FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

P. VERLOREN VAN THEMAAT

FREMSAT DEN 3. MARTS 1983 ( 1 )

Høje Domstol.

Mit personlige bidrag til dette nye kapitel i fru Baccini's lange kamp mod Office national de l'emploi i Belgien bliver ikke langt. De grunde, som Kommissionen har fremført til støtte for sit forslag til svar (der er anført i det sidste afsnit på s. 13 og på s. 14 og 15 i retsmøderapporten, og som yderligere blev fremhævet i retsmødet), forekommer mig at være ganske overbevisende. Ligesom Kommissionen foreslår jeg derfor, at de spørgsmål, der er stillet af Cour du travail de Mons, besvares med, at »artikel 40, stk. 4, i forordning nr. 1408/71 skal fortolkes således, at bestemmelsen alene omhandler afgørelsen om anerkendelse af invaliditet, men ikke den afgørelse, der på et senere tidspunkt nægter at anerkende den«. I den første Baccini-sag (sag 79/81) var jeg i øvrigt nået til det samme resultat. Det fremgår således allerede af sagsakterne i den første Baccini-sag, at det spørgsmål, som Cour du travail de Mons nu har stillet Domstolen, ligeledes spiller en rolle ved sagens afgørelse.

Jeg kunne selvfølgelig standse her. For den rigtige forståelse af det svar, der foreslås med henblik på sagens afgørelse for den nationale ret, finder jeg det imidlertid hensigtsmæssigt at tilføje følgende bemærkninger. Dersom Domstolen følger mit forslag til afgørelse, indebærer det, at den fortsatte udbetaling af den italienske invalidepension indtil det tidspunkt, hvor myndighederne i dette land bragte den til ophør, ifølge fællesskabsretten er fuldt ud gyldig. Jeg har på den anden side af fru Baccini's indlæg forstået, at italiensk retspraksis gør det umuligt at give bortfaldet af den italienske ydelse tilbagevirkende kraft. Man må således antage, at den fortsatte udbetaling af de italienske ydelser i et vist tidsrum efter det tidspunkt, hvor fru Baccini atter blev erklæret arbejdsdygtig i Belgien, ligeledes er retmæssig efter italiensk ret.

Fru Baccini har således ifølge forelæggelsesdommen fra Cour du travail de Mons (s. 9) »en retlig adgang til den ydelse, der omfattes af artikel 146, stk. 2 og 3, i den belgiske kongelige anordning af 20. december 1963«.

Den således ganske retmæssige fortsatte udbetaling af de italienske ydelser efter ophøret af fru Baccini's invaliditet forhindrer på den anden side ikke, at disse ydelser dengang blev tildelt på grund af en uarbejdsdytighed, der skyldtes en invaliditetsgrad på klart over 50 %. Under disse omstændigheder undrer Kommissionen sig over, jfr. s. 5-8 i dens indlæg, at Cour du travail de Mons alligevel undersøger spørgsmålet om anvendelsen af førnævnte artikel 146, der gør muligheden for fradrag af en udenlandsk ydelse afhængig af en invaliditetsgrad, der er mindre end 50 %. Det er imidlertid et spørgsmål efter intern ret, som alene Cour du travail de Mons kan afgøre, hvorvidt — trods de påberåbte omstændigheder — det er muligt at foretage fradrag af de italienske invaliditetsydelser i den belgiske arbejdsløsheds-ydelse i medfør af artikel 146, stk. 2 og 3, i kongelig anordning af 20. december 1963, hvis ordlyd i det væsentlige er blevet anført af Cour du travail de Mons på s. 9 i forelæggelsesdommen.

Efter min opfattelse tilkommer det herved alene Domstolen at fastslå, at en sådan fortolkning hverken strider mod Domstolens dom i den første Baccini-sag eller mod fællesskabsretten i almindelighed, således som Kommissionens repræsentanter har anført under retsmødet. Jeg mener på den anden side, at den konstatering, at fællesskabsretten på ingen måde hindrer et nationalt forbud mod sammenlægning, gendriver ONEM's væsentligste argument som fremsat i retsmødet, hvorefter den fortolkning, der er blevet foreslået af Kommissionen, i påkommende tilfælde stiller vandrende arbejdstagere mere fordelagtigt end indenlandske arbejdstagere.

( 1 ) – Oversat fra fransk.