ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Direktiv 2005/29 om virksomheders urimelige handelspraksis over for forbrugerne på det indre marked skal fortolkes således, at en meddelelse af en urigtig oplysning fra en erhvervsdrivende til en forbruger skal kvalificeres som »vildledende handelspraksis« som omhandlet i dette direktiv, selv om denne meddelelse kun fandt sted en enkelt gang og kun vedrørte en enkelt forbruger. Hverken de definitioner, der er nævnt i artikel 2, litra c) og d), artikel 3, stk. 1, og artikel 6, stk. 1, i direktiv 2005/29, eller dette direktiv som helhed indeholder indicier for, at en erhvervsdrivendes handling eller undladelse skal have karakter af en gentagelse eller vedrøre mere end en forbruger. Henset til ønsket om forbrugerbeskyttelse, som danner grundlag for det nævnte direktiv, kan disse bestemmelser ikke fortolkes således, at der pålægges sådanne betingelser, selv om bestemmelserne ikke udtrykkeligt fastsætter det.

Desuden er en sådan adfærds angiveligt uforsætlige karakter samt den omstændighed, at den udgift, der pålægges forbrugeren som følge af meddelelsen, er bagatelagtig, og at forbrugeren selv kunne have opnået den korrekte oplysning, uden nogen relevans. Artikel 6 i direktivet om urimelig handelspraksis har nemlig, således som det fremgår af brugen af udtrykket »kan forventes«, i al væsentlighed en forebyggende karakter, således at det ved anvendelsen af denne artikel er tilstrækkeligt, at den erhvervsdrivende har meddelt en objektivt forkert oplysning, der er egnet til at udøve en negativ indflydelse på forbrugerens transaktionsbeslutning. Endvidere er det af det nævnte direktiv forfulgte formål, der består i fuldt ud at beskytte forbrugerne mod praksis af denne art, baseret på den omstændighed, at forbrugeren befinder sig i en svagere stilling end den erhvervsdrivende, bl.a. hvad angår informationsniveauet, idet forbrugeren økonomisk set er svagere og juridisk set mindre erfaren end sin medkontrahent.

(jf. præmis 41-43, 47, 49, 50, 53, 54 og 60 samt domskonkl. 1)
Artikel 6, stk. 1, i direktiv 85/374 om tilnærmelse af medlemsstaternes administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om produktansvar skal fortolkes således, at konstateringen af en potentiel defekt ved produkter, der tilhører samme produktgruppe eller produktionsserie såsom pacemakere og implantable kardioverter defibrillatorer, gør det muligt at betegne et sådant produkt som defekt, uden at det er nødvendigt at konstatere defekten i det konkrete produkt.

Artikel 1 og artikel 9, stk. 1, litra a), i direktiv 85/374 om tilnærmelse af medlemsstaternes administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om produktansvar skal fortolkes således, at den skade, der opstår på grund af en kirurgisk operation med henblik på udskiftning af et defekt produkt såsom en pacemaker eller en implantabel kardioverter defibrillator, udgør en »personskade, herunder død«, som producenten er ansvarlig for, når en sådan operation er nødvendig for at fjerne det pågældende produkts defekt. Det tilkommer den forelæggende ret under hensyn til den særlige sårbarhed hos de patienter, der anvender en implantabel kardioverter defibrillator, at vurdere, om en sådan deaktivering er egnet til at fjerne produktets defekt set i forhold til den unormale risiko for skade, som den udsætter de berørte patienter for, eller om en udskiftning af produktet er nødvendig for at fjerne defekten.

(jf. præmis 54 og 55 samt domskonkl. 2)
Artikel 19, stk. 1, i tredje direktiv 78/855 med hjemmel i traktatens artikel 54, stk. 3, litra g), om fusioner af aktieselskaber, som ændret ved direktiv 2009/109, skal fortolkes således, at en »fusion ved overtagelse« som omhandlet i direktivets artikel 3, stk. 1, medfører, at en forpligtelse til at betale en bøde, som efter denne fusion ved en endelig afgørelse er blevet pålagt for overtrædelser af arbejdsretten, der er begået af det overtagne selskab før fusionen, overgår til det overtagende selskab.

Såfremt ansvaret for administrative overtrædelser ikke overgår til det overtagende selskab som en del af det overtagne selskabs passiver, vil dette ansvar nemlig bortfalde. Et sådant bortfald vil være i strid med selve en fusion ved overtagelses væsen som defineret i artikel 3, stk. 1, i direktiv 78/855, for så vidt som en sådan fusion i henhold til denne bestemmelse består i, at hele det overtagne selskabs formue overføres til det overtagende selskab ved en opløsning uden likvidation.

Enheder, som på tidspunktet for fusionen endnu ikke kunne kvalificeres som kreditorer eller indehavere af andre værdipapirer, men som kan kvalificeres som sådanne efter fusionen på grundlag af situationer, der er opstået før fusionen – såsom overtrædelser af arbejdsretten, som først fastslås ved en afgørelse efter denne fusion – er desuden en sådan tredjemand, hvis interesser direktivet har til formål at beskytte. Såfremt det overtagne selskabs ansvar for administrative overtrædelser, som består i at betale en bøde for sådanne overtrædelser, ikke overgår til det overtagende selskab, sker der ingen beskyttelse af interesserne for den medlemsstat, hvis kompetente myndigheder har pålagt nævnte bøde. Såfremt det i denne kontekst var udelukket, at et sådant ansvar overgår, ville en fusion kunne udgøre et middel for et selskab til at omgå konsekvenserne af de overtrædelser, som det har begået, til skade for den omhandlede medlemsstat og andre eventuelle berørte.

(jf. præmis 28, 29, 32, 33 og 35 samt domskonkl.)
Artikel 3, litra a) og c), i forordning nr. 469/2009 om det supplerende beskyttelsescertifikat for lægemidler skal fortolkes således, at den i en situation, hvor et grundpatent indeholder et krav vedrørende et produkt, der indeholder en aktiv ingrediens, som alene udgør genstanden for opfindelsen, for hvilken patenthaveren allerede har fået udstedt et supplerende beskyttelsescertifikat, samt et senere krav vedrørende et produkt, der indeholder en sammensætning af denne aktive ingrediens og et andet stof, er til hinder for, at denne patenthaver får udstedt endnu et supplerende beskyttelsescertifikat for nævnte sammensætning.

Det kan således ikke medgives, at indehaveren af et grundpatent, der er i kraft, kan få udstedt et nyt supplerende beskyttelsescertifikat, eventuelt med en længere gyldighedsperiode, hver gang denne i en medlemsstat markedsfører et lægemiddel, der dels indeholder den aktive ingrediens, der som sådan er beskyttet ved grundpatentet, og som udgør genstanden for den opfindelse, der er omfattet af patentet, dels et andet stof, som ikke udgør genstanden for den opfindelse, der er omfattet af patentet. Heraf følger, at for at et grundpatent beskytter en aktiv ingrediens som sådan som omhandlet i artikel 1, litra c), og artikel 3, litra a), i forordning nr. 469/2009, skal denne aktive ingrediens udgøre genstanden for den opfindelse, der er omfattet af nævnte patent.

(jf. præmis 37-39 og domskonkl.)
Artikel 9 og 193 samt artikel 199, stk. 1, litra g), i direktiv 2006/112 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en bestemmelse i national ret, som i forbindelse med et salg af en fast ejendom på tvangsauktion pålægger en operatør, dvs. den foged, der har gennemført det pågældende salg, en forpligtelse til at beregne, opkræve og indbetale den merværdiafgift, der skyldes på provenuet af denne transaktion, inden for den fastsatte frist.

Da den nationale lovgivning tilsigter at undgå, at den afgiftspligtige, henset til sin økonomiske situation, tilsidesætter sin merværdiafgiftspligt, kan en sådan lovgivning følgelig sikre den korrekte opkrævning af afgiften og henhører således under artikel 273 i direktiv 2006/112. Selv om det i øvrigt er korrekt, at artikel 193 og artikel 199, stk. 1, litra g), i direktiv 2006/112 fastsætter, at afgiften kun kan skyldes af den afgiftspligtige person, der har foretaget en levering af afgiftspligtige varer, eller under visse omstændigheder af erhververen af en faste ejendom, henhører fogedens opgave som mellemmand, der skal opkræve den pågældende afgift, imidlertid ikke under disse bestemmelser. Da hans forpligtelse er begrænset til at sikre opkrævningen af afgiften og indbetaling heraf til skattemyndighederne på vegne af den afgiftspligtige person, som skylder afgiften, inden for den fastsatte frist, udgør fogedens forpligtelse ikke en afgiftspligt, idet denne altid påhviler den afgiftspligtige person.

(jf. præmis 38, 39, 41, 42 og 45 samt domskonkl. 1)
En international aftale som aftalen om vedtægten for Europaskolerne, der blev indgået på grundlag af artikel 235 i EF-traktaten (senere artikel 308 EF, nu artikel 352 TEUF) af De Europæiske Fællesskaber, der fik bemyndigelse hertil ved afgørelse 94/557 om bemyndigelse af Det Europæiske Fællesskab og Det Europæiske Atomenergifællesskab til at undertegne og indgå aftalen om vedtægten for Europaskolerne, er en retsakt – for så vidt angår Den Europæiske Union – fra en af Unionens institutioner som omhandlet i artikel 267, stk. 1, litra b), TEUF. Bestemmelserne i en sådan aftale udgør en integrerende del af EU-retten regnet fra ikrafttrædelsen af denne aftale, og Domstolen har efter EU-retten kompetence til præjudicielt at afgøre spørgsmål vedrørende fortolkningen af denne aftale.

Artikel 27, stk. 2, første afsnit, første punktum, i aftalen om vedtægten for Europaskolerne skal fortolkes således, at de lokalt ansatte lærere, der er ansat af en Europaskole, og som ikke er udstationeret af en medlemsstat, er blandt de personer, der er omhandlet i denne bestemmelse, i modsætning til det tekniske og administrative personale, der er undtaget herfra.

Artikel 27, stk. 2, første afsnit, første punktum, i aftalen om vedtægten for Europaskolerne skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for, at en aftale om tidsbegrænsning af ansættelsesforholdet i den ansættelseskontrakt, der er indgået mellem skolen og den lokalt ansatte lærer, anses for at udgøre en handling, der er til skade for den sidstnævnte.

Artikel 27, stk. 2, første afsnit, første punktum, i aftalen om vedtægten for Europaskolerne skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for, at en handling, som en Europaskoles rektor har foretaget under udøvelsen af sine beføjelser, i princippet er omfattet af denne bestemmelse.

Punkt 1.3, 3.2 og 3.4 i vedtægten for lokalt ansatte lærere på Europaskolerne ansat mellem den 1. september 1994 og den 31. august 2011 skal fortolkes således, at en tvist om lovligheden af en aftale om tidsbegrænsning af et ansættelsesforhold i en ansættelseskontrakt, der er indgået mellem en lokalt ansat lærer og denne rektor, er omfattet af Europaskolernes Klagenævns enekompetence.

Forpligtelsen for lokalt ansatte lærere til at indbringe en sag om lovligheden af en aftale om tidsbegrænsning af ansættelsesforholdet i en ansættelseskontrakt, som er indgået med rektoren for en Europaskole, for Europaskolernes Klagenævn, der træffer afgørelse i første og sidste instans, og som ikke kan forelægge Domstolen et præjudicielt spørgsmål, griber ikke ind i deres ret til en effektiv retsbeskyttelse.

(jf. præmis 75 og 76 samt domskonkl. 3)
—

den kun er rettet mod medlemsstaternes kompetente myndigheder, og at der deri forskrives en pligt for medlemsstaterne til at foretage en revision for at sikre, at eventuelle forbud mod eller restriktioner i anvendelsen af vikararbejde er begrundet, og således
Artikel 2 i direktiv 90/232 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer, som ændret ved direktiv 2005/14, skal fortolkes således, at en præmie, som varierer alt efter, om det forsikrede køretøj påtænkes udelukkende at skulle anvendes på den medlemsstats område, hvor køretøjet er hjemmehørende, eller på hele Den Europæiske Unions område, ikke stemmer overens med begrebet »én enkelt præmie« som omhandlet i denne artikel. Bestemmelserne i den nævnte artikel 2 tager nemlig ikke alene sigte på forholdet mellem forsikringsgiver og skadelidte, men ligeledes på forholdet mellem forsikringsgiver og forsikringstager. Navnlig indebærer disse bestemmelser, at forsikringsgiver i princippet, mod forsikringstagers betaling af én enkelt præmie, påtager sig risikoen for udbetaling af erstatning til personer, der lider skade ved et eventuelt uheld, der involverer det forsikrede køretøj, og dette uanset, på hvilken medlemsstats område køretøjet anvendes, eller hvor uheldet indtræffer. I modsætning til, hvad der er foreskrevet i denne artikel, medfører en variabel præmie imidlertid, at forsikringsgivers forpligtelse til at påtage sig den risiko, som følger af nævnte køretøjs anvendelse uden for den medlemsstat, hvor køretøjet er hjemmehørende, gøres afhængig af, at der betales ekstra forsikringspræmie.

(jf. præmis 29-31 og domskonkl.)
En medlemsstat tilsidesætter sine forpligtelser i henhold til artikel 96-99, 110 og 114 i direktiv 2006/112 om det fælles merværdiafgiftssystem, som ændret ved direktiv 2010/88, sammenholdt med bilag II og III til det pågældende direktiv og forordning nr. 282/2011 om foranstaltninger til gennemførelse af direktiv 2006/112, hvis den anvender en sats for merværdiafgift på 3% på levering af digitale bøger eller e-bøger.

Det fremgår således af ordlyden i nr. 6 i bilag III til direktiv 2006/112, at den nedsatte merværdiafgiftssats finder anvendelse på en transaktion, som består i at levere en bog, som befinder sig på et fysisk medie. Selv om det ganske vist er korrekt, at e-bøger nødvendigvis kræver et fysisk medie, såsom en computer, for at kunne læses, er et sådan medie imidlertid ikke omfattet af leveringen af e-bøger. Som det i øvrigt fremgår af dette direktivs artikel 98, stk. 2, andet afsnit, valgte EU-lovgiver at udelukke enhver mulighed for at anvende en nedsat merværdiafgiftssats på elektronisk leverede tjenesteydelser. Levering af e-bøger udgør imidlertid en sådan tjenesteydelse, idet den ikke kan betragtes som en levering af varer i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i direktivets artikel 14, stk. 1, idet e-bøger ikke kan kvalificeres som et materielt gode. Levering af e-bøger svarer tilsvarende til definitionen på elektronisk leverede ydelser i henhold til artikel 7, stk. 1, i forordning nr. 282/2011. En sådan levering henhører i øvrigt heller ikke under nr. 9 i bilag III til direktiv 2006/112, som vedrører ydelser leveret af eller royalties til forfattere, komponister og udøvende kunstnere.

Princippet om afgiftsneutralitet kan ikke rejse tvivl ved denne fortolkning, idet dette princip således ikke tillader, at anvendelsesområdet for en nedsat merværdiafgiftssats udvides uden en klar bestemmelse herom. Nr. 6 i bilag III til direktiv 2006/112 er imidlertid ikke en bestemmelse, der på en utvetydig måde udvider anvendelsesområdet for de nedsatte merværdiafgiftssatser til levering af e-bøger. En sådan levering henhører tværtimod ikke under denne bestemmelse.

(jf. præmis 35, 36, 40-43, 50, 51, 61 og 71 samt domskonkl.)
Henvisningerne i traktaterne til sprogbrug i Unionen kan ikke anses for at være et udtryk for et generelt EU-retligt princip om, at alt, hvad der kan berøre en unionsborgers interesser, under alle omstændigheder skal være affattet på hans sprog.

For så vidt som et legitimt formål af almen interesse kan påberåbes, og det kan godtgøres, at det foreligger, skal en ulige behandling på grund af sprog imidlertid overholde proportionalitetsprincippet, dvs. at den skal være egnet til at nå det tilsigtede mål og ikke må gå ud over, hvad der er nødvendigt for at nå det. I sidstnævnte henseende skal den nødvendige ligevægt bevares mellem på den ene side de økonomiske aktørers og almenhedens interesser hvad angår omkostninger ved sagernes behandling og på den anden side interesserne hos ansøgerne om beskyttelsesbeviser for intellektuelle ejendomsrettigheder og de andre økonomiske aktørers interesser med hensyn til adgangen til oversættelse af dokumenter, der giver rettigheder, eller med hensyn til sager med deltagelse af flere økonomiske aktører.

(jf. præmis 31, 33 og 41)
Artikel 49 TEUF skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en skattelovgivning i en medlemsstat, som i tilfælde af overførsel af et aktiv fra et selskab beliggende på denne medlemsstats område til samme virksomheds faste driftssted beliggende på en anden medlemsstats område foreskriver, at de ikke-realiserede kapitalgevinster af disse aktiver, som er opstået på den første medlemsstats område, skal opgøres og beskattes, og at opkrævningen af skatten vedrørende disse skal fordeles over ti år.

Det er korrekt, at en sådan lovgivning udgør en restriktion af etableringsfriheden i artikel 49 TEUF, for så vidt som opgørelsen og beskatningen af disse gevinster ikke finder sted ved en tilsvarende overførsel inden for det nationale område, idet sådanne ikke-realiserede kapitalgevinster først beskattes, når de reelt realiseres.

Denne restriktion kan dog begrundes objektivt i tvingende almene hensyn, som er anerkendt i EU-retten. Den pågældende skatteordning er således egnet til at sikre opretholdelsen af fordelingen af beskatningskompetencen mellem de omhandlede medlemsstater, idet den omfatter tilfælde af overførsel af aktiver til et fast driftssted beliggende på en anden medlemsstats område end den omhandlede medlemsstat, hvis indtægter er fritaget fra beskatning i denne sidstnævnte medlemsstat.

Opgørelsen af de ikke-realiserede kapitalgevinster af de overførte aktiver, som er opstået før overførslen, mens den omhandlede medlemsstat har haft beskatningskompetencen, samt beskatningen heraf tilsigter således at sikre beskatningen af disse ikke-realiserede kapitalgevinster, som er opstået, mens denne medlemsstat har haft beskatningskompetencen. Beskatningen af indtægter af de pågældende aktiver, som er opstået efter en sådan overførsel, henhører under den anden medlemsstat, på hvis område det pågældende faste driftssted er beliggende.

En opkrævning af skatten på ikke-realiserede kapitalgevinster i rater over ti år i stedet for en umiddelbar beskatning udgør en foranstaltning, der står i rimeligt forhold til at nå formålet med opretholdelsen af fordelingen af beskatningskompetencen mellem medlemsstaterne.

(jf. præmis 37, 39, 40, 46, 47 og 51-53 samt domskonkl.)
Nøgleord

Afgørelse



Nøgleord

Traktatbrudssøgsmål – Domstolens prøvelse af søgsmålsgrundlaget – relevante forhold – forholdene ved udløbet af den i den begrundede udtalelse fastsatte frist (art. 258 TEUF) (jf. præmis 43 og 45)

2. Traktatbrudssøgsmål – administrativ procedure – formål – begrundet udtalelse – indhold (art. 258 TEUF) (jf. præmis 53-55)

Afgørelse

Konklusion

1) Republikken Bulgarien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 2, stk. 1, i Kommissionens direktiv 2002/77/EF af 16. september 2002 om konkurrence på markederne for elektroniske kommunikationsnet og ‑tjenester, idet den i henhold til punkt 5a, stk. 1 og 2, i overgangsbestemmelserne og de endelige bestemmelser i lov om elektronisk kommunikation (Zakon za elektronnite saobshteniya) har begrænset de virksomheder, der kan tildeles en brugsret til radiofrekvenser til digitalt jordbaseret tv, og til hvilke der kan gives tilladelse til at udbyde elektroniske kommunikationstjenester, til to virksomheder.

2) Republikken Bulgarien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 7, stk. 3 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/20/EF af 7. marts 2002 om tilladelser til elektroniske kommunikationsnet og -tjenester (tilladelsesdirektivet), som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/140/EF af 25. november 2009, til artikel 9, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/21 af 7. marts 2002 om fælles rammebestemmelser for elektroniske kommunikationsnet og -tjenester (rammedirektivet), som ændret ved direktiv 2009/140, samt til artikel 2, stk. 2, og artikel 4, stk. 2, i direktiv 2002/77, ved i henhold til artikel 47a, stk. 1 og 2, og artikel 48, stk. 3, i lov om elektronisk kommunikation at forbyde leverandører af tv-indhold, hvis programmer ikke vises i Bulgarien, og dermed forbundne personer, at deltage i indkaldelse til ansøgninger med henblik på at tildele brugsrettigheder til radiofrekvenser til digitalt jordbaseret tv og udbud af dertil knyttede tjenester.

3) Republikken Bulgarien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 7, stk. 3, i direktiv 2002/20, som ændret ved direktiv 2009/140, artikel 9, stk. 1, i direktiv 2002/21, som ændret ved direktiv 2009/140, samt artikel 2, stk. 2, og artikel 4, stk. 2, i direktiv 2002/77, ved i henhold til artikel 48, stk. 5, i lov om elektronisk kommunikation at forbyde modtagerne af brugsrettigheder til radiofrekvenser til digitalt jordbaseret tv at etablere elektroniske kommunikationsnet til transmission af radio- og tv-programmer.

4) Republikken Bulgarien betaler sagens omkostninger.
Med henblik på at foretage tariferingen af rå græskarfrø i skal tilkommer det den nationale ret at afgøre, om disse almindeligvis anvendes til udvinding af spiselige eller industrielle olier eller fedtstoffer, uden at være omfattet af pos. 1201-1206 i den kombinerede nomenklatur, som er indeholdt i bilag I til forordning nr. 2658/87 om told- og statistiknomenklaturen og den fælles toldtarif. Hvis dette er tilfældet, skal de nævnte frø tariferes i pos. 1207 i den kombinerede nomenklatur på grund af deres karakter af olieholdige frø, uafhængigt af, om de faktisk anvendes til udvinding af spiselige eller industrielle olier eller fedtstoffer, til udsæd eller til menneskeføde. I modsat fald henhører de nævnte frø under pos. 1209 i den kombinerede nomenklatur, hvis de stadig var i besiddelse af spireevnen på tidspunktet for indførslen, uafhængigt af, om de faktisk anvendes til udsæd eller til menneskeføde, eller i pos. 1212 i den kombinerede nomenklatur, hvis de ikke længere var i besiddelse af spireevnen.

(jf. præmis 58 og domskonkl.)