Sag C-108/17

»Enteco Baltic« UAB

mod

Muitinės departamentas prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Vilniaus apygardos administracinis teismas)

»Præjudiciel forelæggelse – merværdiafgift (moms) – direktiv 2006/112/EF – artikel 143, stk. 1, litra d), og artikel 143, stk. 2 – fritagelse for moms ved indførsel – indførsel efterfulgt af en levering inden for Fællesskabet – betingelser – bevis for forsendelse eller transport af varer til en anden medlemsstat – transport under en ordning med suspension af punktafgifter – overdragelse af retten til at råde over varerne til køberen – momssvig – ingen forpligtelse for den kompetente myndighed til at bistå den afgiftspligtige person med at indsamle de oplysninger, der er nødvendige for at godtgøre opfyldelsen af betingelserne for fritagelse«

Sammendrag – Domstolens dom (Fjerde Afdeling) af 20. juni 2018

Harmonisering af afgiftslovgivningerne–det fælles merværdiafgiftssystem–fritagelser–fritagelse ved indførsel–indførsel efterfulgt af en levering inden for Fællesskabet–de kompetente nationale myndigheders kontrol af, at der foreligger en overdragelse af retten til som ejer at råde over de leverede varer–forpligtelse til for afgiftsmyndighederne i den medlemsstat, hvorfra varerne forsendes eller transporteres, at anmode om oplysninger hos myndighederne i bestemmelsesmedlemsstaten, som alene de offentlige myndigheder har adgang til–foreligger ikke

Harmonisering af afgiftslovgivningerne–det fælles merværdiafgiftssystem–fritagelser–fritagelse ved indførsel–indførsel efterfulgt af en levering inden for Fællesskabet–betingelserne for fritagelse for nævnte levering ikke opfyldt på grund af afgiftssvig begået af køberen–administrativ praksis, hvorefter en importør i god tro nægtes fritagelse–ikke tilladt–elektronisk kommunikation mellem importør og køber–ingen betydning

Harmonisering af afgiftslovgivningerne–det fælles merværdiafgiftssystem–fritagelser–fritagelse ved indførsel–indførsel efterfulgt af en levering inden for Fællesskabet–varer ikke sendt direkte til køberen, men overdraget til transportvirksomheder og afgiftsoplag–overdragelse af retten til som ejer at råde over varerne til køberen–de kompetente myndigheders afslag på fritagelse–ikke tilladt

Harmonisering af afgiftslovgivningerne–det fælles merværdiafgiftssystem–fritagelser–fritagelse ved indførsel–indførsel efterfulgt af en levering inden for Fællesskabet–transport af varer fra et afgiftsoplag i indførselsmedlemsstaten ikke til køberen, men til et sådant afgiftsoplag i en anden medlemsstat–dokumentation til godtgørelse af forsendelse eller transport af varer til en anden medlemsstat–indførte varer, der er bestemt til at blive transporteret eller forsendt fra indførselsmedlemsstaten til en anden medlemsstat–dokumenter, der kan tages i betragtning for at godtgøre nævnte transport- eller forsendelsesformål

Artikel 143, stk. 1, litra d), og artikel 143, stk. 2, litra b), i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem, som ændret ved Rådets direktiv 2009/69/EF af 25. juni 2009, skal fortolkes således, at de er til hinder for, at de kompetente myndigheder i en medlemsstat nægter fritagelse for merværdiafgift ved indførsel alene med den begrundelse, at de omhandlede varer – som følge af en ændring i omstændighederne indtrådt efter indførslen – er blevet leveret til en anden afgiftspligtig person end den, hvis merværdiafgiftsregistreringsnummer var angivet i indførselsangivelsen, skønt importøren har afgivet alle oplysninger om den nye købers identitet til de kompetente myndigheder i indførselsmedlemsstaten, på betingelse af, at det er fastslået, at de materielle betingelser for fritagelsen for den efterfølgende levering inden for Fællesskabet faktisk er opfyldt. (jf. præmis 61 og domskonkl. 1)

Artikel 143, stk. 1, litra d), i direktiv 2006/112, som ændret ved direktiv 2009/69, sammenholdt med direktivets artikel 138 og artikel 143, stk. 2, litra c), skal fortolkes således, at: – visse dokumenter, som bekræfter transporten af varerne fra et afgiftsoplag i indførselsmedlemsstaten ikke til køberen, men til et afgiftsoplag i en anden medlemsstat, kan betragtes som tilstrækkeligt bevis for forsendelse eller transport af disse varer til en anden medlemsstat – dokumenter såsom ekspeditionsbreve, der er udfærdiget på grundlag af konventionen om fragtaftaler ved international godsbefordring ad landevej, undertegnet i Genève den 19. maj 1956, som ændret ved protokollen af 5. juli 1978, og elektroniske administrative dokumenter, der ledsager varebevægelserne under punktafgiftssuspension, kan tages i betragtning for at godtgøre, at på tidspunktet for indførslen til en medlemsstat var de omhandlede varer bestemt til at blive forsendt eller transporteret til en anden medlemsstat som omhandlet i artikel 143, stk. 2, litra c), i direktiv 2006/112, som ændret, forudsat at disse dokumenter fremlægges på dette tidspunkt og indeholder alle de nødvendige oplysninger. Disse dokumenter samt de elektroniske bekræftelser på leveringen af disse varer og modtagelsesrapporterne udstedt efter en varebevægelse under punktafgiftssuspension kan godtgøre, at de pågældende varer faktisk er forsendt eller transporteret til en anden medlemsstat i overensstemmelse med artikel 138, stk. 1, i direktiv 2006/112, som ændret. (jf. præmis 81 og domskonkl. 2)

Artikel 143, stk. 1, litra d), i direktiv 2006/112, som ændret ved direktiv 2009/69, skal fortolkes således, at den er til hinder for, at myndighederne i en medlemsstat nægter at give en importør mulighed for at drage fordel af retten til fritagelse for merværdiafgift i henhold til denne bestemmelse, for indførsel af varer, som han har foretaget i denne medlemsstat, som er blevet efterfulgt af en levering inden for Fællesskabet, med den begrundelse, at disse varer ikke blev sendt direkte til køberen, men er blevet overdraget til transportvirksomheder og afgiftsoplag, som sidstnævnte har udpeget, når retten til som ejer at råde over de pågældende varer er blevet overdraget fra importøren til køberen. I denne forbindelse bemærkes, at begrebet »levering af varer« som omhandlet i artikel 14, stk. 1, i dette direktiv, som ændret, skal fortolkes på samme måde som i forbindelse med artikel 167 i nævnte direktiv, som ændret. (jf. præmis 92 og domskonkl. 3)

Artikel 143, stk. 1, litra d), i direktiv 2006/112, som ændret ved direktiv 2009/69, skal fortolkes således, at den er til hinder for en administrativ praksis, hvorefter retten til fritagelse for merværdiafgift ved indførsel under omstændigheder som de i hovedsagen foreliggende er nægtet en importør i god tro, når betingelserne for fritagelse for den efterfølgende levering inden for Fællesskabet ikke er opfyldt på grund af afgiftssvig begået af køberen, medmindre det er godtgjort, at importøren vidste eller burde have vidst, at transaktionen var involveret i svig begået af køberen, og importøren ikke har truffet enhver foranstaltning, som den pågældende med rimelighed var i stand til, for at undgå sin egen deltagelse i denne svig. Den omstændighed, at importøren og køberen har kommunikeret via e-mails, giver ikke i sig selv mulighed for at antage, at importøren vidste eller burde have vidst, at han var involveret i svig. (jf. præmis 100 og domskonkl. 4)