ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
44

Det skal endvidere bemærkes, at det almindelige ligebehandlingsprincip, som princippet om afgiftsneutralitet er et særligt udtryk for inden for den afledte fællesskabsret og i den særlige fiskale sektor, kræver, at ensartede situationer ikke behandles forskelligt, medmindre en forskellig behandling er objektivt begrundet (Marks & Spencer-dommen, præmis 51 og den deri nævnte retspraksis). Det forudsætter bl.a., at de forskellige kategorier af erhvervsdrivende, der befinder sig i ensartede situationer, behandles ens for at undgå enhver konkurrencefordrejning inden for det indre marked i henhold til bestemmerne i artikel 3, stk. 1, litra g), EF.
Følgende er fastsat i stk. 2-5 i artikel 23 vedrørende regulerende myndigheder, der er indeholdt i samme kapitel:

»2. De regulerende myndigheder skal have ansvaret for fastsættelse eller godkendelse af i det mindste de metoder, der anvendes til at beregne eller fastsætte betingelser og vilkår, inden de træder i kraft, for:

a) tilslutning og adgang til nationale net, herunder transmissions- og distributionstariffer. Tarifferne eller metoderne skal være udformet således, at de nødvendige investeringer i nettene kan gennemføres på en sådan måde, at investeringerne sikrer nettenes levedygtighed

b) tilvejebringelse af balanceringsydelser.

3. Uanset stk. 2 kan medlemsstaterne fastsætte, at de regulerende myndigheder skal forelægge de tariffer eller i det mindste de metoder, der er anført i stk. 2, samt de ændringer, der er anført i stk. 4, til formel godkendelse. Det relevante organ skal i sådanne tilfælde have beføjelse til enten at vedtage eller at forkaste et udkast til afgørelse herom fra tilsynsmyndighederne. Disse tariffer eller metoder eller ændringer heri offentliggøres sammen med afgørelsen om den formelle vedtagelse. En formel forkastelse af et udkast til afgørelse samt begrundelsen herfor offentliggøres ligeledes.

4. De regulerende myndigheder skal have beføjelse til at kræve, at transmissions- og distributionssystemoperatørerne om nødvendigt skal ændre de i stk. 1, 2 og 3 omhandlede vilkår og betingelser, tariffer, regler, ordninger og metoder for at sikre, at disse er proportionelle og anvendes på en ikke-diskriminerende måde.

5. Enhver part, der ønsker at klage over en transmissions- eller distributionssystemoperatør for så vidt angår de i stk. 1, 2 og 4 omhandlede spørgsmål, kan indbringe en klage for den regulerende myndighed, som i sin egenskab af tvistbilæggelsesmyndighed skal træffe en afgørelse inden to måneder efter modtagelsen af klagen. Denne periode kan forlænges med yderligere to måneder, hvis den regulerende myndighed ønsker yderligere oplysninger. Denne periode kan forlænges yderligere med klagerens samtykke. En sådan afgørelse har bindende virkning, medmindre og indtil den underkendes efter påklage.

Hvis en klage vedrører tilslutningstariffer for større nye produktionsanlæg, kan den regulerende myndighed forlænge perioden på to måneder.«
Habitatdirektivets artikel 6, stk. 2-4, bestemmer:

»2. Medlemsstaterne træffer passende foranstaltninger for at undgå forringelse af naturtyperne og levestederne for arterne i de særlige bevaringsområder samt forstyrrelser af de arter, for hvilke områderne er udpeget, for så vidt disse forstyrrelser har betydelige konsekvenser for dette direktivs målsætninger.

3. Alle planer eller projekter, der ikke er direkte forbundet med eller nødvendige for lokalitetens forvaltning, men som i sig selv eller i forbindelse med andre planer og projekter kan påvirke en sådan lokalitet væsentligt, vurderes med hensyn til deres virkninger på lokaliteten under hensyn til bevaringsmålsætningerne for denne. På baggrund af konklusionerne af vurderingen af virkningerne på lokaliteten, og med forbehold af stk. 4, giver de kompetente nationale myndigheder først deres tilslutning til en plan eller et projekt, når de har sikret sig, at den/det ikke skader lokalitetens integritet, og når de — hvis det anses for nødvendigt — har hørt offentligheden.

4. Hvis en plan eller et projekt, på trods af at virkningerne på lokaliteten vurderes negativt, alligevel skal gennemføres af bydende nødvendige hensyn til væsentlige samfundsinteresser, herunder af social eller økonomisk art, fordi der ikke findes nogen alternativ løsning, træffer medlemsstaten alle nødvendige kompensationsforanstaltninger for at sikre, at den globale sammenhæng i Natura 2000 beskyttes. Medlemsstaten underretter Kommissionen om, hvilke kompensationsforanstaltninger der træffes.

Hvis der er tale om en lokalitet med en prioriteret naturtype og/eller en prioriteret art, kan der alene henvises til hensynet til menneskers sundhed og den offentlige sikkerhed eller væsentlige gavnlige virkninger på miljøet, eller, efter udtalelse fra Kommissionen, andre bydende nødvendige hensyn til væsentlige samfundsinteresser.«
Artikel 5 i direktiv 2005/29 med overskriften »Forbud mod urimelig handelspraksis« er affattet som følger:

»1. Urimelig handelspraksis forbydes.

2 En handelspraksis er urimelig, hvis:

a) den er i modstrid med kravet om erhvervsmæssig diligenspligt og

b) [den] væsentligt forvrider eller kan forventes væsentligt at forvride den økonomiske adfærd i forhold til produktet hos gennemsnitsforbrugeren, som bliver genstand for den, eller som den er rettet mod, eller, hvis den pågældende handelspraksis rettes mod en særlig gruppe af forbrugere, hos et gennemsnitligt medlem af denne gruppe.

3. Handelspraksis, der på en måde, som den erhvervsdrivende med rimelighed kan forventes at forudse, må formodes kun at forvride den økonomiske adfærd væsentligt hos en klart identificerbar gruppe af forbrugere, som er særligt sårbare over for denne praksis eller det omhandlede produkt på grund af deres mentale eller fysiske handicap, alder eller godtroenhed, vurderes med udgangspunkt i et gennemsnitligt medlem af gruppen. Dette berører ikke den almindelige og legale reklamepraksis, der består i at fremsætte overdrevne udtalelser eller udtalelser, som ikke er beregnet til at blive opfattet bogstaveligt.

4. En handelspraksis er i særdeleshed urimelig, hvis den er

a) vildledende, jf. artikel 6 og 7, eller

b) aggressiv, jf. artikel 8 og 9.

5. I bilag I findes fortegnelsen over de former for handelspraksis, som under alle omstændigheder vil blive betragtet som urimelige. Den samme fortegnelse skal anvendes i alle medlemsstater og må kun ændres ved en revision af dette direktiv.«
63

Det andet præjudicielle spørgsmål skal derfor besvares med, at modtageren af et dokument, der hjemler ret til eksekution, i forbindelse med den gensidige bistand, som er indført i henhold til direktiv 76/308, for at sættes i stand til at gøre sine rettigheder gældende skal modtage forkyndelsen af dette dokument på et officielt sprog i den medlemsstat, i hvilken den myndighed, der anmodes om bistand, befinder sig. For at beskytte denne ret, tilkommer det den nationale ret at anvende de nationale bestemmelser samtidig med, at den skal sikre fællesskabsrettens fulde virkning.
65

Henset til det ovenstående, skal det første spørgsmål i sag C-430/08 og det tredje spørgsmål i sag C-431/08 besvares med, at toldkodeksens artikel 78 tillader en revision af udførselsangivelsen for varerne for at rette den toldprocedurekode, som klarereren har givet dem, og at toldmyndighederne har pligt til dels at undersøge, om de bestemmelser, der gælder for den pågældende toldprocedure, er blevet anvendt på grundlag af ukorrekte eller ufuldstændige oplysninger, og om formålene med proceduren for aktiv forædling ikke er blevet bragt i fare, navnlig fordi de varer, som er omfattet af nævnte toldprocedure, faktisk er blevet genudført, dels i givet fald at træffe de nødvendige foranstaltninger til at få afklaret situationen under hensyntagen til de foreliggende nye oplysninger.
9

Artikel 55 i direktiv 2004/18 med overskriften »Unormalt lave tilbud« fastsætter følgende »1. Hvis tilbud vedrørende en bestemt kontrakt forekommer at være unormalt lave i forhold til ydelsen, skal den ordregivende myndighed, inden den kan afvise sådanne tilbud, skriftligt anmode om sådanne oplysninger om de pågældende tilbuds sammensætning, som den anser for relevante. Disse oplysninger kan især omhandle a) besparelser i forbindelse med byggemetoden, produktionsmetoden for varerne eller udførelsen af tjenesteydelserne b) de anvendte tekniske løsninger og/eller tilbudsgiverens usædvanligt gunstige betingelser for at udføre arbejdet eller for at levere varerne eller tjenesteydelserne c) originaliteten af de af tilbudsgiverens tilbudte arbejder, varer eller tjenesteydelser d) overholdelsen af bestemmelser vedrørende beskyttelse på arbejdspladsen og arbejdsforhold i øvrigt, der gælder på det sted, hvor ydelsen skal præsteres e) eventuel statsstøtte til tilbudsgiveren. 2. Den ordregivende myndighed undersøger, efter at have konsulteret tilbudsgiveren, tilbuddets sammensætning under hensyntagen til de begrundelser, der er givet. 3. Hvis en ordregivende myndighed fastslår, at et tilbud er unormalt lavt, fordi tilbudsgiveren har modtaget statsstøtte, kan tilbuddet kun afvises med denne ene begrundelse, hvis den ordregivende myndighed konsulterer tilbudsgiveren og denne inden for en tilstrækkelig frist, som fastsættes af den ordregivende myndighed, ikke kan godtgøre, at den pågældende støtte er tildelt på lovlig vis. Hvis den ordregivende myndighed afviser et tilbud under disse omstændigheder, underretter den Kommissionen herom.«
59

I betragtning 29 til direktiv 2003/6 anføres, at adgang til intern viden om et andet selskab og brug af denne viden i forbindelse med et offentligt købstilbud med det formål at få kontrol over dette selskab eller at foreslå en fusion med dette selskab »ikke i sig selv [bør] betragtes som insiderhandel«. Den transaktion, der består i, at et selskab efter at have indhentet intern viden om et andet selskab, som det ønsker at få kontrol over, efterfølgende indgiver et offentligt overtagelsestilbud vedrørende sidstnævnte selskabs kapital til en højere kurs end markedskursen, kan nemlig i princippet ikke anses for en forbudt transaktion, eftersom den ikke skader de ved direktivet beskyttede interesser.
40

En sådan regel om systematisk udelukkelse, som også indebærer en ubetinget forpligtelse for de ordregivende myndigheder til at udelukke de pågældende enheder, også i de tilfælde, hvor forholdet mellem sidstnævnte er uden betydning for deres adfærd i forbindelse med de procedurer, som de har deltaget i, er i strid med Fællesskabets interesse i at sikre, at det størst mulige antal bydende kan deltage i en udbudsprocedure, og går videre end nødvendigt for at opfylde formålet om at sikre overholdelsen af ligebehandlings- og gennemsigtighedsprincippet (jf. i denne retning hvad angår offentlige kontrakter, som falder ind under anvendelsesområdet for direktiv 92/50, Assitur-dommen, præmis 26-29).
Artikel 1, stk. 5-9, i lov nr. 230/2005 fastsætter følgende:

»5. Med henblik på at reformere reglerne om ansættelse af universitetslærere samtidig med, at der sikres en udvælgelse, som er tilpasset dette hvervs beskaffenhed, har regeringen en delegationsbeføjelse til inden seks måneder fra datoen for denne lovs ikrafttrædelse og under overholdelse af universitetsinstitutionernes autonomi at udstede et eller flere lovdekreter i overensstemmelse med følgende principper og kriterier:

a) før den 30. juni hvert år iværksætter Undervisnings-, universitets- og forskningsministeriet ved dekret og for hver videnskabelig sektor og disciplin procedurer med henblik på at tildele det nationale akademiske kvalifikationsbevis, separat for kategorien ordinære professorer og kategorien assisterende professorer, og navnlig under fastsættelse af: 1) bestemmelser om det maksimale antal personer, der afhængigt af universiteternes behov i hver kategori og for hvert fag kan opnå det nationale akademiske kvalifikationsbevis. Dette antal oplyses af universiteterne, forhøjet med en koefficient på maksimalt 40% med garanti for økonomisk dækning og med forbehold for, at det nationale akademiske kvalifikationsbevis ikke indebærer en ret til at undervise. Endvidere fastsættes de procedurer og frister, som skal gælde for indkaldelse til samt afholdelse og afslutning af de egnethedsprøver, som finder sted på universiteterne, idet det sikres, at bedømmelsesudvalgenes foranstaltninger og beslutninger offentliggøres. For hvert fag skal der for hver femårsperiode og for hver kategori tilbydes mindst en stilling til indehavere af det nationale akademiske kvalifikationsbevis.

[…]

6. Kandidater, som er fundet egnede, men som ikke indkaldes efter allerede afholdte procedurer, eller hvis sagsmappe er blevet godkendt, bibeholder deres nationale akademiske kvalifikationsbevis i en periode på fem år, efter at det er tildelt. De forskellige universiteters tildeling af stillinger som ordinær og assisterende professor ved indkaldelse af egnede undervisningskandidater […] skal under alle omstændigheder foregå under overholdelse af procedurerne […]

[…]

8. Universiteterne tildeler stillinger som ordinær og assisterende professor efter afslutningen af procedurer, som er fastsat i universiteternes egne reglementer, der sikrer en sammenlignende vurdering af kandidaterne, og at alle foranstaltninger offentliggøres, og som er forbeholdt personer med det nationale akademiske kvalifikationsbevis som omhandlet i stk. 5, litra a), […]

9. Universiteterne […] kan besætte en procentdel, der ikke overstiger 10%, af stillingerne som ordinær og associeret professor, ved direkte udnævnelse af udenlandske eller italienske specialiserede forskere ansat i udlandet, som dér har opnået et kvalifikationsbevis for kompetence til at undervise på samme niveau […]«
1)

Forbundsrepublikken Tyskland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/36/EF af 7. september 2005 om anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer, idet den ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget alle de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme dette direktiv, og underrettet Europa-Kommissionen herom.
35

Det skal endelig præciseres, at for det første udelukker denne konklusion ikke, at andre foranstaltninger ligeledes kan sikre det pågældende beskyttelsesniveau, som f.eks. en anerkendelse af, at fristen for fortrydelse af aftaler begynder at løbe på ny, således at forbrugeren får mulighed for at udøve den ret, som han nyder i medfør af direktivets artikel 5, stk. 1. For det andet kan den nationale ret, for hvilken sagen verserer, ligeledes under visse omstændigheder tage i betragtning, at forbrugeren ikke har til hensigt at gøre gældende, at aftalen er ugyldig (jf. analogt dom af 4.6.2009, sag C-243/08, Pannon GSM, Sml. I, s. 4713, præmis 33).
Domstolens dom (Femte Afdeling) af 17. december 2009 –

Kommissionen mod Grækenland

(Sag C-248/08)

»Traktatbrud – forordning (EF) nr. 1774/2002 – artikel 4, stk. 2, litra a) og c), artikel 5, stk. 2, litra c), artikel 6, stk. 2, litra b), artikel 10-15, 17, 18 og 26 – animalske biprodukter – affald – nedgravning uden forudgående forarbejdning – manglende officiel kontrol – anlæg, der varetager sikkerheden ved forvaltning af animalske biprodukter – udnyttelse – manglende godkendelse – forbrænding af specificeret risikomateriale – manglende passende fremgangsmåder«

1. Traktatbrudssøgsmål – søgsmål vedrørende en administrativ praksis, som er i strid med fællesskabsretten – lovlig – betingelser (art. 10 EF, 211 EF og 226 EF) (jf. præmis 21, 22, 26-28 og 58)

2. Beskyttelse af den offentlige sundhed – sundhedsbestemmelser for animalske biprodukter, som ikke er bestemt til konsum – medlemsstaternes forpligtelse til at tilvejebringe passende infrastrukturer og træffe alle de foranstaltninger, som er nødvendige for at efterkomme nævnte regler – forpligtelse til at nå et bestemt resultat [Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 1774/2002, art. 4, stk. 2, litra a) og c), art. 5, stk. 2, litra c), art. 6, stk. 2, litra b), art. 10-15, 17, 18 og 26] (jf. præmis 34-37, 48, 49, 56-59, 66 og 68)

Angående

Traktatbrud – tilsidesættelse af artikel 4, stk. 2, artikel 5, stk. 2, artikel 10-15, 17, 18 og 26 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1774/2002 af 3. oktober 2002 om sundhedsbestemmelser for animalske biprodukter, som ikke er bestemt til konsum (EFT L 273, s. 1) – nedgravning af animalske biprodukter uden forudgående forarbejdning – manglende officiel kontrol.

Konklusion

1) Den Hellenske Republik har tilsidesat de forpligtelser, som påhviler den i henhold til artikel 4, stk. 2, litra a) og c), artikel 5, stk. 2, litra c), artikel 6, stk. 2, litra b), artikel 10-15, 17, 18 og 26 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1774/2002 af 3. oktober 2002 om sundhedsbestemmelser for animalske biprodukter, som ikke er bestemt til konsum, idet den for så vidt angår nedgravning på lossepladser uden forudgående forarbejdning, manglende officiel kontrol, godkendelse af anlæg til forvaltning af animalske biprodukter og forbrænding af specificeret risikomateriale ikke på en korrekt måde hverken har anvendt eller opfyldt nævnte forordning.
68

Vedrørende det fjerde anbringende har de indstævnte anført, at grundene til den manglende anvendelse af artikel 1, litra b), nr. v), i forordning nr. 659/1999 ikke fremgår klart af den anfægtede beslutning, der derfor ikke opfylder kravet om en klar og utvetydig begrundelse. Retten burde i øvrigt have kritiseret Kommissionen for ikke at have fremført grundene til, at den fandt, at de omtvistede fritagelser fordrejede konkurrencen i fællesmarkedet, mens den tidligere tilsyneladende havde anlagt det modsatte synspunkt. I denne forbindelse fastslog Retten med rette, henset til retspraksis, at Kommissionen skulle anføre de grunde, der viste, at den havde foretaget en undersøgelse, der begrundede dens konklusion. Med det pågældende anbringende forsøger Kommissionen i virkeligheden at dække over den manglende begrundelse, som den anfægtede beslutning var behæftet med, og få Domstolen til at udtale sig om materielle spørgsmål, der ikke var knyttet til denne mangel.
Appel af dom afsagt af Retten i Første Instans (Tredje Afdeling) den 10. september 2008 i sag T-59/05, Evropaïki Dynamiki mod Kommissionen, hvorved Retten ikke gav appellanten medhold i en påstand om annullation af Kommissionens beslutning af 23. november 2004 om ikke at antage appellantens bud inden for rammerne af udbudsproceduren om levering af ydelser vedrørende informationssystemudvikling og -vedligeholdelse samt hertil knyttede støttetjenester til brug for finansinformationssystemerne i GD for Landbrug, og om at tildele kontrakten til en anden budgiver – begrundelsespligt ved afslag af en tilbudsgivers bud.
65

Henset til det ovenfor anførte skal det tredje spørgsmål besvares med, at artikel 39 EF skal fortolkes således, at den ikke som sådan påbyder, at en medlemsstats myndigheder ved undersøgelsen af en anmodning fra en statsborger i en anden medlemsstat om at få adgang til en praktik, der — ligesom den forberedende praktik — er en forudsætning for senere udøvelse af et reguleret juridisk erhverv, inden for rammerne af den ligeværdighedsbedømmelse, der skal foretages i medfør af fællesskabsretten, skal stille lavere krav til kandidatens juridiske kundskaber end dem, der attesteres ved den kvalifikation, der i denne medlemsstat kræves for at kunne få adgang til denne praktik. Det skal imidlertid præciseres, dels at denne artikel ikke er til hinder for en lempelse af kravene, dels at det er vigtigt, at muligheden for delvis gensidig anerkendelse af kundskaber, som den pågældende har godtgjort, ikke blot forbliver fiktiv i praksis, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.
3

Første, tiende, ellevte og trettende betragtning til direktiv 85/374 har følgende indhold: »Det er nødvendigt at foretage en tilnærmelse af de nationale retsregler om producentens ansvar for skade forårsaget af en defekt ved hans produkt, fordi uensartede regler kan forvride konkurrencen og berøre de frie varebevægelser inden for det fælles marked samt medføre forskelle i graden af beskyttelse af forbrugerne mod skader på deres helbred eller ejendom, som forårsages af et defekt produkt. […] En ensartet forældelsesfrist for krav om skadeserstatning er såvel i den skadelidtes som i producentens interesse. Produkter slides i tidens løb; der udvikles strengere sikkerhedsforskrifter, og der sker stadig videnskabelige og tekniske fremskridt; det ville derfor ikke være rimeligt at lade en producent hæfte i et ubegrænset tidsrum for, at hans produkter er defekte; hans ansvar bør følgelig ophøre efter et rimeligt langt tidsrum, idet dog allerede iværksat retsforfølgning ikke skal påvirkes heraf. […] I henhold til medlemsstaternes retsregler kan en skadelidt have ret til erstatning på grundlag af et kontraktligt ansvar eller på et grundlag uden for kontraktforhold, som er forskelligt fra det i dette direktiv omhandlede; for så vidt sådanne bestemmelser tillige har til formål at virkeliggøre en effektiv beskyttelse af forbrugerne, berøres de ikke af dette direktiv […]«
44

Hvad angår Kongeriget Belgiens argumenter om, at der ikke foreligger en forpligtelse til at gennemføre direktivets bestemmelser om kravene til forudgående høring af berørte medlemsstater, såfremt der er tale om en sammenkoblingslinje, samt om underretningen af Kommissionen af undtagelsesbeslutninger, skal der henvises til fast retspraksis, hvorefter gennemførelsen af fællesskabsdirektiver ifølge artikel 249, stk. 3, EF skal sikres ved passende foranstaltninger, som træffes af medlemsstaterne. Den omstændighed, at borgerne i særlige tilfælde, hvor de nødvendige gennemførelsesforanstaltninger ikke er truffet, eller der er truffet foranstaltninger, som ikke er i overensstemmelse med et direktiv, for domstolene kan gøre et direktiv gældende over for en medlemsstat, kan ikke berettige en medlemsstat til at undlade rettidigt at træffe egnede foranstaltninger med henblik på at gennemføre hvert direktivs mål (jf. i denne retning dom af 6.5.1980, sag 102/79, Kommissionen mod Belgien, Sml. s. 1473, præmis 12, af 11.8.1995, sag C-433/93, Kommissionen mod Tyskland, Sml. I, s. 2303, præmis 24, og af 2.5.1996, sag C-253/95, Kommissionen mod Tyskland, Sml. I, s. 2423, præmis 13). Den omstændighed, at visse bestemmelser i det pågældende direktiv finder direkte anvendelse i den nationale retsorden, udgør heller ikke og så meget desto mindre en berettigelse til at fritage medlemsstaten for dens gennemførelsesforpligtelser.
41

På baggrund af det ovenstående skal det første spørgsmål besvares med, at artikel 10 i direktiv 1999/31 skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, der pålægger operatøren af et deponeringsanlæg en afgift, som kommunen, der har deponeret affaldet, skal godtgøre operatøren, og som pålægger operatøren bøder i tilfælde af forsinket betaling af denne afgift, dog på den betingelse, at denne lovgivning ledsages af foranstaltninger, der skal sikre, at godtgørelsen af afgiften reelt finder sted og inden for en kort frist, og at alle de omkostninger, der er forbundet med inddrivningen — og navnlig omkostninger som følge af forsinket betaling af de beløb, som kommunen i denne forbindelse skal betale operatøren, herunder eventuelle bøder, som operatøren er blevet pålagt som følge af denne forsinkelse — væltes over på den pris, som kommunen skal betale operatøren. Det tilkommer den nationale ret at efterprøve, om disse betingelser er opfyldt.
1)

Kongeriget Spanien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Rådets direktiv 2005/71/EF af 12. oktober 2005 om en særlig indrejseprocedure for tredjelandsstatsborgere med henblik på videnskabelig forskning, idet det ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget alle de love og administrative bestemmelser, som er nødvendige for at efterkomme dette direktiv.