Kendelse afsagt af Præsidenten for Retten i Første Instans den 22. december 1995. - Marie-Thérèse Danielsson, Pierre Largenteau og Edwin Haoa mod Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber. - Atomprøvesprængninger foretaget af en medlemsstat - begæring om foreløbige forholdsregler - Euratom-traktatens artikel 34 - begæring om udsættelse af gennemførelsen af en beslutning fra Kommissionen vedrørende atomprøvesprængninger. - Sag T-219/95 R.



Samling af Afgørelser 1995 side II-03051



Sammendrag

Parter

Dommens præmisser

Afgørelse



Nøgleord

++++

Saerlige rettergangsformer ° betingelser for antagelse til realitetsbehandling ° realitetsbehandling af hovedsagen ° ingen betydning ° graenser

(Euratom-traktaten, art. 157 og 158; Rettens procesreglement, art. 104, stk. 2)

Sammendrag

Spoergsmaalet, om hovedsagen kan antages til realitetsbehandling, boer som hovedregel ikke behandles under en sag om foreloebige forholdsregler, idet Rettens afgoerelse i hovedsagen herved kan foregribes. Spoergsmaalet boer foerst behandles i forbindelse med hovedsagen, medmindre det umiddelbart forekommer aabenbart, at denne boer afvises. Saafremt dette er tilfaeldet, f.eks. fordi sagsoegeren har anlagt et annullationssoegsmaal til proevelse af en beslutning, der er rettet til en medlemsstat og ikke umiddelbart kan anses for at beroere sagsoegeren individuelt, kan begaeringen om foreloebige forholdsregler ikke tages til foelge.

Parter

I sag T-219/95 R,

Marie-Thérèse Danielsson, Pierre Largenteau og Edwin Haoa, alle med bopael paa Tahiti, Fransk Polynesien, ved advokat Phon van den Biesen, Amsterdam, og advokat Denis Waelbroeck, Bruxelles, under den skriftlige forhandling bistaaet af Gerrit Betlem og Sven Deimann, og med valgt adresse i Luxembourg hos Déi Gréng, 31, Grand-rue,

sagsoegere,

mod

Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber ved ledende juridisk konsulent Richard Wainwright og juridisk konsulent Thomas Cusack, som befuldmaegtigede, og med valgt adresse i Luxembourg hos Carlos Gómez de la Cruz, Wagner-Centret, Kirchberg,

sagsoegt,

stoettet af

Den Franske Republik ved sous-directeur Catherine de Salins, Udenrigsministeriets direction des affaires juridiques, og Marc Fonbaustier og Jean-François Dobelle, som befuldmaegtigede, og med valgt adresse i Luxembourg paa Den Franske Ambassade, 9, boulevard du Prince Henri,

intervenient,

angaaende en begaering om foreloebige forholdsregler, dels om udsaettelse af gennemfoerelsen af Kommissionen for De Europaeiske Faellesskabers beslutning af 23. oktober 1995 vedroerende de franske atomproevespraengninger, dels om, at Kommissionen tilpligtes at traeffe alle noedvendige foranstaltninger med henblik paa at sikre og beskytte sagsoegernes rettigheder i henhold til Euratom-traktaten,

har

PRAESIDENTEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABERS RET I FOERSTE INSTANS

afsagt foelgende

Kendelse

Dommens præmisser

Faktiske omstaendigheder og retsforhandlinger

1 Atollerne Mururoa og Fangataufa er en del af Fransk Polynesien. Hovedstaden i Fransk Polynesien er Papeete, som ligger paa oeen Tahiti, ca. 1 200 km vestnordvest for Mururoa og Fangataufa. OEen Pitcairn, som er det naermeste omraade tilhoerende en anden medlemsstat, nemlig Det Forenede Kongerige, ligger i en afstand af ca. 800 km mod oestsydoest.

2 De franske myndigheder udfoerte paa Mururoa og Fangataufa forsoeg med atomvaaben fra 1966 til 1991, hvor eksperimenterne blev afbrudt paa baggrund af et frivilligt stop. Indtil 1974 blev der foretaget overjordiske spraengninger. Der er siden da kun foretaget underjordiske forsoeg.

3 Den 13. juni 1995 meddelte de franske myndigheder, at de havde til hensigt at gennemfoere en raekke yderligere atomproevespraengninger paa Mururoa. Den 28. juli 1995 anmodede Europa-Parlamentet Kommissionen om at sikre, at artikel 34 og 35 i Euratom-traktaten (herefter "traktaten") ville blive overholdt noeje (Europe nr. 6532 af 29.7.1995).

4 Traktatens artikel 34 har foelgende ordlyd:

"Enhver medlemsstat, paa hvis omraade saerlig farlige eksperimenter skal finde sted, skal traeffe yderligere bestemmelser om beskyttelse af sundheden, hvorom den forinden indhenter Kommissionens udtalelse.

Kommissionens samtykke kraeves, saafremt virkningerne af disse eksperimenter kan antages at ville beroere de andre medlemsstaters omraader."

5 I henhold til artikel 35 skal medlemsstaterne oprette de noedvendige anlaeg til gennemfoerelse af en permanent kontrol med radioaktivitetsmaengden i atmosfaeren, i vand og i jord, samt til gennemfoerelse af kontrol med overholdelsen af de grundlaeggende normer, ligesom de skal give Kommissionen adgang til disse kontrolanlaeg og til at foere tilsyn med deres funktion og effektivitet.

6 Den 11. august 1995 indvilligede Den Franske Republik i, at der blev afholdt et moede mellem franske eksperter og eksperter fra Kommissionen, hvilket fandt sted den 25. august 1995, og i, at der blev sendt en delegation fra Kommissionen til forsoegsomraadet.

7 Den 5. september 1995 blev den foerste proevespraengning gennemfoert paa Mururoa.

8 Den 6. september 1995 meddelte formanden for Kommissionen, Jacques Santer, Europa-Parlamentet, at Kommissionen ikke var i stand til at udtale sig om anvendeligheden af artikel 34, men at den agtede at deltage i en videnskabelig mission.

9 Fra den 18. til den 29. september 1995 blev der gennemfoert et kontrolbesoeg i henhold til traktatens artikel 35, og kontrolmandskabet, som bestod af tre tjenestemaend ved Kommissionen, offentliggjorde sin rapport den 3. oktober 1995. Det konkluderede, at det kontrollerede overvaagningssystem og de modtagne oplysninger gav indtryk af en alt i alt tilfredsstillende situation i relation til de grundlaeggende sikkerhedsnormer, men det bemaerkede dog, at det ikke havde faaet adgang til visse anlaeg, og at det ikke havde modtaget bestemte oplysninger.

10 Den anden atomproevespraengning fandt sted den 1. oktober 1995.

11 Den 23. oktober 1995, fire dage foer den tredje proevespraengning, fastlagde Kommissionen en endelig holdning til spoergsmaalet om anvendelse af artikel 34 paa de omhandlede atomproevespraengninger. Holdningen, som er gengivet i det fremlagte referat af Kommissionens 1 266. moede i Bruxelles den 23. oktober 1995, blev dagen efter forelagt det samlede Europa-Parlament af Kommissionens formand (Europa-Parlamentet, fuldstaendigt forhandlingsreferat, 24.10.1995, s. 32 og 33).

12 Kommissionens holdning, saaledes som den blev fremlagt af J. Santer, er i det vaesentlige, at artikel 34 finder anvendelse paa saavel militaere som civile eksperimenter, og at et eksperiment maa betragtes som saerlig farligt i artiklens forstand, hvis det indebaerer en kendelig risiko for, at arbejdstagerne eller befolkningen udsaettes for ioniserende straaling af betydning. Et eksperiment, som omfatter spraengning af et atomvaaben, kan skabe en saadan risiko og derfor under visse betingelser betragtes som "saerlig farligt".

13 Paa dette grundlag, og efter at Kommissionen havde modtaget yderligere oplysninger fra de franske myndigheder, som den havde bedt dem om, konkluderede den, at proevespraengningerne i Fransk Polynesien ikke indebar en kendelig risiko for, at arbejdstagerne eller befolkningen ville blive udsat for bestraaling af betydning. En videnskabelig undersoegelse havde vist, at de grundlaeggende normer selv i vaerste fald ville vaere overholdt. Kommissionen konkluderede, at artikel 34 derfor ikke finder anvendelse.

14 Det er den retsakt, hvorved Kommissionens holdning blev fastlagt, som tre privatpersoner, Marie-Thérèse Danielsson, Pierre Largenteau og Edwin Haoa, som bor paa Tahiti, har paastaaet annulleret under den af dem anlagte hovedsag (sag T-219/95), og hvis gennemfoerelse de har begaeret udsat under naervaerende sag om foreloebige forholdsregler (sag T-219/95 R). Staevningen og begaeringen om foreloebige forholdsregler er registreret paa Rettens Justitskontor den 2. december 1995.

15 Sagsoegerne har i begaeringen om foreloebige forholdsregler nedlagt foelgende paastande:

° Kommissionens beslutning af 23. oktober 1995 vedroerende de franske atomproevespraengninger suspenderes, indtil Retten har truffet afgoerelse i hovedsagen, eller indtil Kommissionen har truffet en ny beslutning paa grundlag af traktatens artikel 34 under hensyntagen til de gaeldende regler og sine almindelige retlige forpligtelser.

° Det paalaegges Kommissionen at traeffe alle noedvendige foranstaltninger med henblik paa at sikre og beskytte sagsoegernes rettigheder i henhold til traktaten, herunder foranstaltninger med henblik paa at garantere, at Den Franske Republik fuldt ud overholder traktatens bestemmelser, indtil Retten har truffet afgoerelse i hovedsagen, eller indtil Kommissionen har truffet en ny beslutning paa grundlag af traktatens artikel 34.

° Kommissionens beslutning af 23. oktober 1995 suspenderes med oejeblikkelig virkning, selv inden Kommissionen har fremsat sine bemaerkninger, indtil Rettens praesident har haft mulighed for at traeffe afgoerelse vedroerende begaeringen om foreloebige forholdsregler.

° Kommissionen tilpligtes at betale omkostningerne i forbindelse med sagen om foreloebige forholdsregler.

16 Ved begaering indleveret til Rettens Justitskontor den 12. december 1995 har Den Franske Republik anmodet om tilladelse til at intervenere til stoette for Kommissionens paastande.

17 Parterne har afgivet mundtlige indlaeg den 15. december 1995.

Retlige bemaerkninger

18 I henhold til traktatens artikel 157 og 158, sammenholdt med artikel 4 i Raadets afgoerelse 88/591/EKSF, EOEF, Euratom af 24. oktober 1988 om oprettelse af De Europaeiske Faellesskabers Ret i Foerste Instans (EFT L 319, s. 1), som aendret ved Raadets afgoerelse 93/350/Euratom, EKSF, EOEF af 8. juni 1993 (EFT L 144, s. 21), kan Retten, hvis den skoenner, at forholdene kraever det, traeffe bestemmelse om en udsaettelse af gennemfoerelsen af den anfaegtede retsakt eller foreskrive de noedvendige foreloebige forholdsregler.

19 I henhold til artikel 104, stk. 2, i Rettens procesreglement skal begaeringer om foreloebige forholdsregler angive de omstaendigheder, der medfoerer uopsaettelighed, og de faktiske og retlige grunde til, at den begaerede forholdsregel umiddelbart forekommer berettiget. De begaerede forholdsregler skal vaere af foreloebig art i den forstand, at de ikke maa foregribe afgoerelsen i hovedsagen (jf. kendelse afsagt af Rettens praesident den 7.11.1995, sag T-168/95 R, Eridania m.fl., endnu ikke trykt i Samling af Afgoerelser, praemis 14).

Parternes argumenter

Antagelse til realitetsbehandling af hovedsagen

20 Sagsoegerne har for det foerste anfoert, at den anfaegtede retsakt er en beslutning, hvorved Kommissionen har givet et samtykke i artikel 34, stk. 2' s forstand til de franske atomproevespraengninger paa Mururoa, eller afvist at laegge til grund, at artikel 34 finder anvendelse paa proevespraengningerne. Der er i begge tilfaelde tale om en endelig retsakt, der er vedtaget inden for rammerne af traktatens bestemmelser og har retsvirkninger.

21 Sagsoegerne fremhaever, at det i artikel 34, stk. 2, omhandlede samtykke ° i modsaetning til den i stk. 1 naevnte udtalelse ° er noedvendigt for, at den paagaeldende medlemsstat kan foretage de omhandlede eksperimenter. De har gjort gaeldende, at det i det foreliggende tilfaelde fremgaar af videnskabelige oplysninger, at virkningerne af proevespraengningerne vil kunne beroere en anden medlemsstats omraade, nemlig oeen Pitcairn, og de finder derfor, at Kommissionens samtykke var paakraevet i henhold til traktaten. Et saadant samtykke er en retsakt, som kan anfaegtes, ligesom en beslutning, hvorved Kommissionen tillader en statsstoette.

22 Sagsoegerne goer subsidiaert gaeldende, at saafremt den omtvistede retsakt udgoer en afvisning af at anvende traktatens artikel 34, kan en saadan afgoerelse anfaegtes paa samme maade som den retsakt, den paagaeldende institution har afvist at vedtage (Domstolens dom af 23.2.1961, sag 30/59, Steenkolenmijnen mod Den Hoeje Myndighed, Sml. 1954-1964, s. 211, org. ref.: Rec. s. 1).

23 Sagsoegerne har for det andet anfoert, at den anfaegtede retsakt beroerer dem individuelt i traktatens artikel 146, stk. 4' s forstand.

24 Sagsoegerne goer paa baggrund af en gennemgang af Domstolens og Rettens seneste praksis (f.eks. Domstolens dom af 16.5.1991, sag C-358/89, Extramet Industrie mod Raadet, Sml. I, s. 2501, og af 18.5.1994, sag C-309/89, Codorníu mod Raadet, Sml. I, s. 1853, samt Rettens dom af 14.9.1995, forenede sager T-480/93 og T-483/93, Antillean Rice Mills m.fl. mod Kommissionen, endnu ikke trykt i Samling af Afgoerelser) gaeldende, at de er individuelt beroert, da de i saerlig alvorlig grad rammes af Kommissionens beslutning, hvori der ikke er taget behoerigt hensyn til de alvorlige foelger, atomproevespraengningerne kan have for deres helbred.

25 Sagsoegerne anfoerer naermere, at de er en del af den befolkning, til hvis beskyttelse der i henhold til traktatens artikel 30 skal indfoeres de i kapitel 3 omhandlede grundlaeggende normer, og som dermed er indroemmet en individuel rettighed. De finder, at de saaledes falder ind under definitionen i praemis 67 i dommen i sagen Antillean Rice Mills m.fl. mod Kommissionen, jf. ovenfor, hvorefter "den omstaendighed, at Kommissionen i medfoer af saerlige bestemmelser er forpligtet til at tage hensyn til retsvirkningerne for visse borgeres situation af den retsakt, den agter at vedtage, kan individualisere disse borgere". De har gjort gaeldende, at deres sag er forskellig fra sagen Greenpeace m.fl. mod Kommissionen (kendelse af 9.8.1995, sag T-585/93, Sml. II, s. 2205), hvor sagsoegerne ikke kunne paaberaabe sig, at der var sket tilsidesaettelse af en bestemmelse, der giver dem en egentlig individuel ret til beskyttelse. Man kan ikke forestille sig, at en person, hvis individuelle rettigheder bliver truet eller kraenket, skulle vaere ude af stand til at anlaegge annullationssoegsmaal paa grundlag af traktatens artikel 146.

26 Sagsoegerne goer til stoette for, at de er individuelt beroert af den anfaegtede retsakt, tillige gaeldende, at de ikke har nogen mulighed for at anlaegge sag ved de nationale domstole til proevelse af beslutningen, og at en af de vaesentligste grunde til ikke at tillade borgerne at rejse direkte soegsmaal dermed ikke foreligger i deres tilfaelde. De har paaberaabt sig dommen i sagen Les Verts mod Parlamentet (dom af 23.4.1986, sag 294/83, Sml. s. 1339, praemis 23), hvori Domstolen understregede noedvendigheden af et fuldstaendigt retsmiddel- og proceduresystem, hvormed Domstolen skal kunne kontrollere legaliteten af institutionernes retsakter. Sagsoegerne goer i denne forbindelse endelig gaeldende, at det, for at kunne anlaegge en sag til proevelse af nationale myndigheders retsakter af generel eller individuel karakter i henhold til medlemsstaternes retsplejeregler, normalt er tilstraekkeligt, at sagsoegeren har en direkte og personlig interesse i sagen, og de finder, at faellesskabsretten saa vidt muligt skal fortolkes ud fra disse generelle principper, som er en del af gaeldende ret i alle medlemsstaterne.

27 At antage, at sagsoegerne ikke har kompetence til at rejse et saadant soegsmaal, ville desuden udgoere en tilsidesaettelse af artikel 6 og 13 i den europaeiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlaeggende frihedsrettigheder (herefter "den europaeiske menneskerettighedskonvention"), som henholdsvis sikrer en grundlaeggende ret til rettergang og retten til effektive retsmidler, saafremt rettigheder og friheder efter konventionen er blevet kraenket.

28 Sagsoegerne har for det tredje anfoert, at den anfaegtede beslutning beroerer dem umiddelbart i traktatens artikel 146, stk. 4' s forstand, for saa vidt som den giver Den Franske Republik tilladelse til at fortsaette de omhandlede proevespraengninger, og da muligheden for, at Den Franske Republik aendrer mening, er rent teoretisk (jf. dom af 27.4.1995, sag T-442/93, AAC m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 1329, praemis 45 og 46). Endvidere er de umiddelbart beroert af den foranstaltning, som de forsoeger at fremtvinge, nemlig Kommissionens afvisning af at give samtykke til proevespraengningerne, idet Den Franske Republik herefter ikke ville have noget andet valg end at standse sine eksperimenter (jf. dom 16.6.1970, sag 69/69, Alcan m.fl. mod Kommissionen, Sml. 1970, s. 63, org. ref.: Rec. s. 385).

29 Paa baggrund af de saaledes fremfoerte argumenter finder sagsoegerne, at det i det mindste ikke er aabenbart, at hovedsagen boer afvises.

30 Hvad angaar den retlige karakter af den anfaegtede retsakt, har Kommissionen anfoert, at den med sin stillingtagen ikke gav noget samtykke, men blot konkluderede, at traktatens artikel 34 ikke fandt anvendelse. Efter at vaere naaet frem til denne konklusion kunne den hverken give eller afvise at give et samtykke i artikel 34, stk. 2' s forstand. Ogsaa selv om den var naaet frem til den modsatte konklusion, havde den kun kunnet afgive en ikke-bindende udtalelse paa grundlag af artikel 34, stk. 1, da den i artiklen omhandlede ioniserende straaling ikke kunne antages at ville beroere en anden medlemsstats omraade. Hverken en ikke-bindende udtalelse eller, a fortiori, en beslutning om ikke at afgive en saadan udtalelse, kan goeres til genstand for et soegsmaal ved Retten.

31 Kommissionen har endvidere bestridt, at den omtvistede retsakt beroerer sagsoegerne umiddelbart og individuelt. Da de bor paa Tahiti, kan de kun vaere beroert af en udtalelse vedroerende de i artikel 34, stk. 1, omhandlede yderligere foranstaltninger til beskyttelse af sundheden, og en saadan udtalelse kan ikke goeres til genstand for et soegsmaal. Spoergsmaalet om et samtykke i henhold til stk. 2 er kun aktuelt, hvis en anden medlemsstats omraade kan antages at ville blive beroert. En beslutning om at give eller at afvise at give et saadant samtykke kan saaledes kun beroere personer, der har bopael paa et saadant omraade ° i det foreliggende tilfaelde Pitcairn, men ikke Tahiti ° umiddelbart og individuelt.

32 Hvad dernaest angaar sagsoegernes paaberaabelse af retten til rettergang og retten til effektive retsmidler i henhold til den europaeiske menneskerettighedskonvention, har Kommissionen anfoert, at argumentet er irrelevant, idet saadanne rettigheder kun kan opstaa, naar der findes en individuel rettighed, som domstolene skal beskytte. Kommissionen har ligeledes bestridt, at sagsoegerne ikke har nogen mulighed for at anlaegge sag ved de nationale domstole, og tilfoejet, at traktatens artikel 150, stk. 3, i sidste instans sikrer muligheden for at indbringe sagen for Faellesskabets retsinstanser gennem en praejudiciel forelaeggelse.

33 Den franske regering har under retsmoedet anfoert, at bestemmelserne i traktatens kapitel 3 ikke finder anvendelse paa nukleare aktiviteter paa det militaere omraade. Den har i oevrigt bestridt, at den omtvistede stillingtagen, som blev vedtaget af Kommissionen paa grundlag af traktatens artikel 34, kan have karakter af en beslutning.

Kravet om, at foreloebige forholdsregler skal forekomme umiddelbart berettiget

34 Med henblik paa at paavise de risici, de mener at kunne vaere udsat for som foelge af de omhandlede proevespraengninger, har sagsoegerne paaberaabt sig og citeret visse offentlige videnskabelige rapporter. De sondrer mellem de risici, der knytter sig til virkningerne paa kort sigt, og dem, der knytter sig til virkningerne paa langt sigt.

35 Hvad angaar virkningerne paa kort sigt henviser de til, at der goeres indgreb i den geologiske struktur og udsendes flygtige og luftformige fissionsprodukter i biosfaeren. De anfoerer, at atomproevespraengningerne kan foere til jordskred og i oevrigt har foert til et betydeligt undersoeisk jordskred ved Mururoa i 1979, hvor et nukleart spraenglegeme eksploderede efter at have vaeret blokeret halvvejs nede. Eftersom Mururoas geologiske struktur allerede er ustabil paa grund af betydelige brudflader foraarsaget af tidligere proevespraengninger, er det sandsynligt, at der vil ske flere stoerre jordskred. Ifoelge sagsoegerne kan saadanne jordskred fremkalde og har allerede fremkaldt tsunamier eller flodboelger, hvis virkninger kan raekke lige saa langt vaek som til Pitcairn og Tahiti, og som indebaerer en fare for huse som Marie-Thérèse Danielsson' s. Der vil ogsaa kunne blive tale om udledning af radioaktive stoffer i havet, hvilket ville faa katastrofale virkninger for foedekaeden i et omraade som Fransk Polynesien, hvor fisk udgoer en vaesentlig del af kosten.

36 Fissionsprodukter hidroerende fra atomaffald kan uforudset traenge ud i biosfaeren gennem spalter, som skyldes eksplosionerne. I 1987 skete der ifoelge en af de citerede rapporter et uforudset udslip af en lille maengde radioaktiv gas efter en sovjetisk atomproevespraengning paa oeen Novaya Zemblya, og man konstaterede efter denne ulykke en forurening af luften og af maelk i en afstand af op til 2 000 km, dvs. i en stoerre afstand end afstanden fra Mururoa til Pitcairn eller Tahiti.

37 Hvad angaar virkningerne paa langt sigt paaberaaber sagsoegerne sig bl.a. det gradvise udslip af radioaktive stoffer hidroerende fra proevespraengningerne og/eller fra oplagret affald gennem naturlige spalter eller andre spalter. De har anfoert, at der allerede sker saadanne udslip paa Mururoa i doser, der ifoelge videnskabsmaend er stoerre end paastaaet af de franske myndigheder, og de fremhaever, at oeens geologiske struktur egner sig daarligt til at indeholde affaldet paa sikker vis. Et udslip af radioaktive stoffer, forvaerret af meteologiske begivenheder saasom cykloner, kan skade det lokale havmiljoe og traenge ind foedekaeden.

38 Sagsoegerne naevner ogsaa statistikker vedroerende doedeligheden som foelge af kraeft i Fransk Polynesien og i andre omraader i det sydlige Stillehav, hvorefter der er flere tilfaelde i omraaderne naermest Mururoa, uden at der har kunnet paavises en sammenhaeng mellem disse kraefttilfaelde og livsformen.

39 De understreger, at risiciene bliver foroeget med hver proevespraengning i relation til saavel virkningerne paa kort sigt som virkningerne paa langt sigt.

40 Kommissionen har over for disse faktiske oplysninger anfoert, at de dokumenter, sagsoegernes citater hidroerer fra, paa ingen maade udgoer beviser i ordets strengeste og videnskabelige forstand, og at de konklusioner, der drages, er forsoeg paa ekstrapolationer.

41 Sagsoegerne har med henblik paa at godtgoere, at deres begaeringer umiddelbart forekommer berettiget, fremfoert seks retlige anbringender, idet de har paaberaabt sig: i) En tilsidesaettelse af traktatens artikel 34, ii) en tilsidesaettelse af Raadets direktiv 80/836/Euratom af 15. juli 1980 om aendring af direktiverne om fastsaettelse af de grundlaeggende normer for beskyttelse af befolkningens og arbejdstagernes sundhed mod de farer, der er forbundet med ioniserende straaling (EFT L 246, s. 1), iii) en tilsidesaettelse af forsigtighedsprincippet, iv) en tilsidesaettelse af international saedvane, v) en tilsidesaettelse af menneskerettighederne, vi) en tilsidesaettelse af traktatens artikel 162.

42 Sagsoegerne har til stoette for deres foerste anbringende i det vaesentlige gjort gaeldende, at Kommissionen har tilsidesat traktatens artikel 34, idet den har fortolket udtrykket "saerlig farlige eksperimenter" forkert. Ved at definere disse eksperimenter som eksperimenter, der indebaerer "en kendelig risiko for, at arbejdstagerne eller befolkningen udsaettes for ioniserende straaling af betydning", har den ifoelge sagsoegerne givet en utilstraekkelig definition og set bort fra risiciene for indirekte skade som foelge af forurening af atmosfaeren, vandet eller jorden.

43 Sagsoegerne har i forbindelse med deres andet anbringende anfoert, at Kommissionen ikke har taget behoerigt hensyn til de principper, der er fastlagt i artikel 6 i direktiv 80/836, jf. ovenfor, vedroerende de i traktatens kapitel 3 omhandlede grundlaeggende normer. Der er tre saadanne principper: Enhver virksomhed, der medfoerer bestraaling, skal vaere berettiget ved de fordele, den medfoerer; enhver bestraaling skal holdes paa saa lavt et niveau, som det med rimelighed er muligt, og de fastsatte dosisgraenser maa ikke overskrides. Kommissionen har kun anvendt det sidste af disse tre principper. Ved ikke at kraeve, at Den Franske Republik godtgoer, at den omhandlede virksomhed er berettiget, og ved ikke at foretage en undersoegelse af virkningerne for miljoeet med henblik paa at afgoere, om bestraalingen var saa svag, som det med rimelighed var muligt, har Kommissionen tilsidesat sine forpligtelser i medfoer af de to foerste principper. Endvidere har Kommissionen ved ikke at kraeve, at Den Franske Republik offentliggoer fuldstaendige laegevidenskabelige oplysninger om Fransk Polynesien, ikke anvendt artikel 41 og 42 i det foernaevnte direktiv, som drejer sig om medlemsstaternes forpligtelser i forbindelse med beskyttelsesforanstaltninger for befolkningen, korrekt.

44 Sagsoegerne har i forbindelse med deres tredje anbringende paaberaabt sig det i EF-traktatens artikel 130 R, stk. 2, fastlagte forsigtighedsprincip. De har anfoert, at princippet finder anvendelse i sammenhaeng med Euratom-traktatens artikel 34, men at det er blevet anvendt forkert af Kommissionen. Princippet indebaerer, at der skal ivaerksaettes en forebyggende indsats, saa snart der foreligger en reel mistanke om en potentiel skade for sundheden og miljoeet. Der burde derfor have vaeret foretaget en vurdering af virkningerne for sundheden og miljoeet af en uafhaengig offentlig myndighed, naar henses til de ekspertudsagn, sagsoegerne har paaberaabt sig i deres faktiske anbringender.

45 Sagsoegeren har i forbindelse med deres fjerde anbringende anfoert, at det er blevet international saedvane, at der skal foretages en undersoegelse af virkningerne for miljoeet og/eller en probabilistisk vurdering af sikkerheden i forbindelse med atomkraftvaerker, som planlaegges opfoert, steder til bortskaffelse af atomaffald og former for virksomhed, der kan paavirke miljoeet. De har bl.a. paaberaabt sig artikel 206 i De Forenede Nationers havretskonvention af 10. december 1982, artikel 2 i konventionen af 25. februar 1991 om vurdering af virkningerne for miljoeet i et internationalt perspektiv (som endnu ikke er traadt i kraft), og princip 17 i Rio-erklaeringen af 14. juni 1992 om miljoe og udvikling, der alle er konventioner, som Faellesskabet og Den Franske Republik er part i. Ved ikke at foretage en saadan vurdering har Kommissionen undladt af opfylde sine forpligtelser i henhold til folkeretten.

46 Sagsoegerne har i forbindelse med deres femte anbringende anfoert, at Kommissionen ved ikke i tilstraekkelig grad at have beskyttet dem mod de risici for deres sundhed, der er forbundet med en eventuel bestraaling, og mod de risici for deres liv, som er forbundet med eventuelle flodboelger, har kraenket deres ret til livet i henhold til artikel 2 i den europaeiske menneskerettighedskonvention og artikel 6 i De Forenede Nationers konvention om borgerlige og politiske rettigheder.

47 Sagsoegerne finder endelig, at begrundelsen for Kommissionens anfaegtede retsakt er utilstraekkelig, idet den ikke tager hensyn til lettilgaengelige videnskabelige oplysninger om aktiviteter, der indebaerer nuklear bestraaling, eller metoder til at vurdere dem.

48 Kommissionen har i sine bemaerkninger til begaeringen om foreloebige forholdsregler henvist til, at traktatens artikel 34 findes i kapitel 3 om "Sundhedsbeskyttelse", som i henhold til det i artikel 30 anfoerte har til formaal at sikre beskyttelse af befolkningens og arbejdstagernes sundhed mod de farer, som er forbundet med ioniserende straaling. Der skal ifoelge Kommissionen ikke tages hensyn til mulige skader paa miljoeet saasom jordskred eller flodboelger, der ikke har nogen radiologiske konsekvenser. Desuden vedroerer den udtalelse, Kommissionen skal afgive i henhold til artikel 34, stk. 1, ikke selve eksperimenterne, men de yderligere bestemmelser om beskyttelse af sundheden. Kommissionen har anfoert, at udtrykket "saerlig farlige eksperimenter" skal ses i denne sammenhaeng, og det samme gaelder artikel 34, stk. 2' s begreb eksperimenter, der kan antages at ville beroere en anden medlemsstats omraade, idet dette begreb begraenser sig til den ioniserende straalings virkninger for sundheden for personer, der lever paa dette omraade.

49 Kommissionen anfoerer, at de undersoegelser, den har gennemfoert, under alle omstaendigheder var dybtgaaende og baseret paa fuldstaendige oplysninger, som bl.a. omfattede rapporten fra kontrolbesoeget og dokumenter, hvoraf visse tidligere var blevet fremsendt af de franske myndigheder og andre modtaget fra uafhaengige kilder. Den 17. oktober 1995 modtog Kommissionen fra de franske myndigheders side nogle yderligere oplysninger, som var bekraeftet af Institut for Transuraner i Karlsruhe. Alle disse oplysninger danner grundlaget for den holdning, den fastlagde den 23. oktober 1995.

50 Den franske regering har bestridt, at der foreligger saadanne risici som paastaaet af sagsoegerne.

Uopsaettelighed

51 Sagsoegerne finder, at den skade, de ville lide i tilfaelde af en oejeblikkelig fortsaettelse af atomproevespraengningerne, vil kunne vise sig at vaere uoprettelig. De sundhedsmaessige risici er betydelige og foroeges med hver ny spraengning. Det er ikke muligt at afvente hovedsagens udfald, da den naeste proevespraengning forventes at ville finde sted efter den 15. december 1995.

52 Hvad naermere angaar deres begaering om udsaettelse af gennemfoerelsen af den anfaegtede retsakt, har sagsoegerne i det vaesentlige anfoert, at de, saa laenge Kommissionen ikke har truffet nogen gyldig beslutning, og navnlig saa laenge der ikke er foretaget en brugbar undersoegelse af proevespraengningernes virkninger for befolkningen og miljoeet, ikke kan faa sikkerhed for, at proevespraengningerne ikke vil paafoere dem alvorlig og uoprettelig skade.

53 For saa vidt angaar begaeringen om, at der udstedes et paabud til Kommissionen, har sagsoegerne anfoert, at en suspension af den anfaegtede retsakt ikke i sig selv er tilstraekkelig, da de franske myndigheder tidligere har gennemfoert atomproevespraengninger uden at indhente Kommissionens samtykke.

54 Kommissionen har, stoettet af den franske regering, bestridt at sagsoegerne vil kunne blive paafoert alvorlig og uoprettelig skade, saafremt den anfaegtede beslutning ikke bliver suspenderet.

Interesseafvejning

55 Sagsoegerne har gjort gaeldende, at den af dem begaerede forholdsregel ikke indebaerer nogen trussel om en alvorlig og uoprettelig skade for Kommissionen eller den beroerte medlemsstat, og at den ikke paalaegger dem nogen byrder, der gaar ud over, hvad der er noedvendigt for at sikre den beskyttelse, sagsoegerne har ret til. Den vil kun forpligte Kommissionen og Den Franske Republik til at afvente Rettens dom i hovedsagen eller en gyldigt vedtaget beslutning fra Kommissionen, mens de interesser, der staar paa spil for sagsoegerne, vedroerer deres sundhed og endog deres liv.

56 Kommissionen har ikke gjort gaeldende, at den begaerede forholdsregel paalaegger den en urimelig byrde, men den har understreget, at en suspension eller en annullation af den anfaegtede retsakt ikke kan have anden virkning end at forpligte den til at tage spoergsmaalet om anvendeligheden af traktatens artikel 34 op til fornyet behandling, og at Kommissionen ikke herved kan opnaa en befoejelse, som den ikke har, nemlig befoejelsen til at naegte at godkende proevespraengningerne.

57 Den franske regering har anfoert, at en suspension af den anfaegtede retsakt paa baggrund af regeringens hoejtidelige loefte om ikke at ville gennemfoere flere atomproevespraengninger fra og med maj 1996 definitivt ville forhindre gennemfoerelsen af de omhandlede proevespraengninger, idet Rettens afgoerelse i hovedsagen med sikkerhed ikke vil blive truffet inden dette tidspunkt.

Retlig bedoemmelse

Anbringendet om, at hovedsagen aabenbart boer afvises

58 Ifoelge fast retspraksis boer spoergsmaalet, om hovedsagen kan antages til realitetsbehandling, som hovedregel ikke behandles under en sag om foreloebige forholdsregler, idet Rettens afgoerelse i hovedsagen herved kan foregribes. Spoergsmaalet boer foerst behandles i forbindelse med hovedsagen, medmindre det umiddelbart forekommer aabenbart, at denne boer afvises (jf. kendelse afsagt af Domstolens praesident den 27.6.1991, sag C-117/91 R, Bosman mod Kommissionen, Sml. I, s. 3353, praemis 7, og senest kendelse afsagt af Rettens praesident den 7.11.1995, Eridania m.fl. mod Raadet, jf. ovenfor, praemis 27).

59 Retten skal saaledes i det foreliggende tilfaelde undersoege, om det umiddelbart maa betragtes som aabenbart, at den i hovedsagen nedlagte paastand om annullation af den af Kommissionen den 23. oktober 1995 fastlagte holdning, hvorefter bestemmelserne i Euratom-traktatens artikel 34 ikke skal bringes i anvendelse i relation til de aktuelle atomproevespraengninger i Fransk Polynesien, boer afvises, saaledes som det er gjort gaeldende af Kommissionen stoettet af Den Franske Republik.

60 Indledningsvis bemaerkes med hensyn til den anfaegtede retsakts materielle beskaffenhed, at Kommissionens ovennaevnte endelige holdning, som er gengivet i referatet af institutionens 1 266. moede i Bruxelles den 23. oktober 1995, jf. sagsakterne, den 24. oktober 1995 af Kommissionens formand blev forelagt det samlede Europa-Parlament (fuldstaendigt forhandlingsreferat, s. 32 og 33) og samtidig meddelt de franske myndigheder, hvilket er blevet bekraeftet af parterne under retsmoedet.

61 Hvad angaar genstanden for den anfaegtede retsakt, fremgaar det udtrykkeligt af moedereferatet og af Kommissionens formands foernaevnte udtalelser i Europa-Parlamentet, at den omtvistede beslutning gaar ud paa i det konkrete tilfaelde at afvise at anvende bestemmelserne i traktatens artikel 34, som paalaegger den beroerte medlemsstat visse forpligtelser, fordi de omhandlede atomproevespraengninger ikke opfylder den i artiklen opstillede betingelse for, at reglen kan finde anvendelse, idet de efter den af Kommissionen foretagne vurdering ikke er af saerlig farlig karakter.

62 Der skal herved ikke i forbindelse med naervaerende begaering om foreloebige forholdsregler foerst tages stilling til, om Euratom-traktatens kapitel 3 om sundhedsbeskyttelse, navnlig artikel 34, i overensstemmelse med den af Kommissionen anlagte fortolkning finder anvendelse paa nukleare aktiviteter paa det militaere omraade, hvilket den franske regering har bestridt under retsmoedet. Dette spoergsmaal skal nemlig behandles i forbindelse med vurderingen af, om den omtvistede retsakt er berettiget.

63 Det skal undersoeges, om annullationspaastanden i hovedsagen umiddelbart kan anses for at opfylde de betingelser for antagelse til realitetsbehandling, som dels er knyttet til den anfaegtede retsakts karakter, dels til sagsoegernes soegsmaalskompetence.

64 Hvad foerst angaar den omtvistede kommissionsretsakts karakter, fremgaar det umiddelbart af retsaktens indhold samt af den retlige og faktiske sammenhaeng, den blev vedtaget i, at den med en vis sandsynlighed og i overensstemmelse med fast retspraksis kan betragtes som en retsakt med karakter af beslutning, idet den indeholder Kommissionens endelige holdning, som er bestemt til at affoede retsvirkninger (jf. Domstolens dom af 31.3.1971, sag 22/70, Kommissionen mod Raadet, Sml. 1971, s. 41, org. ref.: Rec. s. 263, praemis 38-42). Retsakten medfoerer under alle omstaendigheder, at det afvises at anvende traktatens artikel 34, hvorefter den beroerte medlemsstat skal traeffe yderligere bestemmelser om beskyttelse af sundheden, hvorom den forinden indhenter Kommissionens udtalelse.

65 Det foelger heraf, at den anfaegtede retsakt umiddelbart kan anses for at have karakter af en beslutning.

66 Hvad dernaest angaar sagsoegernes soegsmaalskompetence, bemaerkes, at enhver fysisk eller juridisk person i henhold til Euratom-traktatens artikel 146, stk. 4, under de i artiklens stk. 1 naevnte betingelser kan anlaegge sag til proevelse af beslutninger, der retter sig til ham, samt beslutninger, som skoent de er udfaerdiget i form af en forordning eller beslutning rettet til en anden person, dog beroerer ham umiddelbart og individuelt.

67 I det foreliggende tilfaelde er den anfaegtede beslutning ikke rettet til sagsoegerne, men derimod til den franske regering. Det skal derfor undersoeges, om de alligevel er umiddelbart og individuelt beroert af beslutningen.

68 Hvad foerst angaar spoergsmaalet, om sagsoegerne er individuelt beroert af den anfaegtede beslutning, fremgaar det af fast retspraksis, at "andre personer end en beslutnings adressater ... kun [vil] kunne paastaa, at de beroeres individuelt, hvis denne beslutning rammer dem paa grund af visse egenskaber, som er saerlige for dem, eller paa grund af en faktisk situation, der adskiller dem fra alle andre og derfor individualiserer dem paa lignende maade som adressaten" (jf. Domstolens dom af 15.7.1963, sag 25/62, Plaumann mod Kommissionen, Sml. 1954-1964, s. 411, paa s. 414, org. ref.: Rec. s. 197, og af 2.2.1988, forenede sager 67/85, 68/85 og 70/85, van der Kooy m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 219, praemis 14, samt Rettens dom af 6.7.1995, forenede sager T-447/93, T-448/93 og T- 449/93, AITEC m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 1971, praemis 34).

69 Sagsoegerne finder, at de opfylder den ovennaevnte betingelse, idet de som begrundelse herfor i det vaesentlige har anfoert, at den anfaegtede beslutning paavirker dem i saerlig alvorlig grad og ikke tager tilstraekkeligt hensyn til de omtvistede atomproevespraengningers skadelige virkninger for deres sundhed, selv om de er en del af den i traktatens artikel 30 naevnte befolkning, hvis sundhed bl.a. skal beskyttes i medfoer af artikel 34.

70 Det saaledes anfoerte kan ikke tiltraedes, da den anfaegtede beslutning umiddelbart alene beroerer sagsoegerne i deres objektive egenskab af personer med bopael paa Tahiti paa samme maade som enhver anden person med bopael i Polynesien.

71 Ogsaa selv om det antages, at sagsoegerne eventuelt kan lide en personlig skade, der er forbundet med de omhandlede atomproevespraengningers paastaaede skadelige virkninger for miljoeet eller for befolkningens sundhed, er dette ikke i sig selv tilstraekkeligt til at individualisere dem paa lignende maade som adressaten for den omtvistede beslutning, saaledes som det kraeves i henhold til traktatens artikel 146, stk. 4, da en skade som den, de paaberaaber sig, vil kunne ramme enhver person med bopael i det paagaeldende omraade paa samme maade (jf. kendelsen i sagen Greenpeace m.fl. mod Kommissionen, naevnt ovenfor, praemis 49-55).

72 Sagsoegerne har intet fremfoert, der kan godtgoere, at den anfaegtede beslutning umiddelbart beroerer dem paa grund af visse egenskaber eller visse faktiske omstaendigheder, som er saerlige for dem. De har i oevrigt ikke gjort gaeldende, at beslutningen kraenker en rettighed, der er saerlig for dem og i relation til beslutningen adskiller dem fra alle andre personer med bopael i Polynesien (jf. dommen i sagen Codorníu mod Raadet, naevnt ovenfor, praemis 20, 21 og 22, og kendelse af 23.11.1995, sag C-10/95 P, Asocarne mod Raadet, endnu ikke trykt i Samling af Afgoerelser, praemis 43).

73 Retten kan paa baggrund af naervaerende sags retlige sammenhaeng navnlig ikke tiltraede sagsoegernes argumenter om, at Kommissionen i medfoer af saerlige bestemmelser i traktaten var forpligtet til at tage hensyn til virkningerne for deres situation af den retsakt, den agtede at vedtage, hvilket kunne individualisere dem i overensstemmelse med fast retspraksis (jf. Domstolens dom af 17.1.1985, sag 11/82, Piraiki-Patraiki m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 207, praemis 28 ff., og af 26.6.1990, sag C-152/88, Sofimport mod Kommissionen, Sml. I, s. 2477, praemis 11 og 12, samt dommen i sagen Antillean Rice Mills m.fl. mod Kommissionen, jf. ovenfor, praemis 67).

74 Der er nemlig umiddelbart ingen af de af sagsoegerne paaberaabte bestemmelser i traktaten, der medfoerer en saadan forpligtelse. En gennemgang af de relevante bestemmelser i traktatens kapitel 3 viser tvaertimod klart, at Kommissionen i henhold til artikel 34 har pligt til at vurdere de omtvistede atomproevespraengningers mulige virkninger for hele befolkningen og de beroerte arbejdstagere. Fortolket paa baggrund af sammenhaengen i kapitel 3, navnlig i forbindelse med artikel 30, som netop handler om "beskyttelse af befolkningens og arbejdstagernes sundhed", indebaerer artikel 34 en forpligtelse for Kommissionen til at foretage sin egen vurdering af farerne ved de eksperimenter, en medlemsstat agter at foretage, som led i den generelle maalsaetning om at beskytte hele befolkningens og alle arbejdstagernes sundhed ved hjaelp af globale praeventive foranstaltninger ud fra almene hensyn. Naar den traeffer saadanne foranstaltninger, kan Kommissionen ikke have pligt til at tage hensyn til den saerlige situation for hver enkelt beboer eller arbejdstager i det geografiske omraade, der beroeres af et bestemt eksperiment, medmindre der foreligger saerlige omstaendigheder, som kan begrunde en saadan individuel hensyntagen i betragtning af de forfulgte maal.

75 Heraf foelger umiddelbart, at Kommissionen i det foreliggende tilfaelde ikke havde pligt til at tage saerligt hensyn til sagsoegernes situation i forhold til situationen for de oevrige indbyggere i Polynesien i forbindelse med sin vurdering af risiciene ved de omhandlede atomproevespraengninger med henblik paa at afgoere, om disse var af saerlig farlig karakter i traktatens artikel 34' s forstand.

76 Under disse omstaendigheder kan sagsoegerne ikke umiddelbart anses for at vaere individuel beroert af den omtvistede beslutning. Det forekommer saaledes ud fra en umiddelbar betragtning aabenbart, at hovedsagen boer afvises, uden at det er noedvendigt at undersoege, om de beroerte personer opfylder den anden formelle betingelse i traktatens artikel 146, stk. 4, hvorefter den trufne beslutning skal beroere dem umiddelbart.

77 I modsaetning til, hvad sagsoegerne har gjort gaeldende, er denne konklusion ikke uforenelig med retten til rettergang, idet domstolsbeskyttelsen af borgerne inden for Faellesskabets procesordning ikke blot er sikret gennem de forskellige muligheder for at rejse direkte soegsmaal ved Faellesskabets retsinstanser paa de i traktaten fastlagte betingelser, men ogsaa ved ordningen med praejudicielle forelaeggelser i henhold til traktatens artikel 150 i forbindelse med sager for de nationale domstole, som er faellesskabsrettens almindelige domstole.

78 Begaeringen om foreloebige forholdsregler kan herefter ikke tages til foelge.

Afgørelse

Af disse grunde

bestemmer

RETTENS PRAESIDENT

1) Det tillades Den Franske Republik at intervenere til stoette for Kommissionens paastande.

2) Begaeringen om foreloebige forholdsregler tages ikke til foelge.

3) Afgoerelsen om sagens omkostninger udsaettes.

Saaledes bestemt i Luxembourg den 22. december 1995.