Sag T-348/08

Aragonesas Industrias y Energía, SAU

mod

Europa-Kommissionen

»Konkurrence – kartel – markedet for natriumchlorat – beslutning, der fastslår en overtrædelse af artikel 81 EF og af EØS-aftalens artikel 53 – annullationssøgsmål – opdeling af markedet – fastsættelse af priser – en række af indicier – datoen for beviserne – erklæringer fra konkurrenter – indrømmelse – overtrædelsens varighed – bøder – overtrædelsens grovhed – formildende omstændigheder«

Rettens dom (Anden Afdeling) af 25. oktober 2011……………… ?I

Sammendrag af dom

1. Konkurrence – administrativ procedure – kommissionsbeslutning, der fastslår en overtrædelse – domstolsprøvelse – grænser

(Art. 81, stk. 1, EF og art. 230 EF; EØS-aftalen, art. 53, stk. 1)

2. Fællesskabsret – principper – grundlæggende rettigheder – uskyldsformodning – konkurrencesag – anvendelse heraf

(Art. 6, stk. 2, EU; art. 81, stk. 1, EF; Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 47; EØS-aftalen, art. 53, stk. 1)

3. Konkurrence – administrativ procedure – kommissionsbeslutning, der fastslår en overtrædelse – bevismiddel – anvendelse af en række indicier

(Art. 81, stk. 1, EF; EØS-aftalen, art. 53, stk. 1)

4. Konkurrence – karteller – aftaler mellem virksomheder – bevis for overtrædelse – ingen dokumentbeviser – indvirkning

(Art. 81, stk. 1, EF; EØS-aftalen, art. 53, stk. 1)

5. Konkurrence – administrativ procedure – kommissionsbeslutning, der fastslår en overtrædelse – Kommissionen har bevisbyrden for en overtrædelse og dennes varighed

(Art. 81, stk. 1, EF; EØS-aftalen, art. 53, stk. 1; Kommissionens meddelelse 2002/C 45/03)

6. Konkurrence – administrativ procedure – kommissionsbeslutning, der fastslår en overtrædelse – domstolsprøvelse – identifikation af de beviser, som Kommissionen har anvendt

(Art. 81, stk. 1, EF; EØS-aftalen, art. 53, stk. 1; Rådets forordning nr. 1/2003)

7. Konkurrence – karteller – aftaler mellem virksomheder – bevis for overtrædelse – bedømmelse af de forskellige bevisers bevisværdi – en virksomheds indrømmelse med hensyn til dens deltagelse i ulovlige møder

(Art. 81, stk. 1, EF)

8. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – beregningsmetode fastsat i Kommissionens retningslinjer – beregning af bødens grundbeløb – hensyntagen til overtrædelsens kendetegn i dens helhed

(Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23, stk. 2; Kommissionens meddelelse 2006/C 210/02, punkt 22)

9. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier – overtrædelsens grovhed – formildende omstændigheder – virksomhedens passive rolle eller rolle som medløber

(Art. 81 EF; Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23, stk. 2; Kommissionens meddelelse 2006/C 210/02)

10. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier – skønsbeføjelse forbeholdt Kommissionen – forhøjelse af det generelle bødeniveau – lovlig

(Art. 81, stk. 1, EF; Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23)

11. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier – overtrædelsens grovhed – formildende omstændigheder – adfærd, der afviger fra den, der blev aftalt i kartellet – vurdering

(Art. 81 EF og 82 EF; Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23, stk. 3)

12. Konkurrence – bøder – størrelse – Kommissionens skøn – domstolsprøvelse – fastslåelse af en ulovlighed – nødvendigt for Retten at tage stilling til omgørelsen af beslutningen i medfør af sin fulde prøvelsesret

(Art. 261 TEUF)

1. Hvad angår fremlæggelsen af bevis for en overtrædelse af artikel 81, stk. 1, EF påhviler det Kommissionen at føre bevis for de fastslåede overtrædelser og for, at der er indtruffet de omstændigheder, som overtrædelsen udgør.

Under et annullationssøgsmål, der er anlagt i medfør af artikel 230 EF, tilkommer det endvidere kun Unionens retsinstanser at kontrollere den anfægtede retsakts lovlighed.

Ved behandlingen af et annullationssøgsmål til prøvelse af en kommissionsbeslutning, der har fastslået en overtrædelse af konkurrencereglerne og pålagt beslutningens adressater bøder, består Rettens rolle således i at bedømme, om beviserne og andre omstændigheder, der er påberåbt af Kommissionen i beslutningen, er tilstrækkelige til at bevise den påtalte overtrædelse.

(jf. præmis 90-92)

2. Såfremt der hos Retten foreligger en tvivl, skal dette komme den virksomhed til gode, der er adressat for en kommissionsbeslutning, der fastslår en overtrædelse af konkurrencereglerne. Retten kan derfor ikke konkludere, at Kommissionen har ført fornødent bevis for en sådan overtrædelse, hvis den fortsat nærer tvivl vedrørende dette spørgsmål, navnlig i en sag, hvori der er nedlagt påstand om annullation af en beslutning, hvorved der pålægges en bøde.

I denne sidstnævnte situation skal der nemlig tages hensyn til uskyldsformodningen, hvilket princip bl.a. fremgår af artikel 6, stk. 2, i den europæiske menneskerettighedskonvention, som indgår blandt de grundlæggende rettigheder, som efter Domstolens praksis – der i øvrigt er bekræftet af præamblen til den europæiske fælles akt og i artikel 6, stk. 2, EU samt i artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder – er beskyttet i Unionens retsorden. Henset til arten af de omtvistede overtrædelser samt til karakteren af og strengheden af de hertil knyttede sanktioner finder uskyldsformodningen navnlig anvendelse på sager vedrørende tilsidesættelser af konkurrencereglerne, der gælder for virksomhederne, som vil kunne føre til at pålægge bøder eller tvangsbøder.

(jf. præmis 93 og 94)

3. Det er på konkurrenceområdet nødvendigt, at Kommissionen fremlægger præcise og samstemmende beviser, der kan støtte den faste overbevisning, at overtrædelsen er blevet begået.

Imidlertid skal hver enkelt af de af Kommissionen fremlagte beviser ikke nødvendigvis opfylde disse kriterier i forhold til hver enkelt led i overtrædelsen. Det er tilstrækkeligt, at den række indicier, som institutionen har påberåbt sig, bedømt i deres helhed opfylder dette krav.

Da forbuddet mod at deltage i konkurrencebegrænsende aftaler er almindeligt kendt, kan det desuden ikke kræves, at Kommissionen fremlægger dokumenter, der udtrykkeligt viser en ulovlig kontakt mellem de pågældende erhvervsdrivende. De brudstykker og spredte dokumenter, som Kommissionen er i besiddelse af, bør i hvert fald kunne suppleres ved at rekonstruere visse enkeltheder ved hjælp af følgeslutninger. Den omstændighed, at der foreligger en konkurrencebegrænsende praksis eller aftale, skal derfor udledes ved en slutning ud fra et vist antal sammenfaldende omstændigheder og indicier, der, når de betragtes samlet og i mangel af en anden logisk forklaring, kan udgøre beviset for en tilsidesættelse af konkurrencereglerne.

(jf. præmis 95-97)

4. For så vidt angår beviserne, som kan påberåbes med henblik på at påvise en overtrædelse af artikel 81 EF og artikel 53 i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (EØS), er det princip, der finder anvendelse i EU-retten, princippet om den frie bevisbedømmelse.

Følgelig er de eventuelt manglende bevisdokumenter kun relevante i forbindelse med helhedsvurderingen af den helhed af beviser, som Kommissionen har fremført. Derimod har dette i sig selv ikke til følge, at den pågældende virksomhed gyldigt kan stille spørgsmålstegn ved Kommissionens påstande ved at give en anden forklaring på de faktiske omstændigheder. Dette er kun tilfældet, når de fremlagte beviser ikke gør det muligt at fastslå, at der forelå en utvetydig overtrædelse, og uden at det er nødvendigt med en fortolkning.

Desuden er ingen EU-retlige bestemmelser eller almindelige EU-retlige principper til hinder for, at Kommissionen over for en virksomhed påberåber sig erklæringer fra andre involverede virksomheder, uanset at de er indhentet af Kommissionen i forbindelse med en anmodning om at være omfattet af meddelelsen om bødefritagelse eller bødenedsættelse i kartelsager. I modsat fald ville bevisbyrden i forbindelse med overtrædelser af artikel 81 EF og EØS-aftalens artikel 53, som påhviler Kommissionen, ikke kunne løftes, hvilket ville være uforeneligt med dens opgave om at overvåge den korrekte anvendelse af disse bestemmelser.

En erklæring fra en virksomhed, der beskyldes for at have deltaget i et kartel, hvis rigtighed bestrides af flere andre anklagede virksomheder, kan imidlertid ikke uden støtte i andre beviser betragtes som et tilstrækkeligt bevis for, at en overtrædelse er begået af disse sidste virksomheder, forudsat at den krævede grad af bestyrkelse kan være mindre, hvilket skyldes troværdigheden af de pågældende udtalelser. Et sådant krav om bestyrkelse for en virksomheds erklæring bør ligeledes overholdes i tilfælde af den forfulgte virksomheds indsigelser mod den nævnte erklæring.

(jf. præmis 98-101 og 206)

5. På konkurrenceområdet kan en særlig høj bevisværdi tillægges de erklæringer, der for det første er troværdige, for det andet afgives på en virksomheds vegne, for det tredje hidrører fra en person, der er fagligt forpligtet til at handle i dette selskabs interesse, for det fjerde går imod den erklærendes interesser, for det femte hidrører fra et direkte vidne til de forhold, der angives, og for det sjette er afgivet skriftligt med omtanke og efter moden overvejelse.

Selv om der generelt bør udvises en vis vagtsomhed for så vidt angår frivillige erklæringer fra hoveddeltagerne i et ulovligt kartel, henset til muligheden for, at disse deltagere har en tendens til at mindske betydningen af deres egne bidrag til overtrædelsen og forstørre betydningen af de øvriges, står det dog tilbage, at den omstændighed, at der fremsættes anmodning om at være omfattet af meddelelsen om bødefritagelse eller bødenedsættelse i kartelsager med henblik på at opnå en bødefritagelse eller bødenedsættelse, ikke nødvendigvis medfører en tilskyndelse til at fremlægge forvanskede beviser vedrørende de øvrige medlemmers deltagelse i det påtalte kartel. Ethvert forsøg på at vildlede Kommissionen kan således skabe tvivl angående oprigtigheden og samarbejdsviljen hos den virksomhed, der har fremsat anmodningen, og dermed bringe muligheden for denne for at drage fuld nytte af samarbejdsmeddelelsen i fare. De potentielle konsekvenser af fremlæggelse af forvanskede forhold for Kommissionen er i denne henseende så meget desto mere alvorlige, som en virksomheds erklæring, der anfægtes, skal have støtte i andre beviser. Denne omstændighed forøger således risikoen for, at der identificeres urigtige erklæringer af såvel Kommissionen som af de andre virksomheder, der beskyldes for at have deltaget i overtrædelsen.

(jf. præmis 104-106)

6. Den administrative procedure i medfør af forordning nr. 1/2003, som finder sted i Kommissionen, består af to forskellige og successive faser, som hver har sin egen indre logik, nemlig en indledende undersøgelsesfase og en kontradiktorisk fase. Den indledende undersøgelsesfase, hvor Kommissionen udnytter sine undersøgelsesbeføjelser i henhold til forordning nr.1/2003, og som strækker sig til klagepunktsmeddelelsen, skal gøre det muligt for Kommissionen at indsamle alle de relevante oplysninger, som bekræfter eller afkræfter en overtrædelse af konkurrencereglerne, og at foretage en første stillingtagen til, hvilken kurs proceduren skal følge. Den kontradiktoriske fase, som strækker sig fra klagepunktsmeddelelsen til vedtagelsen af den endelige beslutning, skal derimod gøre det muligt for Kommissionen endeligt at tage stilling til den påståede overtrædelse.

Ved bedømmelsen af beviser og andre forhold, som Kommissionen har påberåbt sig for at godtgøre tilstedeværelsen af en overtrædelse af konkurrencereglerne, må undersøgelsen med henblik på Rettens identifikation af de nævnte beviser kun vedrøre den del af begrundelsen for Kommissionens beslutning, hvori Kommissionen beskriver den kontradiktoriske fase i den administrative procedure. Det er først efter, i forbindelse med den sidstnævnte fase, at have modtaget den berørte virksomheds bemærkninger vedrørende Kommissionens første holdning ved afslutningen af den indledende undersøgelsesfase, således som den fremgår af klagepunktsmeddelelsen, at Kommissionen kan beslutte, om den nævnte første holdning skal fastholdes, og således udtale sig endeligt om den kritiserede overtrædelse.

Når Kommissionen – efter at have modtaget en virksomheds bemærkninger til klagepunktsmeddelelsen ved sin bedømmelse af de foreliggende beviser ved afslutningen af den indledende undersøgelsesfase med henblik på at tage stilling til den nævnte virksomheds deltagelse i en overtrædelse – selv har rejst tvivl om bevisværdien af de nævnte beviser, kan Retten kun tage hensyn til Kommissionens vurdering i denne forbindelse.

(jf. præmis 109, 110 og 113)

7. For så vidt angår en virksomheds indrømmelse med hensyn til dennes deltagelse i et konkurrenceretligt set ulovligt møde kan en virksomheds udtrykkelige eller stiltiende erkendelse af faktiske eller retlige omstændigheder under den administrative procedure for Kommissionen tjene som yderligere bevismiddel ved sagens vurdering.

For at anvende en sådan indrømmelse som et troværdigt bevis skal det derfor ved sagens vurdering undersøges, om ordlyden af denne indrømmelse supplerer andre beviser, som Kommissionen har fremlagt.

(jf. præmis 217 og 218)

8. Selv om grovheden af en overtrædelse af konkurrencereglerne først vurderes i forhold til den konkrete overtrædelses kendetegn, som f.eks. dens art, virksomhedernes samlede markedsandel, overtrædelsens geografiske udstrækning og spørgsmålet om, hvorvidt overtrædelsen er blevet udmøntet i praksis, bliver denne vurdering herefter tilpasset de skærpende eller formildende omstændigheder, som er særlige for hver virksomhed, der har deltaget i overtrædelsen.

Første fase af Kommissionens metode for fastsættelse af grundbeløbet har således til formål at fastsætte grundbeløbet for den bøde, der skal pålægges den enkelte virksomhed, idet der på værdien af den pågældende afsætning på deres relevante geografiske marked anvendes en første multiplikationsfaktor, der afspejler overtrædelsens grovhed, eller endog en anden multiplikationsfaktor med henblik på at afholde dem fra på ny at indlede en sådan ulovlig adfærd. Som det fremgår af retningslinjerne for beregning af bøder efter artikel 23, stk. 2, litra a), i forordning nr. 1/2003, fastsættes hver af disse multiplikationsfaktorer på grundlag af forhold, der afspejler overtrædelsens kendetegn i sin helhed, navnlig for så vidt som den samler hele den samlede konkurrencebegrænsende adfærd hos alle deltagerne.

Der skal derfor ikke ved fastsættelsen af størrelsen af disse to multiplikationsfaktorer tages hensyn til de særlige forhold, der er forbundet med den overtrædelse, der er begået af hver af de individuelle deltagere. Denne konstatering bestyrkes desuden af selve formålet med den anden fase af metoden for fastsættelse af bøderne, der netop tilsigter at tage hensyn til de skærpende eller formildende omstændigheder, der enkeltvis kendetegner den konkurrencebegrænsende adfærd hos hver af deltagerne i den omhandlede overtrædelse.

Som følge heraf har alle de i retningslinjernes punkt 22 opregnede faktorer med henblik på at vurdere både multiplikationsfaktoren »overtrædelsens grovhed« (retningslinjernes punkt 21) og multiplikationsfaktoren »adgangsgebyr« (retningslinjernes punkt 25) til formål at bedømme overtrædelsen af EU-konkurrenceretten samlet set. Det fremgår i særdeleshed ikke af retningslinjerne, at Kommissionen under den første fase i metoden til fastsættelse af bøderne er forpligtet til at tage hensyn til specifikke omstændigheder hos en deltager i en overtrædelse af konkurrencereglerne, såsom en virksomheds sjældne deltagelse i de konkurrencebegrænsende kontakter eller den manglende gennemførelse af de indgåede aftaler. Kommissionen tager således først hensyn til sådanne forhold under den anden fase i den nævnte metode, nemlig som skærpende eller formidlende omstændigheder, som er særlige for hver virksomhed, der har deltaget i overtrædelsen.

(jf. præmis 264-267 og 273)

9. Punkt 28 og 29 i retningslinjerne for beregning af bøder efter artikel 23, stk. 2, litra a), i forordning nr. 1/2003 fastsætter en regulering af bødens grundbeløb ud fra visse skærpende og formildende omstændigheder, som gør sig gældende for den enkelte virksomhed. Navnlig fastlægger retningslinjernes punkt 29 en ikke udtømmende liste over formildende omstændigheder, der under visse betingelser kan give anledning til at nedsætte grundbeløbet. Denne liste henviser ganske vist ikke længere til virksomhedens passive rolle som en formildende omstændighed, der kan tages i betragtning. I det omfang, den i retningslinjernes punkt 29 fastlagte liste ikke er udtømmende, kan et sådant tilfælde imidlertid ikke principielt udelukkes som en omstændighed, der kan give anledning til en nedsættelse af bødens grundbeløb.

En virksomheds passive rolle ved gennemførelsen af overtrædelsen indebærer, at den pågældende virksomhed holder »lav profil«, dvs. afstår fra en aktiv deltagelse i tilblivelsen af de(n) konkurrencebegrænsende aftale(r).

Det kan som en omstændighed, der kan vise, at en virksomhed har spillet en passiv rolle ved gennemførelsen af overtrædelsen i et kartel, tages i betragtning, at virksomheden har deltaget væsentligt mere sporadisk i møderne end kartellets almindelige medlemmer, og tilsvarende, at den, uanset hvor længe den har deltaget i overtrædelsen, er indtrådt på det marked, som har været omfattet af denne, på et sent tidspunkt, og at andre virksomheder, som har deltaget i overtrædelsen, udtrykkeligt har afgivet forklaringer, hvoraf der fremgår noget sådant.

(jf. præmis 279-281, 284 og 285)

10. Kommissionen har et skøn i forbindelse med udmålingen af bøderne, således at virksomhederne tilskyndes til at overholde konkurrencereglerne. Den omstændighed, at Kommissionen tidligere har pålagt bøder af en bestemt størrelsesorden i tilfælde af visse typer overtrædelser, kan ikke berøve den muligheden for at forhøje dette niveau inden for de i forordning nr. 1/2003 angivne rammer, hvis det er nødvendigt for at gennemføre Fællesskabets konkurrencepolitik. For at Fællesskabets konkurrenceregler kan anvendes effektivt, må Kommissionen tværtimod til enhver tid have mulighed for at tilpasse bødeniveauet efter konkurrencepolitikkens krav.

(jf. præmis 293)

11. Den omstændighed, at en virksomhed, der bevisligt har deltaget i en samordning af priser med sine konkurrenter, ikke har udvist en adfærd på markedet, der svarer til den, der blev aftalt med konkurrenterne, skal ikke nødvendigvis tages i betragtning som formildende omstændighed ved udmålingen af den bøde, der skal pålægges. En virksomhed, der på trods af samordningen med sine konkurrenter følger en mere eller mindre uafhængig politik på markedet, søger eventuelt blot at udnytte kartellet til sin fordel.

(jf. præmis 297)

12. Den omstændighed, at gennemgangen af anbringender fremført af en virksomhed mod lovligheden af en kommissionsbeslutning, hvorved der pålægges en bøde for tilsidesættelse af EU-konkurrenceretten, har frembragt en ulovlighed, fritager ikke Retten for at undersøge, om den under hensyn til følgerne af den nævnte ulovlighed og under udøvelsen af sin fulde prøvelsesret bør omgøre den anfægtede beslutning.

(jf. præmis 306)

RETTENS DOM (Anden Afdeling)

25. oktober 2011 ( )

»Konkurrence – kartel – markedet for natriumchlorat – beslutning, der fastslår en overtrædelse af artikel 81 EF og af EØS-aftalens artikel 53 – annullationssøgsmål – opdeling af markedet – fastsættelse af priser – en række af indicier – datoen for beviserne – erklæringer fra konkurrenter – indrømmelse – overtrædelsens varighed – bøder – overtrædelsens grovhed – formildende omstændigheder«

I sag T-348/08,

Aragonesas Industrias y Energía, SAU, Barcelona (Spanien), ved I.S. Forrester, QC, og advokaterne K. Struckmann, P. Lindfelt og J. Garcia-Nieto Esteva,

sagsøger,

mod

Europa-Kommissionen ved A. Biolan, J. Bourke og R. Sauer, som befuldmægtigede,

sagsøgt,

angående en påstand om annullation af Kommissionens beslutning K(2008) 2626 endelig af 11. juni 2008 om en procedure i henhold til artikel 81 [EF] og EØS-aftalens artikel 53 (sag COMP/F/38.695 – Natriumchlorat), for så vidt som denne beslutning angår Aragonesas Industrias y Energía, og subsidiært en påstand om annullation eller væsentlig nedsættelse af den bøde, som er pålagt sidstnævnte i ovennævnte beslutning,

har

RETTEN (Anden Afdeling)

sammensat af afdelingsformanden, I. Pelikánová, og dommerne K. Jürimäe (refererende dommer) og S. Soldevila Fragoso,

justitssekretær: fuldmægtig C. Kristensen

på grundlag af den skriftlige forhandling og efter retsmødet den 10. september 2010,

afsagt følgende

Dom

Sagens baggrund

1 Sagsøgeren, Aragonesas Industrias y Energía, SAU, er et spansk selskab. Selskabet blev oprettet i 1992 og tilhørte da Uralita-koncernens afdeling for kemikalier, som aktiviteterne vedrørende natriumchlorat henhørte under, og som var under ledelse af selskabet Uralita, SA (herefter »Uralita«). Indtil 1994 ejede Uralita 100% af sagsøgerens kapital. I december 1994 oprettede Uralita et holdingselskab, som blev kaldt Energia y Industrias Aragonesas EIA, SA (herefter »EIA«), som alle de kemiske aktiviteter blev overført til. Sagsøgeren blev derefter et helejet datterselskab af EIA. Uralita havde oprindeligt 98,84% af EIA’s kapital, derpå svingede Uralita’s deltagelse i EIA’s kapital mellem 49,44% og 50,71% mellem den 1. januar 1995 og den 31. december 2000.

2 Natriumchlorat er et kraftigt oxideringsmiddel, som fremstilles ved elektrolyse af en vandig natriumkloridopløsning i en celle uden membran. Natriumchlorat kan fremstilles i krystalliseret form eller i en opløsning. Det anvendes overvejende i forbindelse med fremstilling af chlordioxid, som derefter anvendes i papirmasse- og papirindustrien til blegning af kemisk masse. Andre anvendelsesområder er rensning af drikkevand, blegning af tekstiler, ukrudtsbekæmpelsesmidler og uranraffinering, men i langt mindre grad (anden betragtning til Kommissionens beslutning K(2008) 2626 endelig af 11.6.2008 i sag COMP/F/38.695 – Natriumchlorat om en procedure i henhold til artikel 81 [EF] og EØS-aftalens artikel 53 (herefter »den anfægtede beslutning«)).

3 Den 28. marts 2003 anmodede repræsentanter for EKA Chemicals AB (herefter »EKA«), et selskab med hjemsted i Sverige, om bødefritagelse, eller i mangel heraf, bødenedsættelse i henhold til Kommissionens meddelelse om bødefritagelse eller bødenedsættelse i kartelsager (EFT 2002 C 45, s. 3, herefter »samarbejdsmeddelelsen«), vedrørende tilstedeværelsen af et kartel i natriumchlorat-industrien. EKA’s anmodning blev underbygget af dokumentbeviser, som selskabet havde fremlagt, og mundtlige erklæringer fra selskabets repræsentanter den 31. marts 2003 (herefter »EKA’s erklæringer fra 2003«).

4 Den 30. september 2003 vedtog Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber en beslutning om indrømmelse af en betinget bødefritagelse til EKA, i overensstemmelse med punkt 15 i samarbejdsmeddelelsen.

5 Den 10. september 2004 tilsendte Kommissionen begæringer om oplysninger i overensstemmelse med 18, stk. 2, i Rådets forordning (EF) nr. 1/2003 af 16. december 2002 om gennemførelse af konkurrencereglerne i artikel 81 [EF] og 82 [EF] (EFT L 1, s. 1) til Finnish Chemicals Oy (herefter »FC«), et selskab med hjemsted i Finland, Arkema France SA, et selskab med hjemsted i Frankrig, og i den anfægtede beslutning nævnt med selskabsnavnet »Atochem« (herefter »Arkema France«), og endelig til sagsøgeren.

6 Den 24. september 2004, blev L., som er medarbejder hos Arkema France (herefter »L. (Arkema France)«), hørt af Kommissionen (herefter »Arkema Frances erklæringer«).

7 Den 18. oktober 2004 indgav Arkema France i sin besvarelse af begæringen om oplysninger fra Kommissionen en anmodning om bødefritagelse eller bødenedsættelse i henhold til samarbejdsmeddelelsen.

8 Den 29. oktober 2004 indgav FC til Kommissionen på et møde hos sidstnævnte en anmodning om bødenedsættelse i henhold til samarbejdsmeddelelsen og gav mundtligt Kommissionen oplysninger vedrørende undersøgelsen om natriumchlorat. Ved skrivelse af 2. november 2004 bekræftede FC sin anmodning om bødenedsættelse og fremlagde samtidigt dokumentbeviser vedrørende selskabets deltagelse i den af Kommissionen påståede overtrædelse.

9 Den 4. november 2004 blev der afholdt et møde mellem Kommissionen og repræsentanter for EKA. Den 11. november 2004 fremsendte EKA yderligere oplysninger om den seneste udvikling på markedet for natriumchlorat til Kommissionen.

10 Den 3. og den 9. december 2004 besvarede sagsøgeren Kommissionens begæringer om oplysninger af 10. september 2004.

11 Den 6. juli 2006 afgav EKA en ny mundtlig erklæring til Kommissionen, der blev fulgt af samtaler med to af selskabets medarbejdere den 19. og den 20. juli 2006. Den 29. august 2006 fremkom EKA med nye mundtlige erklæringer under et møde hos Kommissionen (herefter »EKA’s erklæringer fra 2006«).

12 Fra den 13. november 2006 til den 11. april 2008 tilsendte Kommissionen flere selskaber begæringer om oplysninger i overensstemmelse med 18, stk. 2, i forordning nr. 1/2003, og navnlig den 13. november 2006, den 8. februar og den 12. marts 2007 og den 11. april 2008 til sagsøgeren.

13 Den 27. juli 2007 vedtog Kommissionen en klagepunktsmeddelelse, hvis adressater bl.a. var EKA, FC, Arkema France, sagsøgeren og Uralita.

14 Sagsøgeren tilsendte Kommissionen sine bemærkninger til klagepunktsmeddelelsen inden for den fastsatte frist. Sagsøgeren fik adgang til dels Kommissionens sagsakter i form af en DVD fra sidstnævnte med offentlige dokumenter, dels et resumé af de anmodende parters mundtlige erklæringer om at være omfattet af samarbejdsmeddelelsen, som blev indhentet af Kommissionen under undersøgelsesproceduren.

15 Flere af de berørte selskaber, herunder Uralita, men ikke sagsøgeren, benyttede sig af retten til at blive hørt mundtligt af Kommissionen den 20. november 2007.

16 Den 11. juni 2008 vedtog Kommissionen den anfægtede beslutning, og den blev meddelt sagsøgeren den 16. juni 2008.

17 Kommissionen har i 69. betragtning til den anfægtede beslutning i det væsentlige anført, at EKA, FC, Arkema France og sagsøgeren deltog i møder og havde drøftelser med henblik på at opdele markedet ved at fordele salgsmængder og fastsætte priserne for natriumchlorat på EØS-markedet (herefter »EØS«). Kommissionen har således udarbejdet en liste på 72 konkurrencestridige kontakter i form af enten møder eller telefonopkald (herefter »72 konkurrencestridige kontakter«). Denne liste er vedlagt som bilag I til den anfægtede beslutning. Endvidere er der i bilag II til den anfægtede beslutning vedlagt en liste over de personer, der er omtalt i nævnte beslutning. Blandt de navne, der er anført, er S. og W., medarbejdere hos EKA (herefter »S. (EKA)« og »W. (EKA)«), A. og S. (herefter »S. (FC)«), medarbejdere hos FC, L. (Arkema France) og A., medarbejder hos sagsøgeren (herefter »A. (Aragonesas)«). Ligeledes i 69. betragtning til den anfægtede beslutning har Kommissionen anført, at den omhandlede konkurrencebegrænsende praksis fandt sted fra den 21. september 1994 med hensyn til EKA og FC, fra den 17. maj 1995 med hensyn til Arkema France og fra den 16. december 1996 med hensyn til sagsøgeren. Den varede indtil den 9. februar 2000, i det mindste med hensyn til EKA, FC, Arkema France og sagsøgeren.

18 Kommissionen har i 70. og 71. betragtning til den anfægtede beslutning præciseret, at overholdelsen af de i kartellet trufne beslutninger først og fremmest blev kontrolleret under bilaterale møder og telefonsamtaler, hvorunder parterne udvekslede forretningsmæssigt fortrolige oplysninger vedrørende forhandlingerne med kunderne, herunder særligt vedrørende salgsmængder og anvendte priser. Den tilføjede, at karteldeltagerne fulgte en strategi for stabilisering af markedet for natriumchlorat, hvis endelige mål var at fordele salgsmængderne for det pågældende produkt imellem sig samt at koordinere prispolitikken over for kunderne og derved maksimere fortjenesten.

19 Kommissionen har desuden i 73.-78. betragtning til den anfægtede beslutning beskrevet de generelle retningslinjer for kartellets grundlæggende principper og funktionsmåde. I forbindelse hermed har den gjort rede for adskillige kontakter mellem de førende natriumchloratproducenter, der havde indbyrdes forhandlinger som primært formål med henblik på at fordele salgsmængderne på de relevante geografiske markeder imellem sig og fastsættelse af prisinitiativer i aftalerne med kunderne. Ifølge Kommissionen udgjorde udvekslingen af forretningsmæssigt fortrolige oplysninger et væsentligt aspekt i den hemmelige adfærd, eftersom deltagerne på den måde var i stand til at forudsige deres konkurrenters adfærd på markedet. For så vidt angår kartellets funktionsmåde har Kommissionen anført, at natriumchloratproducenterne havde hyppig kontakt i form af bilaterale eller multilaterale møder og telefonsamtaler, uden dog at følge en forud fastsat plan. Den har dog præciseret, at drøftelserne på øverste ledelsesplan blev afviklet under de multilaterale møder, ofte i tilknytning til European Chemical Industry Councils (herefter »CEFIC«) arbejdsgruppemøder om natriumchlorat. Hvad endelig angår tidsplanen for forhandlingerne blev kontakten mellem konkurrenterne efter Kommissionens opfattelse almindeligvis intensiveret ved årets udgang (mellem oktober og december) – en periode, der afspejlede de årlige forhandlinger mellem natriumchloratproducenterne og deres kunder for det kommende år. Kommissionen nævner dog, at disse forhandlinger i den periode, som var genstand for undersøgelsen, ofte fortsatte efter begyndelsen af det følgende år, og det især i januar og februar.

20 For så vidt angår sagsøgerens ulovlige adfærd fremgår det af 350. og 356. betragtning til den anfægtede beslutning, at Kommissionen med henblik på bedømmelsen af selskabets deltagelse i de ulovlige aftaler har støttet sig på anmodningerne om bødefritagelse eller bødenedsættelse samt på dokumenter fra den tilsvarende periode, som efter Kommissionens opfattelse godtgør, at sagsøgeren havde haft kontakt med andre karteldeltagere, og endelig på sagsøgerens indrømmelse med hensyn til selskabets deltagelse i et ulovligt møde i tilknytning til et officielt CEFIC-møde den 28. januar 1998 i Bruxelles (herefter »det ulovlige møde den 28. januar 1998«).

21 Hvad navnlig angår de samtidige beviser for overtrædelsen gør Kommissionen i den anfægtede beslutnings 349. og 350. betragtning følgende gældende:

»349 [S. (FC)’s] notater henviser tre gange til en telefonsamtale med sagsøgeren. For det første bekræftede [S. (FC)] den 16. december 1996 i en samtale med [S. (EKA)], at [FC] ville indrette sig efter de priser, der blev aftalt for Spanien og Portugal, ved at nævne drøftelser med [sagsøgeren] ved den lejlighed: »[FORTROLIGT]« ( ) (fremhævelse, jf. 130. betragtning). Bemærkningen »[FORTROLIGT]« viser, at [S. (FC)] tidligere havde haft en personlig samtale med [sagsøgeren] om priser, der indgår i de gældende bestemmelser mellem deltagerne i kartellet. [S. (FC)’s] notater gør endvidere rede for en telefonsamtale med [S. (EKA)]: »[FORTROLIGT]« [fremhævelse, jf. 219. betragtning]. Denne bemærkning viser, at Arkema France direkte har drøftet priser med [sagsøgeren], hvilket, endnu en gang, henhører under den generelle samordning af priser. Endelig præciseres det i [S. (FC)’s] notater vedrørende et telefonopkald den 9. december 1999: »[FORTROLIGT]« [fremhævelse, jf. 258. betragtning]. Det fremgår af denne bemærkning, at [S. (FC)] noterede det, som [L. (Arkema France)] havde anført telefonisk, eller at han har oplyst sidstnævnte om sin egen samtale med [sagsøgeren]. [At sagsøgeren] har talt med den ene frem for den anden, har ikke nogen betydning, eftersom det fremgår af indholdet af notaterne, at den pågældende drøftelse var ulovlig.

350 Disse henvisninger vidner klart om direkte telefonsamtaler med [sagsøgeren] og er et klart tegn på, at sidstnævnte bidrog direkte til de generelle prisaftaler. [Sagsøgeren] har derudover bekræftet sin deltagelse i [det ulovlige møde den 28. januar 1998], i løbet af hvilket der blev afholdt ulovlige drøftelser (jf. 182. og 184. betragtning). Kommissionen konkluderer derfor ved at lægge de mundtlige erklæringer, der er modtaget i nærværende sag, og beviserne hidrørende fra samme periode som de faktiske omstændigheder, til grund, der klart viser en konkurrencebegrænsende adfærd fra selskabets side, [at sagsøgeren] har deltaget i overtrædelsen i sin helhed. Under disse omstændigheder tilkommer det [sagsøgeren] at fremlægge beviser, som forklarer, hvordan selskabets adfærd er forenelig med en konkurrencemæssig adfærd.«

22 Kommissionen har i 252. betragtning til den anfægtede beslutning anført følgende:

»I andre tilfælde, hvor der henvises til [sagsøgeren] i den [anfægtede] beslutning, accepterer Kommissionen selskabets argument om, at oplysningerne kan hidrøre fra tredjeparter i stedet for virksomheden selv. Kommissionens sagsakter indeholder ikke tilstrækkelige beviser for, at det med sikkerhed kan godtgøres, at de pågældende oplysninger stammede direkte fra sagsøgeren. Dette tages i betragtning, hvad angår overtrædelsens varighed, som [sagsøgeren] skal besvare.«

23 Med hensyn til overtrædelsens varighed, især start- og slutdatoen for sagsøgerens deltagelse i overtrædelsen, anførte og konkluderede Kommissionen i 487.-489. betragtning til den anfægtede beslutning som følger:

»487 EKA og [FC] deltog i de konkurrencebegrænsende aftaler fra […] og [sagsøgeren] i det mindste fra den 16. december 1996 (jf. 130. betragtning). […].

488 Med hensyn til overtrædelsens ophør blev det sidste konkurrencefordrejende møde, hvori EKA, Atochem og [sagsøgeren] deltog, efter det for Kommissionen oplyste afholdt den 9. februar 2000. Under dette møde tog EKA åbent afstand fra kartellet, idet selskabet gav udtryk for sin afvisning af at deltage i enhver yderligere drøftelse med konkurrenterne. En af deltagerne deri angav klart dens ønske om ikke længere at være involveret i kartellet, og det drejer sig efter det for Kommissionen oplyste om den sidste kontakt mellem natriumchloratproducenterne, der kan komme i betragtning (jf. også 283. betragtning). Mens EKA, Atochem og [sagsøgeren] direkte deltog i mødet den 9. februar 2000, er der i Kommissionens sagsakter ingen angivelse af, at [FC] åbent tog afstand fra kartellet før denne dato (idet ingen af parterne i øvrigt har gjort en sådan afstandtagen gældende). Kommissionen finder således, at den 9. februar 2000 er kartellets ophørstidspunkt for alle de omhandlede virksomheder, i det foreliggende tilfælde EKA, [FC], Atochem og [sagsøgeren].

489 Det følger heraf, at overtrædelses samlede varighed som beskrevet i den [anfægtede] beslutning] er på […] 3 år og 1 måned for [sagsøgeren] og Uralita.«

24 I 444. og 455.-468. betragtning til den anfægtede beslutning lægger Kommissionen for det første til grund, at Uralita har udøvet en bestemmende indflydelse på sagsøgerens strategiske retningslinjer og samlede handelspolitik, for det andet at det ansvar for overtrædelsen, som påhviler EIA som eneaktionær i sagsøgeren, efter Uralitas overtagelse af EIA blev overført til Uralita. Derfor holder Kommissionen i 469. og 487.-489. betragtning til den anfægtede beslutning [sagsøgeren] og Uralita solidarisk ansvarlige for overtrædelsen begået af førstnævnte mellem den 16. december 1996 og den 9. februar 2000 (herefter »den pågældende overtrædelse«), dvs. en samlet varighed på tre år og en måned.

25 Hvad angår bødefastsættelsen fremgår det af 498. betragtning til den anfægtede beslutning, at Kommissionen støttede sig til retningslinjerne for beregning af bøder efter artikel 23, stk. 2, litra a) i forordning nr. 1/2003 (EUT 2006 C 210, s. 2, herefter »retningslinjerne af 2006«). I det foreliggende tilfælde fremgår det endvidere af 509. betragtning til den anfægtede beslutning, at Kommissionen med henblik på fastsættelsen af værdien af salget tog hensyn til hver virksomhed i EØS’ salg i det regnskabsår, der svarer til det sidste fulde år af overtrædelsen, og som ophørte den 31. december 1999.

26 Hvad angår fastsættelsen af bødens grundbeløb fremgår det af 509.-524. betragtning til den anfægtede beslutning, at Kommissionen for det første med hensyn til grovheden af den pågældende overtrædelse har fastslået, at sidstnævnte, for så vidt som den byggede på aftaler om markedsopdeling og prisfastsættelse, var særlig alvorlig (512. betragtning til den anfægtede beslutning), for det andet at den samlede markedsandel for de virksomheder, der deltog i overtrædelsen, var på 90% inden for EØS-området i 1999 (513. betragtning til den anfægtede beslutning), at denne overtrædelse i øvrigt havde virkning på en væsentlig del af EØS-området (514. betragtning til den anfægtede beslutning), og endelig, at aftalerne – selv om de ikke i alle tilfælde har givet de ønskede resultater – generelt er blevet gennemført (515. betragtning til den anfægtede beslutning). Kommissionen fastsatte følgelig andelen af værdien af hver enkelt indblandede virksomheds salg, der anvendtes til fastsættelse af grundbeløbet, til 19%.

27 For det andet har Kommissionen i henhold til bestemmelserne i punkt 24 i retningslinjerne af 2006 fastsat multiplikationsfaktoren til 3,5 på grund af overtrædelsens varighed.

28 For det tredje besluttede Kommissionen i 523. betragtning til den anfægtede beslutning i henhold til bestemmelserne i punkt 25 i retningslinjerne af 2006, og med henblik på at afskrække de pågældende virksomheder fra at indgå horisontale aftaler om prisfastsættelse som i de aftaler, som er genstand for den anfægtede beslutning, at forhøje bødens grundbeløb med et tillægsbeløb, der med hensyn til de faktorer, der er gennemgået i 512.-515. betragtning til den anfægtede beslutning, blev fastsat med 19%.

29 Kommissionen konkluderede i den anfægtede beslutnings artikel 1, litra g) og h), at sagsøgeren og Uralita har overtrådt artikel 81 EF og EØS-aftalens artikel 53 ved mellem den 16. december 1996 og den 9. februar 2000 at have deltaget i et sæt aftaler og samordnet adfærd med henblik på at fordele salgsmængder, fastsætte priser, udveksle følsomme kommercielle oplysninger om priser og salgsmængder og kontrollere gennemførelsen af de konkurrencebegrænsende aftaler for natriumchlorat på EØS-markedet.

30 I artikel 2, litra f), i den anfægtede beslutning, pålagde Kommissionen sagsøgeren en bøde på 9 900 000 EUR in solidum med Uralita.

31 I den anfægtede beslutnings artikel 3 pålægger Kommissionen de i den anfægtede beslutnings artikel 1 omhandlede virksomheder dels at bringe den pågældende overtrædelse til ophør, såfremt de ikke allerede har gjort det, dels at afstå fra at gentage enhver handling eller adfærd som beskrevet i den anfægtede beslutnings artikel 1 samt enhver handling eller adfærd med samme eller tilsvarende formål eller virkning.

32 Artikel 4 i den anfægtede beslutning opregner adressaterne for den anfægtede beslutning, herunder sagsøgeren.

Retsforhandlinger og parternes påstande

33 Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 26. august 2008 anlagde sagsøgeren denne sag.

34 På grundlag af den refererende dommers rapport har Retten (Anden Afdeling) besluttet at indlede den mundtlige forhandling. Retten har endvidere stillet parterne visse spørgsmål og anmodede Kommissionen om at fremlægge visse dokumenter. Parterne besvarede de nævnte spørgsmål og anmodninger inden for de fastsatte frister.

35 Ved skrivelse af 3. september 2010 indleverede Kommissionen bemærkninger om retsmøderapporten i sag T-348/08.

36 Under retsmødet udleverede Retten en kopi af s. 1159 og 1160 i Kommissionens sagsakter til parterne. De bekræftede, at bortset fra en tilføjelse i hånden af Retten af en nummerering af de led, der fremgår af disse to sider, var nævnte kopi fuldstændig identisk med originalen i de nævnte sider i Kommissionens sagsakter.

37 Den mundtlige forhandling blev afsluttet den 10. september 2010.

38 Sagsøgeren har nedlagt følgende påstande:

– Principalt: Den anfægtede beslutning annulleres, for så vidt som den vedrører sagsøgeren.

– Subsidiært: Artikel 1 og 2 i den anfægtede beslutning ændres med henblik på at annullere eller væsentligt nedsætte den bøde, der er pålagt sagsøgeren.

– Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

39 Kommissionen har nedlagt følgende påstande:

– Frifindelse.

– Sagsøgeren tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Retlige bemærkninger

A – Påstanden om annullation af den anfægtede beslutning

40 Til støtte for sit søgsmål har sagsøgeren fremført to anbringender. Det første anbringende vedrører retlige fejl og urigtige skøn, idet Kommissionen ikke i fornødent omfang har påvist, at sagsøgeren har deltaget i den pågældende overtrædelse. Med det andet anbringende gøres det gældende, at Kommissionen har begået retlige fejl og anlagt et urigtigt skøn ved beregningen af den bøde, som sagsøgeren er blevet pålagt.

1. Det første anbringende om retlige fejl og urigtige skøn, idet Kommissionen har anset sagsøgeren for at have deltaget i overtrædelsen mellem den 16. december 1996 og den 9. februar 2000

41 Vedrørende det første anbringende gør sagsøgeren gældende, at de beviser, som Kommissionen har lagt til grund i den anfægtede beslutning, ikke udgør et tilstrækkeligt bevis for, at selskabet har deltaget i den pågældende overtrædelse. Det første anbringende kan opdeles i to led. Kommissionen har for det første ikke godtgjort, at sagsøgeren har deltaget direkte i den pågældende overtrædelse mellem den 16. december 1996 og den 9. februar 2000 og, for det andet, at selskabet har deltaget i en sammenhængende og vedvarende overtrædelse, som omfatter hele EØS.

a) Parternes argumenter

42 Efter sagsøgerens opfattelse hviler den række indicier, der er fremført af Kommissionen med henblik på at gøre selskabet ansvarligt for den pågældende overtrædelse, på de tre følgende former for beviser. Den første består i den omstændighed, at sagsøgeren har indrømmet at have deltaget i det ulovlige møde den 28. januar 1998 med EKA, FC og Arkema France. Den anden vedrører S. (FC)’s håndskrevne notater (herefter »S. (FC)’s håndskrevne notater«). Det tredje forhold støttes på EKA’s erklæringer fra 2003 og 2006. Ingen af disse tre beviser, hver for sig eller samlet, påviser imidlertid – uden at dette ikke giver anledning til rimelig tvivl – at selskabet har deltaget i et ulovligt kartel.

43 Hvad for det første angår det ulovlige møde den 28. januar 1998 har sagsøgeren ikke bestridt sin deltagelse. Det drejede sig ifølge selskabet om en helt uformel forsamling i korridorerne på et hotel. Imidlertid har sagsøgeren mindet om, således som det fremgår af S. (FC)’s notater, som fremgår af s. 1159 i Kommissionens sagsakter, at lederne af kartellet bad sagsøgerens ansatte om at gå sin vej kort tid efter, at gruppen havde samlet sig. Sagsøgeren har således gjort gældende, at det at have deltaget delvist i et enkelt møde ud af de af Kommissionen identificerede 72 konkurrencestridige kontakter mellem kartelmedlemmerne ikke gør det muligt at tilskrive selskabet en deltagelse i de meget detaljerede aftaler mellem de andre adressater for den anfægtede beslutning, hvis hyppighed er blevet fremhævet.

44 Hvad for det andet angår de samtidige beviser for overtrædelsen, der udledes af S. (FC)’s notater, består disse kun af de tre indirekte henvisninger til sagsøgeren i 349. betragtning til den anfægtede beslutning. For det første fremgår det af såvel den nævnte betragtning som af 352. betragtning til den nævnte beslutning, at disse tre henvisninger, der kan udledes af S. (FC)’s notater, udgør de eneste samtidige beviser for de faktiske omstændigheder, der inkriminerer sagsøgeren. For det andet fremgår det af ordlyden af 352. betragtning til den nævnte beslutning, at Kommissionen selv fandt, at det ikke var muligt med sikkerhed at godtgøre, at de andre oplysninger, der kan udledes af S. (FC)’s notater vedrørende sagsøgeren, stammede direkte fra sidstnævnte.

45 Sagsøgeren har tilføjet, at de andre erklæringer i anmodningerne om at være omfattet af samarbejdsmeddelelsen, som Kommissionen i sine skriftlige indlæg forsøger at give forrang over de tre henvisninger, der er anført i 349. betragtning til den anfægtede beslutning, kan fortolkes på en anden måde end, hvad Kommissionen har foreslået, og gør det ikke muligt at konkludere, at sagsøgeren har deltaget i en sammenhængende og vedvarende overtrædelse. Endelig støtter Kommissionen sig også på andre beviser, der for det første ikke blev gjort gældende i den anfægtede beslutning, for det andet ikke godtgør nogen skyld for sagsøgeren, hvilket forklarer, at de er udeladt i den nævnte beslutning. Sagsøgeren har nærmere anført, at Kommissionen i svarskriftet hævder, at beslutningen ikke alene er baseret på de tre henvisninger i 349. betragtning til den anfægtede beslutning, men ligeledes på andre henvisninger til sagsøgeren, nemlig S. (FC)’s notater. Sagsøgeren er af den opfattelse, at dette fører til den antagelse, at hver henvisning til selskabet skal fortolkes som en direkte anklage mod det. Selv om Kommissionen påberåber sig »den [anfægtede] beslutnings klare ordlyd« med hensyn til disse andre henvisninger, der kan udledes af S. (FC)’s notater, for at inkriminere sagsøgeren, er det imidlertid derimod sidstnævntes opfattelse, at de enten udgør diskulperende beviser eller ikke beviser, at selskabet har deltaget i den pågældende overtrædelse.

46 Det er endelig sagsøgerens opfattelse, at Kommissionen i modsætning til, hvad der fremgår af den anfægtede beslutnings 352. betragtning, for så vidt som det heri er angivet, at i det omfang andre oplysninger, der kan udledes af S. (FC)’s notater, kan hidrøre fra tredjeparter snarere end fra sagsøgeren, »tages der hensyn hertil ved varigheden af den overtrædelse, som [sagsøgeren] skal være ansvarlig for«, ikke har ændret beregningen af varigheden af sagsøgerens deltagelse i den pågældende overtrædelse i forhold til den, der fremgik af klagepunktsmeddelelsen. Heraf udleder sagsøgeren, at den i den anfægtede beslutning antagne varighed ikke korrekt afspejler omfanget af selskabets påståede deltagelse i den pågældende overtrædelse, og at den ikke har været genstand for tilpasninger eller indrømmelser fra Kommissionens side med henblik på at afspejle bevisernes sarte karakter.

47 Med hensyn til den første henvisning til sagsøgeren, der er lagt til grund i 349. betragtning til den anfægtede beslutning, vedrører den en telefonsamtale den 16. december 1996, mellem S. (FC) og S. (EKA), hvorunder førstnævnte henviste til en samtale, som han havde haft med sagsøgeren om priserne i Spanien. Sagsøgeren har gjort gældende, at denne første henvisning ikke – uden at dette punkt ikke giver anledning til rimelig tvivl – godtgør, at selskabet har deltaget i et kartel. For det første har den pågældende ansatte nemlig nægtet at have været i kontakt med S. (FC) ud over i relation til CEFIC’s officielle generalforsamlingers regi. For det andet refererer denne henvisning kun til indholdet af en samtale med EKA vedrørende sagsøgeren. Endelig kan det ikke udledes af beviserne, at sagsøgeren deltog i en prisaftale under den forhandlingsperiode, som gik forud for undertegnelsen af aftaler om natriumchlorat for første kvartal af 1997. Hvis sagsøgeren havde deltaget i et kartel på daværende tidspunkt, ville S. (FC)’s notater have henvist hertil meget oftere, og dette på en måde, der ikke kun ville have været indirekte.

48 Den anden henvisning til sagsøgeren vedrører en telefonsamtale, der fandt sted den 4. december 1998, mellem S. (FC) og S. (EKA), hvorunder sidstnævnte henviste til en samtale, som han havde haft med Arkema France om priserne i Portugal. Det fremgår af denne sidste samtale, at Arkema France anførte, at S. (EKA) henvendte sig til en ansat hos sagsøgeren. Det er sagsøgerens opfattelse, at dette uddrag ikke viser, at selskabet har deltaget i kartellet, men derimod kan opfattes således, at sagsøgeren var blevet anmodet om ikke at nedsætte sine priser. Sagsøgeren bemærker i øvrigt, at Arkema Frances anmodning om at være omfattet af samarbejdsmeddelelsen [fremsat under høringen af L. (Arkema France) den 24. september 2004] ikke nævner sagsøgerens navn i forbindelse med de drøftelser, der fandt sted fra midten af 1998 til maj 2000. I øvrigt vedrører dette uddrag en erklæring fra Arkema France, som var en direkte konkurrent til FC. Sagsøgeren gør derfor den opfattelse gældende, at da Arkema France talte med S. (EKA), kunne førstnævnte som aggressiv konkurrent til FC have haft interesse i at få selskabet til at antage, at prisen ikke ville falde, og at FC skulle overholde niveauet for det foregående år. Endelig har sagsøgeren anført, at selskabet i løbet af 1998 nedsatte sine salgspriser for natriumchlorat i Portugal. Ikke alene beviser den anden henvisning derfor ikke, at sagsøgeren har deltaget i drøftelserne i løbet af den omhandlede periode, men udgør desuden et diskulperende bevis, idet den antyder, at sagsøgeren ikke havde koordineret sin adfærd med kartelmedlemmernes.

49 Den tredje henvisning til sagsøgeren vedrører en telefonsamtale den 9. december 1999 mellem S. (FC) og L. (Arkema France), hvorunder den ene af disse to parter angav, at vedkommende havde talt med sagsøgeren. Sagsøgeren gør imidlertid gældende, at den omstændighed, at nogen har talt med ham, ikke i sig selv indebærer, at selskabet har udvist en ulovlig adfærd. Opfattet som en virksomhed, der afviste at samarbejde, er det således muligt, at de andre kartelmedlemmer havde brug for at tale med ham for at få ham til at »vende tilbage til geleddet«. Sagsøgeren bemærker i øvrigt på ny, at denne tredje henvisning modsiges af de erklæringer, der er indsamlet ved høringen af L. (Arkema France), hvori denne ikke længere nævner, at sagsøgeren skulle have deltaget i kartellet mellem midten af 1998 og maj 2000.

50 Hvad for det tredje angår EKA’s erklæringer fra 2003 og 2006 har sagsøgeren anført, at erklæringerne ifølge Kommissionen understreger »sagsøgerens deltagelse for de spanske, franske og portugisiske kunder«. FC og Arkema France fremsætter dog ingen beskyldninger af denne art.

51 Hvad for det første angår EKA’s erklæringer fra 2003 fremgår det heraf, at hoveddeltagerne i kartellet var EKA, FC og Arkema France. Sagsøgeren skulle have deltaget i aftalerne i mindre omfang. Kommissionen opregner desuden specifikt i 358. betragtning til den anfægtede beslutning med tilhørende fodnote EKA’s erklæringer fra 2003. Sagsøgeren har i denne forbindelse gengivet og kommenteret tre passager i disse erklæringer, som vedrører henholdsvis Spanien, Frankrig og Portugal. Disse tre passager udgør referencepassager i EKA’s erklæring, som forklarer sidstnævntes påstand, hvorefter sagsøgeren deltog i kartellet i forhold til sin stilling på og interesser i markedet for spanske, franske og portugisiske kunder.

52 Med hensyn til den første passage vedrørende Spanien fremgår det heraf, at EKA navnlig udtalte, at »[FORTROLIGT]«. Sagsøgeren har i denne forbindelse gjort gældende, at hvis selskabet skulle miste markedsandele i Spanien, er det naturligt, at det forsøger at finde kunder på tilgrænsende markeder, såsom Frankrig eller Portugal. Der er således tale om en normal adfærd på et marked udsat for konkurrence. Der er derfor tale om en anden fortolkning end den, som Kommissionen har fastslået, som er i overensstemmelse med normal markedsadfærd.

53 Med hensyn til den anden passage, der vedrører Frankrig, fremgår det heraf, at EKA navnlig udtalte, at »[FORTROLIGT]«. Sagsøgeren gør gældende, at Kommissionen støtter sig på denne erklæring for at vise, at der i Frankrig foreligger bilaterale aftaler om mængder mellem Arkema France og andre producenter end EKA. Sagsøgeren gør derfor gældende, at denne erklæring fra EKA alene er baseret på rygter, eftersom det heri hævdes, at sagsøgeren har deltaget i aftaler, som EKA ikke deltog i. De oplysninger, der er indeholdt i denne erklæring, kunne derfor kun være opnået hos tredjemænd som Arkema France. Imidlertid har sagsøgeren bemærket, at Arkema France i anmodningen om at være omfattet af samarbejdsmeddelelsen ikke nævner nogen særskilt aftale med sagsøgeren. En erklæring fra en tredjemand, hvorved det gøres gældende, at der foreligger en aftale, der »ser ud til« at være indgået mellem andre producenter, kan ikke begrunde en overbevisning om, at der foreligger en sådan aftale. Denne passage i erklæringen fra EKA er derfor ikke tilstrækkelig entydig til at godtgøre, at sagsøgeren deltog i den pågældende begåede overtrædelse.

54 Med hensyn til den tredje passage, der vedrører Portugal, fremgår det heraf, at EKA navnlig udtalte, at »[FORTROLIGT]«. Sagsøgeren har anført, at selskabet ikke forstår, hvordan denne erklæring kan udgøre et bevis, som kan anvendes mod det, når den kun indbefatter EKA, Arkema France og FC med hensyn til en aftale om mængder.

55 Hvad for det andet angår EKA’s erklæringer fra 2003 blev disse fremsat på Kommissionens anmodning. Sagsøgeren har imidlertid, uanset Kommissionens modargumenter, anført og fastholdt, at disse erklæringer fra 2006 korrigerer visse fejl, endog modsiger visse påstande, der er indeholdt i EKA’s tidligere erklæringer, og især dem fra 2003. Således har EKA i erklæringerne fra 2006 anført, at sagsøgeren deltog i et enkelt og ikke fem møder. Endvidere angiver EKA ikke længere, at sagsøgeren og Arkema France havde fordelt markedsandelene i Frankrig i forbindelse med en særskilt aftale. Sagsøgeren bemærker i øvrigt, hvad angår det spanske marked, at EKA’s nye erklæring støtter selskabets opfattelse, hvorefter den af Kommissionen konstaterede adfærd er helt naturlig. EKA’s erklæringer fra 2006 henviser heller ikke mere specifikt til sagsøgeren med hensyn til det spanske, portugisiske og franske marked. Sagsøgeren har gjort gældende, at selv om EKA havde udtalt, at sagsøgeren var part i aftalerne, giver selskabet ingen specifikke oplysninger i den forbindelse. Sagsøgeren har således henvist til, at mens EKA’s erklæringer med urette inkriminerer sagsøgeren, idet selskabet skulle have deltaget i fem møder, har Kommissionen passende undladt at lægge dem til grund i den anfægtede beslutning. Den blotte omtale af selskabets navn udgør et diskulperende bevis for sagsøgeren, eftersom den viser, at EKA og FC havde besluttet ikke at hæve deres priser for det tilfælde, at sagsøgeren, Arkema France og [FORTROLIGT] ikke ville følge dem.

56 Sagsøgeren har heraf konkluderet, at uoverensstemmelserne mellem EKA’s erklæringer fra 2003 og 2006 gør det muligt at tvivle en smule mere på deres rigtighed. Erklæringerne kan derfor ikke begrunde Rettens faste overbevisning med hensyn til, at sagsøgeren begik en overtrædelse. Endvidere blev der i disse erklæringer intet nævnt om møder eller telefonsamtaler med sagsøgeren. De er derfor utilstrækkelige til at pålægge sagsøgeren ansvaret for en overtrædelse af artikel 81 EF.

57 I øvrigt og for det fjerde har sagsøgeren gjort gældende, at Kommissionen med urette har anset den 9. februar 2000 for at være slutdatoen for selskabets angivelige deltagelse i kartellet. De beviser, der er fremlagt i den anfægtede beslutning, viser således kun, at sagsøgeren deltog i CEFIC’s officielle møde den 9. februar 2000, hvilket selskabet ikke bestrider. Derimod har Kommissionen ikke bevist, at sagsøgeren har deltaget i et ulovligt møde, der blev afholdt i tilknytning til CEFIC’s officielle møde den 9. februar 2000 (herefter »det ulovlige møde den 9. februar 2000«). For det første er det således sagsøgerens opfattelse, at S.’ (EKA) udtalelse under det ulovlige møde den 9. februar 2000 med hensyn til EKA’s nægtelse af at deltage i en fornyet drøftelse med konkurrenterne ikke i tilstrækkeligt omfang godtgør selskabets egen deltagelse i det nævnte møde. For det andet har sagsøgeren dels anført, at hverken Arkema France eller FC har redegjort for en sådan udtalelse, dels at selskabets ansatte har bekræftet, at han ikke hørte denne udtalelse. For det tredje kan drøftelserne den 20., 21. og 24. januar 2000, som Kommissionen henviser til i 283. betragtning til den anfægtede beslutning, ikke betragtes som beviser, der inkriminerer sagsøgeren, eller kan udgøre beviset for selskabets deltagelse i det ulovlige møde den 9. februar 2000. Sagsøgeren bemærker for det fjerde, at det fremgår af bilag I til den anfægtede beslutning, at selskabet ikke er angivet som at have deltaget i det ulovlige møde den 9. februar 2000, og at denne manglende identifikation ikke kan bero på blot en skrivefejl.

58 Sagsøgeren har som konklusion på det første anbringendes første led gjort gældende, at de beviser, der er blevet anvendt i forhold til selskabet, ikke er tilstrækkeligt præcise og samstemmende til at støtte den faste overbevisning, at det skulle have deltaget i den pågældende overtrædelse.

59 Under disse omstændigheder, hvad for det første angår princippet om, at tvivlen skal komme den anklagede til gode, burde Kommissionen, idet der i det foreliggende tilfælde er tvivl om sagsøgerens deltagelse i den pågældende overtrædelse, have undladt at anklage selskabet for at deltage i den nævnte overtrædelse.

60 For det andet har sagsøgeren påpeget, at den beføjelse, der tilkommer Kommissionen, med henblik på at fastslå, at der foreligger overtrædelser af artikel 81 EF, nu står stærkere. Forordning nr. 1/2003 giver den således nye og øgede beføjelser. Desuden giver de nye samarbejdsprogrammer den mulighed for nu at modtage væsentlige dokumentbeviser. Derudover giver de teknologiske fremskridt inden for it-området også Kommissionen mulighed for at udføre avancerede elektroniske søgninger. Endelig anfører sagsøgeren, at Kommissionen i det foreliggende tilfælde ikke fandt det nødvendigt at uddybe sin undersøgelse og i denne forbindelse organisere en kontrolundersøgelse på selskabets forretningssted eller andre selskaber, der er adressater for den anfægtede beslutning.

61 Hvad angår de nævnte øgede beføjelser bør Kommissionen overholde et højt krav til bevisets styrke. I det foreliggende tilfælde, da et sådant krav ikke er opfyldt, burde Kommissionen, således som den har gjort med hensyn til de andre mindre producenter, som var i en lignende situation som sagsøgeren, have ladet tvivlen komme sagsøgeren til gode. Kommissionen burde derfor ikke have anklaget selskabet for at have deltaget i den pågældende overtrædelse eller pålagt det en bøde. Under alle omstændigheder har sagsøgeren anført, at mens niveauet af de oplysninger, der blev udvekslet mellem de tre største producenter om [FORTROLIGT], lignede niveauet for de oplysninger, der blev udvekslet om sagsøgeren, besluttede Kommissionen kun at pålægge sagsøgeren en bøde. Sagsøgeren har heraf konkluderet, at Kommissionen tilsidesatte ligebehandlingsprincippet.

62 Kommissionen har bestridt rigtigheden af de af sagsøgerne påberåbte argumenter.

63 Kommissionen fastholder, at beviserne i den anfægtede beslutning viser, at sagsøgeren deltog i den pågældende overtrædelse. Den erindrer om, at de nævnte beviser består af tre forskellige former, nemlig for det første erklæringer fra kartelmedlemmer, der inkriminerer sagsøgeren, for det andet uddybende notater, som blev udarbejdet på tidspunktet for de faktiske omstændigheder af S. (FC), og endelig sagsøgerens indrømmelse med hensyn til selskabets deltagelse i det ulovlige møde den 28. januar 1998 – en indrømmelse, der underbygges af andre beviser vedrørende dette møde.

64 Hvad for det første angår erklæringerne fra kartelmedlemmer anfører Kommissionen, at de blev afgivet kort tid efter kartellets ophør, og at de er kendetegnet ved en høj grad af indbyrdes overensstemmelse og med S. (FC)’s samtidige notater. Kommissionen har tilføjet, at de selskaber, der har anmodet om at være omfattet af samarbejdsmeddelelsen, i modsætning til, hvad sagsøgeren gør gældende, ikke nødvendigvis er tilskyndet til at fremlægge forvanskede beviser vedrørende de øvrige deltagere i det påtalte kartel.

65 Hvad for det andet angår S. (FC)’s samtidige notater har Kommissionen anfægtet det af sagsøgeren anførte, hvorefter alene tre passager i S. (FC)’s notater i 349. betragtning til den anfægtede beslutning blev lagt til grund for at inkriminere sagsøgeren, således at der kunne ses bort fra enhver anden henvisning. Kommissionen bemærker i den henseende, at den ud over de tre uddrag, som sagsøgeren fokuserer på, mange gange baserer sig på andre henvisninger til sagsøgeren i S. (FC)’s notater, og citerer i denne forbindelse 150., 220., 229., 256., 305., 319. og 347. betragtning til den anfægtede beslutning. Kommissionen bemærker, at sagsøgeren i replikken, hvad angår disse beviser vedrørende realiteten, begrænser sin kritik til det i 150. betragtning til den anfægtede beslutning nævnte uddrag af S. (FC)’s notater ved at citere dem ufuldstændigt og tage dem ud af den sammenhæng, hvori de indgår. Med hensyn til de seks andre betragtninger anerkender sagsøgeren deres direkte inkriminerende karakter, men hævder, at den anfægtede beslutning ikke henviser til selskabet i de faktiske omstændigheder vedrørende 1997. Denne påstand er fejlagtig, og Kommissionen kunne i svarskriftet lovligt fastslå, at de regelmæssige telefonsamtaler mellem sagsøgeren og kartelmedlemmer havde fundet sted i 1997.

66 I 349. betragtning til den anfægtede beslutning afvises sagsøgerens argumenter for at ophæve selskabets deltagelse i kartellet, og må ikke forveksles med betragtninger som 305. og 319. betragtning, hvori Kommissionen fuldt ud har redegjort for sin stilling vedrørende de for sagsøgeren ugunstige argumenter. Endvidere fremhævede Kommissionen udtrykkeligt de tre henvisninger, der er omhandlet i 349. betragtning, da det for det første drejer sig om særligt afgørende og derfor væsentlige beviser for at påvise, at sagsøgeren havde deltaget i den pågældende overtrædelse, dvs. en sammenhængende og vedvarende overtrædelse med en europæisk dimension, for det andet har sagsøgeren ikke bestridt disse erklæringer, og endelig inkriminerer disse samtidige beviser for de faktiske omstændigheder sagsøgeren særligt drastisk, uden at de derved er de eneste beviser, som Kommissionen har indhentet.

67 Hvad for det tredje angår 352. betragtning til den anfægtede beslutning har Kommissionen gjort gældende, at den heri udtrykkeligt har sondret mellem de forskellige uddrag af S. (FC)’s notater på grundlag af deres bevisværdi bl.a. med henblik på at fastslå varigheden af sagsøgerens deltagelse i den pågældende overtrædelse. Kommissionen har i den pågældende 352. betragtning anført, at hvis den var begrænset til de øvrige henvisninger til sagsøgeren end de i 349. betragtning nævnte, ville den have haft vanskeligt ved at fremlægge tilstrækkeligt bevis for den hemmelige adfærd. Dette er årsagen til, at Kommissionen således besluttede ikke at tage hensyn til dem for at forlænge varigheden af sagsøgerens deltagelse i kartellet. Selv om disse andre henvisninger til sidstnævnte ikke ses at være afgørende i sig selv, udgør de i hvert fald en del af en helhed af sammenfaldende omstændigheder og indicier, som Kommissionen med føje kunne henvise til ved sin undersøgelse af sagsøgerens deltagelse i kartellet.

68 I duplikken har Kommissionen, stadig med hensyn til 352. betragtning til den anfægtede beslutning, gjort gældende, at sagsøgeren ser bort fra 305. og 319. betragtning til den anfægtede beslutning, hvori der udtrykkeligt henvises til de andre uddrag af S. (FC)’s notater som beviser mod selskabet. Sagsøgeren ser også bort fra 357. og 358. betragtning til den anfægtede beslutning, som godtgør, at Kommissionen har baseret sine klagepunkter mod sagsøgeren på S. (FC)’s notater som helhed og ikke er begrænset til de tre henvisninger, der er omhandlet i 349. betragtning til den nævnte beslutning. Efter Kommissionens opfattelse fremgår det af retspraksis, at den omstændighed, at oplysningen er indirekte meddelt, eller at den er af sekundær betydning, ikke har nogen betydning for muligheden for at anvende den som bevis. De samtidige beviser for overtrædelsen i form af S. (FC)’s notater er overensstemmende i forhold til de andre beviser i sagsakterne, der inkriminerer sagsøgeren, og i det væsentlige erkendt af sagens parter, herunder sagsøgeren.

69 Endelig indeholder 352. betragtning til den anfægtede beslutning ikke noget løfte om at ændre varigheden af sagsøgerens deltagelse i den pågældende overtrædelse i forhold til den, der er indeholdt i klagepunktsmeddelelsen. I øvrigt er de beviser, der er lagt til grund i den anfægtede beslutning, i modsætning til det af sagsøgeren anførte, de samme som dem, der er lagt til grund i klagepunktsmeddelelsen.

70 For det fjerde har Kommissionen først gjort gældende, at den anfægtede beslutning hviler på generelle beviser fra EKA, Arkema France og FC, der kategorisk beviser sagsøgerens deltagelse i kartellet og kendetegnene ved dette kartel.

71 Dernæst opregner Kommissionen et vist antal særlige beviser, der påviser kontakten mellem sagsøgeren og de andre kartelmedlemmer.

72 For det første fremgår det af S. (FC)’s notater vedrørende dennes telefonsamtale den 16. december 1996 med S. (EKA), at førstnævnte tidligere havde haft en samtale med sagsøgeren. Kommissionen påpeger, at sagsøgeren ikke havde bestridt dette bevis i selskabets svar på klagepunktsmeddelelsen. Endvidere anfægter Kommissionen de argumenter, som sagsøgeren nu har fremført mod dette bevis.

73 Hvad for det andet angår de beviser, der vedrører kalenderåret 1997, er det Kommissionens opfattelse, at uddragene fra S. (FC)’s samtidige notater fra den 10. og den 14. januar 1997, viser sagsøgerens irritation over for FC’s forsøg på at opnå en større markedsandel i Spanien og Portugal. Det fremgår ligeledes af et notat fra S. (FC) af 14. oktober 1997, vedrørende et bilateralt møde samme dag mellem EKA og FC, der blev afholdt i Turku (Finland) (herefter »mødet i Turku den 14. oktober 1997«), at FC og EKA havde vanskeligt ved at forklare, navnlig sagsøgeren, at en prisstigning på 1,5% var nødvendig for at opveje inflationen. Ligeledes i forbindelse med dette møde i Turku den 14. oktober 1997 fremgår det af en erklæring fra EKA, at der i forbindelse med stigningen i FC’s salg i Spanien forelå en risiko for repressalier fra spanske producenter, og at EKA og FC havde aftalt ikke at forhøje priserne i tilfælde af, at navnlig sagsøgeren ikke skulle følge dem.

74 Hvad for det tredje angår det ulovlige møde den 28. januar 1998 erindrer Kommissionen om, at sagsøgeren har erkendt at have deltaget i dette møde. S. (FC)’s notater viser, at parterne drøftede markedet for natriumchlorat i flere lande samt markedsandele og priser. Kommissionen anførte i første omgang i sine skriftlige indlæg, at intet i sagsakterne gav anledning til at antage, at sagsøgerens deltagelse i dette møde udgjorde et nyt eller ekstraordinært forhold. I anden omgang anerkendte Kommissionen imidlertid udtrykkeligt i sine bemærkninger til retsmøderapporten, at denne deltagelse fra sagsøgerens side udgjorde et nyt forhold. Ikke desto mindre er det Kommissionens opfattelse, at sagsøgeren ikke har påvist, at selskabet deltog i dette møde med et andet formål end de andre kartelmedlemmer, eller at det havde taget åbent afstand herfra. Sagsøgerens påstand med hensyn til mødets uformelle karakter står i modsætning til, dels at mødet var blevet planlagt flere uger i forvejen, dels S. (FC)’s detaljerede notater. I modsætning til, hvad sagsøgeren fejlagtigt har forstået, fremgår det af 183. betragtning til den anfægtede beslutning, at parterne udtømmende (og ikke udelukkende) diskuterede Belgien, Spanien, Frankrig og Portugal. Det fremgår ikke af S. (FC)’s notater, at lederne af kartellet bad sagsøgeren om at gå sin vej. Tværtimod viser S. (FC)’s notater, at undersøgelsen af det spanske, franske og portugisiske marked blev afbrudt af drøftelser om andre markeder under størstedelen af mødet, hvorfor det er muligt, at sagsøgeren var til stede under hele mødet. Kommissionen har endelig anført, at bilag I til den anfægtede beslutning nødvendigvis er begrænset til de kontakter, som den kender den reelle dato for, således at der var andre kontakter, som kan dokumenteres, men uden angivelse af en præcis dato, som involverede sagsøgeren.

75 For det fjerde havde L. (Arkema France) og S. (FC) i oktober og november 1998 flere gange telefonsamtaler om sagsøgerens markedsandel i Portugal.

76 Hvad for det femte angår telefonsamtalen den 4. december 1998 mellem S. (FC) og S. (EKA) er det Kommissionens opfattelse, at sagsøgeren ikke forklarer, hvorledes sådanne kontakter kunne foregå inden for normale forretningsmæssige rammer, og at selskabet i øvrigt indrømmer, at det blev anmodet om ikke at sænke priserne, hvilket udgør en konkurrencebegrænsende anmodning, som sagsøgeren imødekom. I modsætning til, hvad sagsøgeren gør gældende, fremgår det ikke af L. (Arkema France)’s erklæring, at sagsøgeren forlod kartellet ved afslutningen af den første periode fra oktober 1994 til midten af 1998, og dette i forhold til en angivelig anden periode fra midten af 1998 til maj 2000, især da denne fortolkning ophæves af talrige beviser.

77 For det sjette bemærker Kommissionen, at sagsøgeren begrænsede sig til at nævne prisfaldene i Portugal i 1999 og 2000 og undlod at gøre opmærksom på, at selskabets priser var blevet forhøjet mellem 1993 og 1997 og fastholdt i 1998. Kommissionen har tilføjet, at prisfaldet i 1999 kan forklares med den priskrig, der udviklede sig i Portugal efter en konflikt vedrørende en kunde. Uanset at kartellet var blevet svækket i 1999, forblev sagsøgeren aktiv og, som det fremgår af S. (FC)’s notater med hensyn til dennes telefonsamtaler den 16. juni og den 6., 9. og 22. december 1999 med L. (Arkema France), fortsatte med at deltage i kartellet. Disse tre notater henviser til, at der forelå en direkte kontakt med sagsøgeren, og at intet – i modsætning til, hvad sidstnævnte påstår – tyder på, at selskabet ikke samarbejdede, således at de andre medlemmer forsøgte at få det til at vende tilbage til geleddet.

78 For det syvende har Kommissionen tilføjet, at det fremgår af S. (FC)’s notater vedrørende dennes telefoniske drøftelse den 22. december 1999 med L. (Arkema France), at sagsøgeren stadig deltog i ulovlige kontakter med konkurrenterne ved udgangen af december 1999. For så vidt angår de telefonsamtaler, der fandt sted i løbet af januar 2000, således som de fremgår af den anfægtede beslutning, beviser disse notater ligeledes, at kartelmedlemmerne fortsatte med at samordne deres holdning.

79 Endelig har Kommissionen for det ottende bemærket, at den omstændighed, at sagsøgeren ikke i bilag I til den anfægtede beslutning nævnes blandt deltagerne i det ulovlige møde den 9. februar 2000, følger af en skrivefejl, eftersom den i 83. og 488. betragtning til den anfægtede beslutning konkluderede, at sagsøgeren deltog i dette møde. Det er irrelevant, at sagsøgeren ikke hørte nogen udtalelse fra EKA i tilknytning til CEFIC’s officielle møde med hensyn til selskabets nægtelse af at deltage i yderligere drøftelser med konkurrenterne, da kartellet var ophørt med at eksistere på dette tidspunkt. Den omstændighed, at selskabet anfører, at det ikke havde hørt denne udtalelse, udgør i øvrigt et væsentligt indicium for, at det deltog i det ulovlige møde den 9. februar 2000.

80 Videre har Kommissionen bestridt sagsøgerens argumenter med hensyn til EKA’s mundtlige erklæringer.

81 Først har Kommissionen i 319. betragtning til den anfægtede beslutning under ét henvist til EKA’s erklæringer fra 2003 og ikke til de tre passager, som sagsøgeren har anvendt i stævningen i overensstemmelse med sine egne interesser.

82 Med hensyn til den første passage, som sagsøgeren har henvist til, der vedrører det spanske marked, svarer den beskrevne adfærd, som sagsøgeren kan udvise på det franske marked i tilfælde af tab af markedsandele i Spanien, ikke til en normal markedsadfærd, men udgør en trussel i forbindelse med de hemmelige aftaler, hvilket åbenbart forudsætter en generel aftale om markedsandele. Kommissionen har i øvrigt anført, at i henhold til retspraksis kan dels den omstændighed, at en virksomhed ikke nøjagtigt overholder, hvad der er aftalt inden for rammerne af kartellet, ikke fritage den for ansvar i mangel af dens offentlige afstandtagen til aftalerne, dels fritager den omstændighed, at virksomheden bevidst snyder de øvrige kartelmedlemmer, den dog ikke for ansvaret for at have begået en overtrædelse.

83 Med hensyn til den anden passage, som sagsøgeren har henvist til, der vedrører det franske marked, er det med urette, at selskabet har gjort gældende, at EKA’s erklæring bygger på et rygte, der er blevet spredt af sidstnævnte. Den anvendte passage i sin helhed viser således, at EKA havde kendskab til, at der forelå en særskilt aftale på det franske marked.

84 Med hensyn til den tredje passage, som sagsøgeren har anvendt, der vedrører det portugisiske marked, er den ikke omtalt i den anfægtede beslutning og hverken inkriminerer eller fritager sagsøgeren for ansvar.

85 Hernæst berigtiger EKA’s erklæringer fra 2006 i modsætning til, hvad sagsøgeren gør gældende, ikke erklæringerne fra 2003. Genstanden for de førstnævnte var i detaljer at bekræfte visse forudgående erklæringer. De var alle i overensstemmelse med erklæringerne fra 2003, der gav yderligere oplysninger. Kommissionen bemærker, at ifølge EKA’s erklæringer fra 2006 nævnte sidstnævnte sagsøgeren blandt deltagerne i kartellet, gav en grundig redegørelse for, hvorledes disse deltagere aftalte målpriser og opdelte markedet, tilkendegav, at sagsøgeren deltog deri længe før den begyndelsesdato, der er indeholdt i den anfægtede beslutning, og at selskabet bekræftede, at sagsøgeren vedtog gengældelsesforanstaltninger på det franske marked i forbindelse med FC’s adfærd. Erklæringerne fra 2006 indeholder derfor ikke noget diskulperende bevis, der kan komme sagsøgeren til gode.

86 Endvidere har Kommissionen bestridt, at den ved at pålægge sagsøgeren en sanktion har tilsidesat ligebehandlingsprincippet. Sagsøgeren befandt sig således ikke i en situation, der kan sammenlignes med den, som andre mindre natriumchloratproducenter befandt sig i. For det første har sagsøgeren navnlig erkendt at have deltaget i et kartelmøde, for det andet identificerede de andre kartelmedlemmer selskabet som kartelmedlem – i modsætning til de andre mindre producenter – og endelig gør S. (FC)’s samtidige notater det muligt at omtale forhold til last for sagsøgeren, hvilket ikke er tilfældet med de andre mindre virksomheder. Under alle omstændigheder følger det af retspraksis, at det forhold, at en erhvervsdrivende befinder sig i en situation, for hvem omstændighederne var de samme som for en sagsøger, men som ikke af Kommissionen er fundet skyldig i nogen overtrædelse, ikke kan bevirke, at der må ses bort fra denne sagsøgers deltagelse i den overtrædelse, der er lagt denne sagsøger til last, forudsat at overtrædelsen er behørigt bevist.

87 Det er Kommissionens opfattelse, at den fremførte række indicier således gør det muligt at påvise, at sagsøgeren deltog i den pågældende overtrædelse, og at det første anbringendes første led derfor skal forkastes.

b) Rettens bemærkninger

88 Det fremgår af parternes skriftlige indlæg, at de dels har anfægtet identifikationen af de beviser, som Kommissionen har anvendt i den anfægtede beslutning med henblik på at godtgøre sagsøgerens deltagelse i den pågældende overtrædelse, dels bevisværdien af de nævnte beviser med henblik på at godtgøre deltagelsen.

89 Der skal for det første gøres nogle generelle overvejelser med hensyn til beviset, for det andet identificeres de beviser, der er anvendt i den anfægtede beslutning med hensyn til sagsøgerens deltagelse i den pågældende overtrædelse, for det tredje vurderes bevisværdien heraf, og for det fjerde skal der på grundlag af denne vurdering tages stilling til den præcise og samstemmende karakter af den række indicier, der er fremført af Kommissionen med henblik på at godtgøre sagsøgerens deltagelse i den pågældende overtrædelse.

Generelle overvejelser med hensyn til beviset

90 Det bemærkes, at hvad angår fremlæggelsen af bevis for en overtrædelse af artikel 81, stk. 1, EF påhviler det Kommissionen at føre bevis for de fastslåede overtrædelser og for, at der er indtruffet de omstændigheder, som overtrædelsen udgør (Domstolens dom af 17.12.1998, sag C-185/95 P, Baustahlgewebe mod Kommissionen, Sml. I, s. 8417, præmis 58, og af 8.7.1999, sag C-49/92 P, Kommissionen mod Anic Partecipazioni, Sml. I, s. 4125, præmis 86).

91 Under et annullationssøgsmål, der er anlagt i medfør af artikel 230 EF, tilkommer det endvidere kun Unionens retsinstanser at kontrollere den anfægtede retsakts lovlighed (Rettens dom af 8.7.2004, forenede sager T-67/00, T-68/00, T-71/00 og T-78/00, JFE Engineering m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 2501, præmis 174).

92 Ved behandlingen af et annullationssøgsmål til prøvelse af en kommissionsbeslutning, der har fastslået en overtrædelse af konkurrencereglerne og pålagt beslutningens adressater bøder, består Rettens rolle således i at bedømme, om beviserne og andre omstændigheder, der er påberåbt af Kommissionen i beslutningen, er tilstrækkelige til at bevise den påtalte overtrædelse (jf. i denne retning Rettens dom af 20.4.1999, forenede sager T-305/94 – T-307/94, T-313/94 – T-316/94, T-318/94, T-325/94, T-328/94, T-329/94 og T-335/94, Limburgse Vinyl Maatschappij m.fl. mod Kommissionen, »PVC II-dommen«, Sml. II, s. 931, præmis 891).

93 Såfremt der hos Retten foreligger en tvivl, skal dette endvidere komme den virksomhed til gode, der er adressat for beslutningen, hvorved en overtrædelse fastslås (jf. i denne retning Domstolens dom af 14.2.1978, sag 27/76, United Brands og United Brands Continentaal mod Kommissionen, Sml. s. 207, præmis 265). Retten kan derfor ikke konkludere, at Kommissionen har ført fornødent bevis for den pågældende overtrædelse, hvis den fortsat nærer tvivl vedrørende dette spørgsmål, navnlig i en sag, hvori der er nedlagt påstand om annullation af en beslutning, hvorved der pålægges en bøde (Rettens dom i sagen JFE Engineering m.fl. mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 91, præmis 177).

94 I denne sidstnævnte situation skal der nemlig tages hensyn til uskyldsformodningen, hvilket princip bl.a. fremgår af artikel 6, stk. 2, i konventionen til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder, undertegnet i Rom den 4. november 1950, som indgår blandt de grundlæggende rettigheder, som efter Domstolens praksis, der i øvrigt er bekræftet af præamblen til den europæiske fælles akt og i artikel 6, stk. 2, i traktaten om Den Europæiske Union samt i artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, der blev proklameret i Nice den 7. december 2000 (EFT C 364, s. 1), er beskyttet i Unionens retsorden. Henset til arten af de omtvistede overtrædelser samt til karakteren af og strengheden af de hertil knyttede sanktioner, finder uskyldsformodningen navnlig anvendelse på sager vedrørende tilsidesættelser af konkurrencereglerne, der gælder for virksomhederne, som vil kunne føre til at pålægge bøder eller tvangsbøder (jf. i denne retning Menneskerettighedsdomstolens dom af 21.2.1984, Öztürk, serie A, nr. 73, og af 25.8.1987, Lutz, serie A, nr. 123-A, samt Domstolens domme af 8.7.1999, sag C-199/92 P, Hüls mod Kommissionen, Sml. I, s. 4287, præmis 149 og 150, og sag C-235/92 P, Montecatini mod Kommissionen, Sml. I, s. 4539, præmis 175 og 176).

95 Det er derfor nødvendigt, at Kommissionen fremlægger præcise og samstemmende beviser, der kan støtte den faste overbevisning, at overtrædelsen er blevet begået (jf. i denne retning Domstolens dom af 28.3.1984, forenede sager 29/83 og 30/83, Compagnie royale asturienne des mines og Rheinzink mod Kommissionen, Sml. s. 1679, præmis 20, og af 31.3.1993, forenede sager C-89/85, C-104/85, C-114/85, C-116/85, C-117/85 og C-125/85 – C-129/85, Ahlström Osakeyhtiö m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 1307, præmis 127, samt Rettens dom af 10.3.1992, forenede sager T-68/89, T-77/89 og T-78/89, SIV m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 1403, præmis 193-195, 198-202, 205-210, 220-232, 249, 250 og 322-328, og af 6.7.2000, sag T-62/98, Volkswagen mod Kommissionen, Sml. II, s. 2707, præmis 43 og 72).

96 Det er imidlertid væsentligt at understrege, at hver enkelt af de af Kommissionen fremlagte beviser ikke nødvendigvis skal opfylde disse kriterier i forhold til hver enkelt led i overtrædelsen. Det er tilstrækkeligt, at den række indicier, som institutionen har påberåbt sig, bedømt i deres helhed opfylder dette krav (jf. i denne retning PVC II-dommen, nævnt ovenfor i præmis 92, præmis 768-778, navnlig præmis 777, som på dette væsentlige punkt efter appel blev bekræftet af Domstolen i dennes dom af 15.10.2002, forenede sager C-238/99 P, C-244/99 P, C-245/99 P, C-247/99 P, C-250/99 P – C-252/99 P og C-254/99 P, Limburgse Vinyl Maatschappij m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 8375, præmis 513-523).

97 Da forbuddet mod at deltage i konkurrencebegrænsende aftaler er almindeligt kendt, kan det desuden ikke kræves, at Kommissionen fremlægger dokumenter, der udtrykkeligt viser en ulovlig kontakt mellem de pågældende erhvervsdrivende. De brudstykkeagtige og spredte dokumenter, som Kommissionen er i besiddelse af, burde i hvert fald kunne suppleres ved at rekonstruere visse enkeltheder ved hjælp af følgeslutninger. Den omstændighed, at der foreligger en konkurrencebegrænsende praksis eller aftale, skal derfor udledes ved en slutning ud fra et vist antal sammenfaldende omstændigheder og indicier, der, når de betragtes samlet, og i mangel af en anden logisk forklaring kan udgøre beviset for en tilsidesættelse af konkurrencereglerne (Domstolens dom af 7.1.2004, forenede sager C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P og C-219/00 P, Aalborg Portland m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 23, præmis 55-57, og Rettens dom af 27.9.2006, forenede sager T-44/02 OP, T-54/02 OP, T-56/02 OP, T-60/02 OP og T-61/02 OP, Dresdner Bank m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 3567, præmis 64 og 65).

98 For så vidt angår beviserne, som kan påberåbes med henblik på at påvise en overtrædelse af en overtrædelse af artikel 81 EF og EØS-aftalens artikel 53, er det princip, der finder anvendelse i EU-retten, princippet om den frie bevisbedømmelse (jf. analogt Rettens dom af 8.7.2004, sag T-50/00, Dalmine mod Kommissionen, Sml. II, s. 2395, præmis 72).

99 Følgelig er de eventuelt manglende bevisdokumenter kun relevante i forbindelse med helhedsvurderingen af den helhed af beviser, som Kommissionen har fremført. Derimod har dette i sig selv ikke til følge, at den pågældende virksomhed gyldigt kan stille spørgsmålstegn ved Kommissionens påstande ved at give en anden forklaring på de faktiske omstændigheder. Dette er kun tilfældet, når de fremlagte beviser ikke gør det muligt at fastslå, at der forelå en utvetydig overtrædelse, og uden at det er nødvendigt med en fortolkning (jf. i denne retning Rettens dom af 12.9.2007, sag T-36/05, Coats Holdings og Coats mod Kommissionen, ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 74).

100 Desuden er ingen EU-retlige bestemmelser eller almindelige EU-retlige principper til hinder for, at Kommissionen over for en virksomhed påberåber sig erklæringer fra andre involverede virksomheder. I modsat fald ville bevisbyrden i forbindelse med overtrædelser af artikel 81 EF og EØS-aftalens artikel 53, som påhviler Kommissionen, ikke kunne løftes, hvilket ville være uforeneligt med dens opgave om at overvåge den korrekte anvendelse af disse bestemmelser (jf. analogt dommen i sagen JFE Engineering m.fl. mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 91, præmis 192).

101 Der skal endvidere mindes om, at en erklæring fra en virksomhed, der beskyldes for at have deltaget i et kartel, hvis rigtighed bestrides af flere andre anklagede virksomheder, ikke uden støtte i andre beviser kan betragtes som et tilstrækkeligt bevis for, at en overtrædelse er begået af disse sidste virksomheder, forudsat at den krævede grad af bestyrkelse kan være mindre, hvilket skyldes troværdigheden af de pågældende erklæringer (dommen i sagen JFE Engineering m.fl. mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 91, præmis 219 og 220).

102 Angående de forskellige bevisers bevisværdi er det eneste relevante kriterium for bedømmelsen af beviserne disses troværdighed (dommen i sagen Dalmine mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 98, præmis 72).

103 Ud fra almindelige bevisregler afhænger troværdigheden og dermed bevisværdien af et dokument af dets oprindelse, omstændighederne ved dets udarbejdelse, adressaten for dokumentet, og om dokumentet efter sit indhold forekommer fornuftigt og troværdigt (Rettens dom af 15.3.2000, forenede sager T-25/95, T-26/95, T-30/95 – T-32/95, T-34/95 – T-39/95, T-42/95 – T-46/95, T-48/95, T-50/95 – T-65/95, T-68/95 – T-71/95, T-87/95, T-88/95, T-103/95 og T-104/95, Cimenteries CBR m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 91, præmis 1053 og 1838).

104 Med hensyn til erklæringer kan en særlig høj bevisværdi i øvrigt tillægges de erklæringer, der for det første er troværdige, for det andet afgives på en virksomheds vegne, for det tredje hidrører fra en person, der er fagligt forpligtet til at handle i dette selskabs interesse, for det fjerde går imod den erklærendes interesser, for det femte hidrører fra et direkte vidne til de forhold, der angives, og for det sjette er afgivet skriftligt med omtanke og efter moden overvejelse (jf. i denne retning dommen i sagen JFE Engineering m.fl. mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 91, præmis 205-210).

105 Hertil kommer, at selv om en vis vagtsomhed for så vidt angår frivillige erklæringer fra hoveddeltagerne i et ulovligt kartel generelt bør udvises, henset til muligheden i det foreliggende tilfælde for, at disse deltagere har en tendens til at mindske betydningen af deres egne bidrag til overtrædelsen og forstørre betydningen af de øvriges, står det dog tilbage, at den omstændighed, at der fremsættes anmodning om at være omfattet af samarbejdsmeddelelsens anvendelsesområde med henblik på at opnå en bødefritagelse eller bødenedsættelse, ikke nødvendigvis medfører en tilskyndelse til at fremlægge forvanskede beviser vedrørende de øvrige medlemmers deltagelse i det påtalte kartel. Ethvert forsøg på at vildlede Kommissionen kan således skabe tvivl angående oprigtigheden og samarbejdsviljen hos den virksomhed, der har fremsat anmodningen, og dermed bringe muligheden for denne for at drage fuld nytte af samarbejdsmeddelelsen i fare (jf. i denne retning Rettens dom af 16.11.2006, sag T-120/04, Peróxidos Orgánicos mod Kommissionen, Sml. II, s. 4441, præmis 70).

106 Det bemærkes endvidere i denne henseende, at de potentielle konsekvenser af fremlæggelse af forvanskede forhold for Kommissionen er så meget desto mere alvorlig, som en virksomheds erklæring, der anfægtes, skal have støtte i andre beviser, som det fremgår af præmis 101 ovenfor. Denne omstændighed forøger således risikoen for, at der identificeres urigtige erklæringer af såvel Kommissionen som af de andre virksomheder, der beskyldes for at have deltaget i overtrædelsen.

107 Ovennævnte retspraksis finder analog anvendelse på EØS-aftalens artikel 53, stk. 1.

De beviser, der er anvendt i den anfægtede beslutning med hensyn til sagsøgerens deltagelse i den pågældende overtrædelse

– Indledende bemærkninger

108 I lyset af den retspraksis, der er nævnt i præmis 92 ovenfor, må det fastslås, at da det tilkommer Retten at undersøge, om de beviser og andre omstændigheder, der er påberåbt af Kommissionen i den anfægtede beslutning, er tilstrækkelige til at bevise den overtrædelse, der tilregnes sagsøgeren, påhviler det den i forbindelse med en detaljeret undersøgelse af den anfægtede beslutnings betragtninger fuldt ud at identificere de beviser, som Kommissionen har anvendt med henblik på at godtgøre sagsøgerens deltagelse i den pågældende overtrædelse.

109 Det skal i den forbindelse bemærkes, at den administrative procedure i medfør af forordning nr. 1/2003, som finder sted i Kommissionen, er underinddelt i to forskellige og successive faser, som hver har sin egen indre logik, nemlig en indledende undersøgelsesfase og en kontradiktorisk fase. Den indledende undersøgelsesfase, hvor Kommissionen udnytter sine undersøgelsesbeføjelser i henhold til forordning nr.1/2003, og som strækker sig til klagepunktsmeddelelsen, skal gøre det muligt for Kommissionen at indsamle alle de relevante oplysninger, som bekræfter eller afkræfter en overtrædelse af konkurrencereglerne, og at foretage en første stillingtagen til, hvilken kurs proceduren skal følge. Den kontradiktoriske fase, som strækker sig fra klagepunktsmeddelelsen til vedtagelsen af den endelige beslutning, skal derimod gøre det muligt for Kommissionen endeligt at tage stilling til den påståede overtrædelse (jf. analogt Domstolens dom i sagen Limburgse Vinyl Maatschappij m.fl. mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 96, præmis 183, og af 21.9.2006, sag C-105/04 P, Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied mod Kommissionen, Sml. I, s. 8725, præmis 38).

110 Det fremgår af den retspraksis, der er nævnt i præmis 109 ovenfor, at undersøgelsen med henblik på Rettens identifikation af de nævnte beviser kun må vedrøre den del af den anfægtede beslutnings begrundelse, hvori Kommissionen beskriver den kontradiktoriske fase i den administrative procedure. Det er først efter, i forbindelse med den sidstnævnte fase, at have modtaget sagsøgerens bemærkninger vedrørende Kommissionens første holdning ved afslutningen af den indledende undersøgelsesfase, således som den fremgår af klagepunktsmeddelelsen, at Kommissionen kan beslutte, om den nævnte første holdning skal fastholdes, og således udtale sig endeligt om den kritiserede overtrædelse.

111 Det bemærkes i denne henseende i nærværende sag, at punkt 5.4.1.1 i den anfægtede beslutning, der har overskriften »Kommissionens vurdering og konklusion« (347.-360. betragtning til den anfægtede beslutning), er indeholdt i afsnit »5. Anvendelse af artikel 81 [EF] og EØS-aftalens artikel 53«, hvis underafsnit 5.3.2, der vedrører overtrædelsens karakter, følges af et afsnit 5.4 som omhandler »[p]arternes argumenter som svar på de faktiske omstændigheder og Kommissionens vurdering i klagepunktsmeddelelsen«. Afsnit 5.4 indeholder et underafsnit 5.4.1, der kort beskriver »[sagsøgerens] argumenter«. Det sidstnævnte underafsnit indeholder selv et første og eneste punkt, nemlig punkt 5.4.1.1, der har overskriften »Kommissionens vurdering og konklusion«. Dette punkt følges ikke af et punkt 5.4.1.2, men umiddelbart af et punkt 5.4.2, der har overskriften »Uralitas argumenter«.

112 Følgelig vedrører Kommissionens vurderinger i punkt 5.4.1.1 udelukkende sagsøgerens bemærkninger som svar på klagepunktsmeddelelsen. Det skal i øvrigt konstateres, at konklusionerne i dette punkt 5.4.1.1 ved afslutningen af den kontradiktoriske fase i den administrative procedure udgør Kommissionens endelige konklusioner med hensyn til sagsøgerens deltagelse i den pågældende overtrædelse.

113 Det fremgår af ovenstående bemærkninger og den retspraksis, der er nævnt i præmis 109 ovenfor, at enhver direkte – eller endog indirekte – henvisning i 5.4.1.1 til betragtninger til beslutningen, der forekommer før dem, der fremgår af dette punkt, dvs. 347.-360. betragtning, kan give Kommissionen mulighed for på dette trin i begrundelsen i den anfægtede beslutning at gentage beviser, der tidligere er fremført i den nævnte beslutning. I mangel af en direkte eller indirekte henvisning i punkt 5.4.1.1 til beviser, der er omhandlet i andre betragtninger end dem, som punktet indeholder, må det fastslås, at Kommissionen ved afslutningen af den kontradiktoriske procedure, den har foretaget vedrørende de forhold, der kan foreholdes sagsøgeren, i sidste ende besluttede ikke at anvende dem i forbindelse med påvisningen af selskabets deltagelse i den pågældende overtrædelse. Når Kommissionen endelig, efter at have modtaget en virksomheds bemærkninger til klagepunktsmeddelelsen, ved dens bedømmelse af de foreliggende beviser ved afslutningen af den indledende undersøgelsesfase med henblik på at tage stilling til den nævnte virksomheds deltagelse i en overtrædelse, selv har rejst tvivl om bevisværdien af de nævnte beviser, kan Retten kun tage hensyn til Kommissionens vurdering i denne forbindelse.

114 Det er på baggrund af disse bemærkninger, at de forhold, som Kommissionen i det foreliggende tilfælde ved afslutningen af den kontradiktoriske procedure besluttede at anvende med henblik på at påvise, at sagsøgeren havde deltaget i den pågældende overtrædelse, skal klarlægges, og som derfor er indeholdt i den række indicier, der er fremført af Kommissionen.

115 Det bemærkes i denne forbindelse, at parterne er enige om, at den række indicier, der er fremført af Kommissionen med henblik på at godtgøre sagsøgerens deltagelse i den pågældende overtrædelse, bygger på tre former for beviser, nemlig:

– sagsøgerens indrømmelse med hensyn til selskabets deltagelse i det ulovlige møde den 28. januar 1998

– S. (FC)’s notater, og

– erklæringerne fra andre kartelmedlemmer.

116 Parterne er derimod uenige, navnlig henset til ordlyden af 352. betragtning til den anfægtede beslutning, med hensyn til de nævnte bevisers bevisværdi med henblik på vurderingen af, om sagsøgeren har deltaget i den pågældende overtrædelse.

– Beviser, der oprindeligt blev anvendt af Kommissionen i den anfægtede beslutning under den indledende fase i den administrative procedure

117 Det fremgår af en nærmere undersøgelse af den anfægtede beslutnings begrundelse i afsnit 4.3 om kartellets historiske udvikling, for så vidt som den vedrører sagsøgerens angivelige deltagelse i den pågældende overtrædelse, dvs. mellem den 16. december 1996 og den 9. februar 2000, at sagsøgerens navn – eller navnet på en af sagsøgerens ansatte – er direkte eller indirekte identificeret i forbindelse med 21 begivenheder omtalt af Kommissionen (herefter »de 21 begivenheder«).

118 I lyset af bemærkningerne i præmis 110 ovenfor skal det undersøges, hvilke af disse 21 begivenheder Kommissionen i punkt 5.4.1.1 besluttede at anvende ved afslutningen af den kontradiktoriske fase i den administrative procedure med henblik på ved en række indicier at godtgøre sagsøgerens deltagelse i den pågældende overtrædelse.

119 I denne forbindelse skal der, efter at have identificeret de beviser, der udtrykkeligt er anvendt i punkt 5.4.1.1 med henblik på at identificere, hvorvidt Kommissionen implicit har tilsigtet andre beviser til støtte for sine konklusioner vedrørende sagsøgerens deltagelse i den pågældende beslutning, foretages en fortolkning af ordlyden af 352. betragtning til den anfægtede beslutning.

– Beviser, der udtrykkeligt er anvendt af Kommissionen i den anfægtede beslutning ved afslutningen af den kontradiktoriske fase i den administrative procedure

120 Det fremgår af de grunde, der er redegjort for i punkt 5.4.1.1 i den anfægtede beslutning, hvori Kommissionen omtaler de vurderinger og konklusioner, den drog ved afslutningen af den kontradiktoriske fase i den administrative procedure, dvs. 347.-360. betragtning til den nævnte beslutning, at Kommissionen – direkte eller indirekte – ud af de 21 begivenheder, der oprindeligt blev anvendt inden for rammerne af den indledende procedure i den administrative procedure, udtrykkeligt har nævnt fem begivenheder som bevis for sagsøgerens deltagelse i den pågældende overtrædelse, nemlig:

– navnlig i 349. betragtning til den anfægtede beslutning under henvisning til S. (FC)’s notater, telefonsamtalen den 16. december 1996 mellem S. (FC) og S. (EKA), først nævnt i 130. betragtning til den anfægtede beslutning

– i 350. og 356. betragtning til den anfægtede beslutning under henvisning til de indsamlede mundtlige erklæringer, mødet i Turku den 14. oktober 1997, først nævnt i 162.-164. betragtning til den anfægtede beslutning

– i 350. og 356. betragtning til den anfægtede beslutning under henvisning til dels sagsøgerens indrømmelse, dels ved en henvisning til 182. og 184. betragtning til den anfægtede beslutning til S. (FC)’s notater, det ulovlige møde den 28. januar 1998, først nævnt i 182.-186. betragtning til den anfægtede beslutning

– navnlig i 349. betragtning under henvisning til S. (FC)’s notater, telefonsamtalen den 4. december 1998, først nævnt i 219. betragtning til den anfægtede beslutning

– og endelig i 347. og 349. betragtning ved at citere S. (FC)’s notater, telefonsamtalen den 9. december 1999, først nævnt i 258. betragtning til den anfægtede beslutning.

121 Det skal fastslås, om Kommissionen implicit, i punkt 5.4.1.1 i den anfægtede beslutning, har tilsigtet andre begivenheder, der kan godtgøre sagsøgerens deltagelse i den pågældende overtrædelse, og med henblik herpå foretages en fortolkning af ordlyden af 352. betragtning til den anfægtede beslutning.

– Fortolkning af 352. betragtning til den anfægtede beslutning

122 Som det fremgår af parternes skriftlige indlæg, er fortolkningen af 352. betragtning til den anfægtede beslutning afgørende for identifikationen af andre beviser end dem, der udtrykkeligt nævnes af Kommissionen i punkt 5.4.1.1 i den anfægtede beslutning, og som blev anvendt af Kommissionen med henblik på at godtgøre sagsøgerens deltagelse i den pågældende overtrædelse.

123 Efter sagsøgerens opfattelse udelukkede Kommissionen således i 352. betragtning til den anfægtede beslutning enhver henvisning til S. (FC)’s notater, bortset fra de tre henvisninger, der blev anvendt i den nævnte beslutnings 349. betragtning. Kommissionen har bestridt denne fortolkning.

124 Kommissionen har under retsmødet på Rettens spørgsmål om den korrekte fortolkning af 352. betragtning til den anfægtede beslutning navnlig anført følgende:

125 For det første sondrede Kommissionen i den nævnte betragtning mellem dels de tre henvisninger til S. (FC)’s notater, der udtrykkeligt er nævnt i 349. betragtning til anfægtede beslutning, dels de andre beviser, der gøres gældende over for sagsøgeren.

126 Med hensyn til de tre henvisninger til S. (FC)’s notater, der udtrykkeligt er nævnt i 349. betragtning til den anfægtede beslutning, som henviser til de tre begivenheder, der er beskrevet i den nævnte beslutnings 130., 219. og 258. betragtning, lagde Kommissionen vægt på, at de udgjorde særligt relevante beviser, idet de gjorde det muligt at fastslå direkte kontakter mellem kartelmedlemmer og sagsøgeren.

127 For så vidt angår de øvrige beviser, der gøres gældende over for sagsøgeren, hidrører de ganske vist ikke direkte fra sidstnævnte. De blev imidlertid ikke på grundlag af retspraksis udtaget af den række indicier, der er fremført af Kommissionen med henblik på at godtgøre, at sagsøgeren havde deltaget i den pågældende overtrædelse.

128 For det andet har Kommissionen anført, at formuleringen »I andre tilfælde, hvor der henvises til [sagsøgeren] i den [anfægtede] beslutning«, der indleder 352. betragtning til sidstnævnte, skulle fortolkes således, at den henviser til henvisningerne til sagsøgeren i 220., 256., 305. og 319. betragtning, og til de andre betragtninger, der er nævnt i 305. og 319. betragtning.

129 Hvad for det tredje angår rækkevidden af anden og tredje punktum i 352. betragtning, idet der heri gøres rede for mangler i Kommissionens sagsakter, og der tages hensyn til disse med hensyn til overtrædelsens varighed, har Kommissionen anført, at den i modsætning til det af sagsøgeren hævdede rådede over tilstrækkelige beviser med henblik på at godtgøre varigheden af sagsøgerens deltagelse i den pågældende overtrædelse, perioden fra december 1996 til februar 2000. Den har i denne forbindelse præciseret, at selv om den rådede over andre beviser, som kan godtgøre en sådan deltagelse i 1994, 19