ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
77.

Derudover er der i spansk retspraksis ifølge Daimlers anbringende anerkendt muligheden for, at en sagsøger også i tilfælde af delvist manglende medhold får alle omkostninger godtgjort, hvis den pågældende tilpasser sit krav under sagens forløb. Det påhviler den forelæggende ret at prøve, om denne retspraksis i en situation som den foreliggende kan føre til, at sagsøgeren også ved delvist medhold tilkendes godtgørelse af omkostningerne. I denne forbindelse skal det navnlig prøves, om forpligtelsen til at tilpasse kravet under sagens forløb ville gøre det praktisk umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at håndhæve retten til erstatning for skade som følge af et kartel. Det ville således f.eks. ikke være acceptabelt, hvis sagsøgeren på grund af risikoen for at skulle bære halvdelen af sagsomkostningerne bliver presset til at sænke sine oprindeligt rimelige krav til et urimeligt niveau. Derimod kan det tænkes, at sagsøgeren tilpasser disse krav på grund af bedømmelsen af bevisets stilling og rettens ansættelse af skadens størrelse.
9.

Den forelæggende ret har i denne henseende anført, at der er en righoldig praksis fra Domstolen vedrørende artikel 13 i afgørelse nr. 1/80 ( 10 ), og at Domstolen bl.a. har fastslået, at stand still-klausulen i denne bestemmelse er til hinder for, at en medlemsstat kan indføre nye begrænsninger for adgangen til at opnå familiesammenføring, medmindre en sådan begrænsning er begrundet i et tvingende alment hensyn, er egnet til at sikre virkeliggørelsen af det forfulgte lovlige formål og ikke går videre, end hvad der er nødvendigt for at nå formålet ( 11 ). Selv om Domstolen har fastslået, at formålet om at sikre en vellykket integration kan udgøre et tvingende alment hensyn ( 12 ), har den ligeledes fastslået, at et krav, hvorefter den ansøgende ægtefælle til en tyrkisk statsborger bosiddende i den pågældende medlemsstat, som ønsker at rejse ind på denne medlemsstats område med henblik på familiesammenføring, forud for indrejsen skal godtgøre, at de har erhvervet et elementært kendskab til denne stats officielle sprog, konkret gik videre, end hvad der er nødvendigt for at nå det forfulgte mål, under henvisning til, at en manglende godtgørelse af at have erhvervet tilstrækkelige sprogkundskaber automatisk medførte afslag på ansøgningen om familiesammenføring, uden at der blev taget hensyn til de konkrete omstændigheder i det enkelte tilfælde ( 13 ). X har for den forelæggende ret gjort gældende, at § 9, stk. 12, nr. 5, i udlændingeloven ikke er forenelig med artikel 13 i afgørelse nr. 1/80, eftersom bestemmelsen går videre, end hvad der er nødvendigt for at nå formålet om en vellykket integration, for så vidt som en bestået sprogprøve udgør den eneste måde, hvorpå den bosiddende udlændinge kan vise sin integrationsegnethed, uden at der tages hensyn til andre forhold. X har ligeledes gjort gældende, at der reelt ikke er mulighed for at fravige dette krav, idet det medfører et afslag på ansøgningen om opholdstilladelse med henblik på familiesammenføring, hvis denne prøve ikke er bestået.
74.

Herom har Domstolen allerede fastslået, at det herved bl.a. kan være relevant, om de aftaler, der er indgået mellem parterne, fastsatte et fast beløb i vederlag for de leverede ydelser eller et grundbeløb, i givet fald med tillæg af de afgifter, der fandt anvendelse. I førstnævnte tilfælde – dvs. hvis der er aftalt et fast beløb – kunne det således være, at der ikke foreligger en ugrundet berigelse af leverandøren ( 30 ). Jeg ville gå et skridt videre og i tilfælde af et aftalt fast beløb over for en slutforbruger og overvæltning af momsen per se udelukke en ugrundet berigelse af den afgiftspligtige leverandør. Denne måtte acceptere enten en mindre overskudsmargen eller en ringere konkurrencedygtighed end sine konkurrenter.
Artikel 4, stk. 7, tillader under bestemte betingelser godkendelse af aktivstoffer, som ikke opfylder de generelle krav:

»Uanset stk. 1 kan et aktivstof, hvis der foreligger en i ansøgningen vedlagt dokumentation for, at det er nødvendigt for at kontrollere en alvorlig fare for plantesundheden, der ikke kan standses med andre disponible midler, herunder ikke-kemiske metoder, godkendes for en begrænset periode, der er nødvendig for at kontrollere den pågældende alvorlige fare, men som ikke må overskride fem år, selv om det ikke opfylder kriterierne i bilag II, punkt 3.6.3, 3.6.4, 3.6.5 eller 3.8.2, forudsat at brugen af aktivstoffet er underlagt risikobegrænsende foranstaltninger for at sikre, at mennesker og miljø eksponeres mindst muligt. […]

[…]

Medlemsstaterne kan kun godkende plantebeskyttelsesmidler, der indeholder aktivstoffer, i henhold til dette stykke, såfremt det er nødvendigt for at kontrollere den pågældende alvorlige fare for plantesundheden på deres territorium.

Samtidig udarbejder medlemsstaterne en udfasningsplan for at bringe den pågældende alvorlige fare under kontrol med andre midler, herunder ikke-kemiske metoder, og fremsender den straks til Kommissionen.«
Efter en undersøgelse, som bekræftede, at Repsol fortsat tilsidesatte konkurrencereglerne, eftersom den mulighed, som tankstationsindehaverne i Repsols net havde for at yde rabatter ved at fratrække dem deres provision, havde vist sig ikke at være reel, besluttede Comisión Nacional de la Competencia (den spanske konkurrencestyrelse, herefter »CNC«) ( 9 ) ved afgørelse af 30. juli 2009 (herefter »afgørelsen af 2009«) at sanktionere bl.a. Repsol for disse overtrædelser af konkurrencereglerne. Konklusionen i afgørelsen af 2009 lød således:

»1. – Det fastslås, at Repsol […] har tilsidesat artikel 1 i [lov om beskyttelse af konkurrencen] og artikel [101, stk. 1, TEUF] ved indirekte at have fastsat salgsprisen på brændstof til offentligheden, som de uafhængige virksomheder, der arbejdede under deres mærke, skulle anvende, hvorved de begrænsede konkurrencen mellem tankstationerne inden for deres net samt mellem de øvrige tankstationer.

2. – Det fastslås, at alle kontrakter, der indeholder bestemmelser, hvorefter kommittenter overfører væsentlige kommercielle eller finansielle risici til den anden kontraktpart, med henblik på anvendelse af konkurrenceretten behandles som kontrakter om videresalg.

3. – Det fastslås, at enhver anden kontraktbestemmelse i Repsols kontrakter om forsyning af brændstoffer, hvoraf det fremgår, at købsprisen for brændstoffet er fastsat med henvisning til maksimumsprisen eller den anbefalede pris, hvad enten der er tale om tankstationens egen pris eller prisen hos konkurrenterne i området, er i strid med artikel 1 i [konkurrenceloven] og artikel [101, stk. 1, TEUF] […]

4. – Det fastslås, at enhver anden kontraktbestemmelse i Repsols kontrakter om forsyning af brændstoffer […], hvoraf det fremgår, at den opkrævede provision/margin er fastsat på samme niveau som niveauet i det område, hvor den tankstation, der er omfattet af kontrakten, er beliggende, er i strid med artikel 1 i [konkurrenceloven] og artikel [101, stk. 1, TEUF] […]

5. – Det pålægges Repsol […] fra tidspunktet for meddelelsen af nærværende afgørelse at træffe de nødvendige foranstaltninger for at bringe alle former for adfærd til ophør, der bidrager til indirekte fastsættelse af prisen på brændstoffer, der sælges på tankstationerne i de net, der er omfattet af en kontrakt om benyttelse af varemærke indgået med Repsol […], og hvis bestyrere er uafhængige virksomheder, med henblik på anvendelse af konkurrencereglerne […]«
38.

Der er ingen oplysninger i forelæggelsesafgørelsen for så vidt angår den gældende bevismæssige målestok for suspensioner eller den strafferetlige forfølgning. Selv om den forelæggende ret har antydet, at den anden suspension af Dual Prods bevilling var baseret på en »simpel formodning« om uregelmæssigheder, anføres det ikke i forelæggelsesafgørelsen, hvorledes denne formodning fungerer. Artikel 369, stk. 3, litra c), i lov om skatter og afgifter henviser til bevillinger, der suspenderes, i afventning af det endelige udfald af en strafferetlig forfølgning for en overtrædelse. I dette tilfælde blev Dual Prods bevilling suspenderet efter en ransagning, der blev foretaget af myndighederne, efter at en straffesag in rem havde fastslået, at de omstændigheder, der er beskrevet i artikel 452, stk. 1, litra h) og i), i lov om skatter og afgifter, var til stede, og efter at selskabet formelt set var blevet tiltalt for at have begået en strafferetlig overtrædelse. På dette punkt er det ikke urimeligt, henset til karakteren af systemet og de interesser, der er på spil, at lovgivningen fastsætter en mulighed for at suspendere en bevilling. Det forekommer mig, at dette ikke er baseret på en »simpel formodning« om uregelmæssigheder, men derimod at den bevismæssige målestok, der finder anvendelse for indledningen af strafferetlig forfølgning, reelt er den bevismæssige målestok, der begrunder, at der foretages suspension i henhold til artikel 369, stk. 3, litra c), i lov om skatter og afgifter.
59.

I Steffensen-sagen var der udtaget prøver af et levnedsmiddel med henblik på analyse i et laboratorium. Resultatet af denne analyse dannede grundlag for de administrative myndigheders afgørelse om, at produktet ikke i tilstrækkelig grad opfyldte kravene. I henhold til det relevante direktiv burde producenten have haft mulighed for at lade produktet underkaste en kontraekspertise for at anfægte denne første analyse. Producenten var ikke blevet underrettet om, at der var udtaget prøver, og havde derfor ikke mulighed for at udtage prøver af det samme produkt. Domstolen bemærkede under henvisning til Mantovanelli-sagen, at Menneskerettighedsdomstolens kontrol med hensyn til, om rettergangen er retfærdig i henhold til EMRK’s artikel 6, stk. 1, vedrører sagens behandling i sin helhed, herunder den anvendte fremgangsmåde for bevisoptagelsen. Domstolen fastslog, at det tilkom den forelæggende ret at kontrollere, om det i hovedsagen omhandlede bevismiddel hørte ind under et teknisk område, der lå uden for rettens sagkundskab, og kunne have afgørende indflydelse på dens vurdering af de faktiske omstændigheder. Såfremt disse to forhold blev godtgjort, skulle den nationale ret undersøge, om Joachim Steffensen havde en reel mulighed for effektivt at udtale sig om dette bevismiddel. I modsat fald skulle den nationale ret udelukke bevismidlet for ikke at tilsidesætte kontradiktionsprincippet og retten til en retfærdig rettergang ( 26 ).
65.

I denne forbindelse vil jeg minde om, at den fortolkning, som Domstolen foretager af EU-retlige regler under udøvelse af sin kompetence i henhold til artikel 267 TEUF, skal belyse og præcisere betydningen og rækkevidden af disse regler, således som de skal forstås og anvendes, henholdsvis burde have været forstået og anvendt fra deres ikrafttræden. Domstolen vil kun undtagelsesvis i henhold til et almindeligt retssikkerhedsprincip, der er sikret i Unionens retsorden, finde anledning til at begrænse borgernes mulighed for at påberåbe sig en således fortolket bestemmelse med henblik på anfægtelse af tidligere i god tro stiftede retsforhold. For at der kan træffes bestemmelse om en sådan begrænsning, som kun foretages i selve Domstolens dom, der afgør fortolkningsspørgsmålet, skal to hovedbetingelser være opfyldt, nemlig at de berørte parter skal være i god tro, og at der skal være fare for alvorlige forstyrrelser ( 46 ).
46.

Endelig vil jeg for fuldstændighedens skyld anføre, at Vodafone Italias argument, hvorefter der er et princip om fuld kompensation for omkostninger forbundet med levering af forsyningspligtydelser, er misforstået. De i denne sag omtvistede forsyningspligtige ydelser, nemlig den lovlige aflytning af elektronisk kommunikation, er ikke forsyningspligtydelser leveret til slutbrugere. De er snarere en form for bistand til de offentlige myndigheder ved udførelsen af deres pligt til at sikre den almene interesse, som medlemsstaterne endvidere har udtrykkelig mulighed for at pålægge som et vilkår for at give tilladelse til at levere elektroniske kommunikationstjenester. Uanset om der er et princip om fuld kompensation for levering af forsyningspligtydelser fra udbydere af elektroniske kommunikationstjenester, hvilket langt fra er åbenbart ( 17 ), er der ingen grund til at anvende et sådant princip analogt.
28.

FKTK har derimod gjort gældende, at den omtvistede afgørelse ikke kan anses for at være en restriktion for den frie bevægelighed for kapital, eftersom den for det første kun gælder for et bestemt kreditinstitut og for det andet kun vedrører en begrænset gruppe af dette kreditinstituts kunder. Den omtvistede afgørelse fratager ikke disse kunder retten til at indbetale penge i ethvert andet pengeinstitut, der er meddelt tilladelse i Republikken Letland. Formålet med de omtvistede forpligtelser er at bringe bankens overtrædelse af retsforskrifter til ophør og at forhindre eventuelle fremtidige overtrædelser, som kan have alvorlige konsekvenser, ikke blot henset til risikoen for, at banken involveres i hvidvask eller forsøg på hvidvask, omgåelse eller manglende overholdelse af internationale sanktioner, men også for den finansielle sektors anseelse som helhed. Derfor udgør denne afgørelse en lovlig og forholdsmæssig restriktion som omhandlet i artikel 65, stk. 1, litra b), TEUF.
63.

Dels synes de faktiske omstændigheder, der er beskrevet i hovedsagerne, nemlig at indikere, at det er arbejdstageren, der bærer konsekvenserne af mangler eller fejl i den kontrol, som kuratoren, der er en kvalificeret sagkyndig med ansvar for at anmode om udbetaling af de garanterede beløb, samt arbejdsformidlingen og garantiinstitutionen, der godkender og iværksætter denne udbetaling, foretager, idet arbejdstageren kan blive tvunget til at tilbagebetale disse beløb flere år efter, at de er blevet udbetalt. Med henblik på at sikre, at arbejdstageren kan udøve sine rettigheder i henhold til direktiv 2008/94, uden at en sådan udøvelse er gjort uforholdsmæssigt vanskelig, burde det imidlertid ikke forholde sig således. I særdeleshed vil det forhold, at den kompetente administration kan iværksætte tilbagesøgning af uberettiget modtagne beløb flere år senere, endog uden forældelsesfrist, og kan anvende en procedure, der er forbeholdt skattesvig, kunne få arbejdstageren til at opgive at udøve disse rettigheder. Hvis tilbagesøgningen påbegyndes på et tidspunkt, hvor arbejdstagerens krav om at få sin løn udbetalt er forældet, eller hvis et sådant krav nødvendigvis skal gå gennem en kurator, der risikerer ikke længere at være i funktion, er arbejdstageren desuden afskåret fra at opnå den sikring af lønnen, som dette direktiv foreskriver. Effektivitetsprincippet er dermed ikke overholdt.
10.

Denne forordnings artikel 5 med overskriften »Udpegelse af NEMO’er i tilfælde af et nationalt, lovbeskyttet monopol på handelsydelser« bestemmer: »1. Hvis der i en medlemsstat eller i en medlemsstats budområde på datoen for denne forordnings ikrafttrædelse eksisterer et nationalt, lovbeskyttet monopol på day-ahead- og intraday-handelsydelser, som udelukker udpegelsen af mere end én NEMO, skal den pågældende medlemsstat underrette Kommissionen herom senest to måneder efter denne forordnings ikrafttrædelse og kan afvise at udpege mere end én NEMO pr. budområde. […] 2. Med henblik på denne forordning vurderes det, at der eksisterer et nationalt, lovbeskyttet monopol, hvis national ret udtrykkeligt fastsætter, at kun én enhed kan levere day-ahead- og intraday-handelsydelser i medlemsstaten eller medlemsstatens budområde. 3. To år efter denne forordnings ikrafttrædelse forelægger Kommissionen […] en rapport for Europa-Parlamentet og Rådet […] På grundlag af denne rapport, og hvis Kommissionen finder, at det ikke er begrundet at opretholde nationale, lovbeskyttede monopoler […], kan Kommissionen overveje at gennemføre passende lovgivningsmæssige eller andre passende foranstaltninger for yderligere at øge konkurrencen og handelen mellem og i medlemsstaterne. […]«
36.

For så vidt angår den sammenhæng, hvori artikel 8 i direktiv 2004/48 indgår, skal det påpeges, at dette direktivs artikel 6 med overskriften »Bevismateriale« i stk. 1 bestemmer, at medlemsstaterne sikrer, at de kompetente retslige myndigheder på begæring af en part, der har fremført et rimeligt tilgængeligt bevismateriale, og som til støtte for sine påstande har angivet bevismateriale, som modparten har kontrol over, kan pålægge modparten at fremlægge det pågældende bevismateriale, under forudsætning af, at fortrolige oplysninger beskyttes. Direktivets artikel 7, der har overskriften »Foranstaltninger til sikring af bevismateriale«, bestemmer i stk. 1, at medlemsstaterne, allerede inden behandlingen af en sag vedrørende realiteten påbegyndes, sikrer, at de kompetente retslige myndigheder på begæring af en part, der har fremført et rimeligt tilgængeligt bevismateriale til støtte for sin påstand om, at hans intellektuelle ejendomsret er blevet krænket eller vil blive krænket, træffer afgørelse om, at der omgående skal iværksættes effektive foreløbige foranstaltninger med henblik på at sikre det relevante bevismateriale i forbindelse med den påståede krænkelse, under forudsætning af at fortrolige oplysninger beskyttes. Samme direktivs artikel 9 med overskriften »Foreløbige og retsbevarende foranstaltninger« bestemmer i stk. 3, at de retslige myndigheder for så vidt angår de i stk. 1 og 2 omhandlede foranstaltninger skal have beføjelse til at kræve, at rekvirenten fremlægger alt bevismateriale, som er rimeligt tilgængeligt, således at de med tilstrækkelig stor sikkerhed kan fastslå, at rekvirenten er rettighedshaveren, og at rettighedshaverens rettigheder krænkes, eller at en sådan krænkelse er nært forestående.
31.

Denne sidstnævnte bestemmelse opstiller tre nærmere regler, der gør det muligt at udsætte gennemførelsen af afgørelsen om overførsel. Medlemsstaterne skal fastsætte enten, for det første, at en klage over denne afgørelse giver den pågældende ret til at forblive i den medlemsstat, der har vedtaget nævnte afgørelse, indtil resultatet af klagen foreligger ( 10 ), hvilket bevirker, at overførslen ikke kan gennemføres, eller, for det andet, at overførslen, efter at der er indgivet en klage over afgørelsen om overførsel, automatisk suspenderes i en rimelig periode, i løbet af hvilken en domstol eller et domstolslignende organ træffer en afgørelse om at tillægge denne klage opsættende virkning ( 11 ), eller, for det tredje, at den pågældende har lejlighed til at indgive en klage med henblik på at opnå udsættelse af gennemførelsen af afgørelsen om overførsel, indtil der foreligger et resultat af vedkommendes klage ( 12 ). Det følger af forholdet mellem Dublin III-forordningens artikel 27, stk. 3, og artikel 29, stk. 1, at det først er, når udsættelsen af gennemførelsen af afgørelsen om overførsel er blevet indrømmet i henhold til en af de tre bestemmelser i forordningens artikel 27, stk. 3, at starttidspunktet for fristen for overførsel kan udsættes i henhold til forordningens artikel 29, stk. 1.
80.

I denne henseende er jeg – på samme måde som Domstolen har fastslået, at den manglende materielle mulighed for at gennemføre afgørelsen om overførsel ikke skal anses for at kunne begrunde en udsættelse af fristen for overførsel ( 24 ) – af den opfattelse, at enhver manglende juridisk mulighed for at gennemføre afgørelsen om overførsel heller ikke kan medføre, at denne frist udsættes.
51.

I den forbindelse mener jeg i modsætning til ansøgerens anbringender, at en ansøger er direkte og individuelt berørt af den anfægtede meddelelse om udvælgelsesprøve, der fastsætter sprogordningen for udvælgelsesprøven, fra det øjeblik, hvor vedkommende tilmelder sig udvælgelsesprøven. Domstolen har også konsekvent fastslået, at en beslutning, som ikke er blevet anfægtet af adressaten inden for de frister, der er fastsat i artikel 263, stk. 6, TEUF, bliver endelig over for denne ( 26 ). I forbindelse med forberedelsen af en udvælgelsesprøve kan en ansøger imidlertid ikke have nogen interesse i at anlægge et sådant søgsmål, fordi vedkommende frygter, at det kan have en negativ indvirkning på vedkommendes chancer for at klare sig godt ved udvælgelsesprøven, eller på grund af mangel på tid, som et sådant søgsmål kan medføre. Retspraksis giver derfor i det væsentlige ansøgerne mulighed for at anfægte lovligheden af en meddelelse om udvælgelsesprøve på et senere tidspunkt, forudsat at der er en tæt forbindelse mellem begrundelsen for den pågældende individuelle afgørelse og anbringendet med påstand om uregelmæssigheder i meddelelsen om udvælgelsesprøve ( 27 ). Under forudsætning af, at ansøgerne kan anlægge et direkte søgsmål mod en meddelelse om udvælgelsesprøve, fordi de er direkte og individuelt berørt, indfører denne retspraksis en undtagelse fra det andet kriterium. Denne retspraksis afviger desuden fra det tredje kriterium ved at indføre en lex specialis.
61.

Hvis dette argument er korrekt, kan det, sammenholdt med den tendens, der kunne konstateres i årene 2015 og 2016, udgøre et bevis for, at Bulgarien fortsat var forpligtet til at opstille luftkvalitetsplaner, og at de bulgarske luftkvalitetsplaner ikke opfyldte kravene i artikel 23, stk. 1, andet afsnit, i direktivet om luftkvalitet. Uvished om, hvorvidt grænseværdien fortsat overskrides, bør derimod ikke være tilstrækkelig til at gendrive dette argument. I modsat fald ville det i praksis være umuligt at sikre overholdelsen af sådanne forpligtelser, eftersom hverken Kommissionen på tidspunktet for en opfordring til at fremsætte bemærkninger eller Domstolen ved afsigelsen af dommen ( 17 ) råder over dagsaktuelle måleværdier. De må derimod altid henholde sig til værdier fra tidligere perioder. I øvrigt ville medlemsstaterne allerede kunne undergrave overholdelsen af deres forpligtelser i henhold til artikel 23 ved at indstille kontrollen af luftkvaliteten eller forhale meddelelsen af måleværdierne, hvis disse måleværdier var en ufravigelig forudsætning for at fastslå, at forpligtelsen foreligger.
Momsdirektivets artikel 13 har derimod følgende ordlyd:

»1. Stater, regioner, amter, kommuner og andre offentligretlige organer anses ikke som afgiftspligtige personer for så vidt angår virksomhed eller transaktioner, som de udøver eller foretager i deres egenskab af offentlig myndighed, også selv om de i forbindelse med denne virksomhed eller disse transaktioner modtager gebyrer, afgifter, bidrag eller vederlag.

Når de udøver sådanne former for virksomhed eller foretager sådanne transaktioner, skal de dog betragtes som afgiftspligtige personer for så vidt angår disse former for virksomhed eller disse transaktioner, såfremt deres fritagelse for afgiftspligten ville føre til konkurrenceforvridning af en vis betydning.

Under alle omstændigheder anses offentligretlige organer som afgiftspligtige personer for så vidt angår de i bilag I anførte former for virksomhed, medmindre den udøvede virksomhed er ubetydelig.

2. Medlemsstaterne kan anse virksomhed, der udøves af offentligretlige organer, og som er fritaget for afgift i henhold til artikel 132, 135, 136, 371, 374, 375, 376 og 377, artikel 378, stk. 2, artikel 379, stk. 2, samt artikel 380-390, som virksomhed udøvet i egenskab af offentlig myndighed.«
59.

Formålet med artikel 13 i forordning nr. 650/2012 taler ligeledes for en sådan fortolkning. Forordningen sigter som tidligere nævnt mod at fjerne hindringerne for den frie bevægelighed for personer og at undgå, at arvinger har svært ved at gøre deres rettigheder gældende, når det drejer sig om arvesager med grænseoverskridende virkninger ( 15 ). Det vil i det foreliggende tilfælde lette arvesagens behandling, hvis en arving, der begunstiges af et afkald på en arv, får mulighed for at underrette den ret, som er kompetent til at træffe afgørelse i denne arvesag, når afkaldsgiveren ikke selv har gjort det.