Forslag til afgørelse fra generaladvokat Lenz fremsat den 11. maj 1994. - STRAFFESAG MOD MATTEO PERALTA. - ANMODNING OM PRAEJUDICIEL AFGOERELSE: PRETURA CIRCONDARIALE DI RAVENNA - ITALIEN. - ARTIKEL 3, LITRA F), ARTIKEL 7, 30, 48, 52, 59, 62, 84 OG 130 R I EOEF-TRAKTATEN. - SAG C-379/92.



Samling af Afgørelser 1994 side I-03453

svensk specialudgave side I-00015

finsk specialudgave side I-00015



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hr. praesident,

De herrer dommere,

A ° Indledning

1. Den praejudicielle anmodning, Domstolen har faaet forelagt i naervaerende sag, vedroerer spoergsmaalet om, hvorvidt forskellige nationalretlige bestemmelser, der drejer sig om miljoebeskyttelse paa soefartsomraadet, er forenelige med faellesskabsretten.

2. Disse spoergsmaal er blevet rejst af Pretura di Ravenna under en straffesag mod Matteo Peralta, der er italiensk statsborger. Peralta er kaptajn paa tankskibet ACRUX, der foerer italiensk flag og drives af rederiet Diego Calì Figli, der er hjemmehoerende i Genova (Italien). Dette fartoej er specielt udrustet til transport af kemiske stoffer. Tiltalen mod Peralta gaar ud paa, at han som kaptajn paa skibet gentagne gange i perioden fra januar til marts 1990 i havet har udtoemt spildevand fra rensning af skibstankene, der forinden havde vaeret lastet med kaustisk soda. Det fremgaar af sagen, at skibet, naar dette skete, befandt sig i internationalt farvand, som oftest i et omraade beliggende 12-24 soemil fra de italienske basislinjer.

3. En adfaerd som den omtalte er ifoelge artikel 16, 17 og 20 i italiensk lov nr. 979 af 31. december 1982 om beskyttelse af havet strafbar. Naevnte lovs artikel 16, stk. 1, indeholder blandt andet et forbud, der gaelder for samtlige fartoejer, mod i havet i italiensk territorialfarvand at udtoemme de stoffer, der er naevnt i bilag A til loven (kaustisk soda er et af disse stoffer). Ifoelge samme artikels stk. 2 finder dette forbud anvendelse paa skibe, der foerer italiensk flag, ogsaa uden for territorialfarvande. Om straffen for den beskrevne adfaerd indeholder artikel 17 en henvisning til de foelgende bestemmelser i loven.

4. Ifoelge lovens artikel 20, stk. 1, er straffen for overtraedelse af bestemmelserne i artikel 16 for en kaptajn paa et skib, der foerer italiensk flag (samt for skibets reder eller ejer, saafremt de har medvirket ved overtraedelsen) boede paa 500 000 til 10 mio. LIT eller i faengsel indtil to aar. For uagtsom overtraedelse af disse bestemmelser nedsaettes straffen til det halve. I henhold til artikel 20, stk. 2, er straffene for en kaptajn paa et skib, der ikke foerer italiensk flag, de samme.

5. En kaptajn, der er italiensk statsborger og doemmes for en af artikel 20, stk. 1, omhandlet overtraedelse, suspenderes ifoelge samme artikels stk. 3 fra sin stilling, jf. soelovens artikel 1083. Ifoelge sidstnaevnte bestemmelse mister en domfaeldt, hvis tilladelse til at udoeve erhverv inden for soefart suspenderes, i en periode paa mellem to maaneder og to aar retten til at beklaede enhver stilling eller praestere ydelser af enhver art, som kraever saadan tilladelse.

6. En overholdelse af det hermed beskrevne forbud mod udtoemning i havet for eksempel efter en rensning af tankene som i den foreliggende sag kraever anvendelse af andre fjernelsesmetoder. Peralta har i den forbindelse i sit indlaeg omtalt forskellige anlaeg, ved hjaelp af hvilke spildevandet behandles foer fjernelsen (1). Ifoelge Peralta er det imidlertid kun visse italienske havne, der disponerer over saadanne anlaeg, mens de ikke findes i andre landes havne, i hvert fald naar der er tale om spildevand fra rensning af tanke af den art, der er tale om i den foreliggende sag. Dette spildevand maa beholdes om bord i saerlige beholdere, indtil det paagaeldende fartoej selv eller mindre tankfartoejer kan udtoemme dem i de naevnte anlaeg.

7. Peralta har for den nationale ret gjort gaeldende, at de naevnte italienske bestemmelser ikke kan anvendes i hans tilfaelde, og har anmodet om, at Domstolen anmodes om at afgoere de spoergsmaal, som herefter er blevet forelagt. Disse spoergsmaal, saavel som de synspunkter, der goeres gaeldende af de parter i sagen, der har indgivet indlaeg til Domstolen, goer det muligt at forstaa den sammenhaeng, som de indsigelser, som Peralta har fremfoert over for de italienske bestemmelser, indgaar i. Det viser sig saaledes, at bestemmelserne i den internationale konvention om forebyggelse af forurening fra skibe som affattet i protokollen fra 1978 vedroerende naevnte konvention (2) (herefter benaevnt "Marpol-konventionen") ikke i og for sig indeholdt et forbud mod den adfaerd, tiltalen mod ham lyder paa, naar visse betingelser var opfyldt. Det er i oevrigt ud fra denne omstaendighed, at Peralta har forklaret, at der i havnene i andre lande ikke findes anlaeg af den ovenfor beskrevne type.

8. Det bemaerkes, at Marpol-konventionen efter en henstilling fra Raadet (3) er underskrevet af de fleste medlemsstater (4) , herunder Italien. Faellesskabet som saadan deltager ikke i denne konvention. Ifoelge dennes artikel 3, stk. 1, finder konventionen navnlig anvendelse paa skibe, som er berettiget til at foere en kontraherende parts flag. Ved konventionen indfoeres i overensstemmelse med det i praeamblen angivne formaal, der er at naa til fuldstaendig afskaffelse af forurening af havmiljoeet med olie og andre skadelige stoffer ved opstilling af regler, som har global gyldighed, en hel raekke forbud mod og restriktioner for udtoemning i havet af saadanne stoffer. Overtraedelser af disse bestemmelser er omhandlet i konventionens artikel 4, hvori det hedder:

"1) Enhver overtraedelse af bestemmelserne i denne konvention er forbudt, og der skal af det paagaeldende skibs administration (5) ved lov gennemfoeres straffebestemmelser herom, uanset hvor overtraedelsen sker. Hvis administrationen modtager oplysninger om en saadan overtraedelse, og finder det godtgjort, at der foreligger tilstraekkeligt bevismateriale til at retsforfoelge gerningsmanden til den paastaaede lovovertraedelse, skal den drage omsorg for, at saadan retsforfoelgning indledes saa hurtigt som muligt i henhold til dens egen lovgivning.

2) Enhver overtraedelse af bestemmelserne i denne konvention inden for en kontraherende parts hoejhedsomraade er forbudt, og der skal i den paagaeldende parts lovgivning gennemfoeres straffebestemmelser herom. Naar som helst en saadan overtraedelse finder sted, skal den paagaeldende kontraherende part enten

a) drage omsorg for, at der indledes retsforfoelgning i henhold til dens egen lovgivning, eller

b) tilstille skibets administration saadanne oplysninger og bevismateriale i dens besiddelse, som godtgoer, at en overtraedelse har fundet sted.

3) Saafremt oplysninger eller bevismateriale vedroerende et skibs overtraedelse af denne konvention tilstilles det paagaeldende skibs administration, skal administrationen straks underrette den part, som har fremsendt oplysningerne eller bevismaterialet, og organisationen om de trufne foranstaltninger.

4) Straffebestemmelserne i en kontraherende parts lovgivning i medfoer af denne artikel skal vaere tilstraekkelig strenge til at modvirke overtraedelser af denne konvention og skal vaere lige strenge, uanset hvor overtraedelserne sker."

9. Bilag II til Marpol-konventionen opstiller (for saa vidt angaar andre skadelige stoffer end kulbrinter) de betingelser, der skal vaere opfyldt, saafremt der sker en udtoemning af spildevand fra tankene som den i sagen omhandlede.

10. Stk. 1 i regel 3 i bilag II indeholder en inddeling af skadelige vaesker, der opdeles i fire grupper, der betegnes med bogstaverne A-D, der i alfabetisk orden angiver faldende skadelighed. Ifoelge de oplysninger, Kommissionen er i besiddelse af, tilhoerte kaustisk soda paa det tidspunkt, da de i hovedsagen omhandlede begivenheder fandt sted, gruppe C (hvorfra det dog senere flyttedes til gruppe D). Stofferne i gruppe C defineres i regel 3, stk. 1, litra c) paa foelgende maade:

"Skadelige vaesker, der ved udtoemning i havet i forbindelse med rensning af tanke eller losning af ballast, rummer ringe risiko for havets ressourcer eller for menneskets sundhed og kun i ringe omfang antaster de naturlige omgivelser eller er til skade for anden retmaessig udnyttelse af havet, saaledes at de kraever en saerlig behandling."

11. Vedroerende denne gruppe stoffer indeholder regel 5, stk. 3, i bilag II foelgende bestemmelser:

"Det er forbudt i havet at udtoemme stoffer, tilhoerende gruppe C, jf. regel 3, stk. 1, litra c), i naervaerende bilag, stoffer, der midlertidigt er henfoert til denne gruppe samt ballastvand, spildevand fra rensning af tankene eller andre restprodukter eller blandinger, der indeholder saadanne stoffer, med mindre samtlige nedenfor angivne betingelser er opfyldt:

a) En sejlhastighed for fartoejer med egen drivkraft paa mindst 7 knob og for andre fartoejer paa mindst 4 knob.

b) Den fremgangsmaade og de anlaeg, der anvendes ved udtoemningen, er godkendt af administrationen. De bygger paa de normer, der er udarbejdet af organisationen (6), og giver sikkerhed for, at stofmaengden i det udtoemte spildevand ikke medfoerer en stofkoncentration ved fartoejets agterkoel, der overstiger ti milliontedele.

c) Stoerste udtoemning fra den enkelte tank og det dertil hoerende roersystem overstiger ikke den stoerste maengde ifoelge den i naervaerende stykkes litra b) godkendte metode, og denne maengde maa under alle omstaendigheder ikke vaere stoerre end den stoerste af de to foelgende maengder: 3 kubikmeter eller 1/1 000 af tankens kubikmeterindhold.

d) Udtoemningen sker under vandlinjen, idet der tages hensyn til soeforbindelsernes placering.

e) Udtoemningen sker mindst 12 soemil fra naermeste kyst og paa mindst 25 meters vanddybde."

12. Stk. 9 i regel 5 opstiller saerlige ° strengere ° betingelser for udtoemning af stoffer, der tilhoerer gruppe C, i "saerlige zoner". Imidlertid er det ifoelge bilag II zoner i OEstersoeen og Sortehavet (regel 1, nr. 7), der er specielle zoner.

13. Tilsyneladende eksisterer der ikke andre folkeretlige retskilder, ud over Marpol-konventionen og inklusive faellesskabsrettens bestemmelser, som kan benyttes med henblik paa en beskrivelse af tiltaltes adfaerd.

14. Man maa i den forbindelse vaere opmaerksom paa, at der ved fastsaettelsen af bestemmelserne om beskyttelse af oceanerne mod forurening sondres mellem to typer af forurening, der ganske vist ligner hinanden meget; dels den forurening, der er en foelge af "udtoemning" fra skibene, og dels den forurening, der saedvanligvis benaevnes "dumpning", der betyder en fjernelse af affald ved nedsaenkning i havet (7). Det fremgaar af Marpol-konventionens artikel 1, stk. 1, at konventionen omhandler foerstnaevnte form for forurening. I konventionens artikel 2, stk. 3, litra b), nr. i), angives klart, at betegnelsen "udtoemning" ikke omfatter dumpning som defineret i London-konventionen af 29. december 1972 om forebyggelse af havforurening ved dumpning af affald og andre stoffer. Omvendt omfatter betegnelsen "dumpning" ifoelge sidstnaevnte konvention ikke udtoemning i havet af affald eller andre stoffer, som skyldes eller stammer fra normal udnyttelse af skibe [London-konventionen, artikel 3, stk. 1, litra b), nr. i)]. Heraf foelger, at saafremt Marpol-konventionen finder anvendelse, kan det paagaeldende forhold ikke ogsaa vaere omfattet af London-konventionen.

15. Hvad angaar faellesskabsretten maa foerst naevnes den ved Raadets afgoerelse af 25. juli 1977 indgaaede konvention om beskyttelse af Middelhavet mod forurening samt protokollen om forebyggelse af forurening af Middelhavet, foraarsaget af dumpning fra skibe og luftfartoejer (8). Den ovenfor naevnte sondring mellem udtoemning og dumpning benyttes ogsaa heri. Protokollen giver regler om dumpning af forskellige slags stoffer paa grundlag af definitionen af dette begreb, som den har laant i London-konventionen. Kommissionen har i anledning af et spoergsmaal fra Domstolen bekraeftet, at protokollens bestemmelser ikke finder anvendelse i den foreliggende sag. Hvad angaar udtoemning i Marpol-konventionens forstand indeholder den af Faellesskabet afsluttede konvention i artikel 6 blot en generalklausul og opstiller ikke kriterier, der er selvstaendige i forhold til de i Marpol-konventionen benyttede kriterier.

16. Endvidere skal omtales Raadets direktiv 76/464/EOEF af 4. maj 1976 om forurening, der er foraarsaget af udledning af visse farlige stoffer i Faellesskabets vandmiljoe (9). Dette direktiv finder anvendelse paa indre overfladevand, territorialfarvande, saltvandsomraader inden for basislinjen og grundvand, med undtagelse af driftsmaessige udtoemninger fra skibe i territorialfarvande.

17. Raadet har endelig vedtaget en beslutning om indfoerelse af et faellesskabsinformationssystem vedroerende kontrol med formindskelse af forurening af havet med kulbrinter og andre farlige stoffer (10). Heller ikke i denne beslutning findes der kriterier, der vil kunne have betydning for beskrivelsen af den adfaerd, Peralta staar tiltalt for i hovedsagen.

18. Paa baggrund af disse faktiske og retlige omstaendigheder har Pretura circondariale di Ravenna anmodet Domstolen om en praejudiciel afgoerelse af foelgende spoergsmaal:

"1) Udgoer bestemmelser som artikel 16 og 20 i lov nr. 979/82 restriktioner, jf. traktatens artikel 7, 48, 52 og 59, der som saadanne er forbudt ved traktatens artikel 62, idet de ikke objektivt er begrundet i hensynet til at beskytte offentlige interesser i vedkommende medlemsstat?

2) Er paa faellesskabsrettens nuvaerende stadium og paa baggrund af de i spoergsmaal 1) naevnte faellesskabsbestemmelser nationale regler som de i sagen omhandlede, hvorefter borgere paa grund af deres nationalitet ogsaa i henseende til strafferetlige sanktioner for én og samme adfaerd behandles anderledes end andre borgere, der er undergivet faellesskabsretten, forenelige med faellesskabsretten? Er de i sagen omhandlede straffebestemmelser, hvorefter kaptajnen som en accessorisk, automatisk og obligatorisk sanktion midlertidigt blandt andet suspenderes fra sin stilling og sit arbejde, forenelige med det i Faellesskabets retsorden knaesatte proportionalitetsprincip?

3) Kan paa faellesskabsrettens nuvaerende stadium staternes saakaldte 'enekompetence til strafpaalaeggelse' paavirke de grundlaeggende ved traktaten sikrede friheder, som for eksempel den frie bevaegelighed for varer og personer, og udgoer specielt artikel 16 og 20 i lov nr. 979/82 en hindring for udoevelsen af disse friheder?

4) Er faellesskabsrettens principper paa miljoeomraadet, navnlig princippet om forebyggende indgreb, jf. traktatens artikel 130 R ff., til hinder for regler i en medlemsstat, hvorefter der for skibe fra vedkommende medlemsstat gaelder et absolut forbud mod paa det aabne hav at udtoemme kulbrinter og skadelige stoffer, naar dette forbud i praksis bevirker, at de paagaeldende skibe er noedt til at benytte sig af en anden udtoemningsordning, der i enhver henseende er ineffektiv og i al fald strider mod de forpligtelser, som vedkommende medlemsstat internationalt har paataget sig, og som er genstand for gennemfoerelsesforanstaltninger fra Faellesskabets side?

5) Er de faellesskabsretlige principper, hvorved det skal sikres, at praestering af tjenesteydelser paa soefarts- og havneomraadet i Faellesskabet kan ske under fri konkurrence, loyalt og uden kunstige fordrejninger, samt at efterspoergslen efter ydelser tilfredsstilles saaledes, at skaderne paa miljoeet bliver mindst mulige, og navnlig EOEF-traktatens artikel 3, litra f), og artikel 84, til hinder for nationale bestemmelser som de i artikel 16 (17) og 20 i lov nr. 979/82 omhandlede, der fordrejer konkurrencen mellem havnene og rederierne i Faellesskabet, fordi de indeholder et absolut forbud mod udtoemning paa aabent hav af spildevand fra rensning af skibstanke, der alene gaelder for skibe, der foerer vedkommende medlemsstats flag, skoent disse skibe er udstyret med de dyreste rensningsanlaeg i overensstemmelse med forskrifterne i internationale konventioner, der er blevet ratificeret af Faellesskabet?

6) Er artikel 30 i traktaten forenelig med en ordning i en medlemsstat, hvorefter der alene for skibe, der foerer vedkommende medlemsstats flag, selv for skibe, der er udstyret med de dyreste tekniske indretninger i overensstemmelse med konventionerne paa omraadet, gaelder et absolut forbud mod paa det aabne hav at udtoemme kulbrinter og skadelige stoffer, saaledes at disse skibe er noedt til at benytte saerlige tekniske indretninger og anvende et andet, ineffektivt udtoemningssystem, der er saerdeles udgiftskraevende og i al fald i strid med de forpligtelser, som vedkommende medlemsstat internationalt har paataget sig, og som er genstand for gennemfoerelsesforanstaltninger fra Faellesskabets side? Navnlig spoerges det, om de omhandlede strafferetlige sanktioner og de oekonomiske byrder, som alene skal afholdes af den nationale handelsflaade paa en maade, der klart er udtryk for forskelsbehandling og aldeles ufornuftig, kan antages at udgoere foranstaltninger med tilsvarende virkning som kvantitative indfoerselsrestriktioner. Disse byrder medfoerer jo yderligere omkostninger, hvilket paavirker prisen paa de transporterede varer og har foelger for vareindfoerslen."

B ° Stillingtagen

De praejudicielle spoergsmaals betydning og raekkevidde

19. 1. Som Kommissionen med rette har fremhaevet, oensker den forelaeggende ret en afgoerelse af, om det i italiensk ret strafsanktionerede forbud mod at foretage udtoemning i havet, herunder den sanktion, der gaar ud paa en kaptajns suspension fra sin stilling, er forenelig med de faellesskabsretlige bestemmelser og principper, naevnte ret har omtalt.

20. Det er efter min mening tvivlsomt, om Pretura di Ravenna ogsaa har villet rejse spoergsmaalet, om sanktionen i form af suspension fra stillingen som saadan er forenelig med faellesskabsretten. Det andet spoergsmaal, der eventuelt tager dette problem op, er temmelig uklart formuleret. Hvordan det nu end forholder sig, kommer jeg senere i fremstillingen ogsaa ind paa denne problematik, saaledes at jeg behandler hele det omraade, der daekkes af den praejudicielle anmodning.

21. Endvidere maa det efter min mening vaere paa sin plads at praecisere raekkevidden af de praejudicielle spoergsmaal paa baggrund af de faktiske omstaendigheder, jeg er bekendt med.

22. Dels er det i det fjerde spoergsmaal naevnte forbud mod udtoemning af "kulbrinter" uden interesse i den foreliggende sammenhaeng, idet kaustisk soda ikke tilhoerer denne gruppe stoffer. Heraf foelger navnlig, at Marpol-konventionens bilag I ikke finder anvendelse (det goer derimod de bestemmelser i bilag II, der er citeret i indledningen til dette forslag til afgoerelse). Og dels maa spoergsmaalene 1, 2 og 3, selv om de er holdt i almindelige vendinger, undersoeges i sammenhaeng med den overtraedelse, der konkret ratione loci antages at vaere sket i havomraadet uden for territorialfarvandet, hvilket fremgaar af formuleringen af spoergsmaal 4, 5 og 6 og de oplysninger, Peralta har givet i sit indlaeg (11).

Spoergsmaalet om, hvorvidt de praejudicielle spoergsmaal kan admitteres

23. Der er fra ingen side fremfoert indsigelser mod, at de praejudicielle spoergsmaal admitteres. Kommissionen har blot henvist til fast praksis, hvorefter Domstolen, saafremt den i en praejudiciel sag mangler kompetence til at tage stilling til, om en national lovgivning er i strid med faellesskabsretten, dog kan forsyne den nationale ret med de faellesskabsretlige fortolkningselementer, som kan goere det muligt for denne at loese det juridiske problem, som er forelagt den (12).

24. Jeg skal tilfoeje, at det heller ikke efter min mening kan antages, at de praejudicielle spoergsmaal skal afvises med den begrundelse, at forelaeggelseskendelsens begrundelse er utilstraekkelig. Ganske vist skal forelaeggelseskendelsens begrundelse ifoelge Telemarsicabruzzo-dommen (13) opfylde visse mindstekrav, saaledes at Domstolen faar mulighed for at give en fortolkning af faellesskabsretten, som den forelaeggende ret kan bruge. En saadan fortolkning er mulig i den foreliggende sag, selv om den nationale ret ikke udtoemmende i forelaeggelseskendelsens grunde har redegjort for den foreliggende sags faktiske og retlige omstaendigheder (14).

25. Den ret enkle sammenhaeng, som den adfaerd, der har foert til tiltalen mod Peralta, indgaar i, beskrives i forelaeggelseskendelsen. Der kunne her alene tiltraenges en bekraeftelse af, at de formodede overtraedelser af de italienske miljoebeskyttelsesbestemmelser har fundet sted uden for territorialfarvandet. Hvad retstillingen angaar har den forelaeggende ret naevnt de anvendelige italienske bestemmelser. Som det fremgaar af formuleringen af spoergsmaalene, er der tale om en ordning med tilhoerende straffebestemmelser, "der indeholder et absolut forbud mod udtoemning paa aabent hav af spildevand fra rensning af skibstanke, der alene gaelder for skibe, der foerer vedkommende medlemsstats flag" (15), og hvorefter "blandt andet skibskaptajnen som en accessorisk, automatisk og obligatorisk sanktion midlertidigt suspenderes fra sin stilling og sit arbejde" (16).

26. Nu fremgaar det rigtignok ikke af spoergsmaalet, hvad der helt noejagtigt er foelgerne af det forbud, der gaelder for skibe, der foerer italiensk flag, mod udtoemning i havet (17). Peralta har givet Domstolen forskellige supplerende oplysninger herom under den skriftlige forhandling. Det kan afgjort spoerges, om disse oplysninger haenger tilstraekkelig noeje sammen med oplysningerne i forelaeggelseskendelsen. Men selv om det ikke skulle vaere tilfaeldet, bliver der ikke af den grund tale om en afvisning af den praejudicielle anmodning i dens helhed. For de oevrige faktiske omstaendigheder kan nemlig materielt udskilles fra denne side af sagen og kan ogsaa undersoeges uafhaengigt heraf. En eventuel manglende sammenhaeng mellem tiltaltes oplysninger og oplysningerne i forelaeggelseskendelsen medfoerer saaledes alene, at der ikke ved behandlingen af de ved denne kendelse forelagte spoergsmaal kan tages hensyn til disse oplysninger (18).

27. Den nationale ret har heller ikke naermere angivet den folkeretlige sammenhaeng. Den har blot henvist til "internationale konventioner" ("paa omraadet" eller "der er blevet ratificeret af Faellesskabet") og til de "forpligtelser", som vedkommende medlemsstat "internationalt" har paataget sig. Efter min mening kan Domstolen dog eventuelt med stoette fra medlemsstaterne og Kommissionen, naar de faktiske omstaendigheder som i den foreliggende sag kan indkredses med tilstraekkelig noejagtighed, tilstraekkelig klart fastlaegge, hvilke bestemmelser der er tale om, saaledes at det bliver ubetaenkeligt at admittere de praejudicielle spoergsmaal (19).

28. Paa baggrund af samtlige omtalte forhold kan de praejudicielle spoergsmaal derfor efter min mening admitteres.

Besvarelse af de praejudicielle spoergsmaal

29. I. Det maa foerst afgoeres, om Marpol-konventionen som saadan er en del af faellesskabsretten, og om den i bekraeftende fald kan medfoere, at de omtvistede nationale bestemmelser ikke finder anvendelse. Jeg kan tilslutte mig de synspunkter, Kommissionen har fremfoert i sit indlaeg, og fastslaa, at dette spoergsmaal skal besvares benaegtende. Som tidligere naevnt (20) deltager Faellesskabet som saadan ikke i denne konvention. Denne kan altsaa ikke vaere en del af faellesskabsretten, medmindre der ved traktaten var sket en overfoersel til Faellesskabet af den kompetence, i henhold til hvilken medlemsstaterne har undertegnet naevnte konvention (21). Efter traktatens artikel 130 R som affattet i faellesakten (og fremdeles i Maastricht-traktaten) fremgaar det saaledes, at medlemsstaterne fortsat er kompetente paa miljoeomraadet, i al fald saa laenge og for saa vidt som Faellesskabet ikke selv skrider til handling i medfoer af bestemmelserne i denne artikel i forbindelse med artikel 130 S (22).

30. Marpol-konventionen er altsaa ikke en del af faellesskabsretten og kan ikke som saadan vaere grundlag for efterproevelsen af nationale bestemmelser.

31. II. Jeg maa altsaa undersoege de andre bestemmelser og faellesskabsretlige principper, som den forelaeggende ret har naevnt. I denne forbindelse bemaerkes, at EOEF-traktaten paa tidspunktet for begivenhederne i hovedsagen var gaeldende i affattelsen i faellesakten. For saa vidt jeg anser det for hensigtsmaessigt, vil jeg vedroerende visse saerlige punkter henvise til traktaten, saaledes som den er affattet ved Maastricht-traktaten.

EOEF-traktatens artikel 84 og 130 R

32. Disse artikler indeholder forskellige regler for Raadets virksomhed paa soe- og luftfartsomraadet (artikel 84, stk. 2) og paa miljoeomraadet (artikel 130 R).

33. De kan altsaa i almindelighed ikke danne basis for medlemsstaternes handlen paa disse omraader. Saaledes forholder det sig navnlig med princippet om forebyggende indgreb ifoelge traktatens artikel 130 R, som den forelaeggende ret naevner i det fjerde spoergsmaal. Her kan medlemsstaternes handlen i alt fald ikke kritiseres, saa laenge den ikke goer indgreb i den nyttige virkning af de befoejelser, der er tillagt Raadet (herunder de i traktaten omhandlede former for virksomhed som f.eks. handlen paa grundlag af princippet om forebyggende indgreb). Der er i den foreliggende sag intet holdepunkt for at antage, at der her er tale om en saadan situation.

34. Det kan mere generelt konstateres, at den italienske lovgivning ikke griber ind paa de omraader, der er omfattet af Raadets kompetence paa omraadet for soefart og paa miljoeomraadet.

35. Resultatet bliver derfor, at jeg maa fastholde den opfattelse, at hverken traktatens artikel 130 R eller dens artikel 84 er til hinder for anvendelsen af de omtvistede italienske bestemmelser.

Artikel 3, litra f), i EOEF-traktaten (23) (laest i sammenhaeng med EOEF-traktatens artikel 85 ff.)

36. Ifoelge EOEF-traktatens artikel 3, litra f), skal Faellesskabets virke indebaere gennemfoerelse af en ordning, der sikrer, at konkurrencen inden for faellesmarkedet ikke fordrejes. Grundlaget for denne ordning er traktatens artikel 85 ff., der, som Domstolen gentagne gange har fastslaaet, ogsaa finder anvendelse paa transportomraadet (24).

37. Det er imidlertid kun i klart afgraensede tilfaelde, at medlemsstaternes virksomhed kommer ind under traktatens bestemmelser paa konkurrenceomraadet. Disse tilfaelde er paa den ene side reguleret i traktatens artikel 90 og 92, men betingelserne for at anvende dem foreligger bestemt ikke i naervaerende sag.

38. Paa den anden side har Domstolen anerkendt, at "reglerne for virksomhederne" i artikel 85 og 86, der saedvanligvis kun kan anvendes paa virksomhederne (25) i visse tilfaelde, henset til artikel 5, er til hinder for anvendelsen af foranstaltninger truffet af medlemsstaternes organer. De foranstaltninger, der er tale om, er foranstaltninger, der vil kunne begraense de nyttige virkninger af reglerne for virksomhederne (26). Dette gaelder, naar en medlemsstat enten gennemtvinger eller begunstiger indgaaelsen af karteller, der strider mod artikel 85, eller giver disse stoerre gennemslagskraft eller beroever de regler, den selv har udstedt, deres karakter af statslig regulering ved til private erhvervsdrivende at overdrage ansvaret for interventionsforanstaltninger paa det oekonomiske omraade (27). Paa samme maade forholder det sig mutatis mutandis med en adfaerd fra medlemsstaternes side, der kan gribe ind i den nyttige virkning af forbuddet mod misbrug af dominerende stilling i artikel 86 (28).

39. Der er imidlertid i den foreliggende sag intet, der tyder paa, at virksomheder udviser en adfaerd, der er i strid med konkurrencereglerne, ligesom der heller ikke overhovedet bliver tale om, at der foreligger en dominerende stilling. Det er altsaa udelukket, at de italienske bestemmelser kan give saadanne forhold stoerre gennemslagskraft.

40. Lige saa lidt kan der efter min mening blive tale om, at disse bestemmelser gennemtvinger eller begunstiger en konkurrencebegraensende praksis.

41. Endelig er der heller intet, der tyder paa, at det ved de italienske bestemmelser overlades private erhvervsdrivende at soerge for udstedelsen af interventionsforanstaltninger paa det oekonomiske omraade.

42. Det kan derfor ikke fastslaas, at disse bestemmelser udgoer en tilsidesaettelse af EOEF-traktatens artikel 3, litra f).

EOEF-traktatens artikel 30 ff.

43. Hvad for det foerste angaar raekkevidden af de praejudicielle spoergsmaal maa der henses ikke blot til ordlyden af det sjette spoergsmaal, der gaar ud fra traktatens artikel 30 og fra forbuddet mod foranstaltninger med tilsvarende virkning som kvantitative indfoerselsrestriktioner, men ogsaa til ordlyden af det tredje spoergsmaal. Pretura di Ravenna omtaler deri i almindelige vendinger det grundlaeggende princip om frie varebevaegelser. En del af dette princip er ogsaa den garanti, som traktatens artikel 34 giver, og som ogsaa maa anses for at vaere genstand for de praejudicielle spoergsmaal.

44. Reelt kunne man foele sig foranlediget til at tage de italienske bestemmelser med under baade artikel 30 og 34' s anvendelsesomraade.

45. Hvad angaar artikel 30 maa, for at benytte den beroemte formulering i dommen af 11. juli 1974, Dassonville-sagen (29), "enhver af medlemsstaternes bestemmelser for handelen, som direkte eller indirekte, oejeblikkeligt eller potentielt, kan hindre samhandelen i Faellesskabet", betragtes som en foranstaltning med tilsvarende virkning som kvantitative restriktioner. Kan det nu ikke goeres gaeldende, at det forbud, der gaelder for fartoejer, der foerer italiensk flag, mod at udtoemme visse stoffer i internationalt farvand, fordyrer de indfoersler, der gennemfoeres paa disse skibe, og saaledes i al fald indirekte paavirker samhandelen i Faellesskabet?

46. Et lignende spoergsmaal kan stilles for saa vidt angaar traktatens artikel 34. Efter Domstolens dom af 8. november 1979, Groenveld-sagen (30), forstaas ved foranstaltninger med tilsvarende virkning i naevnte artikels forstand nationale foranstaltninger, "hvis formaal eller virkning saerlig er at hindre eksporthandelen og saaledes skabe forskelsbehandling mellem handelen paa hjemmemarkedet i en medlemsstat og dens eksporthandel, saaledes at der hermed sikres den paagaeldende medlemsstats indenlandske produktion eller hjemmemarked en saerlig fordel til skade for produktionen eller handelen i andre medlemsstater". Skulle nu den forhoejelse af eksportomkostningerne (i det omfang, eksporten sker paa skibe, der foerer italienske flag), der muligvis er affoedt af de italienske bestemmelser ° saaledes maa spoergsmaalet lyde ° ikke kunne anses for en "saerlig hindring for eksporthandelen", da den jo i al fald i foerste raekke beroerer udenrigshandelen og i mindre grad handelen i indlandet?

47. Naar der ses bort fra de spoergsmaal vedroerende den faktiske situation, der angaar de oekonomiske foelger, som den italienske lovgivning helt noejagtigt har, navnlig ved en sammenligning af cabotagesejlads og transporter mellem Italien og andre medlemsstater, er det min opfattelse, at ordningen ifoelge denne lovgivning ikke skal tages op til bedoemmelse ud fra traktatens artikel 30 ff., men paa baggrund af de faellesskabsretlige bestemmelser om fri udveksling af tjenesteydelser.

48. Der er nemlig tale om en lovgivning, hvorved det direkte paalaegges skibe, der foerer italiensk flag, at traeffe visse miljoebeskyttelsesforanstaltninger, som skal foelges af disse fartoejer i forbindelse med deres transportvirksomhed. Denne virksomhed er imidlertid, som det allerede indirekte fremgaar af traktatens artikel 61, stk. 2 ° den omfattes i oevrigt af definitionen i traktatens artikel 60, stk. 1 ° at anse for tjenesteydelser (31). Medlemsstaternes restriktive ordninger for denne tjenesteydelsessektor har imidlertid altid betydning for prisen paa indfoerte eller udfoerte varer, idet indfoersel eller udfoersel kun kan gennemfoeres ved transport. En systematisk gennemgang af saadanne ordninger i lyset af bestemmelserne om frie varebevaegelser ville vaere i strid med traktatens artikel 59 ff. Efter dennes artikel 60, stk. 1, betragtes som tjenesteydelser de ydelser, der ikke omfattes af bestemmelserne vedroerende den frie bevaegelighed for varer, kapital og personer og altsaa navnlig den frie bevaegelighed for varer. Heraf foelger, at én og samme hindring for udoevelsen af en graenseoverskridende oekonomisk virksomhed principielt ikke samtidig kan henhoere under bestemmelserne om bevaegelighed for varer og bestemmelserne om bevaegelighed for tjenesteydelser.

49. Konstateringen heraf har saerlig betydning i transportsektoren. Ifoelge traktatens artikel 61 er fri udveksling af tjenesteydelser paa transportomraadet omfattet af bestemmelserne i afsnittet vedroerende transport. Heraf foelger, at i denne sektor maa formaalet med EOEF-traktatens artikel 59, som er at afskaffe restriktioner for fri udveksling af tjenesteydelser i overgangsperioden, naas inden for rammerne af den i artikel 74 og 75 fastlagte faelles politik (32).

50. Dersom det nu forholder sig saadan, at Raadet endnu ikke har gennemfoert fri udveksling af tjenesteydelser i en bestemt transportsektor, ville det stride mod aanden i artikel 61 at efterproeve en national bestemmelse, der for borgernes oekonomiske virksomhed i denne sektor indfoerer visse restriktioner, ud fra traktatens artikel 30 ff. Goer man det, anvender man bestemmelserne om frie varebevaegelser i stedet for Raadets faelles transportpolitik.

51. Med henblik paa en afgraensning i et saadant tilfaelde af anvendelsesomraaderne for bestemmelserne for henholdsvis frie varebevaegelser og fri udveksling af tjenesteydelser vil jeg foreslaa, at samtlige de situationer, hvori hindringen for varebevaegelser fremstaar som en blot og bar afspejling af den hindring, der er skabt for udveksling af (graenseoverskridende) tjenesteydelser, bringes i sammenhaeng med bestemmelserne om fri udveksling af tjenesteydelser.

52. Og det er jo ogsaa paa sin plads i det foreliggende tilfaelde. De eventuelle hindringer for frie varebevaegelser, der kan opstaa i kraft af de italienske bestemmelser, raekker ikke ud over, hvad der ligger i en eventuel hindring for tjenesteydelser paa transportomraadet.

53. Det foreliggende tilfaelde er altsaa ikke omfattet af anvendelsesomraadet for traktatens artikel 30 ff.

EOEF-traktatens artikel 48

54. Ved undersoegelsen af denne artikel, der som almindelig traktatforskrift ogsaa finder anvendelse paa soefart (33), maa som tidligere naevnt saavel princippet om straf for skibskaptajnen (for overtraedelse af forbuddet mod udtoemning i havet) som det forhold, at sanktionen i form af suspension fra stillingen kun kommer paa tale, saafremt den paagaeldende kaptajn er italiensk statsborger, tages op til proevelse.

55. Efter min mening bliver der ikke i disse to henseender tale om at anvende artikel 48, der jo, naar henses til at Peralta har loennet beskaeftigelse, kun finder anvendelse paa en enkelt medlemsstats omraade og ikke ved noget element er knyttet til en af de situationer, faellesskabsretten tager hoejde for (34).

56. Da Peralta er italiensk statsborger, kan han kun over for den italienske stat paaberaabe sig de rettigheder, der er indroemmet loenmodtagere fra andre medlemsstater, i det omfang han i forhold til sin hjemstat befinder sig i en situation, "der kan ligestilles med situationen for enhver anden person, der er omfattet af de rettigheder og friheder, der er sikret ved traktaten" (35). De foreliggende oplysninger indeholder intet om, at der skulle foreligge en saadan situation.

57. Navnlig er der intet fremkommet om, at Peralta har boet i en anden medlemsstat, endsige erhvervet sin kaptajnuddannelse dér.

58. Desuden er der her tale om en overtraedelse, der i givet fald er blevet begaaet paa et fartoej, der foerer italiensk flag. I konventionen om det aabne hav fra 1958 (36), hvis bestemmelser efter den almindelige opfattelse i det vaesentlige er udtryk for gaeldende folkeretlige principper (37), er det i artikel 5 bestemt, at skibe har den stats nationalitet, hvis flag de er berettigede til at foere. Flagstaten skal effektivt udoeve sin retsmyndighed og kontrol over skibet, bl.a. i sociale spoergsmaal. Peralta' s virksomhed paa fartoejet Acrux maa altsaa for saa vidt angaar traktatens artikel 48 anses for loennet beskaeftiget i den stat, som han er statsborger i, uden hensyn til, hvor fartoejet befinder sig (38).

59. Nu er det ganske vist rigtigt, at suspension fra stillingen som omhandlet i de italienske bestemmelser, naar det er en ret, der traeffer afgoerelse herom, kan udgoere en hindring for, at en loenmodtager som Peralta "emigrerer"; han kan muligvis ved suspensionen afskaeres fra i en anden medlemsstat (saa laenge suspensionen varer) at udoeve det erhverv, som hans uddannelse giver adgang til. Imidlertid har Domstolen i dom af 28. juni 1984, Moser-sagen, der vedroerte et tilfaelde, der ligner det i naervaerende sag omhandlede tilfaelde meget, gendrevet argumentet herom med foelgende ord:

"En hypotetisk udsigt til beskaeftigelse i en anden medlemsstat skaber ikke en saadan tilknytning til faellesskabsretten, at den kan begrunde en anvendelse af traktatens artikel 48." (39)

60. For saa vidt angaar muligheden for at vaere erhvervsmaessigt aktiv i en anden medlemsstat vil der i det hoejeste kunne etableres en forbindelse mellem straffereglerne og faellesskabsretten derved, at udoevelsen af en saadan virksomhed paa en saerlig maade er gjort vanskeligere end udoevelsen af virksomhed paa det nationale omraade (40). Men heller ikke dette synes at vaere tilfaeldet i den foreliggende sag.

61. Endelig staar det tilbage at omtale, at der kun kan ske suspension fra stillingen, saafremt der er tale om en italiensk kaptajn. En saadan "omvendt forskelsbehandling" aendrer imidlertid ikke, at sagen ikke rummer elementer, hvorved forbindelsen til en af de af faellesskabsretten omfattede situationer kan bringes i stand (41).

62. Af alle de anfoerte grunde bliver der ikke tale om en tilsidesaettelse af traktatens artikel 48.

EOEF-traktatens artikel 52

63. For saa vidt angaar denne bestemmelse maa situationen for selskabet Cali som driftsherre for det skib, paa hvilket den formodede overtraedelse er sket, undersoeges. Men ogsaa for artikel 52 gaelder betingelsen for gennemfoerelsen af arbejdstagernes traktatfaestede ret til fri bevaegelighed, nemlig at der bestaar en saerlig tilknytning til faellesskabsretten:

"EOEF-traktatens regler om etableringsfrihed ... skaber [alene] rettigheder for statsborgere i en EF-medlemsstat, der oensker at etablere sig i en anden medlemsstat, eller for personer med statsborgerskab i den paagaeldende medlemsstat, hvis situation er af en saadan art, at der bestaar tilknytningsmomenter til forhold, som faellesskabsretten tilsigter at regulere." (42)

64. Betingelsen herom er imidlertid ikke opfyldt i den foreliggende sag. Ifoelge sagens oplysninger er der ingen sammenhaeng mellem det forhold, at selskabet Calì er etableret i Italien og udoever erhvervsvirksomhed (under de i denne sag omhandlede forhold) fra dette land, og en virksomhed, der tidligere er blevet udoevet fra et etableringssted i en anden medlemsstat. Og det ses heller ikke, i hvilket omfang de omtvistede bestemmelser kan hindre selskabet Cali i at udnytte sin ret til etablering i en anden medlemsstat (43).

65. Traktatens artikel 52 kan foelgelig heller ikke finde anvendelse.

Princippet om fri udveksling af tjenesteydelser

66. 1. Som tidligere omtalt udgoer traktatens artikel 59, som den forelaeggende ret har lagt til grund, ikke den rette hjemmel for fri udveksling af tjenesteydelser paa transportomraadet, jf. traktatens artikel 61. Det er her Faellesskabet, der maa gennemfoere ophaevelsen af restriktioner for fri udveksling af tjenesteydelser inden for rammerne af den ved artikel 74 og 75 fastlagte faelles politik (44).

67. For saa vidt angaar soefart har Raadet den 22. december 1986 med hjemmel i traktatens artikel 84, stk. 2, vedtaget forordning (EOEF) nr. 4055/86 om anvendelse af princippet om fri udveksling af tjenesteydelser inden for soetransport mellem medlemsstaterne indbyrdes og mellem medlemsstaterne og tredjelande (45). Artikel 1, stk. 1, i denne forordning indeholder foelgende bestemmelser:

"Fri adgang til at udfoere soetransport mellem Faellesskabets medlemsstater samt mellem medlemsstater og tredjelande gaelder for statsborgere i medlemsstaterne, saafremt de er hjemmehoerende i en anden medlemsstat end den person, for hvem soetransporten udfoeres."

68. Ved denne bestemmelse fastlaegges altsaa ikke blot det materielle anvendelsesomraade for den hermed anerkendte frie udveksling af tjenesteydelser (transporter mellem medlemsstaterne samt mellem medlemsstater og tredjelande, jf. praeciseringen heraf i samme artikels stk. 4). Den gengiver desuden naesten ordret det for denne frihed kendetegnende forhold, som det foelger af EOEF-traktatens artikel 59, stk. 1, hvorefter denne frihed bestaar for statsborgere i medlemsstaterne, der er bosat i et andet af Faellesskabets lande end modtageren af tjenesteydelsen.

69. Ved forordningens artikel 8 bringes det i traktatens artikel 60, stk. 2, etablerede princip inden for forordningens anvendelsesomraade, idet det i foerstnaevnte artikel herom hedder:

"Med forbehold af traktatens bestemmelser om etableringsret kan en person, der udfoerer soetransport, med henblik herpaa midlertidigt etablere sig i den medlemsstat, hvor soetransporten udfoeres, paa samme vilkaar som dem, der gaelder for vedkommende lands egne statsborgere."

70. Forordningens artikel 2, 3 og 4 indeholder overgangsbestemmelser vedroerende "ensidige, nationale restriktioner vedroerende ... befordring af bestemte varer" samt "arrangementer om lastfordeling i bestaaende bilaterale aftaler mellem medlemsstater og tredjelande" (46). Saadanne arrangementer kan kun aftales for fremtiden, saafremt betingelserne i artikel 5 og 6 er opfyldt. I oevrigt goeres der ikke ved forordningens bestemmelser nogen begraensning i den ved artikel 1 indfoerte frie udveksling af tjenesteydelser. Forordningen indeholder navnlig ikke ° bortset fra de naevnte undtagelser ° noget om en overgangsperiode, og princippet om fri udveksling af tjenesteydelser har saaledes vaeret gaeldende fra den 1. januar 1987, dvs. dagen efter forordningens offentliggoerelse (artikel 12).

71. 2. Paa baggrund af disse bestemmelser var princippet om fri udveksling af tjenesteydelser anvendeligt paa transportydelser af den i forordningen beskrevne art i den periode, der kommer i betragtning i naervaerende sag (januar-marts 1990). Spoergsmaalet om, hvorvidt dette princip i den foreliggende sag er til hinder for anvendelsen af de omtvistede italienske bestemmelser, afhaenger i al fald af, om de transporttransaktioner, der har faaet Peralta til at begaa de handlinger, tiltalen lyder paa, er omfattet af forordningens materielle anvendelsesomraade (47). Hermed er bl.a. cabotagesejlads udelukket. Denne transportform repraesenterer jo en rent intern situation (48) og er i al fald uden for anvendelsesomraadet for forordning (EOEF) nr. 4055/86. Det var foerst ved Raadets forordning (EOEF) nr. 3577/92 af 7. december 1992 (49), at princippet om fri udveksling af tjenesteydelser blev bragt i anvendelse paa denne form for transport. Der findes ikke i sagen oplysninger om arten af de transporter, som de forhold, Peralta staar tiltalt for, hoerer sammen med. Ganske vist vedroerer de konnossementer, som han har fremlagt i kopi, bl.a. transporter (af kaustisk soda), som hver gang er blevet gennemfoert paa Acrux mellem havne i to medlemsstater. Men disse konnossementer er udstedt i december 1991 (50) og i 1992 (51), og de i disse dokumenter omhandlede transporter kan altsaa ikke have nogen sammenhaeng med den tiltale, der er rejst i hovedsagen.

72. Paa baggrund heraf finder jeg det ikke passende at foretage en yderligere efterproevelse af, om der foreligger en tilsidesaettelse af princippet om fri udveksling af tjenesteydelser. Domstolen boer imidlertid goere den nationale ret opmaerksom paa, at dette princip fra den 1. januar 1987 har vaeret gaeldende paa omraadet for soetransport mellem medlemsstaterne indbyrdes og mellem medlemsstaterne og tredjelande. Den boer desuden goere dem opmaerksom paa, at det tilkommer den at fastslaa, om de transporter, der er omhandlet i hovedsagen, er blevet gennemfoert mellem medlemsstater eller mellem medlemsstater og tredjelande, og foelgelig om de er omfattet af forordningens anvendelsesomraade.

73. 3. Saafremt Domstolen ikke skulle oenske at foelge dette forslag, maa man undersoege de andre forudsaetninger, ud fra hvilke det kan afgoeres, om princippet om fri udveksling af tjenesteydelser er til hinder for anvendelsen af de italienske bestemmelser.

74. Som omtalt stilles der i denne forordnings artikel 1, stk. 1, som har sin baggrund i traktatens artikel 59, i oevrigt krav om, at tjenesteyderen er statsborger i en medlemsstat og "er hjemmehoerende i en anden medlemsstat end den person, for hvem soetransporten udfoeres". Betyder dette, at anvendelsen af princippet om fri udveksling af tjenesteydelser systematisk ° og altsaa ogsaa i den foreliggende sag ° er udelukket, naar den person, der driver skibet som tjenesteyder og dennes kunde som modtager af tjenesteydelserne er hjemmehoerende i samme medlemsstat? Det goer det efter min mening slet ikke. Raadet har efter min opfattelse ved naesten ordret i affattelsen af forordningens artikel 1 og 8 at gentage traktatens artikel 59, stk. 1, og artikel 60, stk. 2, tilkendegivet, at de ved denne forordning liberaliserede transporter skal vaere omfattet af den i traktatens bestemmelser fastlagte ordning. Men anvendelsen af disse bestemmelser forudsaetter ikke noedvendigvis, at tjenesteyderen og tjenesteydelsesmodtageren er etableret i forskellige medlemsstater. Domstolen har jo i sine "turistfoerer"-domme af 26. februar 1991 udtalt foelgende:

"Selv om traktatens artikel 59 efter sin ordlyd udtrykkeligt kun omhandler den situation, hvor en tjenesteyder er bosat i en anden medlemsstat end modtageren af ydelsen, er formaalet med bestemmelsen at ophaeve begraensningerne for den frie udveksling af tjenesteydelser ved personer, som ikke er etableret i den stat, paa hvis omraade tjenesteydelsen skal udfoeres (jf. dom af 10.2.1982, sag 76/81, Transporoute, Sml. s. 417, praemis 14). Det er kun, naar samtlige relevante elementer ved den paagaeldende form for virksomhed findes inden for en enkelt medlemsstat, at traktatens bestemmelser om fri udveksling af tjenesteydelser ikke finder anvendelse (dom af 18.3.1980, sag 52/79, Debauve, Sml. s. 833, praemis 9).

Foelgelig maa bestemmelserne i artikel 59 finde anvendelse i alle tilfaelde, hvor en tjenesteyder tilbyder tjenesteydelser i en anden medlemsstat end den, hvor han er etableret, uanset hvor modtagerne af tjenesteydelserne er hjemmehoerende." (52)

75. Henset til denne praksis findes det noedvendige tilknytningspunkt til faellesskabsretten i anvendelsesomraadet for forordning nr. 4055/86, naar den paagaeldende soetransport begyndes eller afsluttes i en anden medlemsstat (B) end den, hvori tjenesteydelsesmodtageren er etableret (A). For i et saadant tilfaelde praesteres i al fald en del af tjenesteydelsen i medlemsstaten (B). Og denne er saa forpligtet til at foelge bestemmelserne i forordning nr. 4055/86, hvad enten den, der driver skibet, er etableret i en anden medlemsstat end hans kunde eller ej (53).

76. Det hermed fastlagte tilknytningspunkt til faellesskabsretten findes altsaa for samtlige transporter, der udfoeres fra eller til havne i andre medlemsstater. Det mangler for de transporter, der udfoeres mellem den stat, hvor tjenesteyderen er hjemmehoerende, og et tredjeland.

77. For den nationale ret bliver konsekvensen heraf foelgende: Man maa for at bringe den noedvendige sammenhaeng i stand mellem de transporter, som tiltalen mod Peralta vedroerer, og faellesskabsretten, af de transporter, der er omfattet af forordningens anvendelsesomraade "bortskaere" de transporter, der er blevet gennemfoert mellem Italien og tredjelande.

78. 4. Saafremt de omhandlede transporter skulle vise sig at vaere blevet udfoert fra eller til havne i andre medlemsstater, maa det desuden spoerges, om den italienske lovgivning udgoer en retsstridig restriktion for den ved forordning nr. 4055/86 etablerede frie udveksling af tjenesteydelser. Ved besvarelsen af dette spoergsmaal maa der henses til denne ordnings saeregenheder, virkninger eller eventuelle virkninger.

79. a) Jeg kan noejes med hurtigt at tage stilling til Peralta' s udtalelse om, at det absolutte forbud ifoelge de italienske bestemmelser mod udtoemning af kaustisk soda i havet ikke findes i andre staters lovgivning. Med hensyn til EOEF-traktatens artikel 7 (EF-traktatens artikel 6) har Domstolen fastslaaet, at den ikke tager sigte paa eventuelle uligheder og skaevheder, som for de af faellesskabsretten omfattede personer og virksomheder kan foelge af en medlemsstats anvendelse af strengere foranstaltninger end dem, der paa samme omraade anvendes af andre medlemsstater (54). Denne betragtning maa paa samme maade gaelde for forbuddet mod forskelsbehandling ifoelge EOEF-traktatens artikel 60, stk. 2, og artikel 8 i forordning nr. 4055/86, for formaalet med disse bestemmelser ° paa de herunder hoerende omraader ° er det samme som formaalet med den almindelige bestemmelse i traktatens artikel 7 (55). Heraf foelger, at en tjenesteyder kan paaberaabe sig den frie udveksling af tjenesteydelser med henblik paa at anfaegte foranstaltninger, truffet af den stat, han er hjemmehoerende i, med den begrundelse, at de er strengere end de foranstaltninger, andre medlemsstater (i hvilke eventuelt konkurrerende erhvervsdrivende er hjemmehoerende) har truffet.

80. b) Dernaest maa jeg se paa det forhold, at de italienske regler, i det omfang de gaelder uden for italiensk territorialfarvand, kun indeholder et forbud mod udtoemning som det i hovedsagen omhandlede for skibe, der foerer italiensk flag. Dette forhold er navnlig paa tale i det femte og det sjette praejudicielle spoergsmaal.

I denne forbindelse kan det foerst konstateres, at denne saeregenhed maa ses i sammenhaeng med de begraensninger, der goer sig gaeldende for den italienske stats hoejhedsrettigheder. Ifoelge samstemmende oplysninger, som Italien og Kommissionen har givet, har den italienske stat ingen eksklusiv oekonomisk zone, jf. artikel 55 i De Forenede Nationers havretskonvention. Artikel 211, stk. 5 og 6, i denne konvention, der handler om kyststaternes rettigheder paa omraadet for miljoebeskyttelse i deres eksklusive oekonomiske zoner, kan saaledes ikke finde anvendelse. Desuden har den italienske stat som oplyst af Kommissionen ikke udstedt bestemmelser vedroerende den ° som det normalt hedder ° tilstoedende zone (jf. artikel 24 i konventionen om det ydre territorialfarvand og den tilstoedende zone (56) og artikel 23 i De Forenede Nationers havretskonvention). De rettigheder, som ved disse konventioner er givet kyststaterne, vedroerer i oevrigt ikke omraadet for miljoebeskyttelse. Naar forbuddet mod udtoemning i havet uden for italiensk territorialfarvand derfor ifoelge de italienske bestemmelser kun gaelder fartoejer, der foerer italiensk flag, kan der derfor ikke blive tale om ulige behandling; i henhold til artikel 5 i konventionen om det aabne hav kan Italien goere sine hoejhedsrettigheder gaeldende alene for disse fartoejer uden for de naevnte farvande. Alene i kraft af dette forhold kan det afvises, at der foreligger en overtraedelse af bestemmelsen i artikel 8 i forordning nr. 4055/86.

81. For det andet ville der, saafremt det forholdt sig anderledes, vaere tale om en omvendt forskelsbehandling, der som saadan ikke giver grundlag for en kritik ° naar det gaelder grundrettigheder ° af en medlemsstats adfaerd (over for dens egne statsborgere) (57).

82. c) Da de italienske bestemmelser altsaa ikke er udtryk for nogen forskelsbehandling, der ifoelge principperne om fri udveksling af tjenesteydelser er forbudt, maa det nu undersoeges, om de i deres egenskab af ikke-diskriminerende bestemmelser antaster fri udveksling af tjenesteydelser for personer, der befinder sig i selskabet Calì' s situation.

83. aa) Ved besvarelsen af dette spoergsmaal maa jeg foerst fremhaeve, at praksis vedroerende ikke-diskriminerende restriktioner, som er indfoert af en anden medlemsstat end etableringsstaten, ikke uden videre kan bringes i anvendelse paa et tilfaelde som det, der er tale om i den foreliggende sag. Ganske vist proeves i denne praksis, der i al fald kan anses for endeligt udformet efter dommene i Collektive Antennevoorziening Gouda-sagen (58), Kommissionen mod Nederlandene-sagen (59) og Saeger-sagen (60), der alle blev afsagt den 25. juli 1991, ikke-diskriminerende bestemmelser af den art, der her er blevet omtalt, paa grundlag af artikel 59. Herved efterproeves det, om saadanne bestemmelser er begrundet ud fra tvingende hensyn af almen interesse, og om proportionalitetsprincippet er blevet respekteret. Den efterproevelse vedroerer dog specielt bestemmelserne i en anden medlemsstat (den, hvori tjenesteydelsen praesteres) end etableringsstaten, idet bestemmelserne i den stat, hvor tjenesteydelserne praesteres, bliver anvendelige ud over etableringsstatens bestemmelser:

"Da der ikke er foretaget en harmonisering af bestemmelserne for tjenesteydelser eller er indfoert aekvivalensregler, kan der endvidere forekomme begraensninger af den frihed, traktaten tilsikrer paa dette omraade, som foelge af, at nationale bestemmelser, der gaelder for alle, som er etableret i den paagaeldende medlemsstat, bringes i anvendelse paa tjenesteydere, som er etableret i en anden medlemsstat, og som allerede skal rette sig efter forskrifterne i denne stats lovgivning." (61)

84. En situation af denne art, hvor en tjenesteyder anfaegter de yderligere begraensninger, som foelger af lovgivningen i den medlemsstat, hvor ydelserne praesteres (62), opstaar netop ikke, naar vedkommende anfaegter bestemmelserne i den stat, hvor han selv er etableret.

85. Denne analyse bekraeftes af en sammenligning af praksis vedroerende henholdsvis artikel 30 og artikel 34.

86. Ifoelge praksis i Dassonville-sagen (63) og Cassis de Dijon-sagen (64) kan lovgivningen i importstaten udgoere en overtraedelse af artikel 30, ogsaa selv om der ikke sker forskelsbehandling paa grundlag af varernes oprindelse, naar den laegger hindringer i vejen for handelen inden for Faellesskabet uden at vaere begrundet i tvingende hensyn af almen interesse. Dommen af 24. november 1993 i Keck og Mithouard-sagen (65) synes at bekraefte, at denne praksis (der til en vis grad var et varsel om de ovenfor naevnte domme af 25.7.1991) netop gaelder de hindringer, der er en foelge af uoverensstemmelser mellem reglerne i oprindelsesstaten paa den ene side og indfoerselsstaten paa den anden side (66).

87. Da det naevnte problem ved forekomsten af uoverensstemmende regler i to medlemsstater ikke melder sig paa denne maade ved undersoegelsen af foranstaltninger, som eksportstaten har truffet, er der i praksis blevet givet en anden fortolkning af artikel 34 end af artikel 30, nemlig som angivet i den ovenfor omtalte formulering (67) i Groenveld-dommen, hvorefter det afgoerende kriterium bliver, om de omhandlede foranstaltninger udgoer "saerlige restriktioner for eksporthandelen", dvs. i et vist omfang indeholder en "forskelsbehandling" af den indenlandske handel og eksporthandelen.

88. Det viser sig, at for saa vidt angaar fri udveksling af tjenesteydelser forudsaetter efterproevelsen paa grundlag af de i dommene af 25. juli 1991 angivne principper, at restriktionen har en saerlig sammenhaeng med ydelsesleveringens graenseoverskridende karakter: Det er ikke de restriktioner, der er en foelge af selve ordningen, der er genstanden for denne efterproevelse (68), men dem, der er affoedt af, at lovgivninger i to medlemsstater bestaar side om side. Det er i denne samtidige bestaaen, at tjenesteydelsens graenseoverskridende karakter afspejles. Antages det nu, at det er meningen at foretage en systematisk vurdering af etableringsstatens bestemmelser ved hjaelp af kriterierne om "tvingende hensyn af almen interesse" og proportionalitetsprincippet, ville hermed ogsaa restriktioner uden saerlig sammenhaeng med graenseoverskridende tjenesteydelser blive omfattet. Hermed ville man imidlertid komme ud over indholdet af garantien for fri udveksling af tjenesteydelser.

89. Dersom det er umuligt at paaberaabe sig dommene af 25. juli 1991 med henblik paa loesningen af spoergsmaalet om, hvorvidt de omtvistede bestemmelser antaster fri udveksling for tjenesteydelser for personer, der er i selskabet Calì' s situation, maa det derfor spoerges, hvilket kriterium der for saa vidt bliver afgoerende. Efter min mening maa dette spoergsmaal besvares ved at foelge de overvejelser, jeg har udviklet i det foregaaende: Der maa bestaa en saerlig sammenhaeng mellem restriktionen og et graenseoverskridende element ved den omhandlede praestering af tjenesteydelser. Saaledes forholder det sig, naar denne restriktion til en praestering af tjenesteydelser, der indeholder dette element, knytter en ugunstigere behandling end den, en lignende tjenesteydelse, ved hvilken dette element mangler, kommer ud for. Denne besvarelse bekraeftes af overensstemmende anvisninger, der foelger af dommene i Corsica Ferries-sagen (69) (om fri udveksling af tjenesteydelser), Daily Mail-dommen (70) (vedroerende traktatens artikel 52) og af praksis i Groenveld-sagen. Af disse fremgaar, at selv statslige foranstaltninger, der saa at sige befinder sig "paa denne side" af den af de enkelte private overskredne graense, paa naevnte betingelse kan vurderes ud fra de grundlaeggende frihedsrettigheder.

90. I Corsica Ferries-dommen var der tale om en fransk ordning, hvorefter der skulle betales lavere havneafgifter for soetransporter mellem Korsica og det franske hovedland end for transporter mellem Korsica og havne i andre stater. Det var denne ordning, selskabet Corsica Ferries France anfaegtede. Sandt nok var forordningen endnu ikke traadt i kraft i det tidsrum, hvor de i sagen omhandlede begivenheder udspillede sig, og det kunne saaledes ikke fra foerst af antages, at der var tale om en tilsidesaettelse af principperne om fri bevaegelighed for tjenesteydelser. Domstolen lagde imidlertid vaegt paa at understrege foelgende:

"... den ordning, der omtvistes i hovedsagen, maa antages at vaere en begraensning af den frie udveksling af tjenesteydelser inden for Faellesskabet, jf. EOEF-traktatens artikel 59, stk. 1, idet der herved sker forskelsbehandling af en tjenesteyder, som foretager befordringen mellem en havn paa det nationale omraade og en havn i en anden EF-medlemsstat, og en tjenesteyder, som foretager befordring mellem to havne paa nationalt omraade" (71).

91. Den citerede praemis viser, at Domstolen goer endog etableringsstatens bestemmelser til genstand for en efterproevelse ud fra principperne om fri bevaegelighed for tjenesteydelser, naar disse bestemmelser til en praestering af tjenesteydelser, der rummer et graenseoverskridende element, knytter en ugunstigere behandling end den, der bliver en praestering af tjenesteydelser, som mangler dette element, til del. Den afgraenser dette forhold ved hjaelp af begrebet forskelsbehandling, som her anvendes uden teknisk betydning.

92. En tilsvarende tankegang kan udledes af Daily Mail-dommen, hvori det om artikel 52 ff. hedder:

"Selv om disse bestemmelser ifoelge deres ordlyd hovedsageligt skal sikre national behandling i modtagelsesmedlemsstaten, indebaerer de samtidig et forbud mod, at oprindelsesstaten forhindrer, at en af dens statsborgere etablerer sig i en anden medlemsstat, eller at et selskab goer det, som er stiftet i overensstemmelse med dens lovgivning, og som i oevrigt er omfattet af definitionen i artikel 58. Kommissionen har med rette paapeget, at de rettigheder, som er garanteret ved artikel 52 ff., bliver meningsloese, saafremt oprindelsesstaten kan forbyde et selskab at flytte med henblik paa etablering i en anden medlemsstat. For fysiske personer er retten til at forlade deres oprindelige omraade med henblik herpaa udtrykkeligt fastslaaet i direktiv 73/148 ..."

93. Jeg har tidligere i denne redegoerelse omtalt, at praksis vedroerende artikel 34 bygger paa en forskellig behandling af eksporthandel og indenlandsk handel. Ogsaa her sammenligner man saaledes en transaktion, der rummer et graenseoverskridende element, med en anden transaktion, ved hvilken dette element ikke foreligger.

94. I den foreliggende sag ligger det graenseoverskridende element ved de transporter, der udfoeres af de i Italien hjemmehoerende transportvirksomheder, eventuelt i, at disse transporter udfoeres fra eller til havne i andre medlemsstater. Heraf foelger, at de i sagen omtvistede bestemmelser udgoer en restriktion for fri udveksling af tjenesteydelser, naar de paavirker gennemfoerelsen ved saadanne erhvervsdrivende af transporter fra og til havne i andre medlemsstater staerkere end gennemfoerelsen af andre transporter og navnlig transporter i indlandet.

95. bb) Hvad angaar anvendelsen af dette kriterium i den foreliggende sag maa det foerst fastslaas, at de omtvistede italienske bestemmelser i kraft af deres ordlyd ikke sondrer mellem de forskellige typer transport. De kan ikke desto mindre have mere byrdefulde virkninger for transporter fra eller til havne i andre medlemsstater end for rent indenlandske transporter. Det kan ikke paa grundlag af en gennemlaesning af forelaeggelseskendelsen afgoeres, om dette forholder sig saaledes. Ganske vist omtales deri det omstridte forbud mod udtoemning, men der siges intet om de praktiske foelger heraf ved en sammenligning af indenlandske transporter og de naevnte graenseoverskridende transporter.

96. Naar henses til de supplerende oplysninger (72), som Peralta har forelagt Domstolen, er det ikke aldeles usandsynligt, at den italienske lovgivning har saadanne virkninger. Bestemmelsen om fjernelse til lands kan for trafikken fra og til havne i andre medlemsstater vaere anledningen til kursomlaegninger og/eller ekstra omkostninger (for forholdsvis smaa tankskibe, der paa havet modtager vand til rensning af tankene), der repraesenterer byrder, der ikke eller kun i mindre udstraekning forekommer for indenlandske transporter; tilsyneladende stiller i al fald visse italienske havne anlaeg til fjernelse af forurenende stoffer til raadighed for skibene.

97. I denne forbindelse melder i foerste raekke det spoergsmaal sig, om Domstolen kan tage disse supplerende oplysninger med ved bedoemmelsen. Det i forelaeggelseskendelsen omtalte forbud mod udtoemning indebaerer noedvendigvis, at spildevand fra rensning af tankene skal bortskaffes til lands. De oplysninger, som tiltalte har givet vedroerende vilkaarene for denne bortskaffelse, udgoer ikke en ny faktisk omstaendighed i forbindelse hermed, men haenger snaevert sammen med de oplysninger, der findes i forelaeggelseskendelsen (73). Navnlig modsiger de den ikke (74). Desuden har der i det retsmoede, Domstolen har afholdt i denne sag, kunnet gives forskellige kommentarer til disse udtalelser. Domstolen maa for at kunne give en brugbar besvarelse af de praejudicielle spoergsmaal (75), saafremt den ikke foelger mit ovenfor formulerede forslag (76), i sin besvarelse tage hensyn til Peralta' s argumenter. Naturligvis er det den nationale rets opgave at foranstalte den noedvendige bevisfoerelse.

98. Paa dette grundlag melder sig dernaest spoergsmaalet om, hvorvidt det er tilstraekkeligt, at der ved disse bestemmelser ° om ikke efter ordlyden, saa dog i kraft af deres foelger ° i praksis opstaar en saerskilt ordning for hver af de to slags praestering af tjenesteydelser. Paa grundlag af praksis vedroerende artikel 34 mener jeg at kunne besvare dette spoergsmaal bekraeftende. Ifoelge denne praksis er det jo tilstraekkeligt, at den omhandlede foranstaltning "medfoerer" (77) en saerlig begraensning af eksporthandelen. Der kan efter min mening ikke gives grunde for anvendelsen af et andet kriterium i forbindelse med denne sag. Det er altsaa tilstraekkeligt, at den forholdsvis stoerre belastning af graenseoverskridende tjenesteydelser er foelgen i praksis af den omtvistede foranstaltning, selv om dette ikke kommer frem ved en gennemlaesning af bestemmelserne.

99. For fuldstaendighedens skyld skal jeg tilfoeje, at den saerlige belastning, som ifoelge Peralta goer sig gaeldende for fartoejer, der foerer italiensk flag, fordi de efter de italienske bestemmelser er forpligtet til baade at raade over et udstyr, ved hjaelp af hvilket de er i stand til at overholde Marpol-konventionens bestemmelser, og til at baere de byrder, det italienske forbud mod udtoemning i havet giver anledning til, er uden betydning for dette kriterium. Dette forhold maa alene tilskrives bestemmelserne i italiensk ret og har derfor, saa vidt jeg kan se, ingen saerlig sammenhaeng med graenseoverskridende praestering af tjenesteydelser.

100. cc) Saafremt den italienske lovgivning efter det hermed udviklede kriterium udgoer en restriktion for fri udveksling af tjenesteydelser, melder sig spoergsmaalet om, hvorvidt denne har en fyldestgoerende begrundelse. Saa vidt jeg kan se, vil der i denne forbindelse alene kunne blive tale om grunde vedroerende miljoebeskyttelse.

101. Kan etableringsstaten i en sag som den foreliggende paaberaabe sig saadanne grunde?

102. Domstolen har vedroerende modtagerstaters diskriminerende ordninger udtalt, at disse kun er forenelige med faellesskabsretten, saafremt de kan henfoeres under en udtrykkelig undtagelsesbestemmelse, som f.eks. traktatens artikel 56 (78). Omvendt kan andre restriktioner, der er en foelge af anvendelsen af modtagerstatens lovgivning paa tjenesteydere vaere begrundet i tvingende hensyn af enhver art (79).

103. I en sag som den foreliggende maa det efter min mening vaere den sidst omtalte ordning, der skal gaelde. Dersom nemlig de italienske bestemmelser belaster leveringen af graenseoverskridende tjenesteydelser til andre medlemsstater mere end levering af tjenesteydelser alene i indlandet, maa dette bero paa medlemsstaternes divergerende ordninger. Denne saeregenhed maa faktisk som anfoert af Peralta forklares med, at der ikke i havnene i andre medlemsstater findes anlaeg, ved hjaelp af hvilke visse stoffer kan bortskaffes. Kriteriet om tvingende almene hensyn er helt tilpasset en konflikt af denne art. Det skal derfor ogsaa benyttes i den foreliggende sag.

104. Det materielle spoergsmaal kan jeg behandle i korthed. Miljoebeskyttelse er blevet anerkendt som et tvingende alment hensyn paa omraadet for de frie varebevaegelser (80). Det kan ikke forholde sig anderledes paa omraadet for fri udveksling af tjenesteydelser (81).

105. Om denne begrundelse kan goere de italienske bestemmelser retmaessige, maa afgoeres paa grundlag af proportionalitetsprincippet. Disse bestemmelser skal vaere egnede til at naa det maal, der forfoelges med dem, og maa ikke gaa ud over, hvad der er noedvendigt for, at maalet naas (82).

106. I den foreliggende sag maa det i den forbindelse tages i betragtning, at Italien har undertegnet Marpol-konventionen, hvis anvendelse ikke medfoerer forskellige belastninger for henholdsvis indenlandske transporter og transporter fra og til havne i andre medlemsstater. Men de i sagen omtvistede italienske bestemmelser antages at give en stoerre miljoebeskyttelse end konventionens bestemmelser.

107. Den nationale ret maa derfor i foerste raekke efterproeve, om den italienske lovgivning vil give en bedre miljoebeskyttelse end bestemmelserne i Marpol-konventionen. I den forbindelse maa der henses til, at fordele og ulemper ved forskellige metoder til bortskaffelse af skadelige stoffer paa miljoebeskyttelsesomraadet kan vaere et stridsspoergsmaal i den videnskabelige debat. Medlemsstaterne har derfor en vis frihed ved vurderingen af disse forhold.

108. Den italienske regering har endvidere henledt opmaerksomheden paa de saerlige forhold i Middelhavet, der efter dens opfattelse boer gives en saerlig beskyttelse paa grund af den ringe vandfornyelse. Saafremt beskyttelsen af Middelhavet (eller af ethvert hermed sammenligneligt havomraade) skulle vaere det eneste formaal med denne foranstaltning, ville denne i al fald vaere at anse for uforholdsmaessig for saa vidt angaar andre havomraader, for hvilke de naevnte forhold ikke er karakteristiske.

EOEF-traktatens artikel 7

109. Da de i sagen omtvistede bestemmelser ikke rummer nogen forskelsbehandling paa grundlag af nationalitet paa traktatens artikel 48' s anvendelsesomraade eller paa omraadet for fri udveksling af tjenesteydelser, kan der heller ikke foreligge en tilsidesaettelse af artikel 7 i saa henseende (83). Og der ses heller ikke at foreligge andre overtraedelser af forbuddet ifoelge artikel 7 mod forskelsbehandling paa grundlag af nationalitet i forhold, der omfattes af faellesskabsretten.

Proportionalitetsprincippet

110. Selv om dette princip tilhoerer Faellesskabets retsorden (84), kan det dog ikke derfor anvendes paa forhold, der ikke hoerer hjemme i en sammenhaeng, der tilhoerer denne retsorden (85). Der findes ikke, saa vidt jeg kan se, naar bortses fra de relevante bestemmelser om fri udveksling af tjenesteydelser, i sammenhaeng med hvilke jeg har undersoegt proportionalitetsprincippet, nogen faellesskabsretlig bestemmelse, der kan finde anvendelse i naervaerende sag, og ved hvis anvendelse der maatte gennemfoeres en efterproevelse paa grundlag af proportionalitetsprincippet.

C ° Forslag til afgoerelse

111. Af alle de anfoerte grunde foreslaar jeg Domstolen foelgende besvarelse af spoergsmaalene fra Pretura circondariale di Ravenna:

"1) EOEF-traktatens artikel 3, litra f) [EF-traktatens artikel 3, litra g)], og EOEF-traktatens artikel 84 og 130 R er ikke til hinder for en national bestemmelse, hvorefter det under strafansvar er forbudt i havet ° ogsaa i havet uden for territorialfarvandet ° at udtoemme skadelige stoffer.

2) EOEF-traktatens artikel 48 og 52 finder ikke anvendelse paa forhold, der ikke har nogen form for tilknytning til et af faellesskabsretten omfattet forhold. For saa vidt angaar et saadant forhold er de naevnte artikler altsaa ikke til hinder for en anvendelse af bestemmelser af den under 1) omtalte art.

3) EOEF-traktatens artikel 30 ff. finder ikke anvendelse paa forhold, i hvilke de for udfoerelsen af tjenesteydelser og navnlig transportydelser gaeldende betingelser er fastlagt i regler, der er udstedt af en medlemsstat, naar en eventuel hindring for godstransport som foelge af saadanne regler blot afspejler den hindring, der er skabt for tjenesteydelser. I et saadant tilfaelde er EOEF-traktatens artikel 30 ff. ikke til hinder for regler af den under 1) beskrevne art.

4) Raadet har paa omraadet for soetransport mellem medlemsstater og mellem medlemsstater og tredjelande med vedtagelsen af forordning (EOEF) nr. 4055/86 indfoert princippet om fri bevaegelighed for tjenesteydelser, jf. EOEF-traktatens artikel 59, med virkning fra den 1. januar 1987. Det tilkommer den nationale ret at efterproeve, om de transporter, der har givet anledning til de i hovedsagen omtvistede formodede overtraedelser, var transporter mellem medlemsstater eller mellem medlemsstater og tredjelande.

Subsidiaert

Princippet om fri bevaegelighed for tjenesteydelser, der er fastslaaet i forordning (EOEF) nr. 4055/86, er i en situation som den i naervaerende sag foreliggende til hinder for anvendelsen af bestemmelser af den under 1) beskrevne art, naar det (af den forelaeggende ret) er fastslaaet, at:

° disse bestemmelser har mere byrdefulde oekonomiske virkninger for transporter fra eller til havne i andre medlemsstater end for andre transporter, navnlig transporter mellem havne i den medlemsstat, hvor rederen er hjemmehoerende

° disse bestemmelser ikke, naar henses til folkerettens bindende bestemmelser for den paagaeldende medlemsstat, er passende eller noedvendige for at naa de maal, der tilstraebes inden for miljoebeskyttelsen.

5) EOEF-traktatens artikel 7 (EF-traktatens artikel 6) er ikke til hinder for anvendelsen af nationale bestemmelser af den under 1) beskrevne art, naar disse bestemmelser ikke foerer til forskelsbehandling paa grundlag af nationalitet paa faellesskabsrettens anvendelsesomraade.

6) Faellesskabsrettens proportionalitetsprincip er ikke til hinder for anvendelsen af bestemmelser af den under 1) beskrevne art paa et forhold, som ikke er omfattet af faellesskabsretten."

(*) Originalsprog: tysk.

(1) ° Det fremgaar af en beretning, der indeholder et forslag om aendring af de naevnte bestemmelser, at landbaserede anlaeg udtoemmer det rensede spildevand i havet.

(2) ° Lovtidende C 1984, s. 252.

(3) ° Raadets henstilling 78/584/EOEF af 26.6.1978 om ratifikation af konventioner om sikkerheden i soetransporten (EFT L 194, s. 17).

(4) ° Kun Irland og Luxembourg har ikke tiltraadt konventionen.

(5) ° Ifoelge konventionens artikel 2, nr. 5, forstaas ved administration den stats regering, under hvis myndighed skibet drives.

(6) ° Ifoelge konventionens artikel 2, nr. 7, forstaas ved organisationen den mellemstatslige raadgivende soefartsorganisation (IMCO).

(7) ° Jf. Churchill/Lowe: The law of the sea, Manchester, 1988, s. 243. Jf. desuden artikel 210 og 211 i De Forenede Nationers havretskonvention, der blev vedtaget den 30.4.1982 i New York og aabnet for undertegnelse den 10.12.1982 i Montego Bay, Jamaica (De Forenede Nationers tredje havretskonference ° Officielle Dokumenter, bind XVII, 1984, dokument A/62/122 og berigtigelse, s. 157-231).

(8) ° EFT L 240, s. 1.

(9) ° EFT L 129, s. 23, senere aendret.

(10) ° Beslutning 86/85/EOEF af 6.3.1986 (EFT L 77, s. 33), aendret ved beslutning 88/346/EOEF af 16.6.1988 (EFT L 158, s. 32).

(11) ° Jf. ovenfor i punkt 2.

(12) ° Jf. eksempelvis dom af 23.11.1989, sag C-150/88, Parfuemerie-Fabrik 4711, Sml. s. 3891, praemis 11 og 12.

(13) ° Dom af 26.1.1993, forenede sager C-320/90, C-321/90 og C-322/90, Telemarsicabruzzo, Sml. I, s. 393; jf. desuden kendelse af 19.3.1993, sag C-157/92, Banchero, Sml. I, s. 1085, og af 26.4.1993, sag C-386/92, Monin Automobiles, Sml. I, s. 2049.

(14) ° Jf. for saa vidt angaar et lignende tilfaelde, dom af 3.3.1994, sag C-316/93, Vaneetveld, Sml. I, s. 763, praemis 13. Jf. desuden mit forslag til afgoerelse af 10.3.1994 i sag C-2/93, Exportslachterijen van Oordegem, endnu ikke trykt i Samling af Afgoerelser, punkt 10.

(15) ° Jf. det femte spoergsmaal.

(16) ° Jf. det andet spoergsmaal.

(17) ° Jf. ovenfor i punkt 6.

(18) ° Dom af 5.10.1988, sag 247/86, Alsatel, Sml. s. 5987.

(19) ° Jf. eksempelvis dom af 24.11.1992, sag C-286/90, Poulsen og Diva Navigation, Sml. I, s. 6019.

(20) ° Jf. ovenfor i punkt 8.

(21) ° Dom af 12.12.1972, forenede sager 21/72-24/72, International Fruit Company, Sml. s. 1219, praemis 10-18, og af 16.5.1983, forenede sager 267/81, 268/81 og 269/81, SPI og SAMI, Sml. s. 801, praemis 17.

(22) ° Jf. udtalelse 2/91 af 19.3.1993 (Den Internationale Arbejdsorganisations (ILO) konvention nr. 170, Sml. I, s. 1061, punkt 9.

(23) ° Der er blevet til artikel 3, litra g), i traktaten som affattet ved Maastricht-traktaten.

(24) ° Dom af 30.4.1986, forenede sager 209/84, 210/84, 211/84, 212/84 og 213/84, Asjes, Sml. s. 1425, praemis 27-42, og af 17.11.1993, sag C-185/91, Reiff, Sml. I, s. 5801, praemis 12.

(25) ° Fast praksis, der er blevet stadfaestet med eftertryk for saa vidt angaar artikel 85 i tre domme af 17.11.1993, hhv. sag C-2/91, Meng, Sml. I, s. 5751, praemis 14, den ovenfor naevnte Reiff-dom, praemis 14, og sag C-245/91, Ohra Schadeverzekeringen, Sml. I, s. 5851, praemis 10. Hvad angaar artikel 85, jf. eksempelvis dom af 24.1.1991, sag C-339/89, Alsthom Atlantique, Sml. I, s. 107, praemis 11.

(26) ° Jf. de i den foregaaende note naevnte domme.

(27) ° Jf. praemis 14 i saavel Meng-dommen som Reiff-dommen samt praemis 10 i Ohra-dommen.

(28) ° Jf. dom af 16.11.1977, sag 13/77, INNO, Sml. s. 2115, praemis 33 og 34, af 14.7.1988, sag 254/87, Leclerc, Sml. s. 4457, praemis 14, af 11.4.1989, sag 66/86, Ahmed Saeed Flugreisen, Sml. s. 803, praemis 52, af 23.4.1991, sag C-41/90, Hoefner og Elser, Sml. I, s. 1979, praemis 26 og 27, og af 18.6.1991, sag C-260/89, ERT, Sml. I, s. 2925, praemis 35, 36 og 37.

(29) ° Sag 8/74, Sml. s. 837, praemis 5.

(30) ° Sag 15/79, Sml. s. 3409, praemis 7.

(31) ° Jf. desuden dom af 13.12.1989, sag C-49/89, Corsica Ferries France, Sml. s. 4441, praemis 7.

(32) ° Jf. naevnte Asjes-dom af 30.4.1986, praemis 37, og naevnte Corsica Ferries France-dom af 13.12.1989, praemis 11.

(33) ° Dom af 4.4.1974, sag 167/73, Kommissionen mod Frankrig, Sml. s. 359.

(34) ° Jf. dom af 27.10.1982, forenede sager 35/82 og 36/82, Morson og Jhanjan, Sml. s. 3723, praemis 16, af 31.3.1993, sag C-19/92, Kraus, Sml. I, s. 1663, praemis 15 og 16, og af 28.1.1992, sag C-332/90, Steen, Sml. I, s. 341.

(35) ° Jf. naevnte Kraus-dom, praemis 15.

(36) ° Lovtidende C 1969, s. 225.

(37) ° Jf. den ovenfor i note 19 naevnte Poulsen-dom, praemis 10.

(38) ° Jf. endvidere den ovenfor i note 33 naevnte dom af 4.4.1974, Kommissionen mod Frankrig, samt dom af 1.12.1993, sag C-37/93, Kommissionen mod Belgien, Sml. I, s. 6295.

(39) ° Sag 180/83, Sml. s. 2539, praemis 18.

(40) ° Jf. vedroerende traktatens artikel 52 dom af 27.9.1988, sag 81/87, Daily Mail, Sml. s. 5483, praemis 19.

(41) ° Dom af 15.1.1986, sag 44/84, Hurd, Sml. s. 29, praemis 55 og 56.

(42) ° Dom af 25.6.1992, sag C-147/91, Ferrer Laderer, Sml. I, s. 4097, praemis 7, og den ovenfor i note 34 naevnte Kraus-dom af 31.3.1993, praemis 15.

(43) ° Jf. ovenfor i note 40.

(44) ° Jf. ovenfor i punkt 49.

(45) ° EFT L 378, s. 1.

(46) ° Forordningens artikel 9, der er en gengivelse af traktatens artikel 65, kan i oevrigt forklares med disse bestemmelser.

(47) ° Jf. ovenfor i punkt 67.

(48) ° Det ville i alt fald have vaeret tilfaeldet, saafremt selskabet Calì havde udfoert saadanne transporter efter anmodning fra en i Italien hjemmehoerende kunde. Jf. dog det foelgende i punkt 74-77.

(49) ° Om anvendelse af princippet om fri udveksling af tjenesteydelser inden for soetransport i medlemsstaterne (cabotagesejlads) (EFT L 364, s. 7).

(50) ° Nr. 38 i foerste haefte af bilag til Peralta' s indlaeg: denne transport vedroerte i oevrigt et andet stof end kaustisk soda.

(51) ° Jf. det i foregaaende note naevnte foerste haefte, nr. 34-37 og nr. 112-120.

(52) ° Domme af 26.2.1991, sag C-154/89, Kommissionen mod Frankrig, Sml. I, s. 659, praemis 9 og 10, sag C-198/89, Kommissionen mod Graekenland, Sml. I, s. 727, praemis 9 og 10, og sag C-180/89, Kommissionen mod Italien, Sml. I, s. 709, praemis 8 og 9.

(53) ° Denne synsmaade er i oevrigt helt i pagt med forordning nr. 4055/86' s tilblivelseshistorie og formaal. Det fremgaar af forordningens artikel 2-5, at forordningen foerst og fremmest var taenkt at skulle vaere et svar paa bestemmelser, der enten var ensidige eller aftalt med tredjelande, der i de paagaeldende medlemsstater foerte til forskelsbehandling af tjenesteydere fra andre medlemsstater. Denne forskelsbehandling vedroerte navnlig muligheden for inden for visse former for linjetrafik at transportere ladninger til andre stater eller hidroerende fra disse stater, som skulle til havne i den paagaeldende medlemsstat (jf. eksemplerne i dokumentet KOM(85) 90 endel. udg., afsnit 35). Men forordningen ville ikke kunne virke paa denne maade, hvis den kun gjaldt i de tilfaelde, i hvilke tjenesteyderens og tjenesteydelsesmodtagerens hjemsteder ligger i forskellige medlemsstater.

(54) ° Dom af 7.5.1992, forenede sager C-251/90 og C-252/90, Wood og Cowie, Sml. I, s. 2873, praemis 19, og af 13.2.1969, sag 14/68, Walt Wilhelm, Sml. 1969, s. 1, praemis 13, hvori dette resultat allerede var klart skitseret.

(55) ° Jf. dom af 30.5.1989, sag C-305/87, Kommissionen mod Graekenland, Sml. s. 1461, praemis 12.

(56) ° Lovtidende C 1969, s. 205.

(57) ° Jf. ovenfor i punkt 61.

(58) ° Sag C-288/89, Sml. I, s. 4007.

(59) ° Sag C-353/89, Sml. I, s. 4069.

(60) ° Sag C-76/90, Sml. I, s. 4221.

(61) ° Praemis 12 i naevnte Gouda-dom og praemis 16 i naevnte dom i sagen Kommissionen mod Nederlandene. Jf. fremdeles praemis 12 i Saeger-dommen.

(62) ° De bestemmelser i den stat, hvor ydelserne skal praesteres, hvorefter denne praestering helt forbydes, udgoer et saerligt tilfaelde. Det er der imidlertid ikke grund til at komme ind paa i denne sammenhaeng.

(63) ° Jf. note 29.

(64) ° Dom af 20.2.1979, sag 120/78, Rewe-Zentral, Sml. s. 649.

(65) ° Forenede sager C-267/91 og C-268/91, Sml. I, s. 6097.

(66) ° Jf. generaladvokat Van Gerven' s forslag til afgoerelse af 16.3.1994 i de forenede sager C-401/92 og C-402/92, Tankstation' t Heukske, Sml. I, s. 1843, punkt 20.

(67) ° Jf. ovenfor i punkt 46.

(68) ° Jf. dog note 62.

(69) ° Jf. ovenfor i note 31.

(70) ° Jf. ovenfor i note 40.

(71) ° Praemis 7 i den tidligere naevnte Corsica Ferries-dom.

(72) ° Jf. ovenfor i punkt 6.

(73) ° Jf. ovenfor i note 18.

(74) ° Jf. dom af 16.3.1978, sag 104/77, Oehlschlaeger, Sml. s. 791, praemis 4, og dom af 29.4.1982, sag 17/81, Pabst og Richarz, Sml. s. 1331, praemis 12.

(75) ° Jf. den ovenfor i note 42 naevnte Ferrer Laderer-dom, praemis 6.

(76) ° Jf. ovenfor i punkt 72.

(77) ° Jf. ovenfor i punkt 46.

(78) ° Jf. naevnte Gouda-dom, praemis 11.

(79) ° Jf. naevnte Gouda-dom, praemis 13.

(80) ° Dom af 20.9.1988, sag C-302/86, Kommissionen mod Danmark, Sml. I, s. 4607, praemis 8 ff.

(81) ° Jf. endvidere dom af 7.2.1985, sag 240/83, ADBHU, Sml. s. 531, praemis 9.

(82) ° Den ovenfor naevnte Gouda-dom, praemis 15.

(83) ° Jf. dom af 10.12.1991, sag C-179/90, Merci convenzionali Porto di Genova, Sml. I, s. 5889, praemis 11.

(84) ° Jf. eksempelvis dom af 11.7.1989, sag 265/87, Schraeder, Sml. s. 2237, praemis 21.

(85) ° Fast praksis vedroerende de i faellesskabsretten anerkendte grundrettigheder: jf. som den nyeste dom herom dom af 4.10.1991, sag C-159/90, Society for the protection of unborn children Ireland, Sml. I, s. 4685, praemis 31.