Det påhviler i medfør af begrundelsespligten ikke Retten i sin fremstilling udtømmende og et for et at behandle alle de argumenter, der er fremført af parterne i sagen, og begrundelsen kan således fremgå indirekte, forudsat at de berørte parter kan få kendskab til begrundelsen for, at Retten ikke har godtaget deres argumenter, og således, at Domstolen kan råde over de oplysninger, der er nødvendige for, at den kan udøve sin prøvelsesret.

I medfør af artikel 5, stk. 1, litra a), i direktiv 89/104 om varemærker giver et registreret varemærke indehaveren en eneret, hvorefter denne kan forbyde tredjemand, der ikke har hans samtykke, at gøre erhvervsmæssig brug af et tegn, der er identisk med varemærket, for varer eller tjenesteydelser af samme art som dem, for hvilke varemærket er registreret. Det fremgår af selve ordlyden af artikel 5 i direktiv 89/104, at bestemmelsen ikke omfatter tilfælde, hvor en tredjemand bruger et varemærke med samtykke fra dets indehaver. Dette gælder især, hvis indehaveren har tilladt sine medkontrahenter at bruge varemærket i henhold til en licensaftale. Heraf følger, at en virksomhed ikke med føje kan påberåbe sig den eksklusive ret, som tillægges den af et logo, der er forskriftsmæssigt registreret som varemærke, for så vidt angår den brug af dette logo, som foretages af producenter og distributører, der har indgået aftalen om brug af nævnte logo med virksomheden.

Det tilkommer alene Retten at bedømme, om det er nødvendigt at supplere bevismaterialet i de sager, der forelægges den til afgørelse. Spørgsmålet om, hvilken beviskraft dokumenterne i sagen har, henhører under den vurdering af de faktiske omstændigheder, som kun Retten kan foretage, og som ikke er undergivet Domstolens prøvelsesret under appelsagen, medmindre Retten har gengivet de forelagte beviser urigtigt, eller det fremgår af de fremlagte dokumenter, at Rettens konstateringer er materielt urigtige. Derfor kan Retten ikke kritiseres for forud for og under retsmødet at have rettet en række detaljerede spørgsmål til parterne med henblik på at supplere de oplysninger, som den allerede rådede over, og for at have draget visse konklusioner af de af parterne på disse spørgsmål afgivne svar.

Domstolen har inden for rammerne af en appel kompetence til at undersøge, om der under sagens behandling ved Retten er begået rettergangsfejl, som krænker appellantens interesser, og den skal efterprøve, at almindelige fællesskabsretlige principper er blevet overholdt. En virksomhed, som anlægger et søgsmål med påstand om annullation af en beslutning, hvorved virksomheden pålægges at tilpasse den standardaftale, den indgår med sine kunder, har af åbenbare forretningspolitiske grunde en vis interesse i, at der inden for en rimelig frist tages stilling til den argumentation, hvorved den gør gældende, at beslutningen er ugyldig.

Det er i artikel 6, stk. 1, i den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder fastsat, at enhver, når der skal træffes afgørelse enten i en strid om hans borgerlige rettigheder og forpligtelser eller angående en mod ham rettet anklage for en forbrydelse, skal være berettiget til en retfærdig og offentlig rettergang inden en rimelig tid for en ved lov oprettet uafhængig og upartisk domstol. I sin egenskab af grundlæggende fællesskabsretligt princip finder denne ret anvendelse under en retssag til prøvelse af en kommissionsbeslutning. Denne ret er desuden blevet bekræftet i artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, der vedrører princippet om effektiv domstolsbeskyttelse.

Den rimelige karakter af fristen for afsigelse af dom bør vurderes på grundlag af omstændighederne i den enkelte sag, såsom sagens kompleksitet og parternes adfærd. I den henseende er listen over disse kriterier ikke udtømmende, og vurderingen af nævnte frists rimelige karakter kræver ikke en systematisk undersøgelse af sagens omstændigheder med henblik på hvert enkelt af kriterierne, når varigheden af proceduren fremstår som begrundet med hensyn til et enkelt kriterium. Sagens kompleksitet kan således anvendes til at begrunde en frist, der ved første øjekast synes for lang.

Det grundlæggende krav om retssikkerhed, som gælder for virksomhederne, og hensynet til at sikre, at konkurrencen inden for det indre marked ikke fordrejes under en tvist om, hvorvidt der foreligger en tilsidesættelse af konkurrencereglerne, har endvidere stor betydning, ikke kun for appellanten og selskabets konkurrenter, men også for udenforstående på grund af de mange personer, der er berørt heraf, og de involverede økonomiske interesser. For så vidt angår en tvist vedrørende misbrug af en dominerende stilling, som indehaves af en virksomhed, der kræver gebyr for den meget udbredte anvendelse af dens logo, og vedrørende nævnte tvists mulige følgevirkninger, udgør en sagsbehandlingstid for Retten, der har udgjort ca. fem år og ti måneder, som ikke kan begrundes i nogen af de i sagen foreliggende særlige omstændigheder, det være sig tvistens kompleksitet, parternes adfærd eller proceduremæssige spørgsmål rejst af parterne, eller ved Rettens vedtagelse foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse, en tilsidesættelse af kravet om, at retssager skal behandles inden for en rimelig tid.

Selv om Rettens manglende iagttagelse af en rimelig sagsbehandlingstid udgør en rettergangsfejl, skal artikel 61, stk. 1, i statutten for Domstolen imidlertid fortolkes og anvendes effektivt. For så vidt som der ikke foreligger holdepunkter for, at den manglende iagttagelse af en rimelig sagsbehandlingstid har haft indflydelse på sagens udfald, ville en ophævelse af dommen ikke afhjælpe den af Retten foretagne tilsidesættelse af princippet om effektiv domstolsbeskyttelse. Hertil kommer, at Domstolen, henset til behovet for at sikre fællesskabskonkurrencereglernes iagttagelse, ikke udelukkende på grund af en tilsidesættelse af en rimelig sagsbehandlingstid kan give en appellant medhold i, at der kan rejses tvivl om, hvorvidt der foreligger en overtrædelse, når samtlige de anbringender, der er blevet gjort gældende til anfægtelse af de konstateringer, som Retten har foretaget vedrørende denne overtrædelse og den hermed forbundne administrative procedure, er blevet forkastet. Derimod kan Rettens tilsidesættelse af en rimelig sagsbehandlingstid kun give anledning til en påstand om erstatning i forbindelse med et erstatningssøgsmål anlagt mod Fællesskabet inden for rammerne af artikel 235 EF og 288, stk. 2, EF.

(jf. præmis 176-188 og 191-195)