ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
62

Det bemærkes endelig, at selv om det antages, at manglen vedrørende en »manglende hovedkontrol af forarbejdningsindustrien i 2006 og 2007« kan begrunde en finansiel korrektion på »5%«, som anført af Kommissionen, er det ikke på baggrund af den sammenfattende rapport muligt at afgøre, om denne mangel i det foreliggende tilfælde blev lagt til grund af Kommissionen med henblik på at fastslå den finansielle korrektions størrelse vedrørende ansøgningsåret 2006, eller om Kommissionen snarere tog hensyn til den »kontrolfrie periode (på næsten to måneder) i 2006«, eller til begge mangler. For det første angives det på tvetydig måde i den sammenfattende rapport, at den finansielle korrektion svarer til »en eller flere« mangler ved hovedkontrollerne (den sammenfattende rapport, s. 74). For det andet skal det bemærkes, at den sammenfattende rapport i den del, som vedrører »de væsentligste konstateringer« (punkt 11.2.1 i den sammenfattende rapport), og »de generelle bemærkninger« (punkt 11.2.1.1 i den sammenfattende rapport), indeholder et afsnit vedrørende de mangler, som blev konstateret ved »planlægningen af kontrollerne på stedet« inden for sektorerne for oksekød og fåre- og gedekød »og tobak«. Kommissionen anførte deri, at »den forsinkede iværksættelse af kontroller på stedet i 2006 (næsten to måneder efter fristen for indgivelsen af ansøgningerne) medførte en kontrolfri periode, som følgelig forringede effektiviteten af det samlede kontrolsystem«. Denne konstatering gengives i den del af den sammenfattende rapport med titlen »Kommissionens endelige stillingtagen« (punkt 11.2.5 i den sammenfattende rapport), hvori det er anført, at Kommissionen »fastholder, at den forsinkede iværksættelse af kontroller på stedet (næsten to måneder efter fristen for indgivelsen af ansøgningerne) medførte en kontrolfri periode, som berøvede det samlede kontrolsystem dets effektive virkning og medførte en risiko for fonden«. Det følger af disse forhold, at det i modsætning til det af Kommissionen bl.a. under retsmødet anførte ikke kan antages, at mangelen vedrørende den »kontrolfrie periode (på næsten to måneder) i 2006« blev fortolket som sekundær eller ubetydelig, og at den finansielle korrektions størrelse vedrørende ansøgningsåret 2006 kun var støttet på manglen vedrørende en »manglende hovedkontrol af forarbejdningsindustrien i 2006 og 2007«.
39

Sagsøgeren har gjort gældende, at appelkammeret har begået en vurderingsfejl i den anfægtede afgørelse ved at konkludere, at den relevante kundekreds på grund af bestanddelen »mac«, der indgår i det anfægtede varemærke, kunne forbinde denne med varemærkefamilien »Mc«, der udgår fra varemærket McDONALD’S. Sagsøgeren er i denne henseende af den opfattelse, at retspraksis vedrørende varemærkefamilien skal fortolkes restriktivt, da den fraviger det generelle princip, hvorefter ethvert varemærke skal vurderes ud fra en helhedsvurdering. Ifølge sagsøgeren var de beviser, som intervenienten havde indgivet til akterne i sagen for EUIPO, dvs. menuerne fra intervenientens fastfood-restauranter, en uafhængig undersøgelse foretaget i 1991 og 1992 og afgørelserne fra medlemsstaters retter, utilstrækkelige til, at det kunne konkluderes, at præfikset »mc« i den relevante kundekreds’ bevidsthed blev forbundet med fødevarer og drikkevarer. Bortset fra et dokument, der nævner varemærket McDONALD’S, var disse beviser allesammen dateret i 2010, og de var således af nyere dato end den 13. oktober 2008, som var datoen for indleveringen af ansøgningen om registrering af det anfægtede varemærke. Den del af den uafhængige undersøgelse, som blev foretaget i 1991, angav alene, at de adspurgte personer forbandt præfikset »mc« med varemærket McDONALD’S, mens den del af den samme undersøgelse, der blev foretaget i 1992, hvis resultater kunne have været fordrejet af en tendentiøs redaktion af de stillede spørgsmål, kun gjorde det muligt at konkludere, at størstedelen af de adspurgte personer havde vidst, at præfikset »mc«, kombineret med andre ord, blev brugt til fastfood- eller selvbetjeningsrestaurationstjenesteydelser. Ifølge sagsøgeren havde appelkammeret intet grundlag for at formode, at den uafhængige undersøgelses konklusioner fortsat var relevante mere end seksten år senere, og at deres relevans endda var styrket. Endelig havde de af appelkammeret undersøgte afgørelser fra medlemsstaternes retter ikke beviskraft, da de ikke bandt EUIPO og afspejlede specifikke situationer. Sagsøgeren har bemærket, at det følger forudsætningsvis af retspraksis og af del C, afsnit 2, nr. 2, s. 4 i retningslinjerne for procedurer ved EUIPO (herefter »EUIPO’s retningslinjer«), at begrebet varemærkefamilie ikke finder anvendelse i det foreliggende tilfælde, for så vidt som bestanddelen »mac«, der indgår i det anfægtede varemærke, ikke er identisk med bestanddelen »mc«, der er fælles for varemærkefamilien »Mc«. Bestanddelen »coffee«, der indgår i det anfægtede varemærke, og som henviser til navnet på en drik, adskiller det nævnte varemærke fra intervenientens ældre varemærker, der kombinerer præfikset »mc« med navnet på en menubestanddel eller en fødevare, hovedsagligt skrevet med små bogstaver. Sagsøgeren har påberåbt sig, at intervenienten inden for Unionen ikke sælger drikkevarer under et varemærke, der omfatter præfikset »mc«. Ifølge sagsøgeren er de forskelle, der findes mellem det anfægtede varemærke og de ældre varemærker tilstrækkelig vigtige til at blive opfattet af den relevante kundekreds.
214

De argumenter, institutionerne har fremført, kan ikke drage denne konklusion i tvivl. Det bemærkes for det første, at institutionerne ikke kan lægge præmis 81 i dom Foshan Shunde Yongjian Housewares & Hardware mod Rådet, nævnt i præmis 62 ovenfor (EU:C:2009:598), til grund for det synspunkt, at det påhviler sagsøgeren at godtgøre, at resultatet af proceduren ville have været anderledes, hvis selskabet havde haft adgang til beregningen af den normale værdi. Det er ganske vist korrekt, at Domstolen i præmis 81 i dom Foshan Shunde Yongjian Housewares & Hardware mod Rådet, nævnt i præmis 62 ovenfor (EU:C:2009:598), genkaldte princippet om, at det påhviler en sagsøger at godtgøre, at der foreligger en mulighed for, at den administrative procedure som følge af den proceduremæssige uregelmæssighed, sagsøgeren har gjort gældende, ville have kunnet føre til et andet resultat og dermed konkret har påvirket sagsøgerens ret til forsvar. Domstolen præciserede imidlertid i samme doms præmis 94 rækkevidden af dette princip, idet den bemærkede, at det fremgår af retspraksis, at denne forpligtelse ikke kan have til virkning, at det pålægges sagsøgeren at godtgøre, at Kommissionens afgørelse ville have haft et anderledes indhold, men blot, at en sådan mulighed ikke helt kan udelukkes, idet sagsøgeren kunne have forberedt et bedre forsvar, hvis den omhandlede formelle fejl ikke havde foreligget (jf. dom Foshan Shunde Yongjian Housewares & Hardware mod Rådet, nævnt i præmis 62 ovenfor, EU:C:2009:598, præmis 81-94).
182

I det foreliggende tilfælde konstaterede Kommissionen imidlertid, at markedet for tele- og tv-tjenester i Spanien og Portugal var fuldt liberaliseret (jf. præmis 172 ovenfor), men at parterne også selv havde erkendt, at de var aktive på markederne for levering af globale teletjenester og markederne for internationale engrosbærertjenester på hele det iberiske marked (173., 174. og 272. betragtning til den anfægtede afgørelse), at de ikke havde godtgjort, at klausulens planlagte varighed ville være utilstrækkelig til at erhverve en eksisterende teleoperatør og dermed blive ejer af en række netværk uden at skulle etablere dem først (273. betragtning til den anfægtede afgørelse), at den nuværende situation på de spanske og portugisiske markeder ikke kunne påberåbes for at udelukke muligheden for investering i branchen, for så vidt som investeringerne på disse markeder var stigende eller i hvert fald stabile på trods af krisen (274. betragtning til den anfægtede afgørelse), og endelig at Telefónica selv havde erkendt, at det var muligt at fremsætte et offentligt tilbud om overtagelse af et selskab som PT i forbindelse med forhandlingerne om Vivo-transaktionen, hvilket betød, at det også var muligt at opkøbe en konkurrent til PT (37. og 275.-277. betragtning til den anfægtede afgørelse).
327

Sagsøgeren kan desuden ikke gøre gældende, at den anfægtede afgørelse indfører en ny regel for vurdering af begrænsninger, hvis gennemførelse er betinget af et retligt forbehold, hvorefter sådanne begrænsninger anses for at have et konkurrencebegrænsende formål, medmindre Kommissionen ved en efterfølgende vurdering fastslår, at der herskede rimelig tvivl om deres restriktive karakter, og parterne straks foretager en egenvurdering og derefter ophæver eller ændrer den aftale, der indeholder begrænsningen. Det fremgår således, at Kommissionen blot med rette fastslog, at det af parterne anførte om, at det retlige forbehold havde ændret konkurrenceklausulen til en klausul om egenvurdering, under de foreliggende omstændigheder afkræftes af den kendsgerning, at der ikke forelå en større usikkerhedsmargen med hensyn til klausulens lovlighed på tidspunktet for aftalens undertegnelse, og at parterne ikke havde undersøgt, om klausulen var lovlig, inden aftalen trådte i kraft, hvilket skete to måneder efter dens undertegnelse. Hvis der ikke blev taget hensyn til sådanne omstændigheder ved vurderingen af en klausul, der indeholdt et retligt forbehold, kunne parterne blot indsætte udtrykket »i det omfang, hvor loven tillader det«, således at den konkurrencebegrænsende aftale ikke længere havde et konkurrencebegrænsende formål, og Kommissionen var tvunget til at undersøge dens virkninger. Det ville imidlertid gøre det uforholdsmæssigt vanskeligt for Kommissionen at løfte bevisbyrden i forbindelse med overtrædelser af artikel 101 TEUF og dermed være uforeneligt med den opgave, der er pålagt Kommissionen ved traktaterne, nemlig at overvåge den korrekte anvendelse af disse bestemmelser, men det ville også give parterne i en konkurrencebegrænsende aftale adgang til at udøve alle former for misbrug.
52

For det andet indeholder de af sagsøgeren anførte betragtninger til den anfægtede afgørelse (gengivet ovenfor i præmis 30) blot generelle overvejelser, som potentielt gælder for alle operatører, der er til stede på det pågældende marked. Selv om det heri bl.a. anføres, at FagorBrandts forsvinden ville have givet denne virksomheds europæiske konkurrenter mulighed for at øge deres salg væsentligt, og følgelig deres produktion (18. og 94. betragtning), giver de på ingen måde mulighed for at antage, at sagsøgeren var mere påvirket af den omhandlede foranstaltning end gennemsnittet af alle selskabets konkurrenter (jf. i denne retning dom af 3.12.2014, Castelnou Energía mod Kommissionen, T-57/11, EU:T:2014:1021, præmis 35), eller at virksomheden ville have udviklet sig væsentligt bedre, såfremt den omhandlede foranstaltning ikke var blevet godkendt (jf. i denne retning kendelse af 27.5.2004, Deutsche Post og DHL mod Kommissionen, T-358/02, EU:T:2004:159, præmis 43). Særligt er der intet, der beviser, at sagsøgeren ville have været bedre egnet end gennemsnittet af sine konkurrenter til at opfange den efterspørgsel, der ville blive frigjort af FagorBrandts forsvinden. Sagsøgeren har navnlig ikke godtgjort, at den omtvistede støtte tjente støttemodtageren til at bevare markedsandele, som sagsøgeren ellers ville have haft (dom af 13.6.2013, Ryanair mod Kommissionen, C-287/12 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2013:395, præmis 113), og dermed at sagsøgeren led et tilstrækkelig betydeligt indtjeningstab i forhold til sine øvrige konkurrenter, som kan godtgøre en væsentlig påvirkning af selskabets stilling på markedet. I modsætning til, hvad sagsøgeren har gjort gældende, kan selskabets stilling som den næststørste aktør på markedet efter støttemodtageren ikke sig selv give anledning til en formodning for, at dets stilling på markedet er påvirket væsentligt (jf. i denne retning kendelse af 27.8.2008, Adomex mod Kommissionen, T-315/05, ikke trykt i Sml., EU:T:2008:300, præmis 28).
135

I det omfang Rådet endelig har gjort gældende, at de fire producenter i stikprøven ikke er individuelt berørt i henhold til præmis 45 i dom af 28. februar 2002, BSC Footwear Supplies m.fl. mod Rådet (T-598/97, Sml., EU:T:2002:52), fordi de ikke kan anses for at være producenter eller eksportører, »som hævdes at have gjort sig skyldig i dumping«, skal det fastslås, at den omstændighed, at en virksomhed, hvis søgsmålskompetence undersøges, pålægges ansvaret for dumpingadfærden, ikke udgør en nødvendig forudsætning for, at det kan fastslås, at virksomheden er individuelt berørt. Ifølge den retspraksis, der er redegjort for i præmis 73 ovenfor, er det forhold, at visse kategorier af erhvervsdrivende indrømmes ret til at anlægge et annullationssøgsmål til prøvelse af en antidumpingforordning, ikke til hinder for, at andre erhvervsdrivende ligeledes kan være individuelt berørt af en sådan forordning som følge af visse egenskaber, som er særlige for dem, og som kendetegner dem i forhold til alle andre personer. I denne forbindelse skal det bemærkes, at den omstændighed, at en producent eller en eksportør pålægges ansvaret for en antidumpingadfærd, er et forhold, der kan individualisere den pågældende, men er ikke en nødvendig forudsætning for disse erhvervsdrivende. EU's retsinstanser har således anerkendt, at sådanne erhvervsdrivende er individuelt berørt, uden at lægge til grund, at de kunne pålægges ansvaret for dumpingadfærden (domme Allied Corporation m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 69 ovenfor, EU:C:1985:227, præmis 4, Shanghai Bicycle mod Rådet, nævnt i præmis 92 ovenfor, EU:T:1997:134, præmis 39, og Champion Stationery m.fl. mod Rådet, nævnt i præmis 92 ovenfor, EU:T:1998:266, præmis 47).
184

Sagsøgeren har tilføjet, at bankens sag giver mulighed for at påvise, at den omtvistede ordnings anvendelsesområde er alt for omfattende. Hvis det antages, at sagsøgeren faktisk har været involveret i nuklear spredning, som Rådet har påstået, var de individuelle restriktive foranstaltninger over for sagsøgeren både egnede og tilstrækkelige til at undgå risikoen for de pengeoverførsler, som banken har gennemført, og yderligere foranstaltninger var ikke nødvendige. For så vidt som det fremgår af dom Bank Mellat mod Rådet, nævnt i præmis 16 ovenfor (EU:T:2013:39), at banken ikke var involveret i nuklear spredning, er det heller ikke nødvendigt at begrænse dens lovlige aktiviteter ved hjælp af den omtvistede ordning. Dette er så meget desto mere tilfældet, eftersom det fremgår af United Kingdom Supreme Courts (Det Forenede Kongeriges øverste domstol) dom vedrørende Det Forenede Kongeriges restriktive foranstaltninger over for sagsøgeren, at banken har indført en ordning, der gør det muligt at undgå enhver tilsidesættelse af de restriktive foranstaltninger, som Sikkerhedsrådet har indført.
87

Sagsøgeren har inden for rammerne af det femte anbringende fremsat seks argumenter. For det første har sagsøgeren anført, at afgørelsen om at opretholde opførelsen af IRISL’s navn på de omtvistede lister endnu ikke var vedtaget i forbindelse med afgørelsen om at opretholde opførelsen af sagsøgerens navn på nævnte lister i retsakterne af november 2013. For det andet har sagsøgeren gjort gældende, at selskabet ikke har leveret nogen form for ydelse til IRISL. For det tredje har sagsøgeren bemærket, at afgørelsen om at opretholde opførelsen af HDSL’s navn på disse lister heller ikke var blevet vedtaget, da sagsøgerens navn blev genopført på de samme lister, og at denne sidste opførelse, der var begrundet i den omstændighed, at sagsøgeren leverede vigtige tjenesteydelser til HDSL, derfor er ubegrundet. For det fjerde mener sagsøgeren, at den omstændighed at være agent for HDSL ikke kan begrunde opførelsen af enhedens navn på de omhandlede lister, og inden for rammerne af replikken har sagsøgeren tilføjet, at de forklaringer, som Rådet har givet for at præcisere begrundelsen for nævnte opførelse, er indgivet for sent og utilstrækkeligt godtgjorte. For det femte har sagsøgeren hævdet, at der ikke foreligger beviser for, at enheden har forbindelse til nuklear spredning. For det sjette leverede sagsøgerens ansatte, hvis curriculum vitæ Rådet har fremlagt, ikke tjenesteydelser til IRISL’s skibe, som desuden aldrig anløber havnen i Jebel Ali.
44

Sagsøgeren har i det væsentlige gjort gældende, at han ikke på forhånd var blevet informeret om, at de restriktive foranstaltninger var blevet opretholdt med afgørelse 2013/534 og gennemførelsesforordning nr. 1054/2013. Ifølge sagsøgeren var disse retsakter først blevet meddelt ham den 30. oktober 2013, dvs. efter at de var blevet vedtaget, skønt Rådet kendte hans adresse. Den mulighed, som Rådet havde givet ham for at anmode om en efterfølgende genbehandling, kan ikke sidestilles med den kontradiktoriske behandling, der skal gå forud for enhver sanktion. Sagsøgeren præciserede under retsmødet, at en kontradiktorisk behandling inden vedtagelsen af de pågældende retsakter ville have været hensigtsmæssig med henblik på en vurdering af de faktiske omstændigheder, som i øvrigt havde ændret sig siden vedtagelsen af de første restriktive foranstaltninger over for sagsøgeren. [udelades]
71

Artikel 3 i forordning nr. 1059/2003 om indførelse af en fælles nomenklatur for regionale enheder i den affattelse, der var gældende på tidspunktet for de faktiske omstændigheder, bestemmer: »1. De eksisterende administrative enheder i medlemsstaterne udgør det første kriterium for afgrænsningen af regionale enheder. I den forbindelse forstås ved »administrativ enhed« et geografisk område med en administrativ myndighed, der har beføjelse til at træffe administrative eller politiske beslutninger for dette område inden for medlemsstatens retlige og institutionelle rammer. 2. Med henblik på at opnå et passende NUTS-niveau til klassifikation af en given kategori af administrative enheder i en medlemsstat skal den gennemsnitlige størrelse af den pågældende administrative enhed ligge inden for følgende befolkningstærskler: […] Hvis en hel medlemsstats befolkning ligger under minimumstærsklen for et givet NUTS-niveau, er hele medlemsstaten én NUTS-regional enhed for dette niveau. 3. I denne forordning forstås ved befolkningen i en regional enhed de personer, der har sædvanligt opholdssted i området. 4. De eksisterende administrative enheder, der anvendes i NUTS-nomenklaturen, er fastlagt i bilag II. Foranstaltninger, der har til formål at ændre ikke-væsentlige bestemmelser i denne forordning og tilpasning af bilag II, vedtages efter forskriftsproceduren med kontrol i artikel 7, stk. 2. 5. Hvis der i en medlemsstat for et givent NUTS-niveau ikke findes administrative enheder af en passende størrelse, der svarer til kriterierne i stk. 2, dannes dette NUTS-niveau ved at aggregere et passende antal eksisterende mindre administrative enheder, der grænser op til hinanden. Ved denne aggregering tages relevante kriterier, såsom geografiske, samfundsøkonomiske, historiske, kulturelle eller miljømæssige forhold i betragtning. Således aggregerede enheder benævnes i det følgende »ikke-administrative enheder«. Størrelsen af en medlemsstats ikke-administrative enheder på et givent NUTS-niveau skal ligge inden for de i stk. 2 omhandlede befolkningstærskler. En ikke-administrativ enhed kan dog under særlige geografiske, samfundsøkonomiske, historiske, kulturelle eller miljømæssige omstændigheder afvige fra disse tærskler, navnlig for så vidt angår øer og områder i den yderste periferi. Disse foranstaltninger, der har til formål at ændre ikke-væsentlige bestemmelser i denne forordning ved at supplere den, vedtages efter forskriftsproceduren med kontrol i artikel 7, stk. 2.«
63

Hvad for det andet angår forholdet mellem det anfægtede varemærke og de omhandlede varer og tjenesteydelser fandt appelkammeret, at det anfægtede varemærke skulle erklæres ugyldigt undtagen for så vidt angik »tryktyper« og »klicheer«, der er omfattet af klasse 16, fordi disse varer ikke har nogen forbindelse til figuren Winnetou. Med hensyn til visse varer og tjenesteydelser i klasse 9, 16, 41 og 42 fandt appelkammeret, at det anfægtede varemærke skulle anses for at være beskrivende, idet forbrugeren formodede, at tegnet WINNETOU blot beskrev det forhold, at der var tale om en film eller en bog med Winnetou eller en anden vare af denne type (den anfægtede afgørelses punkt 28-31). Med hensyn til de andre omhandlede varer, der blev kvalificeret som »merchandising«-produkter, anførte appelkammeret, at tegnet WINNETOU for den relevante kundekreds blot beskrev det forhold, at varerne var knyttet til filmene eller til romanfiguren, at de var i indianerstil, at de var knyttet til festivaler, eller at de blev distribueret eller solgt under festivaler (den anfægtede afgørelses punkt 32-42). Hvad angik tjenesteydelserne »transport af personer«, der henhører under klasse 39, og »værelsesudlejning og restaurationsvirksomhed«, der henhører under klasse 43, fandt appelkammeret, at det anfægtede varemærke henviste til et rejsemål i Tyskland, nemlig festivaler (den anfægtede afgørelses punkt 43). Hvad endelig angik »instruktions- og undervisningsmateriale (dog ikke apparater)«, der henhører under klasse 16, og »undervisningsapparater og ‑instrumenter«, der henhører under klasse 9, henviser det anfægtede varemærke ifølge appelkammeret til det forhold, at der undervises ved hjælp af Winnetou-historier (den anfægtede afgørelses punkt 44).
76

Ingen af de forhold, som sagsøgerne har gjort gældende, kan imidlertid karakteriseres således. Den rapport af 24. april 2012, som sagsøgerne har påberåbt sig, indskrænker sig således til at tage udskydelsen af lov om fogeder til efterretning (jf. præmis 13 ovenfor) uden på noget tidspunkt at kritisere denne udskydelse eller a fortiori at kræve, at den omhandlede lov skulle træde i kraft. Tværtimod fastslog Kommissionen selv efter at have taget denne udskydelse til efterretning, at de kroatiske myndigheder havde gennemført forskellige foranstaltninger med henblik på at forbedre retssystemets effektivitet og på at forbedre fuldbyrdelsen af retsafgørelser. Kommissionen indskrænkede sig ligeledes ved det møde af 5. juni 2012, som sagsøgerne har påberåbt sig under retsmødet, til at anmode de kroatiske myndigheder om at give meddelelse af oplysninger om den ordning for fuldbyrdelse, der skulle erstatte den på grundlag af fogeder, med henblik på at undersøge, om der kunne opnås tilsvarende resultater med denne nye ordning (jf. præmis 16 ovenfor). Lov om fogeder blev således kun nævnt i løbet af dette møde som et middel blandt flere til at opnå det formål om fuldbyrdelsesordningens effektivitet, som Kommissionen forfulgte, og ikke som et mål, som Kommissionen pålagde Republikken Kroatien at forfølge.