Forslag til afgørelse fra generaladvokat Tesauro fremsat den 12. juni 1997. - Straffesag mod Martino Grado og Shahid Bashir. - Anmodning om præjudiciel afgørelse: Amtsgericht Reutlingen - Tyskland. - Præjudiciel forelæggelse - Straffesag - Anvendelse af en høflig tiltaleform - Forskelsbehandling - Spørgsmålets relevans - Inkompetence. - Sag C-291/96.



Samling af Afgørelser 1997 side I-05531



Generaladvokatens forslag til afgørelse

1 Med det praejudicielle spoergsmaal, som er genstand for denne sag, anmoder Amtsgericht Reutlingen Domstolen om at udtale sig om fortolkningen af EF-traktatens artikel 6 for at faa afklaret, om den omstaendighed, at anklagemyndigheden ikke anvender den hoeflige tiltaleform over for den tiltalte under en straffesag, er en tilsidesaettelse af forbuddet mod forskelsbehandling i artikel 6.

De relevante retsregler, de faktiske omstaendigheder og det praejudicielle spoergsmaal

2 § 407 i Strafprozessordnung (den tyske lov om strafferetspleje, herefter »StPO«) bestemmer, at statsadvokaturen under den strafferetlige forfoelgning, hvis der efter dens opfattelse ikke er behov for en kontradiktorisk forhandling, kan forelaegge retten et skriftligt strafforelaeg. I henhold til StPO's § 408 kan dommeren kun fastsaette en dato for den kontradiktoriske forhandling, hvis han finder, at der er retlige argumenter til hinder for, at han imoedekommer statsadvokaturens begaering. Hvis ikke, er han derimod forpligtet til at foelge den og at datere og underskrive strafforelaegget, saaledes at det bliver til en indenretlig strafvedtagelse med virkning svarende til en dom.

3 De faktiske omstaendigheder i sagen gaar tilbage til 1996, da statsadvokaturen i Tuebingen indledte straffesager mod Grado (italiensk statsborger) og Bashir (statsborger i et tredjeland), som var tiltalt for at vaere flygtet fra det sted, hvor de havde forvoldt skader paa en bil tilhoerende en tredjemand.

Ved skrivelse af 9. april 1996 indgav statsadvokaturen i skikkelse af statsadvokaten for Afdeling 35 et strafforelaeg til den forelaeggende ret med paastand om, at de tiltalte blev straffet for den lovovertraedelse, som de havde begaaet. Naermere bestemt nedlagde han paastand om afsigelse af en straffedom »mod:

1) Martino Grado ... 2) Shahid Bashir ...«

4 Retten naegtede at underskrive og datere det strafforelaeg som paa forhaand var udarbejdet af statsadvokaturen, idet den fandt, at affattelsen var i strid med den tyske grundlov (1) samt forbuddet mod forskelsbehandling paa grundlag af nationalitet i traktatens artikel 6. Retten lagde navnlig til grund, at statsadvokaturen havde undladt at anvende den hoeflige tiltaleform »hr.« over for de tiltalte.

Statsadvokaturen indbragte dette afslag for Landgericht Tuebingen, som godkendte affattelsesmaaden for det omtvistede strafforelaeg og desuden praeciserede, at underinstansen efter loven ikke havde hjemmel til at undlade at viderebehandle sagen.

5 Amtsgericht Reutlingen besluttede alligevel at udsaette sagen og (denne gang) at forelaegge den for Domstolen for at anmode den om at udtale sig om foelgende praejudicielle spoergsmaal:

»Er det foreneligt med faellesskabsretten, eller strider det mod forbuddet mod forskelsbehandling i artikel 6 i traktaten om Den Europaeiske Union, at en statsadvokat i et strafforelaeg, som han har udfaerdiget, og som efterfoelgende skal underskrives af retten, over for en udenlandsk arbejdstager (som omhandlet i artikel 48-51 i traktaten om Den Europaeiske Union) fra en medlemsstat i Den Europaeiske Union udtrykkeligt naegter at anvende den hoeflige tiltaleform 'hr.' - og det i strid med statsadvokaturens normale praksis, som den paagaeldende statsadvokat ellers ogsaa selv foelger?« (2)

Den nationale ret har ligeledes i forelaeggelseskendelsen praeciseret, at den anser sig for retligt forpligtet til at underskrive strafforelaegget i den form, hvori det paa forhaand er udarbejdet af statsadvokaturen, og altsaa for ikke at have hjemmel til at aendre og/eller supplere det ved underskrivelsen.

Formaliteten

6 I betragtning af spoergsmaalets genstand, sammenholdt med det, der viser sig at vaere genstanden for hovedsagen, efter hvad der fremgaar af forelaeggelseskendelsens grunde, opstaar der forud det problem, om dette spoergsmaal overhovedet er relevant, og dermed om Domstolen har kompetence til at besvare det. Det er nemlig kun alt for aabenbart, at den omstaendighed, at statsadvokaturen har undladt at anvende den hoeflige tiltaleform »hr.« over for den tiltalte ved affattelsen af strafforelaegget, ikke materielt kan have nogen indflydelse paa udfaldet af den straffesag, der er indledt mod den tiltalte.

Problemet er ikke nyt. Domstolen har nemlig flere gange vaeret opfordret til at traeffe praejudiciel afgoerelse om spoergsmaal, hvis relevans i forhold til realiteten i den sag, der verserede for den forelaeggende ret, var tvivlsom.

7 Domstolens stillingtagen paa dette punkt kan nu betegnes som veletableret (3). Under hensyn til kompetencefordelingen mellem de nationale retter og Faellesskabets retsinstanser, som er baseret paa ordningen med praejudiciel forelaeggelse, og uden derved at modsige det princip, som er udarbejdet allerede fra de foerste domme paa omraadet, og hvorefter det tilkommer den nationale ret at undersoege, om det er noedvendigt at stille et praejudicielt spoergsmaal for at kunne afgoere den tvist, der verserer for den (4), har Domstolen ikke undladt at erklaere sig inkompetent til at paakende spoergsmaal, som den anser for benbart uden forbindelse med hovedsagens realitet eller genstand (5).

8 Jeg tilslutter mig fuldt ud denne opfattelse, ikke blot fordi den er berettiget af selve ordlyden af EF-traktatens artikel 177 (6), men ogsaa fordi den goer det muligt igen at placere den praejudicielle procedure inden for graenserne for dens normale funktion og undgaa, at den bliver genstand for en brug, som teorien ikke toever med at kalde »misbrug« (7).

Og det er helt aabenbart, at denne opfattelse ogsaa maa anvendes paa det tilfaelde, som vi beskaeftiger os med i dag. Som jeg nemlig allerede har naevnt, er den praksis, som statsadvokaturen i Tuebingen foelger, og som ifoelge den forelaeggende rets oplysninger bestaar i at undlade at anvende den hoeflige tiltaleform »hr.« over for udenlandske tiltalte, en omstaendighed, som, selv om den eventuelt har den formodede diskriminatoriske karakter i forhold til dem, ikke har nogen forbindelse med genstanden for tvisten i hovedsagen, hvorunder den forelaeggende ret - som sagt - skal afsige en straffedom over den tiltalte, som er tiltalt for at have begaaet et strafbart forhold.

9 Jeg foreslaar derfor Domstolen at erklaere sig inkompetent til at besvare det af Amtsgericht Reutlingen stillede spoergsmaal, da det er aabenbart, at den oenskede fortolkning af faellesskabsretten savner enhver forbindelse med hovedsagens realitet eller genstand.

(1) - Navnlig artikel 1 og artikel 3, stk. 3, som fastslaar henholdsvis retten til beskyttelse af den menneskelige vaerdighed og retten til lighed.

(2) - I virkeligheden synes det at fremgaa af politirapporten om de faktiske omstaendigheder, som der er rejst tiltale for, at Grado i hvert fald paa tidspunktet for disse omstaendigheder var arbejdsloes. Sagsakterne giver dog ikke tilstraekkelige oplysninger til at bestride den forelaeggende rets konstateringer. Derimod er det aabenbart, at spoergsmaalet under alle omstaendigheder kun kan forstaas som vedroerende den haevdede forskelsbehandling af Grado, der er italiensk statsborger; det kan ikke angaa den anden tiltalte, Bashir's situation, da denne er statsborger i et tredjeland.

(3) - For en forholdsvis fuldstaendig gennemgang af Domstolens praksis paa omraadet, jf. dom af 16.7.1992, sag C-343/90, Lourenço Dias, Sml. I, s. 4673, praemis 13-20.

(4) - Jf. navnlig dommen af 29.11.1978, sag 83/78, Pigs Marketing Board, Sml. s. 2347.

(5) - Der er talrige eksempler: Selv uden at henvise til de to domme af hhv. 11.3.1980, sag 104/79, Foglia, Sml. s. 745, og 16.12.1981, sag 244/80, Foglia, Sml. s. 3045, som, skoent de giver en meget fuldstaendig fremstilling af den logiske opbygning, som ligger til grund for den paagaeldende retspraksis, dog baerer praeg af de saerlige omstaendigheder i den sammenhaeng, de er afsagt i, kan man til gengaeld henvise til kendelsen af 26.1.1990, sag C-286/88, Falciola Angelo, Sml. I, s. 191, og i samme perspektiv til kendelsen af 16.5.1994, sag C-428/93, Monin Automobiles II, Sml. I, s. 1707, hvori Domstolen erklaerede sig inkompetent. Princippet er under alle omstaendigheder gentaget i talrige andre domme: jf. i denne forbindelse dom af 16.6.1981, sag 126/80, Salonia, Sml. s. 1563, af 28.11.1991, sag C-186/90, Durighello, Sml. I, s. 5773, og af 11.7.1991, sag C-368/89, Crispoltoni, Sml. I, s. 3695.

(6) - Jeg skal (repetita iuvant) erindre om ordlyden af denne artikels stk. 2: »Saafremt et saadant spoergsmaal rejses ved et ret i en af medlemsstaterne, kan denne ret, hvis den skoenner, at en afgoerelse af dette spoergsmaal er noedvendig, foer den afsiger sin dom, anmode Domstolen om at afgoere spoergsmaalet« (min fremhaevelse).

(7) - Jf. navnlig Pescatore »Il rinvio pregiudiziale di cui all'art. 177 del Trattato CEE e la cooperazione tra la Corte e i giudici nazionali«, i Foro italiano, 1986, del V, s. 26 ff.