6.

På baggrund af disse principper og den fortolkning, Domstolen har anlagt af dem, mener jeg ikke, at der er grundlag for den antagelse, at den omtvistede bestemmelse er gyldig. Når jeg kommer til denne opfattelse, er det ud fra følgende overvejelser. A — Lad mig begynde med spørgsmålet om den allerede under punkt 4 omhandlede forskelsbehandling mellem arbejdstagere, der er beskæftiget henholdsvis i Frankrig og i en af de andre medlemsstater. Der er den fortjeneste ved de argumenter, de forskellige intervenienter har fremført i forbindelse med dette spørgsmål, at de i fuld udstrækning illustrerer, hvor vanskeligt det er at afgøre, om det er beskæftigelseslandets eller opholdslandets regler, der bør anvendes ved udbetaling af sikringsydelser og navnlig forsørgertilskud. Som bekendt har der været lange overvejelser i Rådet om, hvilken af disse to løsninger man burde vælge, først i forbindelse med vedtagelsen af forordning nr. 3/58, senere i forbindelse med den revision af reglerne, der skete ved forordning nr. 1408/71, og endelig efter det forslag om ensartede regler, som Kommissionen forelagde Rådet i 1976 (Jfr. ovenfor punkt 3). Det ville være interessant på ny at gennemgå disse drøftelser, men noget sådant er ikke nødvendigt her. Det er tilstrækkeligt at minde om, at fællesskabslovgiver i 1971 vedtog en almindelig regel om, at lovgivningen i beskæftigelseslandet skulle være afgørende, og den modsatte regel er kun blevet indført i tilfælde, hvor den på grund af arten af ydelsen eller beregningsmåden for denne kan synes mere praktisk. Det drejer sig om a) sygesikringsydelser i form af naturalydelser i andre lande end det land, der skal bære de økonomiske byrder ved ydelsen, idet sådanne ydelser er de samme inden for hele Fællesskabet og derfor ikke kan »eksporteres«, b) familieydelser til pensionister og rentemodtagere, der skal udredes af flere medlemsstater, idet det ville støde på vanskeligheder også at foretage en proratisering af sådanne supplerende familieydelser, samt c) visse ydelser til grænsearbejdere. Lad mig herefter fastslå, at jeg på det stærkeste må bestride, at der som hævdet af Rådet ikke foreligger nogen forskelsbehandling. Om denne opfattelse — og navnlig om det, der er blevet anført til støtte for dens rigtighed — skal jeg blot bemærke, at opfattelsen står i klar, eller bedre udtrykt, skærende modstrid med grundsætningen om, at den vandrende arbejdstager skal behandles efter ensartede fællesskabsregler, uanset hvor han beslutter sig til at slå sig ned. Andre og mere dybtgående indvendinger kunne nok rejses, men efter min opfattelse kan noget sådant ikke være generaladvokatens opgave. Argumentet om, at den pågældende forskelsbehandling udelukkende skyldes de forskelle, der er med hensyn til lovgivningerne i de ti medlemsstater, må tages mere alvorligt. Mere alvorligt, men også dette argument må forkastes. Sådanne forskelle kan medføre forskelsbehandling, den omtvistede bestemmelse fremkalder uundgåeligt en sådan. Lad os se nærmere på, hvad bestemmelsen indebærer. Ifølge bestemmelsen afhænger udbetalingen og størrelsen af ydelserne af indholdet af forskellige lovgivninger. Den franske lovgivning regulerer spørgsmålet om, hvilke betingelser modtageren skal opfylde, mens spørgsmålet om arten og omfanget af ydelsen afhænger af lovgivningen i bopælslandet. Denne bliver derfor bestemmende for ydelsens størrelse, og som det er sket i det konkrete tilfælde, der ligger til grund for nærværende sag, medfører reglen en indskrænkning i de rettigheder, der er erhvervet på grundlag af lovgivningen i Frankrig. Pointen er derfor, at det ikke er den eventuelle forskel mellem deto lovgivninger, der fremkalder forskelsbehandlingen, men den måde, spørgsmålet om koordineringen mellem disse to regelsæt ifølge artikel 73, stk. 2, skal løses på. Det er denne måde at løse koordinationsproblemet på, der fjerner retten til ydelsen alene efter reglerne i beskæftigelseslandet, således at der kunstigt skabes en ret til en anden ydelse, hvis størrelse afhænger af lovgivningen i den medlemsstat, hvor familiemedlemmerne har bopæl. Er et sådant bortfald af en rettighed lovlig? Jeg mener ikke, at dette er tilfældet, og når jeg læser Domstolens domme i Rossi-, Laterza-, Gravina-, Beeck- og D'Amario-sagerne, bliver jeg overbevist om rigtigheden heraf. Ganske vist drejede det sig i disse sager om konkurrerende ydelser på grundlag af flere nationale lovgivninger, hvorimod ydelsen i denne sag så at sige er enkeltstående, selv om den er reguleret af flere forskellige lovgivninger på én gang. Det er imidlertid åbenbart, at en sådan forskel ikke kan forhindre, at det af Domstolen fastslåede princip (at arbejdstageren ikke må stilles ringere på grund af familiemedlemmernes bopæl) også må finde anvendelse på det konkrete forhold. Som anført af den græske regering, den italienske regering og af kassationsappellanten i hovedsagen er forholdet i øvrigt det, at såfremt princippet ikke fandt anvendelse, ville vi stå over for en åbenbar tilsidesættelse af EØF-traktatens artikel 51, der — vil jeg minde Kommissionen og Caisse d'allocations familiales om — også omhandler vandrende arbejdstageres ydelsesberettigede pårørende, og som opstiller det krav, at ydelserne skal kunne oppebæres (dvs. eksporteres), uanset hvilken medlemsstat den pågældende har bopæl i. Det er forkert at hævde, at også det kriterium, at beskæftigelseslandets lovgivning er afgørende, kan medføre forskelsbehandling, nemlig når den vandrende arbejdstager flytter fra et land med højere ydelser til et andet land med lavere ydelser. Der kan rejses to indvendinger mod dette argument. I forbindelse med artikel 73, stk. 1, der netop lægger beskæftigelseslandets lovgivning til grund, er forholdet et andet, idet en eventuel nedsættelse af ydelsens størrelse er en følge af, at arbejdstageren flytter til en anden medlemsstat, og ikke som i stk. 2 af, hvor familiemedlemmerne har bopæl. Hertil kommer, at man ikke kan måle henholdsvis fordele og ulemper ved at sammenligne »ydelserne« i de to tilfælde. Sammenligningen må ske under hensyntagen til, at den arbejdstager, der er beskæftiget i Frankrig, og som er omfattet af stk. 2, udelukkende modtager »børnetilskud«, hvorimod forholdet i de ni andre medlemsstater er det, at der i henhold til stk. 1 består en ret til samtlige former for »familieydelser«. B — Lad mig herefter vende tilbage til forskelsbehandlingen mellem EF-arbejdstageren, der er beskæftiget i Frankrig, og hans franske kollega. Det ville være overflødigt at gå nærmere ind på det af Kommissionen, Caisse d'allocations familiales og den franske regering anførte, der ikke adskiller sig fra, hvad jeg lige har forkastet. Derimod har jeg to bemærkninger til det af Rådet anførte. For det første er det ikke rigtigt, at den omtvistede bestemmelse altid stiller EF-arbejdstageren gunstigere. I henhold til fransk lovgivning kan et udlandsophold strække sig over mere end tre måneder, hvis dette er nødvendigt af hensyn til et familiemedlems helbred eller uddannelse (jfr. artikel 6 i bekendtgørelse af 10.12.1946, som ændret ved bekendtgørelse af 17.4.1972, bekendtgørelse af 14.5.1968, og for så vidt angår retspraksis, Cour de cassations (afdelingen for sociale sager) domme af 27. januar 1972 og 22. marts 1973, »Droit social«, 1972, s. 530, og 1973, s. 537). For det andet er det forkert, at der ikke sker nogen forskelsbehandling. Der udøves forskelsbehandling, selv om denne optræder i en skjult form, idet kriteriet »bopæl« som anført af den italienske regering indvirker forskelligt, alt efter arbejdstagerens nationalitet. Sagt på en anden måde, når arbejdstageren er beskæftiget i sit eget land, er familien som regel samlet, hvorimod den vandrende arbejdstagers familie normalt er splittet. At familiemedlemmerne bor i forskellige lande, må anses som en naturlig følge af, at arbejdstageren er flyttet til et andet område i Fællesskabet. C — Endelig er der forskelsbehandlingen mellem ikke-franske arbejdstagere, der er beskæftiget i Frankrig, og hvis børn bor henholdsvis sammen med arbejdstageren eller i udlandet. Vi har hørt, at Rådet ikke finder dette uforeneligt med traktatens artikel 48, stk. 2. Efter min opfattelse er det ikke foreneligt med denne bestemmelse. Når der opstilles et forbud mod enhver form for forskelsbehandling med hensyn til beskæftigelse, må meningen med bestemmelsen være, at den skal omfatte alle de forhold, der tilsammen udgør arbejdstagerens retsstilling, og derfor også hans socialsikringsmæssige stilling. Hvis denne antagelse er korrekt, kan jeg ikke se, hvorfor visse EF-arbejdstagere på grund af deres familiemedlemmers bopæl skal stilles ringere end medlemsstatens egne statsborgere, når de har indbetalt de samme bidrag til sociale sikringsordninger og/eller skatter, eller hvorfor de som af Pinna påpeget endog kan blive udsat for at skulle sidestilles med statsborgere fra et tredjeland, med hvilket der ikke er indgået nogen bilateral aftale om en mere fordelagtig ordning.