. Meddelelsen af en end ikke fortrolig udgave af klagepunkter er til uoprettelig skade for den berørte virksomhed. Herudover indeholdt den udgave af meddelelsen af klagepunkter af 10. september 1999, der blev udleveret til FPÖ, under alle omstændigheder adskillige fortrolige oplysninger, der var omfattet af fortrolighedsgarantien, såsom navne på personer og banker, der er omfattet af proceduren. Rettens præsident fandt således i kendelsen af 20. december 2001 i sagen om foreløbige forholdsregler, at den anfægtede foranstaltning kunne ændre sagsøgerens retsstilling.

63 Sagsøgerne har anført, at anerkendelsen af FPÖ som klageberettiget i henhold til artikel 3, stk. 2, i forordning nr. 17 og FPÖ’s ret til at få udleveret klagepunkter er underlagt domstolskontrol. Domstolen har i Akzo-dommen udtalt, at udleveringen af klagepunkter er underlagt en sådan kontrol, ikke kun hvad angår omfanget af de oplysninger, der skal beskyttes, men ligeledes princippet heri. Herudover kan anerkendelsen af en tredjepart som klageberettiget ikke være omfattet af Kommissionens skønsbeføjelse på grund af den alvorlige skade, som udleveringen af klagepunkter kan forvolde uskyldsformodningen og retten til beskyttelse af personoplysninger i artikel 8 og 48 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »charteret«), men er underlagt betingelserne i artikel 3, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 7 i forordning nr. 2842/98, hvilket er undergivet Rettens kontrol.

Rettens bemærkninger

64 Det bemærkes, at ifølge fast retspraksis er det kun de foranstaltninger, der har retligt bindende virkninger, som kan berøre sagsøgerens interesser gennem en væsentlig ændring af hans retsstilling, der udgør retsakter, der kan gøres til genstand for et annullationssøgsmål som omhandlet i artikel 230 EF (Domstolens dom af 11.11.1981, sag 60/81, IBM mod Kommissionen, Sml. s. 2639, præmis 9, og Cimenteries-dommen, præmis 28).

65 I princippet udgør foreløbige foranstaltninger, hvis formål er at forberede den endelige afgørelse, derfor ikke retsakter, der kan anfægtes. Det fremgår imidlertid af retspraksis, at retsakter vedtaget under den forberedende sagsbehandling, som selv danner afslutningen på en særlig procedure, der adskiller sig fra den, som skal sætte Kommissionen i stand til at træffe afgørelse i sagen, og som har retligt bindende virkninger, der kan berøre sagsøgerens interesser gennem en væsentlig ændring af hans retsstilling, ligeledes udgør retsakter, der kan anfægtes (dommen i sagen IBM mod Kommissionen, præmis 10 og 11).

66 Det følger således klart og utvetydigt af retspraksis, at Kommissionens beslutning, hvorved en virksomhed, der er anklaget i en overtrædelsesprocedure, får meddelelse om, at de oplysninger, virksomheden er fremkommet med, ikke er omfattet af den fortrolige behandling, der garanteres i fællesskabsretten, og dermed kan udleveres til en tredjemand, har retsvirkninger for den pågældende virksomhed gennem en væsentlig ændring af dens retsstilling, idet den nægter virksomheden den fordel, som består i den i fællesskabsretten fastsatte beskyttelse, og er endelig og uafhængig af den endelige afgørelse, hvorved det fastslås, at konkurrencereglerne er overtrådt. Herudover kan virksomhedens mulighed for at anlægge sag til prøvelse af den endelige afgørelse, hvorved det fastslås, at konkurrencereglerne er overtrådt, ikke give virksomheden en passende beskyttelse af dens rettigheder på dette område. For det første vil den administrative procedure muligvis ikke føre til en afgørelse, der fastslår en overtrædelse. For det andet giver et søgsmål til prøvelse af denne beslutning, hvis det rejses, i hvert fald ikke virksomheden mulighed for at forhindre de uoprettelige virkninger, som en ulovlig udlevering af visse af dens dokumenter måtte have (Akzo-dommen, præmis 18-20). En sådan beslutning kan derfor være genstand for et annullationssøgsmål.

67 De foreliggende sager vedrører annullation af høringskonsulentens beslutninger af 25. juli 2001 og 9. august 2001 om at udlevere ikke-fortrolige udgaver af meddelelserne af klagepunkter i proceduren om anvendelse af artikel 81 på fastsættelse af bankgebyrer (COMP/36.751 – østrigske banker) til FPÖ, og dette imod synspunktet hos de sagsøgere, der var omhandlet i disse meddelelser, og som havde modsat sig deres udlevering til FPÖ.

68 De gældende bestemmelser anerkender, at tredjeparter, der kan godtgøre en berettiget interesse, har ret til at få udleveret en ikke-fortrolig udgave af meddelelsen af klagepunkter, og dette for at kunne fremsætte deres skriftlige bemærkninger. Artikel 3, stk. 1 og 2, i forordning nr. 17 bestemmer således, at fysiske eller juridiske personer, der kan godtgøre en berettiget interesse, er berettiget til at fremsætte en begæring med henblik på, at Kommissionen fastslår, at der foreligger en overtrædelse af artikel 81 EF og 82 EF. Artikel 7 i forordning nr. 2842/98 anfører ligeledes, at har Kommissionen gjort indsigelse angående forhold, hvorom den har modtaget en begæring, henholdsvis klage, skal begæringens, henholdsvis klagens ophavsmand have udleveret en kopi af den ikke-fortrolige udgave af meddelelsen af klagepunkter, således at han kan fremsætte sine skriftlige bemærkninger.

69 Det fremgår videre af artikel 9, stk. 2, i afgørelse 2001/462, at når den virksomhed, der er anklaget i en procedure om overtrædelse af artikel 81 EF og 82 EF, modsætter sig meddelelsen til en tredjepart af oplysninger, som kan udgøre en forretningshemmelighed, og Kommissionen vurderer, at oplysningen ikke er beskyttet og derfor kan meddeles, redegøres der for denne vurdering i en begrundet beslutning, der meddeles den pågældende virksomhed.

70 I det foreliggende tilfælde bringer den anfægtede beslutning i sag T-213/01 proceduren om udlevering til FPÖ af den »tilpassede udgave« af meddelelsen af klagepunkter af 10. september 1999 og den supplerende meddelelse af klagepunkter af 21. november 2000 til ophør. Denne beslutning forkaster både sagsøgerens indsigelse mod disse dokumenters udlevering til FPÖ og den af sagsøgeren påståede fortrolige behandling af visse oplysninger heri. Den anfægtede beslutning i sag T-214/01 forkaster endelig sagsøgerens indsigelse mod udleveringen af de pågældende meddelelser af klagepunkter til FPÖ. De to beslutninger er truffet med hjemmel i artikel 9, stk. 2, i afgørelse 2001/462, som bestemmer, at hvis den pågældende virksomhed modsætter sig meddelelsen af en oplysning, og høringskonsulenten vurderer, at oplysningen ikke er beskyttet og derfor kan meddeles, redegøres der for denne vurdering i en begrundet beslutning, der meddeles den pågældende virksomhed, idet beslutningen skal angive den dato, hvor oplysningerne vil blive meddelt – hvilken dato skal ligge mindst en uge efter meddelelsesdatoen. I det foreliggende tilfælde anmodede høringskonsulenten sagsøgerne om inden for en frist på en uge at meddele, om de havde til hensigt at anlægge sag om foreløbige forholdsregler. Han anførte i denne henseende, at ovennævnte meddelelser af klagepunkter ikke ville blive udleveret til FPÖ inden udløbet af denne frist.

71 De anfægtede beslutninger udgør således sidste trin i en særlig procedure, som adskiller sig fra den generelle procedure om anvendelse af artikel 81 EF, og som endeligt fastsætter Kommissionens stillingtagen til spørgsmålet om udlevering af ikke-fortrolige udgaver af meddelelser af klagepunkter til FPÖ. Disse beslutninger indebærer nødvendigvis, at det først anerkendes, at FPÖ som klageberettiget har en berettiget interesse i henhold til artikel 3, stk. 2, i forordning nr. 17, eftersom det er denne interesse, der giver FPÖ ret til at få udleveret meddelelser af klagepunkter i medfør af artikel 7 i forordning nr. 2842/98.

72 Sagsøgerne kan derfor under sagsanlægget anfægte både høringskonsulentens beslutning om at udlevere den ikke-fortrolige udgave af meddelelserne af klagepunkter til FPÖ og det uomgængeligt nødvendige forhold, der ligger til grund for denne beslutning, nemlig Kommissionens anerkendelse af FPÖ’s berettigede interesse i henhold til artikel 3, stk. 2, i forordning nr. 17. I modsat fald kunne sagsøgerne ikke forhindre, at de klagepunkter, der var rettet mod dem, blev bragt til kundskab hos en tredjepart, der havde fremsat en begæring eller en klage, og som ikke har den i fællesskabsbestemmelserne krævede berettigede interesse, eller – hvis denne udlevering havde fundet sted – at nedlægge påstand om, at denne tredjeparts brug af de pågældende oplysninger erklæres ulovlig.

73 Det følger af ovenstående, at formalitetsindsigelsen om, at den anfægtede beslutning i sag T-214/01 og høringskonsulentens stillingtagen i den anfægtede beslutning i sag T-213/01 vedrørende anerkendelsen af, at FPÖ er klageberettiget, og at FPÖ har ret til at få udleveret meddelelserne af klagepunkter, ikke har retsvirkninger, skal forkastes.

Anbringendet om, at sagerne er anlagt for sent

Parternes argumenter

74 Kommissionen har anført, at de anfægtede beslutninger kun er en bekræftelse af, at FPÖ er anerkendt som klageberettiget, og at FPÖ har ret til at få udleveret meddelelserne af klagepunkter. Sagerne er derfor for sent anlagt i denne henseende.

75 Hvad angår anerkendelsen af FPÖ som klageberettiget i henhold til artikel 3, stk. 2, i forordning nr. 17 har Kommissionen redegjort for, at den vedtog en endelig beslutning herom i løbet af 1999, hvilket sagsøgerne blev meddelt ved skrivelser af 5. november 1999. Høringskonsulenten begrænsede sig i sin skrivelse af 27. marts 2001 til at bekræfte, at FPÖ’s interesse i at fremkomme med en anmodning var blevet anerkendt, og gentog sin forklaring herom. Selv hvis skrivelsen af 27. marts 2001 indeholdt en beslutning i denne henseende, har sagsøgeren under alle omstændigheder heller ikke anfægtet den. Endelig har sagsøgerne i stævningerne selv anerkendt, at den anfægtede beslutning kun »bekræftede« den processuelle stilling, som FPÖ var tildelt ved en tidligere beslutning.

76 For så vidt angår FPÖ’s ret til at få udleveret meddelelserne af klagepunkter har Kommissionen anført, at den allerede havde meddelt sagsøgerne, mundtligt i begyndelsen af oktober 1999 og derefter ved skrivelser af 5. november 1999, at den påtænkte at handle i overensstemmelse med artikel 7 i forordning nr. 2842/98. Selv hvis Kommissionen havde vedtaget en »beslutning« om FPÖ’s ret til at modtage meddelelsen af klagepunkter, og hvis den udgjorde en retsakt, der kan anfægtes, bekræfter den anfægtede beslutning derfor blot dette forhold og kan således ikke være genstand for et søgsmål.

77 Sagsøgerne har anført, at sagerne ikke er for sent anlagt. Det er kun de anfægtede beslutninger, som fastsætter Kommissionens endelige stillingtagen til FPÖ’s klageberettigelse og udleveringen af meddelelserne af klagepunkter til FPÖ, idet alle de tidligere skrivelser fra høringskonsulenten og Kommissionens tjenestegrene blot udgjorde forberedende foranstaltninger. Disse beslutninger, som bringer proceduren om udlevering af meddelelserne af klagepunkter til FPÖ til ophør, er derfor ikke rent bekræftende retsakter.

Rettens bemærkninger

78 Retten har ovenfor udtalt, at sagsøgerne under disse sager kan anfægte de endelige beslutninger, som bringer de særlige procedurer om udlevering af meddelelserne af klagepunkter til FPÖ til ophør, hvilket forhold ligger bag disse beslutninger, nemlig Kommissionens anerkendelse af FPÖ’s berettigede interesse og klageberettigelse i henhold til artikel 3, stk. 2, i forordning nr. 17, hvoraf følger, at FPÖ har ret til at modtage den ikke-fortrolige udgave af meddelelserne af klagepunkter i overensstemmelse med artikel 7 i forordning nr. 2842/98.

79 Kommissionen kan derfor ikke anføre, at sagsøgerne burde have anlagt sag til prøvelse af de forskellige forberedende foranstaltninger, der blev truffet under disse procedurer om udlevering af meddelelserne af klagepunkter, for heraf at udlede, at de foreliggende sager, der er anlagt til prøvelse af de beslutninger, som bringer disse procedurer til ophør, ikke kan anfægte de forberedende foranstaltninger, på grundlag af hvilke disse beslutninger er vedtaget.

80 Det følger af ovenstående, at formalitetsindsigelsen om, at sagerne er for sent anlagt, skal forkastes.

Realiteten

81 Sagsøgerne har påberåbt sig syv anbringender til støtte for deres påstande. Det første og det andet anbringende vedrører tilsidesættelsen af artikel 3, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 6 i forordning nr. 2842/98 samt en begrundelsesmangel. Det tredje anbringende vedrører tilsidesættelsen af princippet om procesøkonomi. Det fjerde anbringende vedrører tilsidesættelsen af retten til forsvar på grund af den sene udlevering af klagepunkterne til FPÖ. Det femte anbringende vedrører fortabelsen af FPÖ’s ret til at indtræde i proceduren. Det sjette anbringende vedrører tilsidesættelsen af artikel 20, stk. 2, i forordning nr. 17, sammenholdt med artikel 287 EF, for så vidt som udleveringen af klagepunkter til FPÖ tilsidesatte deres ret til fortrolighed for forretningshemmeligheder. Endelig vedrører det syvende anbringende tilsidesættelsen af princippet om den berettigede forventning.

Det første og det andet anbringende vedrørende tilsidesættelsen af artikel 3, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 6 i forordning nr. 2842/98 samt en begrundelsesmangel

82 Sagsøgerne har gjort gældende, at høringskonsulentens beslutning om at udlevere meddelelserne af klagepunkter til FPÖ er ulovlig, i det omfang denne sidstnævnte ikke kan være klageberettiget i henhold til artikel 3, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 6 i forordning nr. 2842/98.

83 Sagsøgerne har til støtte for deres synspunkt for det første anført, at der ikke er nogen årsagsforbindelse mellem FPÖ’s begæring og procedurens indledning, for det andet at FPÖ ikke har godtgjort en berettiget interesse i disse to bestemmelsers forstand, og for det tredje at Kommissionen hverken har efterprøvet eller begrundet, at FPÖ skulle have en sådan interesse.

Det første led om manglende årsagsforbindelse mellem FPÖ’s begæring og procedurens indledning.

– Parternes argumenter

84 Sagsøgerne har gjort gældende, at FPÖ ikke er klageberettiget i henhold til artikel 3, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 6 i forordning nr. 2842/98, da partiets begæring ikke gav anledning til overtrædelsesproceduren. Artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 17 bestemmer, at procedurer kan indledes »efter begæring eller på eget initiativ«. Hvis en procedure er blevet indledt på eget initiativ, er Kommissionens afgørelse ikke længere fremkommet »efter begæring«. I det foreliggende tilfælde fremkom FPÖ ikke med sin begæring før to måneder efter, at Kommissionen på eget initiativ havde indledt proceduren. FPÖ kan derfor ikke få status af klageberettiget i henhold til artikel 3, stk. 2, i forordning nr. 17, idet partiet højest kan kvalificeres som tredjepart, der har en tilstrækkelig interesse i henhold til artikel 19, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 9, stk. 1, og forordning nr. 2842/98.

85 Sagsøgerne har i øvrigt anført, at Kommissionen ikke tog hensyn til forskellen mellem en formel klage og den uformelle videregivelse af forhold vedrørende en overtrædelse. Det er imidlertid kun en formel klage, der kan give processuelle rettigheder.

86 Kommissionen har bestridt sagsøgernes anbringender, som den kvalificerer som fejlagtige og ugrundede. Det er således uden betydning, om proceduren blev indledt på eget initiativ eller efter begæring i medfør af artikel 3, stk. 2, i forordning nr. 17. Den formelle overtrædelsesprocedure indledes kun ved meddelelsen af klagepunkter og fremkommer længe efter, at der er anerkendt en ret til at fremsætte en begæring. I denne sag indledte Kommissionen overtrædelsesproceduren den 10. september 1999, da den vedtog den første meddelelse af klagepunkter, dvs. to år efter FPÖ’s begæring. Under alle omstændigheder vidste FPÖ på det tidspunkt, partiet fremsatte sin begæring, ikke, at der var nogen procedure, eftersom Kommissionen havde hemmeligholdt det forberedende arbejde med henblik på at sikre effektiviteten af den kontrol, der blev foretaget i juni 1998.

87 Endelig er sagsøgernes sondring mellem formelle klager og uformelle anmeldelser ugrundet. Den klager, som godtgør en berettiget interesse, har rettigheder inden procedurens indledning, også selv om en sådan procedure ikke bliver indledt, såsom retten til at anlægge et annullationssøgsmål i medfør af artikel 6 i forordning nr. 17.

– Rettens bemærkninger

88 Artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 17 bestemmer, at konstaterer Kommissionen »efter begæring eller på eget initiativ«, at der foreligger en overtrædelse af bestemmelserne i artikel 81 EF eller artikel 82 EF, kan den ved en beslutning pålægge de deltagende virksomheder og sammenslutninger af virksomheder at bringe de konstaterede overtrædelser til ophør.

89 Det fremgår af artikel 3, stk. 1 og 2, i forordning nr. 17 og artikel 6 og 7 i forordning nr. 2842/98, at »klageberettiget« er en fysisk eller juridisk person, som efter at have godtgjort en berettiget interesse anmoder Kommissionen om at fastslå, at bestemmelserne i artikel 81 EF og artikel 82 EF er overtrådt. De nævnte bestemmelser i forordning nr. 2842/98 kvalificerer i øvrigt »den klageberettigede« som en person, der har fremsat begæring i henhold til Rådets forordning (EØF) nr. 1017/68 af 19. juli 1968 om anvendelse af konkurrenceregler for transport med jernbane, ad landeveje og sejlbare vandveje (EFT 1968 I, s. 295), Rådets forordning (EØF) nr. 4056/86 af 22. december 1986 om fastsættelse af de nærmere retningslinjer for anvendelsen af traktatens artikel 85 og 86 på søtransport (EFT L 378, s. 4) og Rådets forordning (EØF) nr. 3975/87 af 14. december 1987 om fastsættelse af fremgangsmåden ved anvendelse af konkurrencereglerne på virksomheder i luftfartssektoren (EFT L 374, s. 1). I henhold til disse bestemmelser har medlemsstaterne ligeledes ret til uden at skulle godtgøre nogen interesse at fremsætte sådanne »begæringer« eller »klager« om, at det skal fastslås, at konkurrencerettens normer er overtrådt.

90 Sagsøgerne har i det væsentlige anført, at når en overtrædelsesprocedure er indledt på eget initiativ, er der ikke længere grundlag for at gøre en tredjepart til klageberettiget. Dette synspunkt kan ikke tages til følge.

91 Forordning nr. 17 og forordning nr. 2842/98 kræver nemlig ikke, for at en tredjepart kan kvalificeres som klageberettiget, at den pågældende begæring eller klage giver anledning til Kommissionens indledning af overtrædelsesproceduren, navnlig den indledende undersøgelsesfase. Fysiske eller juridiske personer, som godtgør en berettiget interesse i, at Kommissionen fastslår, at konkurrencerettens normer er overtrådt, kan dermed fremsætte en begæring eller en klage herom, selv om undersøgelsesproceduren, der går forud for overtrædelsesproceduren, er indledt på eget initiativ eller efter en andens begæring. Ellers ville personer, der har en sådan berettiget interesse, blive forhindret i under proceduren at udøve processuelle rettigheder, der er forbundet med at være klageberettiget.

92 Sagsøgernes synspunkt indebærer, at tredjeparter pålægges en yderligere betingelse, der ikke findes i forordning nr. 17 og forordning nr. 2842/98. Anerkendelsen som klageberettiget afhænger ikke kun af, at der fremsættes en begæring eller indgives en klage, og at der godtgøres en berettiget interesse i denne henseende, men ligeledes af den omstændighed, at Kommissionen ikke har indledt sin undersøgelse af den anmeldte overtrædelse. Det skal endvidere anføres, at en tredjepart, der har en berettiget interesse – under hensyn til, at indledningen af undersøgelsen sædvanligvis hemmeligholdes for at sikre effektiviteten af de skridt, der skal tages – sædvanligvis ikke kan få at vide, om Kommissionen allerede har eller ikke har indledt en undersøgelse af de pågældende aftaler eller former for praksis.

93 Det skal således bemærkes, at FPÖ i det foreliggende tilfælde fremsatte begæringen umiddelbart efter, at undersøgelsesproceduren på eget initiativ var blevet indledt. FPÖ fremsatte nemlig sin oprindelige begæring den 24. juni 1997 eller syv uger efter, at undersøgelsesproceduren var blevet indledt den 6. maj 1997. Det fremgår ikke af sagsakterne, at Kommissionen offentliggjorde undersøgelsens indledning.

94 På baggrund af ovenstående skal det konkluderes, at den omstændighed, at undersøgelsen af den overtrædelse, som sagsøgerne påstås at have begået, blev indledt, inden FPÖ fremsatte sin begæring, ikke kan forhindre, at FPÖ anerkendes som klageberettiget i henhold til artikel 3 i forordning nr. 17 og artikel 6 i forordning nr. 2842/98.

95 Hvad endelig angår forskellen mellem en formel klage og den »uformelle videregivelse af forhold vedrørende en overtrædelse«, som sagsøgerne har påberåbt sig, er den ikke af betydning i disse sager. Det fremgår nemlig af sagen, at FPÖ i denne sag ikke begrænsede sig til at fremkomme med oplysninger til Kommissionen, men anmodede om, at der blev indledt en undersøgelse for at fastslå en overtrædelse af artikel 81 EF og artikel 82 EF og pålægge de pågældende banker at bringe denne overtrædelse til ophør samt pålægge dem bøder.

96 Det følger heraf, at dette første led skal forkastes.

Det andet led om FPÖ’s manglende godtgørelse af en berettiget interesse i henhold til artikel 3, stk. 2, i forordning nr. 17

– Parternes argumenter

97 Sagsøgerne har anført, at FPÖ ikke kan kvalificeres som klageberettiget, eftersom den økonomiske interesse, som dette parti har påberåbt sig, ikke er en berettiget interesse i henhold til artikel 3, stk. 2, i forordning nr. 17.

98 Sagsøgerne har for det første påstået, at den omstændighed, at partiet er bankkunde, blot er et påskud, og at FPÖ’s interesse er rent politisk. FPÖ ønskede at få adgang til meddelelserne af klagepunkter med det ene formål at udnytte dem politisk. De begivenheder, der fandt sted efter udleveringen af meddelelserne af klagepunkter til FPÖ, bekræfter denne bedømmelse. FPÖ’s interesse kan derfor under ingen omstændigheder være »berettiget« i henhold til artikel 3 i forordning nr. 7.

99 For det andet har sagsøgerne anført, at det blotte forhold, at partiet er bankkunde, under alle omstændigheder ikke giver mulighed for at anerkende, at FPÖ har en berettiget interesse. Den berettigede interesse i artikel 3, stk. 2, i forordning nr. 17 forudsætter, at den adfærd, der påstås at være konkurrencestridig, kan påvirke den klageberettigedes økonomiske interesser i den forstand, at han skal være virksom på det pågældende marked for at kunne godtgøre en personlig skade. Kommissionen har således indtil nu kun anerkendt en sådan berettiget interesse ved fysiske eller juridiske personer, »hvis erhvervsmæssige aktivitet berøres« af en konkurrencestridig adfærd. Kommissionen har haft en tendens til at fortolke begrebet berettiget interesse snævert, idet den har nægtet at anerkende en sådan interesse hos konkurrenter, som ikke er aktive på det samme marked som den virksomhed, der er omfattet af proceduren. Kommissionens stillingtagen i denne sag udgør således en radikal ændring af praksis. Hverken Kommissionen eller Retten har hidtil anerkendt en berettiget interesse i henhold til artikel 3, stk. 2, i forordning nr. 17 hos detailhandelens slutkunder, såsom bankkunder. I denne retning er Kommissionens henvisning til sagen med de græske færger (jf. præmis 103 nedenfor) urigtig, eftersom den i den sag ikke var berettiget til at udlevere meddelelserne af klagepunkter til slutkunderne.

100 For det tredje har sagsøgerne anført, at en bredere fortolkning af den berettigede interesse fører til, at der banes vej for en almen søgsmålsret, hvilket har skadelige følger. Kommissionen er for det første forpligtet til at undersøge og behandle en lang række klager, og endvidere vil den omstændighed, at alle forbrugere skal have ret til aktindsigt i klagepunkter og til at deltage i høringen, medføre, at procedurerne bliver umulige at iværksætte med omhu. I øvrigt kan dette medføre misbrug, navnlig i procedurer med eftervirkninger for den brede offentlighed, da alle kan få aktindsigt i klagepunkter, blot fordi de er slutkunde.

101 For det andet strider en sådan fortolkning mod logikken i forordning nr. 17 og forordning nr. 2842/98. Lovgiver har ved at sondre mellem »begæringens ophavsmand, der kan godtgøre en berettiget interesse« (artikel 6 og 7 i forordning nr. 2842/98), »tredjeparter, der godtgør en tilstrækkelig interesse« (artikel 19, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 9, stk. 1, i forordning nr. 2842/98), og »andre tredjeparter« (artikel 9, stk. 3, i forordning nr. 2842/98) indført en graduering alt efter betydningen af skaden på tredjeparters økonomiske interesser. Denne sondring er uden mening, hvis alle slutkunder anses for klageberettigede, der har godtgjort en berettiget interesse i henhold til artikel 3 i forordning nr. 17. Slutkunden har mulighed for at anmelde virksomheder, hvis han har mistanke om konkurrencebegrænsende aftaler, der er i strid med konkurrenceretten, og hans interesse i at deltage i proceduren kan sikres, hvis han godtgør en »tilstrækkelig interesse« ved, at Kommissionen hører ham og giver ham oplysninger om procedurens forløb, men uden at hans anmeldelse kvalificeres som en klage i henhold til artikel 3, stk. 2, i forordning nr. 17, og uden, at han får udleveret meddelelserne af klagepunkter. Den konkurrenceretlige beskyttelse af forbrugerne kan derfor ikke gå længere end, at de kun anerkendes i princippet at have en berettiget interesse, hvis der ikke er supplerende aspekter.

102 Kommissionen har bestridt sagsøgernes argumenter, idet de er uden grundlag. FPÖ berøres som modtager af bankydelser af de formodede konkurrencebegrænsende aftaler og har dermed en berettiget interesse i at fremkomme med en begæring i henhold til artikel 3, stk. 2, i forordning nr. 17, uden at partiets eventuelle politiske interesse spiller en rolle ved anerkendelsen af denne status. I det tilfælde, hvor FPÖ har en berettiget interesse i henhold til artikel 3 i forordning nr. 17, er Kommissionen ikke forpligtet til at efterprøve, om partiet er motiveret af andre forhold.

103 Hvad angår FPÖ’s økonomiske interesse har Kommissionen gjort gældende, at den supplerende betingelse, som sagsøgerne har påberåbt sig, om at »være aktiv inden for det pågældende aktivitetsområde« ikke har nogen hjemmel. Konkurrenceretten tilsigter snarere at beskytte den forbruger, som af denne årsag har en berettiget interesse i at klage, hvis han er berørt af en adfærd på markedet. Kommissionens praksis bekræfter i øvrigt dette princip (jf. f.eks. Kommissionens beslutning 1999/271/EF af 9.12.1998 vedrørende en procedure i henhold til EF-traktatens artikel 85 (IV/34.466 – Græske færger) (EFT 1999 L 109, s. 24). Dette indebærer dog ikke, at Kommissionen sidestiller den berettigede interesse i henhold til artikel 3, stk. 2, i forordning nr. 17 med en »almen interesse, som alle kan gøre gældende«. Ikke alle slutkunder har en principiel interesse i at fremkomme med en begæring, men udelukkende de slutkunder, som er umiddelbart berørt af den konkurrencebegrænsende aftale. I det foreliggende tilfælde bekræftede Kommissionen, at FPÖ ikke var berørt af proceduren som en »enhver anden«, men at partiets økonomiske interesser var umiddelbart berørt som bankkunde af en konkurrencebegrænsende aftale, der dækker alle aspekter af sådanne ydelser.

104 Endvidere omfatter spørgsmålet om vanskelighederne i forbindelse med administrative procedurer ifølge Kommissionen flere klagere, og argumenterne om godtagelsen af »almene klager« har ingen forbindelse med den berettigede interesse i at fremsætte en begæring i overensstemmelse med artikel 3, stk. 2, i forordning nr. 17. I øvrigt kan sagsøgernes argumenter om rettighederne for tredjeparter, som har en »tilstrækkelig« interesse, ikke finde anvendelse. Forordning nr. 2842/98 beskytter klagerens processuelle stilling, som er meget bedre end stillingen for andre tredjeparter, der deltager i proceduren.

105 Endelig har Kommissionen anført, at spørgsmålet om anerkendelse af FPÖ’s processuelle egenskaber under alle omstændigheder er uden betydning i det foreliggende tilfælde, eftersom Kommissionen altid kan udlevere ikke-fortrolige udgaver af meddelelser af klagepunkter, selv til personer, som ikke er berørt af proceduren, hvis den anser det for hensigtsmæssigt. Selv hvis Retten måtte finde, at FPÖ ikke havde en berettiget interesse i at fremsætte en begæring i henhold til artikel 3, stk. 2, i forordning nr. 17, henhører det derfor under Kommissionens skønsbeføjelse at udlevere ikke-fortrolige udgaver af meddelelser af klagepunkter til partiet (kendelsen i sagen Postbank mod Kommissionen, præmis 8).

– Rettens bemærkninger

106 For så vidt angår denne sag er deltagelsen i en overtrædelsesprocedure for andre fysiske eller juridiske personer end de virksomheder, til hvilke Kommissionen har rettet klagepunkter, reguleret ved forordning nr. 17 og forordning nr. 2842/98. Disse forordninger sondrer i denne henseende mellem for det første »begæringens eller klagens ophavsmand, der har godtgjort en berettiget interesse«, til hvilke Kommissionen sender en kopi af den ikke-fortrolige udgave af klagepunkter, når den fremfører klagepunkter vedrørende et spørgsmål, der er blevet rejst i den pågældende begæring eller klage (artikel 3, stk. 1 og 2, i forordning nr. 17 og artikel 6-8 i forordning nr. 2842/98), for det andet »tredjeparter, der godtgør en tilstrækkelig interesse«, som, hvis de anmoder om at blive hørt, har ret til, at Kommissionen skriftligt oplyser dem om procedurens art og genstand, således at de kan fremsætte deres skriftlige bemærkninger (artikel 19, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 9, stk. 1 og 2, i forordning nr. 2842/98), og for det tredje »andre tredjeparter«, som Kommissionen kan give lejlighed til at fremsætte deres mundtlige synspunkter (artikel 9, stk. 3, i forordning nr. 2842/98). Lovgiver har således indført en graduering alt efter betydningen af skaden på deres interesser for disse forskellige tredjeparters deltagelse i overtrædelsesproceduren.

107 Under hensyn til ovenstående skal det konkluderes, at den klageberettigede, der har godtgjort en berettiget interesse, har ret til at modtage en ikke-fortrolig udgave af meddelelsen af klagepunkter. For så vidt angår tredjeparter, der har godtgjort en tilstrækkelig interesse, kan det ikke i overensstemmelse med artikel 9, stk. 1, i forordning nr. 2842/98 udelukkes, at Kommissionen, hvis omstændighederne i sagen berettiger dette, kan, men ikke er forpligtet hertil, udlevere en ikke-fortrolig udgave af meddelelsen af klagepunkter til dem, således at de fuldt ud er i stand til at fremsætte deres bemærkninger til de påståede overtrædelser, som er genstand for den pågældende procedure.

108 Ud over disse to i foregående præmis beskrevne tilfælde er det ikke inden for rammerne af forordning nr. 17 og forordning nr. 2842/98 fastsat, at Kommissionen skal udlevere meddelelsen af klagepunkter til andre fysiske eller juridiske personer end de virksomheder, til hvilke disse klagepunkter er rettet.

109 I det foreliggende tilfælde anerkendte Kommissionen FPÖ som klageberettiget i en overtrædelsesprocedure indledt mod forskellige virksomheder, herunder sagsøgerne. Spørgsmålet er derfor, om FPÖ havde en berettiget interesse i henhold til artikel 3, stk. 2, i forordning nr. 17.

110 FPÖ anførte i sin skrivelse af 2. juni 1998, at partiet havde lidt økonomisk skade som slutkunde med hensyn til østrigske bankydelser på grund af den anmeldte konkurrencebegrænsende aftale. Den omstændighed, at FPÖ i sin første begæring af 24. juni 1997 gjorde en almen interesse gældende, såsom beskyttelse af retsordenen, kan ikke fratage partiet muligheden for senere – med henblik på at godtgøre en berettiget interesse i henhold til artikel 17 – at gøre gældende, at partiet er kunde hos banker, mod hvilke proceduren er blevet indledt, samt at det har lidt økonomisk skade på grund af de pågældende aftaler.

111 Sagsøgerne har imidlertid i det væsentlige anført, at det blotte forhold, at man er en slutkunde med hensyn til bankydelser, ikke er tilstrækkeligt til at godtgøre en berettiget interesse, som kun foreligger hos den klageberettigede, der virker på det pågældende marked, og hvis forretningsmæssige aktiviteter berøres af den påståede konkurrencestridige adfærd.

112 Det skal ikke desto mindre bemærkes, at Retten allerede har udtalt, at en sammenslutning af virksomheder kan godtgøre en berettiget interesse i at indgive en begæring i henhold til artikel 3 i forordning nr. 17, selv om den ikke er en virksomhed, der virker på det omhandlede marked, og således ikke er direkte berørt af den kritiserede adfærd, idet det dog navnlig må forudsættes, at adfærden kan skade medlemmernes interesser (Rettens dom af 24.1.1995, sag T-114/92, BEMIM mod Kommissionen, Sml. II, s. 147, præmis 28).

113 Hvad nærmere bestemt angår slutkunder, der køber goder eller tjenesteydelser, har Kommissionen anført, at dens nuværende praksis viser, at forbrugeren har en berettiget interesse i at klage, hvis han berøres af en konkurrencestridig adfærd på markedet. Kommissionen har imidlertid selv som svar på Rettens spørgsmål indrømmet, at ingen slutkunder har modtaget en ikke-fortrolig udgave af klagepunkter før efter, at der er truffet afgørelse om vedkommendes berettigede interesse. FPÖ blev derfor den første slutkunde, for hvilken Kommissionen har anerkendt en berettiget interesse i henhold til artikel 3 i forordning nr. 17 og dermed retten til at få udleveret meddelelsen af klagepunkter.

114 Retten er imidlertid af den opfattelse, at der intet er til hinder for, at en slutkunde af goder eller tjenesteydelser kan opfylde begrebet berettiget interesse i henhold til artikel 3 i forordning nr. 17. Retten mener nemlig, at en slutkunde, som godtgør, at hans økonomiske interesser har lidt skade, eller at de kan lide skade på grund af den pågældende konkurrencebegrænsning, har en berettiget interesse i henhold til artikel 3 i forordning nr. 17 i at fremsætte en begæring eller en klage med henblik på, at Kommissionen fastslår, at artikel 81 EF og 82 EF er overtrådt.

115 Det skal i denne henseende bemærkes, at de regler, som skal sikre, at konkurrencen ikke fordrejes på det indre marked, har som endeligt formål at styrke forbrugerens velbefindende. Dette formål fremgår især af ordlyden af artikel 81 EF. Selv om forbuddet i denne bestemmelses stk. 1 ikke finder anvendelse på konkurrencebegrænsende aftaler, som bidrager til at forbedre produktionen eller distributionen af de pågældende varer eller at fremme det tekniske eller økonomiske fremskridt, er denne mulighed i artikel 81, stk. 3, EF navnlig underlagt den betingelse, at en del af den indtjening, der stammer heraf, forbeholdes varernes brugere. Konkurrenceretten og -politikken indvirker således unægtelig på konkrete økonomiske interesser hos slutkunder, der køber goder eller tjenesteydelser. Anerkendelsen af, at sådanne kunder – som gør gældende, at de har lidt økonomisk skade på grund af en kontrakt eller en adfærd, der kan begrænse eller fordreje konkurrencen – har en berettiget interesse i, at Kommissionen fastslår, at artikel 81 EF og 82 EF er overtrådt, bidrager til gennemførelsen af konkurrencerettens formål.

116 I modsætning til det af sagsøgerne påståede tømmer denne vurdering ikke begrebet berettiget interesse for indhold ved at give det en for bred betydning, ligesom den heller ikke baner vejen for en påstået almen søgsmålsret. Selv om det anerkendes, at en forbruger, der kan godtgøre en skade på sine økonomiske interesser, som skyldes en konkurrencebegrænsende aftale, som han anmelder, kan have en berettiget interesse i henhold til artikel 3, stk. 2, i forordning nr. 17, svarer dette ikke til at antage, at enhver fysisk eller juridisk person har en sådan interesse.

117 Heller ikke sagsøgernes argumenter om den forøgelse af klager og vanskeligheder ved den administrative procedure, der følger af, at slutkunder anerkendes som klageberettigede, kan tages til følge. Som Kommissionen med rette har anført, kan disse indvendinger ikke gyldigt påberåbes med henblik på at begrænse anerkendelsen af en berettiget interesse hos en slutkunde, som godtgør, at han har lidt økonomisk skade på grund af den konkurrencestridige praksis, som han anmelder.

118 Endelig er Kommissionen i modsætning til det af sagsøgerne anførte, og således som Kommissionen har anført, ikke forpligtet til at efterprøve, om den klageberettigede, som godtgør en gyldig berettiget interesse, også motiveres af andre årsager.

119 Det skal derfor konkluderes, at FPÖ gyldigt kunne påberåbe sig sin status som bankkunde i Østrig og den omstændighed, at partiets økonomiske interesser havde lidt skade på grund af den konkurrencestridige praksis, for at godtgøre en berettiget interesse i at fremsætte en begæring om, at Kommissionen fastslår, at denne praksis indebærer en overtrædelse af artikel 81 EF og 82 EF.

120 Dette andet led om FPÖ’s påståede manglende berettigede interesse i henhold til artikel 3, stk. 2, i forordning nr. 17 skal derfor forkastes.

Det tredje led om Kommissionens manglende efterprøvelse af og begrundelse for FPÖ’s berettigede interesse

– Parternes argumenter

121 Sagsøgerne har påstået, at Kommissionen hverken har efterprøvet eller begrundet, at betingelserne i artikel 3, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 7 i forordning nr. 2842/98 er opfyldt i det foreliggende tilfælde. For det første har Kommissionen på ingen måde dokumenteret, at FPÖ godtgjorde en berettiget interesse, idet Kommissionen ikke har efterprøvet, om partiet havde gennemført banktransaktioner ved de berørte banker, hvilke ydelser der var benyttet, og hvorfor partiets interesse gik ud over en »tilstrækkelig« interesse eller en »anden« interesse. Den omstændighed, at partiet har bankkonti, er ikke tilstrækkeligt til, at det kan anerkendes, at partiet er klageberettiget, så meget desto mindre som Kommissionen allerede havde kendskab til denne omstændighed, da den vedtog beslutningen om afvisning af 26. februar 1998. For det andet har Kommissionen ikke forklaret, hvorledes FPÖ’s anmeldelse udgjorde en begæring i henhold til artikel 3 i forordning nr. 17, og har heller ikke redegjort for de årsager, der taler for, at FPÖ skal anerkendes at have en berettiget interesse, eftersom Kommissionen oprindeligt var af den modsatte opfattelse, og eftersom FPÖ havde givet afkald på at gøre sin interesse i at deltage i proceduren gældende ved at have været inaktivt i mere end to år.

122 Sagsøgerne har også bemærket, at i den sag, som gav anledning til Cimenteries-dommen, sondrede Kommissionen mellem to slags klagepunkter i henhold til det berørte marked og videregav klagepunkterne på forskellig vis i henhold til de markeder, hvor de berørte virksomheder befandt sig (Cimenteries-dommen, præmis 4-7). Kommissionen burde derfor i det foreliggende tilfælde ligeledes have fastslået og begrundet FPÖ’s økonomiske interesse i forhold til de forskellige berørte bankmarkeder. Endvidere er høringskonsulenten forpligtet til, inden han udleverer meddelelsen af klagepunkter, at efterprøve, om FPÖ havde en berettiget interesse, i stedet for at antage, at spørgsmålet allerede var blevet afgjort ved skrivelsen af 5. november 1999 fra Kommissionens GD »Konkurrence«. Ikke alene indeholder forordning nr. 2842/98 ingen indicier vedrørende den påståede internt bindende virkning af GD »Konkurrences« stillingtagen, men afgørelse nr. 94/810 og nr. 2001/462 om høringskonsulentens kompetenceområde har i vidt omfang bemyndiget denne sidstnævnte for så vidt angår spørgsmålene om retten til at blive hørt [jf. navnlig artikel 4, stk. 1, og artikel 4, stk. 2, litra b), i afgørelse nr. 2001/462].

123 Kommissionen har påstået, at sagsøgernes kritik er irrelevant, idet anerkendelsen af FPÖ’s berettigede interesse er en rent proceduremæssig foranstaltning, som ikke har retsvirkninger for sagsøgerne. Argumenterne vedrørende bevisbyrden er ugrundede, eftersom dette spørgsmål kun vedrører Kommissionen og den klageberettigede, dvs. FPÖ. Under alle omstændigheder er beskrivelsen af den bankydelse, som FPÖ konkret benyttede sig af, ikke nødvendig i denne sag, eftersom den formodede konkurrencebegrænsende aftale dækker alle aspekter ved den østrigske bankordning.

– Rettens bemærkninger

124 Hvad for det første angår sagsøgernes argument om forpligtelsen til at efterprøve FPÖ’s berettigede interesse og om den tilsvarende bevisbyrde, som påhviler Kommissionen i denne henseende, skal det bemærkes, at den tredjepart, der er den klageberettigede, i henhold til artikel 3, stk. 2, i forordning nr. 17 skal godtgøre, at han har en berettiget interesse i at få fastslået, at artikel 81 EF og 82 EF er overtrådt. Kommissionen har derfor en forpligtelse til at efterprøve, om tredjeparten opfylder denne betingelse.

125 I det foreliggende tilfælde følger det af Kommissionens og sagsøgernes korrespondance under den administrative procedure, at Kommissionen anerkendte, at FPÖ havde en berettiget interesse på grund af partiets status som bankkunde i Østrig. Det fremgår imidlertid ikke af sagen, at Kommissionen anmodede FPÖ om dokumenter, der kunne godtgøre, at partiet faktisk var kunde hos de banker, der er berørt af den pågældende procedure, og at de samordnede bankgebyrer var blevet anvendt på partiets konti i henhold til de pågældende konkurrencebegrænsende aftaler. Kommissionen har som svar på Rettens spørgsmål bekræftet denne omstændighed, idet den har anerkendt, at den hverken gennemførte nogen efterprøvelse eller fandt det nødvendigt at kræve fremlæggelse af beviser fra FPÖ for partiets berettigede interesse i henhold til artikel 3 i forordning nr. 17. Kommissionen har imidlertid begrundet sit synspunkt ved at anføre, at det var åbenbart, at FPÖ var bankkunde, og at det henset til de konkurrencebegrænsende aftalers udstrækning var ubestrideligt, at aftaler mellem bankerne »ud fra et økonomisk synspunkt nødvendigvis« havde skadet FPÖ og »derfor havde medført tab« for partiet.

126 For så vidt angår FPÖ’s status som bankkunde finder Retten, at det er helt logisk at antage, at partiet råder over forskellige bankkonti og jævnligt gennemfører banktransaktioner i Østrig for at forvalte sine aktiviteter. Sagsøgerne bestred faktisk aldrig under den administrative procedure, at FPÖ benytter sig af sådanne bankydelser.

127 Hvad angår udstrækningen af den anmeldte praksis fremgår det af meddelelsen af klagepunkter af 10. september 1999, at de konkurrencebegrænsende aftaler, som er genstand for proceduren, vedrørte »alle de tjenesteydelser«, som almindelige banker typisk leverer til enkeltpersoner og virksomheder (indlån, udlån, betalingstransaktioner mv.) (meddelelsen af klagepunkter, punkt 10), og at de indgåede aftaler »er meget fuldstændige i deres indhold, i stort omfang institutionaliserede og snævert indbyrdes overensstemmende, og de dækker det samlede østrigske område »helt ned til den mindste landsby«« (meddelelsen af klagepunkter, punkt 42). Endvidere deltog et stort antal banker ifølge denne meddelelse af klagepunkter i den pågældende praksis (meddelelsen af klagepunkter, punkt 383). Adressaterne for meddelelsen af klagepunkter spillede »en væsentlig rolle på det østrigske bankmarked på grund af deres størrelse« (meddelelsen af klagepunkter, punkt 383). Der var tale om hovedbanker og grupper af østrigske banker, hvis markedsandele udgjorde 99% af det østrigske marked (meddelelsen af klagepunkter, punkt 10). Herudover fremgår det af bilag A til denne meddelelse af klagepunkter, som opregner alle de bankenheder, der deltog i forskellige møder, at de banker, der var impliceret i de konkurrencebegrænsende aftaler, var mange flere end de otte, som var adressater for klagepunkterne.

128 Meddelelsen af klagepunkter af 21. november 2000 var rettet til de samme adressater som meddelelsen af klagepunkter af 10. september 1999, hvad angår den konkurrencebegrænsende aftale om fastsættelse af vekselkursen for sedler og mønter i euro-zonen. De samme betragtninger, som er redegjort for ovenfor vedrørende den konkurrencebegrænsende aftales udstrækning, finder derfor anvendelse på den i denne meddelelse omhandlede konkurrencebegrænsende aftale.

129 Det følger heraf, at den under den pågældende administrative procedure henførte praksis var vidt udbredt, dækkede alle aspekter ved den østrigske bankordning og dækkede hele det samlede østrigske område. Det skal derfor fastslås, at de af meddelelserne af klagepunkter omfattede aftaler nødvendigvis indebar risiko for økonomisk skade for FPÖ som østrigsk bankkunde.

130 Herudover fastslår Retten, at selv om det er korrekt, at den af sagsøgeren under retsmødet identificerede bank – nemlig den bank, som tilhører delstatsregeringen i Kärnten – som den bank, hvor FPÖ havde sine konti, ikke var en af de otte adressater for den anfægtede beslutning, gælder det ikke desto mindre, at denne bank var blandt de bankenheder, der er angivet i bilag A til meddelelsen af klagepunkter af 10. september 1999, og som jævnligt havde deltaget i møder om de pågældende konkurrencebegrænsende aftaler.

131 Hvad angår sagsøgernes argument om, at Kommissionen burde have begrundet FPÖ’s økonomiske interesse udtrykkeligt i forhold til hvert af de forskellige berørte bankmarkeder, kan det heller ikke tages til følge. Anerkendelsen af en slutkunde som klageberettiget afhænger, således som det er blevet anført, af, om vedkommende vil lide økonomisk skade på grund af den pågældende praksis, og dermed ikke af, om vedkommende deltager på hver af de produktmarkeder, som er genstand for Kommissionens undersøgelse (jf. præmis 112 og 114 ovenfor). Herudover skal det bemærkes, at sagsøgerne ikke støtter deres argumentation på den praksis, som Kommissionen fulgte i den tilsvarende administrative procedure i den sag, som gav anledning til Cimenteries-dommen. Kommissionen sondrede under den procedure mellem den kritiserede adfærd, som på internationalt plan svarede til adfærden på hvert nationalt berørt marked, hvorfor de kapitler i meddelelsen af klagepunkter, som vedrørte disse sidstnævnte, kun blev sendt til modtagerne af klagepunkter med hjemsted i den pågældende medlemsstat (Cimenteries-dommen, præmis 6). Det skal imidlertid bemærkes, at meddelelsen af klagepunkter i nærværende sager kun henviser til et enkelt geografisk marked, nemlig det marked, som udgøres af det samlede østrigske område.

132 Endelig skal sagsøgernes synspunkt om, at høringskonsulenten selv burde have efterprøvet, om FPÖ havde en berettiget interesse i at få udleveret meddelelsen af klagepunkter, ligeledes forkastes. I overensstemmelse med artikel 7 i forordning nr. 2842/98 følger udleveringen af meddelelsen af klagepunkter til den klageberettigede nødvendigvis af anerkendelsen af, at en tredjepart har en berettiget interesse. Ifølge afgørelse nr. 2001/462 har høringskonsulenten udelukkende til opgave at sikre, at høringen afvikles korrekt, hvorigennem han bidrager til, at selve høringen og en eventuel efterfølgende afgørelse får en objektiv karakter (artikel 5), at modtage tredjeparters anmodninger om høring (artikel 6 og 7) og anmodninger om aktindsigt (artikel 8) samt sikre, at der ikke meddeles oplysninger, der er beskyttet som virksomhedernes forretningshemmeligheder (artikel 9).

133 Det følger på baggrund af omstændighederne i denne sag heraf, at Kommissionen ikke har tilsidesat forpligtelsen til at efterprøve, om FPÖ har en berettiget interesse i henhold til artikel 3, stk. 2, i forordning nr. 17.

134 Hvad for det andet angår begrundelsespligten, fremgår det af fast praksis, at den begrundelse, som kræves i henhold til artikel 253 EF, skal tilpasses karakteren af den pågældende retsakt og klart og utvetydigt angive de betragtninger, som den institution, der har udstedt retsakten, har lagt til grund, således at de berørte parter kan få kendskab til grundlaget for den trufne foranstaltning, og således at den kompetente ret kan udøve sin prøvelsesret. Det kræves ikke, at begrundelsen angiver alle de forskellige relevante faktiske og retlige omstændigheder, da spørgsmålet, om en retsakts begrundelse opfylder kravene i artikel 253 EF, ikke blot skal vurderes i forhold til ordlyden, men også til den sammenhæng, hvori den indgår, samt under hensyn til alle de retsregler, som gælder på det pågældende område (Domstolens dom af 14.2.1990, sag C-350/88, Delacre m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 395, præmis 16, og af 2.4.1998, sag C-367/95 P, Kommissionen mod Sytraval og Brink’s France, Sml. I, s. 1719, præmis 63).

135 I det foreliggende tilfælde fremgår det af den sammenhæng, hvori de anfægtede beslutninger er blevet vedtaget, navnlig indholdet af skrivelserne af 5. november 1999 fra tjenestegrene i GD »Konkurrence« og af 27. marts 2001 fra høringskonsulenten, som anførte, at FPÖ var bankkunde, at de anfægtede beslutninger stiltiende anerkendte FPÖ’s berettigede interesse i henhold til artikel 3, stk. 2, i forordning nr. 17 på grund af partiets status som slutkunde af de østrigske bankydelser, der var omfattet af den anmeldte praksis.

136 På baggrund af den anmeldte praksis’ kendetegn og udstrækning skal en sådan begrundelse imidlertid i det foreliggende tilfælde anses for tilstrækkelig.

137 Sagsøgernes klagepunkt kan derfor ikke tages til følge.

138 Det følger af ovenstående, at tredje led, hvorefter Kommissionen tilsidesatte sin forpligtelse til at efterprøve og begrunde, om FPÖ havde en berettiget interesse, er ugrundet.

139 Anbringenderne vedrørende tilsidesættelse af artikel 3, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 6 i forordning nr. 2842/98 samt om en begrundelsesmangel skal derfor forkastes.

Det tredje, fjerde og femte anbringende vedrørende tilsidesættelse af princippet om procesøkonomi og retten til forsvar samt vedrørende fortabelsen af FPÖ’s ret til at indtræde i proceduren

140 Sagsøgerne har gjort gældende, at selv hvis FPÖ havde en eventuel ret til at få udleveret meddelelsen af klagepunkter, var udleveringen på dette tidspunkt i proceduren ulovlig på grund af dels fortabelsen af FPÖ’s ret til at indtræde i proceduren, dels en tilsidesættelse af princippet om procesøkonomi og retten til forsvar.

Det første led om fortabelsen af FPÖ’s ret til at indtræde i proceduren

– Parternes argumenter

141 Sagsøgerne har gjort gældende, at selv hvis FPÖ havde ret til at få udleveret meddelelser af klagepunkter og til at deltage i proceduren, er denne ret fortabt. FPÖ har ikke siden afvisningen af dets anmodning i februar 1998 taget noget skridt til at deltage i proceduren forud for høringerne, og partiet har dermed på grund af sin manglende interesse givet afkald på sin