ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
I forbindelse med den procedure til overførsel af pensionsrettigheder, der er fastsat i artikel 11, stk. 2, i bilag VIII til vedtægten, er det den afgørelse, som er vedtaget, alt efter omstændighederne af ansættelsesmyndigheden eller af kontraktindgåelsesmyndigheden, når overførslen af den kapital, der repræsenterer de pensionsrettigheder, som den pågældende har erhvervet før hans tiltrædelse af tjenesten ved Unionen, rent faktisk er gennemført, som udgør den bebyrdende retsakt, som kan være genstand for et søgsmål i henhold til artikel 270 TEUF og vedtægtens artikel 91, stk. 1. Til gengæld udgør et forslag om godskrivning af pensionsrettigheder, uanset om det er accepteret af den pågældende, ikke en bebyrdende retsakt, der kan være genstand for et søgsmål i henhold til artikel 270 TEUF og vedtægtens artikel 91, stk. 1.

En godskrivning af pensionsgivende tjenesteår kan nemlig kun anerkendes, når tjenestemanden giver sit samtykke til at fortsætte proceduren til overførsel, til Unionens pensionsordning, af den kapital, der repræsenterer de pensionsrettigheder, som den pågældende har erhvervet i den pågældende eksterne pensionskasse, et samtykke, som sker på grundlag af det forslag om godskrivning af de pensionsgivende tjenesteår, som fremsættes af ansættelsesmyndigheden på grundlag af den foreløbige størrelse af den kapital, som meddeles af den pågældende nationale pensionskasse.

I denne forbindelse forpligter den pågældende institution sig på tidspunktet for forslaget om godskrivning af pensionsrettigheder blot til at anvende artikel 11, stk. 2, i bilag VIII til vedtægten og de almindelige gennemførelsesbestemmelser korrekt på den pågældendes situation. Denne forpligtelse for institutionen følger direkte af de pågældende vedtægtsbestemmelser, også selv om der ikke foreligger en udtrykkelig forpligtelse fra institutionens side.

Således følger der af en sådan forpligtelse, som udtrykkes i et forslag om godskrivning, hverken en ny forpligtelse, som påhviler den pågældende institution, eller, som en konsekvens heraf, en ændring af den pågældendes retlige situation, bl.a. fordi den institution, der er ophavsmand til forslaget, ikke, selv når den pågældende har givet samtykke til overførslen, har en tilsvarende pligt til, når der er sket overførsel af den kapital, der er meddelt af den nationale pensionskasse, automatisk at indrømme den pågældende det antal pensionsgivende tjenesteår, der er anført i det oprindelige forslag, henset til hvilket tjenestemanden bekræftede sit ønske om at overføre den nævnte kapital til Unionens pensionsordning.

(jf. præmis 27-31)

Henvisning til:

Den Europæiske Unions Ret: domme af 13. oktober 2015, Kommissionen mod Verile og Gjergji, T-104/14 P, EU:T:2015:776, præmis 50, 52, 53 og 74, Kommissionen mod Cocchi og Falcione, T-103/13 P, EU:T:2015:777, præmis 66, og Teughels mod Kommissionen, T-131/14 P, EU:T:2015:778, præmis 37, 46, 48, 49, 58 og 70
I overensstemmelse med kravene i vedtægtens artikel 45 gælder, at når en tjenestemand kan forfremmes i det år, hvori han overføres fra en institution til en anden, er det ansættelsesmyndigheden i den oprindelige institution, der har kompetence til at træffe afgørelse om hans forfremmelse. Med henblik på at afgøre, om en tjenestemand bør forfremmes med tilbagevirkende kraft fra den 1. januar i år N, og endog mere generelt i løbet af år N, skal nævnte ansættelsesmyndighed nemlig i praksis foretage en sammenligning af tjenestemændenes tidligere fortjenester, navnlig i løbet af år N-1, og henset til bedømmelsesrapporterne vedrørende disse tjenestemænds resultater i løbet af år N-1 og tidligere. Det er således nødvendigt at sammenligne fortjenesterne for de overførte tjenestemænd med fortjenesterne for de tjenestemænd, som stadig var deres kolleger i året forud for deres overførsel, en bedømmelse, som kun med føje kan foretages af den oprindelige institution.

Til gengæld forholder det sig anderledes, hvis tjenestemandens overførsel finder sted i det år, der går forud for det år, hvori han kunne forfremmes med virkning fra den 1. januar. I denne situation kan tjenestemandens fortjenester for år N-1 ikke udelukkende sammenlignes med fortjenesterne for hans tidligere kolleger i den oprindelige institution, eftersom der ligeledes skal tages hensyn til fortjenesterne for hans kolleger i den nye institution. Under sådanne omstændigheder tilkommer det ansættelsesmyndigheden i den modtagende institution at træffe afgørelse om hans forfremmelse. En sammenligning af fortjenesterne og bedømmelsesrapporterne for en tjenestemand, som lige har været genstand for en interinstitutionel overførsel, er mindre let end en sammenligning, der foretages alene mellem tjenestemændene i den modtagende institution, men den er ikke som sådan hverken umulig eller diskriminerende. En sådan sammenligning kræver en yderligere indsats med henblik på at gøre bedømmelser, som oprindeligt ikke nødvendigvis var sammenlignelige, sammenlignelige, idet en sådan fremgangsmåde ikke kan sammenlignes med en tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet.

(jf. præmis 22-25)

Henvisning til:

Retten i Første Instans: 11. juni 1998, sag T-167/97, Skrikas mod Parlamentet, præmis 45

Personaleretten: 28. juni 2011, sag F-128/10, Mora Carrasco m.fl. mod Parlamentet, præmis 35 og 39; 5. juli 2011, sag F-38/11, Alari mod Parlamentet, præmis 31
RETTEN FOR EU-PERSONALESAGERS KENDELSE

(Første Afdeling)

16. december 2013

Silvana Roda

mod

Europa-Kommissionen

»Personalesag — efterladtepension — tidligere ægtefælles dødsfald — underholdsbidrag — administrativ procedure — krav om klage — for sent indgivet — åbenbart afvisningsgrundlag«

Angående:

Søgsmål anlagt i medfør af artikel 270 TEUF, der finder anvendelse på Euratom-traktaten i henhold til denne traktats artikel 106A, hvorunder Silvana Roda har nedlagt påstand om, at Europa-Kommissionen tilpligtes at udbetale hende 35% af hendes afdøde tidligere ægtefælles alderspension fra tidspunktet for dennes dødsfald, med tillæg af renter af ubetalte beløb.

Udfald:

Sagen afvises. Silvana Roda bærer sine egne omkostninger.

Sammendrag

Tjenestemandssager – forudgående administrativ klage – frister – præceptiv karakter – efterprøvelse af egen drift

(Tjenestemandsvedtægten, art. 90, stk. 2)

Den i tjenestemandsvedtægtens artikel 90, stk. 2, indeholdte frist på tre måneder for indgivelse af en klage over en akt, der indeholder et klagepunkt, er præceptiv og kan ikke fraviges af parterne eller Retten, idet den er indført med henblik på at tilvejebringe klarhed og retssikkerhed. Det tilkommer derfor Fællesskabets retsinstanser af egen drift at efterprøve, om fristen er blevet overholdt.

(jf. præmis 13)

Henvisning til:

Retten i Første Instans: 7. september 2005, sag T-358/03, Krahl mod Kommissionen, præmis 35 og den deri nævnte retspraksis
RETTEN FOR EU-PERSONALESAGERS KENDELSE

(Første Afdeling)

8. november 2013

Luigi Marcuccio

mod

Europa-Kommissionen

»Personalesag — søgsmålsfrist — for sent anlagt — åbenbart, at sagen må afvises«

Angående:

Søgsmål anlagt i medfør af artikel 270 TEUF, der finder anvendelse på Euratom-traktaten i henhold til denne traktats artikel 106A, hvorunder Luigi Marcuccio i det væsentlige har nedlagt påstand om annullation af Europa-Kommissionens afgørelse om at foretage modregning mellem en fordring, som Kommissionen havde på ham, og en fordring, som han havde på Kommissionen.

Udfald:

Sagen afvises. Luigi Marcuccio bærer sine egne omkostninger og betaler de af Europa-Kommissionen afholdte omkostninger.

Sammendrag

Tjenestemandssager – frister – begyndelsestidspunkt – meddelelse – begreb – afgørelse om afslag på en tjenestemands klage, som fremsendes til denne på et sprog, som denne behersker i tilstrækkeligt omfang – omfattet

(Tjenestemandsvedtægten, art. 91, stk. 3)

Meddelelsen af et afslag på en klage på et sprog, som hverken er tjenestemandens modersmål eller det sprog, hvorpå klagen er affattet, er lovlig på betingelse af, at den pågældende i fornødent omfang kan gøre sig bekendt hermed.

(jf. præmis 24)

Henvisning til:

Retten i Første Instans: 7. februar 2001, sag T-118/99, Bonaiti Brighina mod Kommissionen, præmis 16-19
RETTEN FOR EU-PERSONALESAGERS KENDELSE

(Tredje Afdeling)

9. september 2014

CY

mod

Den Europæiske Centralbank (ECB)

»Sagsøgerens dødsfald — genåbning af den mundtlige forhandling«

Angående:

Søgsmål anlagt i henhold til artikel 36.2 i protokollen om statutten for Det Europæiske System af Centralbanker og Den Europæiske Centralbank, som er knyttet til EU-traktaten og EUF-traktaten, hvorunder CY bl.a. nedlagde påstand dels om annullation af afgørelsen truffet af direktionen for Den Europæiske Centralbank (ECB) den 18. december 2012 om at afslutte den interne administrative undersøgelse, som blev indledt efter hans klage over psykisk chikane, samt om annullation af den nævnte undersøgelse og af den undersøgelsesrapport, som blev udarbejdet efter dennes afslutning, dels om tildeling af et beløb på 50000 EUR i erstatning for det tab, som han angiveligt har lidt navnlig i forbindelse med hans overordnedes adfærd.

Udfald:

Den mundtlige forhandling genåbnes. Afgørelsen om sagens omkostninger udsættes.

Sammendrag

Retslig procedure – mundtlig forhandling – genåbning – betingelser – sagsøgerens dødsfald

(Personalerettens procesreglement, art. 52, stk. 2)
RETTEN FOR EU-PERSONALESAGERS KENDELSE

(Første Afdeling)

18. september 2014

Giorgio Lebedef

mod

Europa-Kommissionen

»Personalesag — processuelle stridsspørgsmål — åbenbart afvisningsgrundlag«

Angående:

Søgsmål anlagt i medfør af artikel 270 TEUF, der finder anvendelse på Euratom-traktaten i henhold til denne traktats artikel 106A, hvorunder Giorgio Lebedef har nedlagt påstand om annullation af hans bedømmelsesrapport for perioden fra den 1. juli 2001 til den 31. december 2002 og subsidiært om annullation af de point for fortjeneste, der blev tildelt ham i forfremmelsesåret 2003.

Udfald:

Sagen afvises. Giorgio Lebedef bærer sine egne omkostninger og betaler Europa-Kommissionens omkostninger.

Sammendrag

Tjenestemandssager – søgsmålsinteresse – vurdering på tidspunktet for sagens anlæg – søgsmål med påstand om annullation af en bedømmelsesrapport anlagt af en tjenestemand, som blev pensioneret før sagens anlæggelse – afvisning

(Tjenestemandsvedtægten, art. 90 og 91)

For at en sagsøger med rette kan anlægge søgsmål i henhold til vedtægtens artikel 90 og 91, skal den pågældende godtgøre at have en eksisterende og reel personlig interesse i, at den anfægtede retsakt annulleres, i hvilken forbindelse vurderingen af en sådan interesse skal gennemføres på det tidspunkt, hvor søgsmålet anlægges, og skal bestå indtil retsafgørelsen, idet det i modsat fald findes ufornødent at træffe afgørelse.

Hvad angår søgsmålsinteressen til prøvelse af en bedømmelsesrapport gælder, at selv om det er korrekt, at den spiller en vigtig rolle i forbindelse med forløbet af tjenestemandens eller den ansattes karriere, berører den principielt kun den bedømte persons interesser indtil det tidspunkt, hvor hans arbejdsopgaver ophører definitivt, således at den pågældende tjenestemand eller ansatte efter dette definitive ophør principiel ikke længere kan anlægge et søgsmål, medmindre det godtgøres, at der foreligger særlige omstændigheder, som berettiger en personlig og aktuel interesse i at opnå annullation af den pågældende bedømmelsesrapport.

(jf. præmis 17 og 19)

Henvisning til:

Domstolen: dom Marenco m.fl. mod Kommissionen, 81/75-88/74, EU:C:1975:139, præmis 6

Den Europæiske Unions Ret: dom Turner mod Kommissionen, T-49/91, EU:T:1992:72, præmis 24; kendelser N mod Kommissionen, T-97/94, EU:T:1998:270, præmis 26, udtrykkeligt stadfæstet efter appel ved kendelse N mod Kommissionen, C-21/99 P, EU:C:1999:508, præmis 24; Ross mod Kommissionen, T-147/04, EU:T:2005:255, præmis 24, 25 og 27, og Attey m.fl. mod Rådet, T-118/11, T-123/11 og T-124/11, EU:T:2012:270, præmis 28

Personaleretten: Solberg mod OEDT, F-148/12, EU:F:2013:154, præmis 16 og 18
RETTEN FOR EU-PERSONALESAGERS KENDELSE

(Første Afdeling)

9. september 2014

Rainer Moriarty

mod

Europa-Parlamentet

»Personalesag — forfremmelse — forfremmelsesåret 2012 — ikke opførelse på listen over forfremmede tjenestemænd — stævning, der er åbenbart uden retsgrundlag«

Angående:

Søgsmål anlagt i medfør af artikel 270 TEUF, der finder anvendelse på Euratom-traktaten i henhold til denne traktats artikel 106A, hvorunder Rainer Moriarty har nedlagt påstand om annullation af Europa-Parlamentets afgørelse om ikke at forfremme ham i forfremmelsesåret 2012 og af afgørelsen om at forfremme en anden tjenestemand.

Udfald:

Europa-Parlamentet frifindes. Rainer Moriarty bærer sine egne omkostninger og betaler de af Parlamentet afholdte omkostninger.

Sammendrag

Tjenestemænd – forfremmelse – sammenligning af fortjenester – administrationens skønsbeføjelse – elementer, der vil kunne tages i betragtning – opnåelse af referencetærsklen i et tidligere forfremmelsesår – rækkevidde

(Tjenestemandsvedtægten, art. 45)

Selv om administrationen ved sammenligningen af fortjenesterne for de tjenestemænd, der kan forfremmes, råder over en vid skønsbeføjelse, kan en sådan beføjelse imidlertid ikke fritage administrationen fra omhyggeligt og upartisk at undersøge alle de elementer, der er relevante i det foreliggende tilfælde. Det forhold, at en tjenestemand i et tidligere forfremmelsesår allerede har nået referencetærsklen, udgør navnlig et relevant element i den pågældendes fortjeneste, såfremt vedkommende fortsat fortjener en forfremmelse efter det forfremmelsesår, i hvilken forbindelse han blev foreslået forfremmet. Imidlertid kan administrationen ikke forfremme en tjenestemand udelukkende med den begrundelse, at han har nået referencetærsklen.

I øvrigt kan tildelingen af et tredje point for fortjeneste, som er udtryk for exceptionelle fortjenester i et givet år, være et vigtigt indicium i den efterfølgende sammenligning af fortjenesterne hos tjenestemænd i samme lønklasse med henblik på deres forfremmelse.

(jf. præmis 24, 31 og 33)

Henvisning til:

Retten i Første Instans: dom Casini mod Kommissionen, T-132/03, EU:T:2005:324, præmis 69

Personaleretten: domme Berrisford mod Kommissionen, F-107/06, EU:F:2007:172, præmis 72 ff; Hau mod Parlamentet, F-125/07, EU:F:2009:131, præmis 27; Barbin mod Parlamentet, F-68/09, EU:F:2011:11, præmis 83, og Mantzouratos mod Parlamentet, F-64/10, EU:F:2011:72, præmis 66
RETTEN FOR EU-PERSONALESAGERS KENDELSE

(Tredje Afdeling)

4. september 2014

Olivier Prigent

mod

Europa-Kommissionen

»Personalesag — almindelig udvælgelsesprøve — meddelelse om almindelig udvælgelsesprøve EPSO/AD/230/12 (AD 5) og EPSO/AD/231/12 (AD 7) — adgangsbetingelse vedrørende erhvervserfaring til udvælgelsesprøve EPSO/AD/231/12 (AD 7) ikke opfyldt — omplacering til udvælgelsesprøve EPSO/AD/230/12 (AD 5) — opførelse på reservelisten for udvælgelsesprøve EPSO/AD/230/12 (AD 5) — søgsmålsinteresse — klagen for sent indgivet — på hinanden følgende ansøgninger om fornyet gennemgang«

Angående:

Søgsmål anlagt i medfør af artikel 270 TEUF, der finder anvendelse på Euratom-traktaten i henhold til denne traktats artikel 106A, hvorunder Olivier Prigent bl.a. har nedlagt påstand om annullation af afgørelsen truffet af udvælgelseskomitéen for den almindelige udvælgelsesprøve EPSO/AD/231/12 (AD 7), meddelt ved skrivelse af 16. juli 2012 fra Det Europæiske Personaleudvælgelseskontor (EPSO), om ikke at indkalde ham til assessmentcentret for nævnte udvælgelsesprøve, men, efter at have omplaceret ham til den almindelige udvælgelsesprøve EPSO/AD/230/12 (AD 5), at indkalde ham til assessmentcentret for sidstnævnte udvælgelsesprøve.

Udfald:

Europa-Kommissionen frifindes, da søgsmålet delvis ikke kan antages til realitetsbehandling, delvis er ugrundet. Oliver Prigent bærer sine egne omkostninger og betaler de af Kommissionen afholdte omkostninger.

Sammendrag

Tjenestemænd – udvælgelsesprøve – udvælgelsesprøve på grundlag af kvalifikationsbeviser og prøver – adgangsbetingelser – dokumentation – ansøgernes pligt til at sørge for tilstrækkelig dokumentation

(Tjenestemandsvedtægten, bilag III, art. 2) (

Det tilkommer principielt ansøgeren i en udvælgelsesprøve at fremlægge alle de oplysninger og dokumenter for udvælgelseskomitéen, som han finder nyttige med henblik på undersøgelsen af hans ansøgning, for at gøre det muligt for udvælgelseskomitéen at efterprøve, om han opfylder betingelserne i meddelelsen om udvælgelsesprøven, og dette a fortiori, hvis han udtrykkeligt og formelt er blevet opfordret hertil. Det er således tilladt udvælgelseskomitéen, når den tager stilling til, hvilke ansøgere der skal have adgang til prøven, og hvilke ansøgere der skal udelukkes herfra, at begrænse sin undersøgelse alene til ansøgningerne og de bilag, som er vedlagt hertil.

(jf. præmis 43)

Henvisning til:

Domstolen: dom Belardinelli m.fl. mod Domstolen, 225/87, EU:C:1989:309, præmis 24

Retten i Første Instans: domme Burban mod Parlamentet, T-133/89, EU:T:1990:36, præmis 31 og 34; 13. marts 2002, Martínez Alarcón mod Kommissionen, T-357/00, T-361/00, T-363/00 og T-364/00, EU:T:2002:66, præmis 76

Personaleretten: dom Demeneix mod Kommissionen, F-96/12, EU:F:2013:52, præmis 44
RETTEN FOR EU-PERSONALESAGERS KENDELSE

(Tredje Afdeling)

30. april 2014

Sag F-88/13

Desislava Kolarova

mod

Forvaltningsorganet for Forskning (REA)

»Personalesag – ansatte ved Forvaltningsorganet for Forskning – formalitetsspørgsmål – formalitetsindsigelse – ansættelsesmyndighedens beføjelser – delegering til Kontoret for Forvaltning og Fastsættelse af Individuelle Rettigheder (PMO) – søgsmål rettet mod PMO’s afgørelser – søgsmål rettet mod den delegerende institution – åbenbart afvisningsgrundlag«

Angående: Søgsmål anlagt i henhold til artikel 270 TEUF, hvorunder Desislava Kolarova har nedlagt påstand om annullation af afgørelsen truffet af chefen for »Salaries and Administration of Individual Rights« under Kontoret for Forvaltning og Fastsættelse af Individuelle Rettigheder (herefter »PMO 1«) om afslag på hendes ansøgning om tilskud til sin mor i dennes egenskab af en person, der kan ligestilles med et barn, over for hvem der er forsørgerpligt, i henhold til artikel 2, stk. 4, i bilag VII til vedtægten for tjenestemænd i Den Europæiske Union (herefter »vedtægten«), samt om erstatning for det ikke-økonomiske tab som følge af visse bebrejdelser, som PMO 1 har rettet mod hende i forbindelse med behandlingen af hendes ansøgning.

Udfald: Sagen afvises. Desislava Kolarova bærer sine egne omkostninger og betaler de af Forvaltningsorganet for Forskning afholdte omkostninger.

Sammendrag

Tjenestemandssager – egenskab af sagsøgt – Forvaltningsorganet for Forskning – uddelegering af de beføjelser, der er tillagt ansættelsesmyndigheden – søgsmål mod den delegerende myndighed – afvisning

(Tjenestemandsvedtægten, art. 91a)

Hvad angår de rettigheder, som Forvaltningsorganet for Forskning har fået tillagt af ansættelsesmyndigheden og delegeret til kontoret Kontoret for Forvaltning og Fastsættelse af Individuelle Rettigheder (PMO), udpeger de gældende regler og navnlig vedtægtens artikel 91a Kommissionen som sagsøgt i tilfælde af et søgsmål til prøvelse af en afgørelse fra nævnte kontor.

Et søgsmål, hvorved en ansat i Forvaltningsorganet for Forskning anfægter en afgørelse truffet af PMO skal afvises fra realitetsbehandling, når det er rettet mod Forvaltningsorganet.

(jf. præmis 17 og 18)

Henvisning til:

Personaleretten: 12. december 2013, sag F-22/12, Hall mod Kommissionen og CEPOL, præmis 25
RETTEN FOR EU-PERSONALESAGERS KENDELSE

(Første Afdeling)

20. marts 2014

Sag F-33/13

Luigi Marcuccio

mod

Europa-Kommissionen

»Personalesag – procesreglementets artikel 34, stk. 1 og 6 – stævning indgivet pr. fax inden for søgsmålsfristen – advokatens håndskrevne underskrift forskellig fra underskriften på originaleksemplaret af stævningen, som blev fremsendt pr. post – sagen for sent anlagt – åbenbart afvisningsgrundlag«

Angående: Søgsmål anlagt i medfør af artikel 270 TEUF, der finder anvendelse på Euratom-traktaten i henhold til denne traktats artikel 106A, hvorunder Luigi Marcuccio i det væsentlige har nedlagt påstand om annullation af den afgørelse, hvorved Europa-Kommissionen afviste at udbetale ham et beløb svarende til den økonomiske kompensation for ikke opbrugt årlig ferie. Inden originaleksemplaret af stævningen blev fremsendt pr. post, modtog Personalerettens Justitskontor den 8. april 2013 et dokument, der den samme dato blev fremsendt pr. telefax, og hvoraf fremgik, at der var tale om en genpart af originaleksemplaret af den stævning, der var fremsendt pr. post.

Udfald: Sagen afvises. Luigi Marcuccio bærer sine egne omkostninger.

Sammendrag

Retslig procedure – stævning – formkrav – stævning indgivet pr. fax inden for søgsmålsfristen – advokatens håndskrevne underskrift forskellig fra underskriften på originaleksemplaret af stævningen, som blev fremsendt pr. post – virkning – ingen hensyntagen til datoen for modtagelsen af faxen ved vurderingen af, om søgsmålsfristen er overholdt

(Personalerettens procesreglement, art. 34, stk. 6; tjenestemandsvedtægten, art. 91, stk. 3)

Hvad angår forholdet mellem den underskrift fra den advokat, som repræsenterer en sagsøger, der er påført en stævning, som er fremsendt pr. fax til Personaleretten, og den underskrift, der er påført originaleksemplaret, som indleveres senest ti dage senere, gælder, at når underskriften nederst på den stævning, som er indgivet pr. fax, ikke er identisk med underskriften på originaleksemplaret af stævningen, som indleveres efterfølgende, kan der ikke tages hensyn til den stævning, der er indleveret pr. fax, ved afgørelsen af, om søgsmålsfristen er overholdt.

Personalerettens strenge overholdelse af artikel 34, stk. 6, i denne rets procesreglement er nemlig i overensstemmelse med hensynet til retssikkerheden og nødvendigheden af at undgå enhver forskelsbehandling eller vilkårlighed i retsplejen.

(jf. præmis 30 og 31)

Henvisning til:

Domstolen: 22. september 2011, sag C-426/10 P, Bell & Ross mod KHIM, præmis 43

Personaleretten: 11. marts 2013, sag F-131/12, Marcuccio mod Kommissionen, præmis 24

Den Europæiske Unions Ret: 14. november 2013, sag T-283/13 P, Marcuccio mod Kommissionen, præmis 14 og 19
Formålet med en sag om foreløbige forholdsregler er ikke at sikre erstatning for et tab, men at sikre virkningen af dommen vedrørende sagens realitet. For at sidstnævnte målsætning kan opfyldes, skal de begærede forholdsregler være uopsættelige, dvs. at det for at undgå et alvorligt og uopretteligt tab for sagsøgeren er nødvendigt at foreskrive dem og tillægge dem retsvirkninger før afgørelsen i hovedsagen.

Den part, der har fremsat begæring om anordning af den foreløbige forholdsregel, skal endvidere dokumentere, at vedkommende ikke kan afvente afgørelsen i hovedsagen uden at blive påført en sådan skade.

Heraf følger, at betingelsen i forhold til uopsætteligheden falder væk, når anordningen af de begærede foreløbige forholdsregler ikke kan afværge et påstået ikke-økonomisk tab i højere grad end en eventuel annullation af den i hovedsagen anfægtede afgørelse.

(jf. præmis 20 og 25)

Henvisning til:

Domstolen: 25. marts 1999, sag C-65/99 P(R), Willeme mod Kommissionen, præmis 62

Retten i Første Instans: 10. september 1999, sag R-173/99 R, Elkaïm og Mazuel mod Kommissionen, præmis 25; 19. december 2002, sag T-320/02 R, Esch-Leonhardt m.fl. mod ECB, præmis 27; 25. november 2003, sag T-339/03 R, Clotuche mod Kommissionen, præmis 24