RETTENS DOM (Fjerde Afdeling)

17. maj 1995

Sag T-16/94

Dimitrios Benecos

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Meddelelse om ledig stilling — den ledige stillings indplacering i lønklasse — manglende imødekommelse af ansøgninger — begrundelse«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-335

Angående:

Påstand om annullation af Kommissionens afgørelse om ikke at imødekomme sagsøgerens ansøgning om at blive udnævnt i stillingen KOM/106/92 som chef for den administrative enhed I.E.4 »Infrastruktur, herunder telekommunikation. Energi, herunder nuklear sikkerhed«.

Udfald:

Frifindelse.

Resumé af dom

Der blev opslået en mellemlederstilling ledig som chef for den administrative enhed »Infrastruktur, herunder telekommunikation. Energi, herunder nuklear sikkerhed«. Meddelelsen om ledig stilling angav følgende stillingsbeskrivelse: »KOM/106/92 A3/A4/A5 I.E.4 BRU Chef for den administrative enhed ’Infrastruktur, herunder telekommunikation. Energi, herunder nuklear sikkerhed’, der skal være ansvarlig for teknisk bistand til de nye uafhængige stater inden for de pågældende områder. Der forudsættes en indsigt i forbindelserne udadtil og i opgaver med karakter af teknisk bistand samt evner til at lede et team.« Sagsøgeren, der er tjenestemand i lønklasse A3, indgav ansøgning til stillingen. Ved skrivelse af 4. januar 1993 fik sagsøgeren meddelelse om, at Det Rådgivende Udvalg for Udnævnelser havde fundet, at stillingen burde indplaceres i lønklasse A3, ligesom udvalget efter en undersøgelse af de indgivne ansøgninger skønnede, at sagsøgerens ansøgning herved ikke burde tages i betragtning.

Den 16. marts 1993 udnævnte ansættelsesmyndigheden i form af en forflyttelse en tjenestemand i stillingen og meddelte sagsøgeren, at den ikke havde imødekommet hans ansøgning.

Det første anbringende, hvorved sagsøgeren gjorde gældende, aí der var handlet i strid med meddelelsen om ledig stilling

Retten bemærkede, at formålet med stillingsopslaget dels er så nøjagtigt som muligt at informere potentielle ansøgere om de betingelser, der kræves opfyldt for at kunne besætte den pågældende stilling, således at potentielle ansøgere bliver i stand til at vurdere, om de bør indgive ansøgning, dels er at fastlægge det retlige grundlag for ansættelsesmyndighedens sammenlignende bedømmelse af ansøgernes »fortjenester«, jf. vedtægtens artikel 45, stk. 1 (præmis 18).

Henvisning til: Domstolen, 7. februar 1990, sag C-343/87, Culin mod Kommissionen, Sml. I, s. 225, præmis 19.

Retten bemærkede herefter, at stillingsopslaget indeholdt så præcise oplysninger om kravene, at det var tilstrækkeligt til, at der kunne foretages en sammenlignende bedømmelse af de forskellige ansøgeres »fortjenester«, og til, at der på dette grundlag loinne træffes en beslutning om ikke at imødekomme sagsøgerens ansøgning.

Det andet anbringende, hvorved sagsøgeren gjorde gældende, at der var sket en tilsidesættelse af begrundelsespligten

Retten bemærkede, at ansættelsesmyndigheden, såfremt den beslutter ikke at imødekomme en ansøgning, er forpligtet til at angive en begrundelse herfor, i hvert fald når den afviser en klage over en sådan afgørelse. Da forfremmelser og forflyttelser imidlertid sker på grundlag af et skøn, er det tilstrækkeligt at begrunde en afvisning af en klage under henvisning til de retlige krav, som efter vedtægten skal være opfyldt, for at den pågældende procedure har været lovlig (præmis 31).

Henvisning til: Retten, 3. marts 1993, sag T-25/92, Vela Palacios mod ØSU, Sml. II, s. 201, præmis 22.

Renen bemærkede herefter, at der ved vurderingen af, om en begrundelse er tilstrækkelig, må lægges vægt på den sammenhæng, i hvilken den anfægtede afgørelse er blevet truffet (præmis 33).

Henvisning til: Domstolen, 14. februar 1990, sag C-350/88, Delacre m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 395, præmis 16; Retten, 5. juni 1992, sag T-26/90, Finsidermod Kommissionen, Sml. II, s. 1789, præmis 72.

Retten fastslog, at afgørelsen om ikke at imødekomme sagsøgerens ansøgning ikke var blevet ledsaget af nogen begrundelse overhovedet, men at det i afgørelsen om at afvise sagsøgerens klage var anført, at »der i forbindelse med udnævnelsesproceduren og udnævnelsen af den valgte ansøger fuldt ud skete en iagttagelse af de i henhold til vedtægten herved gældende krav«, og at afgørelsen om ikke at imødekomme sagsøgerens ansøgning »ikke var behæftet med mangler«. Denne begrundelse måtte ses i sammenhæng med udtalelsen fra Det Rådgivende Udvalg for Udnævnelser, hvoraf det fremgik, at der var sket en opfyldelse af de retlige krav, hvis iagttagelse i henhold til vedtægten er en forudsætning for en procedures lovlighed, idet det heri var angivet, at der var sket en nærmere vurdering på grundlag af samtlige ansøgeres ansøgninger og disses personlige aktmapper tillige med en undersøgelse af sagsøgerens og de øvrige ansøgeres ansøgninger.

Retten udtalte herefter, at den pågældende afgørelse var behæftet med en mangel i form af utilstrækkelig begrundelse, idet ansættelsesmyndigheden havde undladt senest ved sin afgørelse om at afvise klagen at angive en individuel og relevant begrundelse for, at sagsøgerens ansøgning ikke var blevet imødekommet, hvorimod der ikke var tale om nogen fuldstændig mangel på begrundelse (præmis 35).

Henvisning til: Retten, 12. februar 1992, sag T-52/90, Volger mod Parlamentet, Sml. II, s. 121; Vela Palacios mod ØSU, a.st., præmis 25; Retten, 23. februar 1994, forenede sager T-18/92 og T-68/92, Coussios mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 171.

I tilfælde af utilstrækkelig, men ikke ganske manglende, begrundelse kan der fremlægges supplerende oplysninger under retsforhandlingerne (præmis 36).

Henvisning til: Vela Palacios mod ØSU, a.st., præmis 26.

Retten fastslog, at Kommissionen i svarskriftet nærmere havde angivet grundene til, at sagsøgerens ansøgning ikke var blevet imødekommet, hvorfor genstanden for anbringendet om utilstrækkelig begrundelse var bortfaldet som følge af Kommissionens forklaringer under retsforhandlingerne (præmis 37 og 38).

Henvisning til: Vela Palacios mod ØSU, a.st., præmis 27.

Det tredje anbringende, hvorved sagsøgeren gjorde gældende, at der var sket en tilsidesættelse af vedtægtens artikel 5, 29 og 45 og af bilag I til vedtægten

Retten bemærkede, at sagsøgeren med sine klagepunkter vedrørende afgørelsen af 19. juli 1988 gjorde gældende, at den ved denne afgørelse fastlagte fremgangsmåde medførte, at der ikke længere ville være nogen sammenhæng mellem stillinger som kontorchef og indplacering i lønklasse A3, og gjorde det muligt at træffe bestemmelse om den pågældende ledige stillings indplacering i lønklasse på grundlag af et kendskab til ansøgerne og dermed på grundlag af disses identitet, således at visse ansøgere i givet fald ville kunne udelukkes til fordel for andre (præmis 46).

Retten bemærkede herefter, at da sagsøgeren var tjenestemand i lønklasse A3, og den ledige stilling blev indplaceret i denne lønklasse, kunne sagsøgeren ikke i sagen antages at have været udsat for en tilsidesættelse af princippet om overensstemmelse mellem stilling og lønklasse, ligesom den ledige stilling ikke var blevet indplaceret i en lønklasse, der ikke svarede til dens betydning, hvorved ansættelsesmyndigheden skulle have unddraget sig en inddragelse af sagsøgerens ansøgning.

Retten bemærkede dernæst, at sagsøgeren ikke havde gjort gældende, at hans »fortjenester« var større end dem, der gjaldt den ansøger, som blev udnævnt, eller at han i højere grad end denne opfyldte kravene i henhold til stillingsopslaget, således at det af sagsøgeren anførte vedrørende hans »fortjenester« og erfaring — uanset om der herved måtte være tale om noget ganske usædvanligt — ikke godtgjorde, at der var sket en åbenbar fejlvurdering (præmis 50).

Endelig bemærkede Retten, at den såkaldte »seksdages-procedure« ikke kunne antages at stride mod princippet om den kollegiale karakter af Kommissionens beslutninger, idet en skriftlig procedure herved blot træder i stedet for en mundtlig, når Kommissionen enstemmigt træffer bestemmelse herom (præmis 51).

Sagens omkostninger

Retten fandt, at da den anfægtede afgørelse var behæftet med en mangel i form af utilstrækkelig begrundelse, der stadig forelå på tidspunktet for afvisningen af klagen, og da denne mangel først blev afhjulpet under retsforhandlingerne, burde Kommissionen tilpligtes at betale sagsøgerens omkostninger (præmis 55).

Konklusion:

1) Kommissionen frifindes.