ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – forbrugsbeskatning af forarbejdet tobak bortset fra omsætningsafgift

(Rådets direktiv 95/59, som ændret ved direktiv 2002/10, art. 9, stk. 1)

Sammendrag

En medlemsstat, som vedtager og opretholder retsforskrifter, hvorefter staten fastsætter minimumsdetailsalgspriser for cigaretter og for finskåren tobak til rulning af cigaretter, tilsidesætter sine forpligtelser i henhold til artikel 9, stk. 1, i direktiv 95/59 om forbrugsbeskatning af forarbejdet tobak bortset fra omsætningsafgift, som ændret ved direktiv 2002/10, eftersom det efter en sådan ordning under alle omstændigheder ikke kan udelukkes, at den foreskrevne minimumspris gør indgreb i den konkurrencemæssige fordel, der for visse producenter eller importører af tobaksvarer kan følge af en lavere kostpris. En sådan ordning, som desuden fastsætter minimumsprisen på grundlag af den faktiske gennemsnitspris på markedet, kan nemlig bevirke, at prisforskellene mellem konkurrerende varer udlignes, og at priserne går i retning af prisen på den dyreste vare. Den nævnte ordning gør derfor indgreb i den frihed til at fastsætte maksimale detailsalgspriser, som producenter og importører sikres ved artikel 9, stk. 1, andet afsnit, i direktiv 95/59.

Verdenssundhedsorganisationens rammekonvention om bekæmpelse af tobaksrygning kan ikke have nogen indflydelse på, om en sådan ordning er forenelig med artikel 9, stk. 1, i direktiv 95/59 eller ej, da WHO-rammekonventionen ikke pålægger de kontraherende parter nogen konkret forpligtelse med hensyn til deres prispolitik for tobaksvarer og kun beskriver en række handlemuligheder med henblik på hensyntagen til nationale mål på sundhedsområdet vedrørende bekæmpelse af tobaksrygning. I denne rammekonventions artikel 6, stk. 2, er det alene fastsat, at de kontraherende parter vedtager eller fastholder foranstaltninger, »som kan omfatte« gennemførelse af skattepolitik og, »når dette er relevant«, prispolitik for tobaksvarer.

Medlemsstaterne kan ikke påberåbe sig hensynet til beskyttelsen af menneskers sundhed og liv i artikel 30 EF for at berettige en tilsidesættelse af artikel 9, stk. 1, i direktiv 95/59. Artikel 30 EF kan nemlig ikke forstås således, at den tillader andre foranstaltninger end kvantitative restriktioner ved indførsel og udførsel og foranstaltninger med tilsvarende virkning som omhandlet i artikel 28 EF og 29 EF.

Det forholder sig ikke desto mindre således, at medlemsstaterne, uanset direktiv 95/59, fortsat kan bekæmpe tobaksrygning, hvilket indgår i hensynet til beskyttelse af den offentlige sundhed.

(jf. præmis 33, 34, 38, 39 og 45 samt domskonkl.)
Indførselsmedlemsstatens toldmyndigheder kan nægte at bevillige den præferencebehandling, som er indført ved Euro-Middelhavsaftalen om oprettelse af en associering mellem De Europæiske Fællesskaber og deres medlemsstater på den ene side og Staten Israel på den anden side, når de pågældende varer har oprindelse i Vestbredden.

Artikel 16, stk. 4, i protokol nr. 3, der er knyttet til Euro-Middelhavs-interimsassocieringsaftalen om handel og samarbejde mellem Det Europæiske Fællesskab på den ene side og Den Palæstinensiske Befrielsesorganisation (PLO) til fordel for Vestbredden og Gazastribens Palæstinensiske Myndighed på den anden side indebærer således, at kun toldmyndighederne i Vestbredden og Gazastriben har kompetence til at udstede et EUR.1-varecertifikat, hvis de pågældende produkter kan anses for produkter med oprindelse i Vestbredden og Gazastriben. En fortolkning af artikel 83 i associeringsaftalen EF-Israel, hvorefter de israelske myndigheder er tillagt toldkompetencer med hensyn til varer med oprindelse i Vestbredden, ville svare til at pålægge de palæstinensiske toldmyndigheder en forpligtelse til ikke at udøve de beføjelser, som de ikke desto mindre er tillagt i medfør af bestemmelserne i nævnte protokol. En sådan fortolkning, som bevirker, at der skabes en forpligtelse for en tredjepart uden dennes samtykke, ville således være i strid med det generelle folkeretlige princip »pacta tertiis nec nocent nec prosunt« som kodificeret i artikel 34 i Wienerkonventionen om traktatretten.

Desuden kan indførselsmedlemsstatens toldmyndigheder ikke foretage en kvalifikation, idet de lader det spørgsmål stå åbent, om hvilken af de relevante aftaler, nemlig associeringsaftalen EF-Israel og associeringsaftalen EF-PLO, der finder anvendelse i et givent tilfælde, og om oprindelsesbeviset skal hidrøre fra de israelske eller de palæstinensiske myndigheder.

(jf. præmis 50, 52 og 58 samt domskonkl. 1)
Artikel 10 i direktiv 1999/31 om deponering af affald, som ændret ved forordning nr. 1882/2003, skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en national lovgivning, der pålægger operatøren af et deponeringsanlæg en afgift, som kommunen, der har deponeret affaldet, skal godtgøre operatøren, og som pålægger operatøren bøder i tilfælde af forsinket betaling af denne afgift, dog på den betingelse, at denne lovgivning ledsages af foranstaltninger, der skal sikre, at godtgørelsen af afgiften reelt finder sted og inden for en kort frist, og at alle de omkostninger, der er forbundet med inddrivningen — og navnlig omkostninger som følge af forsinket betaling af de beløb, som kommunen i denne forbindelse skal betale operatøren, herunder eventuelle bøder, som operatøren er blevet pålagt som følge af denne forsinkelse — væltes over på den pris, som kommunen skal betale operatøren. Det tilkommer den nationale ret at efterprøve, om disse betingelser er opfyldt.

At påføre operatøren sådanne udgifter ville nemlig indebære, at operatøren ville blive pålagt omkostningerne ved bortskaffelsen af affald, som denne ikke har produceret, men hvis bortskaffelse operatøren blot sikrer inden for rammerne af dennes virksomhed som tjenesteudbyder.

(jf. præmis 38 og 41 samt domskonkl. 1)
Børn af en borger i Den Europæiske Union, der har taget bopæl i en medlemsstat på et tidspunkt, hvor en af deres forældre udøvede sin opholdsret som vandrende arbejdstager i denne medlemsstat, har ret til at opholde sig i medlemsstaten for at gennemføre almindelig skolegang dér i henhold til artikel 12 i forordning nr. 1612/68 om arbejdskraftens frie bevægelighed inden for Fællesskabet. Den omstændighed, at børnenes forældre i mellemtiden er blevet skilt, og at den forælder, som udøvede en opholdsret som vandrende arbejdstager, ikke længere er beskæftiget i værtsmedlemsstaten, er herved uden betydning.

En statsborger i en medlemsstat, der har været beskæftiget på en anden medlemsstats område, hvor vedkommendes barn er under uddannelse, kan i sin egenskab af forælder, der har den faktiske forældremyndighed over dette barn, påberåbe sig en opholdsret i værtsmedlemsstaten alene på grundlag af artikel 12 i forordning nr. 1612/68 om arbejdskraftens frie bevægelighed inden for Fællesskabet, som ændret ved forordning nr. 2434/92, uden at det er nødvendigt, at vedkommende opfylder betingelserne fastsat i direktiv 2004/38 om unionsborgeres og deres familiemedlemmers ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område, om ændring af forordning nr. 1612/68 og om ophævelse af direktiv 64/221, 68/360, 72/194, 73/148, 75/34, 75/35, 90/364, 90/365 og 93/96.

Den ret, som artikel 12 i forordning nr. 1612/68 tildeler en vandrende arbejdstagers barn til på de bedst mulige vilkår at gennemføre sin skolegang i værtsmedlemsstaten, indebærer således nødvendigvis, at barnet har ret til at være ledsaget af den person, der faktisk passer det, og følgelig, at denne person er i stand til at bo sammen med barnet i den nævnte medlemsstat under barnets uddannelse. Nævnte bestemmelse skal således anvendes selvstændigt i forhold til de bestemmelser i EU-retten, som udtrykkeligt regulerer betingelserne for udøvelse af retten til ophold i en anden medlemsstat. En sådan selvstændighed for artikel 12 i forhold til samme forordnings artikel 10, som nu er ophævet, kan ikke drages i tvivl på grund af ikrafttrædelsen af direktiv 2004/38. Det følger herved af tredje betragtning til direktiv 2004/38, at dette direktiv navnlig har til formål at forenkle og styrke unionsborgernes ret til fri bevægelighed og ophold. Dersom anvendelsen af artikel 12 i forordning nr. 1612/68 var underlagt et krav om opfyldelse af betingelserne fastsat i dette direktivs artikel 7, ville dette bevirke, at opholdsretten for børn af vandrende arbejdstagere i værtsmedlemsstaten med henblik på dér at påbegynde eller fortsætte studier og opholdsretten for den forælder, som har den faktiske forældremyndighed, ville blive underlagt betingelser, som er strengere end dem, som fandt anvendelse på dem inden ikrafttrædelsen af dette direktiv.

(jf. præmis 39, 53, 54, 60 og 61 samt domskonkl. 1)
Sag C-562/08

Müller Fleisch GmbH

mod

Land Baden-Württemberg

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesverwaltungsgericht)

»Overvågningssystem for bovin spongiform encephalopati — forordning (EF) nr. 999/2001 — kvæg på over 30 måneder — normal slagtning — kød bestemt til konsum — obligatorisk test — nationale bestemmelser — pligt til at teste — udvidelse — kvæg på over 24 måneder«

Domstolens dom (Anden Afdeling) af 25. februar 2010 I ‐ 1393

Sammendrag af dom

Landbrug – tilnærmelse af lovgivningerne vedrørende sundhedsmæssige tilsynsbestemmelser – beskyttelsesforanstaltninger vedrørende transmissible spongiforme encephalopatier

(Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 999/2001, som ændret ved forordning nr. 1248/2001, art. 6, stk. 1,og bilag III, kapitel A, del I)

Artikel 6, stk. 1, i forordning nr. 999/2001 om fastsættelse af regler for forebyggelse af, kontrol med og udryddelse af visse transmissible spongiforme encephalopatier og denne forordnings bilag III, kapitel A, del I, som ændret ved forordning nr. 1248/2001, er ikke til hinder for en national lovgivning, i medfør af hvilken alt kvæg på over 24 måneder skal undersøges for spongiforme encephalopatier (BSE).

I henhold til proportionalitetsprincippet, der hører til EU-rettens almindelige grundsætninger, er lovligheden af sådanne undersøgelser nemlig betinget af, at de er nødvendige og passende for gennemførelsen af de lovligt tilsigtede formål, hvorved det forudsættes, at såfremt det er muligt at vælge mellem flere egnede foranstaltninger, skal den mindst bebyrdende foranstaltning vælges, og byrderne må herved ikke være uforholdsmæssige i forhold til de tilsigtede mål.

Indførelsen af test for alle kreaturer, der er mellem 24 og 30 måneder gamle, udgør herved en passende foranstaltning til at opdage BSE-tilfælde hos dyr i denne aldersgruppe og dermed til at nå det formål, som direkte tilsigtes med den pågældende forordning, og som i overensstemmelse med forordningens hjemmel, nemlig artikel 152, stk. 4, litra b), er beskyttelsen af den offentlige sundhed. Hvad desuden angår denne foranstaltnings nødvendighed skal det påpeges, at medlemsstaterne råder over en skønsbeføjelse på området. Den omstændighed, at en medlemsstat fastsætter mindre strenge bestemmelser end en anden medlemsstats bestemmelser, kan ikke betyde, at de sidstnævnte bestemmelser er uforholdsmæssige. På samme måde kan den omstændighed, at fællesskabslovgiver som svar på opdagelsen af enkeltstående tilfælde af BSE hos dyr på 28 måneder har fastsat mindre omfattende test for kvæg på over 24 måneder end dem, der er indført af en medlemsstat, ikke betyde, at denne stat ikke lovligt kan anse sådanne test for nødvendige. Endelig ses det ikke, at en national foranstaltning som den her omhandlede går videre end nødvendigt for at opfylde formålet om beskyttelse af den offentlige sundhed, sådan som det følger af forordning nr. 999/2001.

(jf. præmis 32 og 43-48 samt domskonkl.)
Artikel 5, nr. 1), litra b), i forordning nr. 44/2001 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område skal fortolkes således, at aftaler om levering af varer, som først skal fremstilles eller frembringes, uanset at ordregiver har opstillet særlige krav vedrørende fremskaffelse, forarbejdning og levering af de genstande, der skal fremstilles, uden at materialet er blevet leveret af denne, og hvor leverandøren er ansvarlig for varens kvalitet og for, at den er i overensstemmelse med aftalen, skal klassificeres som »salg af varer« i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i forordningens artikel 5, nr. 1), litra b), første led.

Da forordning nr. 44/2001 som tilknytningskriterium for den kompetente ret for aftaler om salg af varer og aftaler om levering af tjenesteydelser henviser til disse aftalers karakteristiske forpligtelse, skal disse kvalificeres som henholdsvis »salg af varer« i henhold til forordningens artikel 5, nr. 1), litra b), første led, eftersom den karakteristiske forpligtelse er levering af et gode, og som »levering af tjenesteydelser« i henhold til nævnte artikel 5, nr. 1), litra b), andet led, eftersom den karakteristiske forpligtelse er udførelse af en tjenesteydelse.

Ved fastlæggelsen af den karakteristiske forpligtelse for en aftale om levering af varer, som først skal fremstilles eller frembringes, når ordregiveren har opstillet særlige krav vedrørende fremskaffelse, forarbejdning og levering af varerne, ændrer den omstændighed, at den vare, der skal leveres, først skal fremstilles eller frembringes, ikke den omhandlede aftales kvalifikation som købsaftale. Andre omstændigheder som for det første, at ordregiveren ikke leverer materialet, og for det andet leverandørens ansvar for varens kvalitet og for, at den er i overensstemmelse med aftalen, peger i retning af en kvalifikation af aftalen som »en aftale om salg af varer«.

(jf. præmis 31-33, 38, 40, 42 og 43 samt domskonkl. 1)
Domstolens dom (Syvende Afdeling) af 11. februar 2010 — Kommissionen mod Spanien

(Sag C-523/08)

»Traktatbrud — direktiv 2005/71/EF — særlig indrejseprocedure for tredjelandsstatsborgere med henblik på videnskabelig forskning — manglende gennemførelse inden for den fastsatte frist«

1. Medlemsstater — forpligtelser — gennemførelse af direktiver — undladelse — begrundet i interne forhold — ikke tilladt (Art. 226 EF) (jf. præmis 11)

2. Traktatbrudssøgsmål — Domstolens prøvelse af søgsmålsgrundlaget — relevante forhold — forholdene ved udløbet af den i den begrundede udtalelse fastsatte frist (Art. 226 EF) (jf. præmis 12)

3. Institutionernes retsakter — direktiver — medlemsstaternes gennemførelse — inkorporering af et direktiv uden lovgivningsvirksomhed — ikke tilladt, når der udtrykkeligt er foreskrevet en henvisning til direktivet (Art. 249, stk. 3, EF) (jf. præmis 13-14)

Angående

Traktatbrudssøgsmål — manglende vedtagelse inden for den fastsatte frist af de nødvendige bestemmelser for at efterkomme Rådets direktiv 2005/71/EF af 12. oktober 2005 om en særlig indrejseprocedure for tredjelandsstatsborgere med henblik på videnskabelig forskning (EUT L 289, s. 15)

Konklusion

1) Kongeriget Spanien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Rådets direktiv 2005/71/EF af 12. oktober 2005 om en særlig indrejseprocedure for tredjelandsstatsborgere med henblik på videnskabelig forskning, idet det ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget alle de love og administrative bestemmelser, som er nødvendige for at efterkomme dette direktiv.

2) Kongeriget Spanien betaler sagens omkostninger.

Domstolens dom (Syvende Afdeling) af 11. februar 2010 — Kommissionen mod Spanien

(Sag C-523/08)

»Traktatbrud — direktiv 2005/71/EF — særlig indrejseprocedure for tredjelandsstatsborgere med henblik på videnskabelig forskning — manglende gennemførelse inden for den fastsatte frist«

1. Medlemsstater — forpligtelser — gennemførelse af direktiver — undladelse — begrundet i interne forhold — ikke tilladt (Art. 226 EF) (jf. præmis 11)

2. Traktatbrudssøgsmål — Domstolens prøvelse af søgsmålsgrundlaget — relevante forhold — forholdene ved udløbet af den i den begrundede udtalelse fastsatte frist (Art. 226 EF) (jf. præmis 12)

3. Institutionernes retsakter — direktiver — medlemsstaternes gennemførelse — inkorporering af et direktiv uden lovgivningsvirksomhed — ikke tilladt, når der udtrykkeligt er foreskrevet en henvisning til direktivet (Art. 249, stk. 3, EF) (jf. præmis 13-14)

Angående

Traktatbrudssøgsmål — manglende vedtagelse inden for den fastsatte frist af de nødvendige bestemmelser for at efterkomme Rådets direktiv 2005/71/EF af 12. oktober 2005 om en særlig indrejseprocedure for tredjelandsstatsborgere med henblik på videnskabelig forskning (EUT L 289, s. 15)

Konklusion

1) Kongeriget Spanien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Rådets direktiv 2005/71/EF af 12. oktober 2005 om en særlig indrejseprocedure for tredjelandsstatsborgere med henblik på videnskabelig forskning, idet det ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget alle de love og administrative bestemmelser, som er nødvendige for at efterkomme dette direktiv.
Der er en objektiv forskel mellem den indledende undersøgelsesprocedure, som tilsigter at afgøre, hvorvidt der foreligger dumping, og genoptagelsen af undersøgelsen af en antidumpingforanstaltning, der udløber. Mens de indførsler, der er underlagt en procedure med fornyet undersøgelse, allerede har været pålagt endelige antidumpingforanstaltninger, og der med hensyn til disse i princippet er blevet fremlagt et tilstrækkeligt bevismateriale til at fastslå, at ophævelsen af disse foranstaltninger sandsynligvis vil medføre, at der fortsat eller igen vil finde dumping sted med deraf følgende skade, forholder det sig derimod således, at når indførslerne gøres til genstand for en oprindelig undersøgelse, er formålet med denne netop at fastslå, om der er tale om dumping, samt graden og virkningen af denne angivelige dumping.

(jf. præmis 65 og 66)
Sag C-405/08

Ingeniørforeningen i Danmark, som mandatar for Bertram Holst

mod

Dansk Arbejdsgiverforening, som mandatar for Babcock & Wilcox Vølund ApS

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Vestre Landsret)

»Socialpolitik — information og høring af arbejdstagere — direktiv 2002/14/EF — gennemførelse af direktivet ved lov og ved kollektiv overenskomst — den kollektive overenskomsts virkning i forhold til en arbejdstager, der ikke er medlem af den faglige organisation, som er deltager i overenskomsten — artikel 7 — beskyttelse af arbejdstagerrepræsentanter — krav om en skærpet standard for beskyttelse mod afskedigelse — foreligger ikke«

Forslag til afgørelse fra generaladvokat Y. Bot fremsat den 29. oktober 2009 I ‐ 988

Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 11. februar 2010 I ‐ 1003

Sammendrag af dom

Medlemsstaterne kan frit overlade det til arbejdsmarkedets parter at gennemføre de socialpolitiske mål, som et direktiv opstiller på dette område. Den mulighed, som direktiv 2002/14 om indførelse af en generel ramme for information og høring af arbejdstagerne i Det Europæiske Fællesskab giver medlemsstaterne, for at overlade det til arbejdsmarkedets parter på et passende niveau, frit og på et hvilket som helst tidspunkt ved aftale at fastlægge de nærmere bestemmelser om information og høring af arbejdstagerne er i overensstemmelse med dette princip. Denne mulighed fritager dog ikke medlemsstaterne for forpligtelsen til ved egnede administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser at sikre sig, at alle arbejdstagere kan nyde hele den beskyttelse, som de er tildelt ved nævnte direktiv, da den statslige garanti bør finde anvendelse i ethvert tilfælde, hvor en beskyttelse ikke er sikret på anden måde, og navnlig når denne manglende beskyttelse skyldes den omstændighed, at de pågældende arbejdstagere ikke er organiserede. (jf. præmis 38-40)

Direktiv 2002/14 om indførelse af en generel ramme for information og høring af arbejdstagerne i Det Europæiske Fællesskab skal fortolkes således, at det ikke er til hinder for en overenskomstmæssig gennemførelse af direktivet, som indebærer, at en gruppe af arbejdstagere omfattes af den pågældende kollektive overenskomst, selv når denne gruppe af arbejdstagere ikke er medlem af den faglige organisation, som er deltager i overenskomsten, og når denne organisation ikke repræsenterer deres faggruppe, for så vidt som den kollektive overenskomst kan garantere de arbejdstagere, som er omfattet heraf, en effektiv beskyttelse af de rettigheder, som dette direktiv tildeler dem. (jf. præmis 45 og domskonkl. 1)
Artikel 64, stk. 1, TEUF skal fortolkes således, at bestemmelserne i den nationale lovgivning om udlændinges erhvervelse af fast ejendom, hvorefter udenlandske statsborgere i denne lovs forstand for at erhverve fast ejendom beliggende på det pågældende område skal indhente en godkendelse eller fremlægge en attest, der bekræfter, at betingelserne i denne lovgivning for at opnå fritagelse for godkendelsespligten er opfyldt, udgør en restriktion for de frie kapitalbevægelser, som er tilladt i forhold til tredjelandet Det Schweiziske Forbund.

Både den lovgivning, som var gældende den 31. december 1993, og den nugældende lovgivning indeholder et krav om, at en udenlandsk statsborger skal indhente en forhåndsgodkendelse for at kunne erhverve en fast ejendom i den pågældende medlemsstat. Under disse omstændigheder må den forpligtelse til at indhente en forhåndsgodkendelse, som påhviler et udenlandsk selskab, anses for tilladt i henhold til artikel 64, stk. 1, TEUF. Under alle omstændigheder består forskellen mellem den gældende og den tidligere lovgivning — dvs. med hensyn til, hvilken myndighed der har kompetence til at bekræfte, at der kan opnås fritagelse, og proceduren til opnåelse heraf — kun af visse fremgangsmåder, der er uden betydning for selve indholdet af den anvendelige lovgivning, bestående i det grundlæggende krav om, at udenlandske statsborgere skal indhente en godkendelse for at kunne erhverve fast ejendom, og at de har pligt til at dokumentere, at betingelserne for at opnå en fritagelse herfor er opfyldt. Den gældende lovgivning hviler således ikke på andre principper end den tidligere lovgivning og indfører ikke væsentligt nye procedurer.

(jf. præmis 46, 48 og 49 samt domskonkl. 2)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Tilnærmelse af lovgivningerne – forbrugerbeskyttelse i forbindelse med aftaler indgået uden for fast forretningssted – direktiv 85/577

(Rådets direktiv 85/577, art. 1, stk. 1, andet led, og art. 2)

2. Tilnærmelse af lovgivningerne – forbrugerbeskyttelse i forbindelse med aftaler indgået uden for fast forretningssted – direktiv 85/577

(Rådets direktiv 85/577, art. 5, stk. 2)

Sammendrag

1. Rådets direktiv 85/577 om forbrugerbeskyttelse i forbindelse med aftaler indgået uden for fast forretningssted finder anvendelse på en aftale mellem en erhvervsdrivende og en forbruger, der indgås i forbindelse med et uopfordret dørsalg på denne sidstnævntes bopæl, og som vedrører en forbrugers indtrædelse i en lukket ejendomsfond i form af et personselskab, når formålet med en sådan indtrædelse ikke fortrinsvis består i at blive medlem af selskabet, men i en kapitalanbringelse.

(jf. præmis 28 og 34 samt domskonkl. 1)

2. Artikel 5, stk. 2, i direktiv 85/577 om forbrugerbeskyttelse i forbindelse med aftaler indgået uden for fast forretningssted er ikke til hinder for en national regel, hvorefter forbrugeren ved tilbagekaldelse af en indtrædelse, efter et uanmodet dørsalg, i en lukket ejendomsfond i form af et personselskab får et krav mod selskabet på sit tilgodehavende, som beregnes på grundlag af hans andel på tidspunktet for hans indtræden i fonden, og således eventuelt får tilbagebetalt et beløb, der er mindre end indskuddet, eller forpligtes til at deltage i dækningen af fondens tab.

Selv om der ikke er tvivl om, at direktivet tilsigter at beskytte forbrugerne, indebærer dette nemlig ikke, at denne beskyttelse er absolut. Det fremgår således både af hele direktivets opbygning og af affattelsen af flere bestemmelser deri, at beskyttelsen er undergivet visse begrænsninger. Hvad nærmere bestemt angår de virkninger, der følger af udøvelsen af fortrydelsesretten, medfører meddelelsen om tilbagekaldelse såvel for forbrugeren som for den erhvervsdrivende en genoprettelse af den oprindelige situation. Dog er forholdet det, at intet i direktivet er til hinder for, at forbrugeren i visse specifikke tilfælde forpligtes i forhold til den erhvervsdrivende og i givet fald må tåle visse virkninger af udøvelsen af opsigelsesretten.

(jf. præmis 44, 45 og 50 samt domskonkl. 2)