FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

SIR GORDON SLYNN

FREMSAT DEN 14. JULI 1983 ( 1 )

Høje Domstol.

Den 4. februar 1981 ofentliggjordes meddelelse om udvælgelsesprøve for assistenter i lønklasserne B 2 og B 3. I betingelserne for udvælgelsesprøven hed det, at visse ansøgere ikke ville få adgang, nemlig de ansøgere, der havde et eksamensbevis som afslutning på et universitetsstudium af tre års varighed eller mere, samt ansøgere på sidste år af et universitetsstudium, der varer tre år eller mere. Kommissionen har oplyst, at når den indførte sådanne betingelser, hang det sammen med Kommissionens politik om, at ansøgere med en kandidateksamen ikke skal kunne konkurrere med ansøgere uden universitetsuddannelse med henblik på besættelse af B-stillinger. Kommissionen fandt det ligeledes ønskeligt at undgå, at ansøgere med en universitetsuddannelse kan blive i B-stillinger i resten af deres karriere.

Den udvælgelsesprøve, der er tale om i nærværende sag, bestod af både skriftlige og mundtlige prøver. Angélique Verli-Wallace, som på daværende tidspunkt var tjenestemand på prøve i lønklasse Β 4, ansøgte den 9. marts 1981 om at deltage i udvælgelsesprøven. Under afsnittet »Afsluttet universitetsuddannelse« i ansøgningen oplyste hun, at hun havde været indskrevet ved det retsvidenskabelige fakultet ved universitetet i Athen fra 1970 til »i dag«. Hun tilføjede, at hun stadig manglede at bestå prøverne i tre fag — civilret, erhvervsret og strafferet — inden hun ville få sit eksamensbevis. Det fremgår af ansøgningsskemaet, at hun arbejdede på EF-kontoret i Athen fra 1976 til den 24. februar 1981, og at hun derefter, nemlig fra den 25. februar 1981, arbejdede i dokumentationstjene-sten ved DG V ved Kommissionen i Bruxelles.

Ved skrivelse af 15. april 1981 meddelte kontorchefen i afdelingen for ansættelser Angélique Verli-Wallace, at hun havde fået adgang til de skriftlige prøver. På grundlag af resultaterne i nævnte prøver fik hun ved skrivelse af 24. juni meddelelse om, at hun havde fået adgang til de mundtlige prøver. Hun deltog i disse prøver den 13. juli 1981. Under samtalen — og det er ikke klart hvornår — blev hun spurgt, om hun ville kunne bestå de resterende eksaminer i Athen og få sit eksamensbevis inden udgangen af 1981. Parterne er ikke helt enige om, hvad hun nøjagtigt svarede. Kommissionen har over for Domstolen oplyst, at Angélique Verli-Wallace blot sagde, at hun kunne få sit eksamensbevis, hvis hun gik op til eksaminerne og bestod dem. Hun har derimod forklaret, at selv om hun til at begynde med var enig i, at hun kunne gå op til eksaminerne og — hvis hun bestod dem — få sit eksamensbevis, var det kun en teoretisk mulighed. I betragtning af, at hun på det tidspunkt arbejdede på fuld tid i Bruxelles, var det i praksis umuligt for hende at gøre det.

Ud fra de foreliggende omstændigheder forekommer det sandsynligt, at sagsøgerens version af, hvad der blev sagt, i det væsentlige er den rigtige, og at hun var villig til at acceptere, at hun teoretisk kunne afslutte studierne i løbet af 1981, men at det ikke var en realistisk mulighed.

Efter den mundtlige samtale fik hun den 9. september 1981 meddelelse om, at hun kunne afslutte studierne i Athen i oktober 1981 og få sit eksamensbevis, således at hun ikke kunne få adgang til udvælgelsesprøven. Udvælgelseskomiteen så sig herefter nødsaget til at annullere sin afgørelse om at give hende adgang til udvælgelsesprøven. Hun klagede over afgørelsen i medfør af tjenestemandsvedtægten; klagen blev ikke besvaret og må derfor anses for stiltiende afvist. Hun har derfor anlagt sag med påstand om, at både udvælgelseskomiteens afgørelse og Kommissionens stiltiende afvisning af hendes klage annulleres. Hun har også nedlagt påstand om, at det statueres, at hun skal opføres på listen over ansøgere, der har bestået udvælgelsesprøven, idet hun har anført, at hun bestod både de skriftlige og mundtlige prøver.

Af de samme grunde, som Kommissionen har givet i sit skriftlige indlæg, mener jeg, at sagsøgerens påstand om annullation af den stiltiende afvisning af hendes klage må afvises. Afvisningen var blot en bekræftelse af udvælgelseskomiteens afgørelse. Det afgørende er, om udvælgelseskomiteens afgørelse skal stå ved magt. I henhold til Domstolens praksis må hendes annullationssøgsmål mod denne afgørelse betragtes som rettidigt anlagt, idet stævningen blev indgivet den 26. maj 1982.

Sagsøgeren tager med første led af den principale påstand sigte på, at udvælgelseskomiteen ikke kan »annullere« en af sine tidligere afgørelser. Sagsøgeren har anført mange argumenter til støtte for, at en instans, der træffer en afgørelse, ikke retligt kan annullere sin egen afgørelse. Ganske vist anvendes ordet »annulleret« i en skrivelse fra kontorchefen i afdelingen for ansættelser, men jeg er enig med Kommissionen i, at det er det materielle og ikke det formelle, der er afgørende. Faktum i sagen er, at udvælgelseskomiteen ønskede at tilbagekalde eller ændre sin tidligere afgørelse om at give hende adgang, og dette med henvisning til, at den havde begået en fejl. Jeg er også enig i, at såfremt en sådan ændring skal foretages, skal den foretages af udvælgelseskomiteen selv, således som Kommissionen har gjort gældende. Efter min mening er det klart, at udvælgelseskomiteen ikke var afskåret fra at foretage en sådan ændring, og at den ikke forsøgte at annullere sin oprindelige afgørelse i teknisk forstand. Jeg mener derfor, at sagsøgerens første argument bør forkastes.

Sagsøgeren har herefter anført, at under alle omstændigheder annullerede udvælgelseskomiteen ikke sin afgørelse inden for rimelig tid. Ud fra de foreliggende omstændigheder er det min opfattelse, at hvis ændringen var berettiget, blev den foretaget inden for rimelig tid, således som Kommissionen har anført.

Sagsøgeren har for det tredje gjort gældende, at det resultat, udvælgelseskomiteen nåede frem til, ikke er korrekt, og at hun som studerende på det sidste år af studierne ikke skulle udelukkes fra at deltage i udvælgelsesprøven.

For Domstolen er det oplyst, at hun blev immatrikuleret i februar 1968 som førsteårsstuderende i det akademiske år 1968/1969. Efter at have studeret i en række år blev hun indskrevet som studerende på fjerde år i 1974-1975. Det er ikke helt klart, hvad der nøjagtigt skete i de mellemliggende år. Det ser ud til, at studerende, som gennemfører fire års jurastudier, består de skriftlige og mundtlige prøver under eller umiddelbart efter studierne. Men en studerende kan gå op til de mundtlige prøver senere, og det sker da også i praksis, selv om det ikke er ofte. Angélique Verli-Wallace måtte derfor tage de mundtlige eksaminer, før hun kunne få sit eksamensbevis, men i henhold til studiebetingelserne behøvede hun ikke at være indskrevet som studerende i de år, hvor hun tog de mundtlige eksaminer.

Nærmere bestemt bestod hun otte mundtlige eksaminer: to i 1975, en i 1977, tre i 1980 og siden endnu en i oktober 1981. Så sent som den 13. september 1982 manglede hun imidlertid stadig at bestå prøverne i de tre fag, jeg allerede har nævnt; tilsyneladende én prøve under tredje studieår, og de øvrige som en del af selve afgangseksamenen.

Ved fortolkningen af betingelsen for at få adgang må det erindres, at det ikke er enhver studerende, der udelukkes, ligesom det ikke er enhver, der er så langt i studierne, at den pågældende kan gå op til afgangseksamenen. Der er kun tale om at udelukke den studerende, der er på det sidste år af et universitetsstudium. Må det ud fra de foreliggende omstændigheder antages, at Angélique Verli-Wallace var nået så langt?

Umiddelbart kunne det se ud som om, at det må kræves, at en studerende på det sidste år af studierne faktisk studerer ved selve universitetet eller en lignende institution. Det er blevet anført, at en sådan studerende må være i besiddelse af »årskort« for at blive anset for at være på sidste år. Jeg er ikke enig i, at det skal tillægges vægt, at en studerende nødvendigvis må være indskrevet på et bestemt studieår for at kunne siges at være på det sidste studieår. Men jeg mener, at begrebet ikke nødvendigvis skal fortolkes så snævert som anført, idet det naturligvis kan tænkes, at en studerende forbereder sig til en afgangseksamen enten hjemme eller pr. brevkursus.

Men før en ansøger kan udelukkes, må det på den anden side efter min opfattelse være klart, at ansøgeren faktisk studerede og havde til hensigt at afslutte studierne og gå op til eksamenerne inden for de næste tolv måneder; hvis han bestod eksamenerne, ville studiet dermed være afsluttet. Den omstændighed, at en studerende eventuelt ikke består eksamenerne i løbet af det år og derfor må tage dem om et senere år, er ikke til hinder for, at han anses for at være i gang med det sidste år af sine studier.

Jeg er enig med begge parter i, at det relevante tidspunkt er den dato, hvor ansøgeren indgiver sin ansøgning. Som sagen foreligger oplyst for Domstolen, forekommer det mig, at det kun teoretisk set var muligt for Angélique Verli-Wallace at tage de nævnte eksamener og således bestå i løbet af det år. Hun var netop begyndt at arbejde ved Kommissionen i Bruxelles. Hun havde ikke tydeligt tilkendegivet, at hun ville tage de resterende eksamener i løbet af det år, og det er bestemt ikke godtgjort, at hun arbejdede aktivt med sine studier. For mig at se er det usandsynligt, at hun kunne have taget de pågældende eksamener eller have bestået sin afgangseksamen inden for det nævnte tidsrum. Uanset hvorledes forholdene har været mellem 1975 og 1981, vil jeg derfor ud fra det oplyste mene, at det ikke er godtgjort, at hun har været i gang med sit sidste studieår på det relevante tidspunkt, således som betingelsen i meddelelsen om udvælgelsesprøven skal forstås.

Det modsatte resultat ville efter min opfattelse være særdeles kunstigt. Hvis man ønsker, at ansøgere, der er i en lignende situation som Angélique Verli-Wallace, ikke skal gives adgang, må betingelsen for mig at se formuleres anderledes. Jeg mener derfor, at udvælgelseskomiteens afgørelse om fra starten at give hende adgang til udvælgelsesprøven var korrekt, mens dens forsøg på at ændre den tidligere afgørelse ikke var det.

Angélique Verli-Wallace har dernæst anført, at hvis hun — i modsætning til hvad jeg er nået frem til — var på det sidste studieår i meddelelsens forstand, havde hun erhvervet en ret til eller en berettiget forventning om at kunne fortsætte, når hun én gang havde fået adgang til udvælgelsesprøven. Jeg er ikke enig i, at dette generelt må være tilfældet. Hvis der klart er givet udtryk for, at en ansøger ikke skal gives adgang til en udvælgelsesprøve, og det viser sig, at en ansøger, der oprindelig har fået adgang, ikke opfylder betingelserne, kan ansøgeren efter min opfattelse fjernes fra listen over deltagere i prøven, også efter at have været opført på den, under alle omstændigheder indtil udvælgelsesprøven er endeligt afsluttet. Lad os f.eks. antage, at der for ansøgere ved en bestemt udvælgelsesprøve kræves en eksamen i økonomi. Hvis en ansøger, som blot anførte, at han havde en eksamen, fik adgang til udvælgelsesprøven, og det senere viste sig, at hans eksamen var en ingeniøreksamen, mener jeg, at uanset hvilke øvrige rettigheder han måtte have, kan han ikke siges at have erhvervet en ret til eller have en berettiget forventning om at kunne gå videre i udvælgelsesprøven.

Hvis det på den anden side antages, at den angivne betingelse kan have mere end én betydning, og hvis en udvælgelseskomite med fuldt kendskab til alle de relevante omstændigheder, ansøgeren har oplyst, giver ansøgeren adgang, må den pågældende antages at have en berettiget forventning om, at han kan gå videre, og at komiteen ikke efterfølgende kan vælge at anlægge en anden fortolkning af betingelserne. Hvis samtlige omstændigheder ikke er oplyst (som måske i denne sag, hvis Angélique Verli-Wallace havde planer om at gå op til eksamenerne, men havde fortiet det), kan det efter min opfattelse ikke antages, at en sådan ansøger skulle have en berettiget forventning om eller have erhvervet en ret til at gå videre.

Hvis Domstolen i den foreliggende sag skulle nå frem til, at hun var på sit sidste studieår, mener jeg, at når hun klart i ansøgningen oplyste, at hun fortsat studerede, og at hun manglede at aflægge visse eksamener, må det ud fra de forskellige mulige fortolkninger af betingelsen derfor undtagelsesvis antages, at hun konkret havde en berettiget forventning om at kunne gå videre.

Efter min opfattelse må grundlaget for at annullere udvælgelseskomiteens afgørelse snarere søges i, at hun ikke — efter en rigtig fortolkning af Kommissionens egne ord — kunne udelukkes.

Angélique Verli-Wallace har videre anført, at hun netop havde sådanne velerhvervede rettigheder eller berettigede forventninger, fordi hun havde fået adgang til en tidligere udvælgelsesprøve KOM/303, hvor man accepterede hendes ansøgning, både som ansøger og endelig som EF-tjenestemand på prøve. Materielt set var adgangsbetingelserne til nævnte prøve de samme. Hun oplyste, at hun studerede i perioden 1970-1976, og at hun endnu ikke havde fået sit eksamensbevis i jura. Efter min mening må dette anbringende forkastes. Jeg mener ikke, at den omstændighed, at hun havde fået adgang til den tidligere udvælgelsesprøve, og at hun måske blev udnævnt på grund af en fejlagtig fortolkning af betingelserne, bevirker, at hun har erhvervet en ret til at deltage i den i den foreliggende sag nævnte udvælgelsesprøve.

Sagsøgeren har endelig anført, at hun i den foreliggende sag må have krav på at blive opført på egnethedslisten. Dette er jeg ikke enig i. Også før retsmødet i dag var det ikke bevist, at udvælgelseskomiteen havde truffet afgørelse om, at hun havde bestået den mundtlige prøve. Det er imidlertid oplyst for Domstolen — der bør tiltræde det — at udvælgelseskomiteen ikke traf nogen afgørelse med hensyn til sagsøgeren. Det er blevet anført, at det ikke er logisk, at en ansøger med en afgangseksamen eller som er i gang med det sidste studieår ved universitetet, og som allerede arbejder ved Kommissionen, ikke skulle gives adgang til en senere udvælgelsesprøve. Uanset om det er logisk, er det efter min opfattelse ikke et argument, som sagsøgeren kan fremføre i nærværende sag, idet hun ikke har anfægtet meddelelsen om udvælgelsesprøve, hverken med henvisning til, at der er tale om forskelsbehandling, eller til, at proportionalitetsprincippet er tilsidesat.

I den foreliggende sag mener jeg følgelig, at udvælgelseskomiteens afgørelse om ikke at give hende adgang til resten af udvælgelsesprøven bør annulleres, og at det bør pålægges udvælgelseskomiteen — såfremt den kan indkaldes igen — at betragte hende som deltager i de mundtlige prøver. Hvis udvælgelseskomiteen ikke kan indkaldes igen, må der træffes sådanne foranstaltninger, at en anden udvælgelseskomite kan fortsætte med de mundtlige prøver.

I dette tilfælde mener jeg, at Kommissionen bør betale også sagsøgerens omkostninger.

( 1 ) – Oversat fra engelsk.