ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
DA Den Europæiske Unions Tidende C 108/16

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesverwaltungsgericht (Tyskland) den 29. januar 2013 — Martin Grund mod Landesamt für Landwirtschaft, Umwelt und ländliche Räume des Landes Schleswig-Holstein

(Sag C-47/13)

2013/C 108/34

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Bundesverwaltungsgericht

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Martin Grund

Sagsøgt: Landesamt für Landwirtschaft, Umwelt und ländliche Räume des Landes Schleswig-Holstein

Procesdeltager: Forbundsregeringens repræsentant ved Bundesverwaltungsgericht

Præjudicielt spørgsmål

Er et landbrugsareal et permanent græsareal som omhandlet i forordningens artikel 2, nr. 2) (1), når det i mindst fem år har været anvendt og fortsat anvendes til dyrkning af græs eller andet grøntfoder, men arealet i denne periode er blevet pløjet og i stedet for det hidtidige grøntfoder (i den foreliggende sag: kløver) tilsås med andet grøntfoder (i den foreliggende sag: agergræs), eller er der i sådanne tilfælde tale om omdrift, som udelukker, at arealet kan blive til permanent græsareal?

(1) Kommissionens forordning (EF) nr. 796/2004 af 21.4.2004 om gennemførelsesbestemmelser vedrørende krydsoverensstemmelse, graduering og det integrerede forvaltnings- og kontrolsystem som omhandlet i Rådets forordning (EF) nr. 1782/2003 om fastlæggelse af fælles regler for den fælles landbrugspolitiks ordninger for direkte støtte og om fastlæggelse af visse støtteordninger for landbrugere (EUT L 141, s. 18).
1)

Er fællesskabsretten til hinder for en fortolkning, hvorefter den ordregivende myndighed i et tilfælde, hvor en virksomhed, der deltager i en udbudsprocedure, i selve ansøgningen om deltagelse har undladt at angive, at en teknisk direktør i virksomheden ikke er genstand for en procedure eller er blevet dømt som omhandlet i artikel 38, stk. 1, litra b) og c), i lovdekret nr. 163/2006, skal træffe afgørelse om at udelukke virksomheden, også selv om denne behørigt har godtgjort, at udtrykket teknisk direktør er blevet anvendt ved en rent materiel fejl?
2)

Skal artikel 13, stk. 1, litra c) og d), i direktiv 95/46/EF (2) fortolkes således, at en fysisk person, der er berørt af datalagring som omhandlet i direktiv 2006/24/EF, kan udelukkes fra eller begrænses i sin ret til oplysning om sine egne data som omhandlet i artikel 12, litra a), i dette direktiv over for en udbyder af offentligt tilgængelige elektroniske kommunikationstjenester eller af et offentligt kommunikationsnet?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 101/11

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Østre Landsret (Danmark) den 28. januar 2013, Nordea Bank Danmark A/S mod Skatteministeriet

(Sag C-48/13)

2013/C 101/24

Processprog: dansk

Den forelæggende ret

Østre Landsret

Parter

Sagsøger: Nordea Bank Danmark A/S

Sagsøgte: Skatteministeriet

Præjudicielt spørgsmål

Er artikel 49 TEUF, jf. artikel 54, (tidligere artikel 43 EF, jf. artikel 48), og EØS-aftalens artikel 31, jf. artikel 34, til hinder for, at en medlemsstat, der tillader et i denne stat beliggende selskab løbende at fratrække underskud fra et fast driftssted beliggende i en anden medlemsstat, foretager fuld genbeskatning hos selskabet af de fra det faste drifts sted hidrørende underskud (i det omfang de ikke modsvares af senere års overskud) i tilfælde af, at det faste driftssted ophører, i hvilken forbindelse en del af driftsstedets virksomhed overdrages til et koncernforbundet selskab, der er hjemmehørende i samme stat som det faste driftssted, og hvor det må lægges til grund, at mulighederne for at anvende de pågældende underskud er udtømt?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 123/10

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesfinanzhof (Tyskland) den 28. januar 2013 — Hauptzollamt Krefeld mod Rhein-Ruhr Beschichtungs-Service GmbH

(Sag C-44/13)

2013/C 123/15

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Bundesfinanzhof

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Hauptzollamt Krefeld

Sagsøgt: Rhein-Ruhr Beschichtungs-Service GmbH

Præjudicielt spørgsmål

Kræver artikel 2, stk. 3, i direktiv 2003/96/EF om omstrukturering af EF-bestemmelserne for beskatning af energiprodukter og elektricitet (1), at der ved beskatningen af energiprodukter, ud over dem, der er fastsat en afgiftssats for i direktivet, skal anvendes en afgiftssats, der i henhold til national ret er fastsat for anvendelsen af et energiprodukt som brændsel til opvarmning, såfremt dette andet energiprodukt ligeledes anvendes som brændsel til opvarmning? Eller kan — når det andet energiprodukt ved anvendelsen som brændsel til opvarmning svarer til et bestemt energiprodukt — den i national ret fastsatte afgiftssats for dette energiprodukt finde anvendelse, også når det herved drejer sig om en ensartet afgiftssats uden hensyntagen til, om det anvendes som motorbrændstof eller brændsel til opvarmning?

(1) EUT L 283, s. 51.
1)

Skal formuleringen »det sted, hvor skadetilføjelsen er foregået eller vil kunne foregå« i artikel 5, nr. 3), i forordning (EU) nr. 44/2001 (1) i forbindelse med produktansvar fortolkes således, 1.1. at stedet for den skadevoldende begivenhed (»handlingsstedet«) er producentens hjemsted? 1.2. at stedet for den skadevoldende begivenhed (»handlingsstedet«) er det sted, hvor produktet bringes i omsætning? 1.3. at stedet for den skadevoldende begivenhed (»handlingsstedet«) er det sted, hvor brugeren har erhvervet produktet?
1)

Foreligger der en restriktion for den frie etableringsret som omhandlet i artikel 43 EF, sammenholdt med artikel 48 EF, derved, at de pågældende nægtes ret til, at den nederlandske ordning om skattemæssige enheder anvendes på det i Nederlandene hjemmehørende datterdatterselskab/pågældende [MSA Nederland], for så vidt angår dette selskabs aktiviteter og formue? Er i denne sammenhæng den situation, som datterdatterselskabet/pågældende [MSA Nederland] befinder sig i, i lyset af den målsætning, der forfølges med den nederlandske ordning om skattemæssige enheder […] med (i) situationen for et i Nederlandene hjemmehørende selskab, der er datterselskab af et i Nederlandene hjemmehørende mellemholdingselskab, som ikke tidligere har valgt at blive føjet sammen i en skattemæssig enhed med moderselskabet, der også er hjemmehørende i Nederlandene, hvorfor det som datterdatterselskab lige så lidt som pågældende [MSA Nederland] må etablere en skattemæssig enhed — udelukkende — med deres (mor)moderselskab, eller med (ii) situationen for et datterdatterselskab, der også er hjemmehørende i Nederlandene, og som tidligere sammen med sit i Nederlandene hjemmehørende moderselskab har valgt at etablere en skattemæssig enhed sammen med sit ligeledes i Nederlandene hjemmehørende (mor)moderselskab, og hvis aktiviteter og formue derfor — i modsætning til hvad der gælder for pågældende [MSA Nederland] — er blevet konsolideret i skattemæssig henseende?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 141/9

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Sąd Rejonowy w Białymstoku (Polen) den 25. januar 2013 — Małgorzata Nierodzik mod Samodzielny Publiczny Psychiatryczny Zakład Opieki Zdrowotnej im. dr Stanisława Deresza w Choroszczy

(Sag C-38/13)

2013/C 141/15

Processprog: polsk

Den forelæggende ret

Sąd Rejonowy w Białymstoku

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Małgorzata Nierodzik

Sagsøgt: Samodzielny Publiczny Psychiatryczny Zakład Opieki Zdrowotnej im. dr Stanisława Deresza w Choroszczy

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 1 i Rådets direktiv 1999/70/EF af 28. juni 1999 om rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP (1) (herefter direktiv 1999/70/EF), § 1 i bilaget til direktiv 1999/70/EF, § 4 i bilaget til direktiv 1999/70/EF samt det almindelige fællesskabsretlige princip om forbud mod forskelsbehandling på grundlag af ansættelsesforholdets art, fortolkes således, at bestemmelserne er til hinder for en national ordning, der for så vidt angår tidsbegrænsede ansættelsesforhold af mere end seks måneders varighed fastsætter andre (for den tidsbegrænset ansatte arbejdstager mindre gunstige) principper for beregning af længden af opsigelsesvarsler end de, der gælder for beregning af længden af opsigelsesvarsler i tidsubegrænsede ansættelsesforhold, og er bestemmelserne konkret til hinder for en ordning i national ret (artikel 33 i lov af 26.6.1974 om arbejde, herefter »arbejdsloven« […] hvori der er fastsat et bestemt opsigelsesvarsel på to uger for så vidt angår tidsbegrænsede ansættelser, der er indgået for mere end seks måneders varighed, uden hensyn til hvor længe arbejdstageren har været tilknyttet virksomheden, når opsigelsesvarslet for tidsubegrænsede ansættelser afhænger af, hvor længe arbejdstageren har været tilknyttet virksomheden, og varslet kan andrage fra to uger op til tre måneder (arbejdslovens artikel 36, § 1)?

(1) EFT L 175, s. 43.
1)

Skal artikel 2 i forordning (EØF) nr. 2081/92 (1) fortolkes således, at den er til hinder for, at en producentsammenslutning inden for Fællesskabet har eneret til en geografisk oprindelsesbetegnelse, som benyttes i denne medlemsstat til at betegne en bestemt type spegepølse, uden først fra denne medlemsstat at have indhentet en bindende foranstaltning, hvoraf grænserne for det geografiske produktionsområde, de for produktionen gældende bestemmelser og eventuelle krav som producenterne skal opfylde for at kunne benytte sig af betegnelsen, fremgår?
—

Den appellerede dom ophæves, for så vidt som den pålægger Nexans at bære sine egne omkostninger og betale halvdelen af Kommissionens omkostninger i forbindelse med sagen for Retten, og Kommissionen tilpligtes at betale Nexans’ omkostninger i forbindelse med sagen for Retten med et beløb efter Domstolens skøn.
3)

Skal Den Europæiske Unions Domstols dom af 9. marts 1978 i sag [106/77], Simmenthal (3) fortolkes således, at den nationale retsinstans for at opfylde formålet med de i første spørgsmål nævnte direktiver i betragtning af artikel 38 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder skal undlade at anvende bestemmelser i national ret, som for eksempel artikel 151j, stk. 1, i Občiansky zákonník, sammenholdt med de øvrige i hovedsagen omhandlede forskrifter, hvorefter kreditoren kan kræve, at en forpligtelse, som følger af urimelige kontraktvilkår, opfyldes ved en fuldbyrdelse i forbrugerens pantsatte faste ejendom, uden at kontraktvilkårene vurderes af en ret, idet det herved, på trods af, at spørgsmålet, om der foreligger urimelige kontraktvilkår, er omtvistet, undgås, at kontraktvilkårene prøves ved retten af egen drift?
2)

Skal artikel 17 i Rådets sjette direktiv af 17. maj 1977 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter — Det fælles merværdiafgiftssystem: ensartet beregningsgrundlag fortolkes således, at denne bestemmelse er til hinder for fradrag for indgående afgift på en faktura, som er udstedt af en person, der alene har stillet sit firmanavn til rådighed i forbindelse med et salg af goder foretaget af en anden person, uden at det godtgøres, at køberen vidste eller på grundlag af objektive omstændigheder kunne forudse, at den transaktion, som køberen deltog i, stod i forbindelse med et strafbart forhold eller uregelmæssigheder begået af fakturaudstederen eller af en person, der har samarbejdet med denne?
5)

Det Forenede Kongerige gør gældende, at artikel 48 TEUF ikke kan tjene som materielt retsgrundlag for en foranstaltning, der tilsigter at have sådanne følger. Det er en bestemmelse, som tilsigter at lette den frie bevægelighed for medlemsstaternes statsborgere inden for det indre marked. Det rette retsgrundlag er artikel 79, stk. 2, litra b), TEUF. Denne bestemmelse giver kompetence til vedtagelsen af foranstaltninger vedrørende »definition af rettighederne for tredjelandsstatsborgere, der opholder sig lovligt i en medlemsstat, herunder betingelserne for fri bevægelighed og ophold i de øvrige medlemsstater«. Rådets afgørelse er netop sådan en foranstaltning.
1)

Er artikel 18, 45, 49 og 56 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde til hinder for bestemmelser, hvorefter en arbejdsgiver med hjemsted i en medlemsstat skal forudbetale indkomstskat for arbejdstagere (der er statsborgere i en anden medlemsstat), som midlertidigt er stillet til rådighed for arbejdsgiveren af et vikarbureau med hjemsted i en anden medlemsstat gennem en filial med hjemsted i den førstnævnte medlemsstat?
1)

Skal de relevante bestemmelser i Rådets forordning (EØF) nr. 2913/92 om indførelse af en EF-toldkodeks (1), navnlig forordningens artikel 50, fortolkes således, at en vare, der af toldmyndighederne midlertidigt overlades til en person med henblik på midlertidig opbevaring på et godkendt sted, unddrages toldtilsyn, når den ganske vist er blevet anmeldt under en procedure for ekstern forsendelse, men de udstedte forsendelsesdokumenter ikke reelt medfølger under den påtænkte transport, og varerne ikke frembydes til toldbehandling på bestemmelsestoldstedet?
2)

Hvis det første spørgsmål besvares bekræftende, kan da en fysisk eller juridisk person fritages fra betaling af antidumpingtold på grundlag af Fællesskabets retsorden, når denne person i tillid til regelsættet i den forordning, der er offentliggjort på det sprog, der svarer til den pågældendes nationalitet — uden at sikre sig kendskab til de øvrige sprogversioners eventuelt forskellige indhold — med støtte i den generelle og åbenbare forståelse af indholdet af regelsættet på den pågældendes eget sprog, indfører en vare til Den Europæiske Unions område, der er fremstillet uden for dette område, når det tages i betragtning, at denne vare ifølge den pågældende sprogversion, ikke er inkluderet i de varer, der er underlagt antidumpingtold, endog selv om det kan fastslås efter en sammenligning af de forskellige sprogversioner af fællesskabsreglen, at fællesskabsretten underlægger varen en antidumpingtold?
—

Den Portugisiske Republik tilpligtes at betale Kommissionen en bøde på et fast beløb på 5 277,3 EUR for hver dag, den har undladt at opfylde dommen fra den 7. oktober 2010, som er datoen for afsigelse af dommen i sag C-154/09 indtil: — datoen for opfyldelse af nævnte dom, såfremt Domstolen måtte fastslå, at Den Portugisiske Republik reelt har opfyldt den, før der afsiges dom i nærværende sag — datoen for afsigelse af dom i nærværende sag, såfremt Domstolen måtte fastslå, at dommen i sag C-154/09 reelt ikke er blevet opfyldt før afsigelse af dommen i nærværende sag
—

Med det tredje annullationsanbringende vedrørende sektoren for markafgrøder, er der gjort gældende: 1) tilsidesættelse af EU-retten vedrørende retsgrundlaget for korrektionen, for så vidt som artikel 7, stk. 4, i forordning nr. 1258/1999 (4) blev anvendt med urette, idet det alene er artikel 31 i forordning nr. 1290/05 (5), der udgør et gyldigt retsgrundlag, og 2) tilsidesættelse af EU-retten på grund af en fejlagtig fortolkning og anvendelse af retningslinjerne for korrektioner fra den tidligere fælles landbrugspolitik på den nye fælles landbrugspolitik, uden at disse er blevet opdateret for så vidt angår sondringen mellem nøgle-kontroller og sekundære kontroller, utilstrækkelig begrundelse og tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet og retssikkerhedsprincippet, som princippet om forbud mod tilbagevirkende kraft er et specifikt udtryk for, for så vidt som korrektionssatserne henviser til forskellige kontrolordninger og for så vidt som de nævnte opdateringer af retningslinjerne fandt sted i juni 2006 og følgelig ikke kunne anvendes på regnskabsåret 2006.
1)

Er artikel 82 i dekret fra republikkens præsident nr. 115 af 30. maj 2002 om retshjælp ifølge italiensk ret — for så vidt den bestemmer, at honorarer og udgifter til forsvarer afholdes af den retlige myndighed ved et dekret om betaling med udgangspunkt i salærsatserne således, at de under alle omstændigheder ikke er højere end de gældende gennemsnitlige salærer og honorarer, der henset til omfanget af den faglige indsats afkræves ved behandlingen af de konsekvenser, som de trufne retsakter procesmæssigt har haft for den person, hvis interesser forsvares — i overensstemmelse med artikel 47, stk. 3, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, hvorefter der ydes retshjælp til dem, der ikke har tilstrækkelige midler, hvis en sådan hjælp er nødvendig for at sikre effektiv adgang til domstolsprøvelse?
3)

Har Domstolen med dom af 15. juni 2010 i sag T-177/07, hvori den bekræfter den nationale rets kompetence til at træffe afgørelse om statsstøttens størrelse, haft til hensigt at tildele den nationale ret en beføjelse til at vurdere kravet om tilbagebetaling både hvad angår påvisningen af statsstøtte og opgørelsen heraf og dermed også beføjelsen til at udelukke enhver tilbagebetalingspligt?
1)

Er de nationale bestemmelser ((artikel) 20, stk. 3, i lovdekret nr. 387/2003), ifølge hvilke anerkendelsen af oprindelsesgarantier udstedt af tredjelande er betinget af indgåelsen af en særskilt international aftale mellem den italienske stat og det pågældende tredjeland, til hinder for korrekt anvendelse af artikel 3, stk. 2, og artikel 216 TEUF — hvorefter Unionen har enekompetence til at indgå internationale aftaler, når indgåelsen har hjemmel i en lovgivningsmæssig EU-retsakt, eller når den er nødvendig for at give Unionen mulighed for at udøve sin kompetence på internt plan, eller for så vidt den kan berøre fælles regler eller ændre deres rækkevidde, hvilket har to konsekvenser, nemlig at beføjelsen til at indgå aftaler med tredjelande, som berører fælles regler eller ændrer deres rækkevidde eller (berører) et område, som er fuldt ud reguleret ved fællesskabsbestemmelser og derfor hører ind under Unionens enekompetence, er koncentreret i selve Unionen, og at denne beføjelse ikke længere hverken individuelt eller kollektivt er forbeholdt medlemsstaterne — og af artikel 5 i direktiv 2001/77/EF?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 108/17

Sag anlagt den 7. februar 2013 — Europa-Parlamentet mod Europa-Kommissionen

(Sag C-65/13)

2013/C 108/36

Processprog: fransk

Parter

Sagsøger: Europa-Parlamentet (ved A. Tamás og J. Rodrigues, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Europa-Kommissionen

Sagsøgerens påstande

— Kommissionens gennemførelsesafgørelse af 26. november 2012 om gennemførelse af Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 492/2011 med hensyn til formidling og udligning af tilbud og ansøgninger om beskæftigelse og genetablering af EURES annulleres.

— Europa-Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Til støtte for søgsmålet har Europa-Parlamentet gjort et enkelt anbringende gældende om tilsidesættelse af artikel 38 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 492/2011 (1). Kommissionen har med sin vedtagelse af den anfægtede afgørelse misbrugt de beføjelser, som EU-lovgiver har tillagt den.

Ovennævnte forordnings artikel 38 tillægger således kun Kommissionen gennemførelsesbeføjelser, hvis begrænsninger følger af artikel 291 TEUF. Ifølge Parlamentet skal sidstnævnte artikel fortolkes således, at den ikke tillader vedtagelse af almengyldige retsakter, som supplerer visse ikke-væsentlige bestemmelser i retsakten. Kun retsakter eller delegerede retsakter i artikel 290 TEUF’s forstand kan supplere ikke-væsentlige bestemmelser i en basisretsakt.

Den retsakt, som Kommissionen har vedtaget, der må betragtes som en gennemførelsesretsakt i artikel 291 TEUF’s forstand, supplerer imidlertid også ikke-væsentlige bestemmelser i forordning (EU) nr. 492/2011. Det er derfor Parlamentets opfattelse, at selv hvis det var nødvendigt at supplere ikke-væsentlige bestemmelser i forordning (EU) nr. 492/2011, burde Kommissionen, eftersom den ikke har beføjelse til at vedtage delegerede retsakter i artikel 290 TEUF’s forstand, have forelagt lovgiver et forslag til supplering eller ændring af basisretsakten.

(1) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 492/2011 af 5.4.2011 om arbejdskraftens frie bevægelighed inden for Unionen (EUT L 141, s. 1).
7)

Skal de generelle principper i den gældende fællesskabsret om retssikkerhed, beskyttelse af den berettigede forventning, ligestilling af sagens parter, effektiv retsbeskyttelse, retten til en uafhængig domstol og mere generelt til en retfærdig rettergang, som garanteres ved artikel 6, stk. 2, i traktaten om Den Europæiske Union (som ændret ved Lissabontraktatens artikel 1, stk. 8, og hvortil artikel 46 i traktaten om Den Europæiske Union henviser) — sammenholdt med artikel 6 i den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder, undertegnet i Rom den 4. november 1950, og med artikel 46, 47 og 52, stk. 3, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, proklameret i Nice den 7. december 2000, som gennemført ved Lissabontraktaten — fortolkes således, at de i relation til anvendelsen af direktiv 1999/70/EF er til hinder for, at den italienske stat efter et betragteligt tidsrum (3 år og seks måneder) til en lovbestemmelse, nemlig artikel 9 i lovdekret nr. 70 af 13. maj 2011, som ændret ved lov nr. 106 af 12. juli 2011, tilføjer stk. 4a i artikel 10 i lovdekret nr. 368/01 med henblik på at ændre udfaldet af verserende retssager, hvilket direkte er til skade for arbejdstageren og omvendt til fordel for den statslige arbejdsgiver, og hvorved muligheden for at sanktionere misbrug af flere på hinanden følgende ansættelseskontrakter efter national ret ophæves?
1)

Hvornår skal et arbejdsforhold anses for at henhøre under »staten« som omhandlet § 5 i direktiv 1999/70/EF (1) og navnlig også med henblik på udtrykket »bestemte sektorer og/eller bestemte kategorier af arbejdstagere« og dermed for at kunne begrunde andre retsfølger end private arbejdsforhold?
5)

Hvis retten til erstatning for samtlige tab kan gøres gældende på et EU-retligt grundlag, kan en sådan ret da udelukkende gøres gældende over for staten eller kan en sådan ret, ved anvendelse af en vid fortolkning af statsbegrebet, også gøres gældende over for den offentlige administration i en sag, der tager sigte på erstatning af tab forvoldt under udøvelsen af offentlig myndighed? Hvis en sådan ret også kan gøres gældende over for administrative organer, kan national ret i forbindelse med krav om erstatning for tab foreskrive, at yderligere betingelser skal være opfyldt for at retten til erstatning indtræder?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 141/11

Sag anlagt den 4. februar 2013 — Europa-Kommissionen mod Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland

(Sag C-60/13)

2013/C 141/19

Processprog: engelsk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved A. Caeiros og L. Flynn, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 4, stk. 3, i traktaten om Den Europæiske Union, artikel 8 i afgørelse 2000/597/EF (1) og artikel 2, 6, 9, 10 og 11 i forordning (EF) nr. 1150/2000 (2) ved at afvise at stille et beløb på 20 061 462,11 GBP til rådighed svarende til told ved indførsel af friske hvidløg, der er omfattet af fejlagtige bindende tariferingsoplysninger.

— Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

I stævningen har Kommissionen gjort gældende, at Det Forenede Kongeriges myndigheder forårsagede tab af traditionelle egne indtægter ved uden den fornødne omhu at udstede bindende tariferingsoplysningsdokumenter, som tillader indførsel af friske, kinesiske hvidløg uden for toldkontingentet. Kommissionen er af den opfattelse, at eftersom der er begået en administrativ fejl, og egne indtægter som følge heraf uretmæssigt ikke er blevet tilvejebragt, skal EU krediteres et beløb svarende til tabet af egne indtægter. Følgelig skulle Det Forenede Kongeriges myndigheder have stillet det samlede omhandlede toldbeløb, der anslås til 20 061 462,11 GBP tillagt renter som følge af de forsinkede betalinger i henhold til artikel 11 i forordning nr. 1150/2000 til rådighed for Kommissionen.

(1) 2000/597/EF, Euratom: Rådets afgørelse af 29.9.2000 om ordningen for De Europæiske Fællesskabers egne indtægter (EFT L 253, s. 42).

(2) Rådets forordning (EF, Euratom) nr. 1150/2000 af 22.5.2000 om gennemførelse af afgørelse 94/728/EF, Euratom om ordningen for Fællesskabernes egne indtægter (EFT L 130, s. 1).