ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Tilnærmelse af lovgivningerne — varemærker — direktiv 89/104 — grunde til fortabelse af varemærket — ingen »reel brug« af varemærket — begreb — (Rådets direktiv 89/104, art. 10, stk. 1, og art. 12, stk. 1)

2. Tilnærmelse af lovgivningerne — varemærker — direktiv 89/104 — grunde til fortabelse af varemærket — ingen »reel brug« af varemærket — hensyntagen til omstændigheder, der ligger forud for indgivelsen af begæringen om fortabelse — lovlig — afgørelsen skal træffes af den nationale ret — (Rådets direktiv 89/104, art. 12, stk. 1)

Sammendrag

1. Artikel 10, stk. 1, og artikel 12, stk. 1, i Rådets første direktiv 89/104 om varemærker skal fortolkes således, at der er gjort »reel brug« af et varemærke, når dette er anvendt i overensstemmelse med varemærkets grundlæggende funktion, som er at garantere oprindelsen af de varer eller tjenesteydelser, som det er blevet registreret for, med henblik på at skabe eller bevare en afsætningsmulighed for disse varer og tjenesteydelser. Dette omfatter ikke symbolske former for brug alene med det formål at bevare de rettigheder, der er knyttet til dette varemærke. Bedømmelsen af, om brugen af varemærket er reel, skal foretages på grundlag af samtlige faktiske omstændigheder, der kan godtgøre, at den handelsmæssige brug af varemærket virkelig finder sted i erhvervsmæssigt øjemed, navnlig om der er tale om brug, der i den pågældende branche anses for begrundet i fastholdelse eller erhvervelse af markedsandele for de varer eller tjenesteydelser, der beskyttes af varemærket, disse varers eller tjenesteydelsers art, de særlige forhold på markedet samt omfanget og hyppigheden af brugen af varemærket. Såfremt brugen virkelig er handelsmæssigt begrundet, kan under de ovennævnte betingelser selv en meget lille brug af varemærket eller en brug, der kun vedrører en enkelt importør i den berørte medlemsstat, være tilstrækkelig til at fastslå reel brug i direktivets forstand.

(jf. præmis 27 og domskonkl. 1)

2. Selv om det følger af det første direktiv 89/104 om varemærker, at der ved bedømmelsen af, om der foreligger »reel brug« af varemærket i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i direktivets artikel 12, stk. 1, kun skal tages hensyn til omstændigheder, der foreligger i den relevante periode og ligger forud for indgivelsen af begæringen om fortabelse, er direktivet ikke til hinder for, at der ved bedømmelsen af, om brugen i forhold til den relevante periode er reel, i givet fald kan tages hensyn til eventuelle omstændigheder, der ligger efter indgivelsen af denne begæring. Det påhviler den forelæggende ret at undersøge, om sådanne omstændigheder bekræfter, at brugen af varemærket inden for den relevante periode var reel, eller om de tværtimod er udtryk for indehaverens ønske om at imødegå denne begæring.

(jf. præmis 33 og domskonkl. 2)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Annullationssøgsmål — akter, der kan være genstand for søgsmål — begreb — retsakter med retligt bindende virkninger — beslutning, som erklærer en anmeldt statsstøtteordning forenelig med fællesmarkedet — ingen mærkbar ændring af retsstillingen for den støtteydende medlemsstat, der har anmodet om en vurdering af nævnte ordnings lovlighed — beslutning, som ikke kan gøres til genstand for et annullationssøgsmål — (Art. 87 EF, 88 EF og 230 EF)

2. Annullationssøgsmål — akter, der kan være genstand for søgsmål — en beslutnings begrundelse — ikke omfattet — (Art. 230 EF)

Sammendrag

1. Der foreligger kun retsakter eller beslutninger, der kan gøres til genstand for et annullationssøgsmål i medfør af artikel 230 EF, når foranstaltningerne har retligt bindende virkninger, som kan berøre sagsøgernes interesser, og som mærkbart ændrer deres retsstilling.

Ved afgørelsen af, om en retsakt eller en beslutning har sådanne virkninger, skal der lægges vægt på dens indhold.

En beslutning vedtaget dels i medfør af artikel 87, stk. 1 EF, dels i medfør af artikel 87, stk. 3, litra c), EF, hvorved en anmeldt støtteordning erklæres forenelig med fællesmarkedet, afføder ikke en sådan virkning og kan derfor ikke ændre den støtteydende medlemsstats retsstilling mærkbart, for så vidt som denne medlemsstats myndigheder i anmeldelsen af denne ordning har anmodet Kommissionen om at tage stilling til lovligheden af foranstaltningen i forhold til artikel 87 EF og 88 EF.

(jf. præmis 18-20)

2. Uanset hvilke betragtninger der danner grundlag for en kommissionsbeslutning, kan kun dens konklusion have retsvirkninger og derfor være bebyrdende. Derimod kan de opfattelser, der fremføres i en beslutnings begrundelse, ikke som sådanne gøres til genstand for annullationssøgsmål. De kan kun undergives Fællesskabets retsinstansers prøvelse, for så vidt som de som begrundelse for en bebyrdende retsakt er nødvendige til støtte for retsaktens konklusion.

(jf. præmis 21)
Sag C-445/02 P

Glaverbel SA

mod

Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (KHIM)

»Appel – forordning (EF) nr. 40/94 – EF-varemærker – motiv anbragt på varernes overflade – absolut registreringshindring – ikke fornødent særpræg«

Sammendrag af kendelse

EF-varemærker – definition på og erhvervelse af et EF-varemærke – absolutte registreringshindringer – varemærker uden fornødent særpræg – forskellige varemærkekategorier – fornødent særpræg – bedømmelse i henhold til de samme kriterier – den relevante kundekreds’ opfattelse – opfattelse kan være forskellig

[Rådets forordning nr. 40/94, art. 7, stk. 1, litra b)]

Selv om kriterierne for bedømmelsen af fornødent særpræg i henhold til artikel 7, stk. 1, litra b), i forordning nr. 40/94 om EF-varemærker er de samme for de forskellige varemærkekategorier, kan det ved anvendelsen af disse kriterier forekomme, at den relevante kundekreds’ opfattelse ikke nødvendigvis er den samme for enhver af disse kategorier, og at det således kan vise sig vanskeligere at godtgøre varemærkets fornødne særpræg inden for visse kategorier i forhold til andre kategorier.

(jf. præmis 23)
Sag C-446/02

Hauptzollamt Hamburg-Jonas

mod

Gouralnik & Partner GmbH

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesfinanzhof)

»Procesreglementets artikel 104, stk. 3 – landbrug – fælles markedsordning – eksportrestitutioner – urigtig angivelse – følger for angivelsens gyldighed«

Sammendrag af kendelse

Landbrug – fælles markedsordning – eksportrestitutioner – urigtig angivelse vedrørende en del af udførslen – revision af angivelsen – bevarelse af retten til restitution – det angivne produkt svarer ikke til det faktisk udførte produkt – bestemmelse af restitutionssatsen – lighed mellem det angivne produkt og det udførte produkt – uden betydning

[Rådets forordning nr. 2913/92, art. 78, stk. 3, og Kommissionens forordning nr. 3665/87, art. 3, stk. 5, litra a), og art. 11]

Hvad angår eksportrestitutioner, som der er ansøgt om før den 1. april 1995, skal artikel 78, stk. 3, i forordning nr. 2913/92 om indførelse af en EF-toldkodeks og artikel 3, stk. 5, litra a), i forordning nr. 3665/87 om fælles gennemførelsesbestemmelser for eksportrestitutioner for landbrugsprodukter fortolkes således, at der i det mindste består et krav på eksportrestitution i henhold til den sats, der finder anvendelse på det faktisk udførte produkt, når det i forbindelse med en toldkontrol konstateres, at den angivne og udførte forsendelse ikke udelukkende består af den angivne vare, men i et vist omfang indeholder en anden vare, for hvilken der gælder en lavere restitutionssats, og toldmyndighederne har foretaget en revision af angivelsen i overensstemmelse med EF-toldkodeksens artikel 78, stk. 3.

Det er ikke relevant for afgørelsen, hvorvidt den ukorrekt angivne vare er en vare, der ligner den, der faktisk er angivet.

Hvad angår restitutioner, som der er ansøgt om fra og med den 1. april 1995, finder artikel 11 i forordning nr. 3665/87, som affattet ved forordning nr. 2945/94, anvendelse i et sådant tilfælde.

(jf. præmis 37 og domskonkl. 1)
Sag C-164/02





Kongeriget Nederlandene

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber





«Statsstøtte – støtte til forarbejdning af opmudringsmateriale – foranstaltning anmeldt til og godkendt af Kommissionen – annullationssøgsmål – afvisning»

Domstolens kendelse (Første Afdeling) af 28. januar 2004

Sammendrag af kendelse

1. Annullationssøgsmål – akter, der kan være genstand for søgsmål – begreb – retsakter med retligt bindende virkninger – beslutning, som erklærer en anmeldt statsstøtteordning forenelig med fællesmarkedet – ingen mærkbar ændring af retsstillingen for den støtteydende medlemsstat, der har anmodet om en vurdering af nævnte ordnings lovlighed – beslutning, som ikke kan gøres til genstand for et annullationssøgsmål

(Art. 87 EF, 88 EF og 230 EF)

2. Annullationssøgsmål – akter, der kan være genstand for søgsmål – en beslutnings begrundelse – ikke omfattet

(Art. 230 EF)

1.

Der foreligger kun retsakter eller beslutninger, der kan gøres til genstand for et annullationssøgsmål i medfør af artikel 230 EF, når foranstaltningerne har retligt bindende virkninger, som kan berøre sagsøgernes interesser, og som mærkbart ændrer deres retsstilling.

Ved afgørelsen af, om en retsakt eller en beslutning har sådanne virkninger, skal der lægges vægt på dens indhold.

En beslutning vedtaget dels i medfør af artikel 87, stk. 1 EF, dels i medfør af artikel 87, stk. 3, litra c), EF, hvorved en anmeldt støtteordning erklæres forenelig med fællesmarkedet, afføder ikke en sådan virkning og kan derfor ikke ændre den støtteydende medlemsstats retsstilling mærkbart, for så vidt som denne medlemsstats myndigheder i anmeldelsen af denne ordning har anmodet Kommissionen om at tage stilling til lovligheden af foranstaltningen i forhold til artikel 87 EF og 88 EF.

(jf. præmis 18-20)

2.

Uanset hvilke betragtninger der danner grundlag for en kommissionsbeslutning, kan kun dens konklusion have retsvirkninger og derfor være bebyrdende. Derimod kan de opfattelser, der fremføres i en beslutnings begrundelse, ikke som sådanne gøres til genstand for annullationssøgsmål. De kan kun undergives Fællesskabets retsinstansers prøvelse, for så vidt som de som begrundelse for en bebyrdende retsakt er nødvendige til støtte for retsaktens konklusion.
Sag C-150/02 P





Streamserve Inc.

mod

Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (KHIM)





«Appel – EF-varemærker – forordning (EF) nr. 40/94 – absolut registreringshindring – fornødent særpræg – varemærker, som udelukkende består af beskrivende tegn eller angivelser – ordet »Streamserve»

Domstolens kendelse (Fjerde Afdeling) af 5. februar 2004

Sammendrag af kendelse

1. EF-varemærker – definition på og erhvervelse af et EF-varemærke – absolutte registreringshindringer – varemærker, som udelukkende består af tegn eller angivelser, der kan tjene til at betegne en vares eller en tjenesteydelses egenskaber – formål – friholdelsesbehov

[Rådets forordning nr. 40/94, art. 7, stk. 1, litra c)]

2. Appel – anbringender – Domstolens prøvelsesret med hensyn til Rettens bedømmelse af de faktiske omstændigheder – udelukket – tegn, der ønskes registreret som EF-varemærke

(Art. 225 EF; EF-statutten for Domstolen, art. 51)

1.

Ved at forbyde registrering som EF-varemærke af tegn eller angivelser, der i omsætningen kan tjene til at betegne egenskaberne ved de varer eller tjenesteydelser, for hvilke der er ansøgt om registrering, forfølger artikel 7, stk. 1, litra c), i forordning nr. 40/94 et mål af almen interesse, hvorefter det kræves, at sådanne tegn eller angivelser skal kunne anvendes frit af alle. Bestemmelsen er således til hinder for, at disse tegn eller angivelser forbeholdes en enkelt virksomhed på grund af deres registrering som varemærke.

(jf. præmis 24 og 25)

2.

Rettens vurdering af de faktiske omstændigheder i forbindelse med et annullationssøgsmål, der er anlagt til prøvelse af en afgørelse truffet af et appelkammer ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design), og på grundlag af hvilken Retten fastslog, at det tegn, der er søgt registreret, »ikke var usædvanligt set ud fra de omhandlede forbrugeres synspunkt«, udgør ikke et retsspørgsmål, der som sådan er underlagt Domstolens efterprøvelse under en appelsag.
«Procesreglementets artikel 104, stk. 3 – offentlige kontrakter – direktiv 93/36/EØF – fremgangsmåder ved offentlige indkøb – urigtig bedømmelse af tildelingskriteriet for at vælge det økonomiske mest fordelagtige bud – beslutning om ikke at tildele en kontrakt»
Sag C-35/02





Landeszahnärztekammer Hessen

mod

Markus Vogel





(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesverwaltungsgericht)

«Procesreglementets artikel 104, stk. 3 – etableringsfrihed – fri udveksling af tjenesteydelser – direktiv 78/686/EØF og 78/687/EØF – læges udøvelse af tandlægevirksomhed»

Domstolens kendelse (Fjerde Afdeling) af 17. oktober 2003

Sammendrag af kendelse

Fri bevægelighed for personer – etableringsfrihed – fri udveksling af tjenesteydelser – tandlæger – samordning af nationale bestemmelser – direktiv 78/687 – national lovgivning, hvorefter læger kan udøve tandlægevirksomhed uden at have gennemført den i henhold til direktivet krævede uddannelse – ulovligt – betegnelse, hvorunder virksomheden udøves – uden betydning

(Rådets direktiv 78/687, art. 1, stk. 1)
Sag C-166/02





Daniel Fernando Messejana Viegas

mod

Companhia de Seguros Zurich SA og Mitsubishi Motors de Portugal SA





(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal Judicial da Comarca de Alcácer do Sal)

«Procesreglementets artikel 104, stk. 3 – besvarelse, der klart kan udledes af retspraksis – andet direktiv 84/5/EØF – lovpligtig ansvarsforsikring for motorkøretøjer – ordninger for erstatningsansvar – mindstebeløb for dækning»

Domstolens kendelse (Første Afdeling) af 24. juli 2003

Sammendrag af kendelse

Tilnærmelse af lovgivningerne – ansvarsforsikring for motorkøretøjer – direktiv 84/5 – medlemsstat med flere ordninger for erstatningsansvar – national lovgivning, der for en af disse ordninger fastsætter maksimumsbeløb for dækning, som er lavere end direktivets mindstebeløb – ulovlig

(Rådets direktiv 84/5, art. 1, stk. 2)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Særlige rettergangsformer - udsættelse af gennemførelsen - dom afsagt af Retten, der er genstand for appel - betingelser for udsættelse - alvorlig og uoprettelig skade - dom, der annullerer en beslutning om tilbagekaldelse af en markedsføringstilladelse for humanmedicinske lægemidler - ingen uopsættelighed, da en eventuel fornyet markedsføring i henhold til den appellerede dom kræver medlemsstaternes mellemkomst

(Art. 242 EF; Domstolens statut, art. 60; Domstolens procesreglement, art. 62a og art. 83, stk. 2; Rådets direktiv 65/65, art. 11)

Sammendrag

$$Uopsættelighedsbetingelsen, der er foreskrevet i artikel 83, stk. 2, i Domstolens procesreglement, hvorefter Domstolen i medfør af artikel 242 EF kan udsætte opfyldelsen af en dom afsagt af Retten, der annullerer en kommissionsbeslutning om tilbagekaldelse af en markedsføringstilladelse for humanmedicinske lægemidler, der er omfattet af direktiv 65/65 om farmaceutiske specialiteter, er ikke godtgjort, da en fornyet markedsføring af de omhandlede lægemidler ikke følger automatisk af den appellerede dom, men kræver en positiv beslutning herom, og kompetencen til at træffe beslutninger vedrørende markedsføringstilladelserne for de omhandlede lægemidler i henhold til den appellerede dom tilkommer medlemsstaterne, der handler ud fra hensynet til beskyttelse af folkesundheden.

( jf. præmis 46, 50 og 53 )
Sag C-156/03 P(R)

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

mod

Les Laboratoires Servier SA

»Særlige rettergangsformer — begæring om udsættelse af gennemførelsen — appel — humanmedicinske lægemidler — tilbagekaldelse af en markedsføringstilladelse — Kommissionens kompetence — serotonerge anoreksika: dexfenfluramin, fenfluramin — direktiv 65/65/EØF og 75/319/EØF — dom afsagt af Retten, der annullerer en beslutning om tilbagekaldelse — udsættelse af opfyldelsen af en dom afsagt af Retten — uopsættelighed — foreligger ikke«

Kendelse afsagt af Domstolens præsident den 20. juni 2003 I-6577

Sammendrag af kendelse

Særlige rettergangsformer – udsættelse af gennemførelsen – appel iværksat til prøvelse af Rettens dom – betingelser – »fumus boni juris« – alvorligt og uopretteligt tab – dom, der annullerer en beslutning om tilbagekaldelse af en markedsføringstilladelse for et humanmedicinsk lægemiddel – uopsættelighed foreligger ikke, da der i henhold til den appellerede dom kraves en beslutning fra medlemsstaternes side, før der eventuelt kan ske fornyet markedsføring

(Art. 242 EF; Domstolens procesreglement, art. 83, stk. 2; Rådets direktiv 65/65)

Uopsættelighedsbetingelsen, der er foreskrevet i artikel 83, stk. 2, i Domstolens procesreglement, for, at Domstolen i medfør af artikel 242 EF kan udsætte opfyldelsen af en dom afsagt af Retten, der annullerer en kommissionsbeslutning om tilbagekaldelse af en markedsføringstilladelse for humanmedicinske lægemidler, der henhører under direktiv 65/65 om lægemidler, er ikke godtgjort, når en fornyet markedsføring af de omhandlede lægemidler ikke følger automatisk af den appellerede dom, men kræver en positiv beslutning herom, og når kompetencen til at træffe beslutninger vedrørende markedsføringstilladelser for de omhandlede lægemidler i henhold til den appellerede dom tilkommer medlemsstaterne, der handler ud fra af hensynet til beskyttelsen af folkesundheden.

(jf. præmis 41, 43, 46)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Fri bevægelighed for personer – etableringsfrihed – advokater – eksamen som betingelse for adgang til erhvervet – sammensætning af bedømmelsesudvalget – deltagelse af advokater – tilladt – tilsidesættelse af artikel 81 EF og 82 EF – foreligger ikke

(Art. 43 EF, 81 EF og 82 EF)

Sammendrag

Artikel 43 EF, 81 EF og 82 EF er ikke til hinder for nationale bestemmelser, hvorefter bedømmelsesudvalget vedrørende den eksamen, som giver adgang til advokaterhvervet, består af fem medlemmer udnævnt af justitsministeren, nemlig to dommere, en juridisk professor og to advokater, som begge er udpeget af det nationale advokatråd efter fælles indstilling fra advokatrådene i den pågældende retskreds.

For så vidt angår artikel 43 EF forholder det sig nemlig således, at selv om en eksamen, der giver adgang til advokaterhvervet, kan udgøre en hindring for etableringsfriheden, er der intet, der giver anledning til at antage, at bestemmelsen om bedømmelsesudvalgets sammensætning alene skulle udgøre en hindring for etableringsfriheden, der er uafhængig af den hindring, der i givet fald skulle følge af eksamenen selv. Selv hvis det forudsættes, at deltagelsen af advokater i bedømmelsesudvalget for den statslige eksamen i sig selv udgør en hindring for etableringsfriheden, kan denne deltagelse under alle omstændigheder være begrundet i tvingende almene hensyn, nemlig behovet for på bedst mulig vis at vurdere egnetheden og kvalifikationerne hos de personer, der skal udøve advokatvirksomhed, og den er egnet til at sikre virkeliggørelsen af dette formål.

Selv om der foreligger en tilsidesættelse af artikel 81 EF og 82 EF, såfremt en medlemsstat foreskriver eller fremmer indgåelse af aftaler i strid med artikel 81 EF, såfremt den forstærker sådanne aftalers virkninger, foreskriver eller fremmer misbrug af dominerende stilling i strid med artikel 82 EF eller forstærker virkningerne af sådant misbrug, eller såfremt den fratager de af den udstedte retsforskrifter deres statslige karakter ved at uddelegere ansvaret for at træffe beslutninger om økonomisk intervention til private erhvervsdrivende, gælder dette ikke i tilfælde af, at den berørte medlemsstat uddelegerer ansvaret for at træffe beslutninger vedrørende adgangen til advokaterhvervet til et bedømmelsesudvalg, hvori der indgår advokater, såfremt staten har en væsentlig plads i selve bedømmelsesudvalget i kraft af, at to pladser udfyldes af dommere, justitsministeriet råder over væsentlige beføjelser, der gør det muligt for det at kontrollere hvert enkelt trin i udvalgets arbejde og endog om fornødent at gribe ind i dette arbejde, og en negativ afgørelse truffet af udvalget kan prøves under en retssag.

(jf. præmis 30-33, 35, 37, 42-45 og 47 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Landbrug – fælles markedsordning – mælk og mejeriprodukter – tillægsafgift på mælk – behandling og forarbejdning ved tredjemand i henhold til en entreprisekontrakt uden overdragelse af ejendomsretten – transaktion, der udgør en levering

[Rådets forordning (EØF) nr. 3950/92, art 1 og 2 samt art. 9, litra g); Kommissionens forordning nr. 536/93, art. 1]

Sammendrag

Artikel 1 og 2 og samt artikel 9, litra g), i forordning nr. 3950/92 af 28. december 1992 om en tillægsafgift på mælk og mejeriprodukter og artikel 1 i forordning nr. 536/93 af 9. marts 1993 om gennemførelsesbestemmelser for tillægsafgiften på mælk og mejeriprodukter skal fortolkes således, at en producents overdragelse af mælkemængder til tredjemand, uden at ejendomsretten overdrages, til gennemførelse af en aftale om behandling af den producerede mælk og forarbejdning af den til ost, smør og kærnemælk mod betaling af et beløb for den pågældende tjenesteydelse skal kvalificeres som en leverance ved fastlæggelse af mælkekvoter og opkrævning af tillægsafgift.

(jf. præmis 28 og domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Retspleje – søgsmålsfrister – sag anlagt ved telefax – frist til at indgive det underskrevne originaleksemplar – begyndelsestidspunkt – datoen for modtagelsen af telefaxen og ikke datoen for udløbet af søgsmålsfristen

(Rettens procesreglement, art. 43, stk. 6, og art. 102, stk. 2; Rådets forordning nr. 40/94, art. 63, stk. 5)

2. Retspleje – søgsmålsfrister – præklusiv virkning – force majeure – begreb – grænser – særligt tilfælde

(Domstolens statut, art. 45)

Sammendrag

1. Det følger af ordlyden af artikel 43, stk. 6, i Rettens procesreglement, at ved afgørelsen af, om procesfristerne er overholdt, gælder den dato, hvor en genpart af det underskrevne originaleksemplar af et processkrift når frem til Rettens Justitskontor pr. telefax, kun, såfremt det underskrevne originaleksemplar af processkriftet indleveres til Justitskontoret senest ti dage efter modtagelsen af telefaxen.

Når der er tale om en sag anlagt til prøvelse af en afgørelse truffet af et appelkammer ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design), begynder den pågældende frist på ti dage derfor at løbe fra datoen for modtagelsen af telefaxen og ikke fra datoen for udløbet af den frist på to måneder og ti dage, der fremgår af bestemmelserne i artikel 63, stk. 5, i forordning nr. 40/94 om EF-varemærker, sammenholdt med artikel 102, stk. 2, i Rettens procesreglement. Navnlig når telefaxen er modtaget mere end ti dage før udløbet af den frist, der er fastsat med henblik på at anlægge sag ved Retten, medfører bestemmelserne i artikel 43, stk. 6, i Rettens procesreglement ikke, at denne frist forlænges.

(jf. præmis 17 og 18)

2. Begrebet »force majeure« i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 45 i Domstolens statut vedrørende søgsmålsfrister, omfatter ud over et objektivt element, hvorefter der skal foreligge usædvanlige vanskeligheder, som den pågældende ikke har indflydelse på, også et subjektivt element, hvorefter vedkommende med henblik på at undgå konsekvenserne af de usædvanlige begivenheder skal træffe egnede foranstaltninger, idet det dog ikke kræves, at den pågældende træffer urimeligt belastende foranstaltninger. Den pågældende skal navnlig nøje følge procedurens forløb og herunder udvise agtpågivenhed med henblik på at overholde de fastsatte frister. Der kan således ikke være tale om force majeure i en situation, hvor en omhyggelig og fornuftig person objektivt ville have været i stand til at undgå, at en søgsmålsfrist udløb.

Dette er tilfældet, når en sagsøger har forøget risikoen for, at stævningen ville blive indleveret for sent til Fællesskabets retsinstanser ved at lade flere dage forløbe efter at have sendt det underskrevne originaleksemplar af stævningen med telefax, før den pågældende overgav dette originaleksemplar ikke direkte til postvæsenet, men til et formidlingsselskab, som for sin del ventede nogle dage, før det sendte dokumentet med anbefalet post til nævnte retsinstansers justitskontor.

(jf. præmis 25 og 26)