ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
DA Den Europæiske Unions Tidende C 406/20

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Corte suprema di cassazione (Italien) den 21. september 2015 — Agenzia delle Entrate mod Marco Identi

(Sag C-493/15)

(2015/C 406/20)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Corte suprema di cassazione

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Agenzia delle Entrate

Sagsøgt: Marco Identi

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 4, stk. 3, TEU samt artikel 2 og 22 i sjette direktiv 77/388 (1) om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter fortolkes således, at de er til hinder for anvendelse på momsområdet [org. s. 8] af en national bestemmelse, som tillader, at der gives afkald på momsgæld med hensyn til personer, som omfattes af gældseftergivelse som reguleret ved artikel 142 og 143 i kongeligt dekret nr. 267/42?

(1) Rådets sjette direktiv 77/388/EØF af 17.5.1977 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter — Det fælles merværdiafgiftssystem: ensartet beregningsgrundlag (EFT L 145, s. 1).
1.

Skal artikel 13 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/48/EF af 29. april 2004 om håndhævelsen af intellektuelle ejendomsrettigheder (1) fortolkes således, at en indehaver af ophavsrettigheder, der er genstand for krænkelse, kan kræve erstatning i henhold til almindelige ophavsretlige principper for den skade, som den pågældende har lidt, eller betaling af et beløb, der svarer til det dobbelte eller i tilfælde af forsætlig krænkelse det tredobbelte af det passende vederlag, uden at det er nødvendigt at godtgøre, at der er lidt et tab, og at der foreligger årsagsforbindelse mellem det forhold, der har forvoldt krænkelsen af ophavsrettigheden, og det lidte tab, når det fremgår af artikel 13 i direktiv 2004/48, at retten fastsætter erstatningen under hensyntagen til de aspekter, der er nævnt i artikel 13, stk. 1, litra a), og at den udelukkende som et alternativ, når det er hensigtsmæssigt, kan fastsætte erstatningen til et fast beløb på grundlag af de elementer, der er nævnt i direktivets artikel 13, stk. 1, litra b)?
1)

Skal begreberne »massebalance« og »blanding« i VE-direktivets (1) artikel 18, stk. 1, fortolkes således, at medlemsstaterne er forpligtede til at godkende handel med biogas mellem medlemsstaterne via sammenkoblede gasnet?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 7/9

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesverwaltungsgericht (Tyskland) den 14. oktober 2015 — Freie und Hansestadt Hamburg mod Jost Pinckernelle

(Sag C-535/15)

(2016/C 007/14)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Bundesverwaltungsgericht

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Freie und Hansestadt Hamburg

Sagsøgt: Jost Pinckernelle

Procesdeltager: Det offentliges repræsentant ved Bundesverwaltungsgericht

Præjudicielt spørgsmål

Skal REACH-forordningens artikel 5 (1) fortolkes således, at stoffer, med forbehold af REACH-forordningens artikel 6, 7, 21 og 23, kun må eksporteres fra Unionens område, hvis de, i det omfang dette kræves, er blevet registreret i henhold til de relevante bestemmelser i REACH-forordningens afsnit II?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1907/2006 af 18.12.2006 om registrering, vurdering og godkendelse af samt begrænsninger for kemikalier (REACH), om oprettelse af et europæisk kemikalieagentur og om ændring af direktiv 1999/45/EF og ophævelse af Rådets forordning (EØF) nr. 793/93 og Kommissionens forordning (EF) nr. 1488/94 samt Rådets direktiv 76/769/EØF og Kommissionens direktiv 91/155/EØF, 93/67/EØF, 93/105/EF og 2000/21/EF (EUT L 396, s. 1) som ændret ved Kommissionens forordning (EU) 2015/830 af 28.5.2015 om ændring af Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1907/2006 om registrering, vurdering og godkendelse af samt begrænsninger for kemikalier (REACH) (EUT L 132, s. 8).
1)

Er artikel 101 TEUF, sammenholdt med artikel 10 TEU og artikel 4, stk. 3, TEU, forenelig med de bestemmelser vedrørende procesfuldmægtiges salærer, som er fastsat i kongelig anordning nr. 1373/2003 af 7. november, hvorefter honoreringen af procesfuldmægtige underlægges en taksttabel eller minimumstarif, som udelukkende kan hæves eller sænkes med 12 %, og når medlemsstatens myndigheder, herunder retterne, ikke har mulighed for at fravige disse minimumsgrænser, end ikke i tilfælde af at der foreligger ekstraordinære omstændigheder?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 429/9

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Rechtbank van koophandel Brussel (Belgien) den 5. oktober 2015 — Uber Belgium BVBA mod Taxi Radio Bruxellois NV, andre parter: Uber NV m.fl.

(Sag C-526/15)

(2015/C 429/13)

Processprog: nederlandsk

Den forelæggende ret

Rechtbank van koophandel Brussel

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Uber Belgium BVBA

Sagsøgt: Taxi Radio Bruxellois NV

Intervenienter: Uber NV m.fl., Brussels Hoofdstedelijk Gewest, Belgische Federatie van Taxis og Nationale Groepering van Ondernemingen met Taxi- en Locatievoertuigen met Chauffeur VZW

Præjudicielle spørgsmål

Skal proportionalitetsprincippet som omhandlet i artikel 5 TEU og artikel 52, stk. 1, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (1) læst i sammenhæng med artikel 28 TEUF og artikel 56 TEUF fortolkes således, at det er til hinder for en ordning som omhandlet i reglementet for hovedstadsregionen Bruxelles af 27. april 1995 om taxatjenester og tjenester vedrørende leje af køretøjer med chauffør (Ordonnantie van het Brusselse Hoofdstedelijk Gewest van 27 april 1995 betreffende de taxidiensten en de diensten voor het verhuren van voertuigen met vervoerder) når denne ordning forstået således, at begrebet »taxatjenester« også finder anvendelse på private befordrere, der uden vederlag deltager i carsharing (samkørsel), idet de accepterer kørselsanmodninger, der tilbydes dem ved hjælp af en softwareapplikation fra selskaberne Uber BV m.fl., der er etableret i en anden medlemsstat?

(1) EUT 2000, C 364, s. 1.
2)

Giver den afgrænsning af begreberne »tvingende almene hensyn«, »proportionalitet« og »nødvendighed« i artikel [4] og [15] i direktivet om tjenesteydelser i det indre marked (1), som Domstolen har foretaget — i tilfælde, hvor staten har fastsat en ordning om fastsættelse af priserne for tjenesterne, og hvor der i mangel af en regulering heraf i gennemførelsesbestemmelserne antages at foreligge en stiltiende erklæring om, at der foreligger tvingende almene hensyn, selv om en sammenholdelse med Unionens retsinstansers retspraksis ikke gør det muligt at fastholde den — en medlemsstats domstole mulighed for at fastslå, at der i et konkret tilfælde foreligger en begrænsning, der ikke kan begrundes i almene hensyn, og således for at tilpasse eller undlade at anvende den ordning, der regulerer procesfuldmægtiges salærer?
1)

Er det foreneligt med reglerne i primær og/eller sekundær EU-ret (navnlig artikel 45 TEUF (tidligere EF-traktatens artikel 39) og artikel 7 i forordning (EU) nr. 492/2011 (1)), at der for så vidt angår en arbejdstager, der i første omgang var beskæftiget i Tyskland, der bor i en anden medlemsstat, der ikke er indkomstskattepligtig i Tyskland, og for hvis vedkommende insolvensydelse [»Insolvenzgeld«] i henhold til de bestemmelser, der gælder for ham, ikke er underlagt skat, i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens fiktivt opkræves den skat af den for beregningen af den insolvensydelse, der tilkommer arbejdstageren, tilgrundliggende arbejdsløn, som ville blive opkrævet ved fradrag i lønnen, hvis arbejdstageren var indkomstskattepligtig i Tyskland, når denne ikke længere kan gøre kravet på den resterende bruttoløn gældende over for arbejdsgiveren?
4)

Såfremt det andet spørgsmål besvares bekræftende og det tredje benægtende, hvilken af parterne — den sagsøgende arbejdstager eller den sagsøgte arbejdsgiver — påhviler det da, når det er godtgjort, at der foreligger risici for moderen eller spædbarnet i forbindelse med udførelsen af arbejdet, i overensstemmelse med artikel 19 i direktiv 2006/54/EF, at bevise, (1) at ændringen af arbejdsvilkårene eller arbejdstiden ikke er mulig, eller at en stillings vilkår på trods af en sådan ændring kan have en negativ indvirkning på en gravid arbejdstagers eller spædbarnets helbred (artikel 26, stk. 2, sammenholdt med stk. 4, i lov om forebyggelse af arbejdsrisici, som gennemfører artikel 5, stk. 2 i direktiv 92/85/EØF), og (2) at overførelsen til andre arbejdsopgaver ikke er teknisk eller objektivt mulig eller ikke med rimelighed kan forlanges (artikel 26, stk. 3, sammenholdt med stk. 4, i lov om forebyggelse af arbejdsrisici, som gennemfører artikel 5, stk. 3 i direktiv 92/85/EØF)?
2.

Uafhængigt af besvarelsen af spørgsmål 1a og 1b: Skal artikel 6, stk. 1, litra d), i Rådets direktiv 2004/114/EF af 13. december 2004 om betingelserne for tredjelandsstatsborgeres indrejse og ophold med henblik på studier, elevudveksling, ulønnet erhvervsuddannelse eller volontørtjeneste, fortolkes således, at medlemsstaterne ifølge denne er beføjet til under faktiske omstændigheder som i den foreliggende sag, hvor en tredjelandsstatsborger fra Iran, der har erhvervet sin kandidatgrad i Iran på Sharif University of Technology (Teheran), som er specialiseret i teknik, ingeniørvidenskaber og fysik, ønsker at indrejse med henblik på at blive optaget på et ph.d.studium på området for IT-sikkerhedsforskning i projektet »Pålidelige indlejrede og mobile systemer«, navnlig udvikling af effektive beskyttelsesmekanismer til smartphones, at nægte den pågældende indrejse på deres område med henvisning til, at det ikke kan udelukkes, at de kompetencer, der opnås i forbindelse med forskningsprojektet, kan blive misbrugt i Iran, f.eks. til fremskaffelse af fortrolige informationer i vestlige lande, med henblik på intern undertrykkelse eller generelt i forbindelse med krænkelse af menneskerettigheder?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 414/23

Sag anlagt den 23. oktober 2015 — Europa-Kommissionen mod Irland

(Sag C-552/15)

(2015/C 414/30)

Processprog: engelsk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved M. Wasmeier og J. Tomkin, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Irland

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Irland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 56 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde ved at opkræve den fulde registreringsafgift, når en person bosat i Irland registrerer et motorkøretøj, der er leaset eller lejet i en anden medlemsstat, uden at der herved tages hensyn til varigheden af køretøjets anvendelse, når køretøjet hverken i det væsentlige skal anvendes varigt i Irland, eller faktisk anvendes på denne måde, og ved at opstille betingelser for en tilbagebetaling af denne afgift, som går ud over, hvad der er strengt nødvendigt og forholdsmæssigt.

— Irland tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Den omhandlede nationale lovgivning

Irlands Finance Act 1992 (som ændret) bestemmer, at registrering af motorkøretøjer, der importeres til staten, pålægges en afgift. Ifølge denne lov er køretøjsimportører forpligtet til ved registreringen at svare den fulde afgift, der finder anvendelse for varig registrering. Dette krav finder anvendelse på alle importerede biler, uanset hvad de skal anvendes til, og uanset den faktiske varighed af deres anvendelse i staten, og omfatter biler, der er lejet eller leaset i udlandet for på forhånd fastsatte begrænsede perioder. Selv om de irske myndigheder har indført en mulighed for efterfølgende at opnå tilbagebetaling af overskydende betalt afgift, kan en sådan tilbagebetaling kun finde sted efter kontrol og eksport af det omhandlede køretøj. Der findes ingen bestemmelse om betaling af renter for den indeholdte overskydende afgift, og der opkræves et administrationsgebyr på 500 EUR for tilbagebetalingsproceduren.

Væsentligste argumenter

Det er Kommissionens opfattelse, at Irlands ordning for registreringsafgift af motorkøretøjer medfører et uforholdsmæssigt cash flow og en økonomisk byrde for de personer bosat i Irland, som ønsker at importere lejede eller leasede biler for på forhånd fastsatte tidsbegrænsede perioder. Ifølge Kommissionen gør de omhandlede nationale regler det væsentligt sværere og dyrere at leje eller lease biler fra andre medlemsstater, end det er at leje eller lease biler af selskaber, der er hjemmehørende i Irland. Kommissionen har gjort gældende, at Irlands registreringsafgift af køretøjer kan forhindre levering og modtagelse af udlejnings- og leasingydelser, og at afgiften er uforholdsmæssig og dermed i strid med artikel 56 TEUF.
1)

Er en person, der lejer et område på et marked, og som stiller boder og stadepladser, hvorpå der kan opstilles boder, til rådighed for individuelle markedshandlende til deres brug, en mellemmand, hvis tjenesteydelser anvendes af tredjemand til at krænke en intellektuel ejendomsrettighed i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i artikel 11 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/48/EF (1) af 29. april 2004 om håndhævelse af intellektuelle ejendomsrettigheder?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 414/23

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Conseil d’État (Frankrig) den 8. oktober 2015 — Melitta France SAS m.fl. mod Ministre de l’Écologie, du Développement durable et de l'Énergie

(Sag C-530/15)

(2015/C 414/29)

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Conseil d’État

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: Melitta France SAS, Cofresco Frischhalteprodukte GmbH & Co. KG, Délipapier, Gopack SAS, Industrie Cartarie Tronchetti SpA, Industrie Cartarie Tronchetti Ibérica, SL, Kimberly-Clark SAS, Lucart France, Paul Hartmann AG, SCA Hygiène Products, SCA Tissue France og Group’Hygiène syndicat professionnel

Sagsøgt: Ministre de l’Écologie, du Développement durable et de l'Énergie

Præjudicielt spørgsmål

Den Europæiske Unions Domstol opfordres til at tage stilling til, hvorvidt det forhold, at »kartonrør« (ruller, rør og tromler), som der er spolet et fleksibelt materiale rundt om, såsom papir eller plastfolie, og som sælges til forbrugerne, er nævnt blandt eksemplerne på emballage i Kommissionens direktiv 2013/2/EU (1) af 7. februar 2013, udgør en tilsidesættelse af begrebet emballage, således som dette er defineret i artikel 3 i direktiv 94/62/EF (2) af 20. december 1994, og indebærer en overskridelse af grænserne for den bemyndigelse, der tilkommer Kommissionen i henhold til dens gennemførelsesbeføjelser.

(1) Kommissionens direktiv 2013/2/EU af 7.2.2013 om ændring af bilag I til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 94/62/EF om emballage og emballageaffald (EUT L 37, s. 10).

(2) Europa-Parlamentet og Rådets direktiv 94/62/EF af 20.12.1994 om emballage og emballageaffald (EFT L 365, s. 10).
5.

For det andet har Retten ved at kræve, at der skal føres bevis for, at der er opnået fornødent særpræg for hver medlemsstat i Den Europæiske Union, åbenlyst tilsidesat Domstolens dom i Lindt-sagen, hvoraf det fremgår, at »selv om det […] er rigtigt, at den omstændighed, at et varemærke har fået fornødent særpræg ved brug, skal bevises for den del af Unionen, hvor dette varemærke ikke fra begyndelsen havde et sådant særpræg, ville det gå for vidt at kræve, at beviset for, at dette er opnået, skal føres for hver enkelt medlemsstat« (jf. dom af 24.5.2012, Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli mod KHIM, C-98/11 P, EU:C:2012:307, præmis 62).
4)

Såfremt de samlede tekniske og administrative forholdsregler, der træffes efter en kollision mellem et fly og en fugl, hvorved der imidlertid ikke er sket skade på flyet, udgør usædvanlige omstændigheder som omhandlet i 14. betragtning til forordningen, kan det da kræves, at luftfartsselskabet allerede ved planlægningen af flyvninger tager hensyn til risikoen for, at det efter en kollision mellem et fly og et fugl er nødvendigt at træffe sådanne tekniske og administrative forholdsregler, og at selskabet som en rimelig foranstaltning tager hensyn hertil allerede ved udarbejdelsen af flyveplanerne?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 414/22

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunale di Bergamo (Italien) den 1. oktober 2015 — straffesag mod Menci Luca

(Sag C-524/15)

(2015/C 414/27)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Tribunale di Bergamo

Tiltalt i straffesagen

Menci Luca

Præjudicielt spørgsmål

Er bestemmelsen i artikel 50 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, fortolket i lyset af artikel 4 i tillægsprotokol nr. 7 til den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder og Menneskerettighedsdomstolens respektive praksis, til hinder for at anlægge en straffesag, som vedrører en handling (manglende indbetaling af moms), for hvilken den tiltalte allerede er blevet pålagt en endelig administrativ sanktion?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 414/18

Appel iværksat den 22. september 2015 af Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) til prøvelse af dom afsagt af Retten (Første Afdeling) den 15. juli 2015 i sag T-24/13 — Cactus S.A. mod Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design)

(Sag C-501/15 P)

(2015/C 414/22)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (ved A. Folliard-Monguiral, som befuldmægtiget)

Den anden part i appelsagen: Cactus S.A.

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Appellanten gives medhold fuldt ud.

— Den appellerede dom ophæves.

— Cactus S.A. tilpligtes at betale de af Harmoniseringskontoret afholdte omkostninger.

Anbringender og væsentligste argumenter

I henhold til »IP Translator«-dommen kan angivelsen af en klasseoverskrift omfatte alle de varer eller tjenesteydelser, som er opført i den alfabetiske liste i denne klasse. Angivelsen kan imidlertid ikke anses for et krav på samtlige varer og tjenesteydelser i en bestemt klasse. Retten foretog en forkert anvendelse af »IP Translator«-dommen og tilsidesatte EF-varemærkeforordningens artikel 28 (1) og regel 2 i forordning nr. 2868/95, idet den fastslog, at klasseoverskriften i klasse 35 kan anses for at dække alle de i klasse 35 omhandlede tjenesteydelser. Eftersom hverken detailtjenester som sådan eller »detailhandel med naturlige planter og blomster, frø; friske frugter og grøntsager« er omfattet af den alfabetiske liste i klasse 35, er de ældre varemærker ikke beskyttet for så vidt angår disse tjenesteydelser. Kravet om, at de varer eller typer af varer, der er omfattet af detailtjenesterne, skal præciseres, hvilket gælder for alle varemærker, herunder dem, der er søgt registreret inden afsigelsen af »Praktiker«-dommen, er ligeledes til hinder for Rettens konklusion, hvorefter den abstrakte angivelse af klasseoverskriften i klasse 35 omfatter detailtjenester på alle vareområderne.

Konstateringen af, at brug alene af en stiliseret kaktus ikke forandrer det ældre figurmærkes særpræg i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel i EF-varemærkeforordningens artikel 15, stk. 1, litra a), er behæftet med fire retlige fejl. Idet Retten baserede sin konklusion alene på den semantiske overensstemmelse mellem logoet og ordbestanddelen, undlod den at undersøge, i hvilket omfang ordbestanddelen »Cactus« havde særpræg og var vigtig i det ældre sammensatte varemærke. Retten tog ikke hensyn til de visuelle og (muligvis) fonetiske forskelle mellem logoet og det sammensatte varemærke, og den baserede fejlagtigt sin konstatering på det forudgående kendskab, som kundekredsen i Luxembourg har til det ældre sammensatte varemærke og undlod at tage hensyn til opfattelsen hos kundekredsen i Europa som helhed.

(1) Rådets forordning (EF) nr. 207/2009 af 26.2.2009 om EF-varemærker (EUT L 78, s. 1).
2)

Kan straffebestemmelsen i artikel 26, stk. 1, nr. 28, i den kroatiske lov om forbrugerkredit inden for den ovennævnte ramme i henhold til direktivets artikel 23 og i lyset af overgangsbestemmelserne i direktivets artikel 30 fortolkes således, at de sanktioner, der er fastsat for overtrædelse af en national bestemmelse vedtaget på grundlag af det omhandlede direktiv ikke må anvendes på eventuelle overtrædelser i sammenhæng med kreditaftaler, der allerede eksisterer på datoen for gennemførelsen af de nationale gennemførelsesforanstaltninger?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 16/14

Sag anlagt den 22. september 2015 — Europa-Kommissionen mod Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland

(Sag C-502/15)

(2016/C 016/17)

Processprog: engelsk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved K. Mifsud-Bonnici og E. Manhaeve, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Det Forenede Kongerige har tilsidesat de forpligtelser, der følger af artikel 3, 4, 5 og 10 i Rådets direktiv 91/271/EØF om rensning af byspildevand (1), med hensyn til Gowerton og Llanelli, Gibraltar og 11 byområder, idet det ikke har anvendt direktiv 91/271/EØF korrekt.

— Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Kommissionen har med sit søgsmål nedlagt påstand om, at Domstolen fastslår, at Det Forenede Kongerige i Gowerton og Llanelli, Gibraltar og 11 byområder ikke har gennemført Rådets direktiv 91/271/EØF om rensning af byspildevand korrekt.

Kommissionen er navnlig af den opfattelse, at Det Forenede Kongerige ikke har sikret, at vand opsamlet i et kombineret byspildevands- og regnvandssystem i Gowerton og Llanelli opbevares og ledes til rensning i overensstemmelse med kravene i artikel 3, 4, 10 og bilag I, litra A, og bilag I, litra B, i Rådets direktiv 91/271/EØF.

Kommissionen er endvidere af den opfattelse, at Det Forenede Kongerige enten ved ikke at tilvejebringe sekundær eller lignende rensning eller ved ikke at fremlægge tilstrækkeligt bevis til at godtgøre overensstemmelse i denne henseende med direktiv 91/27/EØF med hensyn til 3 byområder, samt ved ikke at undergive byspildevand i Gibraltar nogen rensning, har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 4, bilag I, litra B, og bilag I, litra D, i Rådets direktiv 91/271/EØF.

Endelig gøres det gældende, at Det Forenede Kongerige ikke korrekt har efterkommet de forpligtelser, der følger af artikel 5, bilag I, litra B, og bilag I, litra D, i Rådets direktiv 91/271/EØF, idet det ikke har sikret, at byspildevand, der tilledes kloaknet fra 8 byområder, renses mere vidtgående, før det udledes til følsomme områder.

Fristen for gennemførelse af direktivet udløb den 30. juni 1993.

(1) EFT L 135, 40.
1.

Tilsidesættelse af direktivets artikel 13 Artikel 13 i direktiv 2008/98 bestemmer, at medlemsstaterne skal træffe de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at affaldshåndtering foretages, uden at menneskets sundhed bringes i fare, og uden at miljøet skades. Kommissionens oplysninger bekræfter, at der på tidspunktet for den supplerende begrundede udtalelse fortsat var 61 ulovlige deponeringsanlæg, der endnu ikke var blevet lukket eller godkendt. Opretholdelse af en sådan situation i længere tid har nødvendigvis den konsekvens, at miljøet forringes væsentligt. Kommissionen har derfor konkluderet, at Kongeriget Spanien i forhold til hvert af disse deponeringsanlæg har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 13 i direktiv 2008/98.
—

Det fastslås, at Republikken Polen har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 24, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2012/19/EU af 4. juli 2012 om affald af elektrisk og elektronisk udstyr (1), idet den ikke har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme dette direktiv, og sat dem i kraft, eller i hvert fald ikke har tilsendt Kommissionen disse.