FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT G. REISCHL

FREMSAT DEN 24. NOVEMBER 1977 ( 1 )

Høje Ret.

Den sag, hvortil jeg skal tage stilling i dag, angår beregning af alderspension til en tidligere tjenestemand i Kommissionen, nærmere bestemt spørgsmålet, på hvilken måde der skal ske nedsættelse, når der er hævet beløb på sagsøgers konto i den fælles foreløbige pensionsordning, som var omhandlet i en intern skrivelse fra Kommissionen, nr. 16 af 19. juni 1958.

Sagsøger blev i 1958 ansat ved Kommissionen og var fra november 1962 direktør i lønklasse A 2. Med virkning fra 1. oktober 1969 blev han afskediget efter ansøgning. Han gjorde ved denne anledning brug af den mulighed, der består for at foretrække udtrædelsespenge i stedet for at få ret til en fremtidig pension. Senere erklærede han på grundlag af omstændigheder, som her ikke længere er af interesse — jeg har omtalt dem i forslag til afgørelse i sag 133/73 (Herbert Bruns mod Kommissionen for De europæiske Fællesskaber, kendelse af 7. 12. 1973 og 28. 3. 1975, Sml. 1975, s. 627) —, at han nu hellere ville have pensionsret end udtrædelsespenge, og at han ville tilbagebetale disse til Kommissionen. I oktober 1972 indgav sagsøger desuden, fordi han var stødt på vanskeligheder, en formel ansøgning om, at Kommissionen skulle træffe afgørelse om, at han havde ret til pension, og at han skulle betale udtrædelsespengene tilbage. I februar 1973 indgav han, efter at tilbagebetalingen åbenbart var sket i slutningen af 1972, en tilsvarende klage. Herpå erklærede et medlem af Kommissionen i marts 1973 over for ham, at udtrædelsespengene med rette var blevet udbetalt, at sagsøger ikke havde krav på pension. Dette foranledigede sagsøger til i maj 1973 at anlægge sag ved Domstolen, hvor han nedlagde påstand om, at afgørelsen af marts 1973 blev annulleret, samt at det blev fastslået, at han havde krav på pension, og at han skulle betale de ydelser tilbage, som han havde modtaget som forsørgelse. I nævnte sag — sag 133/73 — nedlagde Kommissionen pastand om afvisning. Jeg har taget stilling hertil i forslag til afgørelse af 5. december 1973, og jeg har her givet udtryk for, at søgsmålet ikke burde afvises.

I tilslutning hertil har parterne besluttet sig til forligsforhandlinger, som efter længere tids forløb gav resultat. Omkring slutningen af 1974/begyndelsen af 1975 nåede man til enighed om, at Kommissionen anerkendte sagsøgers krav på pension, og at sagsøger skulle tilbagebetale udtrædelsespenge med renter i den valuta, som han havde modtaget dem i. Dermed blev denne retssag afsluttet uden dom.

Striden mellem parterne var imidlertid ikke helt afsluttet.

For at forklare denne — triste — omstændighed må jeg vende tilbage til den allerede omtalte interne skrivelse nr. 16 fra 1958 om social forsikring og social forsorg. Den foreskrev, at der for hver ansat blev oprettet en konto, hvor de indbetalte bidrag og de årlige renter og renters renter blev indefrosset til kredit for ham. Den foreskrev endvidere, at der kunne hæves beløb på kontoen til opretholdelse af pensionsrettigheder i hjemlandet. Sagsøger havde også gjort brug af den sidstnævnte mulighed, uden at hans konto dog helt var tømt. Dette bevirkede, at der ved tjenestemandsvedtægtens ikrafttræden den 1. januar 1962, da de resterende tilgodehavende blev overført til budgettet, hvorfra der herefter skete udbetaling af pensioensydelser, stadig på sagsøgers konto resterede en andel af indbetalte bidrag samt et rentetilgodehavende.

Hvorledes der ved beregningen af pensionen skal tages hensyn hertil, er, som allerede sagt, omtvistet. Afgørende herfor er artikel 49, stk. 1 i personalevedtægtens bilag VIII, som lyder således:

»Hvis tjenestemanden har gjort brug af den mulighed, der er givet ham, til på sin konto i den fælles foreløbige pensionsordning for Fællesskabernes institutioner at hæve beløb, han har måttet indbetale for at sikre opretholdelsen af sine pensionsrettigheder i hjemlandet, begrænses hans pensionsrettigheder for den periode, i hvilken han hører ind under den foreløbige pensionsordning, i forhold til de beløb der er hævet på hans konto«.

Denne bestemmelse bliver af Kommissionens administration fortolket således, at der ikke skal tages hensyn til renter på den nævnte konto. Sagsøger er derimod af den mening, at der skal tages hensyn til alt, som den 31. december 1961 indestod på kontoen. Alt efter hvilken beregningsmåde man vælger, ændres den månedlige pensionsydelses grundbeløb med et beløb, som sagsøgeren har angivet til 1121 BFR, Kommissionen til 668 BFR.

I en skrivelse af 1. april 1974 i forbindelse med de nævnte forligsforhandlinger meddelte Kommissionens repræsentant i sag 133/73 første gang sagsøger den pågældende beregning. Sagsøger tog ligeledes stilling hertil i en til denne repræsentant rettet anmodning af 17. april 1974, hvori han gjorde gældende, at der i modsætning til administrationens opfattelse ved beregningen af pensionssatsen skulle tages hensyn til resttilgodehavendet på hans konto inclusive renter. I en skrivelse af 7. marts 1975 anmodede sagsøgeren om, at den foreløbige beregning af hans pensionskrav måtte blive efterprøvet med henblik på den forholdsmæssige nedsættelse, og at der i den forbindelse måtte blive taget hensyn til hans tilgodehavende pr. 31. december 1961. En tjenestemand ved Kommissionens juridiske tjeneste — Kommissionens repræsentant i sag 133/73 var åbenbart syg på det pågældende tidspunkt — svarede derpå i en skrivelse af 12. marts 1975, at han desangående ville sætte sig i forbindelse med administrationen og meddele sagsøger resultatet. I denne skrivelse blev det også understreget, at beregningen af pen-sionskravet pr. 1. januar 1975 var foretaget med det forbehold, at Kommissionen formelt godkendte aftalen.

Derefter blev der den 18. april 1975 udstedt en af en kontorchef undertegnet opgørelse, hvori — dette fremgår af bilagene — der ved nedsættelsen efter artikel 49 i tjenestemandsvedtægtens bilag VIII stadig ikke var taget hensyn til rentetilgodehavendet. Opgørelsen var i slutningen forsynet med den bemærkning, at den var foretaget »med det forbehold, at Kommissionen formelt godkendte forliget«. Ved skrivelse af 10. juni 1976 fra Kommissionens repræsentant blev det så meddelt sagsøger, at der stadig manglede en formel afgørelse om anerkendelse af pen-sionskravet, og at dette ville ske inden for de nærmeste dage. I slutningen af denne skrivelse var der til spørgsmålet om nedsættelsen anført, at Kommissionens administration ville sætte sig direkte i forbindelse med Bruns.

Den 20. juni 1975 blev der truffet en af en kontorchef på personaledirektørens vegne undertegnet afgørelse, ifølge hvilken sagsøger — uden at nærmere er anført — har krav på pension med virkning fra 1. januar 1975. Denne afgørelse blev meddelt sagsøger ved en skrivelse af 26. juni 1975 fra Kommissionens procesbefuldmægtigede. Hermed er — således står der også i denne skrivelse — »sagen endelig afgjort«. Den 7. juli 1975 klagede sagsøger igen og krævede, at den i sag 133/73 anfægtede afgørelse af 19. marts 1973 skulle annulleres. Derpå svarede Kommissionens procesbefuldmægtigede i en skrivelse af 17. juli 1975, at Kommissionens afgørelse af 19. marts 1973 var blevet uden genstand.

Sagsøger, der åbenbart gik ud fra, at spørgsmålet om beregning af pensionskravet endnu ikke helt var afgjort, sendte så endnu engang den 21. august 1975 en skrivelse til Kommissionen. I denne skrivelse anmodede han, under henvisning til at han ikke fandt den foretagne nedsættelse korrekt, om at den i afgørelse af 18. april 1975 foretagne beregning af pen-sionssatsen måtte blive efterprøvet, og han erklærede, at denne skrivelse i givet fald skulle anses som en ansøgning om en beslutning i henhold til tjenestemandsvedtægtens artikel 90, stk. 1. Da der siden ikke skete noget, indgav han efter resultatløse rykkerskrivelser af 18. december 1975 og 2. februar 1976 den 15. marts 1976 en formel klage til Kommissionen med en tilsvarende begæring. Efter en rykkerskrivelse af 15. juni 1976 modtog sagsøger endelig en skrivelse af 9. august 1976 fra Kommissionen med meddelelse om, at denne bekræftede den stiltiende afvisning af det i sagsøgers skrivelse af 21. august 1975 fremsatte krav, iden den ikke kunne imødekomme hans anmodning.

Herefter blev den 30. september 1976 den foreliggende retssag anlagt. Med denne vil sagsøger opnå, at hans opfattelse om nedsættelse af pensionskravet i henhold til artikel 49 i tjenestemandsvedtægtens bilag VIII erklæres for korrekt. Med henblik herpå nedlægger han den påstand, at afgørelsen af 9. august 1976 annulleres. Desuden har han ved søgsmålet nedlagt påstand om, at det pålægges Kommissionen ved beregning af sagsøgers pensionsret for den periode, hvor han var tilsluttet den fælles foreløbige pensionsordning for Fællesskaberne, at tage hensyn til det tilgodehavende, som ved vedtægtens ikrafttræden indestod på sagsøgers konto under nævnte ordning. Denne sidste påstand blev i replikken under hensyntagen til den af Kommissionen fremsatte indsigelse subsidiært omformuleret således, at Domstolen skulle anerkende, at der ved beregning af sagsøgers pensionsret for den tid, hvor han var tilsluttet den fælles foreløbige pensionsordning i Fællesska berne, skulle tages hensyn til det tilgodehavende, som ved vedtægtens ikrafttræden indestod på sagsøgers konto under denne ordning.

Kommissionen er primært af den opfattelse, at søgsmålet må afvises, fordi det er for sent anlagt. Følgelig har den først indgivet en begæring i henhold til procesreglementets artikel 91, om hvilken afdelingen dog ikke straks har truffet afgørelse (se kendelse af 19. januar 1977). Angående selve sagen indtager Kommissionen det standpunkt, al alene den fortolkning af artikel 49 i tjenestemandsvedtægtens bilag VIII, som Kommissionen forsvarer, er korrekt, og at der således ikke er nogen grund til at erklære dens beregning for forkert og at foreskrive en anden nedsættelse.

Hertil indtager jeg følgende stilling:

/ — Vedrørende søgsmålets afvisning

Til begrundelse af sin opfattelse om, at søgsmålet må afvises, går Kommissionen ud fra, at beregningen af sagsøgerens krav er foretaget ved opgørelse af 18. april 1975 i henhold til en bestemt nedsættelsesmetode. Ganske vist må det indrømmes, at der i denne opgørelse findes det forbehold, at forliget skulle godkendes af Kommissionen. For det første er det imidlertid, fordi det kun var sagsgenstanden i sag 133/73, altså den principielle anerkendelse af pensionsretten, der var genstand for forliget, klart, at forbeholdet ikke vedrørte den detaljerede beregning af kravet. For det andet skal der ifølge Kommissionen for så vidt angår forliget være truffet en endelig retsakt ved afgørelsen af 20. juni 1975. Hermed er tillige opgørelsen med dens detaljerede beregning blevet endelig; dette skulle sagsøger selv have anerkendt, idet han i sin skrivelse af 21. august 1975 taler om, at opgørelsen ved afgørelsen af 20. juni 1975 er blevet endelig. De afgørende frister skulle altså være begyndt at løbe fra forkyndelsen af afgørelsen af 20. juni 1975. Hvis man anser skrivelsen af 21. august 1975 som en klage — hvilket støttes af, at der her tales om efterprøvelse af beregningen af pensionssatsen — så er klagen rettidigt indgivet. Da der derefter intet skete, måtte der efter udløbet af fire måneder, altså den 21. december 1975, gås ud fra, at der forelå en stiltiende beslutning om afvisning af klagen. Fra dette tidspunkt løber ifølge Kommissionen søgsmålsfristen på tre måneder. Denne har sagsøger imidlertid ikke overholdt — sagen er først anlagt den 30. september 1976 — og herved ændrer Kommissionens udtrykkelige meddelelse af 9. august 1976 intet, heller ikke det forhold at denne meddelelse blev anfægtet, for det drejer sig for så vidt kun om en udtrykkeligt bekræftende retsakt, der desuden ikke — hvilket kræves efter tjenestemandsvedtægtens artikel 91 — er udstedt inden for søgsmålsfristen. Kommissionen har videre anført, at det under ingen omstændigheder synes muligt — som det i virkeligheden åbenbart har været sagsøgers hensigt — først at reagere på en anfægtelig beslutning med en ansøgning efter tjenestemandsvedtægtens artikel 90, som ikke er bundet til en frist, og derefter efter den stiltiende afvisning at indlede den videre procedure. Mod en sådan manipulation med søgsmålsfristerne, hvilke allerede efter tjenestemandsvedtægten er mere liberale end efter EØF-traktatens artikel 173, kan navnlig anføres, at en beslutning, der blev truffet som følge af en sådan ansøgning — således som det gentagne gange er fastslået i retspraksis — ikke ville være andet end en bekræftende retsakt, der ikke kan få nye frister til at løbe.

Heroverfor har sagsøger frem for alt henvist til det forhold, at forliget skulle godkendes af et medlem af Kommissionen. Dette var nødvendigt, fordi den i sag 133/73 anfægtede afgørelse ligeledes var undertegnet af et medlem af Kommissionen, og fordi denne fremgangsmåde desuden var forudset i skrivelsen af 1. april 1974. Men en sådan godkendelse — forbeholdet i skrivelsen af 18. april 1975 henviser også hertil — er imidlertid ikke sket. Afgørelsen af 20. juni 1975 er nemlig kun undertegnet af en kontorchef og angik desuden kun den principielle anerkendelse af pensionsretten, ikke den detaljerede beregning. Det er heller ikke korrekt, at denne detaljerede beregning, og navnlig spørgsmålet om nedsættelse, ikke skulle være blevet berørt under forligsforhandlingerne. Mod en sådan påstand taler det forhold, at sagsøger i en skrivelse af 1. april 1974 blev opfordret til at tage stilling til beregningen af hans ydelser, hvilket han gjorde ved skrivelse af 17. april 1974. Desuden blev det efter hans rykkerskrivelse af 7. marts 1975 meddelt ham i en skrivelse af 12. marts 1975, at spørgsmålet om nedsættelse ville blive drøftet med Kommissionens administration; endvidere har Kommissionens repræsentant i en skrivelse af 10. juni 1975 også forsikret ham om, at administrationen ville sætte sig direkte i forbindelse med sagsøger desangående. Dette er faktisk ikke sket. Hvis administrationen imidlertid havde ment, at alt var blevet endeligt afgjort ved afgørelsen af 20. juni 1975, så havde den let kunnet bringe dette klart til udtryk i en følgeskrivelse. Under disse omstændigheder har sagsøger kunnet antage, at spørgsmålet om nedsættelse af pensionsretten endnu ikke var endeligt afgjort, han har derfor været berettiget til først at indgive en ansøgning til ansættelsesmyndigheden, således at han først efter dennes afvisning har skullet reagere med klage og søgsmål. Såfremt man ikke følger sagsøger heri, så må der dog i alt fald kunne henvises til artikel 41 i tjenestemandsvedtægtens bilag VIII, hvorefter pensionsydelser ved fejlagtig eller mangelfuld beregning uden hensyn til arten heraf til enhver tid kan reguleres. Forstået rigtigt gælder denne bestemmelse også ved fejlagtig retsanvendelse, og den foreskriver en pligt til berigtigelse uden nogen som helst hensyntagen til tidligere retsakter og frister, som måtte være begyndt at løbe i tilslutning til disse.

Ved undersøgelsen af dette punkt vil jeg først gå ind på den sidstnævnte bestemmelse, idet spørgsmålet om overholdelse af søgsmålsfristen efter afgørelsen af 20. juni 1975 ganske åbenbart taber sin betydning, såfremt sagsøgers opfattelse må anses som rigtig.

Ifølge Kommissionens indsigelser må der stilles to spørgsmål angående artikel 41 i bilag VIII:

1. Omfatter begrebet »fejlagtig beregning« også en fejlagtig fortolkning af vedtægten?

2. Giver bestemmelsen administrationen en beføjelse til berigtigelse, men derimod ikke den pågældende tjenestemand en tilsvarende ret til at indgive en ansøgning med henblik på en afgørelse, der allerede er blevet retskraftig?

Med hensyn til det første spørgsmål kan man efter min mening forsvare den opfattelse, at artikel 41 også kommer i betragtning i tilfælde af retsvildfarelser, idet bestemmelsen ganske generelt taler om fejlagtig eller mangelfuld beregning uden hensyn til arten heraf.

Med hensyn til det andet spørgsmål deler jeg derimod Kommissionens opfattelse. Faktisk taler bestemmelsens ordlyd for, at det kun er tilsigtet at give administrationen en mulighed for at reagere. Da der efter tjenestemandsvedtægten gælder den grundsætning, at akter, der indeholder et klagepunkt, kun kan anfægtes inden for bestemte frister, så ville artikel 41 i bilag VIII givet have været anderledes formuleret, hvis man hermed havde ønsket at give udtryk for, at berørte personer uden hensyn til klagefrister til enhver tid kunne anfægte rigtigheden af afgørelser, som var rettet til dem vedrørende pensionsydelser. Sagsøger vil altså sikkert intet kunne opnå ud fra artikel 41 i bilag VIII, såfremt de afgørende frister i det foreliggende tilfælde faktisk allerede var udløbet.

Hvad nu angår sagsøgers angiveligt forsinkede reaktion på den afgørelse, der angik ham, så må det for det første fastholdes — specielt med henblik på den efter Kommissionens mening vigtige afgørelse af 18. april 1975, hvor der tales om Kommissionens formelle godkendelse af forliget —, at det i henhold til sag 133/73 ikke er den detaljerede beregning af pensionsretten, der var genstand for forliget, men kun den principielle anerkendelse af sagsøgers ret til pension i stedet for udtrædelsespenge. Det, at der i forbindelse med forligsforhandlingerne også fandt drøftelser sted om den detaljerede beregning af pensionen, ændrer ikke herved, idet såvel det forligsudkast, der blev tilsendt sagsøger sammen med skrivelsen af 1. april 1974, som Kommissionens skrivelse af 12. marts 1975, hvor der med henblik på spørgsmålet om nedsættelse tales om et »nyt problem«, gør det tydeligt, at den detaljerede beregning af pen-sionskravet var et særligt problem, som lå uden for forliget. Når der var tale om en godkendelse af forliget fra Kommissionens side, så angik dette altså ikke beregningen af kravet.

I øvrigt er den omtalte formelle godkendelse aldrig sket. Det kunne altså i det højeste overvejes, om det er tilstrækkeligt, at det på anden måde er gjort tydeligt, at forbeholdet i skrivelsen af 18. april 1975 er blevet genstandsløst. I så henseende kunne man henvise til skrivelse af 26. juni 1975, ved hvilken afgørelsen af 20. juni 1975 blev meddelt. Heri tales der nemlig om en afgørelse fra Kommissionen, hvilket kunne anses som en henvisning til, at dette er den retsakt, som det omtalte forbehold refererede til, og desuden er der i denne skrivelse også tale om en endelig afgørelse af sagen. For så vidt kunne det også spille en rolle, at det i en skrivelse af 17. juli 1975 som svar på sagsøgers indsigelse af 7. juli 1975 erklæres, at afgørelsen af 19. marts 1973, som sag 133/73 drejede sig om, var blevet genstandsløs.

Når jeg alligevel tøver med at gå ud fra, at der også vedrørende den detaljerede beregning er truffet en endelig afgørelse, så er det frem for alt på grund af den under sagen flere gange nævnte skrivelse af 10. juni 1975 fra Kommissionens repræsentant Heri blev det med hensyn til problemet om nedsættelse af pensionskravet i henhold til artikel 49 i tjenestemandsvedtægtens bilag VIII udtrykkeligt erklæret, at administrationen ville sætte sig direkte i forbindelse med sagsøger, hvilket blev anført i tilslutning til en bemærkning om, at der i formel henseende endnu manglede at blive truffet afgørelse om anerkendelse af sagsøgers pensionsret. Denne særlige henvendelse er aldrig sket. På den anden side ville det have været let for administrationen, hvis den virkelig var af den opfattelse, at afgørelsen af 20. juni 1975 også udgjorde afslutningen på diskussionen om nedsættelses-problemet, at meddele sagsøger dette på en klar måde, enten i skrivelsen af 26. juni 1975 eller i brevet af 17. juli 1975. Her opretholdt man altså en unødig og ærgerlig uklarhed om spørgsmålet om nedsættelsesafgørelsens endelighed, og denne uklarhed må utvivlsomt lægges Kommisionen til last. Under disse omstændigheder måtte sagsøger imidlertid kunne gå ud fra, at afgørelsen af 18. april 1975 endnu ikke i sommeren 1975 var blevet endelig, og der var følgelig ikke nogen grund for ham til på dette tidspunkt at indgive en formel klage. Tværtimod måtte det syntes rimeligt for at fremskynde sagen at indgive en formel ansøgning, og en sådan har sagsøger rent faktisk indgivet til Kommissionen den 21. august 1975.

Regnet fra dette tidspunkt har sagsøger imidlertid overholdt alle gældende frister. Ansøgningen måtte, fordi Kommissionen beklageligvis ikke svarede derpå, den 21. december 1975 anses for afvist. Herefter har sagsøger rettidigt, den 15. marts 1976, indgivet en formel klage, for hvilken der gælder en tre måneders frist. Denne måtte igen, fordi der heller ikke blev reageret på den, efter fire måneders forløb, altså den 15. juli 1976, anses for afvist. Da sagsøger fra da af havde en frist på tre måneder til at anlægge sag, og da han, medens denne frist løb, ved skrivelse af 9. august 1976 fik meddelelse om en udtrykkelig tilbagevisning af hans henvendelse, kan den sag, der er anlagt den 30. september 1976, ikke mindst under hensyntagen til tjenestemandsvedtægtens artikel 91, stk. 3, anden tankestreg, ikke anses for for sent ingivet.

Sagen kan følgelig antages til realitetsbehandling.

II — Inden jeg kommer til spørgsmålet om, hvorvidt søgsmålet har fornødent grundlag, må jeg dog komme ind på to bemærkninger fra Kommissionen, der vedrører formuleringen af de i sagen nedlagte påstande.

Således har Kommissionen kritiseret påstand nr. 1, idet opgørelsen af 18. april 1975 ikke ville være ophævet, selv om der skulle blive givet sagsøger medhold i denne påstand. Til påstand nr. 2 i dennes oprindelige form har Kommissionen udtrykt tvivl om, hvorvidt Domstolen kan rette de af sagsøger ønskede påbud til Kommissionen.

Jeg ser ingen særlige vanskeligheder ved disse to spørgsmål. Hvis man følger mine bemærkninger om formaliteten, så er det klart, at opgørelsen af 18. april 1975 ikke er blevet endelig, at den tværtimod kun indeholder en beregning, som endnu skulle drøftes. Der er altså ingen anledning til at kræve ophævelse af denne afgørelse. Hvad formuleringen af den anden påstand angår, så blev denne ændret i replikken for det tilfælde, at den skulle møde modstand, og det spørgsmål opstår altså overhovedet ikke længere, om Domstolen kan meddele Kommissionen påbud. Den nye formulering, som sigter mod, at Domstolen skal fastslå, hvorledes tjenestemandsvedtægten skal fortolkes, rejser givet ingen betænkeligheder. Jeg vil dog lige tilføje, at jeg finder, at den oprindelige formulering kunne accepteres, idet påbud fra Domstolen til administrationen i det mindste er uden betænkeligheder, når den retlige situation, som administrationen befinder sig i, ikke åbner noget spillerum. Dette gælder imidlertid uden tvivl for artikel 49 i tjenestemandsvedtægtens bilag VIII — så meget kan allerede nu siges, uden at den videre behandling af sagen herved er foregrebet.

III — Vedrørende realiteten

Lad os her gå over til kernen i striden, nemlig fortolkningen af artikel 49, stk. 1 i tjenestemandsvedtægtens bilag VIII, hvilken bestemmelse jeg allerede har citeret ovenfor.

Herom har sagsøger til støtte for sin opfattelse om, at nedsættelsen skal ske således, at de hævede beløb stilles over for det samlede tilgodehavende inklusive renter, før der blev hævet, fremfor alt henvist til, at der i artikel 49 tales om beløb og ikke om hævede bidrag. Han gør videre gældende, at pensionskassen fra tiden før vedtægtens ikrafttræden var en selvstændig forsikringsgiver, en selvforsikring. For hver ansat svarede tilgodehavendet på hans konto — bestående af bidrag og renter — til det fulde pensionskrav. Hvis man altså ved beregningen af pensions-kravet i tilfælde af en nedsættelse ikke tog hensyn til renter, så ville man lade en del af det nævnte modsvarende tilgodehavende ude af betragtning. Desuden henviser sagsøger til, at en ansat ved sin fratræden, med hjemmel i den allerede nævnte interne skrivelse, kunne kræve tilbagebetaling af de på hans konto indsatte beløb med renter, og at dette også svarer til reglerne om udtrædelsespenge i artikel 12, litra a i tjenestemandsvedtægtens bilag VIII.

Kommissionen er derimod af den opfattelse, at artikel 49, stk. 1 i tjenestemandsvedtægtens bilag VIII skal fortolkes på grundlag af tjenestemandsvedtægtens pensionsordning, ifølge hvilken det udelukkende kommer an på antallet af tjenesteår og den sidste grundløn. Hvis man tog hensyn til renter på konti i pensionsordningen før vedtægtens ikrafttræden, så ville man nå til en mindre nedsættelse og dermed til et højere antal tjenesteår for sådanne tjenestemænd. Dette vil imidlertid betyde en fordel i forhold til tjenestemænd, som først var blevet ansat efter tjenestemandsvedtægtens ikrafttræden og ikke havde haft mulighed for at hæve noget beløb. Og det er ifølge Kommissionen ikke mindst af interesse, at der i reglerne for efterbetaling af bidrag for perioden før vedtægtens ikrafttræden ikke tales om renter.

Her forekommer det mig specielt vigtigt, at der ikke af ordlyden af artikel 49 i personalevedtægtens bilag VIII kan udledes noget afgørende til støtte for sagsøgers argumentation. Bestemmelsen taler alene om en forholdsmæssig begrænsning i forhold til de beløb, der er hævet på kontoen. Hermed er det ikke gjort klart, hvilket totalbeløb, de hævede beløb skal modstilles, den enkelte ansattes konto eller alene de indbetalte bidrag.

Kommissionen har også med rette fremhævet — og dette kan også anføres mod sagsøgers opfattelse —, at reglerne i den nævnte interne skrivelse nr. 16 ikke vedrører en pensionsordning i egentlig forstand. Intet taler for, at pensionskassen selv skulle bære sine egne udgifter; der var navnlig ikke under punkt III i disse regler hjemlet nogen pensionsydelse. Det er derfor forfejlet af den interne skrivelse nr. 16 at udlede, at de samlede tilgodehavender skulle anses som et beløb, der modsvarede det fulde pensionskrav. I virkeligheden tjente reglerne kun til at forberede vedtægtens pensionsordning på den måde, at der i rette tid blev tilvejebragt visse midler, der var nødvendige for denne ordning. Det var følgelig i den interne skrivelse udtrykkeligt bestemt, at de på de enkelte konti indestående beløb skulle overføres til pensionskassen ved pensionsordningens ikrafttræden i henhold til regler, som senere skulle fastsættes. Dette skete efter vedtægtens ikrafttræden ved overtagelse på budgettet, fordi pensionsydelserne i henhold til tjenestemandsvedtægtens artikel 83, stk. 1 også afholdes over budgettet. Herom kan der blandt andet henvises til bestemmelsen i artikel 51 i tjenestemandsvedtægtens bilag VIII. Ud fra dette synspunkt forekommer det imidlertid helt normalt, at overtagelsen også gælder for renter, uden nogen særregel i så henseende; budgettet, over hvilket ydelserne skulle afholdes, måtte nemlig ved vedtægtens ikrafttræden udformes, som om bidragene rettidigt, altså allerede ved deres indbetaling, direkte var indgået på budgettet.

Desuden kan der mod sagsøgers opfattelse henvises til de allerede omtalte regler om udtrædelsespenge i artikel 12, litra a) i tjenestemandsvedtægtens bilag VIII. Som det allerede skete i den interne skrivelse nr. 16, er der her hjemlet udbetaling af de på kontoen under den foreløbige pensionsordning bogførte beløb, som også omfattede renter, og der tales desuden yderligere om renters renter. Det kan faktisk ikke afvises, at det var kommet lige så klart til udtryk i artikel 49 i bilag VIII, såfremt det virkelig havde været hensigten, at der skulle tages hensyn til renter.

Det, der især har gjort indtryk på mig, er imidlertid de argumenter, som Kommissionen til støtte for sit standpunkt har udledt af vedtægtens pensionsordning. Rent faktisk må det jo, da artikel 49 mangler den nødvendige præcision, og da den — selv om den er begrænset til det særlige tilfælde, hvor der er hævet beløb fra den foreløbige pensionskasse — ubestrideligt er en del af pensionsordningen, være nærliggende ved bedømmelsen af artiklens betydning og rækkevidde at gå ud fra de principper, som gælder for tjenestemandsvedtægtens pensionsordning.

I så henseende er det væsentligt, at denne ordning ikke kender til noget tilgodehavende for de enkelte tjenestemænd, som skulle kunne anses som et beløb, der modsvarede pensionskravet. Dette er tværtimod alene afhængigt af varigheden af den tilbagelagte tjenestetid og af den sidste grundløn. Jeg skal i så henseende henvise til den for alle tjenestemænd gældende artikel 77 i tjenestemandsvedtægten, til artikel 2 i tjenestemandsvedtægtens bilag VIII og — for så vidt angår beregningen af tjenesteår — til dette bilags artikel 3, hvoraf det klart fremgår, at det i princippet er tjenestetidens varighed og de i denne periode indbetalte bidrag, der er afgørende. Artikel 48, stk. 1 i bilag VIII supplerer denne artikel 3; det følger nemlig af artikel 48, at der ved beregningen skal tages hensyn til visse tjenesteperioder før vedtægtens ikrafttræden. På grundlag af denne bestemmelse ligger det imidlertid nær, for så vidt angår den efterfølgende artikel 49, hvor det alene drejer sig om nedsættelse af pensionskravet, kun at tage hensyn til bidragsindbetalinger for bestemte tjenesteår og at lade sådanne beløb ude af betragtning, som var opstået som følge af den foreløbige placering af bidragsydelserne under perioden før vedtægtens ikrafttræden til fordel for den kasse eller den indretning, som i sidste instans skulle modtage beløbene.

Hvis man gik anderledes frem og inkluderede renter i totalbeløbet, så ville der desuden — også heri har Kommissionen ret — på en vis måde blive tale om en mere fordelagtig behandling af de tjenestemænd, som artikel 49 skal anvendes på, og af hvilke ingen nogensinde — efter hvad Kommissionen har oplyst — har kunnet hæve renter fra deres konti. Rent faktisk kan man vel gå ud fra, at hævede bidrag kunne anvendes til at skabe eller opretholde et pensionskrav, der var ligeværdigt med det, der skulle ydes af Fællesskabet. Hvis man herudover lod rentetilgodehavendet få pensionsretlig virkning, så ville dette ganske rigtigt indebære anerkendelse af en længere tjenestetid end den faktisk ydede. Sådanne virkninger er imidlertid udelukket for tjenestemænd, som intet har hævet fra deres konto, og som, fordi renterne indgår i beregningen af pensionskravet, kun får krav på pension efter den faktisk ydede tjenestetid. Noget tilsvarende kunne desuden heller ikke ske for tjenestemænd, som er blevet ansat i Fællesskabet efter vedtægtens ikrafttræden, og som derfor ikke havde nogen anledning til at hæve beløb fra en kasse, hvortil der også var indgået renter.

Endelig kan der også udvindes et vigtigt argument til støtte for Kommissionens opfattelse af artikel 48, stk. 2 i tjenestemandsvedtægtens bilag VIII. Efter første punktum tilkommer pensionsretten tjenestemanden efter anmodning fra tiltrædelsesdagen ved en af institutionerne i de tre europæiske Fællesskaber uanset hans tjenstlige stilling. I fortsættelse heraf hedder det så videre:

»Har tjenestemanden ikke i den tidligere tjenestetid eller i en del af denne ydet bidrag til den foreløbige pensionsordning, kan han opnå rettighederne for den periode, i hvilken han ikke har kunnet betale bidrag, ved afdragsvis indbetaling af beløbene. De af tjenestemanden indbetalte bidrag og de tilsvarende indbetalinger fra institutionen anses som krediteret tjenestemandens konto under den foreløbige pensionsordning fra vedtægtens ikrafttrædelsestidspunkt«.

Af denne bestemmelse og ikke først af de af Kommissionen udstedte gennemførelsesbestemmelser, hvor det siges udtrykkeligt (Personaleposten af 29. 7. 1969), følger det, at det med henblik på at opnå efterforsikring er tilstrækkeligt at indbetale bidrag, og at der altså ikke skal svares renter. Hvis der alligevel opstår et fuldt pensionskrav, betyder dette, at det er erhvervet, uden at kassen bliver stillet, som om beløbene var indgået rettidigt. Fornuftigvis må man imidlertid så også ved fortolkningen af artikel 49, dvs. ved anvendelsen af nedsættelsesbestemmelsen, gå ud fra, at renter heller ikke her spiller nogen rolle.

Alt dette bringer mig til det resultat, at Kommissionen har fortolket artikel 49 i tjenestemandsvedtægtens bilag VIII korrekt, og at den meddelelse, hvori den har afvist en ændring af beregningen i afgørelsen af 18. april 1975, derfor ikke kan anfægtes. Da også den anden påstand vedrører fortolkningen af artikel 49, da altså det samme gælder for denne påstand, må sagsøgte frifindes i det hele.

IV — Jeg skal endnu engang sammenfatte:

Efter min overbevisning kan der ikke være tvivl om, at sagen er anlagt rettidigt og derfor kan antages til realitetsbehandling. Der må imidlertid, fordi den af Kommissionen anlagte fortolkning af tjenestemandsvedtægten er korrekt, ske frifindelse, og spørgsmålet om omkostninger må ordnes, som anført i procesreglementets artikel 70.

( 1 ) – Oversat fra tysk.