ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Sag C-322/15

Google Ireland Limited

og

Google Italy Srl

mod

Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunale amministrativo regionale per il Lazio)

»Præjudiciel forelæggelse — artikel 53, stk. 2, og artikel 94 i Domstolens procesreglement — ikke tilstrækkelige oplysninger om den faktiske og retlige baggrund for tvisten i hovedsagen og om begrundelserne for nødvendigheden af en besvarelse af det præjudicielle spørgsmål — åbenbart afvisningsgrundlag«

Sammendrag – Domstolens kendelse (Fjerde Afdeling) af 8. september 2016

Præjudicielle spørgsmål – formaliteten – nødvendigheden af at forelægge Domstolen tilstrækkelige præciseringer med hensyn til den faktiske og retlige sammenhæng – rækkevidde – anmodning, som ikke indeholder tilstrækkelige oplysninger om den faktiske og retlige sammenhæng – umuligt for Domstolen at give den forelæggende ret et brugbart svar – åbenbart afvisningsgrundlag

(Art. 267 TEUF; statutten for Domstolen, art. 23; Domstolens procesreglement art. 53, stk. 2, og art. 94)

Det er åbenbart, at en anmodning om præjudiciel afgørelse ikke kan antages til realitetsbehandling, når den begrænser sig at nævne en afgørelse fra en tilsynsmyndighed for kommunikation, der som følge af lovændringer blev vedtaget med henblik på at udvide forpligtelsen til systematisk at foretage en økonomisk indberetning til at omfatte reklamevirksomheder, som forhandler reklamepladser på internettet, og selskaber med hjemsted i udlandet, og når hverken omfanget og indholdet af eller de nærmere bestemmelser om den forpligtelse, hvis anvendelsesområde er blevet udvidet, er nærmere beskrevet i denne anmodning.

Det er nemlig afgørende, at anmodningen om præjudiciel afgørelse indeholder oplysninger om rækkevidden af indholdet af de nationale bestemmelser, der kan finde anvendelse i hovedsagen, og eventuelt den relevante nationale retspraksis, således at de berørte, der er omfattet af artikel 23 i statutten for Domstolen, og Domstolen kan vurdere, hvorvidt den pågældende forpligtelse er i overensstemmelse med EU-retten, navnlig henset til forpligtelsens karakter, indhold og omfang.

Når den forelæggende ret i en sag, der vedrører en mulig restriktion for en grundlæggende frihed, ikke har gjort det muligt for Domstolen at foretage en vurdering af, om der foreligger en sådan restriktion og dens omfang, og eventuelt herefter foretage en fyldestgørende undersøgelse af begrundelsen for denne restriktion, herunder navnlig dens proportionalitet, er Domstolen ikke i stand til at give den forelæggende ret et brugbart svar. Selv om beskyttelsen af konkurrencen og pluralismen ganske rigtigt er tvingende almene hensyn, der kan begrunde restriktioner for den frie udveksling af tjenesteydelser, er det nemlig alene ved en tilstrækkeligt detaljeret beskrivelse af måden, hvorpå dette formål forfølges ved den nævnte afgørelse, der gør det muligt for Domstolen at efterprøve om, og i hvilket omfang, denne er egnet til og nødvendig for at sikre virkeliggørelsen af det almene formål, den forfølger.

(jf. præmis 25-32 og domskonkl.)
1)

Artikel 49 TEUF og 56 TEUF skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en national bestemmelse som den i hovedsagen omhandlede, der pålægger de erhvervsdrivende, som ønsker at deltage i et udbud vedrørende tildelingen af koncessioner på området for spil og væddemål, en pligt til at føre bevis for deres økonomiske og finansielle formåen ved erklæringer fra mindst to banker, uden at åbne op for muligheden for, at denne formåen ligeledes kan godtgøres på anden vis, for så vidt som en sådan bestemmelse kan opfylde de i Domstolens praksis fastsatte betingelser om forholdsmæssighed, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.
1.

Appel — anbringender — tilsidesættelse af forbuddet mod at træffe afgørelse ultra petita — fremlæggelse af et sammendrag af det tidligere appelkammers argumenter i forbindelse med beskrivelsen af de fejl ved bedømmelsen, som dette appelkammer foreholdes — foreligger ikke (statutten for Domstolen, art. 21; Rettens procesreglement, art. 44, stk. 1) (jf. præmis 29)
Artikel 1, stk. 1, og artikel 2, litra b), i direktiv 93/13 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler skal fortolkes således, at direktivet finder anvendelse på en aftale om sikkerhed i fast ejendom indgået mellem fysiske personer og et kreditinstitut med henblik på at garantere opfyldelse af de forpligtelser, som et erhvervsdrivende selskab har påtaget sig over for kreditinstituttet i forbindelse med en kreditaftale, når disse fysiske personer ikke har handlet som led i deres erhverv og ikke har nogen funktionel forbindelse med det pågældende selskab, hvilket det tilkommer den nationale ret at efterprøve.

Som det fremgår af tiende betragtning til direktiv 93/13, skal ensartede bestemmelser vedrørende urimelige vilkår nemlig finde anvendelse på alle aftaler, som indgås mellem erhvervsdrivende og forbrugere, som defineret i artikel 2, litra b) og c), i nævnte direktiv. I denne forbindelse er aftalens genstand med de i denne betragtning opstillede undtagelser uden relevans for fastsættelsen af dette direktivs anvendelsesområde. Det er således gennem en henvisning til karakteren af de kontraherende parter – om de handler inden for rammerne af deres erhvervsmæssige aktiviteter eller ej – at direktiv 93/13 definerer de aftaler, det finder anvendelse på.

(jf. præmis 26-28 og 40 samt domskonkl.)
5.

EU-varemærker — klagesag — klage over en afgørelse fra Harmoniseringskontorets Indsigelsesafdeling — appelkammerets prøvelse — rækkevidde — faktiske omstændigheder og beviser til støtte for indsigelsen, som ikke er fremlagt inden for den fastsatte frist — hensyntagen — appelkammerets skønsbeføjelse [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 76, stk. 2; Kommissionens forordning nr. 2868/95, art. 1, regel 19, stk. 2, litra a), nr. ii)] (jf. præmis 89 og 90)
Domstolens kendelse (Syvende Afdeling) af 20. juli 2016 –

Staelen mod Médiateur

(Sag C-338/15 P) ( 1 )

»Appel — ansvar uden for kontraktforhold — Den Europæiske Ombudsmands behandling af en klage over administrationen af en liste over egnede ansøgere efter en udvælgelsesprøve — Domstolens procesreglement — artikel 181«

1. Appel — anbringender — urigtig vurdering af de faktiske omstændigheder og af beviserne — afvisning — domstolens prøvelse af vurderingen af de faktiske omstændigheder og af beviselementer — udelukket, medmindre de er gengivet urigtigt (art. 256, stk. 1, andet afsnit, TEUF; statutten for Domstolen, art. 58, stk. 1) (jf. præmis 13, 14, 19, 27-29, 33, 36, 44, 48, 74, 83 og 94)

2. Appel — anbringender — ingen angivelse af den påberåbte retlige fejl — anbringende, som mangler præcision — afvisning [art. 256, stk. 1, andet afsnit, TEUF; statutten for Domstolen, art. 58, stk. 1; Domstolens procesreglement, art. 168, stk. 1, litra d)] (jf. præmis 15-17, 21, 22, 31, 32, 43, 56, 59, 72, 81, 82, 88, 89 og 97)

3. Appel — anbringender — anbringende fremført for første gang i forbindelse med appellen — afvisning (art. 256, stk. 1, andet afsnit, TEUF; statutten for Domstolen, art. 58, stk. 1) (jf. præmis 73 og 98)

Konklusion

1) Appellen forkastes.

2) Claire Staelen betaler sagens omkostninger.

( 1 ) – EUT C 294 af 7.9.2015.
1.

EU-varemærker — klagesag — ufornødent at træffe afgørelse — appel iværksat af indehaveren af et EU-varemærke til prøvelse af en dom afsagt af Retten, der stadfæster afgørelsen fra et appelkammer, som tager ugyldighedsbegæringen vedrørende varemærket til følge — tilbagetagelse af ugyldighedsbegæringen vedrørende varemærket — sagen afsluttet (Domstolens procesreglement, art. 149 og art. 190, stk. 1; Rådets forordning nr. 207/2009, art. 65) (jf. præmis 6 og 7)
En præjudiciel anmodning vedrørende en procedure for indgåelse af en offentlig vareindkøbskontrakt, hvis værdi ikke overstiger den i Europa-Parlamentets og direktiv 2004/18 om samordning af fremgangsmåderne ved indgåelse af offentlige vareindkøbskontrakter, offentlige tjenesteydelseskontrakter og offentlige bygge- og anlægskontrakter, som ændret ved forordning nr. 1251/2011, fastsatte tærskel, skal afvises, når den nationale ret ikke har forelagt Domstolen oplysninger, hvoraf det fremgår, om der foreligger en klar grænseoverskridende interesse. Som det følger af artikel 94 i procesreglementet, skal Domstolen i en anmodning om præjudiciel afgørelse kunne finde en fremstilling af de faktiske oplysninger, som ligger til grund for spørgsmålene, samt af sammenhængen bl.a. mellem oplysningerne og spørgsmålene. Følgelig skal konstateringen af de fornødne forhold, der gør det muligt at efterprøve, om der foreligger en klar grænseoverskridende interesse samt mere generelt samtlige de konstateringer, som de nationale retter skal foretage, og som anvendeligheden af en afledt retsakt eller den primære EU-ret afhænger af, foretages inden forelæggelsen til Domstolen.

Hvad dette angår har Domstolen imidlertid i nogle sager uden den forelæggende rets udtrykkelige oplysninger herom, på grundlag af forelæggelseskendelsen kunnet slutte, at der foreligger en klar grænseoverskridende interesse, mens det forholder sig anderledes, når Domstolen, såfremt forelæggelseskendelsen ikke indeholder nogen form for oplysninger af denne art, finder ikke at kunne drage en sådan slutning. Henset til disse omstændigheder kan Domstolen ikke give et formålstjenligt svar på de spørgsmål, som den forelæggende ret har stillet med henblik på afgørelsen af den sag, som verserer for den, hvilket er formålet med det samarbejde, som blev etableret ved artikel 267 TEUF.

(jf. præmis 29-32 og domskonkl.)
Domstolens kendelse (Ottende Afdeling) af 7. juli 2016 –

HIT Groep mod Kommissionen

(Sag C-514/15 P) ( 1 )

»Appel — artikel 181 i Domstolens procesreglement — konkurrence — karteller — det europæiske marked for forspændingsstål — forordning (EF) nr. 1/2003 — artikel 23, stk. 2 — beregningen af bødens størrelse — bødeloftet — den samlede omsætning i »det foregående regnskabsår« — henvisning til et andet regnskabsår end det, der gik forud for vedtagelsen af den omtvistede afgørelse — proportionalitetsprincippet«

Konkurrence — bøder — størrelse — fastsættelse — maksimumsbeløb — beregning i forhold til omsætningen for det regnskabsår, som går forud for datoen for pålæggelsen af bøden — regnskabsår, der er kendetegnet ved, at der ikke foreligger en omsætning — henvisning til et andet regnskabsår — lovlig — tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet — foreligger ikke (art. 101 TEUF; Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23 og 2) (jf. præmis 25-31, 34, 35, 38 og 46)

Konklusion

1) Appellen forkastes.

2) Hit Groep BV betaler sagens omkostninger.

( 1 ) – EUT C 398 af 30.11.2015.
Domstolens kendelse (Sjette Afdeling) af 14. juli 2016 –

Pollmeier Massivholz mod Kommissionen

(Sag C-246/15 P) ( 1 )

»Appel — artikel 181 i Domstolens procesreglement — statsstøtte — statslige foranstaltninger vedrørende oprettelsen af et savværk i Land Hessen (Tyskland) — afgørelse, hvorved det fastslås, at der ikke foreligger statsstøtte — manglende indledning af den formelle undersøgelsesprocedure — åbenbart, at appellen delvis ikke kan antages til realitetsbehandling, delvis er ugrundet«

1. Appel — anbringender — Domstolens kontrol med vurderingen af fakta og beviselementer — udelukket, medmindre de er gengivet urigtigt (art. 256, stk. 1, andet afsnit, TEUF; statutten for Domstolen, art. 58, stk. 1) (jf. præmis 26, 40 og 41)

2. Appel — anbringender — anbringende rettet mod Rettens afgørelse om sagsomkostninger — afvisning, såfremt alle øvrige anbringender forkastes (statutten for Domstolen, art. 58, stk. 2) (jf. præmis 75)

Konklusion

1) Appellen forkastes.

2) Pollmeier Massivholz GmbH & Co. KG betaler sagens omkostninger.

( 1 ) – EUT C 236 af 20.7.2015.
3)

Virkningerne af erklæringen om ugyldighed for så vidt angår artikel 4 i og bilag II til afgørelse 2013/448 begrænses tidsmæssigt således, for det første, at denne erklæring først får virkninger efter en periode på ti måneder regnet fra datoen for afsigelsen af dom af 28. april 2016, Borealis Polyolefine m.fl. (C-191/14, C-192/14, C-295/14, C-389/14 og C-391/14-C–393/14, EU:C:2016:311) for at gøre det muligt for Europa-Kommissionen at vedtage de nødvendige foranstaltninger, og, for det andet, at der ikke kan rejses tvivl om de foranstaltninger, der vedtages indtil udløbet af denne frist, på grundlag af de bestemmelser, der erklæres ugyldige.
1.

Særlige rettergangsformer — udsættelse af gennemførelse — foreløbige forholdsregler — betingelser — fumus boni juris — uopsættelighed — alvorlig og uoprettelig skade — kumulativ karakter — interesseafvejning — dom fra Retten, hvorved en forordning delvis annulleres — anmodning om foreløbige forholdsregler, der tilsigter at opretholde virkningerne af Rettens dom, og som opfylder betingelserne om fumus boni juris — omstændighed utilstrækkelig til at lempe betingelsen om uopsættelighed (art. 278 TEUF og 279 TEUF; statutten for Domstolen, art. 60, stk. 2; Domstolens procesreglement, art. 160, stk. 3) (jf. præmis 19-21, 24 og 25)
Domstolens kendelse (Niende Afdeling) af 21. juni 2016 – ESET

(Sag C-393/15) ( 1 )

»Præjudiciel forelæggelse — artikel 99 i Domstolens procesreglement — afgifter — det fælles merværdiafgiftssystem — direktiv 2006/112/EF — artikel 168 — artikel 169, litra a) — selskab med hjemsted i en medlemsstat, hvor selskabet udfører afgiftspligtige transaktioner — filial registreret i en anden medlemsstat med henblik på betaling af merværdiafgift — lejlighedsvis udførelse af afgiftspligtige transaktioner i denne medlemsstat — hovedvirksomhed bestående i udførelse af interne transaktioner for nævnte selskab — indgående merværdiafgift erlagt af filialen — fradrag i registreringsmedlemsstaten«

Harmonisering af afgiftslovgivningerne — det fælles merværdiafgiftssystem — fradrag for indgående afgift — fradragsrettens indtræden og omfang — filial registreret i en anden medlemsstat med henblik på betaling af merværdiafgift — lejlighedsvis udførelse af afgiftspligtige transaktioner i denne medlemsstat — indgående merværdiafgift erlagt af denne filial — omfattet [Rådets direktiv 2006/112, art. 168 og art. 169, litra a)] (jf. præmis 42 samt domskonkl.)

Konklusion

Artikel 168 og artikel 169, litra a), i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at en filial, der med henblik på betaling af merværdiafgift er registreret i en medlemsstat, som tilhører et selskab med hjemsted i en anden medlemsstat, og som fortrinsvis udfører interne ikke-afgiftspligtige transaktioner til fordel for dette selskab, men som også lejlighedsvis udfører afgiftspligtige transaktioner i sin registreringsmedlemsstat, har ret til at fradrage den indgående merværdiafgift, som er betalt i sidstnævnte stat for varer og tjenesteydelser anvendt i forbindelse med nævnte selskabs afgiftspligtige transaktioner, som er udført i den anden medlemsstat, hvor selskabet har hjemsted.

( 1 ) – EUT C 337 af 12.10.2015.
Domstolens kendelse (Sjette Afdeling) af 30. maj 2018 – Simba Toys mod EUIPO og Seven Towns

(Sag C-30/15 P-DEP)

»Fastsættelse af sagsomkostninger«

1. Retslig procedure–sagsomkostninger–opgørelse–udgifter, der kan kræves erstattet–procedure, der verserer for Domstolen som led i en appelsag–udgifter, der er nødvendige med henblik på den nævnte procedure [Domstolens procesreglement, art. 144, litra b)] (jf. præmis 20)

2. Retslig procedure–sagsomkostninger–opgørelse–udgifter, der kan kræves erstattet–omstændigheder, der tages i betragtning–beløb, som parterne skal udrede i honorarer til deres egne advokater–fastsættelse af salærer, som kræves erstattet hos den part, der er pålagt at betale sagsomkostningerne [Domstolens procesreglement, art. 144, litra b)] (jf. præmis 21)

3. Retslig procedure–sagsomkostninger–opgørelse–udgifter, der kan kræves erstattet–omstændigheder, der tages i betragtning–national tarif for advokaters salærer–ikke omfattet [Domstolens procesreglement, art. 144, litra b)] (jf. præmis 22-24)

Konklusion

De samlede omkostninger, som Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO) og Seven Towns Ltd skal betale Simba Toys GmbH & Co. KG vedrørende sagens behandling i første instans, fastsættes til 35000 EUR.
Domstolens kendelse (Sjette Afdeling) af 30. maj 2018 – Simba Toys mod EUIPO og Seven Towns

(Sag C-30/15 P-DEP2)

»Fastsættelse af sagsomkostninger«

1. Retslig procedure–sagsomkostninger–opgørelse–udgifter, der kan kræves erstattet–procedure, der verserer for Domstolen som led i en appelsag–udgifter, der er nødvendige med henblik på den nævnte procedure [Domstolens procesreglement, art. 144, litra b)] (jf. præmis 21)

2. Retslig procedure–sagsomkostninger–opgørelse–udgifter, der kan kræves erstattet–omstændigheder, der tages i betragtning–beløb, som parterne skal udrede i honorarer til deres egne advokater–fastsættelse af salærer, som kræves erstattet hos den part, der er pålagt at betale sagsomkostningerne [Domstolens procesreglement, art. 144, litra b)] (jf. præmis 22)

3. Retslig procedure–sagsomkostninger–opgørelse–udgifter, der kan kræves erstattet–omstændigheder, der tages i betragtning–national tarif for advokaters salærer–ikke omfattet [Domstolens procesreglement, art. 144, litra b)] (jf. præmis 23-25)

Konklusion

De samlede omkostninger, som Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO) og Seven Towns Ltd skal betale Simba Toys GmbH & Co. KG vedrørende sagens behandling i første instans, fastsættes til 34000 EUR.
Hvad angår anvendeligheden af chartret i en sag som den i hovedsagen omhandlede skal det bemærkes, at Domstolen allerede har fastslået, at en medlemsstats afgørelse om at udlevere en unionsborger i en situation, hvor denne benytter sig af sin ret til fri bevægelighed ved at rejse fra den medlemsstat, hvori han er statsborger, til en anden medlemsstat, er omfattet af anvendelsesområdet for artikel 18 TEUF og 21 TEUF og dermed af EU-rettens anvendelsesområde som omhandlet i chartrets artikel 51, stk. 1 (jf. i denne retning dom af 6.9.2016, Petruhhin, C-182/15 , EU:C:2016:630 , præmis 31 og 52 ).

Artikel 19, stk. 2, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder skal fortolkes således, at en anmodning fra et tredjeland om udlevering af en EU-borger, der benytter sig af sin ret til fri bevægelighed og forlader sit oprindelsesland for at opholde sig på en anden medlemsstats område, skal afslås af denne anden medlemsstat, når den pågældende borger er udsat for en alvorlig risiko for at blive idømt dødsstraf, såfremt han udleveres.

(jf. præmis 27 og domskonkl.)
Domstolens kendelse (Femte Afdeling) af 22. juni 2017 –

Fondul Proprietatea SA

(Forenede sager C-556/15 og C-22/16) ( 1 )

»Præjudiciel forelæggelse – artikel 53, stk. 2, og artikel 94 i Domstolens procesreglement – statsstøtte – et overvejende offentligt ejet selskabs deltagelse i kapitalforhøjelse i et selskab, hvori staten er eneaktionær, eller i tilvejebringelse af selskabskapital i et statsejet handelsselskab – spørgsmål af hypotetisk karakter – manglende tilstrækkelig præcisering af den faktiske sammenhæng – åbenbart afvisningsgrundlag«

1. Præjudicielle spørgsmål–Domstolens kompetence–grænser–generelle eller hypotetiske spørgsmål–domstolens efterprøvelse af sin egen kompetence–præjudicielt spørgsmål af hypotetisk karakter–åbenbart afvisningsgrundlag (Art. 267 TEUF) (jf. præmis 20, 21, 28 og 29)

2. Præjudicielle spørgsmål–formaliteten–spørgsmål forelagt uden tilstrækkelige præciseringer med hensyn til den faktiske og retlige sammenhæng–åbenbart afvisningsgrundlag (Art. 267 TEUF; statutten for Domstolen, art. 23; Domstolens procesreglement, art. 94) (jf. præmis 34-37, 39 og 40)

Konklusion

Anmodningerne om præjudicielle afgørelser indgivet af Curtea de Apel Craiova (appeldomstolen i Craiova, Rumænien) ved afgørelse af 13. oktober 2015 og af Tribunalul București (retten i første instans i Bukarest, Rumænien) ved afgørelse af 3. juli 2015 afvises.

( 1 ) – EUT C 38 af 1.2.2016.
5)

Virkningerne af erklæringen om ugyldighed for så vidt angår artikel 4 i og bilag II til afgørelse 2013/448 begrænses tidsmæssigt således, for det første, at denne erklæring først får virkninger efter en periode på ti måneder regnet fra datoen for afsigelsen af dom af 28. april 2016, Borealis Polyolefine m.fl. (C-191/14, C-192/14, C-295/14, C-389/14 og C-391/14 – C-393/14, EU:C:2016:311) for at gøre det muligt for Europa-Kommissionen at vedtage de nødvendige foranstaltninger, og, for det andet, at der ikke kan rejses tvivl om de foranstaltninger, der vedtages indtil udløbet af denne frist, på grundlag af de bestemmelser, der erklæres ugyldige.
1.

Statsstøtte — påtænkte støtteforanstaltninger — manglende underretning — fastsættelse af tidspunktet for ydelse af en støtte, som kunne variere i forhold til arten af den pågældende støtte — støtte ydet ved kontrakter, der indeholder en betingelsesløs forpligtelse — tidspunktet for ydelsen svarer til tidspunktet for underskrivelsen af kontrakten (art. 108, stk. 3, TEUF) (jf. præmis 29 og 30)
Artikel 23 og artikel 30, stk. 1, i direktiv 2008/48 om forbrugerkreditaftaler og om ophævelse af direktiv 87/102 skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for nationale bestemmelser som de i hovedsagerne omhandlede, der under strafansvar pålægger långiveren at overholde forpligtelser på området for variable rentesatser i forbindelse med aftaler, som eksisterede på datoen for disse bestemmelsers ikrafttræden, når disse kreditaftaler ikke er omfattet af nævnte direktivs materielle anvendelsesområde, og når disse forpligtelser endvidere ikke er vedtaget med henblik på gennemførelse af direktivet.

(jf. præmis 35 og domskonkl.)
Domstolens kendelse (Ottende Afdeling) af 27. oktober 2016 –

Uber Belgium

(sag C-526/15) ( 1 )

»Præjudiciel forelæggelse — artikel 53, stk. 2, i Domstolens procesreglement — afvisning — persontransport i motorkøretøjer — private chauffører, der bruger en app til smartphone, som gør det muligt for dem at komme i kontakt med personer, der ønsker bytransport — pligt til at være i besiddelse af en driftstilladelse«

Præjudicielle spørgsmål — formaliteten — spørgsmål forelagt uden tilstrækkelige præciseringer med hensyn til den faktiske og retlige sammenhæng — åbenbart afvisningsgrundlag (art. 267 TEUF; statutten for Domstolen, art. 23; Domstolens procesreglement, art. 53, stk. 2, og art. 94) (jf. punkt 17-30 og domskonkl.)

Konklusion

Anmodningen om præjudiciel afgørelse, indgivet af Nederlandstalige rechtbank van koophandel Brussel (den nederlandsksprogede handelsret i Bruxelles, Belgien) ved afgørelse af 23. september 2015, afvises.

( 1 ) – EUT C 429 af 21.12.2015.
I det tilfælde, hvor Retten – i forbindelse med legalitetskontrollen af en afgørelse, der fastslår en overtrædelse af artikel 101, stk. 1, TEUF, og som følge heraf pålægger en bøde – annullerer den nævnte afgørelse for så vidt som der herved pålægges en bøde, medfører dette ikke, at Retten af denne grund er frataget muligheden for at udøve sin fulde prøvelsesret. Således kan Retten fuldt ud tage stilling til spørgsmålet om bødens størrelse, når de virksomheder, der er blevet pålagt bøden, har nedlagt påstand om nedsættelse af dette beløb, bl.a. under henvisning til manglende betalingsevne som omhandlet i punkt 35 i retningslinjerne af 2003 for beregningen af bøder efter artikel 23, stk. 2, litra a) i forordning nr. 1/2003.

Ved udøvelsen af sin fulde prøvelsesret er det derfor alene Retten, der har beføjelse til at pålægge virksomhederne sanktioner, og derfor kan Retten, på baggrund af de af parterne fremlagte oplysninger og under overholdelse af kontradiktionsprincippet, med rette ændre størrelsen af den bøde, de var blevet pålagt i afgørelsen. Da Retten således lovligt har sat sin egen vurdering i stedet for Kommissionens for så vidt angår udøvelsen af sanktionsbeføjelsen, er den omstændighed, at Retten i sidste ende har vurderet, at det er passende at fastsætte en bøde, der størrelsesmæssigt svarer til den, der er fastsat i Kommissionens afgørelse, uden betydning for lovligheden af udøvelsen af denne beføjelse. Inden for denne ramme har Unionens retsinstanser kompetence til at inddrage alle omstændigheder, såfremt de anses for relevante, uanset om disse omstændigheder foreligger før eller efter den trufne beslutning.

(jf. præmis 30-34, 38-40 og 43)