RETTEN FOR EU-PERSONALESAGERS DOM

(Første Afdeling)

17. marts 2015

AX

mod

Den Europæiske Centralbank (ECB)

»Personalesag — ECB’s ansatte — disciplinær forfølgning — disciplinær sanktion — afskedigelse — ret til forsvar — aktindsigt i disciplinærsagen — aktindsigt i oplysninger og dokumenter vedrørende andre tjenestegrene — rimelig frist — lovligheden af disciplinærudvalgets sammensætning — disciplinærudvalgets rådgivende rolle — skærpelse af sanktionen i forhold til den anbefalede sanktion — begrundelsespligt — ledelsen af en tjenestegren — åbenbart urigtigt skøn — sanktions proportionalitet — formildende omstændigheder — skærpende omstændigheder — ulovlighedsindsigelse«

Angående

:

Søgsmål anlagt i medfør af artikel 36.2 i protokollen om statutten for Det Europæiske System af Centralbanker og Den Europæiske Centralbank, knyttet som bilag til EU-traktaten og EUF-traktaten, hvorunder AX bl.a. har nedlagt påstand dels om annullation af afgørelsen truffet af direktionen for Den Europæiske Centralbank (ECB eller herefter »Banken«) af 28. maj 2013 om at pålægge ham den disciplinære sanktion afskedigelse med varsel, dels om tilkendelse af et beløb på 20000 EUR i erstatning for det ikke-økonomiske tab, han angiveligt har lidt.

Udfald

:

Den Europæiske Centralbank frifindes. AX bærer sine egne omkostninger og betaler de af ECB afholdte omkostninger.

Sammendrag

Tjenestemænd – ansatte ved Den Europæiske Centralbank – disciplinærordning – sanktion – lovligt – ingen disciplinær procedure indledt over for en anden ansat for lignende forhold – ingen betydning

Når der er taget behørigt hensyn til de principper, der er knæsat i forordninger, regler og retspraksis, som finder anvendelse på de ansatte i Unionens institutioner, jf. artikel 9, litra c), i ansættelsesvilkårene for Den Europæiske Centralbank, ved fortolkningen af de rettigheder og forpligtelser, der er fastsat i de nævnte ansættelsesvilkår, kan Unionens retsinstanser i det omfang, den disciplinære forfølgning, der er fastsat i det normsæt, der finder anvendelse på de ansatte i banken, har visse lighedspunkter med den forfølgning, der er fastsat i vedtægten for tjenestemænd i Den Europæiske Union, om nødvendigt anvende den retspraksis, der er udviklet i forbindelse med den disciplinære forfølgning, der er fastsat i vedtægten, analogt. (jf. præmis 102 og 103)

Selv om de bestemmelser, der finder anvendelse på ansatte ved Den Europæiske Centralbank, til gunst for den ansatte, der er genstand for en disciplinær forfølgning, fastsætter en, i princippet ubegrænset, adgang til oplysningerne i disciplinærsagen, herunder til de oplysninger, der er til gunst for den ansatte, fastsætter de imidlertid ikke en ubegrænset adgang for denne ansatte til alle oplysninger eller ethvert dokument, som befinder sig i banken, eller som kan rekonstrueres ud fra eksisterende dokumenter eller oplysninger, der findes i banken. Hvad angår sidstnævnte typer af rekonstruerede oplysninger eller dokumenter, som principielt ikke anses for at udgøre en integrerende del af disciplinærsagen, fastsætter de regler, der finder anvendelse på de ansatte, nemlig ikke, at de ex officio skal fremsendes til den berørte. Den ret til aktindsigt i disciplinærsagen, der er fastsat i det normsæt, der finder anvendelse på de ansatte i banken, svarer til de krav, der er fastsat i EU-retten og navnlig i artikel 41, stk. 2, litra b), i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder samt i Unionens retspraksis på området for disciplinær forfølgning. Den kontradiktoriske karakter af en disciplinær forfølgning, således som den, der foregår for bankens disciplinære udvalg, og retten til forsvar under en sådan procedure kræver nemlig ganske vist, at den berørte og, i givet fald, hans advokat kan få kendskab til alle de faktiske oplysninger, som den disciplinære afgørelse blev baseret på, og dette rettidigt med henblik på at kunne fremsætte deres bemærkninger. Overholdelsen af retten til forsvar kræver således, at den berørte sættes i stand til i fornødent omfang at fremføre sit synspunkt vedrørende relevansen af de faktiske omstændigheder, men ligeledes, at han i det mindste kan tage stilling til de dokumenter, der er lagt til grund af EU-institutionen, og som indeholder vigtige faktiske omstændigheder for udøvelsen af hans ret til forsvar. Imidlertid kan kravet om den berørtes aktindsigt i de dokumenter, der vedrører ham, kun finde anvendelse på dokumenter, der anvendes i den disciplinære procedure og/eller i administrationens endelige afgørelse. Følgelig er administrationen ikke nødvendigvis forpligtet til, henset til princippet om overholdelse af retten til forsvar, at fremlægge andre dokumenter. I denne henseende tilkommer det hverken banken eller disciplinærudvalget at udtale sig om relevansen af eller den interesse, som visse dokumenter ville kunne have for en ansats forsvar, eftersom det ikke kan udelukkes, at de dokumenter, som af banken eller disciplinærudvalget anses for irrelevante, kan have en interesse for denne. Følgelig kan hverken banken eller disciplinærudvalget ensidigt fra den administrative procedure udelukke dokumenter, der kan anvendes til forsvar for den berørte. (jf. præmis 114, 115 og 120) Henvisning til: Retten i Første Instans: domme ICI mod Kommissionen, T-36/91, EU:T:1995:118, præmis 93, N mod Kommissionen, T-273/94, EU:T:1997:71, præmis 89, Eyckeler & Malt mod Kommissionen, T-42/96, EU:T:1998:40, præmis 81, og Kaufring m.fl. mod Kommissionen, T-186/97, T-187/97, T-190/97 – T-192/97, T-210/97, T-211/97, T-216/97 – T-218/97, T-279/97, T-280/97, T-293/97 og T-147/99, EU:T:2001:133, præmis 179 og 185

Ansvaret for en ansat ved Den Europæiske Centralbank, mod hvem der er indledt en disciplinær forfølgning, skal være genstand for en individuel og selvstændig undersøgelse, dvs. uafhængigt af den eventuelle lovlighed eller ulovlighed af den afgørelse eller manglende afgørelse, der er truffet i forhold til andre ansatte. En ansat kan således ikke med føje påberåbe sig, at der ikke blev indledt en disciplinær forfølgning i forhold til én eller flere andre ansatte for lignende forhold som dem, der foreholdes ham, med henblik på at anfægte den sanktion, som han selv har været genstand for. (jf. præmis 123 og 228) Henvisning til: Domstolen: domme Williams mod Revisionsretten, 134/84, EU:C:1985:297, præmis 14, og de Compte mod Parlamentet, C-326/91 P, EU:C:1994:218, præmis 52 Retten i Første Instans: dom de Compte mod Parlamentet, T-26/89, EU:T:1991:54, præmis 170

Aktivitetsrapporten fra et undersøgelsespanel nedsat af Den Europæiske Centralbanks direktion efter anmeldelser fra en whistleblower, som oprindeligt over for administrationen havde afsløret visse funktionsforstyrrelser i en af institutionens divisioner, kan ikke anses for at være en rapport, som banken har vedkendt sig, til forskel fra disciplinærrapporten i artikel 8.3.2 i de administrative regler for personalet, eller anses for at udgøre en begrundet rapport som omhandlet i artikel 6, stk. 14, i cirkulære nr. 1/2006 om de regler, der regulerer administrative undersøgelser i banken. Henset til den foreløbige karakter af de konstateringer og konklusioner, der potentielt kan figurere i panelets aktivitetsrapport, samt til den berettigede interesse i, at whistlebloweren forbliver anonym, har denne rapport karakter af et forberedende notat, som er udfærdiget før indledningen af en disciplinær forfølgning. Følgelig er dette forberedende notat, i dets egenskab af at være et internt dokument, ikke en del af disciplinærsagen, og i medfør af de regler, der finder anvendelse på de ansatte i banken, er dets fremsendelse til en ansat, der er genstand for en disciplinær forfølgning, ikke nødvendig for, at denne bevarer sin ret til forsvar. Herefter udøver disciplinærudvalget ikke sin skønsbeføjelse på området forkert, når det, for så vidt som disciplinærsagen indeholder tilstrækkelige oplysninger såvel om de forhold, som foreholdes den berørte, som til støtte for sidstnævntes argumenter til sit forsvar, er af den opfattelse, at medtagelsen af dette dokument, som indeholder panelets foreløbige vurdering, ikke tilfører nogen merværdi og forlænger proceduren uretmæssigt. I øvrigt kan det ikke antages, at nævnte rapport, fordi disciplinærudvalget har accepteret at kræve denne rapport af banken og at undersøge den for at kunne besvare en ansøgning om aktindsigt fra den berørte, herefter er blevet en del af disciplinærsagen, og at disciplinærudvalget nødvendigvis har henholdt sig til nævnte rapport med henblik på at vedtage dens udtalelse. Under alle omstændigheder gælder, at selv om administrationen er forpligtet til til en person, som er genstand for en disciplinær forfølgning, at fremsende de dokumenter, som den udtrykkeligt baserer sig på med henblik på at vedtage en bebyrdende afgørelse, og at den, for så vidt angår banken, i henhold til artikel 8.3.11 i de regler, der finder anvendelse på de ansatte, er forpligtet til at tillade ham at tage kopi af alle akterne i proceduren, herunder af dem, som kan frikende ham, kan en manglende fremlæggelse af visse dokumenter kun føre til en annullation af den disciplinære afgørelse, hvis de anførte klagepunkter kun kunne bevises med henvisning til disse sidstnævnte dokumenter, og, med andre ord, hvis den manglende fremlæggelse af de dokumenter, der er signaleret af den berørte person, til skade for denne sidstnævnte har kunnet påvirke forløbet af den disciplinære forfølgning og indholdet af den disciplinære afgørelse. (jf. præmis 135-139) Henvisning til: Domstolen: domme R. mod Kommissionen, 255/83 og 256/83, EU:C:1985:324, præmis 24, og Tzoanos mod Kommissionen, C-191/98 P, EU:C:1999:565, præmis 34 og 35 Retten i Første Instans: domme Y mod Domstolen, T-500/93, EU:T:1996:94, præmis 45, N mod Kommissionen, EU:T:1997:71, præmis 92, og E mod Kommissionen, T-24/98 og T-241/99, EU:T:2001:175, præmis 92 og 93

Den Europæiske Centralbank kan i forbindelse med dens institutionelle autonomi fastsætte en disciplinær ordning, som indeholder et disciplinærudvalg, hvis regler vedrørende sammensætning adskiller sig, endog væsentligt, fra de regler, der findes i afsnit 2 i bilag IX til tjenestemandsvedtægten, for så vidt angår det disciplinærråd, der er fastsat for tjenestemænd og øvrige ansatte i Unionen. I denne henseende gælder, at selv om der ikke i artikel 8.3.5 i de regler, der finder anvendelse på de ansatte i banken, er fastsat den samme ligevægt mellem de medlemmer, der udpeges af administrationen, og de medlemmer, der udpeges af personalerepræsentanterne, som den, der er fastsat i tjenestemandsvedtægten, findes der, uden for bankens vedtægtsbestemmelser, tilstrækkelige garantier om upartiskhed og objektivitet hvad angår den udtalelse, som disciplinærudvalg skal udfærdige og vedtage til direktionen: for det første, sammensætningen af disciplinærudvalget, bl.a. at dets medlemmer skal komme fra forskellige afdelinger, for det andet, den omstændighed, at det i artikel 8.3.7 i de regler, der finder anvendelse på de ansatte, er fastsat, at disciplinærudvalgets drøftelser og arbejder er af personlig og fortrolig karakter, og at medlemmerne af dette udvalg handler personligt og udøver deres funktioner uafhængigt, for det tredje, den kollegiale karakter af drøftelserne og endelig, for det fjerde, den berørtes mulighed for at anmode om, at et af medlemmerne udskydes. I denne henseende indebærer den omstændighed, at generaldirektøren eller vicegeneraldirektøren for generaldirektoratet for menneskelige ressourcer er faste medlemmer af disciplinærudvalget, ikke, at han udøver eller kan udøve en bestemmende indflydelse på alle de ansatte og følgelig på disciplinærudvalgets drøftelser. I øvrigt kan det i en ikke-vedtægtsmæssig kontekst som den, der karakteriserer arbejdsforholdet mellem banken og dens ansatte, accepteres, at bankens interesser repræsenteres i disciplinærudvalget af en sådan ansat, så meget desto mere som generaldirektøren for generaldirektoratet for menneskelige ressourcer ikke sidder i direktionen, som er det organ, der træffer afgørelser på disciplinærområdet. Under disse omstændigheder kan det ikke foreholdes et medlem af det udvalg, som er udpeget af administrationen, at denne under disciplinærudvalgets afhøring af en person, der er omfattet af en disciplinær forfølgning, afhørte den berørte på en måde, som denne opfattede som værende en anklage mod ham. En sådan adfærd er nemlig, såfremt den godtgøres, ikke nødvendigvis udtryk for en stillingtagen, men vil kunne forklares ved et ønske om at bidrage kontradiktorisk til drøftelserne ved at konfrontere den pågældende person med de klagepunkter, som foreholdes ham. Selv om den nævnte person subjektivt kunne opfatte vicegeneraldirektøren for generaldirektoratet for menneskelige ressourcers interventioner under afhøringen af ham som værende formuleret på en anklagende måde, er dette ikke som sådan udtryk for en tilsidesættelse af retten til forsvar eller af princippet om uskyldsformodning. Det kan heller ikke bestemt påstås, at generaldirektøren eller vicegeneraldirektøren for generaldirektoratet for menneskelige ressourcer på grund af hans stilling nødvendigvis er i en interessekonfliktsituation, dvs. en situation, hvor en ansat i forbindelsen med udøvelsen af hans arbejde skal tage stilling til en sag, i hvis behandling eller løsning han har en personlig interesse, som kan bevirke, at der stilles spørgsmålstegn ved hans uafhængighed. Desuden tildeler artikel 8.3.5 i de regler, der finder anvendelse på de ansatte, ikke formandsposten for disciplinærudvalget til nævnte generaldirektør eller vicegeneraldirektør, men til en person uden for banken, selv om denne person ikke har stemmeret. Under alle omstændigheder gør Unionens retsinstansers domstolskontrol i forbindelse med et søgsmål baseret på artikel 36.2 i protokollen om statutten for Det Europæiske System af Centralbanker og Den Europæiske Centralbank det muligt at anlægge et hensigtsmæssigt og effektivt søgsmål ved en uafhængig og upartisk ret, jf. artikel 6, stk. 1, i konventionen til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder og retspraksis fra den europæiske menneskerettighedsdomstol, som i givet fald gør det muligt at afhjælpe utilstrækkeligheder og mangler ved disciplinærudvalgets sammensætning. (jf. præmis 148 og 150-157) Henvisning til: Retten i Første Instans: domme X mod ECB, T-333/99, EU:T:2001:251, Onidi mod Kommissionen, T-197/00, EU:T:2002:135, præmis 132, Zavvos mod Kommissionen, T-21/01, EU:T:2002:177, præmis 336, og Giannini mod Kommissionen, T-100/04, EU:T:2008:68, præmis 223 Den Europæiske Unions Ret: dom Andreasen mod Kommissionen, T-17/08 P, EU:T:2010:374, præmis 145

Hvad angår den disciplinære forfølgning, der finder anvendelse på ansatte i Den Europæiske Centralbank, kan en tilsidesættelse af uskyldsformodningen kun konstateres, når der foreligger oplysninger, som godtgør, at administrationen fra begyndelsen af den nævnte forfølgning havde besluttet under alle omstændigheder at pålægge den pågældende person en sanktion, uafhængigt af denne persons forklaring. I denne forbindelse kan den omstændighed, at to af disciplinærudvalgets medlemmer udtalte, at de kritiserede fejl skyldtes, at den pågældende person forfulgte en personlig interesse, på ingen måde godtgøre, at princippet om uskyldsformodning er tilsidesat. En sådan stillingtagen er nemlig kun udtryk for princippet om, at drøftelserne er kollektive, og for muligheden for at fremkomme med en divergerende opfattelse i forhold til den definitive udtalelse, som blev afgivet af disciplinærudvalgets flertal. Ligeledes viser den omstændighed, at direktionen besluttede at vælge en af de strengeste disciplinære sanktioner, der er fastsat i de regler, der finder anvendelse på de ansatte, ikke i sig selv, at uskyldsformodningen blev tilsidesat under den disciplinære forfølgning. (jf. præmis 162, 166 og 167) Henvisning til: Retten i Første Instans: dom Pessoa e Costa mod Kommissionen, T-166/02, EU:T:2003:73, præmis 56

På disciplinærområdet er Den Europæiske Centralbank eller, alt efter omstændighederne, Det Europæiske Kontor for Bekæmpelse af Svig forpligtet til at handle hurtigt fra det tidspunkt, hvor de får kendskab til forhold og adfærd, som kan udgøre tilsidesættelser af de forpligtelser, der påhviler de ansatte i banken, med henblik på at vurdere, om der skal indledes en undersøgelse, og dernæst, såfremt dette er tilfældet, ved gennemførelsen af denne undersøgelse og hvad angår banken ved gennemførelsen af den disciplinære forfølgning. Følgelig skal banken ved gennemførelsen af sin disciplinære forfølgning sørge for, at hver akt, der vedtages, fremkommer inden for en frist, der er rimelig i forhold til den foregående. I denne henseende kan der ikke være tale om en tilsidesættelse af princippet om en rimelig frist hvad angår en disciplinær forfølgning, hvorunder den tid, der er forløbet mellem hver forfølgelsesforanstaltning og den følgende akt, har været fuldstændig rimelig, og hvor en forsinkelse, hvis der har været en sådan, skyldtes nødvendigheden af at overholde den pågældende persons ret til forsvar og at besvare de talrige kommentarer og bemærkninger, som dennes advokat fremkom med. I øvrigt gælder, at selv om det er korrekt, at den pågældende person under den efterforskning, der går forud for indledningen af en disciplinær forfølgning og under den disciplinære forfølgning befinder sig i en afventende og usikker situation, navnlig hvad angår hans arbejdsmæssige fremtid, kan dette aspekt ikke berøre den disciplinære afgørelses gyldighed, eftersom denne situation er uløseligt forbundet med enhver disciplinær forfølgning, og eftersom indledningen af denne er begrundet med Unionens interesser, idet Unionen pålægger banken, når banken er stillet over for beskyldninger, som rejser tvivl om dens ansattes retskaffenhed, at træffe de foranstaltninger, som er nødvendige, herunder suspension af den pågældende person, for at sikre, at bankens tjenestemæssige adfærd er ulastelig. (jf. præmis 173, 175, 182 og 184) Henvisning til: Retten i Første Instans: domme Teixeira Neves mod Domstolen, T-259/97, EU:T:2000:208, præmis 125, og Pessoa e Costa mod Kommissionen, EU:T:2003:73, præmis 66 Personaleretten: domme Kerstens mod Kommissionen, F-12/10, EU:F:2012:29, præmis 124 og 125, og Goetz mod Regionsudvalget, F-89/11, EU:F:2013:83, præmis 126

På disciplinærområdet gælder, at hvis den sanktion, der pålægges en ansat i Den Europæiske Centralbank, i sidste ende er strengere end den sanktion, der blev foreslået af disciplinærudvalget, skal bankens afgørelse, henset til de krav, der gælder for enhver disciplinær forfølgning, selv i forbindelse med et ansættelsesforhold, der udelukkende er kontraktligt, præcisere de grunde, som har ført banken til at fravige den af disciplinærudvalget afgivne udtalelse. Denne forpligtelse er overholdt, når bankens direktion forklarer grundene til, at den har valgt en sanktion, som er strengere end den, som det lykkedes disciplinærudvalgets medlemmer at blive enige om. I denne henseende kan den omstændighed, at den af direktionen valgte sanktion svarer til den sanktion, som to af de fire stemmeberettigede medlemmer af disciplinærudvalget valgte, ikke i sig selv bevirke, at den disciplinære afgørelse er ugyldig, henset til begrundelsespligten. I øvrigt er direktionen ikke bundet af disciplinærudvalgets udtalelse, således som det udtrykkeligt fremgår af artikel 8.3.17 i de regler, der finder anvendelse på de ansatte i banken. Følgelig kan direktionen, selv hvis disciplinærudvalgets flertal er enig i, at direktionen efter udvalgets synspunkt kun kan fastslå, at der foreligger et brud på tillidsforholdet, hvis sidstnævnte finder, at den pågældende person har forfulgt en personlig interesse, i forbindelse med dens vide skøn ved definitionen af dets krav om integritet i forhold til de ansatte i banken anse, at der foreligger et brud på tillidsforholdet, herunder uden for det tilfælde, der er foreslået af disciplinærudvalget, dvs. selv i mangel af bevis for, at den pågældende person har forfulgt en personlig interesse. (jf. præmis 190, 196 og 197) Henvisning til: Domstolen: dom F. mod Kommissionen, 228/83, EU:C:1985:28, præmis 35 Retten i Første Instans: dom N mod Kommissionen, T-198/02, EU:T:2004:101, præmis 95 Personaleretten: dom EH mod Kommissionen, F-42/14, EU:F:2014:250, præmis 132

Hvad angår bedømmelsen af grovheden af de overtrædelser, som disciplinærrådet ved Den Europæiske Centralbank har foreholdt en ansat i banken, og valget af den sanktion, der, henset til de nævnte overtrædelser, forekommer at være den mest passende, henhører disse forhold i princippet under bankens vide skønsbeføjelse, medmindre den pålagte sanktion står i misforhold til de fastlagte omstændigheder. Denne institution råder således over en beføjelse til at foretage en bedømmelse af den ansattes ansvar, som er forskellig fra den bedømmelse, der er foretaget af bankens disciplinærudvalg, samt til herefter at vælge den disciplinære sanktion, som den finder hensigtsmæssig med henblik på at sanktionere de disciplinære fejl, som er lagt til grund. Når de faktiske omstændigheder er fastlagt skal domstolskontrollen, henset til bankens vide skønsbeføjelse på disciplinærområdet, indskrænkes til en efterprøvelse af, at der ikke er anlagt et åbenbart urigtigt skøn og ikke foreligger magtfordrejning. Unionens retsinstanser skal med henblik på at bedømme, om der er proportionalitet mellem en disciplinær sanktion og de anførte forholds alvorlige karakter, tage hensyn til den omstændighed, at afgørelsen af en sanktion skal baseres på bankens helhedsvurdering af samtlige konkrete omstændigheder og de særlige forhold i det enkelte tilfælde, idet det understreges, at det normsæt, der finder anvendelse på de ansatte i banken, bl.a. ansættelsesvilkårenes artikel 45, i lighed med tjenestemandsvedtægten ikke fastsætter et fast forhold mellem de sanktioner, der er anført heri, og de forskellige mulige tilsidesættelser af de tjenstlige forpligtelser og ikke præciserer, i hvilket omfang skærpende eller formildende omstændigheder skal indgå i valget af sanktion. I denne forbindelse råder administrationen over en beføjelse til at foretage en bedømmelse af den ansattes ansvar, som er forskellig fra disciplinærudvalgets bedømmelse, samt til herefter at vælge den disciplinære sanktion, som den finder hensigtsmæssig med henblik på at sanktionere de disciplinære fejl, som er lagt til grund. Førsteinstansrettens prøvelse er følgelig begrænset til spørgsmålet om, hvorvidt bankens afvejning af de skærpende eller formildende omstændigheder er sket på en rimelig måde, idet det præciseres, at denne ret i forbindelse med denne prøvelse ikke kan træffe afgørelse i stedet for banken hvad angår de værdiskøn, som denne har anlagt i forbindelse med sin afvejning, og hvad angår valget af sanktion, som tilkommer banken. (jf. præmis 205-207 og 245) Henvisning til: Retten i Første Instans: domme Y mod Domstolen, EU:T:1996:94, præmis 56, Tzikis mod Kommissionen, EU:T:2000:130, præmis 48, E mod Kommissionen, EU:T:2001:175, præmis 85 og 86, X mod ECB, EU:T:2001:251, præmis 221 og 222, og Afari mod ECB, T-11/03, EU:T:2004:77, præmis 203 Den Europæiske Unions Ret: dom BG mod Ombudsmanden, T-406/12 P, EU:T:2014:273, præmis 64 Personaleretten: domme Nijs mod Revisionsretten, F-77/09, EU:F:2011:2, præmis 132, og EH mod Kommissionen, EU:F:2014:250, præmis 92 og 93

Artikel 4, litra a), i ansættelsesvilkårene for ansatte ved Den Europæiske Centralbank og artikel 2, 2.2, 4.1, 4.2 og 5.1 i bankens adfærdskodeks har til formål at sikre, at de ansatte i banken i deres adfærd skal være et billede på værdighed, der er i overensstemmelse med den særligt korrekte og respektable adfærd, som man er berettiget til at forvente af ansatte i en offentlig international institution, selv om disse er kontraktansatte. Navnlig skal forpligtelsen i nævnte artikel 4, litra a), om at have en adfærd, som svarer til deres funktioner og til bankens karakter af EU-organ, fortolkes således, at de ansatte i banken pålægges pligter bl.a. vedrørende loyalitet og værdighed, som ligner dem, der gælder for EU-tjenestemænd. I denne forbindelse kan der af det normsæt, der finder anvendelse på de ansatte i banken, udledes en loyalitetsforpligtelse for den ansatte i banken i forhold til dennes institutionelle arbejdsgiver, som bør føre til, at han, så meget desto mere hvis han har en høj lønklasse, udviser en adfærd, der på ingen måde kan give anledning til mistanke, for at det tillidsforhold, der eksisterer mellem banken og ham, fortsat bevares. Henset til vigtigheden af det tillidsforhold, som eksisterer mellem Unionen og dens ansatte for så vidt angår såvel Unionens interne funktion som dens billede udadtil, og henset til den generelle affattelse af ordlyden af bestemmelserne i artikel 4, litra a), i ansættelsesvilkårene for ansatte ved Den Europæiske Centralbank og i adfærdskodeksen, dækker disse enhver omstændighed og enhver adfærd, som den ansatte i banken, henset til hans lønklasse og stilling samt de konkrete omstændigheder i sagen, med rimelighed må forstå i tredjemands øjne kan fremstå således, at der fremkaldes tvivl med hensyn til de interesser, der forfølges af Unionen, som han skal tjene. Henset til bankens ansvar i forbindelse med gennemførelsen af Unionens pengepolitik baserer denne i øvrigt sit omdømme udadtil på en rolle som en eksemplarisk, effektiv og ansvarlig administration, hvilket indebærer, at den har ansatte, hvis integritet er ulastelig. Dette fremgår i øvrigt af punkt 2.2 i adfærdskodeksen, i henhold til hvilken de ansatte i banken forventes at være opmærksomme på betydningen af deres pligter og ansvar, at tage hensyn til offentlighedens forventninger til deres moralske adfærd, at udvise en sådan adfærd, at offentlighedens tillid til ECB bevares og øges, samt at bidrage til ECB’s effektive administration. Sådanne forpligtelser er af stor betydning for opnåelsen af de mål, som er pålagt en bank, og udgør et vigtigt element i den adfærd, som de ansatte i denne institution skal udvise for at bevare dennes uafhængighed og værdighed. I det tilfælde, hvor en ansat i banken, som har ledende funktioner og et overordnet ansvar i forbindelse med bevarelsen af institutionens omdømme og finansielle interesser, har givet ordre om køb af goder over bankens budget i forbindelse med forfølgelsen af en personlig interesse, kan banken herefter antage, at den ansatte uigenkaldeligt har brudt tillidsforholdet mellem ham og banken. I en sådan situation kan banken nemlig i forbindelse med dens vide skønsbeføjelse ved definitionen af dens krav til de ansattes integritet anse, at det på trods af den berørtes ønske om at fortsætte ansættelsesforholdet er udelukket at kunne genskabe dette tillidsforhold, hvilket følgelig medfører, at udførelsen af bankens opgaver i Unionen i samarbejde med denne ansatte vil blive mere vanskelig, endog umulig. I denne forbindelse kan banken i forbindelse med dens vide skønsbeføjelse, og henset til den kontraktlige karakter af ansættelsesforholdet mellem banken og dens ansatte, finde, at en mildere sanktion vil være utilstrækkelig, henset til de handlinger, der er begået af en person, som har haft ansvaret for et betydeligt centraliseret budget, og at tillidsforholdet, henset til den forsætlige og alvorlige karakter af tilsidesættelserne af de tjenstlige forpligtelser, som er begået af en af bankens ledere, hvis adfærd forventes at være eksemplarisk, definitivt er brudt. (jf. præmis 209, 210, 231-234, 236 og 237) Henvisning til: Retten i Første Instans: domme Williams mod Revisionsretten, T-146/94, EU:T:1996:34, præmis 65, N mod Kommissionen, EU:T:1997:71, præmis 127 og 129, Yasse mod EIB, T-141/97, EU:T:1999:177, præmis 108 og 110, Afari mod ECB, EU:T:2004:77, præmis 193 Personaleretten: dom Gomes Moreira mod ECDC, F-80/11, EU:F:2013:159, præmis 63 og 67

På disciplinærområdet kan de overordnedes eventuelle forsømmelser i forbindelse med deres tilsynsfunktion og de forsømmelser, som de øvrige afdelinger i banken har udvist i forbindelse med det budgetmæssige og finansielle tilsyn med den berørtes afdeling, ikke udgøre en formildende omstændighed for så vidt angår den tilsidesættelse af de tjenstlige forpligtelser, som foreholdes en ansat i Den Europæiske Centralbank, som udøver ledelsesfunktioner, idet denne er ansvarlig for sine handlinger. Ligeledes gælder, at selv om banken i henhold til artikel 45 i ansættelsesvilkårene er forpligtet til at tage hensyn til den ansattes adfærd under hele dennes karriere, er denne hensyntagen ikke nødvendigvis en formildende omstændighed. Det kunne være berettiget for banken at anse forholdene for at være så alvorlige, at den omstændighed, at den pågældendes tjenesteperiode havde været exceptionel, havde været uden betydning. Navnlig kan det ikke tillades, at en ansat under dække af at bidrage til opnåelsen af væsentlige samlede besparelser til fordel for en institutions driftsbudget kan anse sig for fritaget for grundlæggende regler for god budget- og regnskabsstyring med den begrundelse, at hans forbudte aktiviteter kun vedrører små beløb i forhold til det budget, som han er ansvarlig for. Uanset det pågældende beløb størrelse skal enhver offentlig udgift nemlig afholdes i overensstemmelse med gældende budgetmæssige og regnskabsmæssige regler. I øvrigt er et argument om, at den pågældende ikke har fået en uddannelse, der er specielt rettet mod budgetstyring og regler for indkøb, irrelevant, for så vidt som denne eventuelle mangel ikke tillod den pågældende at handle i strid med de udtrykkelige regler, der er fastsat af Den Europæiske Centralbank i dens interne love. (jf. præmis 222, 225 og 226) Henvisning til: Domstolen: dom R. mod Kommissionen, EU:C:1985:324, præmis 44 Retten i Første Instans: domme Z mod Parlamentet, T-242/97, EU:T:1999:92, præmis 115, Yasse mod EIB, EU:T:1999:177, præmis 114, og X mod ECB, EU:T:2001:251, præmis 233 Personalerettten: dom EH mod Kommissionen, EU:F:2014:250, præmis 119