FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

CHRISTINE STIX-HACKL

fremsat den 26. januar 2006 ( )

Sag C-377/03

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

mod

Kongeriget Belgien

»Traktatbrudssøgsmål – Fællesskabernes egne indtægter – ikke afviklede TIR-carneter – forsinket kreditering af de egne indtægter«

I – Indledning

1. I den forelæggende traktatbrudssag har Kommissionen nedlagt påstand om, at det fastslås, at Kongeriget Belgien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 6, 9, 10 og 11 i Rådets forordning (EF, Euratom) nr. 1150/2000 af 22. maj 2000 ( ) (herefter »forordningen om egne indtægter«) om gennemførelse af afgørelse 94/728/EF, Euratom om ordningen for Fællesskabernes egne indtægter ( ), som med virkning fra den 31. maj 2000 har ophævet og erstattet Rådets forordning (EØF, Euratom) nr. 1552/89 af 29. maj 1989 ( ) om gennemførelse af afgørelse 88/376/EØF, Euratom om ordningen for Fællesskabernes egne indtægter ( ), hvis genstand er identisk, idet det

– ikke forskriftsmæssigt har afviklet visse forsendelsesdokumenter (TIR-carneter) med den følge, at de heraf følgende egne indtægter ikke er blevet bogført korrekt og ikke er stillet rettidigt til rådighed for Kommissionen

– ikke har underrettet Kommissionen om alle andre, ikke anfægtede toldbeløb, som med hensyn til den manglende afvikling af TIR-carneter er blevet behandlet på samme måde af de belgiske toldmyndigheder siden 1996 (opført i »B«-regnskabet i stedet for i »A«-regnskabet), og

– har afvist at betale de renter, der er påløbet de skyldige beløb, til Kommissionen.

2. Den foreliggende sag vedrører fastlæggelse, bogføring og kreditering af egne indtægter hidrørende fra toldforsendelsesproceduren med TIR-carneter (herefter »TIR-proceduren«) og hænger således materielt tæt sammen med sag C-105/02 ( ), som jeg fremsatte forslag i den 8. december 2005. Selv om den foreliggende sag adskiller sig fra sag C-105/02 for så vidt angår de konkrete klagepunkter og tilsidesættelser, kan jeg henvise til min redegørelse deri for så vidt angår den generelle retlige og faktiske baggrund for den foreliggende sag. I det nævnte forslag til afgørelse gives der et overblik over den grundlæggende problematik vedrørende bogføringen af de egne indtægter, TIR-proceduren og den krise, proceduren er i ( ). I det omfang, der er flere sammenfald mellem sagerne, henviser jeg på de relevante steder også til det ovennævnte forslag til afgørelse.

II – Relevante bestemmelser

A – Forordningen om egne indtægter

3. I sin stævning har Kommissionen henvist til forordning nr. 1150/2000, som med virkning fra den 31. maj 2000 har ophævet og erstattet forordning nr. 1552/89 – der gjaldt i den periode, hvor de påtalte uregelmæssigheder fandt sted. Henset til på den ene side, at både indholdet og nummereringen af artikel 6, 9, 10 og 11 i forordningen om egne indtægter, der nævnes i påstandene, i det væsentlige er ens i de forskellige affattelser af forordningen, og der derfor ikke er problemer for så vidt angår den sagsøgte medlemsstats ret til at tage til genmæle, og på den anden side til, at spørgsmålet, om der foreligger et traktatbrud, i henhold til Domstolens praksis skal behandles i lyset af den fællesskabslovgivning, der var gældende på tidspunktet for udløbet af den frist, som Kommissionen havde givet den pågældende medlemsstat ( ), kan Kommissionen her nedlægge påstand om, at forordningen om egne indtægter er blevet tilsidesat, på grundlag af affattelsen i forordning nr. 1150/2000 ( ).

4. Det skal dog tilføjes, at jeg i det foreliggende tilfælde også skal omtale forpligtelsen til at konstatere Fællesskabernes fordringer som omhandlet i artikel 2 i forordningen om egne indtægter, idet denne forpligtelse så at sige er præliminær med henblik på den korrekte bogføring og kreditering af de egne indtægter. Denne bestemmelse blev ganske vist overført ord for ord fra forordning nr. 1552/89 til forordning nr. 1150/2000, men bestemmelsen var allerede med virkning fra den 14. juli 1996 blevet ændret ved Rådets forordning (Euratom, EF) nr. 1355/96 af 8. juli 1996 ( ). Fastlæggelsen af egne indtægter var således på det tidspunkt, hvor de relevante toldskyldsbeløb opstod og indtil den 14. juli 1996, reguleret på følgende vis:

»Ved anvendelsen af denne forordning foreligger der en fordring fra Fællesskabet på de i artikel 2, stk. 1, litra a) og b), i afgørelse 88/376/EØF, Euratom omhandlede egne indtægter, så snart medlemsstatens kompetente tjenestegren har meddelt debitor det skyldige beløb. Denne meddelelse skal afgives under iagttagelse af alle relevante fællesskabsforskrifter, så snart debitor kendes, og når de kompetente administrative myndigheder kan beregne fordringens størrelse.«

5. Ved bedømmelsen af de belgiske myndigheders handlemåde i forbindelse med konstateringen af de TIR-carneter, der stammer fra perioden fra 1992 til 1994, og som denne sag drejer sig om, især spørgsmålet om, på hvilket tidspunkt konstateringen skal foretages, er det således principielt forordning nr. 1552/89 i dens oprindelige affattelse, der er relevant, i hvert fald – i henhold til princippet om, at processuelle regler almindeligvis finder anvendelse i samtlige tvister, der verserer på ikrafttrædelsestidspunktet ( ) – indtil den ændring, der blev foretaget ved forordning nr. 1355/96 den 14. juli 1996, trådte i kraft.

6. I det omfang jeg ikke henviser til noget andet, tager jeg i det følgende i overensstemmelse med stævningen udgangspunkt i forordningen om egne indtægter, som affattet ved forordning nr. 1150/2000; jeg vil nu angive de relevante bestemmelser i denne forordning.

7. Artikel 2, stk. 1 og 2, i forordningen om egne indtægter bestemmer følgende om konstateringen af en fordring for Fællesskabet:

»1. Med henblik på anvendelsen af nærværende forordning opstår der en fordring for Fællesskaberne på de i artikel 2, stk. 1, litra a) og b), i afgørelse 94/728/EF, Euratom omhandlede egne indtægter, når toldbestemmelsernes betingelser om bogføring af fordringen er opfyldt, og beløbet er meddelt debitor.

2. Den i stk. 1 omhandlede fastlæggelse anses for at have fundet sted på den i toldbestemmelserne fastsatte bogføringsdato.«

8. Artikel 6, stk. 1, og artikel 6, stk. 3, litra a) og b), i forordningen om egne indtægter, der vedrører bogføringen af egne indtægter, lyder således:

»1. Et regnskab over egne indtægter, opdelt efter indtægternes art, føres af hver medlemsstats finansforvaltning eller af det af hver medlemsstat udpegede organ.

[…]

3) a) De i henhold til artikel 2 konstaterede fordringer opføres, med forbehold af litra b), i regnskabet senest den første arbejdsdag efter den 19. i den anden måned efter den måned, i hvilken fordringen blev konstateret.

b) De fordringer, der er konstateret, men ikke opført i det regnskab, der er omhandlet i litra a), fordi de endnu ikke er indgået, og der ikke er stillet sikkerhed, opføres inden for den i litra a) fastsatte frist i et særskilt regnskab. Medlemsstaterne kan benytte samme fremgangsmåde, når fordringer, der er konstateret og dækket af garantier, anfægtes og forventes at blive ændret som følge af de opståede uoverensstemmelser.«

9. Artikel 10, stk. 1, i forordningen om egne indtægter bestemmer følgende om fristen for overdragelsen af de egne indtægter:

»1. Efter fradrag af 10% i opkrævningsomkostninger, jf. artikel 2, stk. 3, i afgørelse 94/728/EF, Euratom, foretages den i artikel 2, stk. 1, litra a) og b), i nævnte afgørelse omhandlede kreditering senest den første arbejdsdag efter den 19. i den anden måned efter den måned, i hvilken fordringen blev fastlagt i henhold til artikel 2 i nærværende forordning.

For de fordringer, som er opført i det særskilte regnskab i henhold til artikel 6, stk. 3, litra b), skal krediteringen dog foretages senest den første arbejdsdag efter den 19. i den anden måned efter den måned, i hvilken fordringen er indgået.«

B – TIR-konventionen

10. Toldforsendelsesproceduren med TIR-carneter bygger på toldkonventionen om international godstransport på grundlag af TIR-carneter, der blev undertegnet i Genève den 14. november 1975 (herefter »TIR-konventionen«), og som både Kongeriget Belgien og Det Europæiske Fællesskab er kontraherende parter i ( ).

11. Kapitel II i TIR-konventionen, der regulerer udstedelsen af TIR-carneter og de garanterende organisationers ansvar, indeholder bl.a. følgende bestemmelser:

»Artikel 8

1. Den garanterende organisation skal forpligte sig til at betale skyldige ind- eller udførselstold- og afgiftsbeløb med tillæg af eventuelle morarenter, som er påløbet i henhold til toldlovene og toldbestemmelserne i det land, i hvilket en uregelmæssighed er konstateret i forbindelse med en TIR-transport. Organisationen skal være solidarisk ansvarlig med de personer, der er ovennævnte beløb skyldige, for betalingen af disse beløb.

2. I tilfælde, hvor en kontraherende parts love og bestemmelser ikke giver hjemmel til betaling af skyldige indførsels- eller udførselstold- og afgiftsbeløb som bestemt i stk. 1 ovenfor, skal den garanterende organisation under samme betingelser forpligte sig til at betale et beløb, som svarer til summen af skyldige ind- eller udførselstold- og afgiftsbeløb med tillæg af eventuelle morarenter.

3. Hver kontraherende part skal fastsætte det maksimale beløb pr. TIR-carnet, som kan fordres hos den garanterende organisation i henhold til bestemmelserne i stk. 1 og 2 ovenfor.

4. Den garanterende organisations ansvar over for det land, hvor afgangstoldstedet er beliggende, indtræder fra det tidspunkt, hvor TIR-carnetet er modtaget af det pågældende toldsted. I de efterfølgende lande, gennem hvilke varerne transporteres under TIR-proceduren, indtræder dette ansvar fra det tidspunkt, hvor varerne indføres eller, i tilfælde af at TIR-operationen har været suspenderet i henhold til artikel 26, stk. 1 og 2, fra det tidspunkt, hvor TIR-carnetet er modtaget af det toldsted, hvor TIR-transporten genoptages.

5. Den garanterende organisations ansvar skal ikke blot omfatte de varer, der er opregnet i TIR-carnetet, men tillige varer, som, skønt ikke opregnet i dette, måtte befinde sig i den forseglede del af vejkøretøjet eller containeren. Ansvaret omfatter ikke andet gods.

6. Ved fastsættelsen af de told- og afgiftsbeløb, som omhandles i nærværende artikels stk. 1 og 2, skal de i TIR-carnetet anførte angivelser vedrørende varerne antages at være korrekte, medmindre andet bevises.

7. Når de i nærværende artikels stk. 1 og 2 anførte beløb er forfaldne til betaling, skal de kompetente myndigheder så vidt muligt forlange indfrielse hos den (eller de) direkte ansvarlige person(er), før der rettes krav mod den garanterende organisation.«

12. TIR-konventionens artikel 11 regulerer proceduren ved TIR-carneter, der ikke er afviklet eller er afviklet med forbehold, således:

»1. I tilfælde, hvor et carnet ikke er afviklet eller er afviklet med forbehold, skal vedkommende kompetente myndigheder ikke være berettiget til at afkræve den garanterende organisation de i artikel 8, stk. 1 og 2, nævnte beløb, medmindre de inden for et år regnet fra den dag, da TIR-carnetet blev afgivet, skriftligt har meddelt organisationen, at carnetet ikke er afviklet eller afviklet med forbehold. Samme bestemmelse skal gælde i tilfælde, hvor afviklingen er opnået på utilbørlig vis eller svigagtig måde, men perioden skal i så fald være på to år.

2. Krav på betaling af de beløb, om omhandles i artikel 8, stk. 1 og 2, skal fremsættes over for den garanterende organisation tidligst tre måneder og senest to år regnet fra den dag, da organisationen modtog meddelelse om, at carnetet ikke var afviklet eller var afviklet med forbehold, eller at afviklingen var opnået på utilbørlig vis eller svigagtig måde [Imidlertid skal der i de tilfælde, hvor der inden for ovennævnte frist på to år bliver anlagt en retssag, fremsættes krav på betaling inden et år regnet fra den dag, retsafgørelsen får retskraft. (O.a.: Domstolens oversættelse)].

3. Den garanterende organisation skal have tilstået en frist på tre måneder regnet fra det tidspunkt, da kravet om betaling blev fremsat, til betaling af det afkrævede beløb. Betalte beløb skal refunderes organisationen, såfremt det inden for et tidsrum af to år regnet fra den dag, da kravet om betaling blev fremsat, på tilfredsstillende måde er godtgjort over for toldmyndighederne, at der ingen uregelmæssigheder havde fundet sted med hensyn til den pågældende transport.«

C – Gennemførelsesforordningen til toldkodeksen

13. Den fællesskabsretlige hjemmel for TIR-proceduren, der er en af de eksterne forsendelsesprocedurer, er ud over den internationale TIR-konvention Kommissionens forordning (EØF) nr. 2454/93 af 2. juli 1993 om visse gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning (EØF) nr. 2913/92 om indførelse af en EF-toldkodeks ( ) (herefter »gennemførelsesforordningen til toldkodeksen«), der på sin side beror på Fællesskabets toldkodeks ( ) (herefter »toldkodeksen«), og som i artikel 451 ff. i det væsentlige gentager eller gennemfører den procedure, der blev indført ved TIR-konventionen.

14. Artikel 454 i gennemførelsesforordningen til toldkodeksen bestemmer bl.a. følgende:

»1. Denne artikel gælder uanset TIR-konventionens og ATA-konventionens særlige bestemmelser vedrørende de garanterende sammenslutningers ansvar i forbindelse med benyttelse af et TIR-carnet eller et ATA-carnet.

2. Konstateres det, at der under eller i forbindelse med en forsendelse på grundlag af et TIR-carnet eller en transitforsendelse på grundlag af et ATA-carnet er begået en overtrædelse eller uregelmæssighed i en bestemt medlemsstat, inddriver denne medlemsstat importafgifter og andre afgifter, der eventuelt er forfaldet til betaling, i overensstemmelse med fællesskabsbestemmelserne eller de nationale bestemmelser, uden at det berører spørgsmålet om strafforfølgning.

[...].«

15. Artikel 455 bestemmer bl.a. følgende:

»1. Konstateres det, at der under eller i forbindelse med en forsendelse på grundlag af et TIR-carnet eller en transitforsendelse på grundlag af et ATA-carnet er begået en overtrædelse eller en uregelmæssighed, meddeler toldmyndighederne indehaveren af TIR- eller ATA-carnetet og de garanterende organisationer dette inden for den frist, der er angivet i artikel 11, stk. 1, i TIR-konventionen, eller i artikel 6, stk. 4, i ATA-konventionen.

2. Der føres bevis for, at den forsendelse, der er foretaget på grundlag af et TIR- eller et ATA-carnet som omhandlet i artikel 454, stk. 3, første afsnit, er gennemført forskriftsmæssigt inden for den frist, der er fastsat i artikel 11, stk. 2, i TIR-konventionen eller i artikel 7, stk. 1 og 2, i ATA-konventionen.

[...].«

III – Den administrative procedure

16. Kommissionen har først og fremmest støttet sit foreliggende sagsanlæg på to kontroller af egne indtægter, som den lod udføre i Belgien i november 1996 og december 1997, og som ifølge Kommissionen viste, at der var uregelmæssigheder med hensyn til fastlæggelse, bogføring og kreditering af egne indtægter, og at disse medførte en forsinket overdragelse af disse egne indtægter.

17. De uregelmæssigheder – især det forhold, at konstaterede toldfordringer hidrørende fra TIR-carneter, der ikke var afviklet, i de fleste af de undersøgte tilfælde var blevet bogført for sent i B-regnskabet – som var blevet konstateret i forbindelse med den kontrol af egne indtægter, der blev gennemført i 1996, blev i maj 1999 – efter tilsendelse af kontrolrapporterne – endnu en gang meddelt de belgiske myndigheder.

18. De uregelmæssigheder, der blev konstateret ved den kontrol af egne indtægter, der blev gennemført i 1997, bestod – ifølge kontrolrapporten – i, at de belgiske myndigheder for så vidt angik bestemte TIR-carneter, der ikke var afviklet, havde undladt at bogføre de konstaterede beløb, selv om der var stillet sikkerhed for dem, og de ikke var anfægtet. De konstaterede beløb blev først bogført i B-regnskabet, efter at kontrollen af egne indtægter var udført, med den begrundelse, at den garanterende organisation havde anlagt sag til prøvelse af inddrivelsesforanstaltningerne.

19. Da Kommissionen var af den opfattelse, at der ikke herved var tale om anfægtede toldskyldsbeløb, anmodede den ved skrivelse af 2. februar 2000 de belgiske myndigheder om at opføre de pågældende beløb i A-regnskabet og desuden om at give den en oversigt for perioden fra den 1. januar 1995 til den 1. december 1997 over alle TIR-carneter, der ikke var blevet afviklet, med angivelse af, hvornår fordringerne blev konstateret og bogført.

20. I deres svarskrivelser af henholdsvis 12. februar 2001 om kontrollen af egne indtægter i 1996 og 31. maj 2000 om kontrollen af egne indtægter i 1997 afviste de belgiske myndigheder Kommissionens kritik og argumenter.

21. Kommissionen holdt imidlertid fast ved, at de belgiske myndigheders handlemåde i de undersøgte tilfælde ikke var i overensstemmelse med bestemmelserne om de egne indtægter, og fremførte dette på ny i sin åbningsskrivelse af 23. oktober 2001 til de belgiske myndigheder, der svarede ved skrivelse af 17. januar 2002. I deres svar anførte de belgiske myndigheder bl.a. endnu en gang, at toldskyldsbeløbene fra de TIR-carneter, der ikke var afviklet, skulle betragtes som anfægtet; de henviste desuden til den strukturkrise, som TIR-proceduren havde været i fra 1995 til 1997 som følge af, at den internationale forsikringspool opsagde genforsikringsaftalen i slutningen af 1994.

22. Den 26. juni 2002 fremsatte Kommissionen en begrundet udtalelse over for Kongeriget Belgien. Da de belgiske myndigheder ikke har efterkommet Kommissionens anmodninger i denne, har Kommissionen anlagt den foreliggende sag.

IV – Undersøgelse af påstandene

A – Første påstand: Bestemte TIR-carneter er ikke afviklet forskriftmæssigt med den følge, at egne indtægter ikke er blevet bogført korrekt og ikke er stillet rettidigt til rådighed

1. Formaliteten

a) Parternes væsentligste argumenter

23. Indledningsvis har den belgiske regering gjort gældende, at sagen skal afvises, for så vidt som det påstås, at beløbene er blevet opført for sent i B-regnskabet. Regeringen har fremført, at denne bogføring blev gennemført, så snart Kommissionen havde gjort de belgiske myndigheder opmærksom på dette forhold i rapporten om kontrollen af egne indtægter; allerede på det tidspunkt, da den begrundede udtalelse blev fremsat, forelå den påståede tilsidesættelse derfor ikke længere. Traktatbrudssagen skal derfor for så vidt afvises fra realitetsbehandling.

24. Kommissionen har afvist denne argumentation og anført, at de belgiske myndigheder i 1996 i de fleste af de omtvistede 33 tilfælde endnu ikke havde bogført noget – hverken i B-regnskabet eller A-regnskabet – men først bogførte de pågældende beløb i B-regnskabet i december 1997. Da de belgiske myndigheder nægtede at videregive yderligere lignende materiale, kan det heller ikke udelukkes, at der foreligger flere tilfælde af samme art. Desuden medførte den forkerte bogføring i B-regnskabet en forsinket bogføring, og der skal derfor betales morarenter.

b) Stillingtagen

25. Det skal fastslås, at en forkert bogføring af toldskyldsbeløb – hvad enten der er foretaget en forsinket bogføring i A-regnskabet, eller der med urette er sket en bogføring i B-regnskabet – kan medføre, at forpligtelsen i henhold til forordningen om egne indtægter til rettidigt at kreditere toldskyldsbeløbene på Kommissionens konto er tilsidesat, og der følgelig opstår en forpligtelse til at betale morarenter.

26. Hvis Kommissionens påstand om, at de pågældende beløb ikke er bogført korrekt og betalt rettidigt, er begrundet, kan det derfor ikke udelukkes, at ikke samtlige følger af traktatbruddet er bragt ud af verden ved udløbet af fristen i den begrundede udtalelse, navnlig betaling af eventuelle morarenter i henhold til forordningen om egne indtægter. Selv om spørgsmålet om, hvorvidt bogføringen var korrekt i det foreliggende tilfælde, eller om de relevante beløb retmæssigt kunne opføres i B-regnskabet, først skal afklares i forbindelse med undersøgelsen af sagens realitet, består der følgelig en interesse i, at det påståede traktatbrud i påkommende tilfælde fastslås ( ).

27. Efter min opfattelse er indsigelsen om, at dette klagepunkt skal afvises fra realitetsbehandling, følgelig ikke begrundet.

2. Sagens realitet

a) Parternes væsentligste argumenter

28. Kommissionen har fremført, at der i forbindelse med de to kontroller, den lod udføre i Belgien i henholdsvis november 1996 og december 1997, blev konstateret uregelmæssigheder for så vidt angår konstatering, bogføring og kreditering af Fællesskabets egne indtægter. De tilfælde, der blev undersøgt ved disse kontroller, og som stammede fra perioden mellem 1992 og 1994, var ikke enkeltstående; de indgik derimod som led i en ældre, generel praksis. Kommissionen har gjort gældende, at Kongeriget Belgien – selv om der var stillet sikkerhed for de pågældende fordringer, og de ikke var anfægtet – undlod at opføre dem i A-regnskabet og stille dem til rådighed for Kommissionen inden for den frist, der er opstillet i artikel 6, stk. 3, litra a), i forordningen om egne indtægter.

29. Hvad nærmere angår de tilfælde, der blev undersøgt i november 1996, har Kommissionen anført, at de belgiske myndigheder i 20 ud af de 33 undersøgte tilfælde først bogførte de konstaterede fordringer hidrørende fra TIR-carneter, der ikke var afviklet, et år efter kontrollen af de egne indtægter. I to af tilfældene har de belgiske myndigheder anerkendt, at bestemmelserne om de egne indtægter var tilsidesat (der var ikke givet underretning om toldskylden, som derfor var forældet), men de har alligevel endnu ikke stillet de pågældende beløb til rådighed for Kommissionen.

30. Fordringer hidrørende fra en række TIR-carneter blev først opført i A-regnskabet, efter at den nationale garanterende organisation havde betalt dem i august 1999. I henhold til artikel 455 i gennemførelsesforordningen til toldkodeksen, sammenholdt med TIR-konventionens artikel 11, skulle de belgiske myndigheder senest 15 måneder (12 + 3) efter, at TIR-carnetet blev afgivet, have konstateret de pågældende fordringer og derefter have opført disse i A-regnskabet inden for den frist, der er fastsat i artikel 6, stk. 3, litra a), i forordningen om egne indtægter. Da TIR-carneterne blev afgivet i 1993, er der påløbet morarenter som følge af den forsinkede bogføring og kreditering. I en række andre tilfælde undlod de belgiske myndigheder ifølge Kommissionen at opføre fordringerne i A-regnskabet, fordi den nationale garanterende organisation havde anlagt sag til prøvelse af inddrivelsesforanstaltningerne.

31. Hvad angår de tilfælde, der blev undersøgt i december 1997, har Kommissionen anført, at de belgiske myndigheder i første omfang slet ikke bogførte fordringer hidrørende fra bestemte TIR-carneter, der ikke var afviklet, og at de efter kontrollen med de egne indtægter fejlagtigt opførte dem i B-regnskabet, fordi den nationale garanterende organisation havde anlagt sag til prøvelse af inddrivelsesforanstaltningerne.

32. Kommissionen har afvist de forskellige argumenter, som den belgiske regering har anført med henblik på at påvise, at den kritiserede handlemåde var retmæssig.

33. Kommissionen har anført, at forsinkelserne i forbindelse med bogføringen helt klart overskrider de frister, der er fastsat i artikel 6, stk. 3, i forordningen om egne indtægter, både hvad angår opførelse i A-regnskabet og i B-regnskabet. Ifølge Kommissionen påstår den belgiske regering tilsyneladende, at der er tale om bedrageri i alle de berørte (72) tilfælde; Kommissionen har imidlertid kun fået oplysninger om de 33 TIR-carneter, der var omfattet af kontrollen i 1996. Efter Kommissionens opfattelse medfører forsinkelserne for så vidt angår opførelsen i A-regnskabet, at de pågældende egne indtægter er blevet betalt for sent, og at der følgelig skal betales morarenter. De belgiske myndigheder bogførte først de pågældende beløb flere år efter meddelelsen om, at TIR-carneterne ikke var afviklet. Kommissionen har afvist de forskellige argumenter fra den belgiske regering om, at de pågældende fordringer er anfægtede fordringer eller fordringer, der ikke er stillet sikkerhed for, som omhandlet i artikel 6, stk. 3, litra b), i forordningen om egne indtægter. Kommissionen har især gjort gældende, at det ikke er relevant her, om den nationale garanterende organisation har anfægtet fordringerne, fordi anfægtelsen under alle omstændigheder først skete, efter at de pågældende fordringer skulle være opført i A-regnskabet og stillet til Fællesskabets rådighed.

34. Den belgiske regering har indledningsvis henvist til den krise, som TIR-proceduren var i fra begyndelsen af 1990’erne, og som den i perioden fra 1995 til 1997 først og fremmest befandt sig i, fordi den internationale forsikringspool i slutningen af 1994 opsagde genforsikringsaftalen og derefter nægtede at betale toldskyldsbeløb, der var opstået inden 1994. Alle tolddokumenter i den foreliggende sag vedrører sådanne toldskyldsbeløb og er genstand for den voldgiftssag mod den internationale forsikringspool, der i 1999 medførte visse betalinger, som blev opført i A-regnskabet med det samme. Den belgiske garanterende organisation har ikke opsagt garantikontrakten, men derimod systematisk nægtet at betale enhver fordring hidrørende fra et TIR-carnet, der var garanteret af den gamle forsikringspool. Alle de egne indtægter, som den foreliggende sag vedrører, stammer fra 72 TIR-carneter, der på svigagtig måde (ikke) blev afviklet i perioden mellem juni 1992 og november 1994, og som var garanteret af den gamle internationale forsikringspool.

35. Den belgiske regering har anført, at Kommissionen, bortset fra to TIR-carneter, for hvis vedkommende den belgiske regering har indrømmet, at anmodningen om at betale toldbeløbene blev efterkommet for sent, ikke har hævdet, at konstateringen af fordringerne ikke er sket i henhold til artikel 2 i forordningen om egne indtægter. Der er fire betingelser, der skal være opfyldt for, at det er muligt at foretage en konstatering af indtægterne, og disse var først opfyldt på det tidspunkt, hvor den garanterende organisation blev afkrævet betaling. I henhold til TIR-konventionens artikel 11, stk. 1 og 2, skal en medlemsstat inden for tre år og ikke inden for 15 måneder – medlemsstaten har et år til at meddele, at TIR-carneterne ikke er afviklet, og to år til at afkræve betaling af told- og afgiftsbeløbene – efter afgivelse af TIR-carnetet afkræve betaling, medmindre der som i det foreliggende tilfælde er tale om TIR-carneter, der er afviklet på svigagtig måde; for sådanne TIR-carneter gælder der en frist på fire år.

36. Efter den belgiske regerings opfattelse er de pågældende fordringer med rette opført i B-regnskabet. Regeringen har bestridt, at de pågældende fordringer er fordringer, der er stillet sikkerhed for, som omhandlet i artikel 6, stk. 2, litra a), i forordningen om egne indtægter. Den har i denne forbindelse henvist til den karakter, den (personlige) garanti i TIR-proceduren har, og til, at den internationale forsikringspool nægtede at betale. En sikkerhed skal kunne realiseres på det tidspunkt, hvor hovedskyldneren ikke kan betale. I det foreliggende tilfælde udløb bogføringsfristen på et tidspunkt, hvor den internationale forsikringspool allerede havde opsagt aftalen.

37. Den belgiske regering har desuden anført, at en anfægtelse i henhold til artikel 6, stk. 2, litra b), i forordningen om egne indtægter ikke nødvendigvis skal fremsættes af den direkte toldskyldner. En anfægtelse kan også foretages af den garanterende organisation. I øvrigt skal der i modsætning til, hvad Kommissionen har hævdet, heller ikke overholdes bestemte formforskrifter i forbindelse med anfægtelsen. Den skal heller ikke ske inden for den frist, der er opstillet med hensyn til bogføringen af de egne indtægter.

b) Stillingtagen

i) Indledende bemærkninger

38. Uanset de problemer, der skyldes, at parterne i en traktatbrudssag ikke altid er lige omhyggelige med terminologien, når de angiver den retlige og faktiske ramme i sagen ( ), og at de relevante fællesskabsretlige regler om egne indtægter hidrørende fra told- og afgiftsindtægter undertiden selv er meget uklare eller endog usammenhængende og modsigende ( ), og de desuden ofte ændres over en vis periode, er tilfælde som det foreliggende om egne indtægter særlig komplicerede, for det første fordi der en tæt sammenhæng mellem de forskellige forpligtelser i henhold til forordningen om egne indtægter, og for det andet på grund af forholdet mellem forpligtelserne i henhold til forordningen om egne indtægter og forpligtelserne i henhold til bestemmelserne om, hvorledes de forskellige egne indtægter opstår og opkræves, i det foreliggende tilfælde told- og afgiftsbeløbene.

39. Også i den foreliggende sag har Kommissionen støttet sig på forskellige forpligtelser i henhold til forordningen om egne indtægter og de fællesskabsretlige regler om opkrævning af told- og afgiftsbeløbene (som følge af, at visse TIR-carneter ikke er afviklet korrekt); jeg skal derfor indledningsvis forklare de nævnte forhold nærmere, da de spiller en rolle ved afgørelsen af, hvilke elementer der er nødvendige for at kunne bedømme, om det traktatbrud, som Kommissionen har gjort gældende, faktisk foreligger.

40. De vigtigste forpligtelser i henhold til forordningen om egne indtægter er, som den belgiske regering har fremført, forpligtelsen til at konstatere fordringerne for Fællesskabet som omhandlet i artikel 2, bogføringen af disse fordringer i henhold til artikel 6, krediteringen af dem på Kommissionens konto i henhold til artikel 9 og 10 og endelig betalingen af morarenter ved forsinket kreditering i henhold til artikel 11 i forordningen om egne indtægter. Hvad angår det indbyrdes forhold mellem disse forpligtelser forholder det sig således, at forpligtelsen til at betale morarenter er forbundet med krediteringen af de egne indtægter. En (rettidig) kreditering af de egne indtægter afhænger igen af, at de egne indtægter både fastlægges og bogføres inden for de frister, der er fastsat for de pågældende transaktioner.

41. I denne forbindelse skal jeg bemærke, at der i henhold til fast praksis fra Domstolen består en »uadskillelig forbindelse mellem forpligtelsen til for det første at fastlægge Fællesskabernes egne indtægter, pligten til at kreditere dem på Kommissionens konto inden for de fastsatte frister og endelig pligten til at betale morarenter« ( ).

42. Desuden kan der kræves morarenter, uanset grunden til den forsinkede kreditering af Kommissionens konto. Domstolen har heraf udledt, at der ikke er grundlag for at sondre mellem det tilfælde, hvor medlemsstaten har fastlagt de egne indtægter, men ikke betalt dem, og det tilfælde, hvor den med urette har undladt at fastlægge dem, og dette uanset om der gælder en præceptiv frist herfor ( ).

43. Følgelig kan en forsinket – eller manglende – kreditering, der igen medfører en forpligtelse til at betale morarenter, både skyldes en overskridelse af en frist regnet fra det tidspunkt, hvor de pågældende egne indtægter er fastlagt, og at de pågældende egne indtægter enten er fastlagt for sent eller slet ikke er fastlagt, selv om dette skulle være sket ifølge artikel 2 i forordningen om egne indtægter.

44. Desuden spiller bogføringen, som jeg har fremhævet i mit forslag til afgørelse i sag C-105/02 ( ), en særlig rolle for så vidt angår spørgsmålet om (rettidig) kreditering af egne indtægter, fordi forordningen i den affattelse, der er relevant her, med hensyn til fristen for kreditering af de beløb, der opføres i B-regnskabet, er knyttet til det forhold, at disse beløb er indgået, hvorimod fristen for kreditering af beløb, der opføres i A-regnskabet, er knyttet til fastlæggelsen af disse beløb. Dette medfører, at der for så vidt angår beløb, der er opført i B-regnskabet, ikke kan være tale om en forsinket kreditering, så længe beløbene ikke er indgået. På den anden side medfører det forhold, at beløb med urette er opført i B-regnskabet i stedet for i A-regnskabet, en forsinket kreditering og således en forpligtelse til at betale morarenter.

45. Det må dog fastholdes, at manglende overholdelse af bogføringsforpligtelserne i henhold til forordningen om egne indtægter – ligesom manglende overholdelse af de øvrige ovennævnte forpligtelser – også uanset hvilke økonomiske følger dette måtte have for Fællesskabet, og hvorledes dette påvirker tidspunktet for krediteringen af de pågældende beløb, i sig selv udgør en tilsidesættelse af fællesskabsretten og som sådan skal fastslås inden for rammerne af et traktatbrudssøgsmål.

46. Hvad angår forholdet mellem ordningen om egne indtægter, der fastlægger de nærmere regler om, hvorledes medlemsstaterne skal stille de egne indtægter for Fællesskaberne til rådighed, og bestemmelserne om, hvorledes told- og afgiftsbeløbene opstår og opkræves, der primært henhører under de fællesskabsretlige toldbestemmelser (dvs. først og fremmest toldkodeksen, gennemførelsesforordningen til toldkodeksen og TIR-konventionen) og de nationale love og administrative bestemmelser, må det derfor indledningsvis fastholdes, at Kommissionens påstande i stævningen kun vedrører tilsidesættelser af forordningen om egne indtægter, hvorfor Domstolen ikke skal foretage en særskilt prøvelse af, om bestemmelserne i toldlovgivningen er overtrådt.

47. Sådanne overtrædelser kan imidlertid være relevante her, for så vidt som de også kan indebære overtrædelser af ordningen om egne indtægter eller påvirke overdragelsen af egne indtægter ( ). Dette gælder især med henblik på konstateringen af fordringerne, da denne er knyttet til toldbestemmelserne, og – som jeg allerede har anført – forpligtelsen til at kreditere Kommissionens konto og, i givet fald, forpligtelsen til at betale morarenter ikke kun gælder for så vidt angår fordringer, der faktisk er konstateret, men også fordringer, som medlemsstaten i strid med de fællesskabsretlige toldbestemmelser med urette har undladt at konstatere eller har konstateret for sent ( ).

48. I det omfang de toldretlige forskrifter om, hvorledes Fællesskabernes egne indtægter skal stilles til rådighed, således som dette forhold er reguleret i forordningen om egne indtægter, er relevante og kan have konsekvenser i så henseende, »overlapper« disse områder således på sin vis hinanden. De frister, der er opstillet i toldbestemmelserne (og som er rettet til myndighederne), har således til formål at sikre, at de egne indtægter stilles hurtigt og effektivt til rådighed og kan derfor hvad angår forpligtelserne i henhold til forordningen om egne indtægter anses for at have en bydende karakter ( ).

ii) De enkelte anbringender

49. Kommissionen kritiserer »visse forsendelsesdokumenter«, men angiver ikke nærmere i stævningen, hvilke forsendelsesdokumenter eller hvilket bestemt beløb der er tale om. I sin sagsfremstilling i stævningen har Kommissionen også blot generelt henvist til resultaterne af de to kontroller af egne indtægter og omtalt eksempler på behandlingen af enkelte forsendelsesdokumenter. På grundlag af Kommissionens argumentation og de oplysninger, den har givet, er der efter min opfattelse derfor snarere tale om, at det på grundlag af den stikprøveagtige kontrol i relation til de egne indtægter skal undersøges, om de belgiske toldmyndigheder, i hvert fald i bestemte tilfælde, har handlet i strid med fællesskabsretten for så vidt angår TIR-proceduren, end om, at det skal påvises, at klagepunktet er begrundet for så vidt angår samtlige relevante TIR-carneter; Kommissionen og den belgiske regering har i øvrigt ikke udtalt sig samstemmende om de relevante TIR-carneter.

50. Der skal også tages hensyn til, at den belgiske regering for så vidt angår to TIR-carneter har indrømmet, at de pågældende toldskyldsbeløb som følge af en fejl fra de belgiske myndigheders side, nemlig myndighedernes manglende meddelelser herom, ikke er indgået; regeringen har ikke bestridt Kommissionens klagepunkt for så vidt angår disse TIR-carneter.

51. For så vidt angår de øvrige tilfælde, Kommissionen har nævnt, omfatter det ikke særligt klare klagepunkt fra Kommissionen i grunden to hovedkritikpunkter, som de øvrige argumenter hænger sammen med, nemlig for det første den forsinkede bogføring af egne indtægter hidrørende fra TIR-carneter – der først skete et år efter udførelsen af den respektive kontrol af de egne indtægter – og for det andet den ifølge Kommissionen forkerte opførelse af de egne indtægter i B-regnskabet i stedet for i A-regnskabet.

52. De faktiske omstændigheder, der er baggrunden for de to klagepunkter, nemlig at bogføringen af fordringer hidrørende fra TIR-carneter, der blev afgivet i perioden fra 1992 til 1994, først skete henholdsvis et år efter udførelsen af kontrollen med egne indtægter i 1996 og 1997, og skete i B-regnskabet, er ikke omtvistet. Den belgiske regering har derimod bestridt, at bogføringen skete for sent og gjort gældende, at de pågældende beløb med rette blev opført i B-regnskabet.

53. Hvad for det første angår spørgsmålet, om bogføringen skete for sent, fremgår det af artikel 6 i forordningen om egne indtægter, at både fordringer, der opføres i A-regnskabet, og fordringer, der opføres i B-regnskabet, skal bogføres senest den første arbejdsdag efter den 19. i den anden måned efter den måned, i hvilken fordringen er konstateret.

54. I henhold til artikel 2 i forordningen om egne indtægter i den affattelse, der er relevant for så vidt angår konstateringen ( ), »foreligger« der en fordring fra Fællesskabet, »så snart medlemsstatens kompetente tjenestegren har meddelt debitor det skyldige beløb«.

55. Det skal i den forbindelse indledningsvis fastslås, at denne konstatering, som medlemsstaterne er forpligtet til at foretage ( ), ikke er en særlig beslutning, som medlemsstaternes kompetente myndigheder skal vedtage. Udtrykket »konstatering« er derimod forbundet med bestemte processuelle og administrative skridt (meddelelse om det beløb, der skyldes) i forbindelse med opkrævningen af de pågældende egne indtægter, i det foreliggende tilfælde told. Dette forklarer nok også, hvorfor definitionen af de betingelser, under hvilke forpligtelsen til at foretage en »konstatering« af de egne indtægter er opfyldt, er uklar i de forskellige affattelser af forordningen om egne indtægter; disse betingelser skal nemlig på den ene side kunne anvendes på de forskellige former for egne indtægter og afgifter og på den anden side også tage hensyn til de forskelle, der stadig består mellem medlemsstaternes administrative procedurer.

56. For så vidt angår meddelelsen om det beløb, der skyldes, henviser artikel 2, stk. 1, andet punktum, i forordningen om egne indtægter, således som denne gjaldt i den pågældende periode ( ), til de relevante fællesskabsforskrifter, i det foreliggende tilfælde altså de fællesskabsretlige toldbestemmelser. Bestemmelserne om opkrævning af toldskyldsbeløb, der er opstået som følge af overtrædelser inden for rammerne af TIR-proceduren, fremgår nærmere bestemt dels af TIR-konventionen, dels af de særlige regler om TIR-proceduren i gennemførelsesforordningen til toldkodeksen, der på sin side henviser til henholdsvis TIR-konventionen og de fællesskabsretlige og nationale bestemmelser, og i øvrigt af toldkodeksen.

57. I det foreliggende tilfælde er »meddelelsen« i henhold til artikel 2 i forordningen om egne indtægter efter min opfattelse – og det går også både Kommissionen og den belgiske regering ud fra – betalingspåkravet som omhandlet i TIR-konventionens artikel 11, stk. 2.

58. I henhold til artikel 2, stk. 1, andet punktum, i forordningen om egne indtægter skal meddelelsen afgives, så snart debitor kendes, og når de kompetente administrative myndigheder kan beregne fordringens størrelse.

59. Den faktiske meddelelse af det beløb, der skyldes, er i øvrigt ikke afgørende for tidspunktet for konstateringen af fordringen i henhold til forordningen om egne indtægter, hvis meddelelsen ikke foretages på dette tidspunkt, dvs. så snart debitor kendes, og når fordringens størrelse kan beregnes. Dette følger af, at medlemsstaterne er forpligtet til at fastlægge Fællesskabernes fordringer og ikke kan lade være med at gøre dette, da Fællesskabernes finansielle ligevægt i modsat fald ville blive forstyrret som følge af en medlemsstats handlemåde ( ).

60. En fordring er derfor i princippet konstateret på det tidspunkt, hvor forudsætningen for meddelelsen om afgiftsbeløbet er opfyldt, dvs. det tidspunkt, på hvilket toldmyndighederne er i stand til at beregne afgiftsbeløbet og fastslå, hvem der er debitor ( ).

61. I det foreliggende tilfælde er den belgiske regering af den opfattelse, at medlemsstaterne har en frist på henholdsvis tre eller – såfremt der er tale om TIR-carneter, der er afviklet på svigagtig måde – fire år til at foretage konstateringen, hvorimod Kommissionen går ud fra, at konstateringen under alle omstændigheder skal ske senest 15 måneder efter overtagelsen af det pågældende TIR-carnet. Efter min opfattelse kan man ikke tilslutte sig nogen af disse udsagn generelt.

62. Hvad angår den belgiske regerings opfattelse skal jeg henvise til, at fristen på to år i TIR-konventionens artikel 11, stk. 1, til at meddele, at et TIR-carnet ikke er afviklet eller er afviklet med forbehold (tidligst tre måneder inden for et år eller – i tilfælde af afvikling på svigagtig måde – inden for to år) og fristen i TIR-konventionens artikel 11, stk. 2, til at fremsætte betalingspåkrav (senest to år) er maksimale frister, og at meddelelsen om det afgiftsbeløb, der skyldes, henset til formålet med forordningen om egne indtægter skal ske så hurtigt som muligt ( ). Disse frister må derfor ikke blot adderes, og det kan ikke antages, at konstateringen af fordringerne i de relevante tilfælde generelt først skulle være sket tre eller fire år efter, at TIR-carneterne blev afgivet.

63. Det må i denne forbindelse desuden, som Kommissionen har anført, fastslås, at meddelelsen om, at TIR-carneterne ikke var afviklet eller var afviklet med forbehold, for 31 tilfældes vedkommende rent faktisk blev givet langt tidligere end inden for den maksimale frist på henholdsvis et eller to år, der er opstillet i TIR-konventionens artikel 11, stk. 1, nemlig inden for få måneder eller endog dage.

64. Hvad angår Kommissionens opfattelse af, at konstateringen under alle omstændigheder skal foretages senest 15 måneder, efter at TIR-carneterne blev afgivet, vil jeg indledningsvis gøre opmærksom på, at denne frist i hvert fald i visse situationer næppe er holdbar. I henhold til artikel 454 i gennemførelsesforordningen til toldkodeksen skal en medlemsstat inddrive importafgifter og andre afgifter, der eventuelt er forfaldet til betaling, hvis der i forbindelse med en forsendelse på grundlag af et TIR-carnet er begået en overtrædelse eller uregelmæssighed; om en toldskyld er opstået, afhænger i øvrigt af toldkodeksen (alt efter, hvilken overtrædelse eller uregelmæssighed der er tale om, kommer navnlig artikel 202 og 203 i betragtning). Det afgørende er her, at et indpassagetoldsted – i det foreliggende tilfælde er der tale om opkrævning fra et indpassagetoldsted – skal have kendskab til overtrædelsen eller uregelmæssigheden eller til, at toldskylden er opstået, for at kunne tage yderligere skridt med henblik på opkrævning og konstatering af de egne indtægter. Dette kendskab får indpassagetoldstedet i reglen ved, at afgangstoldstedet giver det meddelelse herom eller tilbagesender eksemplar nr. 2. Såfremt indpassagetoldstedet ikke modtager eksemplar nr. 2 inden udløbet af den frist, der gælder for frembydelsen af de varer, der er angivet i TIR-carnetet, inklusiv en passende frist for tilbagesendelsen, ville man eventuelt kunne forlange, at indpassagetoldstedet på dette tidspunkt formoder, at der foreligger en overtrædelse eller uregelmæssighed og derfor allerede på dette tidspunkt begynder at iværksætte de nødvendige foranstaltninger med henblik på opkrævning og fastlæggelse af de egne indtægter. I en situation som den foreliggende, hvor et indpassagetoldsted modtager forfalskede nr. 2-eksemplarer, kan toldstedet derimod – så længe dette bedrageri ikke kommer frem i lyset – ikke formode, at der har fundet en uregelmæssighed sted; toldstedet kan derfor først begynde at iværksætte foranstaltninger med henblik på opkrævning og fastlæggelse, når den har fået kendskab til uregelmæssigheden eller til, at en toldskyld er opstået.

65. Jeg skal i øvrigt bemærke, at fristerne for at opkræve toldskyld hidrørende fra TIR-carneter ikke nødvendigvis kan sammenlignes med fristerne i de fælles forsendelsesprocedurer, som dommen i sag C-460/01 ( ) og dommen i sag C-104/02 ( ) vedrørte. De nævnte sager drejede sig om fristen på 11 måneder i artikel 379, stk. 1, i gennemførelsesforordningen til toldkodeksen til at underrette om, at en forsendelse ikke var blevet frembudt, og den i artikel 379, stk. 2, i gennemførelsesforordningen til toldkodeksen fastsatte frist på tre måneder fra datoen for den i artikel 379, stk. 1, omhandlede underretning til at føre bevis for, at forsendelsen er gennemført forskriftsmæssigt. Domstolen fastslog for det første, at fristen på 11 måneder til at underrette om, at forsendelsen ikke er blevet frembudt, har en bydende karakter for medlemsstaterne i relation til deres forpligtelser i henhold til forordningen om egne indtægter ( ), og for det andet, at toldskylden lige efter udløbet af fristen på tre måneder til at føre bevis for, at forsendelsen er gennemført forskriftsmæssigt, skal meddeles eller opkræves, da toldmyndighederne senest på dette tidspunkt er i stand til at beregne afgiftsløbet og fastslå, hvem der er debitor ( ). Domstolen har også fastslået, at denne fortolkning heller ikke strider imod de relevante bestemmelser i toldkodeksen, som tillader at give underretning om de skyldige beløb i løbet af en periode på tre år at regne fra datoen for toldskyldens opståen, da denne maksimale frist ikke griber negativt ind i toldmyndighedernes forpligtelser i forholdet til Fællesskabet ifølge bestemmelserne om egne indtægter ( ).

66. Set i lyset af denne retspraksis må der derfor i det foreliggende tilfælde gives Kommissionen medhold i, at der, hvis det fastslås, at der er sket en overtrædelse eller uregelmæssighed, i henhold til artikel 455, stk. 1, i gennemførelsesforordningen til toldkodeksen, sammenholdt med TIR-konventionens artikel 11, stk. 1, gælder en bindende maksimal frist på 12 måneder til at underrette om overtrædelsen eller uregelmæssigheden eller den manglende afvikling (eller, såfremt afviklingen er opnået på utilbørlig vis eller svigagtigt, en frist på to år). Men fristen på tre måneder, som Kommissionen har støttet sig til, angiver i henhold til TIR-konventionens artikel 11, stk. 2, imidlertid blot det tidspunkt, hvor betalingskravet tidligst kan rettes mod den garanterende organisation. I øvrigt har både indehaveren af TIR-carnetet og den garanterende organisation i henhold til artikel 455, stk. 2, sammenholdt med TIR-konventions artikel 11, stk. 2, en frist på to år efter underretningen om overtrædelsen eller uregelmæssigheden til at føre bevis for, at den forsendelse, der er foretaget på grundlag af et TIR-carnet, er gennemført forskriftsmæssigt. Følgelig tages der ved den periode, som medlemsstaternes myndigheder – ifølge det, som Domstolen fastslog i sag C-104/02 ( ) og sag C-460/01 ( ) – i medfør af artikel 379 i gennemførelsesforordningen til toldkodeksen har til at underrette om toldskylden og dermed til at fastlægge de egne indtægter, i fuldt omfang hensyn til fristen til at føre bevis for, at den forsendelse, der er foretaget på grundlag af et TIR-carnet, er gennemført forskriftsmæssigt, eller for det sted, overtrædelsen eller uregelmæssigheden rent faktisk er sket; betalingspåkravet i TIR-procedurer skal derimod, hvis man lægger Kommissionens holdning til grund, systematisk fremsættes inden udløbet af fristen til at føre bevis for, at den forsendelse, der er foretaget på grundlag af et TIR-carnet, er gennemført forskriftmæssigt. Denne frist er i øvrigt ikke primært rettet mod toldmyndighederne, men står til rådighed for indehaveren af TIR-carnetet og den garanterende organisation, og den må derfor – set i lyset af bestemmelserne om de egne indtægter – ikke forkortes over for dem.

67. Af de nævnte grunde tvivler jeg på, at det generelt kan antages, at meddelelsen om afgiftsbeløbet og dermed konstateringen af fordringen som omhandlet i artikel 2 i forordningen om egne indtægter kan ske senest ved udløbet af en frist på 15 måneder fra det tidspunkt, hvor de pågældende TIR-carneter er afgivet. Det står imidlertid fast, at denne underretning, i det foreliggende tilfælde betalingspåkravet, skal ske, så snart toldmyndighederne er i stand til det. Det må i denne forbindelse tilføjes, at toldmyndighederne ved TIR-proceduren ikke først er i stand til at fastslå, hvem der er debitor, på det tidspunkt, hvor den »virkelige« debitor er fundet, eftersom der altid kendes en debitor, nemlig den garanterende organisation, der hæfter solidarisk med den (eller de) person(er), der skylder de pågældende beløb direkte.

68. I den foreliggende sag fremgår det under alle omstændigheder af sagsakterne, at kravet om betaling af de forfaldne toldskyldsbeløb i mange af de tilfælde, der var genstand for den kontrol af egne indtægter, der blev udført i 1996, blev fremsat over for både indehaveren af TIR-carnetet og den garanterende organisation allerede i februar 1995. Det må derfor i hvert fald fastslås, at de belgiske myndigheder senest på dette tidspunkt helt åbenbart havde de oplysninger, der var nødvendige for at fastlægge toldskyldsbeløbet og fastslå, hvem der var debitor, og at de pågældende fordringer derfor skulle konstateres senest på dette tidspunkt. Bogføringen af disse fordringer, der ubestridt først skete et år efter kontrollen af egne indtægter, nemlig i 1997, er derfor under alle omstændigheder foretaget for sent.

69. Det må derfor fastslås, at de belgiske myndigheder konstaterede fordringer hidrørende fra TIR-carneter for sent og dermed – idet de først omkring et år efter kontrollen af egne indtægter i henholdsvis 1996 og 1997 opførte fordringerne i B-regnskabet – også bogførte dem for sent; i det omfang fordringerne rent faktisk blev konstateret på det tidspunkt, hvor toldmyndighederne for første gang blev i stand til at fastslå, hvilket beløb der skyldtes, og hvem der var debitor, blev bogføringen i hvert fald foretaget for sent.

70. Hvad angår Kommissionens andet klagepunkt, nemlig påstanden om, at beløb hidrørende fra TIR-carneter med urette blev optaget i B-regnskabet, kan der, som jeg allerede har redegjort for i mit forslag til afgørelse i sag C-105/02 ( ), i B-regnskabet principielt opføres fordringer, der er konstateret, men endnu ikke er indgået, og for hvilke der ikke er stillet sikkerhed, og for det andet konstaterede fordringer, der endnu ikke er indgået, og som ganske vist er dækket af en garanti, men som anfægtes og kan blive ændret som følge af de opståede uoverensstemmelser.

71. Hvad angår de forskellige argumenter fra den belgiske regering om, at de pågældende fordringer ikke er fordringer, der er stillet sikkerhed for, som omhandlet i artikel 6, stk. 3, litra b), i forordningen om egne indtægter, henviser jeg også til mit forslag til afgørelse i sag C-105/02, hvor jeg fastslog, at en garanti i henhold til TIR-konventionens artikel 8 principielt er en sikkerhed i henhold til denne bestemmelse, og at konstaterede fordringer hidrørende fra TIR-carneter således i hvert fald op til den maksimale dækningsgrænse, der er aftalt i TIR-ordningen, og inden for hvilken de garanterende organisationer hæfter for toldskyldsbeløbene, opføres i A-regnskabet og stilles til Fællesskabernes rådighed inden for den frist, der er fastsat i artikel 10, stk. 1, første afsnit, i forordningen om egne indtægter ( ).

72. Set ud fra min redegørelse i den nævnte sag kunne de belgiske myndigheder – uanset om krisen for TIR-proceduren og følgerne heraf, herunder den internationale forsikringspools opsigelse af genforsikringsaftalen i 1994, på det relevante tidspunkt rent faktisk påvirkede de garantier, som skulle erlægges af den belgiske garanterende organisation – i henhold til forordningen om egne indtægter og det bagvedliggende princip om loyalt samarbejde ikke som reaktion på disse problemer egenmægtigt og uden aftale med Kommissionen undlade at foretage den omtalte bogføring af toldskyld hidrørende fra TIR-carneter i A-regnskabet ( ).

73. Som det fremgår af sagens akter, har der ikke fundet en sådan forudgående drøftelse sted; Kommissionen har derimod i tilslutning til kontrollen af egne indtægter flere gange gjort opmærksom på, at den ikke er indforstået med, at beløbene opføres i B-regnskabet.

74. Følgelig skal den belgiske regerings argumentation vedrørende krisen for TIR-proceduren og konsekvenserne heraf forkastes.

75. Den belgiske regerings argument om, at de pågældende beløb kunne opføres i B-regnskabet, fordi der var tale om »fordringer, der anfægtes« som omhandlet i artikel 6, stk. 3, litra b), i forordningen om egne indtægter, skal ligeledes forkastes.

76. Jeg er ganske vist enig med den belgiske regering i, at en sådan anfægtelse principielt også kan foretages af garanten, altså den garanterende organisation. Efter min opfattelse følger dette frem for alt af, at denne i henhold til TIR-konventionens artikel 8, stk. 1, hæfter solidarisk med indehaveren af TIR-carnetet for betalingen af de forfaldne toldskyldsbeløb og derfor skal have de samme muligheder som denne for at tage til genmæle ( ).

77. Jeg mener dog ligesom Kommissionen, at »anfægtelsen«, som det allerede fremgår af ordlyden i artikel 6, stk. 2, litra b), i forordningen om egne indtægter, skal angå selve fordringen og ikke sikkerheden, og at det, der anfægtes, således er den bagvedliggende toldskyld ( ). Det fremgår imidlertid af dokumenterne og den belgiske regerings bemærkninger, at der i det foreliggende tilfælde ikke er tale om denne form for anfægtelser. Den belgiske garanterende organisation har derimod helt åbenbart systematisk nægtet at betale på grundlag af garantierne efter den internationale forsikringspools opsigelse af genforsikringsaftalen og den truende insolvens.

78. Den belgiske regerings argument om, at de pågældende beløb med rette blev opført i B-regnskabet, holder følgelig ikke stik, uanset om, og i givet fald i hvilket omfang – som Kommissionen har fremført – de forhold, som ifølge den belgiske regering begrundede en opførelse i B-regnskabet, allerede forelå på det tidspunkt, der er relevant med hensyn til bogføringen.

79. Det må derfor fastslås, at Kommissionen klagepunkt om, at egne indtægter hidrørende fra TIR-carneter er bogført for sent og forkert, er begrundet.

80. Sammenfattende må det fastslås, at Kommissionens første påstand er begrundet.

B – Anden påstand: undladelse af at underrette Kommissionen om bestemte andre, ikke anfægtede toldskyldsbeløb, der er blevet bogført på samme måde

a) Parternes væsentligste argumenter

81. Med sin anden påstand har Kommissionen gjort gældende, at de belgiske myndigheder ikke har underrettet den om alle andre, ikke anfægtede toldbeløb, som med hensyn til den manglende afvikling af TIR-carneter er blevet behandlet på samme måde (som de kontrollerede TIR-carneter) siden 1996, dvs. at de blev opført i B-regnskabet, selv om Kommissionen havde anmodet myndighederne herom. Kongeriget Belgien har herved tilsidesat sin forpligtelse til loyalt samarbejde, således som denne ligger til grund for forordningen om egne indtægter og artikel 10 EF.

82. Den belgiske regering har gjort gældende, at den ikke har tilsidesat forpligtelsen til loyalt samarbejde.

b) Stillingtagen

83. Som jeg allerede har anført i mit forslag til afgørelse i sag C-105/02, er en medlemsstat i henhold til princippet om loyalt samarbejde, sådan som dette også ligger til grund for forordningen om egne indtægter, forpligtet til at efterkomme en anmodning om oplysninger fra Kommissionen som den, der er tale om i det foreliggende tilfælde, hvor Kommissionen i tilslutning til kontrol, som den har udført, ønskede oplyst, hvorledes visse TIR-carneter er blevet bogført, med henblik på at efterprøve, at bestemmelserne om de egne indtægter er blevet anvendt korrekt ( ).

84. Da den belgiske regering hverken har bestridt, at Kommissionen har anmodet den om oplysninger, eller at regeringen ikke har efterkommet anmodningen, må det fastslås, at Kongeriget Belgien dermed har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til forordningen om egne indtægter.

85. Kommissionens anden påstand er derfor begrundet.

C – Tredje påstand: Undladelse af at betale de renter, der er påløbet de skyldige beløb, til Kommissionen

a) Parternes væsentligste argumenter

86. Kommissionen har gjort gældende, at henset til, at de belgiske myndigheder endnu ikke har stillet en stor del af de beløb, der skyldes, til rådighed for Fællesskabet, og de allerede krediterede beløb blev betalt meget for sent, skal der betales renter i henhold til artikel 11 i forordningen om egne indtægter. Kommissionen har især henvist til beløbet fra de to ubestridte tilfælde, som de belgiske myndigheder allerede har lovet at betale, men som endnu ikke er blevet stillet til rådighed for Kommissionen. Den belgiske regerings indvendinger skal forkastes, fordi de pågældende fordringer hidrørende fra TIR-carneter, i hvert fald i det omfang, de var dækket af garantien, skulle have været opført i A-regnskabet.

87. Den belgiske regering har endnu engang henvist til sit standpunkt, hvorefter de pågældende beløb med rette kunne opføres i B-regnskabet. I det omfang, regeringen allerede (i 1999) havde modtaget de udestående beløb, krediterede den disse beløb inden for den fastsatte frist. I øvrigt beregner Kommissionen tilsyneladende renterne forkert.

b) Stillingtagen

88. I henhold til artikel 11 i forordningen om egne indtægter skal der ved forsinkelse med hensyn til krediteringen betales morarenter; disse renter kan i henhold til fast retspraksis kræves betalt uanset grunden til den forsinkede kreditering af Fællesskabets konto ( ).

89. Som jeg for det første allerede har fastslået, har den belgiske regering indrømmet, at forordningen om egne indtægter er blevet tilsidesat for så vidt angår to TIR-carneter, og den har stillet Kommissionen krediteringen af de pågældende egne indtægter med tillæg af morarenter i udsigt; disse beløb er imidlertid, som Kommissionen har fremført uden at blive modsagt, endnu ikke blevet betalt.

90. For det andet har jeg i forbindelse med den første påstand fastslået, at de belgiske myndigheder i hvert fald i visse tilfælde foretog henholdsvis bogføringen og fastlæggelsen af egne indtægter for sent, og at egne indtægter med urette er blevet opført i B-regnskabet. Da de pågældende egne indtægter således blev krediteret Fællesskabet senere end de skulle, hvis forordningen om egne indtægter og de toldretlige bestemmelser var blevet anvendt korrekt, eller slet ikke blev krediteret, f.eks. fordi de med urette blev opført i B-regnskabet, og de pågældende toldskyldsbeløb rent faktisk endnu ikke er indgået ( ), er der således påløbet morarenter, der ubestridt ikke er blevet betalt indtil nu.

91. Da Kommissionen i sin stævning ikke har angivet noget beløb for de morarenter, der ikke er betalt, er det ikke nødvendigt at fastlægge, hvor meget henholdsvis de udestående egne indtægter og morarenterne beløber sig til for at kunne fastslå, at der er sket et traktatbrud ( ).

92. Kommissionens tredje påstand er følgelig også begrundet.

V – Sagens omkostninger

93. I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom. Da Kongeriget Belgien har tabt sagen, bør det bestemmes, at det betaler sagens omkostninger.

VI – Forslag til afgørelse

94. Sammenfattende foreslår jeg Domstolen at fastslå følgende:

»1) Kongeriget Belgien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 6, 9, 10 og 11 i Rådets forordning (EF, Euratom) nr. 1150/2000 af 22. maj 2000 om gennemførelse af afgørelse 94/728/EF, Euratom om ordningen for Fællesskabernes egne indtægter, som med virkning fra den 31. maj 2000 har ophævet og erstattet Rådets forordning (EØF, Euratom) nr. 1552/89 af 29. maj 1989 om gennemførelse af afgørelse 88/376/EØF, Euratom om ordningen for Fællesskabernes egne indtægter, hvis genstand er identisk, idet det

– ikke forskriftsmæssigt har afviklet visse forsendelsesdokumenter (TIR-carneter) med den følge, at de heraf følgende egne indtægter ikke er blevet bogført korrekt og ikke er stillet rettidigt til rådighed for Kommissionen

– ikke har underrettet Kommissionen om alle andre, ikke anfægtede toldbeløb, som med hensyn til den manglende afvikling af TIR-carneter er blevet behandlet på samme måde af de belgiske myndigheder siden 1996 (opført i »B«-regnskabet i stedet for i »A«-regnskabet), og

– har afvist at betale de renter, der er påløbet de skyldige beløb, til Kommissionen.

2) Kongeriget Belgien betaler sagens omkostninger.«