ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
100.

efter begivenhederne i 1964, hvor meddelelser og gennemførelser af forhøjelserne var sammenfaldende omend med ubetydelige forskelle i udvalget af de varer, der ramtes heraf, er forhøjelserne i 1965 og 1967 nemlig udtryk for en anden fremgangsmåde, hvorefter de initiativtagende virksomheder, BASF og Geigy, hver for sig giver meddelelse om deres hensigt til at foretage forhøjelser med et vist varsel, således at virksomhederne sættes i stand til at observere deres gensidige reaktioner på de forskellige markeder og indrette sig herefter;
1.

Hverken gældende bestemmelser eller almindelige retsgrundsætninger kræver, at meddelelsen om beslutningen om at indlede proceduren til konstatering af en overtrædelse skal ske inden meddelelsen af de klagepunkter, der gøres gældende mod de berørte under en sådan procedure. Kun meddelelsen om klagepunkterne og ikke beslutningen om at indlede den nævnte procedure udgør den retsakt, hvormed Kommissionen fastlægger sit standpunkt over for de virksomheder, imod hvilke der er indledt procedure til forfølgning af overtrædelser af konkurrencereglerne. Den omstændighed, at Kommissionen ikke kronologisk og materielt har adskilt meddelelsen om den nævnte beslutning fra meddelelsen om klagepunkterne, kan derfor ikke gribe ind i forsvarets rettigheder.
2.

Med nehblik på beskyttelsen af forsvarets rettigheder under den administrative procedure skal de berørte have meddelelse om de væsentligste begivenheder, som danner grundlag for klagepunkterne, uden at det er nødvendigt, at de gøres bekendt med samtlige sagens akter.
3.

Kommissionen har ret og eventuelt pligt til under den administrative procedure at foranstalte nye undersøgelser, såfremt forløbet af denne procedure viser nødvendigheden af en yderligere prøvelse. Sådanne undersøgelser gør kun en meddelelse til de berørte af en udvidelse af klagepunkterne nødvendig, når resultatet af prøvelsen foranlediger Kommissionen til at foreholde virksomhederne nye belastende omstændigheder eller mærkbart at ændre vurderingen af beviserne for de bestridte overtrædelser.
2.

Med henblik på beskyttelsen af forsvarets rettigheder under den administrative procedure er det tilstrækkeligt, at virksomhederne får meddelelse om de væsentligste begivenheder, som danner grundlag for klagepunkterne, uden at det er nødvendigt, at de gøres bekendt med samtlige sagens akter; denne pligt er opfyldt, selv om den anfægtede beslutning indeholder yderligere beviser for de faktiske omstændigheder, der er lagt til grund, samt berigtigelser under henvisning til forhold, som de berørte har meddelt under proceduren.
4.

Fællesskabet er beføjet til at vedtage de bestemmelser, der er nødvendige for at sikre effektiviteten af foranstaltninger, som er truffet til bekæmpelse af konkurrencestridig adfærd på fællesmarkedet, selv om ophavsmanden til de pågældende handlinger er hjemmehørende i et tredjeland. Under disse betingelser kan en i overensstemmelse med fællesskabslovgivningen given meddelelse ikke, fordi den skal foretages i en tredjestat, anses for at medføre den senere administrative procedures ugyldighed, når den opfylder sit formål ved at sætte adressaten i stand til faktisk at opnå kendskab til de mod ham rejste klagepunkter.
2.

Kommissionen har ret og eventuelt pligt til under den administrative procedure at foranstalte nye undersøgelser, såfremt forløbet af denne procedure viser nødvendigheden af en yderligere prøvelse. Sådanne undersøgelser gør kun en meddelelse til de berørte af en udvidelse af klagepunkterne nødvendig, når resultatet af prøvelsen foranlediger Kommissionnen til at foreholde virksomhederne nye belastende omstændigheder eller mærkbart at ændre vurderingen af beviserne for de bestridte overtrædelser.
3.

Ordningen i artikel 97 indebærer, at de stater, der anvender den, udøver et frit skøn såvel ved vurderingen af den afgiftsbyrde på indenlandske varer, som er bestemmende for gennemsnitssatserne, som ved fastsættelsen af de nærmere regler for afgiften. Den indebærer for Kommissionen en tilsynsbeføjelse, hvis udøvelse forudsætter både et frit skøn over de faktorer, som staten har taget i betragtning, og en respekt for den skønsmargen, som er overladt staten. Sålænge Kommissionen ikke overskrider disse skønsmargener, kan Fællesskabet ikke ifalde ansvar.
5.

Forekomsten af svig er ikke i sig selv et tilstrækkeligt bevis for, at administrationen har krænket sin pligt til opsyn og derfor har begået en tjenstlig fejl.
3.

Forekomsten af svig er ikke i sig selv et tilstrækkeligt bevis for, at administrationen har krænket sin pligt til opsyn og derfor har begået en tjenstlig fejl.
166.

den omstændighed, at virksomhederne muligvis ikke fortsatte med at anvende kvotaordningen, synes imidlertid ikke at have forbedret konkurrencebetingelserne mærkbart, da virksomhederne vedvarende opretholdt priser, som var fastsat i fællesskab, på ensartet måde anvendte fælles prisforhøjelser for deres leveringer på det fælles marked i marts og oktober 1964 og endelig inden for rammerne af eksportaftalen vedtog at bibeholde beskyttelsen af de respektive hjemmemarkeder og forbudet for de franske virksomheder mod at fremstille syntetisk kinidin;
2.

Iagttagelsen af retten til forsvar kræver, at Kommissionen i fremstillingen af klagepunkter om end blot summarisk men klart angiver de væsentlige faktiske forhold, som den støtter sig på, og at den under den administrative procedure fremfører de øvrige oplysninger, der kan være nødvendige for de pågældendes forsvar. Den i forordning nr. 99, artikel 4 hjemlede ret til forsvar er iagttaget, hvis beslutningen ikke beskylder de pågældende for andre overtrædelser end de i fremstillingen af klagepunkter nævnte og kun tager hensyn til faktiske forhold, som de pågældende har haft lejlighed til mundtligt eller skriftligt at udtale sig om. Hvis der består tvivl om, hvorvidt fremlæggelsen af aktstykker, som er nødvendige for en parts forsvar, er uforenelig med kravet om beskyttelse af andre virksomheders forretningshemmeligheder, kan Kommissionen ikke nægte denne fremlæggelse uden i forvejen at have indhentet en udtalelse fra de nævnte virksomheder.
2.

Iagttagelsen af retten til forsvar kræver, at Kommissionen i fremstillingen af klagepunkter omend summarisk men klart angiver de væsentlige faktiske forhold, som den støtter sig på, og at den under den administrative procedure fremfører de øvrige oplysninger, der kan være nødvendige for de pågældendes forsvar. Den i forordning nr. 99, artikel 4 hjemlede ret til forsvar er iagttaget, hvis beslutningen ikke beskylder de pågældende for andre overtrædelser end de i fremstillingen af klagepunkter nævnte og kun tager hensyn til faktiske forhold, som de pågældende har haft lejlighed til mundtligt eller skriftligt at udtale sig om. Hvis der består tvivl om, hvorvidt fremlæggelsen af aktstykker, som er nødvendige for en parts forsvar, er uforenelig med kravet om beskyttelse af andre virksomheders forretningshemmeligheder, kan Kommissionen ikke nægte denne fremlæggelse uden i forvejen at have indhentet en udtalelse fra de nævnte virksomheder.
DOMSTOLENS DOM

AF 15. JULI 1970

Charles Chuffart og andre

mod Kommissionen for De europæiske Fællesskaber

Forenede sager 60 til 62/69

Processprog: Fransk

Angående :

Annullation af stiltiende beslutninger om afvisning af nogle ansøgninger om tilskud til dobbelt husførelse. Ydelse af et sådant tilskud. Erstatning for fysisk og moralsk skade.

Domskonklusion :

Søgsmålene forkastes.

Generaladvokatens forslag til afgørelse :

Søgsmålene bør forkastes.

Sammendrag

Tjenestemænd — modtagelse af tilskuddet til dobbelt husførelse i medfør af EKSF-tjenestemandsretten før ikrafttrædelsen af vedtægten af 1962 — udlandstillæg — betingelserne for ydelse ikke opfyldt — ret til et beløb svarende til tilskuddet til dobbelt husførelse — ydelsesberettigede

(EKSF-tjenestemandsvedtægten af 1962, artikel 97)

Artikel 97, stk. 1 i EKSF-tjenestemandsvedtægten af 1962 har kun til formål at sikre de tjenestemænd, som fik udbetalt tilskud til dobbelt husførelse i henhold til EKSF-tjenestemandsvedtægten af 1956 uden at opfylde de i artikel 4 i bilag VII til vedtægten af 1962 fastsatte betingelser for ydelse af udlandstillæg, det beløb, som i henhold til den tidligere ordning ville være blevet dem udbetalt som tilskud til dobbelt husførelse. Nævnte stykke 1 finder således ikke anvendelse på tjenestemænd, som efter at have oppebåret udlandstillæg ikke længere opfylder betingelserne herfor.
Den til EØF-traktaten som bilag vedhæftede protokol vedrørende varer med oprindelse i og indført fra bestemte lande, og som ved indførsel til en af medlemsstaterne indrømmes en særlig ordning, har som formål at opretholde de bestående handelsveje mellem bestemte medlemsstater og bestemte tredjelande. Efter ikrafttrædelsen af forordning nr. 136/66 om oprettelse af en fælles markedsordning for fedtstoffer kunne målet for protokol I. 7, for så vidt angår indførsel af olivenolie, dog kun nås ved foranstaltninger, der modsvarede den nye situation skabt af den nævnte forordning, og som var forenelige med de principper, der lå til grund for den fælles markedsordning for fedtstoffer.

En sådan tilpasning, uden udelukkelse af initiativet for den medlemsstat, som var tillagt de ved protokol I. 7 forbeholdte rettigheder, kunne kun gennemføres af de fællesskabsinstitutioner, der havde kompetence til at gennemføre den fælles landbrugspolitik og til at regulere forholdene mellem Fællesskabet og tredjelande.

Da tavsheden i forordning nr. 136/66 har fremkaldt en uklar retsstilling vedrørende dette spørgsmål, kan det ikke lægges en medlemsstat til last, at den har undladt at opkræve den ved nævnte forordning indførte importafgift på indførsler af olivenolie, som har været omfattet af den i protokol I. 7 fastsatte præferenceordning.
2.

I tilfælde af et søgsmål indgivet mod en af Kommissionen på sagsøgerens begæring truffet beslutning om udtræden af tjenesten løber den i artikel 91, stk. 2 i vedtægten for tjenestemænd indeholdte frist fra det tidspunkt, hvor det viser sig, at begæringen er behæftet med en vildfarelse, som skyldes en tjenstlig fejl fra Kommissionens side, og den pågældende kan konstatere, at nævnte beslutning er til skade for ham.
1.

Institutionen har på ferieområdet en beføjelse til at tilrettelægge tjenesten, som gør det muligt for den i hvert enkelt tilfælde at harmonisere tjenestemandens legitime interesser med kravene til tjenestens effektive funktion og en fornuftig administration. Institutionen er især med henblik på denne harmonisering berettiget til at overvåge, at en tjenestemand, der endeligt udtræder af tjenesten, inden sin afgang bruger den ham tilkommende årlige ferie.
Da de forskellige positioner i den fælles toldtarif skal have samme anvendelsesområde i alle medlemsstaterne, skal de fortolkes under respekt af Fællesskabets kompetence. Heraf følger, at de forklarende bemærkninger til positionerne i den fælles toldtarif, som vedtages af de nationale myndigheder, ikke har bindende virkning for fortolkningen af disse posi tioner, selv om Fællesskabet ikke har givet nogen officiel fortolkning.
DOMSTOLENS DOM

AF 6. OKTOBER 1970 ( 1 )

Franz Grad

mod Finanzamt Traunstein

anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Finanzgericht München

Sag 9/70

Sammendrag

Omsætningsafgifter – anvendelse af det fælles system sammen med særlige afgifter, som opkræves i stedet for omsætningsafgift – forbud for medlemsstaterne – direkte virkninger for private

Det ville være uforeneligt med den bindende virkning, som artikel 189 tillægger en beslutning, principielt at udelukke, at den deri indeholdte forpligtelse kan påberåbes af berørte personer. Især i de tilfælde, hvor fællesskabsmyndighederne ved beslutning måtte have pålagt en medlemsstat eller alle medlemsstaterne en vis handlemåde, ville den med en sådan foranstaltning tilsigtede virkning svækkes, dersom den pågældende stats befolkning ikke kunne gøre den gældende ved domstolene, og de nationale retter ikke kunne anvende den som en del af fællesskabsretten. Selv om en beslutnings retsvirkninger ikke kan være de samme som for en forordningsbestemmelse, udelukker denne forskel ikke, at slutresultatet, nemlig privates ret til at gøre dem gældende véd domstolene, bliver det samme som for en forordningsbestemmelse med direkte virkning. Det må således i det enkelte tilfælde undersøges, hvorvidt den pågældende bestemmelses karakter, opbygning og formulering kan fremkalde direkte virkninger i retsforholdet mellem retsaktens adressat og tredjemand.

Ved at pålægge medlemsstaterne pligten til ikke samtidig at anvende det fælles omsætningsafgiftssystem og de særlige afgifter, som opkræves i stedet for omsætningsafgift, kan artikel 4, stk. 2 i Rådets beslutning af 13. maj 1965 sammen med Rådets direktiver af 11. april 1967 og 9. december 1969 fremkalde direkte virkninger i retsforholdet mellem medlemsstaterne, som beslutningen er rettet til, og deres retsundergivne og medføre ret for de sidstnævnte til at gøre bestemmelserne gældende ved domstolene.

Forbudet mod at anvende det fælles omsætningsafgiftssystem samtidig med ordninger med særlige afgifter har virkning fra den i Rådets tredje direktiv af 9. december 1969 fastsatte dato, den 1. januar 1972.

Selv om artikel 4, stk. 2 bestemmer, at særlige afgifter skal afskaffes for at sikre et fælles og sammenhængende omsætningsafgiftssystem, er dette mål ikke til hinder for, at der pålægges transport andre afgifter af afvigende art og med formål, som afviger fra, hvad der tilstræbes med det fælles omsætningsafgiftssystem. En afgift, som ikke rammer handelskontrakter men den blotte godstransport ad landeveje, og hvis beregningsgrundlag ikke er vederlaget for en ydelse men den fysiske byrde, udtrykt i tonkilometer, som den afgiftsbelagte virksomhed belaster vejene med, svarer ikke til den sædvanlige slags omsætningsafgift, som er omhandlet i artikel 4, stk. 2 i beslutningen af 13. maj 1965.
EØF's politik. – konkurrenceregler – karteller – aftale indgået før ikrafttrædelsen af forordning nr. 17 og behørigt anmeldt – midlertidig gyldighed ikke berørt af en eksportfor-budsklausul for detailhandlere

EØF's politik – konkurrenceregler – aftale indgået mellem to virksomheder før ikrafttrædelsen af forordning nr. 17 – anmeldelse som standardaftale i betydningen af rubrik II i det forordning nr. 21/62 bilagte skema B egenskaben af aftale, mellem to virksomheder ikke berørt af indføjelsen i et net af tilsvarende aftaler.

(Rådets forordning nr. 17, artikel 5).
DOMSTOLENS DOM

AF 17. DECEMBER 1970 ( 1 )

Einfuhr- und Vorratsstelle für Getreide und Futtermittel

mod Koster, Beradt & Co.

anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af forvaltningsdomstolen i Hessen

Sag 25/70

Sammendrag

Artikel 43, stk. 2, 3. afsnit er overholdt, når de væsentlige dele af forordningerne om den fælles landbrugspolitik udstedes af Rådet i overensstemmelse med proceduren i den nævnte bestemmelse. Derimod kan gennemførelsesbestemmelserne for grundforordningerne udstedes ef- ter en anden procedure end i henhold til artikel 43. enten af Rådet selv eller af Kommissionen i medfør af en bemyndigelse efter artikel 155.

Uden at fordreje fællesskabsstrukturen og den institutionelle balance tillader forvaltningskomitémekanismen Rådet at overlade Kommissionen en gennemførelsesbeføjelse af betragteligt omfang under forbehold af eventuelt selv at ville træffe afgørelsen. Lovligheden af forvaltningskomitéproceduren i henhold til artiklerne 25 og 26 i forordning nr. 19 kan således ikke anfægtes under henvisning til Fællesskabets institutionelle struktur.

Når henses til systemet og målene i artikel 16, stk. 3 i forordning nr. 19 var Kommissionen, hvad angår eksportlicenserne, beføjet til i forordning nr. 102/64 at indføje de bestemmelser om forpligtelsen til at eksportere og stille sikkerhed, som udgør indholdet af artiklerne 1 og 7. der begge er beregnet til at supplere de fragmentariske foranstaltninger i henhold til den nævnte artikel 16.

Overholdelsen at de fundamentale rettigheder indgår i de almindelige retsprincipper, hvis overholdelse Domstolen skal sikre.

Kravet i Fællesskabets landbrugsforord-ninger om import- og eksportlicenser, som for indehaverne medfører pligt til mod sikkerhedsstillelse at gennemføre de planlagte transaktioner er i forhold til EØF-traktatens artikler 40. stk. 1 og 43 et på en gang nødvendigt og velegnet middel til at sætte de kompetente myndigheder i stand til at afgøre på hvilken måde de mest effektivt kan gribe ind på kornmarkedet. Ordningen med disse licenser krænker ingen fundamental rettighed.

Begrebet force majeure som det anvendes i landbrugsforordningerne er ikke begrænset til absolut umulighed men skal forstås som helt usædvanlige uden for importørens eller eksportørens vilje lignende omstandigheder hvis følger trods enhver udvist agtpågivenhed kun ville have kunnet undgås ved helt uforholdsmæssige opofrelser (Dom af 11. juli 1968. sag 4/68. Sml. 1965 — 1968. s. 527: org. ref. Recueil XIV — 1968 s. 563).
DOMSTOLENS DOM

AF 16. DECEMBER 1970 ( 1 )

Francesco Cinzano & Cia GmbH

mod Hauptzollamt Saarbrücken

anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesfinanzhof

Sag 13/70

Sammendrag

Kvantitative restriktioner – fjernelse – statslige handelsmonopoler – fællesskabsrettens anvendelsesområde – standstill – ny kvantitativ foranstaltning – begreb

(EØF-traktaten, art. 37)

Udtrykket »foranstaltninger« i EØF-traktatens artikel 37, stk. 2 er snævert forbundet med den i det foregående stykke givne definition af den adfærd, som udgør et statsligt handelsmonopol. Artikel 37 finder ikke blot anvendelse på indførsel eller udførsel, som direkte omfattes af monopolet, men udstrækker sig til enhver virksomhed, som er forbundet med dettes eksistens og indvirker på samhandelen mellem medlemsstater med bestemte produkter, hvad enten disse er underlagt et monopol eller ej. Herefter kan det forhold, at der efter traktatens ikrafttræden ind føres en importafgift på et produkt, hvoraf en af bestanddelene er underlagt monopolet, være en »ny foranstaltning« efter artikel 37, stk. 2.

En ved indførslen opkrævet afgift på produkter fra andre medlemsstater, som er knyttet til tilstedeværelsen af et statsligt monopol, og som først er indført efter traktatens ikrafttræden, udgør ikke en overtrædelse af artikel 37, stk. 2, så længe denne nye opkrævning alene hviler på det indførte produkt i samme udstrækning som på de indenlandske produkter, der er berørt af monopolet.

( 1 ) – Processprog: Tysk.
Afgifter, som henhører under traktaten og ikke under national ret, finder samtidig anvendelse i alle medlemsstaterne, opfylder en markedsregulerende opgave inden for rammerne af en fadles ordning og beregnes på grundlag af vejede værdier og med henblik på standardkvaliteter, udgør faste afgifter, der ser bort fra individuelle særtræk ved de indførte varer.

Den almindelige afgift pålægges derfor varer af lavere kvalitet end standardkvaliteten på samme måde som varer af højere kvalitet.
DOMSTOLENS DOM

AF 8. JUNI 1971 ( 1 )

Deutsche Grammophon Gesellschaft mbH

mod Metro-SB-Großmärkte GmbH & Co. KG

anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Hanseatisches Oberlandesgericht Hamburg

»Lydbærere«

Sag 78/70

Sammendrag

Efter artikel 177 har Domstolen kun kompetence til at afgøre præjudicielle spørgsmål om fortolkningen af traktaten og retsakter fra Fællesskabets institutioner eller om disse retsakters gyldighed, hvorimod den ikke i medfør af nævnte artikel kan træffe afgørelse vedrørende fortolkningen af en national regel. Den kan imidlertid af ordlyden af det spørgsmål, den nationale ret har formuleret, og under hensyn til denne rets oplysninger uddrage de elementer, som vedrører fortolkningen af traktaten.

EØF-traktatens artikel 5, stk. 2 opstiller en generel forpligtelse for medlemsstaterne, hvis konkrete indhold i det enkelte tilfælde afhænger af traktaternes bestemmelser eller af de regler, der kan udledes af traktatens generelle opbygning.

Udøvelsen af en industriel ejendomsrettighed falder ind under forbudet i traktatens artikel 85, stk. 1, såfremt det fremgår, at den er genstand for, middel til eller følge af en aftale, som bevirker en markedsopdeling, fordi den indeholder et forbud mod import fra andre medlemsstater af produkter, der lovligt er bragt i omsætning i disse stater.

Det er ikke udelukket, at en rettighed, der er beslægtet med ophavsretten, på samme måde som en industriel og kommerciel ejendomsrettighed kan være omfattet af bestemmelserne i traktatens artikel 36.

Det fremgår af artikel 36, at selv om traktaten ikke berører de industrielle og kommercielle ejendomsrettigheder, som er anerkendt efter en medlemstats lovgivning, kan udøvelsen af disse rettigheder dog være omfattet af traktatens forbud. Artikel 36 anerkender kun sådanne undtagelser fra de frie varebevægelser, som er begrundet i hensynet til beskyttelsen af de rettigheder, som er denne ejendoms særlige genstand.

Et forbud, som indehaveren af en lovligt anerkendt eneret til forhandling har nedlagt mod salg i en medlemsstat af produkter, der er bragt i omsætning på en anden medlemsstats område af ham selv eller med hans samtykke, som er begrundet med, at varerne ikke er blevet bragt i omsætning på nationalt område, er i strid med bestemmelserne om frie varebevægelser inden for det fælles marked. Et sådant forbud, som medvirker til at isolere de nationale markeder, er i strid med traktatens hovedformål, som er at sammensmelte de nationale markeder til ét fælles marked.
DOMSTOLENS DOM

AF 25. MAJ 1971 ( 1 )

Gabrielle Defrenne

mod Belgien

anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Belgiens Conseil d'Etat

»Lige løn«

Sag 80/70

Sammendrag

EØF's socialpolitik – mandlige og kvindelige arbejdstagere – løn – begreb – ydelser under den sociale sikring – alderspension – lovmæssige ordninger – udelukkelse – f orskelsbehandling

(EØF-traktatens artikel 119)

Begrebet løn omfatter ikke, som det er defineret i artikel 119, de socialsikringsordninger eller -ydelser, som direkte er reguleret ved lov, således at der ikke foreligger nogen overenskomst inden for den pågældende virksomhed eller erhvervsgren, og som obligatorisk finder anvendelse på almindelige grupper af arbejdstagere, eller inden for rammerne af et sådant lovmæssigt og almindeligt system særlig angår visse grupper af arbejdstagere.

Dette gælder navnlig de ordninger med alderspension, som sikrer arbejdstagerne ydelser fra et lovmæssigt system, der finansieres af arbejdstagere, arbejdsgivere og eventuelt det offentlige i et omfang, som i mindre grad følger af ansættelsesforholdet mellem arbejdsgivere og arbejdstagere end af socialpolitiske overvejelser. Den arbejdsgiveren påhvilende andel i finansieringen af sådanne systemer udgør ikke en direkte eller indirekte betaling til arbejdstageren; denne modtager de ved lov fastsatte ydelser, alene fordi han opfylder lovens betingelser for tildeling heraf.

Diskriminerende forhold, som måtte følge af anvendelsen af et sådant system, er ikke omfattet af kravene i traktatens artikel 119.

( 1 ) – Processprog: Fransk.
2.

I henhold til artikel 8, stk. 1, litra b) i forordning nr. 102/64 er en medlemsstat ikke forpligtet til at bestemme, at forpligtelsen til at importere eller eksportere annulleres, og at sikkerhedsstillelsen frigives, når den pågældende fremsætter begæring herom; derimod rider medlemsstaten over en vis skønsfrihed, og den kan forlange, at den pågældende angiver særlige grunde, der gør en sådan undtagelse berettiget.