ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
19

Den forelæggende ret har anført, at såfremt artikel 28, stk. 2, i rammeafgørelse 2008/909 skal fortolkes således, at den omhandler alle de domme, der er afsagt før den af medlemsstaten angivne dato, uanset hvornår dommene er blevet endelige, skal overgangsreglen i WETS’ artikel 5:2, stk. 3, som følge af princippet om en EU-konform fortolkning forstås således, at den udelukker, at WETS anvendes på retsafgørelser, der er afsagt før den 5. december 2011. I den foreliggende hovedsag fører dette til, at WETS ikke vil finde anvendelse på hovedsagen, eftersom dommen fra hof van beroep Antwerpen (appeldomstolen i Antwerpen) blev afsagt den 28. februar 2011, og følgelig at den forelæggende ret vil have kompetence til at tage stilling til den anmodning, der er fremsat af de belgiske myndigheder.
41

Henset til ovenstående betragtninger skal det tredje spørgsmål besvares med, at toldkodeksens artikel 212a skal fortolkes således, at der for at fastlægge, om der med hensyn til en arbejdsgiver, som er en juridisk person, foreligger en svigagtig fremgangsmåde eller åbenbar forsømmelighed i denne artikels forstand, skal henvises ikke alene til arbejdsgiveren selv, men ligeledes er grundlag for at tilregne denne arbejdsgiver den adfærd, der udvises af den eller de medarbejdere, som har givet anledning til den ikke-forskriftsmæssige indførsel af varer, samtidig med, at de har overholdt rammerne for den opgave, som de er blevet betroet af deres arbejdsgiver, idet de har handlet inden for rammerne af deres respektive beføjelser i arbejdsgiverens navn og for dennes regning.
Nævnte forordnings artikel 7 med overskriften »Forsigtighedsprincippet« fastsætter:

»1. I de særlige tilfælde, hvor det på baggrund af en vurdering af eksisterende oplysninger påvises, at der er mulighed for skadelige virkninger for sundheden, men hvor der stadig er videnskabelig usikkerhed, kan der vedtages sådanne midlertidige risikostyringsforanstaltninger, som er nødvendige for at sikre det høje sundhedsbeskyttelsesniveau, som Fællesskabet ønsker, medens det afventes, at der fremskaffes yderligere videnskabelige oplysninger med henblik på en mere fuldstændig risikovurdering.

2. Foranstaltninger vedtaget i henhold til stk. 1 må ikke være mere vidtgående end nødvendigt og ikke hindre handelen mere end nødvendigt for at sikre det høje sundhedsbeskyttelsesniveau, som Fællesskabet ønsker, idet der tages hensyn til, hvad der er teknisk og økonomisk muligt og andre legitime aspekter i den pågældende situation. En revurdering af sådanne foranstaltninger foretages inden for en rimelig tid under hensyn til arten af den risiko, der er konstateret for liv eller sundhed, og den type videnskabelige oplysninger, der er nødvendige for, at der kan ske en afklaring af den videnskabelige usikkerhed, og for at der kan foretages en mere omfattende risikovurdering.«
Direktivets artikel 13, stk. 1, fastsætter:

»Stater, regioner, amter, kommuner og andre offentligretlige organer anses ikke som afgiftspligtige personer for så vidt angår virksomhed eller transaktioner, som de udøver eller foretager i deres egenskab af offentlig myndighed, også selv om de i forbindelse med denne virksomhed eller disse transaktioner modtager gebyrer, afgifter, bidrag eller vederlag.

Når de udøver sådanne former for virksomhed eller foretager sådanne transaktioner, skal de dog betragtes som afgiftspligtige personer for så vidt angår disse former for virksomhed eller disse transaktioner, såfremt deres fritagelse for afgiftspligten ville føre til konkurrenceforvridning af en vis betydning.

Under alle omstændigheder anses offentligretlige organer som afgiftspligtige personer for så vidt angår de i bilag I anførte former for virksomhed, medmindre den udøvede virksomhed er ubetydelig.«
Direktivets artikel 10a med overskriften »Midlertidige fællesskabsregler for harmoniseret gratistildeling« bestemmer:

»1. Kommissionen vedtager senest den 31. december 2010 fuldt harmoniserede gennemførelsesforanstaltninger for hele Fællesskabet med henblik på tildeling af de i stk. 4, 5, 7 og 12 omhandlede kvoter […]

[…]

De foranstaltninger, der er omhandlet i første afsnit, skal så vidt muligt fastlægge ex ante-benchmarks for hele Fællesskabet for at sikre, at tildelingen sker på en måde, der skaber incitamenter til reduktion af drivhusgasemissioner og anvendelse af energieffektive teknikker ved at inddrage de mest effektive teknikker, substitutter, alternative produktionsprocesser, højeffektiv kraftvarmeproduktion, energieffektiv genvinding af affaldsgasser, anvendelse af biomasse og opsamling og lagring af CO2, hvor sådanne anlæg forefindes, og må ikke tilskynde til at øge emissionerne. Der tildeles ingen gratiskvoter i forbindelse med nogen form for elproduktion, undtagen i tilfælde, der falder ind under artikel 10c, og til el produceret fra affaldsgasser.

For hver sektor og delsektor beregnes benchmarket i princippet for slutproduktet, frem for inputtet, for at maksimere drivhusgasreduktioner og energibesparelser i hele produktionsprocessen i den pågældende sektor eller delsektor.

[…]

2. Ved fastlæggelsen af principperne for etablering af ex ante-benchmarks i de enkelte sektorer eller delsektorer skal udgangspunktet være den gennemsnitlige præstation for de 10% mest effektive anlæg i en sektor eller delsektor i Fællesskabet i 2007-2008. […]

De forordninger, der vedtages i henhold til artikel 14 og 15, fastlægger harmoniserede regler for overvågning, rapportering og verifikation af produktionsrelaterede drivhusgasemissioner med henblik på fastsættelse af ex ante-benchmarks.

[…]«
5

Toldkodeksens artikel 236 fastsætter: »1. Godtgørelse af import- eller eksportafgifter ydes, hvis det godtgøres, at det pågældende beløb på betalingstidspunktet ikke var skyldigt efter lovgivningen, eller at beløbet er blevet bogført i strid med artikel 220, stk. 2. [...] 2. Godtgørelse af eller fritagelse for import- eller eksportafgifter indrømmes, hvis der fremsættes anmodning herom over for det pågældende toldsted inden tre år regnet fra datoen for underretning af debitor om de pågældende afgifter. Denne frist forlænges, hvis debitor godtgør, at han har været forhindret i at indgive anmodning herom inden for den nævnte frist som følge af hændelige omstændigheder eller force majeure. Toldmyndighederne yder af egen drift godtgørelse eller fritagelse, når de selv inden for samme frist konstaterer, at der er tale om en af de i stk. 1 første og andet afsnit, beskrevne situationer.«
Artikel 318 i direktiv 2006/112 fastsætter:

»1. For at forenkle opkrævningen af afgiften kan medlemsstaterne efter høring af Momsudvalget for visse transaktioner eller for visse kategorier af afgiftspligtige videreforhandlere fastsætte, at afgiftsgrundlaget for leveringer af varer, der er omfattet af fortjenstmargenordningen, fastsættes for hver afgiftsperiode, for hvilken den afgiftspligtige videreforhandler skal afgive den i artikel 250 omhandlede momsangivelse.

I det i første afsnit omhandlede tilfælde er afgiftsgrundlaget for leveringer af varer, hvorpå der anvendes én og samme momssats, den afgiftspligtige videreforhandlers samlede fortjenstmargen med fradrag af momsen vedrørende samme fortjenstmargen.

2. Den samlede fortjenstmargen er lig med forskellen mellem følgende to beløb:

a) det samlede beløb for de leveringer af varer, der er omfattet af fortjenstmargenordningen, og som den afgiftspligtige videreforhandler har foretaget i løbet af den afgiftsperiode, som angivelsen vedrører, dvs. det samlede beløb af salgspriserne

b) det samlede beløb for de køb af varer, der er omhandlet i artikel 314, og som den afgiftspligtige videreforhandler har foretaget i løbet af den afgiftsperiode, som angivelsen vedrører, dvs. det samlede beløb af købspriserne.

3. Medlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger for at undgå, at de i stk. 1 omhandlede afgiftspligtige personer opnår uberettigede fordele eller lider uberettigede tab.«
25

For det tredje skal det bemærkes, at retten til oplysninger i artikel 8, stk. 1, i direktiv 2004/48 konkretiserer den grundlæggende ret til adgang til effektive retsmidler, der er sikret i artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, og derved sikrer den effektive udøvelse af den grundlæggende ejendomsret, som omfatter intellektuelle ejendomsrettigheder, der er beskyttede i dets artikel 17, stk. 2 (jf. i denne retning dom af 16.7.2015, Coty Germany, C-580/13, EU:C:2015:485, præmis 29). Således gør retten til oplysninger det muligt for indehaveren af den intellektuelle ejendomsrettighed at identificere, hvem der krænker sidstnævnte, og træffe de nødvendige foranstaltninger, såsom at fremsætte begæring om de foreløbige forholdsregler, der er fastsat i artikel 9, stk. 1 og 2, i direktiv 2004/48, eller erstatning i henhold til direktivets artikel 13, med henblik på at beskytte denne ret. Uden at have fuldt kendskab til omfanget af krænkelsen af vedkommendes intellektuelle rettighed ville indehaveren af en sådan rettighed nemlig ikke være i stand til at fastslå eller præcist at udregne den erstatning, som denne ville have ret til som følge af krænkelsen.
13

Artikel 39 i lovdekret nr. 83/2012 med overskriften »Kriterier for revision af punkafgiftsordningen for elektricitet og energiprodukter og de generelle omkostninger forbundet med el-systemet for energiintensive virksomheder – særlige satsordninger for energiintensive industrivirksomheder« bestemmer i stk. 1-3: »1. Økonomi- og finansministeren vedtager i samråd med ministeren for økonomisk udvikling senest den 31. december 2012 et eller flere dekreter, der i henhold til artikel 17 i direktiv 2003/96 […], definerer energiintensive virksomheder på grundlag af betingelser og kriterier vedrørende minimumssatser for forbrug og energiomkostningernes indvirkning på værdien af virksomhedens aktivitet. 2. De i stk. 1 omhandlede dekreter har til formål efterfølgende at fastlægge en forenklet og retfærdig ordning for punktafgiftssatser på elektricitet og på energiprodukter, der anvendes som brændsel, under overholdelse af de i direktiv 2003/96 fastsatte betingelser […]: denne ordning skal sikre kontinuiteten i skatteindtægterne […] 3. Senest 60 dage efter vedtagelsen af de i stk. 1 omhandlede dekreter, fastsætter myndigheden for elektricitet og gas størrelsen af det bidrag, der skal betales med henblik på dækning af de generelle omkostninger forbundet med el-systemet og kriterierne for fordeling heraf mellem slutbrugerne, under hensyntagen til den i stk. 1 fastsatte definition af energiintensiv virksomhed og under overholdelse af de i stk. 2 fastsatte betingelser, efter de retningslinjer, der er opstillet af ministeren for økonomisk udvikling […]«
Kommissionens forordning (EF) nr. 773/2004 af 7. april 2004 om Kommissionens gennemførelse af procedurer i henhold til artikel [101 TEUF] og [102 TEUF] (EUT L 123, s. 18), som ændret ved forordning nr. 622/2008 (herefter »forordning nr. 773/2004«), fastsætter i artikel 10a med overskriften »Forligsprocedure i kartelsager«:

»1. Når der i henhold til artikel 11, stk. 6, i forordning […] nr. 1/2003 er indledt procedure i en sag, kan Kommissionen fastsætte en frist, inden hvilken sagens parter skriftligt kan tilkendegive, at de er rede til at deltage i forligsforhandlinger med henblik på eventuelt at indgive et forligsindlæg. Kommissionen har ikke pligt til at tage hensyn til svar modtaget efter fristens udløb.

[…]

2. Parter, der deltager i forligsforhandlinger, kan af Kommissionen blive underrettet om følgende:

a) hvilke klagepunkter den påtænker at rejse mod dem

b) hvilket bevismateriale der anvendes for at opstille klagepunkterne

c) ikke-fortrolige versioner af ethvert tilgængeligt dokument, der på det tidspunkt befinder sig i sagsakterne, i det omfang en sådan anmodning fra parten er berettiget for at sætte den pågældende part i stand til at afklare sin holdning til et tidsrum eller ethvert andet aspekt ved kartellet, og

d) niveauet for potentielle bøder.

[…]

Hvis forligsforhandlingerne skrider frem, kan Kommissionen give parterne en frist til at forpligte sig til at videreføre forligsproceduren gennem indgivelse af et forligsindlæg, der afspejler udfaldet af forligsforhandlingerne, og hvori de anerkender deres deltagelse i en overtrædelse af [artikel 101 TEUF] samt deres ansvar. Inden Kommissionen fastsætter en frist for indgivelse af forligsindlæg, er de pågældende parter berettiget til i behørig tid at modtage de underretninger, der er opstillet i artikel 10a, stk. 2, første afsnit. Kommissionen har ikke pligt til at tage hensyn til forligsindlæg modtaget efter fristens udløb.

3. Har Kommissionen i sin klagepunktsmeddelelse afspejlet indholdet af parternes forligsindlæg, skal de pågældende parter i deres skriftlige svar på klagepunktsmeddelelsen inden for den af Kommissionen fastsatte frist bekræfte, at den klagepunktsmeddelelse, der er rettet til dem, afspejler indholdet af deres forligsindlæg. Kommissionen kan herefter skride til vedtagelse af en beslutning efter artikel 7 og artikel 23 i forordning […] nr. 1/2003 efter høring af Det Rådgivende Udvalg for Kartel- og Monopolspørgsmål i henhold til artikel 14 i forordning […] nr. 1/2003.

4. Kommissionen kan på ethvert tidspunkt under procedurens forløb beslutte helt at afbryde forhandlingerne i en specifik sag eller forhandlingerne med en eller flere af de involverede parter, hvis Kommissionen mener, at det ikke er sandsynligt[,] at effektivitet i sagsbehandlingen opnås.«
I samme forordnings artikel 16 bestemmes:

»1. De fiskerimuligheder, som medlemsstaterne tildeles, sikrer de enkelte medlemsstater relativ stabilitet i fiskeriet efter de enkelte bestande eller i de enkelte fiskerier. Der tages hensyn til de enkelte medlemsstaters interesser, når der tildeles nye fiskerimuligheder.

2. Når der indføres en landingsforpligtelse for så vidt angår en fiskebestand, fastsættes fiskerimulighederne under hensyntagen til, at de i stedet for at afspejle landingerne nu skal afspejle fangsterne på grund af det forhold, at udsmid af denne bestand ikke længere vil være tilladt i det første og de efterfølgende år.

3. Hvis ny videnskabelig dokumentation viser, at der er betydelig uoverensstemmelse mellem de fiskerimuligheder, der er fastsat for en bestemt bestand, og bestandens faktiske tilstand, kan medlemsstater med en direkte forvaltningsmæssig interesse sende Kommissionen en begrundet anmodning om, at den forelægger et forslag for at afhjælpe denne uoverensstemmelse, idet målsætningerne i artikel 2, stk. 2, skal overholdes.

4. Fiskerimulighederne fastsættes i overensstemmelse med målsætningerne i artikel 2, stk. 2, og skal overholde kvantificerbare mål, tidsplaner og margener som fastsat i overensstemmelse med artikel 9, stk. 2, og artikel 10, stk. 1, litra b) og c).

[…]«
9

På comtechs hjemmeside angives et telefonnummer, som gør det muligt at få kontakt til en servicetjeneste, navnlig for kunder, som allerede har indgået en købsaftale, og som ønsker oplysninger eller at indgive en klage. Dette telefonnummer starter med præfikset 0180, der i Tyskland normalt anvendes for de servicetjenester, der er omfattet af en national takst. Prisen for opkald til dette såkaldt »ikke geografiske« nummer er højere end prisen for et almindeligt opkald til et såkaldt »geografisk« fastnettelefonnummer eller til et mobiltelefonnummer. Det fremgår af forelæggelsesafgørelsen, at prisen for opkald til comtechs telefonnummer, som starter med præfikset 0180, er 0,14 EUR/minut fra et fastnet og 0,42 EUR/minut fra et mobiltelefonnet.
74

For så vidt angår proportionalitetsprincippet bemærkes, at anvendelsen af en længere national forældelsesfrist som omhandlet i artikel 3, stk. 3, i forordning nr. 2988/95 for retsforfølgning af uregelmæssigheder som omhandlet i denne forordning, ikke må gå videre, end hvad der er nødvendigt for at opfylde målsætningen om beskyttelsen af Unionens finansielle interesser (jf. i denne retning dom af 17.9.2014, Cruz & Companhia, C-341/13, EU:C:2014:2230, præmis 59 og den deri nævnte retspraksis). For så vidt angår en forældelsesfrist på fem år, som den, der er fastsat i artikel 2224 i code civil, som affattet ved lov nr. 2008-561, bemærkes, at den kun er et år længere end den, der er fastsat i artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 2988/95. En sådan forældelsesfrist går således ikke videre, end hvad der er nødvendigt for, at de nationale myndigheder kan forfølge de uregelmæssigheder, der skader Unionens finanser, og den opfylder kravet om proportionalitet.
15

Den forelæggende ret har forklaret, at CDPA’s section 73 indeholder en bestemmelse, der kan påberåbes til støtte for, at der ikke foreligger en krænkelse af ophavsretten til et værk, der udsendes over radio eller TV, eller til værker, der indgår i et værk, der udsendes over radio eller TV, som finder anvendelse, »når et værk udsendt over radio eller TV fra et sted i Det Forenede Kongerige opfanges og straks viderespredes pr. kabel«. Den har præciseret, at det anbringende fra de indstævnte selskabers side, som anfægtes med appellen, ikke vedrører CDPA’s section 73(2)(a) og section 73(3), hvoraf bl.a. fremgår, at ophavsretten til det radio- eller TV-udsendte værk ikke er krænket, »hvis viderespredningen pr. kabel sker i medfør af et relevant krav«, men udelukkende denne lovs section 73(2)(b) og section 73(3), hvorefter ophavsretten ikke er krænket, »hvis og i det omfang værket udsendes over radio eller TV med henblik på modtagelse i det område, hvor det viderespredes pr. kabel, og hvis og i det omfang det indgår i en kvalificeret tjeneste«.
13

Hoge Raad der Nederlanden (Nederlandenes øverste domstol) ønsker for det første oplyst, om det materielle anvendelsesområde for artikel 64, stk. 1, TEUF afgrænses af genstanden for den pågældende nationale lovgivning eller af den transaktion, for hvilken denne nationale lovgivning indfører en restriktion. I denne henseende har den nævnte ret for det første bemærket, at henvisningen til »anvendelsen« af restriktioner i artikel 64, stk. 1, TEUF synes at være et argument for sidstnævnte fortolkning. Endvidere er den nævnte ret af den opfattelse, at den førstnævnte fortolkning kan føre til, at bestemmelsen i det væsentlige vil miste sin effektive virkning. Den nævnte ret har for det andet bemærket, at dom af 14. december 1995, Sanz de Lera m.fl. (C-163/94, C-165/94 og C-250/94, EU:C:1995:451), kan indeholde et argument til fordel for den førstnævnte fortolkning. I den nævnte dom fastslog Domstolen, at EF-traktatens artikel 73 C, stk. 1 (nu artikel 64, stk. 1, TEUF), ikke omfatter en lovgivning, der finder generel anvendelse på enhver form for udførsel af mønter, pengesedler eller ihændehaverchecks, herunder også udførsel, som i tredjelande ikke vedrører direkte investeringer, etablering, levering af finansielle tjenesteydelser eller værdipapirers adgang til markeder.
44

Inden for EU-retten hviler beskyttelsen af etableringsfriheden og den frie udveksling af tjenesteydelser til gengæld – ved hjælp af den ordning der i forhold til handelsagenter er fastsat ved direktiv 86/653 – på formålet om at oprette et indre marked, hvorved forstås et område uden indre grænser, ved at fjerne alle hindringer for oprettelsen af et sådant marked.
19

LEC’s artikel 35, der har overskriften »Advokatsalær«, bestemmer: »1. Advokater kan over for den part, som de forsvarer, kræve betaling af det salær, som de opnår ret til i forbindelse med sagsførelsen, ved fremlæggelse af en detaljeret opgørelse samt formelle beviser for, at de har ret til dette salær, og at det ikke er betalt. 2. Efter fremsættelsen af dette krav anmoder Secretario Judicial skyldneren om at betale nævnte beløb samt sagsomkostninger eller om at gøre indsigelse mod regningen inden for en frist på ti dage. Der vil ske tvangsfuldbyrdelse, såfremt vedkommende ikke betaler eller gør indsigelse. Såfremt der inden for nævnte frist gøres indsigelse mod salærets berettigelse, finder artikel 34, stk. 2, andet og tredje afsnit, anvendelse. Såfremt der gøres indsigelse mod salærets størrelse, vil det først blive reguleret i henhold til artikel 241 ff., medmindre advokaten godtgør, at der forelå et skriftligt overslag, som den part, der har gjort indsigelse, havde accepteret på forhånd, og der udstedes en efterfølgende begrundet afgørelse, hvorved det berettigede beløb fastsættes. Der vil ske tvangsfuldbyrdelse, såfremt betalingen ikke finder sted inden for en frist på fem dage fra dagen for meddelelsen. Denne begrundede afgørelse kan ikke appelleres, men den foregriber på ingen måde den dom, der efterfølgende vil kunne falde inden for rammerne af et almindeligt søgsmål. 3. Såfremt den, der skylder salæret, ikke gør indsigelse inden for den fastsatte frist, vil der ske tvangsfuldbyrdelse med henblik på inddrivelse af det beløb, som er anført på regningen, plus sagsomkostninger.«
25

Selv om tilførelse af et signal via fjernsyns- og radioapparater, der er installeret på et hotels værelser udgør en supplerende tjenesteydelse, som har en betydning for hotellets anseelse og følgelig for værelsesprisen, således som Domstolen fastslog i dom af 7. december 2006, SGAE (C-306/05, EU:C:2006:764, præmis 44), og af 15. marts 2012, Phonographic Performance (Ireland) (C-162/10, EU:C:2012:141, præmis 44), i forbindelse med undersøgelsen af, om der forelå en overføring til almenheden/kommunikation til offentligheden som omhandlet i henholdsvis artikel 3, stk. 1, i direktiv 2001/29 og artikel 8, stk. 2, i direktiv 2006/115, kan det derfor ikke lægges til grund, at denne supplerende tjenesteydelse tilbydes på et sted, hvortil der er offentlig adgang mod betaling af entré som omhandlet i sidstnævnte direktivs artikel 8, stk. 3.
60

Henset til ovenstående betragtninger skal det første spørgsmål besvares med, at direktiv 93/42 skal fortolkes således, at det bemyndigede organs indtræden i proceduren for EF-overensstemmelseserklæring har til formål at beskytte de endelige adressater for medicinsk udstyr. Betingelserne for, at et bemyndiget organ kan ifalde ansvar over for de endelige adressater for medicinsk udstyr for culpøs forsømmelse af sine forpligtelser i henhold til dette direktiv i forbindelse med denne procedure, henhører under national ret med forbehold for ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet.
70

Det fremgår af ovenstående bemærkninger, at det forelagte spørgsmål skal besvares med, at artikel 8 i forordning nr. 2201/2003 og artikel 3 i forordning nr. 4/2009 skal fortolkes således, at i en sag som den i hovedsagen omhandlede har de retsinstanser i en medlemsstat, som har vedtaget en afgørelse, der har fået retskraft, vedrørende forældreansvar og underholdspligt til et mindreårigt barn, ikke længere kompetence til at træffe afgørelse vedrørende en begæring om at ændre de bestemmelser, der er fastsat i denne afgørelse, for så vidt som barnets sædvanlige opholdssted befinder sig på en anden medlemsstats område. Det er retterne i denne sidstnævnte medlemsstat, der har kompetence til at træffe afgørelse vedrørende denne begæring.
9

Afgiftsmyndigheden appellerede nævnte afgørelse til Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) (appeldomstol (afdelingen for sager om skatter og afgifter og visse sager om tinglysning), Det Forenede Kongerige), som forkastede denne appel, idet den fastslog, at den fritagelse, der er fastsat i nævnte bestemmelse, har et tilstrækkeligt klart og præcist indhold og dermed direkte virkning. Ordet »visse«, der findes i nævnte bestemmelse, burde dermed fortolkes således, at denne fritagelse vedrører »de« kulturelle tjenesteydelser, der leveres af offentlige organer eller af andre kulturelle organer, som er anerkendt i den pågældende medlemsstat. Afgiftsmyndigheden fik tilladelse til at indbringe sagen for Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (appeldomstol (England og Wales) (afdelingen for civile sager), Det Forenede Kongerige).