ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Fiskale bestemmelser – tilnærmelse af lovgivningerne – omsætningsafgifter – det fælles merværdiafgiftssystem – fradrag for indgående afgift – fradrag, foretaget i henhold til en fakultativ adgang indrømmet af den pågældende medlemsstat, af investeringsgoder i form af fast ejendom, som udlejes – tilbagekaldelse af den fakultative adgang og genindførelse af fritagelsen, hvilket medfører en berigtigelse af de oprindeligt foretagne fradrag – lovlig – betingelse – hensyntagen til de afgiftspligtiges berettigede forventning

(Rådets direktiv 77/388, art. 13, punkt B og C, samt art. 17 og 20)

2. Fiskale bestemmelser – tilnærmelse af lovgivningerne – omsætningsafgifter – det fælles merværdiafgiftssystem – afgiftspligtige transaktioner – udtagelse af et gode til brug for virksomheden – rækkevidde – lovændring, som ophæver retten til at vælge at erlægge afgift af en økonomisk transaktion, som i princippet er afgiftsfritaget – ikke omfattet

[Rådets direktiv 77/388, art. 5, stk. 7, litra a)]

Sammendrag

1. Artikel 17 og 20 i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter, fortolket i overensstemmelse med principperne om beskyttelse af den berettigede forventning og om retssikkerhed, er ikke til hinder for, at en medlemsstat ophæver den ret til at vælge at erlægge afgift i tilfælde af udlejning af fast ejendom, den har indrømmet afgiftspligtige personer på grundlag af artikel 13, punkt C, litra a), i sjette direktiv, og således genindfører fritagelsen for sådan udlejning i henhold til artikel 13, punkt B, litra b), med den konsekvens, at der i henhold til direktivets artikel 20 foretages en berigtigelse af fradrag foretaget af investeringsgoder i form af fast ejendom, som udlejes.

I et sådant tilfælde påhviler det den pågældende medlemsstat ved fastsættelsen af de nærmere bestemmelser for gennemførelsen af lovændringen at tage hensyn til de afgiftspligtiges berettigede forventning. Ophævelsen af den retstilstand, som en merværdiafgiftspligtig person har kunnet drage fordel af med henblik på at betale mindre i afgifter, uden at dette udgør et misbrug, kan dog ikke i sig selv tilsidesætte en berettiget forventning, som bygger på fællesskabsretten.

(jf. præmis 48 og 82 samt domskonkl. 1)

2. En lovændring, hvorved en medlemsstat har ophævet retten til at vælge at erlægge afgift i tilfælde af udlejning af fast ejendom, som indebærer betaling af et beløb svarende til de oprindeligt foretagne fradrag, falder ikke ind under artikel 5, stk. 7, litra a), i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter. Denne bestemmelse vedrører nemlig den afgiftspligtiges udtagelse af et gode til brug for sin virksomhed og ikke en lovændring, som ophæver retten til at vælge at erlægge afgift af en økonomisk transaktion, som i princippet er afgiftsfritaget.

(jf. præmis 92 og 95 samt domskonkl. 2)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. EF-varemærker – definition på og erhvervelse af et EF-varemærke – absolutte registreringshindringer – varemærker uden fornødent særpræg – tredimensionale varemærker, der består af varens form – fornødent særpræg – bedømmelseskriterier

[Rådets forordning nr. 40/94, art. 7, stk. 1, litra b)]

2. Appel – anbringender − Domstolens prøvelsesret med hensyn til vurderingen af de for Retten fremlagte beviser – udelukket, medmindre de er gengivet forkert − anvendelsen i den foreliggende sag af kriterierne for bedømmelsen af, om EF-varemærker har fornødent særpræg.

(Art. 225 EF; EF-statutten for Domstolen, art. 51)

Sammendrag

1. De kriterier, der anvendes ved bedømmelsen af, om tredimensionale varemærker, der består af selve varens form, har fornødent særpræg i henhold til artikel 7, stk. 1, litra b), i forordning nr. 40/94 om EF-varemærker, er de samme som dem, der finder anvendelse på andre varemærkekategorier. Ved anvendelsen af disse kriterier er den relevante kundekreds’ opfattelse imidlertid ikke nødvendigvis den samme, når der er tale om et tredimensionalt varemærke, der består af varens form og farver, som når der er tale om et ord- eller figurmærke, der består af et tegn, som er uafhængigt af fremtrædelsesformen for de varer, det betegner. Gennemsnitsforbrugerne er nemlig ikke vant til at udlede varers oprindelse ud fra deres eller deres emballages form uden noget grafisk eller tekstmæssigt element, og det kan således vise sig vanskeligere at bevise, at varemærket har særpræg, når der er tale om et tredimensionalt varemærke, end når der er tale om et ord- eller figurmærke.

Det følger heraf, at desto mere den form, der søges registreret, ligner den form, som der er størst sandsynlighed for, at den omhandlede vare vil antage, desto mere sandsynligt er det, at den pågældende form mangler fornødent særpræg. Det er kun et varemærke, der afviger betydeligt fra normen eller branchesædvanen og derfor opfylder sin grundlæggende oprindelsesfunktion, som ikke mangler fornødent særpræg i henhold til den nævnte bestemmelse.

(jf. præmis 36 og 37)

2. Det er alene Retten, der har kompetence til at fastlægge sagens faktiske omstændigheder − når bortses fra tilfælde, hvor den faktiske urigtighed af Rettens konstateringer fremgår af de aktstykker, den har fået forelagt − og til at bedømme disse faktiske omstændigheder. Bedømmelsen af de faktiske omstændigheder udgør derfor ikke − medmindre der er tale om en forkert gengivelse af de for Retten fremlagte beviser − et retsspørgsmål, der som sådan er underlagt Domstolens efterprøvelse under en appelsag.

En sådan bedømmelse af faktum omfatter den konkrete anvendelse i den foreliggende sag af kriterierne for bedømmelsen af, om EF-varemærker har fornødent særpræg i henhold til artikel 7, stk. 1, litra b), i forordning nr. 40/94, og især konstateringen af, at gennemsnitsforbrugerens opmærksomhedsgrad over for formen af og farverne på tabletter til vaskemaskine eller opvaskemaskine ikke er højt, da der er tale om dagligvarer.

(jf. præmis 39 og 53)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – punktafgiftssatserne for mineralolier – direktiv 92/81 – mineralolier, der er pålagt afgift – mineralolier, der »anvendes som brændsel« – begreb – selvstændig fortolkning – begreb omfattende alle tilfælde, hvor der forbruges olie – national lov, der ikke pålægger alle de mineralolier, der er omfattet af dette begreb, punktafgift – traktatbrud

(Rådets direktiv 92/81, art. 2, stk. 2, første punktum)

Sammendrag

I medfør af artikel 2, stk. 2, første punktum, i direktiv 92/81 om indbyrdes tilnærmelse af punktafgiftssatserne for mineralolier skal der svares punktafgift af mineralolier, som ikke er omfattet af direktiv 92/82, hvis de er bestemt til at »anvendes […] som brændsel eller som motorbrændstof«.

I den forbindelse kan der ikke af den omstændighed, at fællesskabslovgiver ikke har givet en nærmere definition af disse former for anvendelse, udledes, at lovgiver har villet overlade det til medlemsstaterne at definere disse former for anvendelse. En sådan mulighed ville nemlig indebære en risiko for indbyrdes afvigende definitioner, hvilket kunne være til skade for den i denne artikel ensartede fastlæggelse af den begivenhed, der udløser afgiftspligten. Det følger heraf, at begrebet »anvendes som brændsel« skal fortolkes på selvstændig måde.

For så vidt angår denne fortolkning følger det af direktiv 92/81’s opbygning og formålet med punktafgiften på mineralolier som forbrugsafgift, at det omhandlede begreb ikke blot omfatter de tilfælde, hvor den varmeenergi, der frembringes ved forbrænding af mineralolie, anvendes til opvarmning, men ligeledes de tilfælde, hvor den således fremstillede varmeenergi anvendes til andre formål, og derfor omfatter alle de tilfælde, hvor mineralolier forbrændes, og hvor den således fremkomne varme anvendes til opvarmning, uanset formålet med denne opvarmning, herunder forvandling eller destruktion af det stof, der optager denne varmeenergi i forbindelse med en kemisk eller industriel proces. I alle disse tilfælde forbruges mineralolierne og skal derefter pålægges punktafgift.

En medlemsstat, som i sin nationale lovgivning definerer indskrænkende, hvilket har til følge, at de tilfælde, hvor forbrænding af mineralolien sker inden for rammerne af en homogen proces og falder sammen med forvandling eller destruktion af det stof, der optager den varmeenergi, der frigives ved forbrændingen, fritages fra punktafgift, og derved ikke pålægger alle mineralolier, der anvendes som brændsel, punktafgift, har tilsidesat de forpligtelser, der påhviler den i medfør af artikel 2, stk. 2, første punktum, i direktiv 92/81.

(jf. præmis 45, 46, 50, 52 og 56-58 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Statsstøtte – begreb – differentiering mellem virksomheder med hensyn til byrder – ikke omfattet – betingelse – differentiering, der følger af den pågældende byrdeordnings karakter – bevisbyrden påhviler den pågældende medlemsstat

(Art. 87, stk. 1, EF)

2. Statsstøtte – begreb – fritagelse givet som led i en ordning, som indebærer betaling af afgifter, men som ikke har til formål at skabe skatte- og afgiftsprovenu – ingen betydning for betegnelsen som støtte

(Art. 87, stk. 1, EF)

3. Institutionernes retsakter – begrundelse – forpligtelse – rækkevidde

(Art. 253 EF)

Sammendrag

1. Da begrebet statsstøtte ikke omfatter foranstaltninger, der indfører en differentiering mellem virksomheder med hensyn til byrder, når denne differentiering følger af den pågældende byrdeordnings karakter eller forvaltning, påhviler det den medlemsstat, som har indført en sådan differentiering mellem virksomheder med hensyn til byrder, at godtgøre, at dette faktisk er tilfældet.

(jf. præmis 42 og 43)

2. Den omstændighed, at en statslig foranstaltning, hvorefter en kategori af virksomheder skal betale afgifter, ikke har til formål at skabe skatte- og afgiftsprovenu, er ikke tilstrækkeligt til, at den fritagelse, som den indeholder for visse virksomheder, uden videre kan falde uden for begrebet støtte i artikel 87 EF. I denne artikels stk. 1 sondres der nemlig ikke efter grundene til eller hensigten med de statslige interventioner, men bestemmelsen definerer dem alene efter deres virkninger.

(jf. præmis 51)

3. Begrundelsespligten er et væsentligt formkrav, som må holdes adskilt fra spørgsmålet om begrundelsens rigtighed, idet dette henhører under den omtvistede retsakts materielle lovlighed. Den begrundelse, som kræves i henhold til artikel 253 EF, skal tilpasses karakteren af den pågældende retsakt og klart og utvetydigt angive de betragtninger, som den institution, der har udstedt den anfægtede retsakt, har lagt til grund, således at de berørte parter kan få kendskab til grundlaget for den trufne foranstaltning, og således at den kompetente ret kan udøve sin prøvelsesret.

(jf. præmis 65)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Fiskale bestemmelser — harmonisering af lovgivningerne — omsætningsafgifter — det fælles merværdiafgiftssystem — forbud mod opkrævning af andre nationale afgifter med karakter af omsætningsafgift — begrebet »omsætningsafgifter« — formål — afgift på forsikringspræmier — ikke omfattet — indførelse af en sats, der er identisk med merværdiafgiftens sats — tilladt under hensyn til fritagelsen for forsikringstransaktioner — ingen forpligtelse til at følge proceduren vedrørende indførelse af særlige foranstaltninger, der fraviger direktivet — [Rådets direktiv 77/388, art. 13, punkt B, litra a), art. 27 og 33].

2. Statsstøtte — begreb — foranstaltningens selektive karakter — differentieret afgiftsordning for forsikringspræmier — begrundelse udledt af ordningens art og opbygning — (Art. 87, stk. 1, EF)

Sammendrag

1. En afgift på forsikringspræmier er forenelig med artikel 33 i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter, der forbyder medlemsstaterne at indføre eller opretholde skatter eller afgifter, der har karakter af omsætningsafgifter, for så vidt som den ikke udgør en generel beskatning, da den ikke har til formål at ramme samtlige økonomiske transaktioner i den pågældende medlemsstat, men kun rammer en bestemt tjenesteydelse, dvs. levering af forsikringer, der i øvrigt ikke opkræves i hvert produktions- eller omsætningsled, idet afgiften kun opkræves én gang, når der indgås en forsikringsaftale, og endelig ikke pålægges goders og tjenesteydelsers merværdi.

Da den er forenelig med sjette direktivs artikel 33, er nævnte direktivs artikel 13, punkt B, litra a), hvorefter forsikringstransaktioner er fritaget for merværdiafgift, ikke til hinder – for så vidt angår denne afgift på forsikringspræmier – for, at der indføres en særlig afgiftssats, som svarer til den almindelige merværdiafgiftssats. Følgelig er proceduren i henhold til samme direktivs artikel 27, hvorefter enhver medlemsstat, der ønsker at indføre særlige foranstaltninger, der fraviger direktivet, skal anmode Rådet om forudgående godkendelse, ikke blevet fulgt, før nævnte afgift blev indført.

(jf. præmis 31, 35-37 og 47 samt domskonkl. 1 og 2)

2. En afgiftsforordning for forsikringspræmier, der er karakteriseret ved, at der findes to forskellige afgiftssatser, kan ikke antages at udgøre en støtteforanstaltning i artikel 87, stk. 1, EF’s forstand, når anvendelsen af denne ordnings højeste sats på en bestemt del af de forsikringsaftaler, hvoraf der forud herfor skulle svares afgift med den almindelige sats, er begrundet i karakteren og opbygningen af den nationale afgiftsordning for forsikringer, og indførelsen af nævnte sats indebærer en fordel for erhvervsdrivende, som udbyder forsikringsaftaler, hvoraf der skal svares afgift med den almindelige sats.

(jf. præmis 78)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Fri bevægelighed for personer – etableringsfrihed – kørekort – direktiv 91/439 – gensidig anerkendelse af kørekort – kørekort udstedt uden overholdelse af bopælskravet – enekompetence for den udstedende medlemsstat til at vedtage de nødvendige foranstaltninger

[Rådets direktiv 91/439, art. 1, stk. 2, art. 7, stk. 1, litra b), og art. 9]

2. Fri bevægelighed for personer – etableringsfrihed – kørekort – direktiv 91/439 – gensidig anerkendelse af kørekort – medlemsstat, der nægter at anerkende gyldigheden af et kørekort, udstedt af en anden medlemsstat

(Rådets direktiv 91/439, art. 1, stk. 2, og art. 8, stk. 4)

Sammendrag

1. Princippet om gensidig anerkendelse af kørekort, som er fastsat i direktiv 91/439, er til hinder for, at værtsmedlemsstaten i forbindelse med en vejkontrol på dens område nægter at anerkende et kørekort udstedt af en anden medlemsstat til føreren af et motorkøretøj under henvisning til, at ifølge de oplysninger, værtsmedlemsstaten råder over, havde kørekortets indehaver på tidspunktet for udstedelsen af kørekortet bopæl på denne medlemsstats område og ikke på den medlemsstats område, hvor kørekortet er udstedt.

Eftersom det i medfør af direktiv 91/439 er den udstedende medlemsstats enekompetence at sikre, at kørekort udstedes under overholdelse af bopælskravet i direktivets artikel 7, stk. 1, litra b), og artikel 9, tilkommer det alene denne medlemsstat at træffe de nødvendige foranstaltninger i relation til kørekort, hvor det efterfølgende viser sig, at indehaveren ikke opfylder dette krav. Når en værtsmedlemsstat har rimelig grund til at betvivle lovligheden af et eller flere kørekort, der er udstedt af en anden medlemsstat, påhviler det den at oplyse denne medlemsstat herom inden for rammerne af den procedure for gensidig bistand og informationsudveksling, som er indført ved direktivets artikel 12, stk. 3.

(jf. præmis 47 og 48 samt domskonkl. 1)

2. Artikel 1, stk. 2, sammenholdt med artikel 8, stk. 4, i direktiv 91/439 om kørekort, skal fortolkes således, at det er til hinder for, at en medlemsstat nægter at anerkende gyldigheden af et kørekort, udstedt af en anden medlemsstat, med den begrundelse, at indehaveren på den første medlemsstats område er omfattet af en foranstaltning, som inddrager eller annullerer et kørekort, der er udstedt af denne medlemsstat, når foranstaltningen er forbundet med et midlertidigt forbud mod at få et nyt kørekort, som udløb før udstedelsesdatoen for det kørekort, der er udstedt af den anden medlemsstat.

(jf. præmis 78 og domskonkl. 2)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Fiskale bestemmelser — harmonisering af lovgivningerne — omsætningsafgifter — det fælles merværdiafgiftssystem — fradrag for indgående afgift — særlige undtagelsesforanstaltninger — beslutning 2000/186 om bemyndigelse til en fast grænse for fradragsretten — tilsidesættelse af vedtagelsesproceduren eller af indholdsmæssige betingelser — foreligger ikke — tilbagevirkende kraft — tilsidesættelse af princippet om den berettigede forventning — (Rådets direktiv 77/388, art. 27; Rådets beslutning 2000/186, art. 2 og 3)

Sammendrag

Beslutning 2000/186 om bemyndigelse af Forbundsrepublikken Tyskland til at fravige artikel 6 og 17 i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter, der er vedtaget med hjemmel i direktivets artikel 27, har bl.a. til formål at begrænse retten til at fradrage merværdiafgift til 50% for så vidt angår udgifter til køretøjer, der ikke udelukkende anvendes til erhvervsmæssige formål.

Det forhold, at beslutningen følger efter, at de tyske myndigheder traf undtagelsesforanstaltningerne, at Forbundsrepublikken Tyskland ikke har offentliggjort sin anmodning om tilladelse til at træffe sådanne foranstaltninger, og at Rådet af ordlyden af anmodningen om tilladelse har udledt, at formålet var at forenkle afgiftsopkrævningen, uden at dette formål udtrykkeligt var blevet påberåbt i anmodningen, indebærer ikke, at den procedure, der førte til vedtagelsen af beslutningen, ikke var forskriftsmæssig.

Beslutningens artikel 2, der tillader en fast begrænsning af fradragsretten, der er fastsat til 50% af den indgående merværdiafgift, opfylder desuden de indholdsmæssige betingelser, der er omhandlet i sjette direktivs artikel 27, stk. 1. Navnlig har Rådet kunnet anse denne begrænsning for egnet til og nødvendig for at bekæmpe svig og afgiftsunddragelse og forenkle opkrævningen af merværdiafgiften.

Artikel 3 i beslutning 2000/186 er derimod i strid med princippet om beskyttelse af den berettigede forventning og er derfor ugyldig, for så vidt som den bestemmer, at den tilladelse, som Rådet har givet Forbundsrepublikken Tyskland, finder anvendelse med tilbagevirkende kraft. Bestemmelsen giver tilladelse til, at der indføres en national undtagelsesforanstaltning, der foreskriver en begrænsning af afgiftsfradraget, før Rådet havde givet tilladelse til denne foranstaltning, på et tidspunkt hvor de berørte personer var berettigede til fortsat at antage, at princippet om fuldt afgiftsfradrag fandt anvendelse.

(jf. præmis 23, 25, 30, 31, 39-41, 43, 60 og 70 samt domskonkl. 1-3)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Miljø – emballage og emballageaffald – direktiv 94/62 – emballage – begreb – plasticbæreposer – omfattet

(Europa-Parlamentet og Rådets direktiv 94/62, art. 3, nr. 1)

2. Miljø – emballage og emballageaffald – direktiv 94/62 – producent – begreb

(Europa-Parlamentet og Rådets direktiv 94/62, art. 3, nr. 1)

Sammendrag

1. Artikel 3, nr. 1, i direktiv 94/62 om emballage og emballageaffald skal fortolkes således, at plasticbæreposer, der gives gratis eller mod betaling til en kunde i en forretning, er emballage i dette direktivs forstand. Da disse bæreposer nemlig er beregnet til at blive fyldt med kundens indkøbte varer, og er udformet på en sådan måde, at transport af salgsenheder gøres lettere, så skader forårsaget af fysisk håndtering eller transport af salgsenhederne kan undgås, opfylder de de to betingelser i direktivets artikel 3, nr. 1. En udelukkelse af plasticbæreposer fra begrebet »emballage« ville således dels stride imod en vid fortolkning af dette emballagebegreb, dels begrænse gennemførelsen af direktivets formål om at forebygge og mindske miljøbelastningen fra emballage og emballageaffald i samtlige medlemsstater samt i tredjelande og derved sikre et højt miljøbeskyttelsesniveau.

(jf. præmis 52, 53, 55, 57 og 59 samt domskonkl. 1)

2. Begrebet »producent« i relation til artikel 3, nr. 1, første afsnit, i direktiv 94/62 om emballage og emballageaffald omfatter producenten af varerne og ikke producenten af emballageprodukterne.

(jf. præmis 74 og domskonkl. 2)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. EF-varemærker – definition på og erhvervelse af et EF-varemærke – absolutte registreringshindringer – varemærker uden fornødent særpræg – tredimensionale varemærker, der består af varens form – fornødent særpræg – bedømmelseskriterier

[Rådets forordning nr. 40/94, art. 7, stk. 1, litra b)]

2. Appel – anbringender − Domstolens prøvelsesret med hensyn til vurderingen af de for Retten fremlagte beviser – udelukket, medmindre de er gengivet forkert − anvendelsen i den foreliggende sag af kriterierne for bedømmelsen af, om EF-varemærker har fornødent særpræg

(Art. 225 EF; EF-statutten for Domstolen, art. 51)

Sammendrag

1. De kriterier, der anvendes ved bedømmelsen af, om tredimensionale varemærker, der består af selve varens form, har fornødent særpræg i henhold til artikel 7, stk. 1, litra b), i forordning nr. 40/94 om EF-varemærker, er de samme som dem, der finder anvendelse på andre varemærkekategorier. Ved anvendelsen af disse kriterier er den relevante kundekreds’ opfattelse imidlertid ikke nødvendigvis den samme, når der er tale om et tredimensionalt varemærke, der består af varens form og farver, som når der er tale om et ord- eller figurmærke, der består af et tegn, som er uafhængigt af fremtrædelsesformen for de varer, det betegner. Gennemsnitsforbrugerne er nemlig ikke vant til at udlede varers oprindelse ud fra deres eller deres emballages form uden noget grafisk eller tekstmæssigt element, og det kan således vise sig vanskeligere at bevise, at varemærket har særpræg, når der er tale om et tredimensionalt varemærke, end når der er tale om et ord- eller figurmærke.

Det følger heraf, at desto mere den form, der søges registreret, ligner den form, som der er størst sandsynlighed for, at den omhandlede vare vil antage, desto mere sandsynligt er det, at den pågældende form mangler fornødent særpræg. Det er kun et varemærke, der afviger betydeligt fra normen eller branchesædvanen og derfor opfylder sin grundlæggende oprindelsesfunktion, som ikke mangler fornødent særpræg i henhold til den nævnte bestemmelse.

(jf. præmis 36 og 37)

2. Det er alene Retten, der har kompetence til at fastlægge sagens faktiske omstændigheder − når bortses fra tilfælde, hvor den faktiske urigtighed af Rettens konstateringer fremgår af de aktstykker, den har fået forelagt − og til at bedømme disse faktiske omstændigheder. Bedømmelsen af de faktiske omstændigheder udgør derfor ikke − medmindre der er tale om en forkert gengivelse af de for Retten fremlagte beviser − et retsspørgsmål, der som sådan er underlagt Domstolens efterprøvelse under en appelsag.

En sådan bedømmelse af faktum omfatter den konkrete anvendelse i den foreliggende sag af kriterierne for bedømmelsen af, om EF-varemærker har fornødent særpræg i henhold til artikel 7, stk. 1, litra b), i forordning nr. 40/94, og især konstateringen af, at gennemsnitsforbrugerens opmærksomhedsgrad over for formen af og farverne på tabletter til vaskemaskine eller opvaskemaskine ikke er højt, da der er tale om dagligvarer.

(jf. præmis 39 og 53)