RETTENS DOM (Tredje Afdeling)

17. februar 1998

Sag T-183/96

E.

mod

De Europæiske Fællesskabers Økonomiske og Sociale Udvalg

»Tjenestemænd — ytringsfrihed over for overordnede — loyalitetspligt og den værdighed, stillingen kræver — disciplinær sanktion — indplacering på lavere løntrin — proportionalitetsprincippet«

Fuldstændig gengivelse på spansk II-159

Angående:

Påstand om annulation af afgørelsen fra Det Økonomiske og Sociale Udvalgs generalsekretær, hvorved sagsøgeren blev pålagt en disciplinær sanktion i form af en indplacering på et lavere løntrin.

Udfald:

Annullation.

Resumé af dom

I 1986 blev sagsøgeren ansat af De Europæiske Fællesskabers Økonomiske og Sociale Udvalg (ØSU) som spansksproget maskinskriver. Hun blev først ansat som tjenestemand på prøve i lønklasse C5 og i 1987 fastansat som sekretær med stenografi og maskinskrivning i lønklasse C3.

I den efterfølgende periode opstod der flere og flere problemer mellem sagsøgeren og hendes overordnede ved den sagsøgte institution, såvel i de indbyrdes forbindelser som over for administrationen. Problemerne medførte, at sagsøgeren flere gange blev forflyttet til forskellige tjenestegrene.

Mellem 1987 og maj 1993 bestred sagsøgeren flere forskellige stillinger. Fra den 3. juni 1993 til november 1994 var hun placeret i Generaldirektoratet for Operative Funktioner, Direktoratet for Kommunikation, og fra november 1994 ved Direktoratet for Oversættelse og Udgivelse. I 1996 indgav hun sin afskedsbegæring.

Som led i proceduren for udfærdigelsen af sagsøgerens bedømmelsesrapport for perioden mellem den 1. september 1992 og den 31. august 1994 tilsendte sagsøgerens tidligere generaldirektør i Direktoratet for Kommunikation den 30. november 1994 hende et »forslag til bedømmelsesrapport«.

Ved skrivelse af 7. december 1994 fremsendte sagsøgeren en række indvendinger mod den foreslåede bedømmelse. Ved skrivelse af 16. december 1994 returnerede hun forslaget til bedømmelsesrapporten til bedømmeren med følgende bemærkninger:

»Jeg ønsker at udføre et virkeligt arbejde som sekretær, hvilket jeg ikke hidtil har haft mulighed for ved ØSU siden min tiltrædelse i 1986

Jeg anser mig for egnet til dette arbejde, da jeg ud over mine kvalifikationer som sekretær med stenografi og maskinskrivning har bestået to universitetseksamener som lærer i spansk, som jeg vedlægger denne skrivelse, og som godtgør, at jeg behersker dette sprog. Mit kendskab til fransk er udmærket og kan ikke bedømmes af [bedømmeren], da dennes kendskab til fransk er utilstrækkeligt. Hans noter var således fuld af stavefejl, og han var nødt til at omredigere dem flere gange på grund af den tvivl, en række formuleringer efterlod ...

Siden jeg blev placeret ved Direktoratet for Kommunikation, har [bedømmeren] trængt mig ud i en marginal position og har aldrig givet mig noget arbejde som sekretær.

Når han ved sjældne lejligheder overhovedet gav mig noget arbejde, bestod det i at fotokopiere, sende en fax og søge et dokument i dokumentationsafdelingen. Kun i visse enkelttilfælde dikterede han mig nogle tekster, som jeg skulle skrive på maskine på spansk eller fransk ...

På grund af de ovenfor nævnte forhold har [bedømmeren] intet reelt grundlag fotden af ham foretagne vurdering. Hvorledes og efter hvilke kriterier skulle han dog kunne bedømme et arbejde, som han aldrig har givet mig, som han ikke selv kender, og som ikke findes i Direktoratet for Kommunikation, da dette er et kunstigt og tomt direktorat uden noget indhold og nogen funktioner?

Inden for den periode, hvor jeg har været ansat ved direktoratet, har jeg været udsat for en forhånelse af [bedømmeren], idet han bag min ryg sendte hr. [X] en vanærende note den 28. marts 1994, hvori han krævede min afgang. Denne note medførte, at min stilling blev slettet af fortegnelsen over tjenestegrenene.

Den bedømmelsesrapport, som [bedømmeren] har udfærdiget, udgør et personligt, uberettiget og ærekrænkende angreb på mig, som er fuld af falske påstande ...«

Den 9. januar 1995 anerkendte sagsøgeren modtagelsen af den endelige bedømmelsesrapport, som bedømmeren havde udfærdiget den 20. december 1994. Rapporten var ledsaget af en note, hvori bedømmeren beklagede de bemærkninger, sagsøgeren havde fremsat i sin skrivelse af 16. december 1994. Nederst på noten var følgende angivet: »Tilsendt den 21.12.1994: på ferie; tilsendt den 4.1.1995: på ferie; tilsendt den 5.1.1995: på ferie; tilsendt den 6.1.1995: på ferie«. Sagsøgeren anfægtede noten ved skrivelse af 10. januar 1995 til bedømmeren, med kopi til anden bedømmer, og sagsøgeren gentog heri de bemærkninger, som er nævnt ovenfor, og tilføjede følgende:

»Jeg skal bede Dem om ikke at tage hensyn til bemærkningerne om min ferie, da denne ikke vedkommer Dem og ikke henhører under Deres kompetence.

Desuden skal jeg anmode Dem om at udvise respekt over for mig og at holde Dem strikte inden for grænserne af de bestemmelser, som er fastsat i vedtægten og de i øvrigt gældende regler. Afhold Dem fra at fremsætte ærekrænkende udtalelser om mig og at udsætte mig for en uberettiget behandling og for forhånelser.

Efter vedtægtens artikel 57 har tjenestemanden ret til en årlig ferie med den overordnedes godkendelse. De er imidlertid utvivlsomt ikke den overordnede for mit vedkommende. Hold Dem inden for grænserne af Deres kompetence.

Det er en selvmodsigelse, når De taler om et regelmæssigt arbejde i Deres skrivelse af 20. december 1994 (punkt 4.a.3), da De aldrig har tildelt mig nogen arbejdsopgaver eller noget regelmæssigt hverv. Jeg er fra begyndelsen af min ansættelse blevet trængt ud i en marginal position og er uberettiget blevet erstattet af en maskinskriver fra den spanske pool, som efter Deres ordre ulovligt har tilegnet sig mit arbejde og min stilling ...«

Ved skrivelse af 21. februar 1995 modtog sagsøgeren underretning om, at der var iværksat disciplinær forfølgning mod hende på grund af indholdet af hendes skrivelse af 10. januar 1995. Sagsøgeren blev hørt den 6. marts 1995. Under høringen fremlagde hun et memorandum, hvori hun dels bestred at have tilsidesat vedtægten for tjenestemænd ved De Europæiske Fællesskaber (herefter »vedtægten«), dels erklærede, at vedtægtens artikel 87 ikke var overholdt, og at skrivelsen af 21. februar 1995 ikke var behørigt begrundet.

Den 29. marts 1995 besluttede ansættelsesmyndigheden at indbringe sagen for Disciplinærrådet.

Den 9. november 1995 vedtog Disciplinærrådet en udtalelse, hvori det foreslog, at sagsøgerens avancement til et højere løntrin midlertidigt blev suspenderet. Denne udtalelse blev meddelt sagsøgeren den 30. november 1995, og den 18. december 1995 blev hun hørt på ny.

Den 18. januar 1996 besluttede ansættelsesmyndigheden at pålægge sagsøgeren en disciplinær sanktion for at have overtrådt vedtægtens artikel 12 og 21. Sanktionen bestod i en indplacering på et lavere løntrin, idet hendes løntrin blev nedsat fra lønklasse C3, 2. løntrin, til C3, 5. løntrin. Der blev gjort bemærkning om denne sanktion i sagsøgerens personlige aktmappe. I skrivelsen var der endvidere til godtgørelse af, at den sagsøgeren foreholdte adfærd havde en recidiverende karakter, nævnt visse handlemåder fra hendes side i 1991, 1992 og 1994, som var blevet anset for respektløse.

Det var angivet i afgørelsen, at den havde retsvirkning fra det tidspunkt, den blev meddelt sagsøgeren, men først ville have økonomisk virkning fra den 1. marts 1996.

Den 22. april 1996 indgav sagsøgeren en klage over sanktionen, som blev afvist ved skrivelse af 14. august 1996.

Retlige bemærkninger

Første anbringende om, at beslutningen var behæftet med enformei fejl

Retten bemærkede, at tjenestemanden ifølge vedtægtens artikel 87, stk. 2, skal høres, før ansættelsesmyndigheden iværksætter en disciplinær procedure for Disciplinærrådet i henhold til vedtægtens bilag IX. Proceduren skal iværksættes, når ansættelsesmyndigheden påtænker at pålægge en alvorligere sanktion end en advarsel eller en irettesættelse. Hvis ansættelsesmyndigheden derimod påtænker at give en advarsel eller en irettesættelse, kan sanktionen tildeles uden indhentning af forudgående udtalelse fra Disciplinærrådet, idet tjenestemanden dog skal høres, inden afgørelsen træffes (præmis 23).

Når ansættelsesmyndigheden rejser sagen for Disciplinærrådet, har den pågældende tjenestemand efter artikel 4, stk. 2, i vedtægtens bilag IX ret til at blive hørt af dette (præmis 24).

I den foreliggende sag havde ØSU opfyldt kontradiktionskravene i vedtægtens artikel 87 og bilag IX. Formålet med den høring, som er foreskrevet i vedtægtens artikel 87, stk. 2, er at give ansættelsesmyndigheden mulighed for at vurdere grovheden af de forhold, som bebrejdes den pågældende tjenestemand, på baggrund af dennes forklaringer. Hvis der efter høringen opretholdes klagepunkter mod tjenestemanden, som kan føre til pålæggelse af mere alvorlige sanktioner end en advarsel eller irettesættelse, skal sagen indbringes for Disciplinærrådet, og den pågældende tjenestemand er da tilsikret alle de garantier, som er foreskrevet i vedtægtens bilag IX (præmis 25 og 26).

Henvisning til: Domstolen, 11. juli 1985, forenede sager 255/83 og 256/83, R. mod Kommissionen, Sml. s. 2473, præmis 20 og 21.

Retten fandt ikke, at sagsøgeren havde noget grundlag for at hævde, at hun burde være blevet hørt, før ansættelsesmyndigheden ved skrivelsen af 21. februar 1995 meddelte hende, at den havde truffet beslutning om at iværksætte en procedure mod hende. Kravet om en sådan høring har hverken hjemmel i ordlyden af vedtægtens artikel 87 eller i den grundlæggende ret for enhver borger til at blive hørt af fællesskabsinstitutionerne under en procedure, som iværksættes mod den pågældende, og som kan munde ud i vedtagelsen af en for denne bebyrdende retsakt (præmis 27).

Henvisning til: Retten, 6. december 1994, sag T-450/93, Lisrestal m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 1177, præmis 42.

Andet anbringende om, at der forelå en åbenbar retsvildfarelse og magtfordrejning

Retten bemærkede, at vedtægtens artikel 12 i almindelighed forbyder en tjenestemand at foretage enhver handling, især enhver offentlig meningstilkendegivelse, der vil kunne nedsætte den værdighed, hans stilling kræver. Hvis en intern skrivelse fra en tjenestemand er en handling, som nedsætter den værdighed, stillingen kræver, er den altså i strid med vedtægtens artikel 12, uden at det er nødvendigt at tage stilling til, i hvilket omfang den er kommet til offentlighedens kundskab. Sagsøgerens argument om, at hendes bemærkninger ikke kunne være i strid med vedtægtens artikel 12, stk. 1, fordi de ikke var offentliggjort, kunne derfor ikke tages til følge (præmis 38).

Henvisning til: Retten, 26. november 1991, sag T-146/89, Williams mod Revisionsretten, Sml. II, s. 1293, præmis 76.

Videre udtalte Retten, at formålet med vedtægtens artikel 12, stk. 1, er at skabe sikkerhed for, at fællesskabsinstitutionernes tjenestemænd optræder med en sådan værdighed, at de opfylder de krav til en særlig korrekt og respektabel handlemåde, som man kan forvente af ansatte ved en offentlig international institution. I den foreliggende sag var den omtvistede skrivelse af 10. januar 1995 kendetegnet ved en aggressiv tone og opfyldte derfor ikke de nødvendige krav til sømmeligheden. Administrationen havde derfor med føje antaget, at skrivelsen ikke respekterede den værdighed, stillingen krævede (præmis 39).

Henvisning til: Retten, 7. marts 1996, sag T-146/94, Williams mod Revisionsretten, Sml. Pers. II, s. 329, præmis 65.

Retten tilføjede, at tjenestemandens forpligtelse efter vedtægtens artikel 21 til at bistå og rådgive sine foresatte gælder ikke blot ved udførelsen af de særlige opgaver, som tjenestemanden pålægges, men også generelt i forholdet mellem tjenestemanden og institutionen. Forpligtelsen indebærer følgelig, at tjenestemanden generelt skal afholde sig fra enhver form for adfærd, der udgør et angreb på den værdighed og respekt, som tilkommer institutionen og dens autoriteter. Flere af de ytringer, som sagsøgeren havde fremsat i skrivelsen af 10. januar 1995, udgjorde et angreb på bedømmerens værdighed og respekt (præmis 40).

Henvisning til: Retten, 26. november 1991, Williams mod Revisionsretten, a.st., præmis 72.

Afsluttende bemærkede Retten, at ytringsfriheden er en grundlæggende ret, som også tilkommer Fællesskabets tjenestemænd, og at vedtægtens artikel 12 og 21 ikke udgør nogen hindring for tjenestemændenes ytringsfrihed, men alene i tjenestens interesse fastsætter rimelige grænser for udøvelsen af denne grundlæggende ret. Når sagsøgeren udnyttede sin ret efter vedtægtens artikel 43, stk. 2, til at fremsætte alle de bemærkninger, som hun fandt nødvendige vedrørende den bedømmelsesrapport, hun kort tid forinden havde fået tilsendt, var hun forpligtet til at udøve denne ret på en sådan måde, at den var forenelig med vedtægtens artikel 12 og 21 (præmis 41).

Henvisning til: Domstolen, 13. december 1989, sag C-100/88, Oyowe og Traore mod Kommissionen, Sml. s. 4285, præmis 16.

Tredje anbringende om, at der forelå et åbenbart fejlskøn vedrørende de faktiske omstændigheder

Herom bemærkede Retten, at under hensyn til, at der ikke blot påhviler tjenestemanden en loyalitetspligt ved udførelsen af de særlige opgaver, som han er pålagt, men at denne loyalitetspligt gælder generelt i forholdet som helhed mellem tjenestemanden på den ene side og institutionen og dens overordnede på den anden side, kunne sagsøgeren ikke med føje hævde, at forholdet mellem hende og hendes tidligere overordnede faldt uden for vedtægtens artikel 21 (præmis 47).

Den omstændighed, at sagsøgeren modtog forsinket meddelelse om den bedømmelsesrapport, som var udfærdiget af hendes tidligere overordnede, kunne heller ikke fritage hende for forpligtelsen til at afholde sig fra en adfærd, som udgjorde et angreb på den værdighed og respekt, som institutionen og dens overordnede havde krav på. Forpligtelsen til at optræde med den værdighed, som stillingen kræver, gælder nemlig, uanset om institutionens overordnede eventuelt overtræder reglerne om bedømmelse af tjenestemænd. Hvis en tjenestemand ønsker at reagere over for institutionens forsømmelse, må han benytte de midler hertil, som foreligger efter vedtægtens artikel 25, 90 og 91 (præmis 48).

Fjerde anbringende om tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet

Retten bemærkede, at det tilkommer den disciplinære myndighed at vælge en sanktion, som står i passende forhold til den påtalte adfærd, og at beslutningen herom skal træffes ud fra en generel vurdering af alle de konkrete forhold i sagen samt under hensyn til de foreliggende skærpende eller formildende omstændigheder. Retten kan ikke sætte sin egen vurdering i stedet for den disciplinære myndigheds. Derimod påhviler det den at efterprøve, om den valgte sanktion står i åbenbart misforhold til de forhold, som påtales i afgørelsen (præmis 58).

Henvisning til: Retten. 17. oktober 1991, sag T-26/89, De Compte mod Parlamentet, Sml. II. s. 781, præmis 220, 221 og 222; Retten, 26. november 1991, Williams mod Revisionsretten, a.st., præmis 83.

Da det forhold, som sagsøgeren kritiseredes for i denne sag, var, at hun ved udnyttelsen af sin ret til at fremsætte sine bemærkninger vedrørende bedømmelsesrapporten anvendte en tone og visse formuleringer, der ikke var forenelige med den værdighed, som stillingen krævede, og med den respekt, som institutionens overordnede havde krav på, var en disciplinær sanktion over for sagsøgeren, bestående i, at hun blev indplaceret flere løntrin lavere end hendes hidtidige indplacering, åbenbart i strid med en proportionalitetsgrundsætning. Der var nemlig her tale om en alvorlig sanktion, som sjældent pålægges tjenestemænd, og som, hvis sanktionen skal stå i passende forhold til de begåede handlinger, forudsætter, at den pågældende har begået betydeligt grovere handlinger end dem, der var omhandlet i den foreliggende sag (præmis 59 og 60).

Konklusion:

Det Økonomiske og Sociale Udvalgs afgørelse af 18. januar 1996, hvorved sagsøgeren blev pålagt en disciplinær sanktion i form af en indplacering på et lavere løntrin, annulleres.