Forslag til afgørelse fra generaladvokat Sir Gordon Slynn fremsat den 17. september 1987. - KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER MOD KONGERIGET BELGIEN. - FORBUD MOD FORSKELSBEHANDLING - ADGANG TIL UDDANNELSE VED UNIVERSITETERNE OG DE HOEJERE LAEREANSTALTER - TILBAGEBETALING AF AFGIFTER OPKRAEVET MED URETTE. - SAG 293/85.



Samling af Afgørelser 1988 side 00305



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hoeje Domstol .

For Domstolen foreligger fem sager til paadoemmelse, der i den ene eller den anden form rejser spoergsmaalet om foreneligheden af at opkraeve afgifter af studerende fra én medlemsstat, hvor disse afgifter skal betales for undervisning i en anden medlemsstat, samt saadanne studerendes ret til at faa tilbagebetalt disse afgifter og faa stipendier til deres underhold . Jeg har ment det klogest foerst at fremsaette forslag til afgoerelse, indtil alle sagerne var domsforhandlet . Tre af disse sager, naervaerende sag samt sag 309/85 "Barra mod den belgiske stat og Liège Kommune og sag 24/86, Blaziot mod Liège Universitet, m.fl . vedroerer bestemmelser i henhold til belgisk ret .

Baggrunden er foelgende . Forud for det akademiske aar 1976-1977 var universiteterne i Belgien ikke berettiget til at opkraeve andre gebyrer end et beskedent indskrivningsgebyr, idet den almindelige skolegang var gratis baade i statsskoler og i tilskudsberettigede privatskoler . Fra dette aar at regne blev der indfoert et supplerende indskrivningsgebyr for udenlandske studerende og elever, hvis foraeldre ikke havde bopael i Belgien, og som fulgte undervisningen ved en raekke uddannelsesinstitutioner bortset fra universiteterne . I henhold til disse bestemmelser om andre uddannelsesinstitutioner end universiteterne blev der indfoert en studieafgift for de uddannelsesinstitutioner, der gav undervisning i kunstfag ( visse studerende dog undtaget ). En fransk studerende, Françoise Gravier, anfaegtede denne afgift for saa vidt angik aarene 1982-1983 og de foelgende aar . I Domstolens dom i sag 293/83 ( Gravier mod Liège Kommune, Sml . 1985, s . 593 ), i hvilken dom afsagt den 13 . februar 1985, kendes foelgende for ret :

" 1 ) Paalaeggelse af en afgift, et indskrivningsgebyr eller en studieafgift som betingelse for adgangen til at foelge faglig undervisning for studerende, der er statsborgere i andre medlemsstater, mens en tilsvarende afgift ikke paalaegges indenlandske studerende, udgoer en forskelsbehandling, som udoeves paa grundlag af nationalitet, og som er forbudt ved Traktatens artikel 7 .

2 ) Begrebet faglig uddannelse omfatter undervisning i tegneseriekunst ved en hoejere laereanstalt for kunst, dersom en saadan undervisning foerer den studerende frem til en kompetence inden for en profession, et fag eller en bestemt stilling eller bibringer den paagaeldende den saerlige faerdighed, der kraeves for at udoeve en saadan profession, fag eller stilling" .

Situationen var en anden for universiteternes vedkommende . Artikel 27, stk . 3, i lov 1971 som aendret ved artikel 85 i lov af 5 . januar 1976 ( Moniteur Belge af 6.1.1976 ) bestemte, at ved fastsaettelsen af statstilskud til universiteterne skulle beregningsgrundlaget vaere studerende med belgisk eller med luxembourgsk statsborgerskab, studerende med andet statsborgerskab, hvis foraeldre eller vaerger er hjemmehoerende eller har bopael i Belgien og udoever deres hovedbeskaeftigelse dér, studerende der bor paa belgisk omraade og hvis foraeldre eller vaerge er eller har vaeret beskaeftiget paa belgisk omraade og er statsborgere i en EF-stat, samt andre udenlandske studerende, bortset fra studerende fra visse udviklingslande og dem, der er omtalt i bestemmelsens stk . 4, forudsat at de ikke ikke overstiger 2% af samtlige belgiske studerende, der indgik i beregningen det forgaaende akademiske aar .

Stk . 4 som aendret bestemte, at udenlandske studerende, bortset fra de i stk . 3 naevnte, skulle bidrage til universiteternes drift og ikke indgik i beregningen ved normeringen af visse universitetsstillinger, medmindre de havde betalt et supplerende indskrivningsgebyr, der mindst androg 50% af omkostningerne som fastsat . Saafremt disse gebyrer ikke blev betalt, ville universiteterne ikke faa bevilget tilskud til de loenninger, der knytter sig til de omtalte stillinger . Ved kongelig anordning af 30 . december 1982 blev universiteterne bemyndiget til at kraeve, at andre end de i den aendrede 1971-lovs artikel 27, stk . 3, omhandlede udenlandske studerende betale indskrivningsgebyr paa indtil 50% af omkostningerne som fastsat i gaeldende bestemmelser .

Den 21 . juni 1985 blev der i Belgien gennemfoert en lov om undervisning; gennemfoerelsesregler blev fastsat dels ved ministerielle cirkulaerer af 20 . august 1985, dels ved kongelig anordning af 30 . august 1985 .

Det foerste aspekt ved 1985-loven, der er af betydning her, vedroerte kun universitetsstuderende . Artikel 16, stk . 1, foejede til listen over studerende, der kom i betragtning ved beregningnen af statstilskud til universiteterne, EF-statsborgere med lovligt ophold i Belgien, som udoever eller har udoevet erhverv dér, samt deres aegtefaeller . Hermed ville man opfylde Domstolens dom i sag 152/82 ( Forcheri mod Belgien, Sml . 1983, s . 2323 ), hvorved det blev kendt retsstridigt at kraeve studieafgift af hustruen til en EF-tjenestemand med bopael i Belgien, naar en saadan afgift ikke afkraeves belgiske studerende . Denne bestemmelse blev ifoelge artikel 69 anset for at vaere traadt i kraft den 1 . oktober 1983, altsaa kort efter afsigelsen af dommen i Forcheri-sagen . Imidlertid omfattede den ikke andre EF-statsborgere, der studerede ved universiteterne . Artikel 16, stk . 2, gav tvaertimod universitetsrektorerne adgang til for det akademiske aar, der begyndte i 1985, at naegte at indskrive studerende, der ikke kom i betragtning ved beregningen af statstilskud . Der blev givet ret til at paaklage afslag paa indskrivningsansoegninger, men kun saafremt afslag var meddelt af et statsuniversitet, derimod ikke, hvis det var givet af et frit universitet .

Det andet aspekt omfatter andre undervisningsniveauer i Belgien, nemlig boernehaveklasser, underskoler, realskole og gymnasier samt specialiseret undervisning ved andre hoejere laereanstalter end universiteterne . Artikel 59, stk . 1, i 1985-loven bestemmer, at udenlandske elever og studerende paa disse niveauer, hvis foraeldre eller vaerge ikke er belgiske statsborgere, og som ikke bor i Belgien, skal betale studieafgift . Artikel 59, stk . 2, undtager fra stk . 1' s anvendelsesomraade saadanne studerende, der har faaet opholdstilladelse i mere end tre maaneder, eller som har ret til at tage bopael i Belgien i henhold til bl.a . artikel 10 i lov af 15 . december 1980 ( herefter benaevnt "1980-loven ") med senere aendringer, jfr . isaer lov af 28 . juni 1984 ( herefter benaevnt "1984-loven ").

1980-loven regulerer udlaendinges indrejse og ophold m.v . Artikel 10 bestemmer foelgende : "Udenlandske statsborgere, som har opholdsret ifoelge mellemfolkelig aftale, lov eller kongelig anordning" meddeles tilladelse til ophold i Belgien i mere end tre maaneder . I henhold til 1980-lovens artikler 58 og 59 skal den, der soeger om saadan tilladelse med henblik paa at studere, foruden at fremlaegge en raekke andre dokumenter, tillige bevise, at han har ladet sig indskrive ved en belgisk uddannelsesinstitution og raader over tilstraekkelige midler til eget underhold .

I henhold til 1985-lovens artikel 71 traadte artikel 59, stk . 1, i kraft tilbagevirkende fra den 1 . september 1976; artikel 59, stk . 2, tillagdes retsvirkning fra den 1 . januar 1985 .

For det tredje bestemte 1985-lovens artikel 63, at studieafgifter opkraevet mellem den 1 . september 1976 og den 31 . december 1984 i intet tilfaelde ville blive tilbagebetalt, dog med et vaesentligt forbehold : saadanne gebyrer, "som elever og studerende fra et andet EF-land har skullet betale for at deltage i faglig uddannelse, refunderes paa grundlag af retsafgoerelser truffet af de ordinaere domstole i sager om tilbagebetaling, der er anlagt foer den 13 . februar 1985", altsaa inden Domstolens dom i Gravier-sagen .

Kommissionen tilskrev den belgiske regering den 17 . juli 1987, men den fik ikke noget egentligt svar . Saa fremsatte den en begrundet udtalelse i henhold til Traktatens artikel 169 . Belgien reagerede ikke, hvorpaa Kommissionen anlagde naervaerende sag den 2 . oktober 1985 med paastand om, at det statueres, at Belgien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Traktatens artikler 5 og 7 i anledning af en raekke af Belgien trufne foranstaltninger .

Kommissionen er af den opfattelse, at disse bestemmelser indebaerer en tilsidesaettelse af Traktatens artikler 5 og 7 i fem henseender . For det foerste fordi EF-statsborgere ( bortset fra luxembourgere ), der rejser til Belgien alene med det formaal at studere ved belgiske universiteter ( herefter benaevnt "EF-studerende ") boer vaere fritaget for studieafgift, mens de rent faktisk ikke er omfattet af de grupper, der blev foejet til 1970-lovens artikel 27, stk . 3, ved artikel 16 i 1985-loven . For det andet indebaerer rektorernes adgang til at naegte at indskrive EF-studerende, der ikke kommer i betragtning ved beregningen af statstilskud, en retsstridig begraensning af disse studerendes adgang til universitetsundervisning . For det tredje gaelder det, at selv om artikel 59 i 1985-loven tilsyneladende vil fritage EF-borgerne for betaling af studieafgiften, hvis de rejser til Belgien alene med det formaal at foelge hoejere uddannelse ved andre institutioner end universiteterne, er det i praksis umuligt for dem at blive fritaget, eftersom den opholdstilladelse, der er omtalt i artikel 59, stk . 2, kun kan opnaas ved at fremlaegge indskrivningsbevis for et saadant studium, og beviset udstedes kun dersom de betaler studieafgiften . For det fjerde er det i strid med de naevnte traktatsartikler at kraeve, at de godtgoer at have tilstraekkelige midler til eget underhold i henhold til artikel 59, stk . 2 . Som den femte og sidste soegsmaalsgrund har Kommissionen anfoert, at Belgien har tilsidesat artiklerne 5 og 7 ved at begraense adgangen til tilbagesoegning af studieafgiften, idet begraensningen fremgaar af artikel 63 - der forlanger, at krav skal vaere indtalt af EF-borgere foer den 13 . februar 1985 - sammenholdt med artiklerne 69 og 71, der bestemmer, at fritagelser for paa den ene side EF-arbejdstagere og deres aegtefaeller og paa den anden side EF-studerende, der rejser til Belgien alene med det formaal at foelge undervisning af den art, der er omtalt i artikel 59, traeder i kraft den 1 . oktober 1983, hhv . den 1 . januar 1985 .

Samtidig med, at Kommissionen anlagde hovedsagen, indgav den begaering om foreloebige forholdsregler, der senere begraensedes til kun at angaa adgangen til faglig uddannelse ved belgiske universiteter . Herom afsagde Domstolens praesident kendelse den 25 . oktober 1985 . Det udtales heri, at Traktatens artikel 7 muligvis kan antages at omfatte faglig uddannelse ved universiteterne, og at de studerende vil lide uoprettelig skade, hvis de udelukkes, fordi de ikke kan betale studieafgiften . Belgien blev paalagt at sikre EF-studerende adgang til faglig uddannelse ved de belgiske universiteter paa samme vilkaar som belgiske studerende, hvis de forpligtede sig til at betale studieafgiften, saafremt der i hovedsagen skete frifindelse for Kommissionens paastand vedroerende denne afgift .

Som det blev gjort klart under retsmoedet, drejer sagen her sig ikke om den beskedne studieafgift, der betales af alle studerende, men kun om den tillaegsafgift, der kraeves af udenlandske studerende . Domstolen fik oplyst, at dette normalt omtales som "de udenlandske studerendes 'minerval' ". Jeg skal blot kalde den "studieafgift ".

Kongeriget Belgien har for det foerste gjort gaeldende, at Kommissionens paastand boer afvises, da de fornoedne krav ved behandlingen af sager i henhold til artikel 169 ikke er blevet iagttaget .

Kongeriget Belgien finder det unatageligt, at Kommissionen fastsatte en frist paa 8 dage til at besvare skrivelsen af 17 . juli 1985, at Kommissionen ikke besvarede Belgiens telexmeddelelse af 2 . august 1985 med anmodning om en laengere frist, og at den derefter uden yderligere konsultation fremsatte sin begrundede udtalelse med begaering om, at de paatalte foranstaltninger skulle bringes til ophoer inden for en frist paa 15 dage . Disse meget korte tidsrum finder Belgien saa meget mindre acceptable, naar man erindrer, at studieafgiften har eksisteret i flere aar, at Kommissionen kraevede en fuldstaendig aendring af den belgiske undervisningspolitik, og at dommen i Gravier-sagen udgjorde en fuldstaendig ny udvikling inden for faellesskabsretten, idet afgoerelsen anerkendte rettigheder for personer, der ikke kan anses for erhvervsaktive .

Den belgiske regering har tilfoejet, at i to skrivelser af 19 . april 1984 og 28 . november 1984 tiltraadte Kommissionen, at det belgiske system var fuldt EF-konformt . Jeg er af den opfattelse, at om end skrivelserne afgiver et vist holdepunkt, laegges der med denne indsigelse for meget i dem . Den foerste var begraenset til arbejdstagere, og Kommissionen ytrede betaenkelighed med hensyn til det forhold, at de foreslaaede aendringer i de ministerielle cirkulaerer ikke daekkede almindelig undervisning paa realskole - og gymnasieniveau; i den anden skrivelse blev der udtrykt forbehold over for det forhold, at reglerne aabenbart ikke fandt anvendelse paa EF-tjenestemaends familiemedlemmer, ligesom skrivelsen fremhaevede de kraevede formaliteter, der ifoelge skrivelsens ordlyd kunne udgoere en hindring .

Belgien har henholdt sig til Domstolens kritik af Kommissionens adfaerd i sag 54/72 ( Kommissionen mod Irland, Sml . 1984, s . 317, hvor der var givet en meget kort frist, og hvor der ikke forelaa nogen uopsaettelighed, eftersom der var tale om aendring inden for fem dage af love, der havde vaeret gaeldende i mere end fyrre aar . Domstolen anerkendte, at sagen kunne antages til realitetsbehandling, fordi Irland havde haft mulighed for at berigtige forholdet, og at afgive svar, inden sagen kom for Domstolen . Det er blevet anfoert, at denne mulighed ikke forelaa her .

Utvivlsomt tilkommer der disse indsigelser en vis vaegt . Det er af vaesentlig betydning, at medlemsstaterne har en reel mulighed for at imoedegaa en paatale, baade foer og efter at der anlaegges sag i henhold til artikel 169 .

Kommissionen er udtrykkeligt af Domstolen blevet anmodet om skriftligt at forklare, hvorfor man fastsatte saa korte frister og uddybe det i dens indlaeg fremfoerte .

Paa grundlag af samtlige afgivne forklaringer og paaberaabte omstaendigheder er jeg personligt villig til at acceptere, at sagen ikke boer afvises . De fastsatte frister blev ikke strengt anvendt af Kommissionen, og jeg er ikke i tvivl om, at dersom den belgiske regering havde fremsat bemaerkninger, inden Kommissionen afgav sin begrundede udtalelse eller udtog staevning, ville der vaere blevet taget hensyn til dem . Da Belgien altsaa ikke forklarede sig, befandt parterne sig paa kollisionskurs, og intet syntes at pege mod en kompromisloesning . Kommissionen oenskede her ikke at faa afskaffet lovgivning, der havde vaeret gaeldende i lang tid, men at opnaa en omgoerelse af de foranstaltninger, der var blevet indfoert efter Gravier-dommen, hvilke efter Kommissionens opfattelse tilsyneladende bevidst tilsigtede at omgaa denne afgoerelse . Endvidere ligger de ministerielle cirkulaerer af 20 . august 1985 og kongelig anordning af 30 . august 1985 tidsmaessigt efter Kommissionens skrivelse af 17 . juli, ligesom den kongelige anordning ogsaa kom til efter selve den begrundede udtalelse .

Det er endvidere klart, at der under parlamentsdebatten i forbindelse med gennemfoerelse af 1985-loven blev givet udtryk for, at denne stred mod EF-reglerne, ligesom ogsaa Conseil d' Etat var kritisk med hensyn til foranstaltningens tilbagevirkning i lyset af Domstolens afgoerelse i Gravier-sagen . Under moeder mellem Kommissionen og belgiske tjenestemaend den 25 . juni 1985 gav Kommissionen udtryk for det synspunkt, at faglig uddannelse ogsaa kunne omfatte universitetsundervisning og fremsatte visse kritiske bemaerkninger vedroerende 1985-loven; i et moede i Uddannelsesudvalget den 27 . og 28 . juni 1985, hvor en belgisk repraesentant var til stede, droeftede man Gravier-sagen . Selv om Kommissionens repraesentant anfoerte, at Kommissionen endnu ikke havde afsluttet sin undersoegelse af Gravier-dommens retsvirkninger, maa Belgien fra tidligere moeder have vidst, at Kommissionen haeldede til den opfattelse, at faglig uddannelse kunne omfatte universitetsundervisning .

Det er vanskeligt at acceptere, at den belgiske regering skulle vaere blevet overrasket over aabningsskrivelsen eller den begrundede udtalelse . Der forelaa endvidere en vis uopsaettelighed i og med, at det nye akademiske aar var umiddelbart forestaaende, og at der, som det skulle vise sig, var grundlag for at handle hurtigt for at faa gennemfoert foreloebige forholdsregler .

Selv om det er vaesentligt, at Kommissionen indroemmer rimelig tid til at berigtige bestemte forhold og til at fremsaette bemaerkninger, maa tidsfristerne bedoemmes konkret . I naervaerende tilfaelde mener jeg, at sagen boer antages til realitetsbehandling .

Spoergsmaalene er aabenbart af stor betydning for Belgien, der anser sig for liberalt indstillet med hensyn til adgangen af studerende og de fastlagte gebyrer; landet sammenligner med andre universitetssystemer, hvor der gives meget betragtelige stipendier, men hvor til gengaeld antallet af studerende er meget begraenset . Sagen er ogsaa af betydning for Kommissionen, eftersom man frit efter Disraeli kan sige foelgende : "upon the education of the people of this Community the fate of this Community depends ".

Vedroerende sagens realitet skal det anfoeres, at de rejste spoergsmaal i nogen grad fremtraeder mere konkret i Barra - og Blaizot-sagerne, hvorfor jeg henviser til argumentationen i disse sager i det omfang, hvori det er relevant for spoergsmaalene her i sagen .

Det foerste klagepunkt gaar ud paa, at studerende, der rejser til Belgien alene med det formaal at studere ved universiteterne, ikke er fritaget i henhold til 1985-lovens artikel 16, stk . 1, for betaling af studieafgiften, saaledes som studerende af "Forcheri-typen" er det . Spoergsmaalet er dermed begraenset til universiteterne og opstaar ikke i forhold til studerende, der kan goere saerlige rettigheder gaeldende som "arbejdstagere", et spoergsmaal, der skal behandles i de sidste to af de ovennaevnte fem sager, nemlig sagerne 39/86, "Lair mod Hannover Universitet", og sag 197/86, "Brown mod Secretary of State for Scotland ". Selv om den foerste soegsmaalsgrund er formuleret bredt, har Kommissionen gjort det klart, at den i disse sager ikke oensker at gaa ud over spoergsmaalet om "faglig uddannelse"; den vil ikke haevde, at Traktaten med hensyn til al undervisning - isaer hvad der kaldes "almindelig undervisning" - forbyder forskelsbehandling af personer paa grundlag af nationalitet . Om end Kommissionen gjorde sig til talsmand for en bredere regel i "Gravier"-sagen paa grundlag af en raekke dokumenter fra Raadet og Kommissionen selv i aarenes loeb, og selv om Domstolen i Gravier-sagen anerkendte, at "adgangen til deltagelse i undervisning samt ansaettelse i laerlingestillinger, saerlig naar det drejer sig om faglig uddannelse ikke er forhold, som falder uden for faellesskabsretten", og selv om undtagelsen som den i "Forcheri"-dommen omtalte i artikel 16, stk . 1, ikke er begraenset til faglig udannelse, er det efter min opfattelse det rigtigste at bedoemme paastanden paa dette grundlag, selv om det muligvis er oenskeligt, at adgangen til almindelig undervisning bliver fri i Faellesskabet, naar tiden er inde til det .

Spoergsmaalet er derfor om, og i givet fald hvordan naermere faglig uddannelse efter indholdet af Traktatens artikel 128 som fortolket i Gravier-dommen kan gives paa universiteterne, saaledes at den utvivlsomme forskelsbehandling paa grundlag af nationalitet, som udgoeres af den begraensede adgang for EF-studerende ( bortset fra luxembourgske statsborgere og andre saerligt fritagne grupper ), er forbudt ved Traktatens artikel 7 .

Tyngdepunktet i argumentationen har vaeret en analyse af den naermere beskaffenhed af universitetsuddannelse .

Kommissionen og Belgien ( idet sidstnaevnte stoettes gennem indlaeg, fremfoert af de fire universiteter, der er parter i Blaizot-sagen ) staar diametralt over for hinanden med deres hovedargumenter . Kommissionen har anfoert, at universitetsuddannelsen altid er faglig uddannelse, mens Belgien haevder det stik modsatte . Det er imidlertid tankevaekkende, at Kommissionen i sine indlaeg har anfoert, at studerende "i naesten alle tilfaelde" har ladet sig indskrive ved universitetet for at faa den noedvendige viden og faerdighed med henblik paa at faa en bestemt stilling, mens det fra Belgiens side blev anfoert, at "universitetsstudier ikke er omfattet" af Traktaten, "forstaaet i al almindelighed og bortset fra de faa undtagelser, som det tilkommer Domstolen naermere at fastsaette ".

Udgangspunktet er efter min opfattelse Traktatens artikel 128 og dommen i Gravier-sagen . Traktatbestemmelsen tager sigte paa en politik for faglig uddannelse, der "kan bidrage til en harmonisk udvikling af saavel hvert enkelt lands oekonomi som af faellesmarkedet ". I Gravier-dommen blev det anerkendt, at "skoent undervisningssystemet og uddannelsespolitikken ikke som saadan hoerer til de omraader, som ifoelge Traktaten henhoerer under faellesskabsinstitutionernes kompetence" ( et udsagn, der hviler paa sag 9/74, Casagrande mod Landeshauptstadt Moenchen, Sml . 1974, s . 773, 779 ) "er adgangen til og deltagelse i undervisning samt ansaettelse i laerlingestillinger, saerligt naar det drejer sig om faglig uddannelse, ikke forhold, som falder uden for faellesskabsretten" ( praemis 19 ). Efter at have omtalt de foranstaltninger, som Faellesskabet har truffet i henhold til artikel 128, konkluderede Domstolen : "Enhver form for undervisning, der foerer til en kompetence inden for en profession, et fag eller en bestemt stilling, eller som bibringer den saerlige faerdighed, der kraeves for at udoeve en saadan profession, fag eller stilling, henhoerer under begrebet faglig undervisning, uanset elevernes eller de studerendes alder eller uddannelsesniveau, ligesom det heller ikke spiller nogen rolle, om undervisningsprogrammet ogsaa omfatter en vis del mere almindelig undervisning" ( praemis 30 ).

Efter min opfattelse gaelder det, at baade artikel 128 og disse uddrag af Domstolens dom drejer sig om selve oplaeringens eller undervisningens karakter, ikke om beskaffenheden af den institution, hvor den gives . Jeg mener ikke, at traktatbestemmelsen eller dommen indeholder en forudsaetning om, at et universitet som institution udskiller sig fra andre laereanstalter, som derfor noedvendigvis maa udelukkes fra det princip, der kan udledes af Gravier-sagen . Middelalderens laerdomsformidlere opfattede muligvis universitetet som noget ganske saerligt . Ved udgangen af det 20 . aarhundrede kan dette ikke vaere tilfaeldet, for saa vidt angaar undervisning i modsaetning til forskning, ikke mindst fordi de andre institutioner - eksempelvis de polytekniske laereanstalter i Det Forenede Kongerige - nu hyppigt meddeler undervisning i visse discipliner paa samme niveau som universiteterne . Det vil vaere helt uantageligt, dersom eksempelvis en grad eller et eksamensbevis i arkitektur fra et universitet eller en anden specialiseret hoejere laereanstalt begge gav adgang til erhvervsudoevelse, men saaledes, at den ene skulle anses for attest paa opnaaet faglig uddannelse, mens den anden ikke skulle . Det er endvidere muligt, at hvad der i nogle medlemsstater alene er optaget paa universiteternes laeseplaner, i andre medlemsstater undervises der samme fag ved andre hoejere laereanstalter, der formelt ikke henregnes til universiteterne . Der er derfor efter min opfattelse uacceptabelt at sondre efter uddannelsesinstitutioner; man maa anvende kriteriet om undervisningens karakter .

Synspunktet anerkendes i dommen i Gravier-sagen, der antog at faglig uddannelse omfatter "enhver form for undervisning", der har visse virkninger, "uanset elevernes eller de studerendes alder eller uddannelsesniveau", ligesom det heller ikke antoges at spille nogen rolle, om undervisningen omfatter en "vis del mere almindelig undervisning ".

Dette synspunkt finder efter min opfattelse ogsaa stoette i den stedfundne udvikling, idet EF-institutionerne har anerkendt vigtigheden af uddannelse paa hoejt niveau og de studerendes mobilitet paa dette niveau . Belgien har med rette anfoert, at tyngdepunktet tidligere laa paa uddannelse af manuel art eller til ledende stillinger paa lavt niveau, men selv i Raadets afgoerelse af 2 . april 1963 om opstilling af almindelige principper for gennemfoerelse af en faelles politik for faglig uddannelse ( 63/266/EOEF, EFT 1963-1964, s . 22 ), anerkendes behovet for at "erhverve de tekniske kundskaber og faerdigheder, der er noedvendige for at udoeve en bestemt faglig beskaeftigelse og for at opnaa den bedst mulige uddannelse" ( andet princip ), ligesom heller ikke publikationerne fra Det Europaeiske Center for Udvikling af Erhvervsuddannelse som oprettet ved forordning ( EOEF ) nr . 337/75 ( EFT 1975 L 39, s . 1 ) som saadan udelukker universitetsuddannelse . Forslag i forbindelse med COMETT-programmet 1986-1992 ( EFT 1985 C 234, s . 3 ) og ERASMUS-programmet ( Kommissionens forslag i EFT 1985 C 73, s . 4 ) som gennemfoert ved Raadets afgoerelse 87/327/EOEF ( EFT 1987 L 166, s . 20 ), der begge hviler paa Traktatens artikel 128, tager et langt skridt fremad og behandler ganske aabenbart universitetsuddannelse .

Dette er muligvis ogsaa anerkendt i de udtalelser fra de belgiske ministre, der er blevet fremsat under debatten om 1985-loven, hvor de medgav, at faglig uddannelse ogsaa omfatter universitetsuddannelse .

Jeg kan paa den anden side ikke tiltraede Kommissionens anbringende om, at al universitetsuddannelse er faglig uddannelse . Den blotte omstaendighed, at arbejdsgivere - inden for baade industrien og det offentlige - soeger universitetskandidater, betyder ikke, at enhver udddannelse, der foerer frem til en akademisk grad, noedvendigvis efter sin beskaffenhed er faglig uddannelse, ikke mindst fordi der ofte blot soeges en person med kandidateksamen; der laegges ikke vaegt paa et krav om eksamen i en bestemt disciplin . Universitetseksamen kan blot indebaere et krav om bevis for, at indehaveren har et vist intelligensniveau og har godtgjort, at han er i stand til at mestre et givet emne paa et relativt hoejt niveau .

Et saadant resultat - hvorefter det ikke kan udelukkes, at universitetsuddannelse er en faglig uddannelse, men at dette ikke altid er tilfaeldet - letter naturligvis ikke ligefrem opgaven for den nationale ret, der til slut skal afgoere, om en bestemt uddannelse er en faglig uddannelse .

Proevestenen i Gravier-sagen er, hvorvidt uddannelsen - uden hensyn til i hvilken institution den gives - "foerer til en kompetence inden for en profession, et fag eller en bestemt stilling, eller som bibringer den saerlige faerdighed, der kraeves for at udoeve en saadan profession, fag eller stilling ".

Den vaesentlige opgave bestaar efter min opfattelse i at anskue undervisningen som en helhed og paa det grundlag for det foerste spoerge, om den giver en kompetence, der er anerkendt som adgang til en profession, et fag eller en bestemt stilling . Saafremt det er tilfaeldet, er det tilstraekkeligt til, at uddannelsen maa anses for faglig uddannelse . Foelgelig gaelder det, at dersom en universitetseksamen i veterinaermedicin, arkitektur eller farmakologi i en medlemsstat giver indehaveren af denne eksamen ret til at udoeve sit fag ( selv om den paagaeldende givetvis i en lang aarraekke fortsat laerer og erhverver faerdigheder, der goer ham til en mere kompetent udoever af erhvervet ) er dette klart tilstraekkeligt .

Hvorledes stiller situationen sig nu, hvis en universitetseksamen er noedvendig, men ikke en tilstraekkelig betingelse for at faa adgang til en bestemt profession? Det er ikke udsaedvanligt, at den studerende baade skal have en universitetseksamen og et andet fagdiplom, men kan paaberaabe sig at have gennemfoert studier af bestemte emner i forbindelse med den eksamensgivende undervisning for at blive fritaget for eksamination heri i forbindelse med erhvervelsen af eksamensbeviset . I Gravier-sagen naaede jeg til det resultat, at faglig uddannelse omfatter "uddannelser, der er en forberedelse til og foerer direkte til kompetence" ( min fremhaevelse ). Domstolen naaede i sin dom til det resultat, at det er tilstraekkeligt, at der foreligger en "undervisning, der foerer til en kompetence ". Paa dette grundlag, som jeg kan tilslutte mig, er det efter min opfattelse tilstraekkeligt, at en universitetseksamen er en integreret og noedvendig del af en faglig kompetence, eller at den medfoerer dispensation fra kravet om at godtgoere faerdigheder i emner, som der ellers skulle aflaegges eksamen i hos faglig sammenslutning, ogsaa selv om denne eksamen daekker emner, der ikke udkraeves i forbindelse hermed .

Jeg kan ikke acceptere det argument, at eksamensorienteret undervisning kun kan udgoere faglig uddannelse, dersom den er en noedvendig forudsaetning for adgangen til en profession, selv om et saadant krav kan afgive holdepunkt for, at den undervisning, der foerer frem til eksamen, er faglig uddannelse . Jeg finder det rigtigt at antage, at undervisning, der foerer frem til eksamen, og som - skoent den ikke formelt er en del af kompetencen - giver det noedvendige grundlag for, at den studerende, ved at aflaegge en eksamen, kan erhverve en formel kvalifikation, er faglig uddannelse . Jeg anser ogsaa undervisning, som foerer frem til en eksamen, der er en betingelse for at kunne optages ved et faginstitut, som bibringer yderligere kvalifikationer paa grundlag af praktisk erfaring, kan udgoere faglig uddannelse .

Et saadant synpunkt er i overensstemmelse med det andet led i Domstolens definition, hvorefter uddannelse, der giver den saerlige faerdighed til at udoeve en saadan profession, et saadant fag eller en saadan stilling, er faglig uddannelse . Det er straks vanskeligere at anvende dette sidstnaevnte led . Spoergsmaalet er imidlertid, om undervisningen giver "den saerlige faerdighed" til at udoeve "en profession, et fag eller en bestemt stilling ". For at bestride de fleste stillinger er det noedvendigt at kunne laese eller skrive eller udfoere enkle regneoperationer ( dersom dette stadig indgaar i matematikundervisningen ), men det er ikke tilstraekkeligt til at bringe undervisning i disse fag ind under begrebet faglig uddannelse . Der maa vaere den fornoedne direkte forbindelse mellem uddannelsen og den profession eller det fag, den tager sigte paa . Saaledes gaelder det, at undervisning, der i det vaesentlige gives for at foroege den almindelige viden eller den kulturelle dannelse, eller tjener som et "bevidsthedsudvidende" formaal, saedvanligvis er udelukket . Undervisning i litteratur, middelalderens historie eller de klassiske sprog kan vaere af uvurderlig betydning for at faa succes som diplomat, politiker eller praest, men der bestaar ikke den fornoedne direkte forbindelse mellem de paakraevede faerdigheder inden for disse saerlige professioner .

Det spoergsmaal er blevet rejst, om saadan undervisning kan udgoere faglig uddannelse for laerere, saerlig universitetslaerere . Det kan forholde sig saaledes, at der forekommer saadan undervisning, der saerligt er udformet med laereruddannelsen for oeje eller for at bibringe de studerende de faerdigheder, der skal til for at give andre undervisning i emnet . Hvis det er tilfaeldet, kan en saadan undervisning vaere faglig uddannelse . Hvis den ikke er saaledes beskaffen, maa den efter min opfattelse anses for almindelig undervisning og ikke faglig uddannelse .

Der skal i denne sammenhaeng ikke sondres mellem liberale erhverv og andre fag eller stillinger, heller ikke mellem uddannelser, der saedvanligvis foerer frem til en ansaettelseskontrakt, og saadanne, der forbereder de studerende paa at udoeve selvstaendig virksomhed inden for de saakaldt liberale erhverv . At sondre mellem liberale erhverv og andre erhverv er kunstigt, eftersom mange laeger, apotekere, artiktekter og advokater beskaeftiges i henhold til ansaettelseskontrakter i lighed med andre arbejdstagere .

Endvidere er EF' s forbud mod forskelsbehandling heller ikke begraenset til personer, der allerede er arbejdstagere, og som oensker at gennemgaa yderligere undervisning, eller begraenset til dem, der foelger efteruddannelse i forbindelse med ansaettelse i industrien . Jeg kan ikke tiltraede de fremsatte antagelser om, at faglig uddannelse alene kan foregaa i brancheregi i modsaetning til den situation, hvor uddannelsen gennemgaas enten for fortsat at kunne udoeve eller med henblik paa adgang til en profession . Begrebet daekker alle, der deltager i uddannelse af den anfoerte art .

Jeg har stedse henvist til undervisningens karakter, fordi det er den, der skal behandles . Den konkrete studerendes hensigt er efter min opfattelse ikke noget rigtigt kriterium . Men studerende, som foelger samme undervisning som Gravier, gennemgaar saaledes faglig uddannelse, selv om den paagaeldende, med hensigt eller pligt til at arbejde i familievirksomheden, blot oenskede fire aars fordybelse i en kultur, som den paagaeldende umiddelbart fandt mere tiltraekkende end undervisning i latin eller filosofi . Som studerende kan man vaere i vildrede med sine planer, eller man kan aendre mening efter paabegyndt uddannelse . Spoergsmaalet om, hvorvidt de gennemgaar faglig uddannelse, er uafhaengigt af deres hensigter .

Hvis det er det rigtige synspunkt, hvilket jeg tror, vil der stadig vaere vanskelige tilfaelde, ikke mindst hvor de studerende kan sammensaette en bred vifte af forskellige kurser, men da det efter min opfattelse ikke er muligt at sondre paa grundlag af uddannelsesinstitutionerne ( altsaa universiteter contra andre specialiserede hoejere laereanstalter ), maa man overvinde vanskelighederne og soege at fastslaa den generelle betydning af uddannelsen for en profession, et fag eller en bestemt stilling .

Saaledes gaelder det i forhold til studerende, der rejser til Belgien alene med det formaal at foelge faglig uddannelse ved universiteterne, at Belgien ikke kan afkraeve dem hoejere gebyrer end dem, der afkraeves belgiske statsbogere .

Efter min opfattelse foelger heraf som svar paa staevningens anden soegsmaalsgrund, at man ikke vil kunne naegte at indskrive studerende, der ikke betaler studieafgiften, ligesom faellesskabsretten tilsidesaettes i det omfang, hvori artikel 16, stk . 2, bemyndiger en saadan fremgangsmaade . Hvis studieafgiften imidlertid afskaffes, forsvinder den paatalte forskelsbehandling baade med hensyn til den foerste og den anden soegsmaalsgrund . I det omfang, hvori Kommissionen med sine konkluderende argumenter soeger at opnaa en videregaaende afgoerelse paa grundlag af den anden soegsmaalsgrund i form af en afskaffelse af enhver form for forskelsbehandling i forbindelse med studiefinansiering, kan jeg ikke foelge den . I Gravier-sagen blev det udtrykkeligt anfoert, at sagen hverken angik, "hvorledes undervisningen tilrettelaegges eller finansieres, men alene deri, at der er indfoert en oekonomisk hindring for adgangen til uddannelse alene for udenlandske studerende" ( praemis 18 ): "undervisningssystemet og uddannelsespolitikken ... som saadan hoerer (( ikke )) til de omraader, som ifoelge Traktaten henhoerer under faellesskabsinstitutionernes kompetence ". Under alle omstaendigheder gaelder det, at EF-landenes statstilskud til undervisning rejser spoergsmaal af langt stoerre raekkevidde . Jeg fastholder under en mere speciel synsvinkel den opfattelse, som jeg fremsatte foreloebigt i mit forslag til afgoerelse i Gravier-sagen, nemlig at stipendier, der giver de studerende det noedvendige til livets opretholdelse under uddannelsen hviler paa et andet grundlag, dersom afslag paa saadanne stipendier med rimelighed kan anses for en hindring i adgangen til faglig uddannelse .

Anskuer man det foerste og det andet spoergsmaal under denne synsvinkel, er det ikke noedvendigt i enkeltheder at gaa ind paa Belgiens indsigelse om, at Kommissionens anbringender vedroerende finansieringen boer afvises fra paakendelse ( jeg tiltraeder ikke indsigelsen, eftersom disse udgoer Kommissionens opfattelse med hensyn til det oenskede udfald af sagen og ikke selvstaendige anbringender ), eller at 1985-lovens artikel 16, stk . 2, ikke saerlig tog sigte paa EF-studerende, som naegter at betale studieafgift, men paa alle studerende, hvad enten de er belgiere eller ej, der for anden gang oensker at gaa et aar om . Ogsaa den indsigelse boer ikke laegges til grund; artikel 16, stk . 2, daekker saaledes givetvis bl.a . EF-studerende, der naegter at betale studieafgift i forbindelse med faglig uddannelse ved de belgiske universiteter . I dette omfang er artikel 16, stk . 2, uforenelig med faellesskabsretten .

Den tredje og fjerde soegsmaalsgrund angaar 1985-lovens artikel 59, stk . 2, der omfatter studerende uden for universiteterne, og i det omfang, hvori det er relevant, studerende ved specialiserede hoejere uddannelser ved andre institutioner end universiteterne . Den tredje soegsmaalsgrund gaar ud paa, at en opholdstilladelse, der er gyldig i mere end tre maaneder, ikke meddeles EF-studerende, der oensker at foelge faglig uddannelse, medmindre den studerende har indskrevet sig . Naar en saadan studerende soeger optagelse, fritages han kun fra at betale studieafgift ( der skal betales fuldt ud ved indskrivningen ), saafremt han har opholdstilladelse . Eftersom den studerende ikke kan opnaa opholdstilladelse, foer han har indskrevet sig ved et studium, maa han betale studieafgiften . Den fjerde soegsmaalsgrund vedroerer det forhold, at naar den studerende soeger opholdstilladelsen, skal han godtgoere, at han har tilstraekkelige midler til eget underhold ( der er fastsat til 12 000 BFR om maaneden ), mens denne betingelse ikke kraeves opfyldt af belgiske studerende .

1985-lovens artikel 59, stk . 2, i 1985-loven fritager udtrykkeligt saadanne udenlandske studerende for betaling af studieafgift, der har tilladelse til at opholde sig mere end tre maaneder eller til at slaa sig ned i Belgien i henhold til 1980-lovens artikler 10 og 15 som aendret i 1984-loven . Artikel 10 hjemler ret til ophold i mere end tre maaneder for saadanne udlaendinge, hvis opholdstilladelse er meddelt ifoelge lov eller kongelig anordning . I medfoer af den stedfundne aendring af 1980-lovens artikel 58, har alene udlaendinge, der oensker at gennemfoere en hoejere uddannelse og det forberedende aar med henblik paa en hoejere uddannelse ( og ikke som tidligere studerende paa alle trin, herunder ogsaa realskole, gymnasium og og teknisk uddannelse ) ret til ophold i mere end tre maaneder og selv i saa fald kun, hvis de kan fremlaegge noedvendigt bevis for, at de - eksempelvis - er indskrevet ved en bestemt uddannelse . Det kan de kun faa ret til, saafremt de har betalt det gebyr, der skal betales ved indskrivningen .

Paa den anden side synes kongelig anordning af 30 . august 1985 ( Moniteur belge af 12.9.1985 ) at fritage studerende for betaling af indskrivningsgebyr, saafremt de ved optagelse ved en uddannelsesinstitution faar adgang til faglig uddannelse .

Retstilstanden er derfor tilsyneladende den, at en studerende ved en hoejere uddannelse, der ikke gives paa universiteterne, og som udgoer faglig uddannelse, er fritaget for indskrivningsgebyr, herunder studerende ved institutioner for teknisk uddannelse, selv om sidstnaevnte ikke maatte have nogen opholdstilladelse .

Kommissionen har anfoert, at den studerende ikke kan indskrive sig uden at betale studieafgift, medmindre han har opholdstilladelse, hvorved den onde cirkel paa ny sluttes . Det er herimod blevet anfoert, at studerende fra Faellesskabet kan opholde sig i Belgien i tre maaneder; i dette tidsrum kan de lade sig indskrive og derpaa faa en laengere opholdstilladelse .

For saa vidt som indskrivning og opholdstilladelse ifoelge belgisk lov er betinget af erlaeggelse af studieafgift, er de belgiske bestemmelser efter min opfattelse i modstrid med afgoerelsen i Gravier-sagen . Naar studieafgiften fjernes som EF-stridig for de studerende, der foelger faglig uddannelse ved andre hoejere laereanstalter end universiteterne, bortfalder problemet formentlig .

Kommissionen har endvidere haevdet, at dersom undervisningsinstitutionerne afskaeres fra at opkraeve hoejere afgifter af universitetsstuderende, vil de naegte at indskrive dem, fordi de ikke faar noget statstilskud for saadanne studerende . De forskellige former for tilskud til universiteterne er ikke blevet behandlet i forbindelse med Gravier-sagen og falder efter min opfattelse - efter det hidtil anfoerte - principielt uden for Traktatens anvendelsesomraade . Selv om det kan anfoeres, at forskellige former for statstilskud kan vise sig at hindre for adgangen, finder jeg det umuligt at afgoere dette spoergsmaal paa et saa hypotetisk grundlag .

Det har under sagen vaeret droeftet om, studerende har en selvstaendig ret til at rejse ind i en medlemsstat, som de ikke har statsborgerskab i . Belgien vil afvise en saadan ret og henviser til sager som sag 66/77 ( Kuyken mod Rijksdienst voor Arbeidsvoorziening ), Sml . 1977, s . 2311 ), og sag 53/81 ( Levin mod Staatssecretaris van Justitie, Sml . 1982, s . 1035 . Det er blevet fremfoert under sagen, at denne ret alene tilkommer erhvervsaktive personer . Efter min opfattelse falder dette bredere spoergsmaal, der ikke er blevet gennemdroeftet, ikke inden for soegsmaalets rammer . Under alle omstaendigheder blev det i dommen i Kuyken-sagen udtrykkelig anfoert, at det angik ganske bestemte artikler i den forordning, der var tale om i sagen .

For det fjerde er det blevet anfoert, at Belgien har tilsidesat Traktatens artikler 5 og 7 ved at kraeve, at udenlandske studerende, der oensker at gennemfoere hoejere uddannelse, skal have tilstraekkelige midler til eget underhold som en betingelse for, at de kan fritages for studieafgift . Kravet fremgaar ikke direkte af baggrunden for den fritagelse, der indroemmes ved 1985-lovens artikel 59, stk . 2, men det foelger af fortolkningen af artiklerne 10, 58 og 60 i 1980-loven, som aendret .

For saa vidt som det for at faa opholdstilladelse kraeves, at man har tilstraekkelige midler til eget underhold, hvilket er en betingelse for at blive fritaget for studieafgift, kan dette krav efter min opfattelse kritiseres paa samme maade som betingelsen for at faa opholdstilladelse . Der er ikke hjemmel til at kraeve studieafgift hos studerende, under faglig uddannelse ved andre laereanstalter end universiteterne; kravet kan ikke gennemfoeres, hvis den studerende ikke kan godtgoere at raade over han har tilstraekkelige midler til eget underhold .

Kommissionen ses at vaere af den opfattelse, at den studerende har ret til indrejse uden at skulle bevise, at han har midler til eget underhold, paa lige fod med arbejdssoegende personer, der efter det anfoerte har fri bevaegelighed med dette formaal for oeje . Jeg finder analogien er forkert . Selv om den arbejdssoegende, har en saadan ret, hvilket Domstolen klart antog i sag 316/85 ( Centre public d' aide sociale de Courcelles mod Lebon, Sml . s . 2811 ) dom af 18 . juni 1987, bestaar retten kun, saafremt den paagaeldende er rede til at paatage sig effektivt og egentligt arbejde, ikke blot en bibeskaeftigelse . Fuldtidsstuderende er ikke i denne situation . Dersom de rent faktisk i retlig forstand bliver arbejdstagere, er stillingen en anden .

Selv om heller ikke dette er et problem, som jeg finder det noedvendigt at rejse i sagen her, er jeg ikke overbevist om, at kravet om tilstraekkelige midler til eget underhold, der ikke er udformet urimeligt restriktivt, indebaerer en tilsidesaettelse af Traktaten . Det indebaerer forskelsbehandling i den betydning, at kravet ikke gaelder for belgiske statsborgere, men de befinder sig ogsaa i en anden situation, eftersom staten soerger for dem, der har hjaelp behov . Kommissionen har medgivet, at Belgien ikke har pligt til at udrede offentlige midler for at stoette udenlandske studerende i trang, hvorfor kravet om tilstraekkelige midler til eget underhold efter min opfattelse ikke kan betragtes som forbudt ifoelge Traktaten .

Den femte soegsmaalsgrund angaar det forhold, at 1985-lovens artikel 63 alene giver udenlandske studerende under faglig uddannelse, som havde anlagt sag inden den 13 . februar 1985, hvilket er dagen for afsigelsen af dommen i Gravier-sagen, adgang til at tilbagesoege erlagte studieafgifter . Artikel 69 begraenser fritagelsen for studieafgift til at gaelde EF-statsborgere med lovligt ophold i Belgien, der udoever eller har udoevet beskaeftigelse dér i tiden efter den 1 . oktober 1983 . Artikel 71 hjemler pligt til at betale studieafgift med virkning fra den 1 . september 1976 og giver fritagelsen ifoelge artikel 59, stk . 2, virkning fra den 1 . januar 1985 .

Hermed var det helt klart hensigten at legalisere studieafgiften fra 1976 at regne, idet der var blevet rejst tvivl om, hvorvidt den var blevet forskriftsmaessigt indfoert ved ministerielt cirkulaere, og at begraense det tidsrum, i hvilket fritagelserne skulle gaelde, ligesom man radikalt ville begraense retten til tilbagesoegning, selv for de studerende, der kunne have kraevet fritagelse fra et tidligere tidspunkt end den 1 . januar 1985 .

Domstolen naaede baade i Forcheri - og Gravier-sagen til det resulat, at opkraevningen af studieafgift indebaerer en forskelsbehandling og strider mod Traktatens artikel 7 . Afgifterne har derfor stedse vaeret retsstridige og burde ikke have vaeret paalagt .

Eftersom artikel 7 har direkte virkning, hvilket det paahviler de nationale retter at respektere, jfr . eksempelvis sag 2/74 ( Reyners mod den belgiske stat, Sml . 1974, s . 631 ), og sag 13/76 ( Donà mod Mantero, Sml . 1976, s . 1333 ), havde de beroerte EF-studerende, der havde betalt saadanne afgifter, i princippet ret til at tilbagesoege dem, efter at Domstolen havde afsagt dom i Forcheri og Gravier-sagerne . Selv om det tilkommer hver enkelt medlemsstat at "fastsaette de naermere processuelle regler for et sagsanlaeg til sikring af beskyttelsen af de rettigheder, som faellesskabsrettens direkte virkning affoeder", forudsaettes det herved, at "disse regler dog ikke maa vaere mindre gunstige end dem, der gaelder for tilsvarende nationale soegsmaal, og idet reglerne i intet tilfaelde maa vaere saaledes udformet, at de umuliggoer haevdelse af rettigheder, som de nationale retter har til pligt at beskytte" ( sag 68/79, Just mod Ministeriet for Skatter og Afgifter, Sml . 1980, s . 501, 523 ).

Artikel 63 goer det umuligt at tilbagesoege den studieafgift, der var tale om i Forcherei - og Gravier-sagerne, medmindre kravet blev indtalt foer 13 . februar 1985, mens det ifoelge gaeldende belgisk ret er muligt at faa tilbagebetalt med urette opkraevede beloeb, ligesom foraeldelsesfristerne i forbindelse med saadanne krav er meget laengere ( jfr . artiklerne 1235, 1376, 1377 og 2260 ff . i den belgiske code civil .

I sagerne Forcheri - og Gravier-sagerne opstillede Domstolen ikke nogen tidsfrist for virkningerne af sin dom, hvilket den var kompetent til i henhold til Traktatens artikel 177 efter analogien af Traktatens artikel 174 ( jfr . sag 43/75, Defrenne mod Sabena, Sml . 1976, s . 455 ).

Artikel 63 er et aabenbart forsoeg paa at indfoere en saadan begraensning . Kan lovgiver gyldigt goere det? Efter min opfattelse kan lovgiver lige saa lidt goere dette som den nationale ret, der gennemfoerer Domstolens dom . Som Domstolen udtalte i sag 811/79 Amministrazione delle Finanze dello Stato mod Ariete, Sml . 1980, s . 2545, 2553 ) ( og passim ): "Det grundlaeggende krav om, at faellesskabsretten skal anvendes ensartet og generelt, indebaerer, at kun Domstolen kan afgoere, om virkningerne af dens fortolkning skal undergives tidsmaessige begraensninger ."

Heraf foelger det, at enhver begraensning i belgisk lovgivning i retten til at tilbagesoege studieafgiften, der er betalt af studerende i samme situation som Forcheri eller som har fulgt faglig uddannelse ved hoejere laereanstalter, er blevet indfoert i strid med Traktaten og er ugyldig .

Det er af Belgien blevet gjort gaeldende, at selv bortset fra virkningen af afgoerelsen i Gravier-sagen, var Belgien berettiget til, saerlig ved universiteterne, at afkraeve de studerende studieafgift under hensyn til det store antal udenlandske studerende, der var tale om ( tallet er opgjort til 4,2 eller 4,5% af de studerende i Belgien, hvilket er meget hoejere i de andre medlemsstater ), paa grund af omkostningerne, fordi hverken disse studerende eller deres foraeldre ikke betaler skat; Raadets resolution af 27 . juni 1980 anerkender jo, at medlemsstaterne skal vaere i stand til at traeffe de fornoedne foranstaltninger i tilfaelde af vaesentlige skaevheder i bevaegelsen af studerende, der skyldes numeriske begraensninger og andre faktorer, fordi ERASMUS-programmet foreslaar myndighederne i hjemstaten at give stoette til deres statsborgeres studier i udlandet, hvilket Forbundsrepublikken jo har vaeret villig til, netop med hensyn til studieafgiften .

Personligt er jeg paa det foreliggende grundlag ikke overbevist om, at Belgien har godtgjort, at der foreligger en egentlig ret til at paalaegge studieafgiften som en beskyttelse mod en stoerre tilstroemning af udenlandske studerende eller som et bidrag til omkostningerne i forbindelse med faglig uddannelse, der ikke kraeves af belgiske studerende . Under alle omstaendigheder gaelder det, at en saadan rettighed hverken udtrykkeligt er anerkendt eller paa anden vis kommer til udtryk i Domstolens dom i Forcheri - eller Gravier-sagerne, der er holdt i absolutte vendinger, hvad angaar studieafgiften . Endvidere er det i hoej grad tvivlsomt, hvor mange EF-studerende, der befinder sig i Belgien . Det oplyses f.eks ., at omkring 800 af saadanne studerende er studerende fra Luxembourg, som under alle omstaendigheder og ifoelge saerlig hjemmel er fritaget for studieafgift . Det er ogsaa omtvistet, hvad der er den reelle stigningstakt i antallet af saadanne studerende i Belgien .

1985-loven afskaerer de studerende fra at tilbagesoege studieafgiften i forbindelse med universitetsundervisning, medmindre de har anlagt sag senest den 13 . februar 1985 . Hvis forbudet mod forskelsbehandling finder anvendelse paa faglig uddannelse paa universiteterne, er belgisk rets begraensning af de studerendes ret til at tilbagesoege den med urette betalte studieafgift efter min opfattelse ugyldig .

Det er derpaa blevet gjort gaeldende, at Domstolen boer begraense virkningerne af sin afgoerelse i denne sag, hvis den finder, at faglig uddannelse faktisk kan gives paa et universitet .

Traktaten hjemler ikke udtrykkeligt noget saadant efter artikel 169, saaledes som forholdet er i artikel 174 med hensyn til soegsmaal efter artikel 173 . Domstolen har anerkendt, at en saadan hjemmel foreligger i analogi med forelaeggelser i henhold til artikel 177 . Sager mod medlemsstater er vaesensforskellige i og med, at Domstolen skal afgoere, om medlemsstaten har undladt at opfylde forpligtelser ifoelge Traktaten . Man kan mene, at den hermed da ogsaa har gjort sit arbejde . Paa den anden side gaelder det efter min opfattelse under hensyn til sammenhaengen mellem de tre principielt forskellige maader, hvorunder sager af denne art kan indbringes for Domstolen, at Domstolen efter en analogislutning maa vaere kompetent til tidsmaessigt at begraense virkningen af sin dom, naar den har statueret traktatbrud .

Eftersom dommen i Gravier-sagen ikke opstillede nogen begraensninger, haevdes det, at det ikke laengere er muligt at paalaegge begraensning med hensyn til hoejere laereanstalter, der tilbyder faglig uddannelse, og at det ville vaere forkert at goere dette, da andre sager kan vaere blevet afgjort paa grundlag af enten Gravier-dommen, for saa vidt angaar tidligere aar, eller soegsmaal, der er rejst efter den 13 . februar 1985 . Kommissionen har videre gjort gaeldende, at Domstolen har gjort brug af denne kompetence i visse afgraensede tilfaelde, og at kompetencen alene boer udoeves, naar de forudsaetninger, der forelaa i Defrenne-dommen, er opfyldt; forudsaetningerne er, at der er risiko for alvorlige oekonomiske tab, at et stort antal transaktioner er blevet afsluttet af borgerne paa grundlag af regler, som man antog for gaeldende og i overensstemmelse med national ret, og at parterne ikke er blevet gjort opmaerksomme paa, at deres adfaerd var retsstridig, og endog var blevet tilskyndet af Kommissionens og en raekke medlemsstaters holdning til at tro, at deres adfaerd var retmaessig .

En raekke omstaendigheder forekommer mig at vaere af betydning i denne sammenhaeng .

Det er saaledes rigtigt, at betydningen af de almindelige principper for faglig uddannelse vaeret har anerkendt siden 1963, og at der blev skabt et bredt fundament for den faglige uddannelse via de almindelige retningslinjer, der blev fastlagt af Raadet i 1971 . Det er ogsaa rigtigt, at Europa-Parlamentet har opfordret Belgien til at afskaffe den forskelsbehandlende studieafgift .

Paa den anden side vedroerte 1963-afgoerelsen i foerste raekke stillinger paa mellemniveau og derunder, ligesom Kommissionens henstillinger er blevet begraenset hertil . Kommissionen har indroemmet, at dens egen opfattelse og det almindelige synspunkt vedroerende hensigten med faglig uddannelse har vaeret under stadig udvikling . Endvidere gaelder det, at man i et vist omfang ved skrivelserne af 18 . april og 28 . november 1984 godkendte Belgiens aendringer . Den saerlige vaegt, der er blevet lagt paa den hoejere uddannelse i ERASMUS - og COMETT-programmerne og i Raadets beslutning om sammenlignelighed af de ved erhvervsuddannelse i medlemsstaterne opnaaede kvalifikationer ( EFT 1985 L 199, s . 56 ) er alle af relativt nyere dato, ligesom Kommissionen selv ikke foer dette soegsmaal skred ind over for Belgien . Indtil der blev afsagt dom i Forcheri-sagen og saerlig i Gravier-sagen, forelaa der endvidere ikke nogen klar udtalelse om, at adgangen til uddannelse, navnlig faglig uddannelse, faldt inden for et omraade, som Traktaten tager sigte paa at regulere .

Det er ogsaa blevet anfoert, at en pligt til tilbagebetaling af studieafgiften for tiden fra 1976 ville vaere alvorlig for de oevrige undervisningsinstitutioner og katastrofal for universiteterne . Det er omtvistet, hvor store beloeb der er tale om - parterne staar her langt fra hinanden - og det er umuligt at afgoere spoergsmaalet . Under alle omstaendigheder er der tale om et betragteligt beloeb : hele beloebet er indbetalt under den forudsaetning, at der bestod et retskrav herpaa, og juridisk anses det for tvivlsomt, om universiteterne ville kunne faa beloebene refunderet af staten, dersom de tilbagebetalte dem . Jeg siger udtrykkeligt "juridisk tvivlsomt", fordi politiske faktorer kan have stoerre indflydelse end retlige, hvis spoergsmaalet om tilbagebetaling bliver rejst .

Jeg ville finde det forkert, saafremt Belgien uden videre forpligtes til at tilbagebetale alle studieafgifter i forbindelse med faglig uddannelse ved universiteterne i tiden fra 1976, som nu soeges refunderet . Jeg vil heller ikke finde det rigtigt at begraense tilbagebetalingen eller - i anledning af kendelsen afsagt af Domstolens praesident med krav om, at der indgaas skriftlige forpligtelser - at anerkende, at studieafgiften boer bortfalde fra den dag, hvor der afsiges dom i naervaerende sag . Dommen i Gravier-sagen indeholdt en meget klar tilkendegivelse over for Belgien, og det var aabenbart, at visse parlamentarikere og to ministre mente, at universitetsundervisning efter omstaendighederne kunne omfatte faglig uddannelse .

Efter min opfattelse boer en rimelig og retfaerdig loesning efter alt foreliggende gaa ud paa at begraense virkningerne af det retsbrud, som Belgien har begaaet med hensyn til faglig uddannelse ved universiteterne, paa foelgende maade :

"Kun studerende med statsborgerskab i andre medlemsstater, der fulgte faglig uddannelse ved belgiske universiteter, og som

a ) fulgte uddannelsen paa det tidspunkt, hvor der blev afsagt dom i Gravier-sagen, eller senere fulgte saadan uddannelse, eller

b ) paa tidspunktet for dette forslag til afgoerelse har indledt sag om tilbagesoegning af studieafgiften,

boer have krav paa tilbagebetaling for hele tidsrummet af deres uddannelse, dog med forbehold af ethvert hensyn til ugrundet berigelse i tilfaelde, hvor de allerede fra anden side har modtaget disse beloeb ."

Jeg siger udtrykkeligt "paa tidspunktet for dette forslag til afgoerelse" ikke "fra datoen for Domstolens dom" for ikke at give en syndflod af nye sagsoegere blod paa tanden inden domsafsigelsen her i sagen .

Jeg indser meget vel, at dette forslag kan give anledning til nogen misstemning blandt studerende, der fuldfoerte deres studier inden dommen i Gravier-sagen, men ingen af dem rejste spoergsmaalet, ligesom den valgte dato forekommer mig at vaere rimelig og praktikabel .

Situationen for studerende ved andre laereanstalter end universiteterne er mere vanskelig . Domstolen opstillede ikke i Gravier-sagen nogen begraensning, og det kan med styrke haevdes, at retsstillingen boer vaere den samme for alle studerende ved laereanstalter, der kan sammenlignes hermed . Paa den anden side laeser jeg ikke Domstolens domme saaledes, at de skulle udsige, at en begraensning, der ikke er paalagt i en sag, aldrig kan paalaegges i senere sager med hensyn til andre - endog sammenlignelige - forhold, skoent det under alle omstaendigheder ville vaere forkert at begraense virkningen af dommen til kun at gaelde for Gravier .

Jeg er af den opfattelse, at eftersom alle beroerte studerende maa antages at have fulgt faglig uddannelse, og eftersom der er en lighed mellem visse universitetsuddannelser og uddannelser ved andre hoejere laereanstalter, maa det rigtige vaere at behandle dem alle ens . Det ville vaere ubilligt at begraense tilbagebetalingen til kun at omfatte universitetsstuderende og dermed at udelukke studerende ved andre laereanstalter, ikke mindst fordi der ikke blev rejst spoergsmaal om nogen begraensning i Gravier-sagen .

Derfor vil jeg foreslaa, at Belgiens ansvar, hvad angaar faglig uddannelse ved andre laereanstalter end universiteterne, begraenses paa samme maade som ansvaret for faglig uddannelse, der meddeles af universiteterne .

Jeg finder derfor, at sagen kan antages til realitetsbehandling, og at Kongeriget Belgien har tilsidesat sine forpligtelser i det omfang, hvori bestemmelserne i 1985-loven i forbindelse med anden lovgivning og gaeldende forvaltningsforskrifter i Belgien :

a ) bemyndiger universiteterne til : i ) at afkraeve EF-studerende studieafgift som en betingelse for adgang til faglig uddannelse og ii ) at naegte at indskrive saadanne studerende ved en faglig uddannelse, dersom de ikke betaler studieafgiften, naar denne ikke kraeves af Belgiens egne statsborgere;

b ) medfoerer, at EF-studerende, der oensker at foelge faglig uddannelse ved andre laereanstalter i Belgien end universiteterne, paalaegges betaling af studieafgiften;

c ) begraenser retten til at tilbagesoege tidligere opkraevede studieafgifter, baade hvad angaar saadanne EF-borgere, der rejser tilbagesoegningskrav, og hvad angaar karakteren af den faglige uddannelse i forbindelse med hvilken der kan rejses krav .

Jeg vil foreslaa Domstolen at begraense dommens virkning saaledes, at alene studerende med statsborgerskab i et andet EF-land, som fulgte faglig uddannelse - uanset, om det skete ved belgiske universiteter eller andre laereanstalter - og som

a ) fulgte saadan uddannelse den dag, hvor der blev afsagt dom i Gravier-sagen, eller som senere fulgte den, eller

b ) paa datoen for forslag til afgoerelse i naervaerende sag har indledt sag om tilbagesoegning af studieafgiften,

boer have ret til tilbagebetaling, for saa vidt angaar hele uddannelsestiden, dog med forbehold af enhver ugrundet berigelse i tilfaelde, hvor de allerede har modtaget disse beloeb fra anden side . Det siger sig selv, at domme, der allerede er afsagt til gunst for saadanne studerende, boer have virkning .

Kommissionen har i vidt omfang faaet medhold i sine paastande, dog ikke fuldt ud . Jeg er derfor af den opfattelse, at den rigtige afgoerelse maa vaere, at Belgien paalaegges at betale to tredjedele af Kommissionens omkostninger .

(*) Oversat fra engelsk .