Cour du travail de Liège og Cour du travail de Mons har forelagt Domstolen en række præjudicielle spørgsmål i forbindelse med to sager mellem Office national des pensions pour travailleurs salariés (herefter benævnt ONPTS) på den ene side og Francesco Romano (sag 58/84) henholdsvis Salvatore Ruzzu (sag 117/84) på den anden side.

Romano

— 31.3.1927 — 31.12.1940: lønmodtager i Italien

— 17.5.1941 — 13.5.1943: minearbejder i Tyskland

— 1.1.1944 — 30.6.1947: minearbejder i Italien

Ret til 2 delvise pensioner i begge lande

— 13.10.1947 — 28.2.1959: minearbejder i Belgien

— 1.3.1959 — 31.12.1972: minearbejder med invalidepension fra den belgiske sygekasse for erhvervssygdomme, hvilken periode ligestilles med en periode med faktisk beskæftigelse

— Pensioneret fra 1.1.1973

Samlet pensionsgivende periode i Belgien: 25 år

— Pension tilkendt af ONPTS den 26.10.1979 fra 1. 4. 1975: 25/30 af den fulde belgiske pension plus tysk og italiensk proratarisk pension

Da de to arbejdstageres retsstilling og de faktiske forhold næsten er identiske, kan der i de to sager fremsættes et fælles forslag til afgørelse.

Romano og Ruzzu, der begge er italienske statsborgere, forlod Italien for at arbejde i Belgien som minearbejdere med beskæftigelse under jorden, efter at de forinden, Romano i Italien og derefter i Tyskland, Ruzzu udelukkende i Italien, havde haft arbejde i kortere eller længere tid.

Nedenstående opstilling viser, i hvor høj grad de to sager er identiske :

Ruzzu

— mellem 1937 og 1952: landbrugsmedhjælper i Italien i en periode på lidt over 5 år

Ret til delvis pension i Italien

— 3. 11. 1952 — 3. 2. 1969: minearbejder i Belgien

— 1. 5. 1969 — 31. 10. 1977: idem

— Pensioneret fra 1. 11. 1977

Samlet pensionsgivende periode i Belgien: 26 år

— Pension tilkendt af ONPTS den 6. 2. 1981 fra 1. 11. 1977: 26/30 af den fulde belgiske pension plus italiensk proratarisk pension

På det tidspunkt, da Romano og Ruzzu blev pensioneret, var deres ret til pension og beregningen heraf fastlagt i artikel 10, stk. 2, i kongelig anordning nr. 50 af 24. oktober 1967 ( 1 ). Bestemmelsen lyder således:

»har... [en minearbejder] ikke i 30, men dog i mindst 25 kalenderår, til stadighed og hovedsagelig været beskæftiget i stenkulsminer som minearbejder med beskæftigelse under jorden, anses han for at have godtgjort at have været beskæftiget til stadighed og hovedsagelig i denne egenskab et antal supplerende kalenderår svarende til forskellen mellem 30 år og det antal kalenderår, for hvilke han godtgør at have været beskæftiget til stadighed og hovedsagelig i denne egenskab. Hvert af disse supplerende år betragtes som et års beskæftigelse under jorden i stenkulsminer tilbagelagt før 1955« ( 2 ).

Ifølge lov af 10. februar 1981 med tilbagevirkende gyldighed fra 1. januar 1981 indførtes et nyt afsnit i artikel 10, stk. 2, 1°, i ovennævnte kongelige anordning nr. 50. Bestemmelsen lyder således :

»Antallet af supplerende år nedsættes imidlertid med det antal år, for hvilke arbejdstageren kan gøre krav på en alderspension eller tilsvarende fordele i medfør af en anden belgisk ordning, dog ikke ordningen for selvstændige erhvervsdrivende, af en ordning i et anden land eller af en ordning for personalet i internationale organisationer« ( 3 ).

Inden 1981 fik minearbejdere beskæftiget under jorden, som reelt havde udført deres erhverv i Belgien i mindst 25 år, ifølge belgisk lov tildelt en slags præmie i form af et tillæg på højst 5 teoretiske arbejdsår, som skulle udligne en som følge af arbejdet tidligt indtrådt nedbrydelse af helbredet. Ifølge loven fik minearbejdere efter 25 års beskæftigelse en pension på 30/30, som svarede til 30 faktiske arbejdsår i dette erhverv. Allerede inden lovreformen fra 1981 havde ONPTS imidlertid kun tilkendt Romano 25/30 af den fulde pension med den begrundelse, at han havde erhvervet en ret til delvis pension i andre medlemsstater, og Ruzzu 26/30 af den fulde pension med den begrundelse, at han havde erhvervet ret til delvis pension i Italien. Disse afgørelser hvilede på en administrativ praksis, som Domstolen allerede havde taget stilling til i de forenede sager Celestre m.fl. ( 4 )

Såvel Romano som Ruzzu indbragte disse afgørelser for den kompetente nationale ret. De afsagte domme blev herefter anket af ONPTS.