Forslag til afgørelse fra generaladvokat Saggio fremsat den 25. februar 1999. - A.M.L. van Rooij mod Dagelijks bestuur van het waterschap de Dommel. - Anmodning om præjudiciel afgørelse: Raad van State - Nederlandene. - Miljø - Direktiv 76/464/EØF - Begrebet "udledning" - Spørgsmålet, om en medlemsstat kan anvende en videre definition af begrebet "udledning" end den i direktivet indeholdte. - Sag C-231/97.



Samling af Afgørelser 1999 side I-06355



Generaladvokatens forslag til afgørelse

1 Den foreliggende sag giver Domstolen mulighed for at udtale sig om anvendelsesomraadet for Raadets direktiv 76/464/EOEF af 4. maj 1976 om forurening, der er foraarsaget af udledning af visse farlige stoffer i Faellesskabets vandmiljoe (1) (herefter »direktivet« eller »direktiv 76/464«). Domstolen skal saaledes naermere tage stilling til, om begrebet »udledning« i direktivets artikel 1, stk. 2, litra d), tillige omfatter udslip af damp, som indeholder farlige stoffer hidroerende fra en industriel installation, og som fortaettes paa jordoverfladen og paa tage og derefter kommer frem til overfladevand via regnvandsledninger. Saafremt dette spoergsmaal besvares benaegtende, anmodes Domstolen om at tage stilling til, om en medlemsstat lovligt kan tillaegge begrebet »udledning« en videre betydning end den, der er indeholdt i direktivet.

Faellesskabsretlige bestemmelser

2 Direktivet skal sikre en effektiv beskyttelse af Faellesskabets vandmiljoe og definerer med henblik herpaa to kategorier af farlige stoffer. Den foerste omfatter de stoffer, der er opfoert paa liste I i bilaget, og som er saerligt farlige som foelge af deres toksiske egenskaber, persistens samt deres bioakkumulation. Ifoelge direktivets artikel 2 traeffer medlemsstaterne egnede foranstaltninger for at eliminere vandforureningen med disse stoffer. Med henblik herpaa forudsaetter enhver udledning af disse stoffer en forudgaaende tilladelse fra den kompetente myndighed i den paagaeldende medlemsstat. Tilladelsen skal fastsaette emissionsnormer, dvs. den stoerst tilladte koncentration af de farlige stoffer, der kan forefindes i udledningerne (2). For saa vidt angaar forskellige af disse stoffer har Raadet med hjemmel i direktivets artikel 6 vedtaget saavel de graensevaerdier, som emissionsnormerne, der fastsaettes af de nationale myndigheder, ikke maa overskride, som kvalitetsmaalsaetninger (3). Med vedtagelsen af direktiv 86/280/EOEF af 12. juni 1986 (4) fastsatte Raadet graensevaerdier for emissionsnormer, kvalitetsmaalsaetninger og maalemetoder for de stoffer, der er opfoert paa liste I, for hvilke der endnu ikke ved udstedelsen var vedtaget et saerligt direktiv (til dets gennemfoerelse). Graensevaerdier og maalsaetninger er derefter blevet fastsat for visse stoffer ved liste I og for tre af disse stoffer i selve direktiv 86/280 (5). I denne retsakt har Raadet endvidere indfoert bestemmelser, der ikke er forudset i direktivet, herunder at det paalaegges medlemsstaterne for stoffer, der er opfoert i bilag II til direktiv 86/260, at opstille »saerlige programmer for at undgaa eller fjerne forurening fra betydelige kilder af disse stoffer (herunder flere forskellige og spredte kilder), bortset fra udledningskilder, som er omfattet af ordningen med faellesskabsgraensevaerdier eller nationale emissionsnormer« (artikel 5) (6).

3 Den anden kategori omfatter de stoffer, der er opfoert paa direktivets liste II. Der er herved tale om stoffer, som har en skadelig virkning paa vandmiljoeet, men hvis virkning kan begraenses til et bestemt omraade og afhaenger af recipientens saerlige karakter og beliggenhed. Denne kategori omfatter navnlig stoffer, der er opfoert paa liste I, for hvilke der ikke er blevet vedtaget graensevaerdier.

Ifoelge direktivets artikel 2 paahviler det medlemsstaterne at formindske (og saaledes ikke eliminere) forurening med de stoffer, der er omfattet af anden kategori. For at naa dette maal har medlemsstaterne pligt til at vedtage »programmer«, der indeholder »kvalitetsmaalsaetninger« for vand. Disse maalsaetninger skal vaere i overensstemmelse med mere detaljerede direktiver eller sektorielle direktiver, som eventuelt er vedtaget af Raadet. Ved udledning af stoffer, der er omfattet af anden kategori, paalaegger direktivet endvidere medlemsstaterne at indfoere en ordning med forudgaaende tilladelse, hvorefter emissionsnormerne skal beregnes paa grundlag af disse kvalitetsmaalsaetninger.

4 I direktivets artikel 1, stk. 2, litra d), defineres »udledning« som tilfoersel til vandomraader af de stoffer, der er opfoert »paa liste I og II i bilaget, bortset fra: - udtoemning af opmudringsmateriale fra uddybning; - driftsmaessige udtoemninger fra skibe i territorialfarvande; - dumpning af affald fra skibe i territorialfarvande«. I samme bestemmelses litra e) defineres »forurening« saaledes: »af mennesker direkte eller indirekte foretaget udledning af stoffer eller energi i vandmiljoeet, med saa skadelige virkninger til foelge, at den menneskelige sundhed bringes i fare, levende ressourcer og aquatiske oekosystemer skades, rekreative vaerdier forringes eller, at der laegges hindringer i vejen for anden retmaessig anvendelse af vandet.«

5 Ifoelge direktivets artikel 10 »kan [medlemsstaterne] i givet fald hver for sig eller i faellesskab fastsaette bestemmelser, der er strengere end bestemmelserne i dette direktiv«.

Relevant national ret

6 I nederlandsk ret er forurening af overfladevand reguleret i en speciel lov (Wet verontreiniging oppelvlaktewateren (lov om overfladevandforurening, herefter »WVO«), der traadte i kraft den 1. december 1970. Med henblik paa at forhindre overfladevandforurening indeholder WVO et forbud mod uden tilladelse at tilfoere overfladevand affaldsstoffer og forurenende eller farlige stoffer. Den tilladelsesordning, der er indfoert ved denne lov, sondrer saaledes mellem udledninger, der foretages via en installation, og udledninger, der foretages paa anden maade end via en installation. Tilladelser meddeles af en speciel forvaltningsmyndighed, der har kompetence til at meddele tilladelser og har endvidere kompetence til at vedtage beskyttelsesforanstaltninger til sikring af, at reglerne om tilfoersel af stoffer til overfladevand overholdes. Lovens indhold er i vidt omfang i overensstemmelse med direktivets bestemmelser. WVO blev senere tilpasset direktivet ved lov af 24. juni 1981 (Stbl. 414).

Sagens faktiske omstaendigheder og de praejudicielle spoergsmaal

7 Selskabet Gebr. Van Aarle BV (herefter »Van Aarle«), der er hjemmehoerende i Nederlandene, driver en traeimpraegneringsvirksomhed. Selskabet anvender i denne forbindelse en dampfikseringsmetode med brug af et impraegneringssalt, »Superwolman«. Van Aarle er herved indehaver af en tilladelse, som selskabet er blevet meddelt i medfoer af den nederlandske miljoelov.

8 A.M.L. Van Rooij, der bor ved siden af Van Aarle, rettede henvendelse til vandvaesenet i Dommel (herefter »den kompetente myndighed«) og gjorde gaeldende, at selskabet Van Aarles impraegneringsvirksomhed giver anledning til udledning af forurenet damp, der efterfoelgende fortaettes direkte eller indirekte paa naerliggende overfladevandomraader, navnlig paa vand, der en del af aaret findes i en to meter bred groeft. Ifoelge van Rooij indeholder dampen visse farlige stoffer (arsen, kobber og krom), der er opfoert paa liste II i bilaget til direktiv 76/464. Han kraevede foelgelig, at den kompetente myndighed traf beskyttelsesforanstaltninger i forhold til Van Aarle.

9 Ved afgoerelse af 29. december 1994 afslog den kompetente myndighed at imoedekomme dette forlangende, ligesom den ved afgoerelse af 21. april 1995 afviste Van Rooij's klage over den foerste afgoerelse. Van Rooij anlagde herefter sag ved Nederlandse Raad van State til proevelse af klageafgoerelsen.

10 Ved kendelse af 17. juni 1997 besluttede retten at udsaette sagen og at forelaegge Domstolen de praejudicielle spoergsmaal, som er genstand for denne sag. Retten begrundede sin begaering med henvisning til, at den i en tidligere tvist mellem de samme parter ved dom af 28. oktober 1994 havde fastslaaet, at tilfoersel af forurenet damp til atmosfaeren skal anses for »tilfoersel til overfladevand«, hvilket ifoelge den nederlandske lov kraever en forudgaaende tilladelse, at tilfoersel til luften af forurenet damp, der fortaettes umiddelbart efter paa overfladevand, skal anses for udledning ifoelge den relevante nationale lovgivning, samt at fortaetning af damp paa jorden eller tage og efterfoelgende tilfoersel heraf til overfladevand via regnvandsledninger skal anses for udledning. Retten bemaerkede endvidere, at den fortolkning, som de nederlandske myndigheder havde anlagt i henhold til den relevante nationale lov, maaske var uforenelig med direktivets formaal, saaledes som disse var praeciseret i direktivets tredje betragtning, der har foelgende ordlyd: »Forskelle mellem de bestemmelser om udledning af visse farlige stoffer i vandmiljoeet, som allerede finder anvendelse eller er under forberedelse i de forskellige medlemsstater, kan skabe ulige konkurrencevilkaar og dermed direkte indvirke paa det faelles markeds funktion«, og »der boer derfor paa dette omraade foretages en indbyrdes tilnaermelse af lovgivningerne i henhold til artikel 100 i traktaten«. Paa denne baggrund forelagde retten foelgende praejudicielle spoergsmaal:

»1) Skal begrebet 'udledning' i artikel 1, stk. 2, litra d), i Raadets direktiv af 4. maj 1976 om forurening, der er foraarsaget af udledning af visse farlige stoffer i Faellesskabets vandmiljoe (76/464/EOEF, EFT L 129, s. 23), fortolkes saaledes, at det omfatter nedslag af forurenet, fortaettet damp paa overfladevand? Er det herved af betydning, paa hvilken afstand den paagaeldende damp efter fortaetning slaar ned paa overfladevandet?

2) Omfatter begrebet 'udledning' damp, der foerst efter fortaetning slaar ned paa jorden og paa tage, og som derefter via en regnvandsledning fra den paagaeldende virksomhed eller fra beboelseshuse eller andre bygninger kommer frem til overfladevand? Afhaenger besvarelsen af dette spoergsmaal af, om den forurenede damp kommer frem til overfladevandet via en regnvandsledning hos den paagaeldende virksomhed eller via en regnvandsledning hos en tredjemand?

3) Saafremt spoergsmaal 1 og/eller 2 skal besvares benaegtende, kan der da i national lovgivning tillaegges begrebet 'udledning' en videre betydning end den i direktivet forudsatte?«

Det foerste spoergsmaal

11 Med det foerste spoergsmaal anmoder den forelaeggende ret Domstolen om at afgraense direktivets anvendelsesomraade samt om naermere at fastslaa, om tilfoersel af forurenet damp til atmosfaeren ligeledes er omfattet af dets anvendelsesomraade, naar den fortaettes og slaar ned paa andre overflader. Retten spoerger endvidere, om der skal tages hensyn til afstanden mellem det sted, hvorfra den forurenede damp udledes, og vandet, hvor dampen slaar ned, ved afgoerelsen af direktivets anvendelsesomraade.

12 For saa vidt angaar det foerste punkt, der er spoergsmaalets kerne, er det min opfattelse, at svaret kun kan vaere bekraeftende. Den relevante bestemmelse i direktivet er artikel 1, stk. 2, litra d), der definerer begrebet udledning. Ifoelge denne bestemmelse forstaas ved udledning tilfoersel til vandomraader (indre overfladevand, territorialfarvande, saltvandsomraader inden for basislinjen og grundvand) af bestemte stoffer, der er opfoert i de to lister i bilaget til direktivet. Jeg finder, at denne bestemmelse skal fortolkes udvidende, saaledes at den ogsaa omfatter tilfoersel af stoffer i damp, der fortaettes i luften, og som slaar ned paa overfladevand. Flere grunde, der navnlig skal ses i bestemmelses bogstav og direktivets funktion, foerer frem til dette resultat.

13 Den nederlandske rets fortolkningstvivl opstaar som foelge af, at direktivet alene definerer udledning som tilfoersel til vand af de stoffer, der er opfoert paa liste I og II i bilaget, og ikke under dette begreb udtrykkelig medregner fortaetning af forurenet damp og nedslag herfra paa overfladevand. Ved afgoerelsen af, om dette faenomen svarer til begrebet udledning, samt ved afgoerelsen af, hvad der i direktivet forstaas ved udtrykket udledning, er det noedvendigt at henvise til direktivets ordlyd, dets formaal og eventuelt faellesskabsrettens principper inden for miljoeomraadet.

14 Bestemmelsens ordlyd er ikke uforenelig med andre former for udledning end udledning af en vaeske til en anden vaeske. Til stoette for en restriktiv fortolkning har den franske regering gjort gaeldende, at der i den franske version af direktivets titel indgaar ordet »deversées«, der ud fra en leksikal betragtning leder tanken hen paa en vaeske, der tilfoeres en vaeske. Dette argument er meget svagt, dels fordi direktivet end ikke i den franske version gentager dette udtryk i sammenhaengen, dels fordi naesten alle de forskellige sprogversioner ikke anvender tilsvarende udtryk, hverken i direktivets tekst eller i dets titel, og endelig fordi det franske udtryk i overfoert betydning ogsaa kan betyde tilfoersel til vand af ikke flydende stoffer. Man kan generelt sige, at de udtryk, der anvendes i de forskellige sprogversioner (med undtagelse af den franske version, der, isoleret betragtet, kan vaere tvetydig), kan omfatte tilfoersel til vand af stoffer, der ikke har flydende form, naar de tilfoeres miljoeet, og som efterfoelgende fortaettes og slaar ned paa vandoverfladen.

Det bemaerkes endvidere, at artikel 1, stk. 2, litra e), i meget generelle vendinger definerer begrebet »forurening« saaledes: »af mennesker direkte eller indirekte foretaget udledning af stoffer eller energi i vandmiljoeet, med saa skadelige virkninger til foelge, at den menneskelige sundhed bringes i fare, levende ressourcer og aquatiske oekosystemer skades, rekreative vaerdier forringes eller, at der laegges hindringer i vejen for anden retmaessig anvendelse af vandet«. Denne bestemmelse omhandler foelgelig ogsaa udtrykkeligt indirekte udledning, under hvilket begreb man i hvert fald kan henfoere det faenomen, at luftformige farlige stoffer overgaar til flydende tilstand og slaar ned paa vand.

15 Raadets direktiv 84/360/EOEF af 28. juni 1984 om bekaempelse af luftforurening fra industrianlaeg (7) paaberaabes til stoette for, at begrebet udledning skal fortolkes snaevert, nemlig saaledes at det ikke omfatter den omstaendighed, at forurenet damp fortaettes paa vandoverfladen. Det goeres herved gaeldende, at dette faenomen er omfattet af dette direktiv med den begrundelse, at det i hvert fald delvis finder sted i atmosfaeren, saaledes at man i en sag som den foreliggende skal anvende de kontrolmuligheder og miljoebeskyttelsesforanstaltninger, der er omhandlet i dette direktiv, samt at en eventuel snaever fortolkning af begrebet udledning ikke udelukker, at der findes en passende retlig ramme for dette faenomen. Dette argument er imidlertid ikke overbevisende. Det er ganske vist korrekt, at den forurenede damp i den foreliggende sag tilfoeres atmosfaeren, og at det foerst er paa et senere stadium, at den fortaettes og slaar ned paa vandoverfladen, men forholdet er ogsaa det, at det saerlige ved det forurenede stofs overgang fra gasformig til flydende tilstand er uden betydning for den omstaendighed, at den relevante forurening sker i vandet, saaledes at de bestemmelser, der skal finde anvendelse, kun kan vaere de saerlige bestemmelser, der er udstedt for at sikre en effektiv beskyttelse af Faellesskabets vandmiljoe, nemlig direktiv 76/464. Det maa endvidere ogsaa indgaa i betragtningen, som Kommissionen fremhaevede det under den mundtlige forhandling, at en traeimpraegneringsvirksomhed som den, hovedsagen angaar, ikke er omfattet af de virksomheder, som direktiv 84/360 er rettet til, og som er naevnt i direktivets bilag I. Saafremt denne ogsaa var udelukket fra direktiv 76/464's anvendelsesomraade, ville den vandforurening, som den medfoerer, ikke vaere omfattet af nogen speciel faellesskabsretlig beskyttelsesordning. Disse betragtninger viser, at man ikke kan finde stoette for en restriktiv fortolkning af begrebet udledning i direktivet om luftforurening fra industrianlaeg.

16 Man naar samme resultat, nemlig at begrebet udledning i direktivet skal tillaegges en videre betydning i den retning, som jeg allerede har praeciseret, hvis man tager hensyn til de formaal, direktivet skal tjene. Direktivet har saaledes til formaal at beskytte Faellesskabets vandmiljoe mod forurening og saerligt mod den forurening, som foraarsages af visse persistente og toksiske stoffer, som kan akkumuleres i levende organismer. Det staar imidlertid fast, at udslip af skadelig damp i atmosfaeren og dennes fortaetning paa vandoverfladen foerer til vandforurening. Det foelger heraf, at det er noedvendigt at tillaegge begrebet udledning en vid betydning, der ikke kun omfatter udledning af flydende stoffer, men derimod yderligere skal omfatte alle stoffer, der i flydende form tilfoeres vandmiljoeet, for at sikre den noedvendige beskyttelse af miljoeet mod denne form for forurening. Enhver form for vandforurening er saaledes ogsaa omfattet af direktivets begraensnings- og kontrolsystem. Dette system bygger paa tilladelser, som medlemsstaternes kompetente myndigheder udsteder til personer, der agter at udlede forurenende stoffer i miljoeet. Det rejser spoergsmaalet, om der kun paahviler den paagaeldende en forpligtelse til at anmode om denne tilladelse, naar han er klar over, at det stof, der agtes udledt i miljoeet, er forurenende i direktivets forstand, eller om der ogsaa kraeves tilladelse, saafremt den paagaeldende er ubekendt med stoffets virkninger, saaledes at der under alle omstaendigheder skal foreligge en forudgaaende tilladelse forud for enhver udledning af skadelige stoffer i miljoeet, herunder ogsaa naar den paagaeldende er ubekendt med den risiko, som stoffet indebaerer. Der kan ikke udledes en saadan generel forpligtelse af direktivet, hvorfor det er min opfattelse, at der gaelder en forpligtelse til at indhente en tilladelse hos den kompetente nationale myndighed, saafremt det er generelt bekendt, at anvendelse af bestemte stoffer kan vaere skadeligt for miljoeet. Kravet om tilladelse bortfalder foelgelig ikke, saafremt det manglende kendskab til risikoen skyldes uagtsomhed hos den paagaeldende.

17 For saa vidt angaar spoergsmaalets andet led, nemlig om eventuel relevans for fastlaeggelsen af direktivets anvendelsesomraade som foelge af afstanden mellem det sted, hvor dampen udledes, og de vandoverflader, hvorpaa den fortaettes, er det min opfattelse, at denne afstand kan have relevans, i det omfang den er af betydning for kendskabet til den forureningsrisiko hos den erhvervsdrivende, der udleder farlige stoffer i miljoeet, saaledes at hvis afstanden er meget stor, vil den paagaeldende, som erfaringen viser, sandsynligvis have vanskeligheder ved at erkende risikoen for skade paa miljoeet og vil i visse tilfaelde foelgelig ikke kunne anses for forpligtet til at ansoege om tilladelse til udledningen. Dette spoergsmaal angaar som udgangspunkt de faktiske omstaendigheder, som skal vurderes konkret, og som ikke kan vurderes ud fra et abstrakt, generelt kriterium.

Det andet spoergsmaal

18 Med det andet spoergsmaal praeciserer den nederlandske ret naermere de elementer i direktivet, som den oensker praeciseret, og oensker for det foerste oplyst, om begrebet udledning i direktivet omfatter den situation, at den damp, der indeholder det forurenende stof, foerst fortaettes paa jorden og paa tage og derefter kommer frem til overfladevand via en regnvandsledning fra en industrivirksomhed, beboelseshuse eller andre bygninger.

19 Saaledes som begrebet udledning er praeciseret i besvarelsen af det foerste spoergsmaal, indeholder det i sig selv de oplysninger, der er noedvendige for en besvarelse af det andet spoergsmaal. Det er tilstraekkeligt at bemaerke, at fortaetning af damp paa vandoverfladen er omfattet af begrebet udledning, samt at dette resultat ikke paavirkes af den omstaendighed alene, at den fortaettede damp naar overfladevandet efter at have passeret en regnvandsledning. Ordlyden af direktivets artikel 1 er ikke til hinder for en saadan fortolkning af begrebet udledning, der er noedvendig under hensyn til direktivets formaal, nemlig miljoebeskyttelse. En snaever fortolkning ville indebaere en risiko for ikke at tilgodese dette formaal, og det ville under ingen omstaendigheder vaere begrundet, saafremt henholdsvis fortaetning af damp paa vandoverflader og fortaetning af damp paa jord og tage, der derefter kommer frem til overfladevand, behandles forskelligt, da kravet om miljoebeskyttelse er det samme i de to tilfaelde.

20 Med spoergsmaalet rejser den nederlandske ret for det andet spoergsmaal om, hvorvidt besvarelsen af spoergsmaalets foerste led afhaenger af, om den forurenede damp kommer frem til overfladevandet via en regnvandsledning hos den paagaeldende virksomhed eller via en regnvandsledning hos en tredjemand. Dette spoergsmaal maa besvares benaegtende. Da direktivets formaal utvivlsomt er miljoebeskyttelse, er det det hensyn, der i foerste raekke skal inddrages ved en afgraensning af begrebet udledning. I tilfaelde, hvor miljoeet belastes af forurenet damp, er det utvivlsomt noedvendigt, at der gribes til egnede midler, uanset hvorledes det farlige stof er kommet frem til overfladevandet. I denne forbindelse er det uden betydning, om den forurenede damp er blevet fortaettet og foeres videre via en regnvandsledning, der tilhoerer den virksomhed, hvorfra dampen stammer, eller via en regnvandsledning, der tilhoerer tredjemand. Vaesentlig er nemlig kun beskyttelsen af vandet og naturligvis muligheden for at henfoere forureningen til en bestemt menneskelig adfaerd, der som tidligere naevnt kan undergives krav om en forudgaaende tilladelse.

Det tredje spoergsmaal

21 Saafremt Domstolen maatte besvare det foerste eller de to foerste spoergsmaal benaegtende, dvs. hvis den ikke finder, at begrebet udledning omfatter udslip af forurenet damp, som fortaettes og slaar ned paa overfladevand, spoerger den forelaeggende ret, om medlemsstaterne har mulighed for at tillaegge begrebet udledning en anden, mere vidtgaaende, betydning end direktivet.

22 I denne forbindelse bemaerkes for det foerste, at direktivet alene skal sikre et minimum for harmoniseringen af de nationale regler om udledning i vandomraader (8), hvorved det staar medlemsstaterne frit for at fastsaette strengere regler. Direktivets artikel 5, stk. 2, artikel 10 og dets ellevte betragtning bekraefter alene, at der tilkommer medlemsstaterne en saadan befoejelse, hvilket klart viser, at der ved direktivets bestemmelser skal sikres et mindste beskyttelsesniveau for de paagaeldende vandomraader, saaledes at det derudover staar medlemsstaterne frit for at fastsaette strengere bestemmelser, der ogsaa ville kunne omfatte indfoerelse af en tilladelsesordning.

23 Det bemaerkes herved, at denne fortolkning af direktivet er i overensstemmelse med de kompetencer, der ved den europaeiske faelles akt og Maastricht-traktaten blev tillagt Faellesskabet inden for miljoeomraadet (9). De kompetencer, der konkurrerer med medlemsstaternes, skal udoeves under hensyntagen til subsidiaritetsprincippet, saaledes at der ikke ved medlemsstaternes udoevelsen heraf er hindringer for, at disse »opretholder eller indfoerer strengere beskyttelsesforanstaltninger« (EF-traktatens artikel 130 T), i det omfang foranstaltningerne er forenelige med traktaten (10).

24 Herefter kan medlemsstaterne saaledes lade udledninger, der ikke falder ind under direktivets anvendelsesomraade, vaere omfattet af en ordning med forudgaaende tilladelser. Denne befoejelse beror paa medlemsstaternes selvstaendige kompetence inden for miljoeomraadet, der alene bekraeftes af direktivet. Denne kompetence begraenses kun af kravet om, at den skal udoeves i overensstemmelse med traktaten, navnlig dennes bestemmelser om frie varebevaegelser (artikel 30 ff.) og konkurrencepolitikken (artikel 85 og 86) (11). Selv om de nationale foranstaltninger ikke er forenelige med faellesskabsbestemmelserne, vil de desuagtet vaere at anse for retmaessige, hvis de er begrundet i tvingende hensyn, ikke er diskriminerende og er i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet (12).

25 I betragtning heraf foreslaar jeg Domstolen at besvare det tredje spoergsmaal saaledes, at en medlemsstat i sin nationale retsorden kan anvende et andet, mere omfattende begreb end direktivets, for saa vidt dette begreb er begrundet i tvingende hensyn, ikke er diskriminerende og er i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet.

26 Under hensyn til de anfoerte betragtninger foreslaar jeg Domstolen at besvare de spoergsmaal, der er forelagt af Nederlandenes Raad van Staate, saaledes:

»1) Udslip af forurenet damp, der fortaettes og slaar ned paa overfladevand, er omfattet af begrebet 'udledning' i artikel 1, stk. 2, litra d), i Raadets direktiv 76/464/EOEF af 4. maj 1976 om forurening, der er foraarsaget af udledning af visse farlige stoffer i Faellesskabets vandmiljoe. Afstanden mellem det sted, hvorfra den forurenede damp udledes, og overfladevandet, hvorpaa dampen slaar ned, er herved uden betydning, med undtagelse af at denne oplysning kan vaere af betydning ved afgoerelsen af det konkrete spoergsmaal, der skal besvares paa grundlag af almindelig erfaring om, hvorvidt den, der har foretaget udledningen, havde vaeret bekendt med risikoen og foelgelig havde haft pligt til at indhente en forudgaaende tilladelse til 'udledningen'. Denne vurdering tilkommer det den nationale ret at foretage.

2) Udledning af forurenet damp, der foerst efter fortaetning slaar ned paa jorden og paa tage, og som derefter via en regnvandsledning fra den paagaeldende virksomhed eller fra beboelseshuse eller andre bygninger kommer frem til overfladevand, er omfattet af begrebet 'udledning' i direktiv 76/464. Den omstaendighed, at den forurenede damp passerer en regnvandsledning hos den paagaeldende virksomhed eller en regnvandsledning hos en tredjemand, er uden betydning.

3) Medlemsstaterne kan i deres nationale retsordener definere begrebet udledning forskelligt fra og mere omfattende end det begreb, der er indeholdt i direktiv 76/464, i det omfang det er foreneligt med traktatens bestemmelser.«

(1) - EFT L 129, s. 23.

(2) - Jf. direktivets artikel 3 og 5.

(3) - Graensevaerdierne og kvalitetsmaalsaetningerne er for visse af de paa liste I opfoerte stoffers vedkommende fastsat ved henholdsvis direktiv 83/513/EOEF af 26.9.1983 for saa vidt angaar kadmium (EFT L 291, s. 1) og ved direktiv 84/156/EOEF af 17.3.1984 (EFT L 74, s. 49) for saa vidt angaar kviksoelv.

(4) - EFT L 181, s. 16.

(5) - Det drejer sig om tetrachlormethan, DDT og pentachlorphenol.

(6) - Direktivets tiende betragtning praeciserer foelgende: »Det er for visse karakteristiske kilder til forurening med disse stoffer bortset fra dem, der er underkastet de af Faellesskabet fastsatte graensevaerdier eller nationale emissionsnormer, noedvendigt at opstille saerlige programmer med henblik paa at eliminere forureningen; direktiv 76/464/EOEF indeholder ikke den noedvendige hjemmel hertil; EOEF-traktaten indeholder ingen specifik hjemmel hertil, og traktatens artikel 235 maa derfor tages i anvendelse.«

(7) - EFT L 188, s. 20.

(8) - Dette fremgaar ligeledes af direktivets artikel 2, hvori det hedder, at »dette direktiv[s] bestemmelser ... udgoer [blot] et foerste skridt mod dette maal«, nemlig at eliminere eller formindske forurening af vandomraader.

(9) - Ved den europaeiske faelles akt, der traadte i kraft den 1.7.1987, blev der indfoert forskellige bestemmelser, der direkte vedroerte miljoebeskyttelse (jf. artikel 130 R, 130 S og 130 T), og som regulerer Faellesskabets lovgivningsmaessige kompetence paa omraadet. Ved Maastricht-traktaten, der traadte i kraft den 1.11.1993, blev miljoebeskyttelse direkte opfoert som et af Faellesskabets maal (artikel 2 og 3).

(10) - Jf. ligeledes dom af 14.7.1998, sag C-284/95, Safety Hi-Tech, Sml. I, s. 4301, praemis 43.

(11) - Jf. dom af 20.9.1988, sag 302/86, Kommissionen mod Danmark, Sml. s. 4607, af 25.6.1998, sag C-203/96, Dusseldorp m.fl., Sml. I, s. 4075, praemis 49 og 50, af 9.7.1992, sag C-2/90, Kommissionen mod Belgien, Sml. I, s. 4431, praemis 34, og af 7.2.1985, sag 240/83, ADBHU, Sml. s. 531.

(12) - Domstolen fastslog i dommen i sagen Kommissionen mod Danmark (jf. fodnote 11) med henvisning til ADBHU-dommen, at den har anerkendt »beskyttelsen af miljoeet som 'et af Faellesskabets grundlaeggende formaal', der som saadant kan retfaerdiggoere visse begraensninger i princippet om de frie varebevaegelser« (jf. praemis 8 og 9). Denne opfattelse blev for nylig bekraeftet i praemis 64 i Safety Hi-Tech-dommen (jf. fodnote 10), hvori Domstolen i relation til princippet om de frie varebevaegelser bekraeftede, at »miljoebeskyttelse er et tvingende hensyn, der kan begraense anvendelsen af traktatens artikel 30«. I dommen i sagen Kommissionen mod Belgien (jf. fodnote 11) bemaerkede Domstolen imidlertid, at »tvingende hensyn kun kommer i betragtning ved regler, som uden forskel finder anvendelse paa indenlandske og indfoerte varer« (praemis 34).