Sag T-152/99

Hijos de Andrés Molina SA (HAMSA)

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Statsstøtte — annullationssøgsmål — støtte ydet inden for rammerne af generelle støtteordninger, som Kommissionen har godkendt — støtte til redning og omstrukturering af en kriseramt virksomhed — princippet om en privat investor — eftergivelse af gæld — åbenbart urigtigt skøn — påvirkning af samhandelen mellem medlemsstaterne«

Rettens dom (Femte Udvidede Afdeling) af 11. juli 2002 II-3058

Sammendrag af dom

(EF-traktaten, art. 92, stk. 3, litra a) og c) (efter ændring nu art. 87, stk. 3, litra a) og c), EF))

Kommissionen råder over et vidt skøn ved anvendelsen af traktatens artikel 92, stk. 3 (efter ændring nu artikel 87, stk. 3, EF). Den kontrol, som Fællesskabets retsinstanser udøver, må derfor begrænses til en efterprøvelse af, om procedurereglerne og begrundelsespligten er overholdt, og om de faktiske omstændigheder er materielt rigtige, samt af, at der ikke foreligger et åbenbart urigtigt skøn eller magtfordrejning. Fællesskabets retsinstanser kan ikke sætte deres skøn med hensyn til de økonomiske forhold i stedet for det, der er anlagt af Kommissionen. (jf. præmis 48)

Kommissionens konklusion, hvorved den fandt, at de lån og garantier, som et offentligt organ havde ydet den pågældende virksomhed fra maj til december 1995, ikke kunne kvalificeres som redningsstøtte i den forstand, hvori dette udtryk anvendes i Fællesskabets rammebestemmelser for statsstøtte til redning og omstrukturering af kriseramte virksomheder, hviler ikke på et åbenbart urigtigt skøn, idet det er godtgjort, at dette offentlige organ allerede i 1993 og 1994 havde ydet lån og garantier af samme type som den omtvistede redningsstøtte til samme virksomhed, og at disse foranstaltninger allerede da havde til formål at sætte virksomheden i stand til at modstå sine økonomiske vanskeligheder og at opretholde sine aktiviteter. Kommissionen antog således med rette, at kravet om, at redningsstøtte normalt skal være en ekstraordinær foranstaltning til opretholdelse af aktiviteten i en begrænset periode, ikke var opfyldt i den foreliggende sag. (jf. præmis 50 og 51)

Spørgsmålet om, hvorvidt en foranstaltning udgør støtte i traktatens artikel 92, stk. l's forstand (efter ændring nu artikel 87, stk. 1, EF), må besvares med udgangspunkt i den situation, der forelå på det tidspunkt, hvor denne foranstaltning blev truffet. Hvis Kommissionen tog hensyn til efterfølgende begivenheder, ville den nemlig favorisere medlemsstater, der har tilsidesat deres forpligtelse til at anmelde planlagt støtte. Det forhold, at den rente, der skal betales af de lån, som blev ydet af et offentligt organ til en kriseramt virksomhed, senere er blevet bragt på niveau med markedsrenten, er (uanset om denne tilpasning blot er en »regnskabsmæssig justering« eller ej) uden betydning. (jf. præmis 53)

I henhold til Fællesskabets rammebestemmelser for statsstøtte til redning og omstrukturering af kriseramte virksomheder skal der udarbejdes en plan, som omhandler omstruktureringsstøtten til den kriseramte virksomhed, og som skal godkendes af Kommissionen, hvilken godkendelse er underlagt tre materielle betingelser: Den skal give mulighed for at genoprette virksomhedens rentabilitet på lang sigt, forhindre konkurrencefordrejning og sikre et rimeligt forhold mellem støtten og omkostningerne og fordelene ved omstruktureringen. Endvidere påhviler det den berørte virksomhed at gennemføre omstruktureringsplanen fuldt ud, således som den blev godkendt af Kommissionen, idet planens gennemførelse og rette forløb sker under Kommissionens tilsyn, og idet der skal fremlægges udførlige årlige rapporter for Kommissionen. (jf. præmis 78)

I henhold til Fællesskabets rammebestemmelser for statsstøtte til redning og omstrukturering af kriseramte virksomheder begrunder det forhold, at en kriseramt virksomhed ligger i et støtteberettiget område, ikke, at der indtages en fuldstændig eftergivende holdning, og det understreges i rammebestemmelserne, at »de konkurrencefordrejende virkninger skal holdes på et minimum, selv når der er tale om støtte til virksomheder i støtteberettigede områder«. Det gælder ligeledes, at den undtagelsesvise mulighed for at opstille mindre strenge betingelser med hensyn til kravet om kapacitetsnedskæringer, når der er strukturel overkapacitet på markedet, ikke ændrer ved det primære krav om, at der skal fremlægges en sammenhængende og realistisk omstruktureringsplan, der kan genoprette virksomhedens levedygtighed. Kommissionen kan således ikke kritiseres for at have afvist at undtage støtte til en virksomhed med henvisning til hensynet til de regionale udviklingsbehov, når denne virksomhed, selv hvis den foretog kapacitetsnedskæringer, der — såfremt Kommissionen anlagde en imødekommende vurdering — kunne antages at være tilstrækkelige, ikke opfylder en eller flere af de øvrige betingelser i rammebestemmelserne. (jf. præmis 114)

Offentlige myndigheders indgreb i en virksomheds kapital, kan, uanset under hvilken form, dette indgreb sker, udgøre statsstøtte. Med henblik på at afgøre, om konverteringen til kapital af en del af en virksomheds gæld til et offentligt organ udgør statsstøtte, må der tages udgangspunkt i det markedsøkonomiske investorprincip. Det må således undersøges, om en privat investor af en størrelse, der kan sammenlignes med den offentlige investors, under tilsvarende omstændigheder kunne tænkes at ville have indskudt en kapital af den omhandlede størrelse. I denne forbindelse gælder, at selv om den private investor, hvis adfærd den offentlige investors dispositioner med et økonomisk-politisk sigte skal sammenlignes med, ikke nødvendigvis er en almindelig investor, som anbringer sin kapital med henblik på en mere eller mindre kortsigtet forrentning, skal adfærden mindst svare til adfærden for et privat holdingselskab eller en privat koncern af virksomheder, som følgeten global eller sektorbestemt strukturpolitik, og adfærden skal være ledet af mere langsigtede rentabilitetsudsigter. Kommissionens vurdering af, om en investering opfylder kriteriet om den private investor, indebærer en kompliceret økonomisk bedømmelse. Når Kommissionen vedtager en retsakt, der indebærer en så kompliceret økonomisk bedømmelse, råder den over et vidt skøn, og domstolsprøvelsen af retsakten på dette punkt må derfor begrænses til en kontrol af, om procedurereglerne og begrundelsespligten er overholdt, om de faktiske omstændigheder, på grundlag af hvilke det anfægtede valg er foretaget, er materielt rigtige, om der foreligger en åbenbar fejl ved vurderingen af de nævnte faktiske omstændigheder, eller om der er begået magtfordrejning. Navnlig kan Retten ikke sætte sit skøn med hensyn til økonomiske forhold i stedet for det, der er anlagt af Kommissionen. (jf. præmis 125-127)

En statslig foranstaltnings specifikke eller selektive karakter er et af kendetegnene ved begrebet statsstøtte i traktatens artikel 92, stk. 1 (efter ændring nu artikel 87, stk. 1, EF). Der skal derfor foretages en prøvelse af, om den pågældende foranstaltning begunstiger visse virksomheder eller visse brancher. Når et offentligt organ, som yder finansiel støtte, råder over et skøn, der tillader det at vælge støttemodtagerne eller fastsætte betingelserne for interventionen, kan denne ikke antages at have en generel karakter. Dette er tilfældet, når gældseftergivelsen ikke følger automatisk af en national lov om betalingsstandsning, der indfører en generel procedure, som finder anvendelse på alle kriseramte virksomheder, men er udtryk for de pågældende offentlige organers skøn. (jf. præmis 156 og 157)

Traktatens artikel 92, stk. 1 (efter ændring nu artikel 87, stk.1, EF), sondrer ikke efter grundene til eller hensigten med de statslige interventioner, men definerer dem i kraft af deres virkning. Således er den omstændighed, at offentlige organer har eftergivet gæld til fordel for en kriseramt virksomhed efter en retlig procedure og i overensstemmelse med gældende national ret, ikke i sig selv tilstrækkelig til, at gældseftergivelsen kan antages at have karakter af en generel foranstaltning, som ikke er omfattet af traktatens artikel 92, stk. 1. (jf. præmis 158)

Begrebet statsstøtte, således som det er defineret i traktaten, har en retlig karakter og skal fortolkes på grundlag af objektive elementer. Af denne grund skal Fællesskabets retsinstanser principielt og under hensyntagen såvel til de konkrete omstændigheder i den sag, der verserer for dem, som til den tekniske eller indviklede karakter af Kommissionens vurderinger, gennemføre en fuldstændig efterprøvelse af, om en foranstaltning henhører under anvendelsesområdet for traktatens artikel 92, stk. 1 (efter ændring nu artikel 87, stk. 1, EF). (jf. præmis 159)

Den del af en kriseramt virksomheds samlede gæld, der består i gæld til offentlige organer, kan ikke i sig selv være en afgørende faktor ved vurderingen af, om disse organers gældseftergivelse indeholder elementer af statsstøtte. Såfremt denne faktor blev taget i betragtning, ville det føre til, at mulighederne for sanering af en kriseramt virksomheds gæld ville blive begrænset på urimelig måde i tilfælde, hvor gælden til offentlige kreditorer er større end gælden til private kreditorer. Omvendt ville en gældssaneringsforanstaltning, der træffes af et offentligt organ, i tilfælde, hvor gælden til private kreditorer overstiger gælden til offentlige kreditorer, kun vanskeligt kunne betragtes som statsstøtte. I forbindelse med gældseftergivelse skal de pågældende offentlige organer ikke opføre sig som offentlige investorer, hvis indgreb skal sammenlignes med fremgangsmåden hos en privat investor, som følger en global eller sektorbestemt strukturpolitik, og som lader sig lede af mere langsigtede rentabilitetsudsigter. Disse organer skal i virkeligheden sammenlignes med en privat kreditor, der søger at få inddækket de beløb, som en debitor i økonomiske vanskeligheder skylder ham. Følgelig tilkommer det Kommissionen — for hvert af de pågældende offentlige organer — at afgøre, om gældseftergivelsen klart er mere omfattende end den, som en tænkt privat kreditor, der i forhold til virksomheden indtager en stilling, der kan sammenlignes med den, som det pågældende offentlige organ indtager, og som søger at inddrive de beløb, han har til gode, ville være gået med til. Selv om et åbenbart misforhold mellem de offentlige og private kreditorers gældseftergivelse kan være tegn på, at der muligvis er tale om statsstøtte, kan denne omstændighed ikke i sig selv fritage Kommissionen for pligten til at vurdere, om de offentlige kreditorers gældseftergivelse efter de konkrete omstændigheder går ud over det, som kan begrundes ud fra forretningsmæssige hensyn, således at gældseftergivelsen ikke kan forklares på anden måde end med disse kreditorers ønske om at begunstige den pågældende virksomhed. (jf. præmis 166, 167, 170 og 171)

Når støtte, der ydes af en stat eller ved hjælp af statsmidler, styrker en virksomheds stilling i forhold til andre virksomheder, som den konkurrerer med i samhandelen inden for Fællesskabet, må det antages, at denne samhandel påvirkes af støtten. Desuden kan en støtte påvirke samhandelen mellem medlemsstaterne og fordreje konkurrencen, selv om den støttemodtagende virksomhed, som er i konkurrence med virksomheder fra andre medlemsstater, ikke selv deltager i den grænseoverskridende virksomhed. Når en medlemsstat yder støtte til en virksomhed, kan det indenlandske udbud nemlig derved blive opretholdt eller forøget med den konsekvens, at chancerne for de virksomheder, der er etableret i de øvrige medlemsstater, for at eksportere deres produkter til eller tilbyde deres ydelser på denne medlemsstats marked, herved kan blive formindsket. På samme måde udelukker den omstændighed, at den støttemodtagende virksomhed er af beskeden størrelse, ikke på forhånd, at samhandelen mellem medlemsstaterne kan blive påvirket. (jf. præmis 220 og 221)