FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA HR. ROEMER —SAG 5/71
FORSLAG TIL AFGØRELSE
FRA GENERALADVOKAT KARL ROEMER
FREMSAT DEN 13.JULI 1971
HøjeRet.
Jegskal gøre følgende bemærkninger tilde
faktiske omstændigheder iden sag, som i
dagergenstanden formitforslag tilafgørel­
se.
Inden forrammerne afdenfælles landbrugs­
politik blev deroprettet enfælles markeds­
ordning forsukker ved Rådets forordning
nr.1009/67 af18.december 1967 (EFT
1967, s.281; org. ref. AB1. nr.308,
s.1).Ordningen erkarakteriseret afen
prisordning, hvorved landbefolkningen
(nærmere bestemt: sukkerroe- ogsukkerrørs­
producenterne) skal sikres enpassende ind­
komst. Ligesom under deandre markeds­
ordninger gælder der enprisramme, inden
forhvilken priserne forhvidt sukker og
rørsukker skal dannes efter markedsforhol­
dene. Som øvre grænse erindført indikativ­
priser. Importen skalforegå pådisses niveau,
hvilket opnås ved hjælp afimportafgif­
terpågrundlag aftærskelpriser, derafledes
afindikativpriserne under hensyn tiltrans­
porten tildet fjernest beliggende for­
brugsområde (artikel 12 iforordning
nr.1009). Interventionspriserne danner
den nedre grænse. For atmarkedspriserne
ikke skal falde tilunder denne grænse, har
dekompetente statslige myndigheder pligt
tilatopkøbe sukker påinterventionspriser­
nesniveau ogdesuden tilatforanstalte salg
pådetindenlandske marked (artiklerne 9
og10iforordning nr.1009/67).
Devæsentlige bestemmelser idenne ord­
ning, som afløste tidligere nationale mar­
kedsordninger, erblevet anvendt fraden
1.juli1968. Dadeietvistomfang afviger
stærkt fradetidligere gældende nationalemarkedsordninger ogdisses prisniveau (i
Forbundsrepublikken Tyskland gjaldt der
f.eks.bindende faste priser forsukker 1,be­
stemmer artikel 37iforordning nr.1009
følgende: »For depr.1.juli1968 eksiste­
rende sukkerbeholdninger fastsætter Rådet
påforslag afKommissionen efter afstem­
ningsmåden itraktatens artikel 43,stk. 2,
bestemmelserne om deforanstaltninger,
som ernødvendige tiludligning afforskel­
lenmellem denationale sukkerpriser ogde
fra 1.juli 1968 gældende priser.« Dette
skete ved forordning nr.769/68 af
18.juni 1968 (AB1. L143, s.14). Hvis
prisen påhvidt sukker (der skulle beregnes
påenbestemt måde) den30.juni 1968 var
lavere end den interventionspris forhvidt
sukker, dergjaldt fraden 1.juli1968 iom­
rådet med detstørste overskud, skulle virk­
somhederne ietsådant lavprisland imedfør
afartikel 1iforordning nr.769 erlægge en
afgift, som hævede den pr.30.juni 1968
gældende pristilniveauet forinterventions-
prisen forhvidt sukker eller råsukker. For
dettilfælde, atden pr.30.juni 1968 ien
medlemsstat gældende prisforhvidt sukker
(der også skulle beregnes påenbestemt
måde) varhøjere enddenpr.1.juli1968
gældende afledte interventionspris, »for­
højet med forskellen mellem interventions-
prisen ogindikativprisen« (eller med andre
ord—fordi deafledte interventionspriser,
bortset frasituationen iItalien ogidefrans­
keoversøiske departementer, svarede tilin­
terventionsprisen —fordettilfælde, atpri­
senlåover indikativprisen), blev denpågæl­
dende medlemsstat imedfør afartikel 2i
forordning nr.769/68 bemyndiget tilat
yde etudligningsbeløb pågrundlag affor­
skellen mellem den pr. 30. juni 1968
1—Gesetz über denVerkehr mitZucker af5.1.1951 iaffattelsen af3.10.1951 og9.8.1954; Preisverordnung af30.7.1958. senest
ændret ved Verordnung af5.12. 1967.
2—Jf.forordning nr.432/68 -ABI. L89, s.4.
280

ZUCKERFABRIK SCHOPPENSTEDT/RÅDET
gældende pris og»den afledte interven­
tionspris forhvidt sukker eller efter omstæn­
dighederne forråsukker«.
Denne ordning berørte også sagsøgeren,
der forarbejder sukkerroer tilråsukker.
Han låden 30.juni 1968 angiveligt
inde med 73399 dobbeltcentner eller
7339 900 kghvidt sukker, forhvilket
hanoppebar ialt5941 425,56 DM ved
salg efter den 1.juli1968. Påbasis afden
gamle nettopris forråsukker (der ikke var
lovmæssigt fastsat men skulle afledes afden
gamle prisforhvidt sukker) betød dette et
indkomsttab påialt38717,97 RE.Ved
ensammenligning med den nye interven­
tionspris forråsukker beløb tabet sigendda
til48076,35 RE. Sagsøgeren kunne dog
ikke fådette udlignet, fordi dengamle pris
forhvidt sukker (21,31 REpr.100 kgfor
mængder over 100 tons, 21,43 RE pr.
100 kgfor mængder mellem 10og
100 tons) ikke låover niveauet fordennye
interventionspris (21,2 3RE), forhøjet med
forskellen mellem interventionsprisen ogin­
dikativprisen (1,12 RE), ogaltså ikke over
niveauet forindikativprisen (22,35 RE—
forordning nr.430/68, AB1. Nr.L89,
s.2).
Dette finder Aktien-Zuckerfabrik Schöp­
penstedt uberettiget, dadengamle prisfor
råsukker (som virksomheden —efter Rå­
dets opfattelse ganske vist påettvivlsomt
grundlag —afledte afdengamle prisfor
hvidt sukker ogangav til20,765 RE) var
højere enddenpr.1.juli1968 gældende
interventionspris for råsukker (hvil­
ken pris blev afledt afinterventionspri­
senforhvidt sukker ogandrog 18,50 RE
—forordning Nr. 767/68, AB1. Nr.
L143, s.11).Det ernavnlig sukkerfabrik­
kens opfattelse, atsystemet efter forordning
nr.769strider mod artikel 37iforordning
nr.1009/67, som under bestemte betin­
gelser harindført enpligttiludligning. Det
erefter firmaets opfattelse fejlagtigt alene at
lægge prisudviklingen forhvidt sukker tilgrund, ogdermåsiges atforeligge forskels­
behandling, fordi derforafgifter ogudlig­
ning, altså forlavpris- oghøjprislande, er
blevet valgt forskellige grundlag (idet
første tilfælde interventionsprisen, idetan­
detindikativprisen). Under disse omstæn­
digheder erderefter Zuckerfabrik Schop­
penstedt's formening sket entjenestefejl.
Virksomheden henvendte sigderfor ved
skrivelse af3.november 1970 tilRådet og
krævede, atden skade, som dethavde lidt
ved den retsstridige forordning, skulle er­
stattes imedfør afEØF-traktatens arti­
kel215, stk. 2.DaRådet afviste dette ved
skrivelse af17.december 1970 (indgået til
sukkerfabrikken den21.december 1970),
anlagde firmaet sagved Domstolen den
13.februar 1971.
Istævningen harZuckerfabrik Schoppen­
stedt iførste række nedlagt påstand om, at
Rådet dømmes tilatbetale etbeløb af
48076,35 regningsenheder (dette beløb
svarer tilforskellen mellem dengamle natio­
nale prisogdennyeinterventionspris). —I
replikken blev kravet nedsat med påstand
ombetaling af38852,78 regningsenheder
(dvs. etbeløb, derskalsvare tildetfaktiske
indkomsttab beregnet efter dengamle tyske
pris). —Desuden blev dernedlagt ensubsi­
diær påstand om, atRådet dømmes tilpå
anden måde aterstatte sagsøgeren denska­
de, som erpåført ham ved forordning
nr.768/68.
Heroverfor harRådet gjort gældende, atsa­
genmåafvises. Subsidiært hardetnedlagt
påstand omfrifindelse.
Under hensyn tilprocesstoffets indviklede
karakter ogenrække omtvistede detaljer
blev kun formaliteten drøftet iretsmødet
den29.juni1971.I overensstemmelse her­
med skaljegnuogså begrænse mitforslag til
afgørelse tildette tema, hvorved området
vilblive forstået relativt vidt, daderikke
findes præcise kriterier.
1.Istævningen behandles formalitets­
spørgsmålet kun udfrasynspunktet frist-
281

FORSLAG TILAFGØRELSE FRA HR. ROEMER —SAG 5/71
overholdelse. Isåhenseende har Rådet
dog ikke gjort indsigelse. Dette forekom­
mer også forståeligt ibetragtning af,ater­
statningskrav mod Fællesskabet, derstøttes
påansvar uden forkontraktsforhold, foræl­
desfemårefter, atdenomstændighed, der
ligger tilgrund forkravet, erindtrådt, og
deterogså indlysende ibetragtning af,at
Domstolen, efter aterstatningskrav erble­
vetgjort gældende administrativt ogheref­
terudtrykkeligt erblevet afvist (således som
deterskether), skalhave sagen forelagt in­
dentomåneder efter afvisningen. Med hen­
syntildisse frister erder,somdetfremgår af
ensammenligning afdeafgørende datoer,
faktisk ingen vanskeligheder inærværende
sag(offentliggørelse afforordning nr.769/­
68iABl. af25.juni 1968; sagsøgerens
skrivelse tdRådet af3.november 1970, af­
visning aferstatningskravet iRådets skri­
velse af17.december 1970 ogstævning til
Domstolen af13.februar 1971).
Derelative frister eraltså ikke blevet over­
skredet, ogsagsanlægget kanderfor ikkeaf
denne grund afvises.
2.Nærværende sagshovedproblem består i
virkeligheden i,atenforordning fraFælles­
skabet påstås atvære skadesårsag. Hermed
rejser sigførst detspørgsmål, omderover­
hovedet kan rejses krav pågrundlag aftje­
nestefejl, som ståridirekte forbindelse med
generelle retsakter.
Ordlyden afEØF-traktatens artikel 215 er
idenne henseende ikketilnogen hjælp, idet
denganske generelt siger, atFællesskabet,
forsåvidt angår ansvar uden forkontrakts­
forhold, skal erstatte skader forvoldt afdets
institutioner eller afdets ansatte under ud­
øvelse afderes hverv. Afartiklen kan det
altså kunudledes, atdetikkeudtrykkeligt erbestemt, atderikke kan opstå ansvar for
retsstridige generelle retsakter.
Ifølge systemet iartikel 215 skaldetfølge­
ligundersøges, omenhensyntagen tilde
»almindelige retsgrundsætninger, der er
fælles formedlemsstaternes retssystemer«,
bevirker, atensådan ansvarsfritagelse tør
antages. Isåhenseende giver relevante rets­
sammenlignende arbejder denødvendige
oplysninger, f.eks.sådanne, somblev gen­
nemført afMax-Planck-Institut furAuslän­
disches offentliches Recht undVolkerrecht i
1964 under detinternationale seminar om
statens ansvar forsineorganers retsstridige
handlinger 1.Herved børman ganske vist
ikke begrænse sigtilegentlige lovgivnings­
akter, som ivisse medlemsstater (Frankrig,
Belgien, Luxembourg ogNederlandene)
principielt erunddraget domstolskontrol,
men mod hvilke dergælder andre midler,
som ikke findes iFællesskaberne, ogsom
skal sikre depågældende akters overens­
stemmelse med forfatningsretten. Enrigtig
forståelse medfører, atogså beføjelsen tilat
udstede forordninger bør inddrages iun­
dersøgelsen, således atspørgsmålet stort
setbliver, om detpågrundlag afmed­
lemsstaternes retssystemer tørantages, at
derkanopstå erstatningskrav som følge af
generelle retsakter. Sådan setviser detsig,at
etansvar fortjenestefejl pågrundlag afge­
nerelle retsakter faktisk ermuligt iFrankrig
ogBelgien, ogatdetogså iItalien ogFor­
bundsrepublikken ikkeprincipielt erudeluk­
ket.Der vælges bare undertiden forskellige
retstekniske indretninger — ekspropria­
tionslignende indgreb, opofrelse 2.
Disse konstateringer måsiges atvære nok
med hensyn tilEØF-traktatens arti­
kel215, dadetjoividt omfang anerken­
des, atartiklens beskrivelse afretskilderne
1—If.Max-Planck-Institut furausländisches öffentliches Recht undVölkerrecht, Beitråge zum ausländischen öffentlichen Recht undVol­
kerrecht, bind 44.
2— Belæg herfor findes idennævnte publikation fraMax-Planck-Instituttet, s.777 ff.og hos Goffin, Common Market Law Review, bind
I,s.354ff;fratysk retkanderdesuden henvises tilendom fraObcrlandesgericht Hamburg af13.november 1970 —Dieöffentliche
Verwaltung 1971. s.238.
282

ZUCKERFABRIK SCHOPPENSTEDT/RÅDET
ikke skal tages forbogstaveligt. Forfælles­
skabsretten eraltså ikke kun sådanne ordnin­
gerafgørende, som findes iallemedlemssta­
ter,denlaveste fælles nævner erikke udslag­
givende, ogdetgælder ikke omatanvende
»minimumsreglen« 1.Det erderimod hen­
sigtsmæssigt —somoveralt, nårpraksis må
hente støtte ialmindelige retsgrundsætnin­
ger—atforetage envurdering med særlig
hensyntagen tildespecielle traktatmål og
særegenhederne ifællesskabsstrukturen (og
måske erdetogså hensigtsmæssigt herved at
orientere sigefter denmest overlegne natio­
nale ordning)2. Inærværende sammenhæng
hardetikke blot betydning, atdenparla­
mentariske kontrol iFællesskabet erman­
gelfuldt udbygget. Der kan også henvises
til,atderifølge denalmindelige formulering
afEKSF-traktatens artikel 34 kan blive
tale omerstatning, endog nårgenerelle be­
slutninger (dvs. generelle retsakter) annulle­
res. Desuden mådethuskes, atfællesskabs­
forordninger ifølge traktatens system påin­
genmåde fuldstændigt erunddraget klager
fraprivate (EØF-traktatens artikler 177
og184 viser dette). Endelig skal derogså
erindres omdeniretspraksis oftefremhæve­
degrundsætning, hvorefter bestemmelser,
dererafretsbeskyttende karakter (oghvor­
tilartikel 215 utvivlsomt hører), ikke må
fortolkes snævert (sag 6/60, Sml.
1954—1964, s.207). Inærværende sag
kan dette navnlig være afbetydning med
henblik påden kendsgerning, atenpræli­
minær kontrol afforordningens lovlighed
ikke altid ermulig viaartiklerne 177 og
184.
Jeg skulle derfor mene, atdet, skønt et
ansvar fortjenestefejl pågrundlag afgenerel
retsskabelse ikke erkendt iallemedlemssta­
ter, erberettigt atanerkende denne grund­sætning som enbestanddel affællesskabs­
retten 3,netop fordi den ervidt udbredt ogi
visse tilfælde omfatter formelle love 4.
3.Med dette som udgangspunkt mådet
desuden spørges, omsager med påstand om
erstatning erudelukket, sålænge forordnin­
gen erretligt virksom, dvs, ikke eranulleret,
henholdsvis sålænge dens retsstridighed
ikke erfastslået. Denne problemstilling
synes berettiget inden forrammerne afen
bredt anlagt undersøgelse afformaliteten,
også hvis detstår fast, atetlignende pro­
blem blev løst iPlaumann-sagen (sag
25/62, Sml. 1954—1964, s.411 ff)un­
derprøvelsen afrealiteten.
For såvidt antager mange iforbindelse med
reglen iEKSF-traktatens artikel 34, at
spørgsmålet ihvert faldforsøgsmålsberetti-
gede virksomheder måbesvares bekræften­
de,fordi den nævnte bestemmelse taler om
»genoprettelse afdenskade, dererendirek­
te,følge afdenannullerede beslutning eller
henstilling«. Derimod udtrykkes noget så­
dant ikke iEØF-traktaten (detharjegalle­
rede fremhævet imitforslag tilafgørelse ide
forenede sager 43, 45og48/59, Sml.
1954—1964, s.199; org. ref.Sml. 1960,
s.1005). Derfor forekommer detnærlig­
gende også pådette punkt frem foraltat
udlede gyldige retningslinjer afgrundsæt­
ningerne idenationale retsordener.
Retssammenlignende undersøgelser gørdet
nemlig klart, aterstatningskrav fortjeneste­
fejlpågrundlag afmyndighedsakter idet
mindste ifransk, belgisk ogtysk retikkefor­
udsætter, atderforud erstatueret retsstri­
dighed eller sket ophævelse5. Iandre med­
lemsstater bliver enlignende løsning kunan­
vendelig, fordi dealmindelige domstole
med kompetence ierstatningssager ikke er
kompetente tilaterklære forvaltningsakter
1—Jf.Much inævnte publikation fraMax-Planck-Instituttet, s.846, samt Heldrich, Europarecht 1967, s.349.
2—Jf.Sweigert iRabels Zcitschrift. bind 28. s.611.
3—Jf.også Börner. Verhandlungen des46. Deutschen Junstentags. bind II,s.G37.
4—Jf.denciterede dokumentation fraMax-Planck-Instituttet med belæg forfransk, belgisk, tysk ogitaliensk retpåsiderne 777, 841 og
8SO.
5—Belægherfor findes hos Goffin i Common Market Law Review,bind I.s. 354ff;ipubikationen fra Max-Planck-Iristituttet fastslas det
samme afMunck pas.749.
283

FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA HR. ROEMER —SAG 5/71
forretsstridige'. Dadenne betragtning dog
ikke harnogen betydning forfællesskabsret­
ten,fordi derherfindes enretsinstans, derer
kompetent både med hensyn tilsager med
påstand om erstatning fortjenestefejl og
med hensyn tilannullationssøgsmål, kunne
det også inærværende sagfastholdes, at
EØF-traktatens artikel 215 ikke som enal­
mindelig bindende betingelse forattillade
søgsmål om erstatning for tjenestefejl
kræver, atdetforud erfastslået, atden ska­
devoldende retsakt erretsstridig. Ganske
vistblev det—som allerede antydet afmig
ogkraftigt understreget afRådet —statue­
ret idommen isag 25/62, Sml.
1954—1964, s.411 ff,atenikke-annul­
leret forvaltningsakt ikke isigselv kanud­
gøre entjenestefejl. Sammenhængen, hvori
denne udtalelse optræder, gørdetogså tyde­
ligt, atdetikke hermed vartanken, atdet
kun skulle dreje sigomtilfælde, hvori en
beslutning kunne have været anfægtet, uden
atdette ersket, thiden samtidig nedlagte
påstand omannullation blev ejheller taget
tilfølge (den blev nemlig afvist frarealitets­
behandling). Ioverensstemmelse hermed
måtte detforekomme nærliggende atgå
frem påsamme måde, hvis dernedlægges
påstand omerstatning iforbindelse med
forordninger, som overhovedet ikke kan
anfægtes afprivate (eller som kun kan
bedømmes viaartiklerne 184og177, dvs.
enretsvej, derofte eruanvendelig pågrund
afmangel påegnede tilknytningspunkter).
Imidlertid forekommer detmigoverordent­
ligttvivlsomt, omDomstolens retspraksis
som helhed tvinger tildenne løsning. Det er
velkendt, hvor stærkt man framange sider
kritiserede udtalelsen iPlaumann-dommen.
Jegskal kunminde omdensagkyndige ud­
talelse, somUleudarbejdede fordet46.tys­kejuristmøde 2,ogjeghenviser tildebemærk­
ninger, som Börner fremsatte iden anled­
ning 3,samtildeafFuss foretagne udred­
ninger 4,kommentaren fraBülow5 ,udtalel­
serne hertil afGanshof van derMeersch 6,
ogdeallerede nævnte forklaringer fraGof­
fin 7.Foratunderbygge sinkritik harGoffin
herved blandt andet henvist til,atden i
Plaumann-dommen udtrykte opfattelse be­
virker, atfristen iartikel 43iDomstolens
EØF-statut bliver forkortet, ogatdetdesu­
denikke erudelukket, atenskade først op­
står eller bliver bekendt efter fristens udløb.
Desuden harallekritikere overensstemmen­
defremhævet, atengrundsætning som den,
dererkommet tiludtryk iPlaumann-dom­
men, ikke lader sigudlede afmedlemsstater­
nesretsordener ogheller ikke fremgår af
EØF-traktatens system, hvorved dermed
eftertryk henvises tildenudtrykkeligt afvi­
gende ordning iEKSF-traktatens arti­
kel34.Med hensyn tilforordninger måtte
detdesuden bemærkes, atenforudgående
konstatering afderes retsstridighed (for så
vidt som ensådan overhovedet ermulig)
navnlig iprocedurer efter EØF-traktatens
artikel 177 ville betyde entidrøvende om­
vejuden saglige fordele, ogatdet,pågrund
afretssagers lange varighed, imange tilfæl­
deikke ville kunne hindres, atforældelses­
fristen iEØF-statuttens artikel 43udløber,
førderforeligger enrelevant afgørelse fra
Domstolen.
Det må således hilses velkommen, atderi
den senere tid—måske under indtryk af
dennævnte kritik —synes ataftegne siget
visttilbagetog iretspraksis (hvad jegallere­
deudtrykte ønske omimitforslag tilaf­
gørelse iTopfer-sagen, sagerne 106 og
107/63, Sml. 1965—1968, s. 67). Her­
vedtænker jegpåden—navnlig afsagsøge-
1—Jf.Jänicke ipublikationen fraMax-Planck-Instituttet, s.875 ti]retsstillingen iitaliensk ogluxembourgsk ret.
2—Verhandlungen desDeutschen Juristentags 1966, bind I,s.32.
3—Verhandlungen des46.Deutschen Juristentags, bind II,s.G37og49.
4— Europarecht 1968, s.370, Die offentliche Verwaltung 1964. s.579.
5— Aussenwirtschaftdienst des Betriebsberaters 1963. s.246.
6— Pasicrisie beige 1966, s.523.
7— Common Market Law Review, bind I.
284

ZUCKERFABRIK SCHOPPENSTEDT/RÅDET
renanførte —dom isag4/69 (Lütticke
mod Kommissionen for De europæiske
Fællesskaber). Dér hedder detnemlig: »Er­
statningssøgsmålet ihenhold tilartiklerne
178 og215,stk. 2,erindført vedtraktaten
som etselvstændigt retsmiddel, derharsin
særlige funktion blandt deforskellige
søgsmålstyper ogerunderkastet betingelser,
dererafpasset efter dets særlige formål. Det
ville stride mod dette retsmiddels selvstæn­
dige karakter ogmod den ved traktaten
oprettede domstolskontrol, såfremt den
omstændighed, ateterstatningssøgsmål un­
der visse omstændigheder kan medføre et
tilsvarende resultat som etpassivitetssøgs­
mål ihenhold tilartikel 175, skulle medføre
afvisning«. Selv om denne erklæring om
retsmidlets selvstændighed ogsøgsmålenes
særegne karakter (som forøvrigt idom 9og
12/60, Sml. 1954—1964, s.261; org.
ref. Slg. 1961, s.463) blev fremsat iet
tilfælde, hvor man ihvert fald kunne have
forestillet sigetpassivitetssøgsmål, erdet
dog efter min opfattelse også afbetydning i
nærværende sammenhæng. Ivirkeligheden
kan derifølge traktatens retsbeskyttelsessy­
stem ikke principielt sondres iforhold tilen
situation, ihvilken derertruffet enanfægte­
ligmyndighedsakt, derhævdes atvære ska­
deforvoldende. Også med hensyn tilannul­
lationssøgsmål mådettværtimod siges, at
deifølge deres formål ogsigte (ophævelse af
enretsakt med virkning erga omnes —altså
etretvidtrækkende indgreb) ogifølge deres
forudsætninger tydeligt adskiller sigfraer­
statningssøgsmålene, som —med deres
mere snævre grænser —kunanlægges forat
opnå erstatning inconcreto ogdesuden er
betinget af,atderforeligger entjenestefejl.
Under hensyn tildennyere retspraksis ved­
rørende etanalogt problem ogtil,atdeter
umuligt atformulere enalmindelig grund­
sætning med detindhold, atetansvar fortje­
nestefejl iforbindelse med myndighedsakter
kun ermuligt efter forudgående fastslåen af
sådanne akters retsstridighed, mener jegalt­så,atsøgsmålet (eller anderledes betragtet,
begrundelsen herfor) ikke kanafvises under
henvisning til,atdenangiveligt skadevol­
dende forordning endnu erretligt virksom.
4.Endelig erfølgende formalitetsindsigel­
seblevet gjort gældende. Det, som sagsøge­
ren—efter Rådets overbevisning —ivir­
keligheden vilopnå, erikke erstatning afen
skade men enprisudligning efter andre kri­
terier end dem, der erfastsat iforordning
nr.769/68, samt endom over Fællesska­
bettilbetaling afudligningen istedet foren
bemyndigelse tilmedlemsstaterne. Hans
mål eraltså atfåden bestående ordning
ophævet ogerstattet med ennærmere angi­
vetanden ordning. Dadetimidlertid ikke er
muligt forham atrealisere dette veddirekte
atanfægte den nævnte forordning, kandet
heller ikke tillades ham athidføre detnævnte
resultat viaenerstatningssag. Desuden an­
fører Rådet, atdetmåbetænkes, atDomsto­
lenunder ingen omstændigheder harkom­
petence tilatpålægge Rådet atudstede en
bestemt regel (jf.EØF-traktatens artikel
176). Dadette inærværende sagifølge sag­
søgerens opfattelse dog ville være nødven­
digtforatfastsætte skaden, slutter Rådet, at
denne omstændighed måmedføre sagens af­
visning.
Idenførste delafRådets indvendinger ta­
gesderåbenbart sigte pådetogså inational
retkendte fænomen: detmaskerede annulla­
tionssøgsmål eller —som Bülow (op.cit.
s.246) engang harformuleret det—mis­
brugetafenretsvej. Herom erdernavnlig
'tale, når det eneste formål med enerstat­
ningssag eratfåfjernet retsvirkningerne af
enmyndighedsakt, efter fransk retnavnlig i
sager, hvori derikke ersket anfægtelse afin­
dividuelle afgørelser (f.eks. vedrørende
fastsættelse aflønninger ogpensioner), og
hvori der senere ved hjælp aferstat­
ningssøgsmål tilstræbes enændring afde
økonomiske konsekvenser afsådanne rets­
akter 1.Således forholdt detsigforøvrigt
1—Jf.Goffin. op.cit. s.357.
285

FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA HR. ROEMER —SAG 5/71
også —foratnævne ettilfælde fraDomsto­
lens retspraksis — isag 59/65, Sml.
1965—1968, s.327. Desuden bør man i
denne sammenhæng nævne dommen isag
4/67, Sml. 1965—1968, s.415.
Ved nærmere eftersyn viser detsigimidler­
tid,atden sag, som nuskal pådømmes, kun
vanskeligt kan indpasses inævnte kategori.
Detkanumuligt hævdes, atsagsøgeren ivir­
keligheden sigter påenophævelse afforord­
ning nr.769/68 ogdennes retsvirkninger.
Sagsøgeren ergivetvis ikke interesseret i,at
forordning nr.769/68 falder bort, formed
dette resultat ville hanintet have opnået, og
denafham angiveligt lidte skade ville ikke
være genoprettet. Faktisk ønsker sagsøge­
renkun enøkonomisk kompensation forbe­
stemte virkninger afenefter hans opfattelse
utilstrækkelig ogmangelfuld ordning. Deri­
mod ønsker hanikke atopnå enalmindelig
nyordning afdeanfægtede overgangsbe­
stemmelser, ogdette ervelikke heller den
logisk nødvendige konsekvens afenfor
sagsøgeren gunstig dom omskadeserstat­
ning ogden dermed forbundne statuering
af,atdenafRådet udstedte forordning er
ulovlig. Jegville derfor mene, atden—rig­
tigtforståede —teseomomgåelse afannul­
lationsproceduren ikke idette tilfælde fører
tilnoget, ogatderikke foreligger etmaske­
retannullationssøgsmål, som ville være ude­
lukket pågrund afgenstanden forsagsøge­
renskritik(en forordningfra Fællesskabet).
Hvad angår den anden delafRådets indsi­
gelser, altså påstanden om, atenfastsættelse
afskadens omfang forudsætter, atDomsto­
lenfastlægger degældende kriterier forpris­
udligningen ogsåledes griber ind iden
skønsfrihed, som tilkommer Rådet idets
egenskab aflovgiver, forekommer denne
del—ligesom bemærkningen om, atmed­
lemsstaterne skal pålægges enforpligtelse i
stedet forattildeles enbemyndigelse —at
angå hovedsagen, søgsmålets realitet. Dette
gælder givetvis forspørgsmålet, omden
korrekte anvendelse afartikel 37igrundfor­
ordning nr.1009/67 ogoverholdelsen aftraktatens grundsætninger kuntillader den
løsning, atogså sagsforhold, som deforelå
hossagsøgeren, inddrages iprisudligningen.
Det gælder imidlertid også forproblemet,
om medlemsstaterne ved en tilsvarende
videregående bemyndigelse fraRådet ville
have gjort brug afensådan mulighed, og
omRådet ererstatningspligtigt, fordi det
ikke har givet nævnte bemyndigelse. Tvi­
sten om, hvorvidt sagsøgeren harlidt en
skade, oghvorledes denne skal udmåles,
skal altså ikke allerede bedømmes inden
for rammerne afprøvelsen afformalite­
ten men først ved undersøgelsen afrea­
liteten. —Desuden må det bemærkes, at
det ienerstatningssag først ogfremmest
kommer anpåatfastslå enmyndigheds
culpøse adfærd ogafgøre, omderoverhove­
det findes skadevoldende virkninger, om
deraltså kan være forårsaget enskade. Vi­
serdetsigherefter, atden nøjagtige op­
gørelse afskaden ikke ermulig, uden atder
gribes indidetsagsøgte organs skøn idets
egenskab aflovgiver, kan enumiddelbar
fordømmelse dogstadig undlades ogparter­
neistedet pålægges atbestemme skadens
omfang ogafvikle skaden ienkeltheder. I
princippet erderimidlertid heller ikke iså-
danne tilfælde noget tilhinder for,ateter­
statningskrav gøres gældende.
Pådenne baggrund erdenindvending, jeg
ligehartaget stilling til,isidste ende heller
ikke tilstrækkelig, hvilket altialtmedfører, at
derikke pågrundlag afen—udvidet —
prøvelse afformaliteten kanfremdrages no­
get, som kangøres gældende mod mulighe­
denafenrealitetsprøvelse.
5.Vedrørende sagsøgerens subsidiære på­
stand, hvorefter detskal pålægges Rådet at
erstatte denvedforordning nr.769/68 for­
årsagede skadepåandenmåde, erdetegent­
ligttilstrækkeligt atbemærke, atdenførst
kommer ibetragtning, nårdenprincipale på­
stand forkastes. Derskalaltså sletikke tages
stilling tilden subsidiære påstand endnu.
Det kandog antydes, atdentvivl, som Rå­
detisåhenseende harytret, sandsynligvis er
286

ZUCKERFABRIK SCHOPPENSTEDT/RÅDET
begrundet, fordi påstandens genstand ikke
ertilstrækkeligt præcis, ogfordi denhver­
kenerstøttet afanbringender eller påanden
måde begrundet. Enprøvelse afrealitetenhindres imidlertid ikke fuldstændigt herved.
6.Jegskal sammenfatte mitforslag tilaf­
gørelse.
Rådets opfattelse, hvorefter sagen bør afvises, kan efter min opfattelse ikke til­
trædes. Om dette kræver, atderafsiges ensærlig dom herom, eller omformali­
tetsspørgsmålet skal påkendes samtidig med realiteten, erunderlagt Domstolens
skøn.
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT KARL
ROEMER
FREMSAT DEN 13.OKTOBER 1971
HøjeRet.
Iden sag, som jegskaltage stilling tilidag,
harsagens parter iretsmødet den 29.juni
1971 påDomstolens foranledning kun
fremstillet deres synspunkter vedrørende
formaliteten. Også mitforslag tilafgørelse
af13.juli 1971 begrænsede sigtildette
emne, hvorved jegganske vist trak græn­
serne relativt vidt. Jeg skal minde om, at
jegidetnævnte forslag tilafgørelse kom
tildet resultat, atder ikke kunne være
tvivl om, atsagen kunne påkendes ireali­
teten. Idag holder jegstadig fast herved.
Domstolen har endnu ikke udtalt sig
herom, tværtimod erdet kun blevet be­
sluttet, atparterne kan fremføre deres an­
bringender, ogatformaliteten vilvære at
påkende samtidig med realiteten.
Efter atdernuden22.september 1971 er
sket endrøftelse afrealiteten, ønsker jeg
også atafgive minstillingtagen hertil. Her­
vedviljegikke endnu engang komme ind
pådefaktiske omstændigheder, som jegi
dettidligere forslag tilafgørelse allerede ud­
førligt harredegjort for.Jegvilnaturligvis
heller ikke komme indpånogen afdeandre
punkter, derblev behandlet iforslaget tilaf­
gørelse af13.juni 1971.I
Når detspørgsmål rejses, omRådet vedud­
stedelsen afforordning nr.769/68 (AB1. L
143,s.14)tilgennemførelse afforordning
nr.1009/67 (EFT 1967, s.281, org.ref.
AB1. 308, s.1)harbegået entjenestefejl —
detersom bekendt sagsøgerens opfattelse
—skaldetførst undersøges, omdenne gen­
nemførelsesforordning måantages atvære
retsstridig. Retsstridighed ernemlig ialmin­
delighed den første betingelse for, atder
kan rejses eterstatningskrav pågrundlag af
entjenestefejl, selvomdennaturligvis ikke i
sigselv ertilstrækkelig. Efter sagsøgerens
mening foreligger derretsstridighed afto
grunde. For det første erder sket en
krænkelse afartikel 37 iforordning
nr.1009/67, fordetandet harRådet skabt
endiskriminerende ordning, altså overtrådt
kravet omligebehandling.
1.Jegskal nuundersøge denførste begrun­
delse. —Som jegallerede nævnte imitfor­
slagtilafgørelse af13.juli1971, skulle der
ifølge artikel 2iforordning nr.769/68
kun gives bemyndigelse tilydelse afudlig­
ning tilsukkerfabrikker itilfælde af,atden
påennærmere angiven måde beregnede na­
tionale prisforhvidt sukker den 30.juni
1968 var højere end denpr.1.juli1968
287