ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Klage- og søgsmålsfristerne, som er præceptive, og som hverken parterne eller EU’s retsinstanser kan råde over, har til formål i Unionens institutioner at værne om retssikkerheden, som er nødvendig for, at disse kan fungere hensigtsmæssigt, således at det undgås, at Unionens retsakter, der afføder retsvirkninger, kan anfægtes i ubegrænset tid.

At tillade, at en tjenestemand som svar på en ansøgning om fornyet behandling, der er indgivet efterfølgende af den pågældende tjenestemand, med tilbagevirkende kraft kan få udbetalt ydelser, der tidligere er givet afslag på, ville skabe en betydelig retlig usikkerhed med risiko for akkumulering af gæld for institutionerne i forhold til deres tjenestemænd, uden at institutionerne ville være i stand til at begrænse denne risiko.

Desuden kan en dom ikke anses for at udgøre nye faktiske omstændigheder, der kan medføre en forlængelse af klage- og søgsmålsfristerne i forhold til den administrative afgørelse, der er blevet endelig, for så vidt som den pågældende tjenestemand hverken var part i denne sag eller umiddelbart berørt af den retsakt, der blev annulleret ved dommen.

(jf. præmis 27 og 29)

Domstolen: dom af 21. februar 1974, Kortner m.fl. mod Rådet m.fl.,15/73-33/73, 52/73, 53/73, 57/73-109/73, 116/73, 117/73, 123/73, 132/73 og 135/73-137/73, EU:C:1974:16, præmis 36 og 39

Retten i Første Instans: dom af 5. marts 2008, Combescot mod Kommissionen,T-414/06 P, EU:T:2008:58, præmis 43 og den deri nævnte retspraksis

Personaleretten: dom af 13. april 2011, Sukup mod Kommissionen,F-73/09, EU:F:2011:40, præmis 62, og kendelse af 13. februar 2014, Probst mod Kommissionen,F-75/13, EU:F:2014:20, præmis 23
I henhold til den bistandspligt, som er fastsat i vedtægtens artikel 24, skal administrationen, når der foreligger en episode, som er uforenelig med en ordentlig og rolig afvikling af tjenesten, skride ind med den nødvendige fasthed og så hurtigt og hensynsfuldt, som forholdene kræver, konstatere, hvad der er sket, for på denne baggrund at afgøre, hvilke konsekvenser der vil være passende. Med henblik herpå er det tilstrækkeligt, at den tjenestemand, der gør krav på beskyttelse fra sin institutionen, fremlægger et foreløbigt bevis for, at de angreb, han hævder at have været udsat for, faktisk har fundet sted. I så fald er den pågældende institution forpligtet til at iværksætte passende foranstaltninger, bl.a. ved at gennemføre en administrativ undersøgelse for i samarbejde med klagens ophavsmand at fastslå de faktiske omstændigheder, der ligger til grund for klagen.

Når en ansat indgiver en ansøgning om bistand skal han imidlertid dels fremlægge et foreløbigt bevis for, at de angreb, han hævder at have været udsat for, faktisk har fundet sted, da ansøgningen om bistand skal være så præcis og fyldestgørende som muligt, eftersom administrationen skal undersøge de forhold, som forelægges den i denne ansøgning, med henblik på at afgøre, hvad der videre skal ske i sagen. Dels forpligter indgivelsen af en ansøgning om bistand den pågældende institution til at vedtage passende foranstaltninger, bl.a. ved at undersøge muligheden for at iværksætte en administrativ undersøgelse i samarbejde med klageren.

(jf. præmis 41 og 48)

Personaleretten: dom af 16. maj 2012, AF mod Kommissionen, F-61/10, EU:F:2012:65, præmis 71, og af 11. juli 2013, Tzirani mod Kommissionen, F-46/11, EU:F:2013:115, præmis 108 og den deri nævnte retspraksis
I de tilfælde, hvor en EU-institution råder over et vidt skøn, såsom på området for forfremmelse, har overholdelsen af visse processuelle garantier afgørende betydning, og blandt disse garantier er forpligtelsen til omhyggeligt og upartisk at undersøge alle relevante forhold i den pågældende situation og at begrunde afgørelserne tilstrækkeligt.

Nærmere præcist er begrundelsens første funktion at nedsætte risikoen for vilkårlighed ved at pålægge administrationen at organisere sin begrundelse i et sammenhængende hele og ved således at få den til at rationalisere sin holdning og rækkevidden af dens afgørelse på grundlag af argumenter, som er relevante, utvetydige, uden selvmodsigelser og tilstrækkelige.

Den første begrundelse for begrundelsespligten sammen med de forpligtelser, der påhviler administrationen i henhold til artikel 266 TEUF, når en af dens retsakter er blevet annulleret, pålægger således den pågældende institution to på hinanden følgende forpligtelser. Det påhviler for det første sidstnævnte at foretage en effektiv fornyet prøvelse af den begrundelse, der, selv om den ikke kom til udtryk i den annullerede afgørelse om afslag på forfremmelse, ikke desto mindre kunne ligge til grund for denne afgørelse, og dette i lyset af den begrundelse, som udgør det nødvendige grundlag for annullationsdommens konklusion. Det påhviler dernæst institutionen at lade den således fornyet undersøgte begrundelse komme til udtryk i begrundelsen for den afgørelse, som skal erstatte den nævnte afgørelsen om afslag på forfremmelse. I mangel heraf ville forpligtelsen til at begrunde en afgørelse tilstrækkeligt, navnlig efter en annullation på grund af manglende eller utilstrækkelig begrundelse, ligne et indholdsløst kunstgreb, selv om begrundelsen er en væsentlig formalitet. Endvidere henhører nødvendigheden af, efter en annullation på grund af tilsidesættelse af begrundelsespligten, at foretage en effektiv fornyet undersøgelse af den begrundelse, der kan have været lagt til grund for en ikke formelt begrundet afgørelse, og af at lade denne fornyede undersøgelse komme til udtryk i en begrundelse, ikke under det materielle indhold af afgørelsen om forfremmelse og pålægger ikke a fortiori administrationen at træffe en afgørelse, som er til gunst for sagsøgeren. Den henhører derimod under de processuelle formaliteter, der er nødvendige for vedtagelsen af en afgørelse, som er lovlig.

(jf. præmis 24-26)

Domstolen: dom af 23. september 2004, Hectors mod Parlamentet, C-150/03 P, EU:C:2004:146, præmis 41, og af 16. juni 2015, Gauweiler m.fl., C-62/14, EU:C:2015:400, præmis 69

Retten i Første Instans: dom af 8. september 2009, ETF mod Landgren, T-404/06 P, EU:T:2009:313, præmis 163
RETTEN FOR EU-PERSONALESAGERS DOM (enedommer)

10. december 2015

Arnulf Jäger-Waldau

mod

Europa-Kommissionen

»Personalesag — tjenestemænd — bedømmelse — bedømmelsesrapport — ansøgning om ændring — afslag«

Angående:

Søgsmål anlagt i medfør af artikel 270 TEUF, der finder anvendelse på Euratomtraktaten i henhold til denne traktats artikel 106A, hvorunder Arnulf Jäger-Waldau i det væsentlige har nedlagt påstand om annullation af sin bedømmelsesrapport for perioden fra den 1. januar til den 31. december 2013, for så vidt som den indeholder en sætning, som han anfægter.

Udfald:

Europa-Kommissionen frifindes. Arnulf Jäger-Waldau bærer sine egne omkostninger og betaler de omkostninger, Kommissionen har afholdt.

Sammendrag

Tjenestemænd — bedømmelse — bedømmelsesrapport — udfærdigelse — dialog med bedømmeren — en tjenestemands samtale kortere end andre kollegers samtaler — tilsidesættelse af princippet om forbud mod forskelsbehandling — foreligger ikke

(Tjenestemandsvedtægten, art. 43)

I forbindelse med udfærdigelsen af bedømmelsesrapporten for en tjenestemand kan indholdet og dermed varigheden af en samtale med bedømmeren variere afhængigt af de vanskeligheder, der i hver sag skal undersøges. Varigheden af en tjenestemands samtale, hvis faglig indsats vurderes positivt af hans overordnede, kan i denne forbindelse ikke sammenlignes med varigheden en tjenestemands samtale, hvis faglige indsats giver anledning til adskillige spørgsmål. Den omstændighed, at en tjenestemands samtale varer kortere tid end hans kollegers samtaler, kan derfor ikke i sig selv godtgøre, at der foreligger nogen form for forskelsbehandling af den nævnte tjenestemand.

(jf. præmis 29 og 30)

Henvisning til:

Retten i Første Instans: dom af 30. november 2005, Vanlangendonck mod Kommissionen, T-361/03, EU:T:2005:433, præmis 39 og den deri nævnte retspraksis
Reglen om overensstemmelse mellem klagen som omhandlet i vedtægtens artikel 91, stk. 2, og den efterfølgende stævning kræver – idet søgsmålet ellers kan afvises – at et anbringende, der fremsættes for Unionens retsinstanser, allerede er blevet fremført under den administrative procedure, således at ansættelsesmyndigheden har været i stand til at gøre sig bekendt med de klagepunkter, som den pågældende fremfører mod den anfægtede afgørelse.

Det følger af vedtægtens artikel 85, stk. 1, at for at et beløb, der fejlagtigt er udbetalt, kan kræves tilbagebetalt, skal der føres bevis for, at modtageren har haft kendskab til fejlen, eller at denne var så åbenbar, at han burde have kendt den.

Udtrykket »så åbenbar«, som kendetegner den fejlagtige udbetaling, jf. vedtægtens artikel 85, betyder ikke, at den tjenestemand, der modtager fejlagtigt udbetalte beløb, er fritaget for enhver overvejelse eller kontrol, men betyder, at der skal ske tilbagebetaling, så snart der er tale om en fejl, som opdages af en sædvanligt omhyggelig tjenestemand, som formodes at være bekendt med de regler, der regulerer hans lønforhold.

Vedtægtens artikel 85 skal fortolkes således, at det afgørende ikke er, om fejlen var åbenbar eller ej for administrationen, men om den var det for den berørte. Den situation, som en administration, der har ansvaret for at sikre udbetalingen af tusinder af lønudbetalinger og forskellige tillæg, befinder sig i, kan nemlig ikke sammenlignes med situationen for tjenestemanden, som har en personlig interesse i at kontrollere de månedlige udbetalinger, som han modtager. Følgelig kan den omstændighed, at administrationen har undladt at suspendere udbetalingen af uddannelsestillæg, ikke ændre ved den konklusion, at den pågældende tjenestemand havde kendskab til eller kunne have haft kendskab til denne undladelse og sidstnævnte kan ikke påberåbe sig at være i god tro med henblik på at blive frigjort fra forpligtelsen til at tilbagebetale et fejlagtigt udbetalt tillæg.

(jf. præmis 50 og 56-58)

Henvisning til:

Retten i Første Instans: White mod Kommissionen, T-107/92, EU:T:1994:17, præmis 32, 33, 38 og 50, af 27. februar 1996, Galtieri mod Parlamentet, T-235/94, EU:T:1996:22, præmis 49, af 17. januar 2001, Kraus mod Kommissionen, T-14/99, EU:T:2001:10, præmis 36-38, og af 5. november 2002, Ronsse mod Kommissionen, T-205/01, EU:T:2002:269, præmis 45 og 46

Den Europæiske Unions Ret: dom af 27. januar 2016, DF mod Kommissionen, T-782/14 P, EU:T:2016:29, præmis 25 og 26

Personaleretten: dom af 9. september 2008, Ritto mod Kommissionen, F-18/08, EU:F:2008:110, præmis 40
I et tilfælde, hvor kontrakten kan forlænges, udgør administrationens afgørelse om ikke at forlænge den til gengæld en bebyrdende retsakt, der er forskellig fra den pågældende kontrakt, og som inden for de fastsatte frister kan gøres til genstand for en klage, endog et søgsmål. En sådan afgørelse, som fremkommer efter en fornyet undersøgelse af tjenestens interesser og den pågældendes situation, indeholder nemlig en ny oplysning i forhold til den oprindelige kontrakt og kan ikke anses for kun at være en bekræftelse af denne.

Retten til forsvar under enhver procedure, der iværksættes over for en person, og som kan føre til en bebyrdende retsakt, udgør et grundlæggende EU-retligt princip, som skal overholdes, selv om der ikke er fastsat regler for den pågældende procedure. Selv om proceduren til forlængelse af tidsbegrænsede kontrakter som midlertidigt ansat ikke er en procedure indledt over for den nævnte ansatte, forholder det sig ikke desto mindre således, at denne afgørelse om ikke at forlænge dennes kontrakt berører sidstnævntes situation til ugunst for denne, idet den medfører, at denne fratages muligheden for at fortsætte sit ansættelsesforhold ved institutionen. Retten til at blive hørt, således som den nu er sikret ved artikel 41 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, der finder generel anvendelse, omfatter imidlertid, idet den er mere omfattende, den processuelle ret, jf. nævnte artikels stk. 2, litra a), som enhver har til at blive hørt, inden der træffes en individuel foranstaltning over for ham eller hende, som måtte berøre vedkommende negativt. Det påhviler derfor institutionen at gøre det muligt for den pågældende ansatte på en hensigtsmæssig måde at tilkendegive sine synspunkter inden vedtagelsen af afgørelsen om ikke at forlænge dennes kontrakt.

For at en tilsidesættelse af retten til at blive hørt kan medføre annullation af afgørelsen om ikke at forlænge kontrakten, er det imidlertid fortsat nødvendigt at fastslå, om den pågældende ansatte uden denne mangel rent faktisk ville have haft mulighed for at indvirke på den pågældende beslutningsprocedure.

(jf. præmis 66 og 74)

Henvisning til:

Domstolen: dom af 1. juli 2010, Knauf Gips mod Kommissionen, C-407/08 P, EU:C:2010:389, præmis 23 og den deri nævnte retspraksis

Personaleretten: dom af 17. september 2014, Wahlström mod Frontex, F-117/13, EU:F:2014:215, præmis 25-27 og den deri nævnte retspraksis, og af 5. februar 2016, GV mod EEAS, F-137/14, EU:F:2016:14, præmis 79 og den deri nævnte retspraksis
RETTEN FOR EU-PERSONALESAGERS DOM (Tredje Afdeling)

12. maj 2016

FS

mod

Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg (EØSU)

»Personalesag — midlertidigt ansatte — artikel 41 i chartret om grundlæggende rettigheder — retten for enhver til aktindsigt i de sagsakter, der vedrører den pågældende — aktindsigt i dokumenter vedrørende et mæglingsforsøg — mæglingsforsøg iværksat af den daværende formand for EØSU og videreført af en tidligere formand for EØSU — aktindsigt i den rapport, som blev udarbejdet efter denne mægling — administrativ undersøgelse indledt efter mæglingen — artikel 3 i bilag IX til vedtægten«

Angående:

Søgsmål anlagt i medfør af artikel 270 TEUF, der finder anvendelse på Euratomtraktaten i henhold til denne traktats artikel 106A, hvorunder FS i det væsentlige har nedlagt påstand dels om annullation af afgørelserne truffet af formanden for Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg (EØSU) den 10. september og den 19. november 2014 om afslag på at give sagsøgeren aktindsigt i bl.a. skriftvekslingen mellem et medlem af EØSU og udvalgets daværende formand samt i de dokumenter, der vedrører en angivelig undersøgelse, som blev foretaget af dette medlem, inden der den 6. oktober 2014 blev indledt en administrativ undersøgelse som omhandlet i artikel 86 i vedtægten for tjenestemænd i Den Europæiske Union (herefter »vedtægten«) vedrørende sagsøgeren. Dels har sagsøgeren nedlagt påstand om, at EØSU tilpligtes at betale erstatning for det ikke-økonomiske tab, som sagsøgeren angiveligt har lidt.

Udfald:

Afgørelsen af 19. november 2014, truffet af formanden Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg (EØSU), annulleres, for så vidt som det heri afslås at fremsende en rapport til FS vedrørende denne, som er udarbejdet af en tidligere formand for EØSU på anmodning af den daværende formand for EØSU. I øvrigt er annullationspåstandene uden genstand. EØSU betaler et beløb på 1000 EUR til FS i erstatning for det lidte ikke-økonomiske tab. EØSU bærer sine egne omkostninger og betaler de af FS afholdte omkostninger.

Sammendrag

Tjenestemænd – disciplinærordning – disciplinærsag – overholdelse af retten til forsvar – pligt til at fremsende en rapport til den pågældende udarbejdet efter en mægling og før indledningen af en administrativ undersøgelse [Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 41, stk. 2, litra b)] Tjenestemandssager – erstatningssøgsmål – annullation af den anfægtede retsakt, som ikke sikrer passende genoprettelse af den ikke-økonomiske skade – tildeling af en erstatning (Art. 340, stk. 2, TEUF)
Den supplerende erstatning, der udbetales i henhold til artikel 14 i den tidligere dækningsordning, skal nemlig ikke kompensere tjenestemandens vedvarende, delvis invaliditet, som er genstand for udbetalingen af det engangsbeløb, der er fastsat i vedtægtens artikel 73, stk. 2, litra c), men, i overensstemmelse med bestemmelserne i samme artikel 14, alle varige læsioner eller misdannelser, der, selv om de ikke påvirker tjenestemandens arbejdsevne, udgør et indgreb i personens fysiske tilstand og gør reel skade på hans sociale relationer. Eftersom den således udbetales for andre læsioner end dem, med hensyn til hvilke der udbetales det engangsbeløb, der er fastsat i artikel 12 i den tidligere dækningsordning i tilfælde af vedvarende delvis invaliditet, er afgørelsen om fastsættelsen af graden af denne invaliditet i henhold til nævnte artikel 12 uafhængig af afgørelsen om fastsættelse af graden af vedvarende delvis invaliditet i henhold til artikel 14 i samme ordning.

Det må vurderes ud fra hver enkelt sag, om varigheden af en administrativ procedure kan anses for rimelig, herunder navnlig den sammenhæng, hvori sagen indgår, de forskellige led i den administrative procedure, som institutionen har fulgt, parternes adfærd under sagens behandling, sagens kompleksitet og dens betydning for de involverede parter.

På området for offentlig forvaltning er institutionen ansvarlig for arbejdshastigheden for de læger, der udgør det lægeudvalg, der har til opgave at udtale sig om fastsættelsen af den pågældende tjenestemands invaliditetsgrad. For så vidt som det godtgøres, at en forsinkelse kan tilskrives en forhalende, endog obstruerende, adfærd fra den tjenestemand eller den læge, som denne udpeger til at repræsentere sig, er institutionen imidlertid ikke ansvarlig for denne forsinkelse.

I denne henseende kan det ikke i forbindelse med en procedure i henhold til vedtægtens artikel 73 foreholdes en forsikret, gennem den læge, som han udpeger, at fremkomme med alle de bemærkninger, som han finder nødvendige for at gøre det muligt for denne at udtale sig. Imidlertid bidrager fremsendelsen af nye bemærkninger til tidligere behandlede spørgsmål til at forlænge fristen for vedtagelse af en afgørelse om afslutning af proceduren i henhold til vedtægtens artikel 73 og får en forhalende karakter, når sådanne bemærkninger fortsætter, selv om det synes åbenbart, at lægeudvalgets flertal har udtalt sig endeligt. Under disse omstændigheder kan forsinkelsen i forbindelse med gennemførelsen af lægeudvalgets arbejde ikke tilskrives institutionens manglende handling.

(jf. præmis 79, 80 og 89)

Henvisning til:

Retten i Første Instans: dom af 22. oktober 1997, SCK og FNK mod Kommissionen, T-213/95 og T-18/96, EU:T:1997:157, præmis 57, og af 11. april 2006, Angeletti mod Kommissionen, T-394/03, EU:T:2006:111, præmis 152-154

Personaleretten: dom af 1. juli 2010, Füller-Tomlinson mod Parlamentet, F-97/08, EU:F:2010:73, præmis 167, og kendelse af 30. juni 2011, Marcuccio mod Kommissionen, F-14/10, EU:F:2011:99, præmis 49
Dernæst skal en retsakt, som fastsætter princippet om, at de ansatte i et EU-agentur skal tiltræde stillingen, selv om den gennemfører en almengyldig retsakt fra Rådet og Parlamentet, anses som en retsakt, som er bebyrdende for sagsøgerne, derved at den ændrer deres tjenestested under omstændigheder, som angiveligt er ulovlige.

Samtykke fra den berørte til en bebyrdende retsakt kan ikke betyde, at denne retsakt mister den karakter af at gå imod dens adressat.

Den omstændighed, at en ansat ikke møder frem på sit tjenestested, kan anses for at være udtryk for en adfærd fra den ansattes side om at ville opsige sin stilling, der følgelig gælder som en afskedigelse efter ansøgning som omhandlet i artikel 47 i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte.

I denne henseende indebærer EU-administrationens virksomhed for enhver tjenestemand eller anden ansat i EU’s offentlige tjeneste en pligt til at acceptere enhver placering, der svarer til ansættelsesgruppen og lønklassen for hans stilling, i overensstemmelse med tjenestens krav, i hele Unionen, på ethvert tjenestested for den institution eller det agentur, som han er ansat ved. I øvrigt skal tjenestemænd og andre ansatte i Unionen i overensstemmelse med vedtægtens artikel 20, der finder analog anvendelse på midlertidigt ansatte og kontraktansatte i henhold til artikel 11 og artikel 81 i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte, tage bopæl på tjenestestedet eller i en sådan afstand fra dette, at de ikke hindres i udførelsen af deres arbejde.

Under disse omstændigheder kan det ikke foreholdes ansættelsesmyndigheden ved et EU-agentur, at den, til gennemførelse af EU-lovgivers afgørelse om at overflytte hovedsædet for det nævnte agentur, anmodede de ansatte om at møde på arbejdet på det nye tjenestested.

Ligeledes henset til agenturets vide skønsbeføjelse i forbindelse med organiseringen og struktureringen af dens tjenestegrene kan den nævnte agentur følgelig, stillet over for en eventuel afvisning fra en af agenturets ansattes side af at møde på arbejdet på det nye hovedsæde, som EU-lovgiver har fastsat, ved udøvelsen af sin vide skønsbeføjelse beslutte, at en sådan afvisning svarer til en afskedigelse efter ansøgning.

(jf. præmis 58 og 60-62)

Henvisning til:

Domstolen: dom af 24.2.1981, Carbognani og Coda Zabetta mod Kommissionen, 161/80 og 162/80, EU:C:1981:51, præmis 23 og 37, og af 6.7.1983, Geist mod Kommissionen, 285/81, EU:C:1983:192, præmis 15

Retten i Første Instans: dom af 9.4.2003, Walton mod Kommissionen, T-155/01, EU:T:2003:105, præmis 31-34

Personaleretten: dom af 10.9.2014, Tzikas mod AFE, F-120/13, EU:F:2014:197, præmis 82 og den deri nævnte retspraksis
Når Unionens retsinstanser annullerer en retsakt udstedt af en institution eller et agentur, påhviler det i medfør af artikel 266 TEUF sidstnævnte at gennemføre de til dommens opfyldelse nødvendige foranstaltninger. For at efterkomme en annullationsdom og opfylde den fuldt ud skal den institution, fra hvilken den annullerede retsakt hidrører, ikke blot tage hensyn til dommens konklusion, men også til de præmisser, som har ført til domskonklusionen, og som danner det fornødne grundlag for denne i den forstand, at de er nødvendige, når det skal afgøres, hvad konklusionen helt præcist går ud på. Det er nemlig disse præmisser, som dels fastslår, hvilken bestemmelse der anses for ulovlig, dels angiver grundene til den i konklusionen fastslåede ulovlighed, som den pågældende institution skal tage hensyn til, når den udsteder en anden retsakt i stedet for den, der er blevet annulleret. En afgørelse om annullation af en retsakt, der er truffet af Unionens retsinstanser, har virkning ex tunc og indebærer således, at den annullerede retsakt fjernes med tilbagevirkende kraft fra retsordenen. Den sagsøgte institution er ifølge artikel 266 TEUF herefter forpligtet til at træffe de nødvendige foranstaltninger til at ophæve virkningerne af de konstaterede ulovlige forhold, hvilket indebærer, at sagsøgerens retsstilling, såfremt retsakten allerede er gennemført, skal genoprettes til den, han befandt sig i inden retsaktens vedtagelse.

Den institution, hvis retsakt er annulleret, kan imidlertid ikke henvise til praktiske problemer med henblik på at undslå sig forpligtelsen til at fjerne den ulovlighed, der er begået. Såfremt opfyldelsen af en annullationsdom indebærer særlige vanskeligheder, kan den pågældende institution nemlig opfylde den forpligtelse, der følger af artikel 266 TEUF, ved at træffe en afgørelse, der giver en rimelig kompensation for den ulempe, som den annullerede afgørelse har forvoldt den pågældende.

(jf. præmis 59 og 71)

Henvisning til:

Retten i Første Instans: dom af 8. oktober 1992, Meskens mod Parlamentet, T-84/91, EU:T:1992:103, præmis 78

Personaleretten: dom af 15. april 2010, Angelidis mod Parlamentet, F-104/08, EU:F:2010:23, præmis 35 og 36 og den deri nævnte retspraksis, af 13. september 2011, AA mod Kommissionen, F-101/09, EU:F:2011:133, præmis 81, og af 21. marts 2013, Brune mod Kommissionen, F-94/11, EU:F:2013:41, præmis 59