Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Frie kapitalbevægelser – restriktioner – skattelovgivning – selskabsskat

(Art. 63 TEUF; EØS-aftalen, art. 40)

Sammendrag

En medlemsstat, som udelukkende forbeholder pensionsfonde, der har hjemsted på dens område, en selskabsskattefritagelse, tilsidesætter sine forpligtelser i henhold til artikel 63 TEUF og artikel 40 i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde.

Som følge af en sådan lovgivning er den investering, som en ikke-hjemmehørende pensionsfond kan foretage i et hjemmehørende selskab, nemlig mindre attraktiv end den investering, som kan foretages af en hjemmehørende pensionsfond. Denne forskelsbehandling fører til, at ikke-hjemmehørende pensionsfonde afholder sig fra at investere i hjemmehørende selskaber, og at hjemmehørende opsparere afholder sig fra at investere i sådanne pensionsfonde.

En sådan begrænsning af de frie kapitalbevægelser kan ikke begrundes med nødvendigheden af at sikre sammenhængen i det nationale skattesystem, når der ikke er ført tilstrækkeligt bevis for, at der foreligger en direkte sammenhæng mellem den pågældende skattemæssige fordel og udligningen af denne fordel ved en bestemt skatteopkrævning, idet den direkte karakter af denne sammenhæng desuden skal vurderes under hensyn til det formål, som forfølges med den pågældende lovgivning.

Selv om selskabsskattefritagelsen i øvrigt er en kompensation for pensionsfondenes overholdelse af de strenge krav på områderne for forvaltning, funktionsmåde, kapitalisering og økonomisk ansvar, som er fastsat i direktiv 2003/41 om arbejdsmarkedsrelaterede pensionskassers aktiviteter og tilsynet hermed og i den nationale lovgivning, kan den omhandlede begrænsning imidlertid ikke begrundes i nødvendigheden af at kontrollere, at nævnte krav bliver overholdt, og følgelig i nødvendigheden af at sikre en effektiv kontrol, når den nationale lovgivning på absolut vis forhindrer en pensionsfond i at føre bevis for, at denne opfylder de nævnte krav, som ville give den ret til at blive omfattet af selskabsskattefritagelsen. Det kan nemlig ikke på forhånd udelukkes, at pensionsfonde, der har hjemsted i en anden medlemsstat, er i stand til at fremlægge relevant dokumentation, på grundlag af hvilken de nationale skattemyndigheder klart og præcist kan kontrollere, at fondene i den stat, hvor de har hjemsted, opfylder krav, som svarer til dem, der er fastsat i den nationale lovgivning.

Under alle omstændigheder kan den absolutte umulighed for ikke-hjemmehørende pensionsfonde for opnåelse af den fritagelse, som meddeles hjemmehørende pensionsfonde, heller ikke anses for forholdsmæssig i henhold til de af pågældende medlemsstat påberåbte vanskeligheder i forbindelse med indsamling af relevant dokumentation og inddrivelse af skattegæld.

Hvad for det første angår pensionsfonde, der har hjemsted i en anden medlemsstat, opstiller såvel direktiv 77/799 om gensidig bistand mellem medlemsstaternes kompetente myndigheder inden for området direkte skatter som direktiv 2008/55 om gensidig bistand ved inddrivelse af fordringer i forbindelse med visse bidrag, afgifter, skatter og andre foranstaltninger nemlig rammerne for samarbejde og gensidig bistand, der kan gøre det muligt for de nationale myndigheder at opnå de i henhold til den nationale lovgivning krævede oplysninger, og giver dem midlerne til hos ikke-hjemmehørende pensionsfonde at inddrive eventuel skattegæld. Hvad for det andet angår pensionsfonde, der har hjemsted i en EØS-medlemsstat, kan den omhandlede lovgivning – selv om de beskrevne mekanismer ikke finder anvendelse under de foreliggende omstændigheder – imidlertid ikke anses for at være forholdsmæssig, når den ikke betinger selskabsskattefritagelsen af, at der mellem den pågældende medlemsstat og EØS-medlemsstaterne foreligger en bilateral bistandsaftale, der kan muliggøre et samarbejde og en bistand, der svarer til dem, der er opstillet mellem EU-medlemsstaterne. Desuden kan inddrivelsen af skattegæld sikres gennem foranstaltninger, der er mindre restriktive i forhold til de frie kapitalbevægelser end den omhandlede lovgivning, såsom forpligtelsen til på forhånd at stille de nødvendige finansielle garantier for betaling af denne gæld.

(jf. præmis 30, 36, 37, 46, 48-50 og 52 samt domskonkl.)