ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Landgericht Frankfurt am Main (Tyskland) den 31. maj 2021 — FH mod SunExpress Günes Ekspres Havacilik A.S.

(Sag C-337/21)

(2021/C 391/07)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Landgericht Frankfurt am Main

Parter i hovedsagen

Sagsøger: FH

Sagsøgt: SunExpress Günes Ekspres Havacilik A.S.

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 7 i forordning (EF) nr. 261/2004 (1) fortolkes således, at der i et tilfælde, hvor flyvninger ved forskellige luftfartsselskaber er blevet reserveret samlet via et onlinemellemled, består et kompensationskrav mod det luftfartsselskab, der gennemførte flyvningen på den første delstrækning, når denne flyvnings forsinkede ankomst på den første delstrækning var under tre timer, men dog førte til, at tilslutningsforbindelsen ikke kunne nås, hvorved passageren ankom til sit endelige bestemmelsessted med en forsinkelse på mere end tre timer, og når det transporterende luftfartsselskab, som forestod flyvningen af den første delstrækning, hverken var part i aftalen vedrørende flyvningen af den anden delstrækning eller havde kendskab til den omstændighed, at der samtidigt var reserveret en flyforbindelse ved et andet luftfartsselskab?

I henhold til Domstolens præsidents kendelse af 28. juni 2021 er søgsmålet blevet slettet af Domstolens register.

(1) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 261/2004 af 11.2.2004 om fælles bestemmelser om kompensation og bistand til luftfartspassagerer ved boardingafvisning og ved aflysning eller lange forsinkelser og om ophævelse af forordning (EØF) nr. 295/91 (EUT 2004, L 46, s. 1).
3)

Vedrører den forpligtelse til at udlevere et specielt synskorrigerende hjælpemiddel, som er fastsat i artikel 9 i Rådets direktiv 90/270/EØF, udelukkende arbejdsgiverens anskaffelse af hjælpemidlet, eller kan den gøres til genstand for en udvidende fortolkning, således at den også omfatter det tilfælde, hvor arbejdsgiveren afholder de nødvendige udgifter, som arbejdstageren har haft i forbindelse med anskaffelsen af hjælpemidlet?
1)

Skal artikel 36, andet punktum, TEUF, sammenholdt med artikel 15, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning 2017/1001 af 14. juni 2017 om EU-varemærker (1), sammenholdt med artikel 19, stk. 1, andet punktum, i traktaten om Den Europæiske Union forstås således, at disse bestemmelser er til hinder for en praksis ved medlemsstaternes nationale domstole, hvorefter disse domstole: — når de giver medhold i påstande nedlagt af indehavere af EU-varemærker om at forbyde import, eksport og reklame for varer forsynet med et EU-varemærke, eller giver påbud om tilbagetrækning fra markedet af sådanne varer, — når de træffer afgørelse om sikrende foranstaltninger i form af beslaglæggelse af varer forsynet med et EU-varemærke; henviser til »varer, der ikke er markedsført i EØS af varemærkeindehaveren eller med dennes samtykke«, med den følge, at det — når henses til den generelle ordlyd af dommen — er overladt til fuldbyrdelsesmyndigheden at bestemme, hvilke varer forsynet et EU-varemærke, der er omfattet af de ved dommen pålagte påbud og forbud (dvs. afgørelsen af, hvilke varer, der ikke er markedsført i EØS af varemærkeindehaveren eller med dennes samtykke), når denne myndighed med henblik på den nævnte afgørelse skal støtte sig på varemærkeindehaverens erklæringer eller værktøjer (herunder informationsteknologiske værktøjer og databaser), der er fremlagt af denne sidstnævnte, samtidig med, at muligheden for at anfægte fuldbyrdelsesmyndighedens afgørelse for en domstol inden for rammerne af en deklaratorisk procedure er udelukket eller begrænset som følge af de retsmidler, der står til rådighed for den sagsøgte i sager om sikrende foranstaltninger og fuldbyrdelse?
3)

Kan den nye begrænsning, hvorefter tyrkiske statsborgeres opholdsret også efter 20 år kan inddrages af hensyn til den offentlige orden, begrundes med en henvisning til den ændrede samfundsopfattelse, der har ført til den nye begrænsning? Er det herved tilstrækkeligt, at den nye begrænsnings formål er at tjene den offentlige orden, eller kræves det også, at begrænsningen er egnet til at nå dette mål og ikke går videre end nødvendigt herfor?
2)

henset til proportionalitetsprincippet er til hinder for en medlemsstats konkurrencemyndigheds praksis med at pålægge en bøde i forhold til den omsætning, der er angivet på resultatopgørelsen i regnskabet for det foregående regnskabsår, som omfatter beløb, der viderefaktureres de endelige kunder for formidlingsydelser med henblik på køb af medieplads, og ikke kun provision for denne formidlingsydelse
C 391/2

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunale ordinario di Pordenone (Italien) den 14. januar 2021 — PH mod Regione Autonoma Friuli Venezia Giulia

(Sag C-24/21)

(2021/C 391/03)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Tribunale ordinario di Pordenone

Parter i hovedsagen

Sagsøger: PH

Sagsøgt: Regione Autonoma Friuli Venezia Giulia

Præjudicielle spørgsmål

1) Er forbuddet i artikel 2.1 i Friuli Venezia Giulias regionallov nr. 5/2011, hvormed der er blevet indført sameksistensforanstaltninger, som indebærer forbud mod dyrkelse af MON 810-majs i regionen Friuli Venezia Giulia, foreneligt eller i strid med hele opbygningen af direktiv 2001/18 (1), også i lyset af forordning 1829/2003 (2) og oplysningerne i henstilling 2010/C 200/01 (3)?

2) Udgør ovennævnte forbud også en foranstaltning med tilsvarende virkning, der således er i strid med artikel 34 TEUF, 35 TEUF og 36 TEUF?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/18/EF af 12.3.2001 om udsætning i miljøet af genetisk modificerede organismer og om ophævelse af Rådets direktiv 90/220/EØF — Erklæring fra Kommissionen (EFT 2001, L 106, s. 1).

(2) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1829/2003 af 22.9.2003 om genetisk modificerede fødevarer og foderstoffer (EUT 2003, L 268, s. 1).

(3) Kommissionens henstilling af 13.7.2010 om retningslinjer for udvikling af nationale sameksistensforanstaltninger til at forhindre utilsigtet forekomst af gmo’er i konventionelle og økologiske afgrøder (EUT 2010, C 200, s. 1).
2.

Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende: Skal principperne om gennemsigtighed, proportionalitet, ligebehandling og ikkeforskelsbehandling i medfør af artikel 160, stk. 1, i forordning 2018/1046 og artikel 102, stk. 1, i forordning nr. 966/2012 fortolkes således, at de ikke er til hinder for en fuldstændig konkurrencebegrænsning ved indgåelsen af en offentlig kontrakt ved et udbud med forhandling uden forudgående offentliggørelse, når genstanden for den offentlige kontrakt ikke har særlige kendetegn, som gør det objektivt nødvendigt, at denne kun udføres af den økonomiske aktør, der er blevet indbudt til forhandlinger? Skal navnlig artikel 160, stk. 1 og 2, sammenholdt med artikel 164, stk. 1, litra d), i forordning 2018/1046 og artikel 102, stk. 1 og 2, sammenholdt med artikel 104, stk. 1, litra d), i forordning nr. 966/2012 fortolkes således, at de ikke er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, hvorefter den ordregivende myndighed efter indstilling af en procedure for indgåelse af en offentlig kontrakt som følge af det forhold, at det eneste afgivne tilbud er uegnet, også har mulighed for kun at indbyde én økonomisk aktør til at deltage i et udbud med forhandling uden forudgående offentliggørelse, når genstanden for den offentlige kontrakt ikke har særlige kendetegn, som gør det objektivt nødvendigt, at denne kun udføres af den økonomiske aktør, der er blevet indbudt til forhandlinger?
3.

Udgør manglen på effektive retsmidler til at anfægte gyldigheden af dommerudnævnelser i Polen under omstændigheder, hvor det fremgår, at de eftersøgte personer ikke på dette tidspunkt kan godtgøre, at de domstole, som de vil blive stillet for, vil være sammensat af dommere, der ikke er gyldigt udnævnt, en tilsidesættelse af det væsentligste indhold af retten til en retfærdig rettergang, hvilket forpligter den fuldbyrdende stat til at afslå at overgive de eftersøgte personer?
2.

Skal artikel 13, stk. 1, litra b), nr. i), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 883/2004 (2) af 29. april 2004 om koordinering af de sociale sikringsordninger, artikel 3, stk. 1, litra a), og artikel 11, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1071/2009 (3) af 21. oktober 2009 om fælles regler om betingelser for udøvelse af vejtransporterhvervet og om ophævelse af Rådets direktiv 96/26/EF samt artikel 4, stk. 1, litra a), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1072/2009 (4) af 21. oktober 2009 om fælles regler for adgang til markedet for international godskørsel fortolkes således, at det af den omstændighed, at en virksomhed, der i en medlemsstat får udstedt en vejtransporttilladelse af en medlemsstat i Den Europæiske Union i henhold til forordning (EF) nr. 1971/2009 og forordning (EF) nr. 1072/2009 og således skal have et faktisk etableret og varigt forretningssted i denne medlemsstat, nødvendigvis fremgår, at det hermed uafkræfteligt er godtgjort, at virksomheden har hjemsted som omhandlet i artikel 13, stk. 1, i forordning (EF) nr. 83/2004 i denne stat, når det skal fastsættes, hvilken social sikringsordning der finder anvendelse, og at myndighederne i beskæftigelsesmedlemsstaten er bundet af denne fastsættelse?
2.

Er princippet om dommeres uafhængighed, der er fastsat i artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU, sammenholdt med artikel 2 TEU og artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, til hinder for en bestemmelse i national ret som artikel 99, litra ș), i den rumænske lov nr. 303/2004 om statutten for dommere og offentlige anklagere, hvorefter der kan indledes en disciplinærsag og idømmes disciplinære sanktioner med hensyn til en dommer for dennes manglende overholdelse af domme afsagt af Curtea Constituțională (forfatningsdomstolen) i tilfælde, hvor den pågældende dommer skal give EU-retten forrang for begrundelsen i en afgørelse fra Curtea Constituțională, idet der herved er tale om en bestemmelse i national ret, der fratager dommeren dennes beføjelse til at anvende en dom fra EU-Domstolen, som den pågældende anser for at have forrang?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Sąd Rejonowy dla m.st. Warszawy w Warszawie (Polen) den 7. juni 2021 — J.K. mod TP S.A.

(Sag C-356/21)

(2021/C 391/08)

Processprog: polsk

Den forelæggende ret

Sąd Rejonowy dla m.st. Warszawy w Warszawie

Parter i hovedsagen

Sagsøger: J.K.

Sagsøgt: TP S.A.

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 3, stk. 1, litra a), og c), i Rådets direktiv 2000/78/EF (1) af 27. november 2000 om generelle rammebestemmelser om ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv fortolkes således, at bestemmelsen muliggør en udelukkelse fra anvendelsesområdet for Rådets direktiv 2000/78/EF, og følgelig ligeledes udelukker de sanktioner, der er indført i national ret i henhold til artikel 17 i Rådets direktiv 2000/78/EF, af friheden til at vælge en medkontrahent så længe dette valg ikke sker på grundlag af køn, race, etnisk oprindelse eller nationalitet, i tilfælde, hvor den uberettigede forskelsbehandling består i et afslag på at indgå en civilretlig aftale, i henhold til hvilken arbejdet ville skulle udføres af en selvstændig fysisk person, når årsagen til dette afslag er den potentielle medkontrahents seksuelle orientering?

(1) EFT 2000, L 303, s. 16.
—

Der træffes endelig afgørelse vedrørende realiteten i overensstemmelse med artikel 61 i statutten for Domstolen og principalt gives Engie medhold i de påstande, som dette selskab nedlagde i første instans, eller subsidiært annulleres artikel 2 i Kommissionens afgørelse (EU) 2019/421 af 20. juni 2018 om statsstøtte SA.44888 (2016/C) (ex 2016/NN) iværksat af Luxembourg til fordel for Engie (EUT 2019, L 78, s. 1), for så vidt som den pålægger en tilbagesøgning af støtten.
1)

Skal § 4, stk. 1, i rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, indgået den 18. marts 1999, som findes i bilaget til Rådets direktiv 1999/70/EF af 28. juni 1999 (1), fortolkes således, at denne bestemmelse er til hinder for en national lovgivning som den, der er indeholdt i artikel 1, stk. 121, i lov nr. 107/2015, som udtrykkeligt udelukker, at uddannelsesministeriets lærere med tidsbegrænset ansættelse har ret til og kan få udbetalt et bestemt løntillæg på 500 EUR, fordi dette tillæg udgør en godtgørelse til faglig uddannelse og kompetenceudvikling alene for personale med tidsubegrænset ansættelse?
3.

Er direktiv 2004/38/EF til hinder for, at en værtsmedlemsstat begrænser adgangen til sociale ydelser i form af kontantydelser for et familiemedlem, der har en afledt ret til ophold som følge af hendes afhængighed af en unionsborger, der er arbejdstager, med den begrundelse, at det pågældende familiemedlem som følge af ydelsen bliver en urimelig byrde for medlemsstatens sociale system?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Consiglio di Stato (Italien) den 30. juli 2021 — Comune di Venezia mod Telecom Italia SpA, Infrastrutture Wireless Italiane SpA — Inwit SpA

(Sag C-467/21)

(2021/C 422/10)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Consiglio di Stato

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Comune di Venezia

Sagsøgt: Telecom Italia SpA, Infrastrutture Wireless Italiane SpA — Inwit SpA

Præjudicielt spørgsmål

Er EU-retten til hinder for en national lovgivning (såsom bestemmelsen i artikel 8, stk. 6, i lov nr. 36 af 22.2.2001), der skal forstås og anvendes således, at den tillader de enkelte lokale myndigheder at fastsætte kriterier for placeringen af mobiltelefonianlæg, herunder i form af forbud mod at opstille antenner i bestemte områder eller i en bestemt afstand fra en særlig type bygninger?
4)

Kan der af forordning nr. 1215/2012, idet den med hensyn til begrebet »bopæl« i artikel 62, stk. 1, henviser til den nationale lovgivning, der gælder for den ret, hvor sagen er anlagt, udledes selvstændige kriterier (f.eks. et formelt kendetegn for forbindelsen til et bestemt område) for at fastslå, om der foreligger en bopæl i den medlemsstat, ved hvis ret der verserer en sag mod en forbruger?
2)

Skal artikel 27, stk. 3, i forordning nr. 604/2013 (Dublin III-forordningen), i givet fald sammenholdt med artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, fortolkes således, at bestemmelsen er til hinder for en national lovgivning, hvorefter et søgsmål om udsættelse af en afgørelse om overførsel af ansøgeren til en stat, der har kompetence til at træffe afgørelse om ansøgningen om international beskyttelse, kun udsætter fuldbyrdelsen af overførslen, indtil der er truffet afgørelse om den nævnte anmodning om udsættelse, såfremt der fremsættes en anmodning om udsættelse i særlige hastetilfælde, når ansøgeren er genstand for en udsendelses- eller hjemsendelsesforanstaltning med snarlig fuldbyrdelse, særligt såfremt den pågældende tilbageholdes eller er i myndighedernes varetægt, og såfremt den pågældende endnu ikke har begæret almindelig udsættelse samtidig med annullationen?
3)

Er direktivets artikel 63 og proportionalitetsprincippet til hinder for, at en tilbudsgiver — der ikke ved navn har udpeget en aktør som underleverandør med henblik på at godtgøre, at visse kriterier vedrørende teknisk og faglig formåen og evnen til at udføre teknisk og faglig aktivitet, som følger af særlovgivningen, og der ikke er fastsat i udbudsdokumenterne, er opfyldt — udelukkes fra [udbuds]proceduren, når den pågældende tilbudsgiver har valgt en anden kontraktform for deltagelse af specialister i udbuddet, dvs. (et) udbud om levering af tjenesteydelser, eller har fremlagt (en) erklæring, om at disse specialiser står til rådighed(?) Tilkommer retten til at bestemme organisationen og kontraktforholdene inden for koncernen den økonomiske aktør, idet det muligt at inddrage visse tjenesteydere/leverandører i kontrakten, når den pågældende tjenesteyder ikke er en del af de enheder, hvis formåen tilbudsgiveren ønsker at gøre gældende med henblik på at godtgøre, at de relevante kriterier er opfyldt(?)
3.

Skal artikel 4, stk. 3, TEU sammenholdt med artikel 18 i direktiv 2010/75/EU og artikel 13 i direktiv 2008/50/EF fortolkes således, at den kompetente myndighed ved behandlingen af en ansøgning om dispensation som omhandlet i artikel 15, stk. 4, i direktiv 2010/75/EU skal vurdere, om fastsættelsen af mindre strenge emissionsgrænseværdier for luftforurenende stoffer fra et anlæg under hensyntagen til alle relevante videnskabelige oplysninger om miljøforurening, herunder den kumulative effekt med andre kilder til det pågældende forurenende stof, vil bidrage til, at de relevante luftkvalitetsnormer, der i henhold til artikel 13 i direktiv 2008/50/EF er fastlagt for en given zone eller et givent bymæssigt område, overskrides, og om den i bekræftende fald skal undlade at give den dispensation, som ville true opfyldelsen af miljøkvalitetskravene?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Finanzgericht Bremen (Tyskland) den 15. juli 2021 — X GmbH & Co. KG mod Finanzamt Bremen

(Sag C-431/21)

(2021/C 401/06)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Finanzgericht Bremen

Parter i hovedsagen

Sagsøger: X GmbH & Co.KG

Sagsøgt: Finanzamt Bremen

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 43 EF, henholdsvis artikel 49 TEUF, som garanterer etableringsfriheden (artikel 49 EF, henholdsvis artikel 56 TEUF, som garanterer den fri udveksling af tjenesteydelser), fortolkes således, at de er til hinder for en national bestemmelse, hvorefter den skattepligtige i forbindelse med omstændigheder, som vedrører transaktioner med tilknytning til udlandet, skal føre optegnelser om arten og indholdet af sine forretningsforbindelser med nærtstående personer, som også omfatter det økonomiske og juridiske grundlag for en aftale om priser og andre forretningsbetingelser med den nærtstående person, som overholder armslængdeprincippet, og hvorefter det, hvis den skattepligtige ikke forelægger de nævnte optegnelser på skattemyndighedens opfordring, eller de forelagte optegnelser i det væsentlige er uanvendelige, lægges til grund — idet der ikke blot er tale om en simpel formodning –, at hans skattepligtige indkomst i indlandet, som optegnelserne har til formål at fastsætte, er højere end den af ham angivne indkomst, og, hvis skattemyndigheden i sådanne tilfælde skal foretage et skøn, og denne indkomst kun kan fastsættes inden for en bestemt ramme, navnlig kun på grundlag af prisspænd, denne ramme kan udtømmes til ulempe for den skattepligtige, men der desuden skal fastsættes et tillæg, som udgør mindst 5 % og højst 10 % af det beregnede merbeløb for indkomsten, men mindst 5 000 EUR, og ved for sen forelæggelse af anvendelige optegnelser op til 1 000 000 EUR, dog mindst 100 EUR for hver hel dag, som fristen overskrides med, idet der kun kan bortses fra at fastsætte et tillæg, hvis den optegnelsespligtige persons manglende opfyldelse forekommer undskyldelig eller hans skyld kun er ubetydelig?
1.

Er artikel 17 i forordning nr. 1305/2013 (1) til hinder for en national bestemmelse som artikel 26 i bekendtgørelse nr. 9/2015, som opstiller en støttebetingelse for ansøgere, der ansøger om støtte under delforanstaltning 4.1 »investeringer i landbrugsbedrifter« under foranstaltningen »investeringer i fysiske aktiver« under programmet for udvikling af landdistrikterne i perioden 2014-2020, foreskriver, at der skal forelægges en attest om registrering af en husdyrbedrift i ansøgerens navn som dokumentation for udøvelse af husdyravl forud for ansøgningen om støtte i en af den pågældende drevet bedrift som omhandlet i artikel 4 i forordning nr. 1307/2013 (2), eller er det tilstrækkeligt for forordningens målsætninger, hvis landbrugeren dokumenterer, at den pågældende er i færd med at indhente den nødvendige registrering af en husdyrbedrift i sit navn?
2)

Kan bestemmelserne om princippet ne bis in idem i artikel 50 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, sammenholdt med artikel 16, stk. 1, i direktiv 2008/118/EF, fortolkes således, at de er til hinder for en retlig situation som den i hovedsagen foreliggende, hvor én og samme person for de samme handlinger kan pålægges to sanktioner af samme karakter (suspension af bevilling til fremstilling af alkohol), som alene adskiller sig hvad angår sanktionernes varighed?
2.

Under hensyn til den potentielle virkning, som en automatisk og obligatorisk beslaglæggelse af hele fangsten og alle redskaber kan have på en kaptajns livsgrundlag, kan en national lovbestemmelse som section 28(5)(b) (2), der ikke giver den nationale domstol mulighed for at undersøge indvirkningen på retten til at tjene til livet for en person, som er dømt efter tiltale for en overtrædelse af denne section og forordningen (undtagen, når der træffes afgørelse om den passende bøde), anses for at være forenelig med ordlyden af forordningen, chartret og EU-retten, henset til kaptajnens grundlæggende ret til at udøve sit erhverv?
3.

Retten tilsidesatte den decentraliserede gennemførelsesordning for EU’s lægemiddellovgivning som fastlagt ved forordning nr. 726/2004 (2) og direktiv 2001/83, princippet om kompetencetildeling og subsidiaritetsprincippet som fastsat i artikel 5 TEU, princippet om gensidig tillid samt artikel 6, stk. 1, artikel 30 og 31 i direktiv 2001/83 og artikel 57, stk. 1, og artikel 60 i forordning nr. 726/2004 ved at konkludere, at Kommissionen og EMA har kompetencen og forpligtelsen — inden for rammerne af vurderingen af, om to lægemidler omfattes af samme SMT — til at foretage en fornyet vurdering eller kontrol af den tidligere vurdering foretaget af en national kompetent myndighed af den kvalitative sammensætning med hensyn til de virksomme stoffer, som indgår i et af disse lægemidler.
1)

Kan udtrædelsesaftalens bestemmelser, hvorefter ordningen med den europæiske arrestordre fortsat finder anvendelse for Det Forenede Kongerige i den overgangsperiode, der er fastsat i samme aftale, anses for at være bindende for Irland under hensyntagen til aftalens indhold, der i det væsentlige er omfattet af området med frihed, sikkerhed og retfærdighed; og
4.

På hvilken måde og i hvilken fase af bedømmelsen af en ansøgning om international beskyttelse skal, henset til chartrets artikel 24, stk. 2, til barnets tarv, særligt til den skade, som en mindreårig har pådraget sig ved et mangeårigt faktisk ophold i en medlemsstat, tages i betragtning og afvejes? Har det herved betydning, om dette faktiske ophold var lovligt? Er det ved afvejningen af barnets tarv under ovenstående bedømmelse relevant, om medlemsstaten har truffet afgørelse vedrørende ansøgningen om international beskyttelse inden for de herfor gældende EU-retlige frister, eller om en tidligere pålagt pligt til hjemrejse ikke er blevet respekteret, og at medlemsstaten i det følgende ikke udsendte de mindreårige, således at deres faktiske ophold i medlemsstaten kunne fortsætte?