ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Nøgleord

Sagens genstand

Afgørelse



Nøgleord

Traktatbrudssøgsmål

–

Domstolens prøvelse af søgsmålsgrundlaget

–

relevante forhold

–

forholdene ved udløbet af den i den begrundede udtalelse fastsatte frist (art. 226 EF) (jf. præmis 8)

Sagens genstand

Angående

Traktatbrud – manglende vedtagelse inden for den fastsatte frist af de nødvendige bestemmelser for at efterkomme Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/54/EF af 26. juni 2003 om fælles regler for det indre marked for elektricitet og om ophævelse af direktiv 96/92/EF – erklæringer vedrørende nedluknings- og affaldsforvaltningsaktiviteter (EUT L 176, s. 37).

Afgørelse

Konklusion

1) Kongeriget Spanien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/54/EF af 26. juni 2003 om fælles regler for det indre marked for elektricitet og om ophævelse af direktiv 96/92/EF, idet det ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget de love og administrative bestemmelser, som er nødvendige for at efterkomme direktivet.

2) Kongeriget Spanien betaler sagens omkostninger.
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Landbrug – fælles markedsordning – eksportrestitutioner

[Kommissionens forordning nr. 3665/87, art. 11, stk. 3, første afsnit, art. 47, stk. 2, og art. 48, stk. 2, litra a)]

Sammendrag

En eksportrestitution kan ikke kvalificeres som »uretmæssigt udbetalt« i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 11, stk. 3, første afsnit, første punktum, i forordning nr. 3665/87 om fælles gennemførelsesbestemmelser for eksportrestitutioner for landbrugsprodukter, som ændret ved forordning nr. 604/98, såfremt den begunstigede under en sag om tilbagesøgning af restitutionen fremlægger den dokumentation, der er nødvendig for at godtgøre sin ret hertil. Det påhviler de nationale kompetente myndigheder at fastsætte en rimelig frist, således at den begunstigede har mulighed for at fremlægge denne dokumentation.

Da fristerne i artikel 47, stk. 2, og artikel 48, stk. 2, litra a), i nævnte forordning ikke finder anvendelse på tilbagesøgningsproceduren, og da der ikke findes specifikke fællesskabsretlige regler, som fastsætter frister for fremlæggelse af supplerende dokumentation under en tilbagesøgningssag, påhviler det således de nationale kompetente myndigheder i overensstemmelse med national ret og med forbehold for de begrænsninger, der følger af fællesskabsretten, at forlænge fristen afhængig af de særlige omstændigheder i den konkrete sag. Den frist, som fastsættes, skal være af en rimelig længde, således at eksportøren har mulighed for at indhente og fremlægge den påkrævede dokumentation, og der skal bl.a. tages hensyn til den omstændighed, at den kompetente myndigheds adfærd kan have en indvirkning på eksportøren.

(jf. præmis 27 og 28 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – omsætningsafgifter – det fælles merværdiafgiftssystem – fritagelser i henhold til sjette direktiv

[Rådets direktiv 77/388, art. 13, punkt B, litra d), nr. 1]

2. Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – omsætningsafgifter – det fælles merværdiafgiftssystem – fritagelser i henhold til sjette direktiv

[Rådets direktiv 77/388, art. 13, punkt B, litra d), nr. 1]

Sammendrag

1. Den omstændighed, at en afgiftspligtig person analyserer den finansielle situation for kunder, som han har taget kontakt til med henblik på at skaffe dem lån, er ikke til hinder for at anerkende, at der foreligger en låneformidlingsydelse, som er fritaget i medfør af artikel 13, punkt B, litra d), nr. 1, i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter, hvis den låneformidlingsydelse, som den afgiftspligtige tilbyder, må anses for hovedydelsen, i forhold til hvilken den finansielle rådgivningsydelse er sekundær, hvorfor sidstnævnte ydelse afgiftsmæssigt er stillet som den første ydelse. Det tilkommer den forelæggende ret at afgøre, om dette er tilfældet i den sag, den skal træffe afgørelse i.

(jf. præmis 20 og domskonkl. 1)

2. Den omstændighed, at en afgiftspligtig person ikke ved kontrakt er knyttet til nogen af parterne i den låneaftale, til hvis indgåelse han har bidraget, og ikke direkte har kontakt med en af disse parter, er ikke til hinder for, at den afgiftspligtige person leverer en låneformidlingsydelse som omhandlet i artikel 13, punkt B, litra d), nr. 1, i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter.

De transaktioner, der er fritaget i henhold til sjette direktivs artikel 13, punkt B, litra d), nr. 1, er defineret på grundlag af arten af de leverede tjenesteydelser og ikke på grundlag af tjenesteyderen eller ydelsesmodtageren, som netop ikke er omtalt i denne bestemmelse. Denne konklusion gælder også med hensyn til arten af forholdet mellem formidleren og parterne i aftalen, idet ordlyden af sjette direktivs artikel 13, punkt B, litra d), nr. 1, ikke indeholder nogen angivelser herom.

Desuden er det ifølge ordlyden af sjette direktivs artikel 13, punkt B, litra d), nr. 1, i princippet ikke udelukket, at formidlingsvirksomhed kan anses for at bestå af flere særskilte tjenesteydelser, der kan være omfattet af begrebet »formidling af lån« i denne bestemmelses forstand og således omfattet af den fritagelse, der er fastsat heri. Under disse omstændigheder følger det af princippet om afgiftsneutralitet, at de erhvervsdrivende skal kunne vælge den organisationsform, som ud fra en strengt økonomisk synsvinkel passer dem bedst, uden at skulle løbe en risiko for, at deres transaktioner udelukkes fra den fritagelse, der er fastsat i denne bestemmelse.

(jf. præmis 25, 26, 34, 35 og 40 samt domskonkl. 2)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Tilnærmelse af lovgivningerne – medicinsk udstyr – direktiv 93/42

(Rådets direktiv 93/42, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 1882/2003)

2. Tilnærmelse af lovgivningerne – medicinsk udstyr – direktiv 93/42

(Rådets direktiv 93/42, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 1882/2003)

Sammendrag

1. Ligebehandlingsprincippet og gennemsigtighedsforpligtelsen er til hinder for, at en ordregivende myndighed, som har iværksat en udbudsprocedure med henblik på indkøb af medicinsk udstyr til et offentligt hospital, og som har præciseret, at materialet skal være i overensstemmelse med Den Europæiske Farmakopé og være forsynet med EF-mærkning, af hensyn til beskyttelsen af folkesundheden afviser det tilbudte udstyr direkte og uden for rammerne af beskyttelsesproceduren i artikel 8 og 18 i direktiv 93/42 om medicinsk udstyr, som ændret ved forordning nr. 1882/2003, når udstyret lever op til dette tekniske krav. Såfremt den ordregivende myndighed finder, at udstyret kan bringe folkesundheden i fare, skal den underrette det kompetente nationale organ herom med henblik på iværksættelsen af den nævnte beskyttelsesprocedure.

(jf. præmis 55 og domskonkl. 1)

2. En ordregivende myndighed, som har indbragt en sag vedrørende medicinsk udstyr forsynet med EF-mærkning for det kompetente nationale organ med henblik på iværksættelse af beskyttelsesproceduren i artikel 8 og 18 i direktiv 93/42 om medicinsk udstyr, som ændret ved forordning nr. 1882/2003, skal udsætte udbudsproceduren indtil afslutningen af denne beskyttelsesprocedure, da resultatet heraf er bindende for den ordregivende myndighed. Såfremt iværksættelsen af en sådan beskyttelsesprocedure medfører en forsinkelse, der kan skade funktionen af et offentligt hospital og herved bringe folkesundheden i fare, har den ordregivende myndighed ret til under iagttagelse af proportionalitetsprincippet at træffe alle nødvendige foreløbige foranstaltninger, således at hospitalet kan indkøbe det materiale, der er nødvendigt for dets gode funktion.

(jf. præmis 62 og domskonkl. 2)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – omsætningsafgifter – det fælles merværdiafgiftssystem – fritagelser i henhold til sjette direktiv

[Rådets direktiv 77/388, art. 13, punkt A, stk. 1, litra j)]

Sammendrag

Virksomhed, som består i at give hjælp til lektielæsning og lede et keramik- og drejekursus ved et voksenundervisningscenter, og som udøves af en privatperson, der har status af freelance-medarbejder, kan kun være omfattet af merværdiafgiftsfritagelsen for »privattimer givet af undervisere på skole- eller universitetsniveau« i medfør af artikel 13, punkt A, stk. 1, litra j), i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter, hvis denne virksomhed udgør timer givet på skole- eller universitetsniveau af en underviser for dennes regning og under dennes ansvar. Det tilkommer den forelæggende ret at undersøge, om dette er tilfældet i tvisten i hovedsagen.

(jf. præmis 38 og domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Socialpolitik – beskyttelse af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed – direktiv 89/391 om iværksættelse af foranstaltninger til forbedring af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed under arbejdet

(Rådets direktiv 89/391, art. 5, stk. 1 og 4, og art. 6-12)

Sammendrag

Kommissionen har ikke tilstrækkeligt godtgjort, at Det Forenede Kongerige har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 5, stk. 1 og 4, i direktiv 89/391 om iværksættelse af foranstaltninger til forbedring af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed under arbejdet, idet medlemsstaten har begrænset arbejdsgiverens forpligtelse til at sikre arbejdstagernes sikkerhed og sundhed i alle forhold, der er forbundet med arbejdet, så vidt det med rimelighed er muligt.

Hvad angår rækkevidden af arbejdsgiverens ansvar for konsekvenserne af enhver begivenhed, der medfører skade på arbejdstagernes sundhed og sikkerhed, pålægger artikel 5, stk. 1, i direktiv 89/391 nemlig arbejdsgiveren at sikre arbejdstagerne et sikkert arbejdsmiljø, hvis indhold beskrives i nævnte direktivs artikel 6-12 samt i flere særdirektiver, der præciserer de forebyggende foranstaltninger, som skal træffes inden for forskellige erhvervsgrene. Denne bestemmelse begrænser sig således til at fastslå, at der påhviler arbejdsgiveren en generel beskyttelsesforpligtelse, uden at fastsætte nogen form for ansvar, og navnlig ikke et objektivt ansvar.

Artikel 5, stk. 4, første afsnit, i direktiv 89/391, som giver medlemsstaterne mulighed for at begrænse arbejdsgivernes ansvar »for forhold, der skyldes omstændigheder, som de ikke har indflydelse på, og som er usædvanlige og uforudseelige, eller begivenheder, som er ualmindelige, og konsekvenserne af disse omstændigheder eller begivenheder ikke kunne have været afværget selv med den største omhu«, har til formål at afklare rækkevidden af visse af bestemmelserne i nævnte direktiv ved nærmere at angive det råderum, som medlemsstaterne råder over ved gennemførelsen af disse i national ret. Det kan derimod ikke udledes af denne bestemmelse på grundlag af en modsætningsvis fortolkning, at fællesskabslovgiver har haft til hensigt at pålægge medlemsstaterne en forpligtelse til at fastsætte en ordning om objektivt ansvar for arbejdsgivere.

(jf. præmis 41, 42, 48, 49 og 58)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Tilnærmelse af lovgivningerne – varemærker – direktiv 89/104 – ingen reel brug af varemærket – frist på fem år – begrebet »datoen for registreringsprocedurens afslutning«

(Rådets direktiv 89/104, art. 10, stk. 1)

2. Tilnærmelse af lovgivningerne – varemærker – direktiv 89/104 – ingen reel brug af varemærket – begrebet »skellig grund« til manglende brug

(Rådets direktiv 89/104, art. 12, stk. 1)

Sammendrag

1. »Datoen for registreringsprocedurens afslutning« som omhandlet i artikel 10, stk. 1, i direktiv 89/104 om varemærker skal fastlægges i hver medlemsstat i henhold til de i denne stat gældende procedureregler for varemærkeregistrering.

Denne bestemmelse definerer nemlig, hvornår brugsperioden indledes, og dermed hvad der er begyndelsestidspunktet for den i bestemmelsen fastsatte frist på fem år i forhold til registreringsproceduren, hvilket er et område, som ikke er harmoniseret ved direktivet. Heraf følger, at medlemsstaterne frit kan tilrettelægge registreringsproceduren, og at det således tilkommer dem at afgøre, bl.a. hvornår denne procedure skal anses for afsluttet.

(jf. præmis 27-31 og domskonkl. 1)

2. Artikel 12, stk. 1, i direktiv 89/104 om varemærker skal fortolkes således, at hindringer, som har en direkte forbindelse med varemærket, der gør brugen heraf umulig eller ufornuftig, og som gør sig gældende uafhængigt af varemærkeindehaverens hensigter, udgør »skellig grund til manglende brug« af dette mærke.

(jf. præmis 55 og domskonkl. 2)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – omsætningsafgifter – det fælles merværdiafgiftssystem – tilbagebetaling af merværdiafgift til afgiftspligtige personer, der ikke er etableret på Fællesskabets område

(Rådets direktiv 86/560, art. 2, stk. 2)

Sammendrag

Artikel 2, stk. 2, i trettende direktiv 86/560 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter – Foranstaltninger til tilbagebetaling af merværdiafgift til afgiftspligtige personer, der ikke er etableret på Fællesskabets område, i medfør af hvilken medlemsstaterne kan gøre tilbagebetalingen af afgiften betinget af, at tredjelande yder tilsvarende fordele med hensyn til omsætningsafgifter, skal fortolkes således, at udtrykket »tredjelande« omfatter alle tredjelande, og at denne bestemmelse ikke gør indgreb i medlemsstaternes kompetence og forpligtelse til at overholde de forpligtelser, der følger af folkeretlige aftaler såsom den almindelige overenskomst om handel med tjenesteydelser.

Trettende direktivs artikel 2, stk. 2, henviser således i lighed med de andre bestemmelser i samme direktiv klart til alle tredjelande uden at foretage nogen form for sondring.

Desuden gør denne bestemmelse, idet den overlader det til hver medlemsstat frit at vurdere i forhold til hvert tredjeland, hvorvidt der bør eller ikke bør opstilles en gensidighedsbetingelse, det muligt for medlemsstaterne – efterhånden som aftaler, der indgås med visse tredjelande, begrænser denne skønsmargen – at tilpasse deres lovgivning til de pågældende aftaler. Under disse omstændigheder følger det ikke af kravet om i videst muligt omfang at fortolke den afledte fællesskabsret i overensstemmelse med de af Fællesskabet indgåede folkeretlige aftaler, at udtrykket »tredjelande« i nævnte bestemmelse skal fortolkes som værende begrænset til tredjelande, som ikke kan påberåbe sig mestbegunstigelsesklausulen i artikel II, stk. 1, i den almindelige overenskomst om handel med tjenesteydelser.

(jf. præmis 15 og 18-21 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Internationale aftaler – associeringsaftalen EØF-Tyrkiet – associeringsrådet oprettet ved associeringsaftalen EØF-Tyrkiet – afgørelse nr. 1/80 – familiesammenføring – barn af en tyrkisk arbejdstager, der har opnået ret til fri adgang til lønnet beskæftigelse

(Tillægsprotokollen til associeringsaftalen EØF-Tyrkiet, art. 59; Associeringsrådet EØF-Tyrkiets afgørelse nr. 1/80, art. 7, stk. 1, og art. 14, stk. 1)

Sammendrag

Det følger systemet i og formålet med afgørelse nr. 1/80 om udvikling af associeringen, vedtaget af det associeringsråd, der blev oprettet ved aftalen om oprettelse af en associering mellem Det Europæiske Økonomiske Fællesskab og Tyrkiet, at en tyrkisk statsborger, der som barn fik tilladelse til indrejse på en medlemsstats område i forbindelse med en familiesammenføring, og som har erhvervet retten til fri adgang til enhver form for lønnet beskæftigelse i medfør af denne afgørelses artikel 7, stk. 1, andet led, kun fortaber den ret til ophold i værtsmedlemsstaten, der er afledt af nævnte ret til fri adgang, i to tilfælde, nemlig

- hvor den vandrende tyrkiske statsborgers tilstedeværelse på værtsmedlemsstatens område, på grund af hans personlige adfærd, udgør en faktisk og alvorlig trussel for den offentlige orden, den offentlige sikkerhed eller den offentlige sundhed i henhold til afgørelsens artikel 14, stk. 1, eller

- når den pågældende har forladt medlemsstatens område i en længere periode og uden lovlige grunde,

selv om han er ældre end 21 år, ikke længere forsørges af sine forældre, men fører en selvstændig tilværelse i den pågældende medlemsstat, og han ikke har stået til rådighed for arbejdsmarkedet i flere år på grund af afsoning af en ubetinget fængselsstraf af en vis varighed.

En sådan fortolkning er ikke uforenelig med kravene i artikel 59 i tillægsprotokollen til associeringsaftalen, hvorefter Tyrkiet ikke kan indrømmes en behandling, der er gunstigere end den, som medlemsstaterne anvender i deres indbyrdes forhold.

(jf. præmis 54, 57 og 75 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sagens genstand

Afgørelse



Nøgleord

Tilnærmelse af lovgivningerne – fremgangsmåden ved offentlige udbud inden for vand- og energiforsyning samt transport og telekommunikation – direktiv 93/38 (Rådets direktiv 93/38) (jf. præmis 22)

2. Tilnærmelse af lovgivningerne – fremgangsmåden ved offentlige udbud inden for vand- og energiforsyning samt transport og telekommunikation – direktiv 93/38 (Rådets direktiv 93/38) (jf. præmis 28, 35 og 45)

Sagens genstand

Angående

Traktatbrud – tilsidesættelse af artikel 4, stk. 2, i Rådets direktiv 93/38/EØF af 14. juni 1993 om samordning af fremgangsmåden ved tilbudsgivning inden for vand- energiforsyning samt transport og telekommunikation (EFT L 199, s. 84) – deltagelse i udbudsproceduren af to selskaber, som hverken opfyldte udbudsbekendtgørelsens betingelser eller udbudsbetingelserne – opførelse og ibrugtagning af et varmekraftværk i Lavrio.

Afgørelse

Konklusion

1) Den Hellenske Republik frifindes.

2) Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber betaler sagens omkostninger.
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Fri bevægelighed for personer – arbejdstagere – forordning nr. 1612/68 – begrebet »vandrende arbejdstager«

(Rådets forordning nr. 1612/68)

2. Fri bevægelighed for personer – arbejdstagere – ligebehandling – sociale fordele

(Rådets forordning nr. 1612/68, art. 7, stk. 2)

Sammendrag

1. En statsborger i en medlemsstat, som har flyttet sin bopæl til en anden medlemsstat, men som har opretholdt sit tjenesteforhold i førstnævnte medlemsstat og siden da udøvet sin erhvervsmæssige beskæftigelse som grænsearbejder, kan påberåbe sig status som »vandrende arbejdstager« som omhandlet i forordning nr. 1612/68 om arbejdskraftens frie bevægelighed inden for Fællesskabet.

(jf. præmis 20 og domskonkl. 1)

2. Artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 1612/68 om arbejdskraftens frie bevægelighed inden for Fællesskabet er til hinder for, at ægtefællen til en vandrende arbejdstager, der udøver erhvervsmæssig aktivitet i en medlemsstat, som er ikke-erhvervsaktiv og har bopæl i en anden medlemsstat, udelukkes fra at modtage en børnepasningsydelse, fordi denne ægtefælle hverken har bopæl eller sædvanligt ophold i førstnævnte medlemsstat, når tilkendelse af en sådan ydelse – der gælder for familien som helhed, uanset hvilken forælder der gør krav på denne ydelse – til arbejdstagerens ægtefælle er med til at mindske den forpligtelse, der påhviler arbejdstageren til at bidrage til familiens forsørgerbyrder, og derfor udgør en »social fordel« for ham i nævnte bestemmelses forstand.

Et sådant bopælskrav må anses for at medføre indirekte forskelsbehandling, når det efter selve sin karakter er egnet til i højere grad at berøre vandrende arbejdstagere eller deres ægtefæller, der hyppigere har bopæl i en anden medlemsstat, end indenlandske arbejdstagere og dermed risikerer navnlig at stille de vandrende arbejdstagere ringere.

I forbindelse med en national lovgivning, der forfølger familiepolitiske formål, idet der bevilges en børnepasningsydelse til personer, der har fået en faktisk tilknytning til det nationale samfund, og hvorefter et væsentligt bidrag til det nationale arbejdsmarked også udgør et vægtigt holdepunkt for at være integreret i samfundet, kan man ikke nægte den omhandlede børnepasningsydelse til et par, der ikke har bopæl på det nationale område, men hvor en af dem udøver en erhvervsmæssig beskæftigelse i denne medlemsstat på fuld tid.

(jf. præmis 26, 30-33 og 36-38 samt domskonkl. 2)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Fri bevægelighed for personer – etableringsfrihed – selskaber – direktiv 2001/34 – værdipapirers optagelse til officiel notering på en fondsbørs

(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/34, art. 21)

Sammendrag

Artikel 21 i direktiv 2001/34 vedrørende betingelserne for værdipapirers optagelse til officiel notering på en fondsbørs samt oplysninger, der skal offentliggøres om disse værdipapirer, skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for, at en national lovgiver – såfremt de oplysninger, der er anført i et prospekt, der offentliggøres med henblik på værdipapirers optagelse til officiel notering på en fondsbørs, viser sig at være urigtige eller vildledende – indfører administrative sanktioner ikke blot mod de personer, der udtrykkeligt er nævnt i prospektet som ansvarlige for dette, men også mod udstederen af de nævnte værdipapirer og uden sondring mod medlemmer af bestyrelsen for udstederen, uanset om disse står anført som ansvarlige i prospektet.

Da direktivet ikke udtrykkeligt foreskriver en sanktionsordning, der finder anvendelse på de personer, som er ansvarlige for prospektet, har medlemsstaterne kompetence til at træffe bestemmelser om de sanktioner, som de finder rimelige. Medlemsstaterne skal dog udøve deres kompetence på dette område under iagttagelse af fællesskabsretten og dennes almindelige grundsætninger og dermed under iagttagelse af proportionalitetsprincippet.

I den forbindelse er en ordning med civilretlige, strafferetlige eller administrative sanktioner, der indføres på nationalt plan over for de nævnte personer, ikke i strid med formålet med direktivet, som bl.a. består i at sikre en fyldestgørende information af investorer, når den er afpasset efter grovheden af den overtrædelse, der består i at levere urigtige eller vildledende oplysninger i prospektet.

(jf. præmis 50, 52, 53, 55 og 56 samt domskonkl.)