ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1)

Skal § 2, stk. 6, i [den i] Rådets direktiv 96/34/EF (1) af 3. juni 1996 [gengivne rammeaftale] fortolkes således, at opretholdelsen af de rettigheder, som arbejdstageren er i færd med at erhverve, omfatter en livsvarig pension på grund af varig fuldstændig uarbejdsdygtighed med hensyn til den pågældendes sædvanlige arbejde, som der er erhvervet ret til under en forældreorlov af et års varighed i form af nedsat arbejdstid og løn som følge af en erhvervssygdom, som er pådraget under udøvelsen af det arbejde, som er udført for den virksomhed, der har bevilget orloven, og er indtrådt under denne orlov, taget i betragtning, at den offentlige sociale sikring udbetaler ydelsen i arbejdsgiverens sted, i medfør af den obligatoriske forsikring mod arbejdsrelaterede begivenheder som arbejdsulykke og erhvervssygdom?
2)

For så vidt som der ved definitionen af en offentlig bygge- og anlægskontrakt i artikel 1, stk. 2, litra b), i direktiv 2004/18/EF ikke kan ses bort fra indkøbselementet: Foreligger der et indkøb i overensstemmelse med bestemmelsens anden mulighed, hvis de påtænkte arbejder for den ordregivende myndighed opfylder et bestemt offentligt formål (for eksempel den bymæssige udvikling af et kommunalt område) og den ordregivende myndighed i henhold til kontrakten er i besiddelse af retlig beføjelse til at sikre, at det offentlige formål bliver opfyldt og at det dertil nødvendige bygge- og anlægsarbejde fremover vil være til rådighed?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 6/9

Appel iværksat den 22. september 2008 af Lancôme parfums et beauté & Cie SNC til prøvelse af dom afsagt den 8. juli 2008 af Retten i Første Instans (Anden Afdeling) i sag T-160/07, Lancôme mod KHIM — CMS Hasche Sigle

(Sag C-408/08 P)

(2009/C 6/16)

Processprog: fransk

Parter

Appellant: Lancôme parfums et beauté & Cie SNC (ved Rechtsanwalt A. von Mühlendahl)

De andre parter i appelsagen: Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) og CMS Hasche Sigle

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Dommen afsagt den 8. juli 2008 af Retten i Første Instans i sag T-160/07 ophæves.

— Klagen over afgørelsen truffet den 21. december 2005 af Harmoniseringskontorets Annullationsafdeling i sag 892 C om registrering af EF-varemærke nr. 2965804 COLOR EDITION afslås på grund af manglende søgsmålsinteresse eller subsidiært, idet der ikke foreligger absolutte registreringshindringer.

— Harmoniseringskontoret tilpligtes at betale omkostningerne i forbindelse med sagen for Retten og for Domstolen.

— CMS Hasche Sigle tilpligtes at betale omkostningerne i forbindelse med sagen for Harmoniseringskontoret.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanten har påberåbt sig to anbringender til støtte for sin appel.

Med det første anbringende, der omfatter to led, har appellanten gjort gældende, at Retten har begået en retlig fejl ved fortolkningen af artikel 55, stk. 1, litra a), i Rådets forordning (EF) nr. 40/94 af 20. december 1993 om EF-varemærker (1).

Fejlen består i, at advokatfirmaet CMS Hasche Sigle blev anset for at have søgsmålskompetence i sagen for Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) og senere for Retten. Denne part godtgjorde nemlig ikke, at den havde en faktisk eller potentiel økonomisk interesse, der i sig selv kunne begrunde, at et advokatfirma i eget navn skulle have ret til at optræde som part i en sag med henblik på at nedlægge påstand om annullation af registreringen af et varemærke for kosmetik. I henhold til fællesskabsretten kan der ikke anlægges sag, hvis der ikke foreligger personlig eller økonomisk interesse (actio popularis).

Ifølge appellanten vil det under alle omstændigheder være uforeneligt med en advokats erhvervsprofil, idet der er tale om en person, som samarbejder med retsvæsnet, at anerkende, at en advokat kan indgive begæring om slettelse af et varemærke.

Med det andet anbringende har appellanten bestridt Rettens bedømmelse, hvorefter varemærket COLOR EDITION opfattes som beskrivende og følgelig henhører under artikel 7, stk. 1, litra c), i forordning nr. 40/94. Denne fortolkning strider mod Domstolens praksis om de bestanddele som et beskrivende varemærke består af. Den omstændighed, at det af et varemærke kan udledes, hvilke varer det omfatter samt disses egenskaber, er ikke et tilstrækkeligt kriterium. Det er nødvendigt at undersøge, om valgte ord både særskilt og sammen er velkendte og sædvanlige i den relevante kundekreds' daglige sprogbrug.

(1) EFT 1994 L 11, s. 1.
—

Det fastslås, at Kongeriget Spanien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 5 i Kommissionens direktiv 2006/70/EF (1) af 1. august 2006 om fastsættelse af gennemførelsesforanstaltninger til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/60/EF for så vidt angår definitionen af politisk udsat person og de tekniske kriterier for lempede procedurer med hensyn til kundelegitimation og for undtagelse i tilfælde, hvor en finansiel aktivitet udøves lejlighedsvis eller i et meget begrænset omfang, idet det ikke har vedtaget de nødvendige love og administrative bestemmelser til gennemførelse af dette direktiv, eller under alle omstændigheder ikke har underrettet Kommissionen herom.
1)

Skal artikel 42, stk. 4, i Rådets forordning (EF) nr. 1782/2003 af 29. september 2003 (1) fortolkes således, at den giver medlemsstaterne mulighed for at fastlægge et referencebeløb på 0 EUR og undlade at tildele betalingsrettigheder fra den nationale reserve til en landbruger, der befinder sig i en særlig situation som omhandlet i artikel 21 Kommissionens forordning (EF) nr. 795/2004 af 21. april 2004 (2)?
2)

Hvis spørgsmål 1) besvares bekræftende, er bortforpagteren — når der ikke foreligger nationale bestemmelser herom — efter forordning nr. 1782/2003 og forordning nr. 795/2004 eller efter almindelige fællesskabsretslige principper, særligt princippet om forbud mod ugrundet berigelse, da forpligtet til at betale forpagteren et vederlag for de betalingsrettigheder, som overdrages til bortforpagteren, og skal bortforpagteren i bekræftende fald betale vederlag for den samlede værdi af disse betalingsrettigheder, eller kun for en del af denne værdi, og i givet fald hvilken del?
2)

i) har unionsborgeren også opholdsret i medfør af artikel 12 i forordning (EØF) nr. 1612/68 af 15. oktober 1968, som fortolket af Domstolen uden at det er nødvendigt, at hun opfylder betingelserne i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/38 af 29. april 2004? og ii) i bekræftende fald, er det ligeledes en betingelse, at har hun råder over tilstrækkelige midler, således at hun ikke bliver en byrde for værtsmedlemsstatens sociale system i løbet af den periode, hvor hun har opholdsret og at hun er omfattet af en sygeforsikring, der dækker samtlige risici i værtsmedlemsstaten? iii) i bekræftende fald, skal barnet have påbegyndt sin uddannelse på et tidspunkt, hvor unionsborgeren var arbejdstager, for at have opholdsret i medfør af artikel 12 i forordning (EØF) nr. 1612/68 af 15. oktober 1968, som fortolket af Domstolen, eller er det tilstrækkeligt, at unionsborgeren har været arbejdstager på et tidspunkt efter at barnet påbegyndte sin uddannelse? iv) ophører enhver form for opholdsret, som unionsborgeren måtte have qua sin status som hovedforsørger til et barn under uddannelse, når barnet fylder 18?
—

2/A principalt: (2/A.1) den omtvistede afgørelse annulleres; (2/A.2) om fornødent annulleres afslaget på godtgørelse af 18. juli 2005 (herefter »afslaget af 18. juli 2005«); (2/A.3) om fornødent annulleres afslaget på klagen herover; (2/A.4) indstævnte tilpligtes at betale differencen op til 100 %, dvs. med henblik på at opnå en godtgørelse på 100 % af de afholdte lægeudgifter, eller en erstatning for den skade, der er forvoldt ved indstævntes retsstridige adfærd, på 89,56 EUR eller et større eller mindre beløb, Domstolen finder rimeligt og retfærdigt; (2/A.5) indstævnte tilpligtes at betale appellanten morarenter af de ovenfor under punkt 2.A.4 nævnte beløb i det tidsrum, der fremgår af sagens akter; (2/A.6) indstævnte tilpligtes at betale samtlige appellantens sagsomkostninger; eller
DA Den Europæiske Unions Tidende C 19/13

Appel iværksat den 6. november 2008 af Evropaïki Dynamiki — Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE til prøvelse af dom afsagt den 10. september 2008 af Retten i Første Instans (Tredje Afdeling) i sag T-59/05, Evropaïki Dynamiki — Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE mod Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

(Sag C-476/08 P)

(2009/C 19/23)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Evropaïki Dynamiki — Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE (ved avocats N. Korogiannakis og P. Katsimani)

Den anden part i appelsagen: Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Den af Retten i Første Instans trufne afgørelse ophæves.

— Kommissionens beslutning (GD for Landbrug) om ikke at antage sagsøgerens bud og ikke at tildele kontrakten til den valgte budgiver annulleres.

— Kommissionen tilpligtes at betale sagsøgerens sagsomkostninger i forbindelse med førsteinstansbehandlingen, uanset om nærværende appel forkastes, og dertil også appelsagens omkostninger, hvis appellen tages til følge.

Anbringender og væsentligste argumenter

Til støtte for sin appel af dom afsagt af Retten i Første Instans i sag T-59/05 har appellanten gjort følgende anbringender gældende:

Det gøres gældende, at Retten i Første Instans har begået rettergangsfejl ved ikke at ville anerkende en åbenbar diskrepans mellem tildelingskriterierne som fastsat i EvCo-rapportens punkt 5.2 og de i samme rapports punkt 5.4 nævnte kriterier og ved at fejlfortolke de relevante formforskrifter vedrørende bevisbyrden. Mere specifikt henviser Retten i Første Instans ikke til noget bevis til støtte for antagelsen, at en åbenbar diskrepans er en »skrivefejl«, og noget sådant bevis kan på ingen måde udledes af selve evalueringsrapportens indhold.

Endvidere gøres det gældende, at dommen ikke forholder sig til konsekvenserne af Kommissionens tilsidesættelse af dens pligt til at udvise behørig omhu og af princippet om god forvaltningsskik. Retten i Første Instans anvendte utvivlsomt ikke de relevante bestemmelser, da den — uanset at den bemærkede, at Kommissionen havde tilsidesat gældende ret — ikke på dette grundlag tog skridt til at annullere Kommissions beslutning.

Det gøres også gældende, at Retten i Første Instans ikke anvendte de relevante bestemmelser vedrørende den ordregivende myndigheds begrundelsespligt, hvilket ville have ført til annullation af tildelingsbeslutningen, idet appellanten ved skrivelse af 10. december 2004 alene fik fremsendt udpluk og generelle kommentarer fra evalueringsrapporten. Retten i Første Instans har i denne forstand fordrejet det for denne fremlagte bevis, og derfor bør dommen ophæves.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 19/16

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal de première instance de Mons (Frankrig) den 10. november 2008 — Régie communale autonome du stade Luc Varenne mod État belge — SPF Finances

(Sag C-483/08)

(2009/C 19/27)

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Tribunal de première instance de Mons

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Régie communale autonome du stade Luc Varenne

Sagsøgt: État belge — SPF Finances

Præjudicielt spørgsmål

Er artikel 10 i Rådets sjette direktiv 77/388/EØF af 17. maj 1977 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter — Det fælles merværdiafgiftssystem: ensartet beregningsgrundlag (1) til hinder for en fortolkning af nationale lovbestemmelser og en administrativ praksis bestående i, at tidspunktet for begyndelsen af fristen for indgivelse af søgsmål om opkrævning af merværdiafgift, på grundlag af hvilken forældelsesfristen for sådanne søgsmål beregnes, fastsættes til datoen for indgivelsen af momsangivelsen, hvorved den afgiftspligtige gør sin fradragsret gældende?

(1) EFT L 145, s. 1.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 19/16

Sag anlagt den 11. november 2008 — Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber mod Kongeriget Spanien

(Sag C-487/08)

(2009/C 19/29)

Processprog: spansk

Parter

Sagsøger: Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber (ved R. Lyal og I. Martinez del Peral Cagigal, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Kongeriget Spanien

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Kongeriget Spanien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til EF-traktatens artikel 56 og EØF-aftalens artikel 40, idet det fastsætter en forskellig behandling for udbytte, der udloddes til udenlandske aktionærer, i forhold til udbytte, der udloddes til indenlandske aktionærer.

— Kongeriget Spanien tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

I henhold til spansk lovgivning kan selskaber med en væsentlig kapitalandel i et datterselskab i deres skattepligtige indkomst fradrage 100 % af det bruttoudbytte, de modtager fra datterselskabet. For at anvende denne ordning skal moderselskaber, som er hjemmehørende i Spanien, have haft en kapitalandel, der er større eller lig med 5 % af kapitalen i det hjemmehørende datterselskab, i en uafbrudt periode på mindst et år. Hvis betingelserne for at anvende denne ordning er opfyldt, bliver udbyttet ikke kildebeskattet.

Moderselskaber, der ikke er hjemmehørende i Spanien, skal for at kunne drage fordel af fritagelsen have en kapitalandel på 20 %, der nedsættes til 15 % fra den 1. januar 2007 og til 10 % fra den 1. januar 2009. Moderselskaber, der er hjemmehørende i andre EU-medlemsstater eller i stater, der har undertegnet aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, og hvis kapitalandel i datterselskabet er større eller lig med 5 %, men mindre end de nævnte lofter, skal således, i modsætning til moderselskaber, der er hjemmehørende i Spanien, betale skat af det udbytte, det modtager fra datterselskabet.

Kommissionen finder, at den forskellige behandling, der er fastsat i den spanske lovgivning i kraft af betingelsen om, at ikke-hjemmehørende moderselskaber skal besidde en større kapitalandel end hjemmehørende moderselskaber for at kunne anvende skattefritagelsen med hensyn til udbytte, der udloddes af datterselskaber hjemmehørende på det spanske område, udgør forskelsbehandling i strid med artikel 56 EF og EØS-aftalens artikel 40. Ifølge Kommissionen er denne ekstra skattebyrde for moderselskaber hjemmehørende i andre EU-medlemsstater og EØS-medlemsstater på ingen måde begrundet.
2)

Skal ordningen, uanset hvilken ordning den enkelte medlemsstat anvender til at fastsætte den rimelige kompensation, overholde en passende ligevægt mellem de berørte, på den ene side indehaverne af de intellektuelle ejendomsrettigheder, der er berørt af undtagelsen for privatkopiering, og som er kreditorer for kompensationen, og på den anden side de direkte eller indirekte betalingspligtige, og er denne ligevægt bestemt af begrundelsen for den rimelige kompensation, nemlig at afhjælpe den skade, der følger af undtagelsen for privatkopiering?
—

Det fastslås, at Republikken Ungarn har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/36/EF (1) af 7. september 2005 om anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer, idet det ikke har vedtaget de love og administrative bestemmelser, som er nødvendige for at efterkomme dette direktiv, eller under alle omstændigheder ikke har underrettet Kommissionen herom.
—

Det fastslås, at Kongeriget Spanien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Rådets direktiv 2005/71/EF (1) af 12. oktober 2005 om en særlig indrejseprocedure for tredjelandsstatsborgere med henblik på videnskabelig forskning, idet det ikke har vedtaget de love og administrative bestemmelser, som er nødvendige for at efterkomme dette direktiv, eller under alle omstændigheder ikke har underrettet Kommissionen herom.
—

Det fastslås, at Forbundsrepublikken Tyskland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/36/EF af 7. september 2005 om anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer (1), idet den ikke fuldt ud har vedtaget de nødvendige love og administrative bestemmelser for at efterkomme dette direktiv eller ikke fuldt ud har meddelt Kommissionen disse.
1)

Skal princippet om, at »forureneren betaler« i artikel 174, stk. 2, i traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab fortolkes således, at det er lovligt — også helt undtagelsesvis — at pålægge en person, der ikke har haft noget at gøre med udledningen i miljøet af de stoffer, som er skyld i den miljømæssige forringelse, en forpligtelse til at indføre sikkerheds- og rensningsforanstaltninger og til at genoprette miljøskaderne på en forurenet grund (eller/og omkostninger forbundet hermed). Såfremt svaret herpå er benægtende, er princippet da til hinder for en national lovgivning og/eller for en administrativ praksis, som pålægger forpligtelser med hensyn til sikkerhedsforanstaltninger, rensningsforanstaltninger på en forurenet grund (eller/og omkostninger forbundet hermed) over for en person, der gør gældende ikke at have haft noget at gøre med udledningen af de stoffer i miljøet, som er skyld i den miljømæssige forringelse af grunden, uden at der først er påvist en årsagsforbindelse, men alene af den grund, at den pågældende udøver erhvervsvirksomhed eller er indehaver af fast ejendom på den forurenede grund, hvorfor den nationale lovgivning dermed udgør en overtrædelse og tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet?
2)

Indeholder artikel 4, stk. 2, i direktiv 93/13/EØF af 5. april 1993, sammenholdt med samme direktivs artikel 8, som følge heraf et forbud mod, at en medlemsstat i sin lovgivning fastsætter bestemmelser til fordel for forbrugerne, som vedrører vurderingen af, om kontraktvilkår er urimelige, når disse omfatter »definitionen af aftalens hovedgenstand« eller »overensstemmelsen mellem pris og varer eller mellem tjenesteydelser og betalingen herfor«, selv om disse vilkår er affattet klart og forståeligt?
(i)

Retten gav ikke appellanterne medhold i, at de kompetente myndigheders adfærd havde bragt dem i en situation af force majeure, således at de kompetente myndigheders manglende udsættelse af procedurefristerne udgjorde et åbenbart urigtigt skøn.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 19/17

Sag anlagt den 14. november 2008 — Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber mod Den Franske Republik

(Sag C-492/08)

(2009/C 19/30)

Processprog: fransk

Parter

Sagsøger: Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber (ved M. Afonso, som befuldmægtiget)

Sagsøgt: Den Franske Republik

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Den Franske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til momsdirektivets (1) artikel 96 og artikel 98, stk. 2, idet den anvender en nedsat sats for merværdiafgift (moms) på ydelser, som leveres af advokater, advokater med møderet for Conseil d'État og for Cour de cassation samt procesfuldmægtige med møderet for cours d'appel, for hvilke disse godtgøres helt eller delvist af staten inden for rammerne af ordningen for fri proces.

— Den Franske Republik tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Kommissionen har rejst indsigelse mod sagsøgerens anvendelse af en nedsat momssats på ydelser, som leveres af advokater, advokater med møderet for Conseil d'État og for Cour de cassation samt procesfuldmægtige med møderet for cours d'appel, da sådanne ydelser ikke falder inden for nogen af de kategorier, der er nævnt i bilag III til direktiv 2006/112/EF.

Med henblik på at tilbagevise sagsøgtes tre hovedargumenter har Kommissionen for det første anført, at hensynet til at sikre domstolsadgang ikke kan være en relevant grund til at fravige normalsatsen for momsen på ydelser fra advokater, for så vidt som dette hensyn snarere er knyttet til omfanget af den støtte, der ydes af staten, end til den momssats, som er ensartet fastsat på fællesskabsplan.

Ifølge sagsøgeren er den sociale karakter af den omhandlede virksomhed dernæst ikke tilstrækkelig til, at den kan henføres til de andre kategorier af tjenesteydelser, som er nævnt i direktivets bilag III, for hvilke der kan anvendes nedsatte satser i forhold til den gældende normalsats. Ifølge Domstolens faste praksis er en streng fortolkning af arten af disse ydelser således nødvendig af hensyn til at bevare bilagets udtømmende karakter.

Endelig har Kommissionen henvist til, at det formål, som forfølges med såvel momsdirektivets artikel 96 og artikel 98, stk. 2, som dets bilag III, ikke er at undgå konkurrenceforvridning mellem økonomiske aktører, der leverer de samme varer eller ydelser, men blot at fremme en gradvis harmonisering af medlemsstaternes lovgivninger gennem tilnærmelse af de gældende momssatser og begrænsning af de transaktioner, der kan være genstand for nedsatte satser.

(1) Rådets direktiv 2006/112/EF af 28.11.2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (EUT L 347, s. 1).
1)

Er princippet om, at »forureneren betaler« til hinder for en national lovgivning, og navnlig artikel 2050 i codice civile, hvorefter en offentlig myndighed kan pålægge et antal erhvervsvirksomheder, der opererer på en forurenet grund, at rense denne, uden først at fastlægge det individuelle ansvar for forureningen, eller hvorefter de på grund af deres ejerskab af produktionsmidler anses for at være objektivt ansvarlige for de skader de forårsager miljøet, eller hvorefter de pålægges at genoprette miljøet omkring den omfattende forurening, selv om der ikke er påvist nogen årsagsforbindelse til forureningen, og selv om foranstaltningerne er uforholdsmæssige?
—

Det fastslås, at Den Portugisiske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/68/EF af 16. november 2005 om genforsikringsvirksomhed og om ændring af Rådets direktiv 73/239/EØF og 92/49/EØF samt direktiv 98/78/EF og 2002/83/EF (1), idet det ikke har vedtaget alle de nødvendige love og administrative bestemmelser for at efterkomme direktivet eller under alle omstændigheder ikke har underrettet Kommissionen herom.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 32/18

Sag anlagt den 20. november 2008 — Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber mod Republikken Malta

(Sag C-508/08)

(2009/C 32/28)

Processprog: maltesisk

Parter

Sagsøger: Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber (ved J. Aquilina og K. Simonsson, som befuldmægtigede)

Sagsøg): Republikken Malta

Sagsøgerens påstande

— det fastslås, at Republikken Malta har tilsidesat sine forpligtelser navnlig i henhold til artikel 1 og 4 i Rådet forordning (EØF) nr. 3577/92 af 7. december 1992 om anvendelse af princippet om fri udveksling af tjenesteydelser inden for søtransport i medlemsstaterne (cabotagesejlads) (1) ved at indgå en eksklusiv offentlig tjenesteydelseskontrakt den 16. april 2004 med »Gozo Channel Company Ltd« (GCCL) uden at gennemføre et forudgående udbud

— Republikken Malta tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

For at kunne indgå en offentlig tjenesteydelseskontrakt om udførelse af cabotageydelser mellem Malta og Gozo, skal de maltesiske myndigheder bevise, at en sådan kontrakt er nødvendig for at pålægge de forpligtelser til offentlig tjeneste, som de finder er nødvendige for at sikre en passende betjening af ovennævnte rute, og at kontrakten er rimelig i lyset af målene.

Mens Kommissionen uden videre medgiver, at en tilfredsstillende betjening er af største betydning for Malta-Gozo ruten, anfører den på den anden side, at de maltesiske myndigheder på ingen måde har leveret dette bevis. De har end ikke forsøgt at godtgøre, om en eller flere private erhvervsdrivende var i stand til at levere denne tjenesteydelse på samme betingelser på rent kommerciel basis. Hertil kommer, at de ikke har påvist, at den eneret, som GCCL har fået tildelt, er et egnet og rimeligt middel til at nå dette mål.

Endvidere er den omstændighed, at denne kontrakt blev indgået uden forudgående indkaldelse af bud på fællesskabsplan for at sikre lige adgang uden forskelsbehandling for alle EF-redere, i strid med kravene i forordning nr. 3577/92.

(1) EFT L 364, s. 7.