ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
57.

Hertil kommer, at spansk ret åbenbart ikke generelt udelukker, at ikke-vedtægtsmæssigt kontraktansatte kan deltage i karrieresystemet. I sag C-315/17 ( 39 ) anførte den forelæggende ret således, at Ley 7/2007 del Estatuto Básico del Empleado Público (lov nr. 7/2007 om grundvedtægten for offentligt ansatte) af 12. april 2007 (BOE nr. 89 af 13.4.2007) (herefter »EBEP«) giver såvel livstidsansatte tjenestemænd som øvrige ansatte med tidsubegrænset ansættelse mulighed for at deltage i de to fastsatte karriereforløb ( 40 ). Selv hvis man opfatter denne uensartede udformning af mulighederne for at deltage i karrieresystemet som et udtryk for de enkelte selvstyrende regioners autonomi, tyder dette alligevel på, at den generelle udelukkelse af ikke-vedtægtsmæssigt ansatte fra et karrieresystem i hvert fald ikke kan anses for et udtryk for et særkende ved de nationale bestemmelser om offentligt ansatte.
101. betragtning har følgende ordlyd:

»Ordregivende myndigheder bør endvidere have mulighed for at udelukke økonomiske aktører, som har vist sig at være upålidelige, bl.a. som følge af overtrædelser af miljømæssige eller sociale forpligtelser, herunder regler om adgang for handicappede eller andre former for alvorlige forsømmelser i forbindelse med udøvelsen af vedkommendes erhverv, såsom overtrædelser af konkurrenceregler eller regler for intellektuel ejendomsret. Det bør præciseres, at alvorlige forsømmelser i forbindelse med udøvelsen af et erhverv kan så tvivl om en økonomisk aktørs integritet og således gøre den økonomiske aktør uegnet til at få tildelt en offentlig kontrakt, uanset om den økonomiske aktør i øvrigt har den tekniske og økonomiske kapacitet til at gennemføre kontrakten.

I betragtning af, at den ordregivende myndighed vil være ansvarlig for konsekvenserne af sine eventuelle fejlagtige afgørelser, bør ordregivende myndigheder også fortsat frit kunne afgøre, om der er begået en alvorlig forsømmelse, når de, før der er truffet en endelig og bindende afgørelse på grundlag af obligatoriske udelukkelsesgrunde, på tilstrækkelig vis kan påvise, at den økonomiske aktør har misligholdt sine forpligtelser, herunder forpligtelser med relation til betaling af skatter og afgifter eller bidrag til sociale sikringsordninger, medmindre andet er fastsat i national lovgivning. De bør desuden have mulighed for at udelukke ansøgere eller tilbudsgivere, hvis gennemførelse af tidligere offentlige kontrakter har været forbundet med store mangler med hensyn til væsentlige krav, for eksempel manglende levering eller udførelse, væsentlige mangler ved den leverede vare eller tjenesteydelse, som har gjort den ubrugelig til det påtænkte formål, eller ukorrekt adfærd, som har sået alvorlig tvivl om den økonomiske aktørs pålidelighed. Der bør fastsættes en maksimumsvarighed for sådanne udelukkelser i national lovgivning.

Anvendes der fakultative udelukkelsesgrunde, bør de ordregivende myndigheder lægge særlig vægt på proportionalitetsprincippet. Mindre uregelmæssigheder bør kun under ekstraordinære omstændigheder føre til udelukkelse af en økonomisk aktør. Gentagne tilfælde af mindre uregelmæssigheder bør dog give anledning til tvivl om en økonomisk aktørs troværdighed, hvilket kan berettige til udelukkelse.«
32.

For det tredje og måske væsentligst nærer jeg alvorlig tvivl om, hvorvidt den fremgangsmåde, der er foreslået af den forelæggende ret, er i overensstemmelse med princippet om en retfærdig rettergang og princippet om processuel ligestilling som præciseret i det såkaldte »princip om, hvorledes rettergangen fremstår for en lægmand«, som Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol udviklede fra det generelt accepterede kriterium, hvorefter »justice must not only be done; it must also be seen to be done«. Overholdelse af artikel 6, stk. 1, i den europæiske menneskerettighedskonvention fordrer, at en rettergang både fremstår som og materielt er retfærdig. Det medfører særligt, at medlemmer af retten ud over at være upartiske og uafhængige tillige under hele sagen skal agere på en måde, der ikke efterlader mistanke om forudindtagethed ( 6 ). Jeg formoder, at de samme retlige principper også finder anvendelse i Unionens retsorden ( 7 ).
39.

Forordning 2018/302 er et eksempel på EU-lovgivers opstilling af mere konkrete kriterier for fastlæggelse af betingelserne for, at forskelsbehandling på grundlag af en betalers bopæl er forbudt (eller med andre ord, hvornår en sådan forskelsbehandling er tilladt). En sådan standard finder anvendelse inden for anvendelsesområdet for forordning 2018/302, og alene inden for denne forordnings anvendelsesområde. Den er knyttet til de særlige forhold ved geoblokering, som er helt anderledes end de forhold, der foreligger ved betaling via direkte debitering. Hvis EU-lovgiver ønskede at fastsætte de samme standarder for betalinger via SEPA-ordningen for direkte debitering inden for anvendelsesområdet for forordning nr. 260/2012, kunne EU-lovgiver frit gøre dette. I mangel af en tydelig krydshenvisning i nævnte forordning til andre tekster såsom forordning 2018/302 finder jeg imidlertid begrebsmæssig »krydsbestøvning« vanskelig – og dette er i endnu højere grad tilfældet, fordi vi har at gøre med et horisontalt forhold mellem to private parter. I en sådan situation er formodningen om, at EU-lovgiver allerede har taget hensyn til og afvejet alle interesser, endnu stærkere, og der er ingen grund til at sætte spørgsmålstegn herved.
27.

Når dommeren er tildelt uafhængighed, er det derimod for at udøve domsmyndigheden, dvs. for på uigenkaldelig vis at fastslå retten i en konkret sag. Dommerens opgave er at have det sidste ord med hensyn til, hvad anvendelsen af loven medfører, således at – det retskraftige – svar er i overensstemmelse med gældende ret og dermed gyldigt. Dommerens uafhængighed giver mening ud fra dette perspektiv, for når dommeren gives beføjelse til at bilægge tvister (i overensstemmelse med de betingelser, der er fastsat i de lovgivnings- og beslutningsprocedurer, som retssystemet består af), er det for at sikre enhver, at dette sidste ord, som dommeren har, er lovligt og uafhængigt af enhver indgriben.
86.

Eftersom der i den foreliggende sag er tale om en national foranstaltning inden for folkesundhed, finder jeg det hensigtsmæssigt at henvise til dom af 19. oktober 2016, Deutsche Parkinson Vereinigung ( 38 ). Domstolen fremhævede således, at den »gentagne gange [har] fastslået, at der skal tages hensyn til, at menneskers liv og sundhed står øverst blandt de goder og interesser, som er beskyttet ved traktaten, og at det tilkommer medlemsstaterne at træffe bestemmelse om det niveau for beskyttelsen af den offentlige sundhed, som de ønsker at sikre, og hvorledes dette niveau skal nås. Da niveauet kan veksle fra den ene medlemsstat til den anden, må der anerkendes en skønsbeføjelse for medlemsstaterne (jf. dom af 12.11.2015, Visnapuu, C-198/14, EU:C:2015:751, præmis 118 og den deri nævnte retspraksis)« ( 39 ).
46.

På baggrund af ovenstående betragtninger foreslår jeg, at de præjudicielle spørgsmål fra Curtea de Apel Bucureşti (appeldomstolen i Bukarest, Rumænien) besvares således: »1) Artikel 21, stk. 3, i Rådets direktiv 2003/96/EF af 27. oktober 2003 om omstrukturering af EF-bestemmelserne for beskatning af energiprodukter og elektricitet skal fortolkes således, at bestemmelsen er til hinder for nationale retsforskrifter eller for fortolkningen heraf, som tillader beskatning af energiprodukter, der produceres på et område, der tilhører en virksomhed, som fremstiller energiprodukter, der anvendes til denne produktions formål, uanset om denne anvendelse finder sted direkte eller gennem et andet produkt, f.eks. damp eller elektrisk energi. 2) Artikel 2, stk. 3, første afsnit, i direktiv 2003/96, sammenholdt med proportionalitetsprincippet, skal fortolkes således, at bestemmelsen er til hinder for nationale retsforskrifter eller national praksis, der tillader beskatning af et energiprodukt, for hvilket direktivet ikke angiver et afgiftsniveau, og som anvendes som brændsel, til den sats, der er fastsat for motorbrændstof, hvis den afgiftspligtige ikke har ansøgt om tarifering af dette produkt til afgiftsmæssige formål, samt at opretholde dette afgiftsniveau også efter tarifering af det angivne produkt som brændsel til opvarmning.«
91.

På baggrund af samtlige de ovenfor anførte betragtninger foreslår jeg Domstolen at besvare de af rechtbank Amsterdam (retten i første instans i Amsterdam, Nederlandene) forelagte præjudicielle spørgsmål således: »1) Artikel 5, nr. 3), i Rådets rammeafgørelse 2002/584/RIA af 13. juni 2002 om den europæiske arrestordre og om procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne, som ændret ved Rådets rammeafgørelse 2009/299/RIA af 26. februar 2009, skal fortolkes således, at garantien for, at den person, som er genstand for en europæisk arrestordre med henblik på retsforfølgning, efter at være blevet hørt, overføres til den fuldbyrdende medlemsstat for dér at afsone den straf eller anden frihedsberøvende foranstaltning, denne vil kunne blive idømt i den udstedende medlemsstat, betyder, at en sådan overførsel kan udsættes, indtil der foreligger en endelig afgørelse om en yderligere straf eller supplerende foranstaltning, som f.eks. en afgørelse om konfiskation, på den betingelse, at denne afgørelse er truffet i forbindelse med en straffesag, og at denne proceduremæssige fase vedrører samme lovovertrædelse som den, der ligger til grund for den omhandlede europæiske arrestordre. I betragtning af denne bestemmelses formål, nemlig at lette dømte personers sociale rehabilitering, skal udstedelsesstatens kompetente myndigheder imidlertid gøre alt, hvad der ligger inden for deres beføjelser, for at en sådan overførsel finder sted så hurtigt som muligt. 2) Artikel 25 i Rådets rammeafgørelse 2008/909/RIA af 27. november 2008 om anvendelse af princippet om gensidig anerkendelse på domme i straffesager om idømmelse af frihedsstraffe eller frihedsberøvende foranstaltninger med henblik på fuldbyrdelse i Den Europæiske Union skal fortolkes således, at fuldbyrdelsesstaten, efter at denne har foretaget en overgivelse af den eftersøgte person på betingelse af en garanti for overførsel af sidstnævnte, og når denne er foranlediget til at fuldbyrde den frihedsstraf eller den frihedsberøvende foranstaltning, som den pågældende er blevet idømt, ikke kan foretage en tilpasning af denne straf med henblik på at bringe den i overensstemmelse med den straf, der ville være blevet idømt i denne stat for den pågældende lovovertrædelse. Det er kun inden for de snævre betingelser i artikel 8 i rammeafgørelse 2008/909, og i lyset af tvisten i hovedsagens omstændigheder, især i henhold til denne artikels stk. 2, at der er mulighed for, at en i udstedelsesstaten idømt straf eventuelt kan gøres til genstand for tilpasning i fuldbyrdelsesstaten.«
36.

Parallelt med denne fortolkning af artikel 2 og 3 i direktiv 2001/29 skal det fremhæves, at Domstolen endvidere i Luksan-sagen fastslog, at »EU-retten skal fortolkes således, at den overlader medlemsstaterne muligheden for at fastsætte en formodning for overdragelse til fordel for producenten af filmværket af brugsrettighederne til filmværket, såsom de i hovedsagen omhandlede (ret til satellitudsendelse, ret til reproduktion og enhver anden form for offentlig gengivelse i form af tilrådighedsstillelse for almenheden), forudsat at en sådan formodning ikke har en uafkræftelig karakter, der udelukker muligheden for, at den ledende instruktør af nævnte værk træffer andre beslutninger« ( 15 ). I denne forbindelse er det endvidere vigtigt at understrege, som Domstolen gjorde i Soulier og Doke-sagen, at »de betingelser, under hvilke et implicit samtykke kan antages at foreligge, skal fastsættes nøje for at undgå, at selve princippet om ophavsmandens forudgående samtykke tilsidesættes« ( 16 ).
74.

På baggrund af det ovenstående foreslår jeg, at Domstolen besvarer de af Bundesverwaltungsgericht (forbundsdomstol i forvaltningsretlige sager, Tyskland) forelagte præjudicielle spørgsmål således: »I en situation som den i hovedsagen omhandlede, hvor en landmand, der indgav ansøgninger om støtte for et areal, som blev konstateret at være større end det areal, som efterfølgende blev fastslået af den kompetente myndighed, blev pålagt en sanktion, skal artikel 49 i Kommissionens forordning (EF) nr. 2419/2001 af 11. december 2001 om gennemførelsesbestemmelser for det integrerede system for forvaltning og kontrol af visse EF-støtteordninger, der indførtes ved Rådets forordning (EØF) nr. 3508/92, fortolkes således: – Det følger af førnævnte artikel 49, stk. 5, at forpligtelsen til at tilbagebetale de beløb, som er modtaget uretmæssigt, kan anses for at være forældet, såfremt den kompetente myndighed ikke har truffet nogen foranstaltninger med henblik på tilbagekrævning heraf, enten idet der er hengået ti år fra tidspunktet for udbetalingen, eller idet der er hengået fire år fra dette tidspunkt, såfremt ansøgeren handlede i god tro. Det tilkommer den forelæggende ret at afgøre, om den pågældende handlede i god tro i forbindelse med indgivelsen af de i sagen omhandlede ansøgninger. – Førnævnte artikel 49, stk. 6, finder ikke anvendelse på situationen i hovedsagen. – Bestemmelserne om forældelse af støtteansøgninger for produktionsår og præmieperioder, der begyndte før den 1. januar 2002, jf. artikel 52a i forordning nr. 2419/2001, udgør ikke »bestemmelser om administrative sanktioner« som omhandlet i artikel 2, stk. 2, i Rådets forordning (EF, Euratom) nr. 2988/95 af 18. december 1995 om beskyttelse af De Europæiske Fællesskabers finansielle interesser. – Betingelserne for forældelse i artikel 49, stk. 5, er forskellige fra betingelserne for forældelse i artikel 49, stk. 6, og dermed kan den tilbagevirkende kraft i artikel 5, sammenholdt med artikel 52a i forordning nr. 2419/2001, ikke udvides til at omfatte stk. 6.«
89.

På baggrund af de ovenfor anførte betragtninger foreslår jeg Domstolen at besvare de præjudicielle spørgsmål, som Sąd Okręgowy w Warszawie (den regionale domstol i Warszawa, Polen) har forelagt, på følgende måde: »1) Artikel 1, stk. 2, og artikel 6, stk. 1, i direktiv 93/13/EØF er til hinder for, at den nationale ret tilpasser en aftale – i forhold til urimelige kontraktvilkår, som regulerer parternes opfyldelse af deres forpligtelser (disses størrelse), og hvis fjernelse fører til, at aftalen annulleres til ulempe for forbrugeren – ved anvendelse af generelle nationale bestemmelser, ifølge hvilke indholdet af en retsakt tilpasses med de retsvirkninger, der udspringer af principperne om rimelighed eller sædvane, som således ikke har karakter af deklaratoriske bestemmelser. 2) Den nationale ret skal på grundlag af national lovgivning fastsætte tidspunktet for vurderingen af retsvirkningerne af konstateringen af, at kontraktvilkåret er urimeligt, under hensyn til, at de forbrugerinteresser, som skal tages i betragtning, i mangel af udtrykkelige anvisninger i loven er de interesser, som foreligger på tidspunktet for tvistens afgørelse. Endvidere har forbrugerens viljeserklæringer, såfremt forbrugeren ikke anser en annullation af hele aftalen for skadevoldende, forrang for gennemførelsen af en ordning til beskyttelse i form af erstatning af det urimelige kontraktvilkår med henblik på opretholdelse af aftalen. 3) Direktiv 93/13/EØF er til hinder for opretholdelsen af urimelige kontraktvilkår, som på tidspunktet for tvistens afgørelse objektivt er til fordel for forbrugeren, i mangel af udtrykkelige viljeserklæringer herom fra forbrugeren. 4) Det tilkommer den nationale ret på grundlag af national lovgivning og i overensstemmelse med EU-retten at vurdere, hvorvidt et kontraktvilkår er urimeligt, og at definere aftalens genstand med henblik på at fastlægge den mulige opretholdelse af aftalen efter fjernelse af de urimelige kontraktvilkår.«
3.

I 8., 9., 24., 29. og 33. betragtning til forordning nr. 1107/2009 anføres følgende: »(8) Denne forordning har til formål at sikre et højt niveau for beskyttelse af både menneskers og dyrs sundhed og miljøet og samtidig at sikre, at Fællesskabets landbrug er konkurrencedygtigt. Der bør især sættes fokus på beskyttelsen af sårbare befolkningsgrupper, herunder gravide kvinder, spædbørn og børn. Forsigtighedsprincippet bør anvendes, og denne forordning bør sikre, at industrien skal bevise, at stoffer eller produkter, der fremstilles eller markedsføres, ikke er til skade for menneskers eller dyrs sundhed eller ikke har nogen uacceptabel indvirkning på miljøet. (9) For så vidt muligt at fjerne de hindringer, der findes for handelen med plantebeskyttelsesmidler på grund af forskellige beskyttelsesniveauer i medlemsstaterne, bør denne forordning ligeledes fastsætte harmoniserede bestemmelser om godkendelse af aktivstoffer og markedsføring af plantebeskyttelsesmidler, herunder bestemmelser om gensidig anerkendelse af godkendelser og parallelhandel. Formålet med denne forordning er at øge den frie bevægelighed for sådanne produkter og sørge for, at de er tilgængelige i medlemsstaterne. […] (24) Bestemmelserne vedrørende godkendelse skal sikre et højt beskyttelsesniveau. Først og fremmest bør målsætningen om at beskytte menneskers og dyrs sundhed og miljøet gå forud for målet om forbedring af planteproduktionen, når plantebeskyttelsesmidler godkendes. […] […] (29) Princippet om gensidig anerkendelse er et af midlerne til at sikre fri bevægelighed for varer inden for Fællesskabet. For at undgå dobbeltarbejde, begrænse den administrative byrde for erhvervslivet og medlemsstaterne og sikre en mere ensartet tilgængelighed af plantebeskyttelsesmidler bør godkendelser, der er meddelt af én medlemsstat, anerkendes af andre medlemsstater, hvis de landbrugsmæssige, plantesundhedsmæssige og miljømæssige (herunder klimatiske) forhold er sammenlignelige. Fællesskabet bør derfor inddeles i zoner med sådanne sammenlignelige forhold med henblik på at lette processen med gensidig anerkendelse. Specifikke miljømæssige eller landbrugsmæssige forhold i en eller flere medlemsstater kan dog kræve, at medlemsstaterne efter ansøgning anerkender eller ændrer en godkendelse, der er udstedt af en anden medlemsstat, eller undlader at godkende plantebeskyttelsesmidlet på deres område, hvis særlige miljømæssige eller landbrugsmæssige forhold gør det berettiget, eller hvis det høje beskyttelsesniveau for såvel menneskers og dyrs sundhed og miljøet, der er fastsat i denne forordning, ikke kan nås. […] […] (33) Fællesskabslovgivningen for frø fastsætter fri bevægelighed for frø inden for Fællesskabet, men indeholder ingen særlig bestemmelse om frø, der er behandlet med plantebeskyttelsesmidler. Der bør derfor indsættes en sådan bestemmelse i denne forordning. Hvis behandlede frø udgør en alvorlig risiko for menneskers og dyrs sundhed eller for miljøet, bør medlemsstaterne have mulighed for at træffe beskyttelsesforanstaltninger.«
27.

Under disse omstændigheder har College van Beroep voor het bedrijfsleven (appeldomstol i sager om handel og industri) udsat sagen og stillet Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) a) Er artikel 66, stk. 1, i [EHFF-forordningen], der bestemmer, at Den Europæiske Hav- og Fiskerifond »støtter« forberedelse og gennemførelse af produktions- og afsætningsplaner som omhandlet i artikel 28 i [forordning nr. 1379/2013] til hinder for, at en medlemsstat over for en producentorganisation, der har indgivet ansøgning om en sådan støtte, gør gældende, at medlemsstaten på tidspunktet for ansøgningens indgivelse ikke havde åbnet mulighed for, at en sådan ansøgning kunne indgives for en bestemt kategori af udgifter (i det foreliggende tilfælde udgifter til forberedelse og gennemførelse af produktions- og afsætningsplaner) eller for en bestemt periode (i dette tilfælde året 2014), hverken i sit af Europa-Kommissionen godkendte operationelle program eller i de nationale forskrifter om støtteberettigede udgifter? b) Har det for besvarelsen af spørgsmål 1a nogen betydning, at producentorganisationen i henhold til artikel 28 i forordning [nr.] 1379/2013 har pligt til at forelægge en produktions- og afsætningsplan for medlemsstaten og efter medlemsstatens godkendelse af produktions- og afsætningsplanen har pligt til at gennemføre den? 2) Såfremt spørgsmål 1a besvares således, at artikel 66, stk. 1, i [EHFF-forordningen] er til hinder for, at en medlemsstat over for en producentorganisation, der har indgivet en ansøgning om støtte til forberedelse og gennemførelse af produktions- og afsætningsplaner, kan gøre gældende, at medlemsstaten ikke havde åbnet mulighed for en sådan ansøgning på det tidspunkt, da ansøgningen blev indgivet, kan den pågældende støtteansøger da direkte af artikel 66, stk. 1, i [EHFF-forordningen] udlede et retsgrundlag for et krav på den pågældende støtte over for sin medlemsstat? 3) Såfremt spørgsmål 2 skal besvares således, at den pågældende støtteansøger i det i spørgsmål 2 omhandlede tilfælde direkte af artikel 66, stk. 1, i [EHFF-forordningen] kan udlede et retsgrundlag for et krav på den pågældende støtte over for sin medlemsstat, er artikel 65, stk. 6, i [forordning nr. 1303/2013] da til hinder for, at der ydes støtte til en produktions- og afsætningsplan, såfremt støtteansøgningen indgives efter, at produktions- og afsætningsplanen er forberedt og gennemført?«
125.

Det fremgår af denne retspraksis fra Conseil d’État (øverste domstol i forvaltningsretlige sager), at forpligtelsen i CMF’s artikel L.511-31 til at »træffe alle de nødvendige foranstaltninger, navnlig for at sikre hvert enkelt instituts og selskabs og hele nettets likviditet og solvens«, indebærer, at CNCM har meget vidtgående beføjelser til at foretage administrativ, teknisk og finansiel kontrol med hele Crédit mutuel-nettet, idet disse beføjelser giver CNCM mulighed for på et hvilket som helst tidspunkt at indføre bindende solidaritetsmekanismer som f.eks. forpligtelser til at overføre egenkapital og likviditet, der kan pålægges medlemmerne af nettet. Disse beføjelser går ifølge Conseil d’État (øverste domstol i forvaltningsretlige sager) så langt som til at bemyndige CNCM til i tilfælde af en finansiel krise i et institut at træffe afgørelse om sammenlægning af to eller flere kasser tilknyttet nettet, uanset alle modsatrettede bestemmelser og regler. Beføjelsen til at pålægge et medlem af netværket at fusionere med et institut i finansiel krise svarer imidlertid til, at dette medlem pålægges at overtage dette instituts passiver, hvilket potentielt lægger en større byrde på dette medlem end den byrde, der følger af, at det pålægges en simpel overførsel af egenkapital og likviditet.
66.

Hvis man ser bort fra det forhold – hvilket Supreme Court i sidste ende gjorde – at lovgivningen ikke gjorde det strafbart at sælge varer, der var mærket forkert, er det vigtigt at understrege, at den lokale ret ikke fandt grundlag for at udtale, at gennemsnitsforbrugeren ville blive vildledt til at træffe en transaktionsbeslutning (dvs. til at købe varen), som hun ellers ikke ville have truffet, blot fordi varernes oprindelse var beskrevet som værende forfatningsmæssigt eller politisk Israel, når den faktisk var de besatte områder: Oprindelsen var trods alt korrekt mærket som Det Døde Hav. Den regionale ret fandt: »Uanset om de givne oplysninger er urigtige eller ikke […] er jeg af den opfattelse, at den række af personer, hvis beslutning om at købe eller undlade at købe en angiveligt israelsk vare påvirkes af kendskabet til dennes reelle oprindelse, er langt under det antal, der kræves for, at de kan anses for »gennemsnitsforbrugeren«. Hvis en potentiel køber er en person, som er villig til i det hele taget at købe israelske varer, er han eller hun en del af en meget lille kategori, hvis beslutningen er en anden, fordi varerne kom fra et ulovligt besat område«. Supreme Court udtalte, at denne konklusion »åbenlyst tilkom den regionale ret at drage på grundlag af beviserne og er skæbnesvanger for påstanden om, at der er begået en lovovertrædelse«.