ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
C 191/9

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesgerichtshof (Tyskland) den 13. februar 2020 — ZM som kurator for Oeltrans Befrachtungsgesellschaft mbH mod E. A. Frerichs

(Sag C-73/20)

(2020/C 191/12)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Bundesgerichtshof

Parter i hovedsagen

Revisionsappellant: ZM som kurator for Oeltrans Befrachtungsgesellschaft mbH

Revisionsindstævnt: E. A. Frerichs

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 13 i Rådets forordning (EF) nr. 1346/2000 (1) af 29. maj 2000 om insolvensbehandling og artikel 12, stk. 1, litra b), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 593/2008 (2) af 17. juni 2008 om lovvalgsregler for kontraktlige forpligtelser (Rom I) fortolkes således, at den lovgivning, der i henhold til sidstnævnte forordning finder anvendelse på en kontrakt, også er afgørende for den betaling, som en tredjemand yder til opfyldelse af en betalingsforpligtelse, der ifølge kontrakten påhviler en af kontraktens parter?

(1) EFT 2000, L 160, s. 1, berigtiget i EUT 2014, L 350, s 15.

(2) EUT 2008, L 177, s. 6.
3)

Skal artikel 6, stk. 1, sammenholdt med artikel 7, stk. 1, i [direktiv 93/13], fortolkes således, at selv i de situationer, hvor der fra lovgivers side er iværksat foranstaltninger, som skal forhindre anvendelsen af urimelige kontraktvilkår, som det, der er omhandlet i hovedsagen, idet der er indført bestemmelser, som pålægger banker en forpligtelse til specifikt at beskrive metoden og fristerne for fastlæggelsen af vekselkurs, kreditbeløb, hovedstol og renter, samt reglerne for, hvorledes omregning af udbetalings- og tilbagebetalingsvalutaen for lånet beregnes, er den offentlige interesse til hinder for, at det fastslås, at kun dele af indholdet i det omhandlede kontraktvilkår er urimelige som beskrevet under spørgsmål 2?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Cour de cassation du Grand-Duché de Luxembourg (Luxembourg) den 9. marts 2020 — XI mod Caisse pour l’avenir des enfants

(Sag C-129/20)

(2020/C 191/14)

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Cour de cassation du Grand-Duché de Luxembourg

Parter i hovedsagen

Sagsøger: XI

Sagsøgt: Caisse pour l’avenir des enfants

Præjudicielt spørgsmål

Skal § 1, stk. 1 og 2, § 2, stk. 1, og § 2, stk. 3, litra b), i rammeaftalen vedrørende forældreorlov, der den 14. december 1995 blev indgået mellem de generelle tværfaglige organisationer UNICE, CEEP og EFS, og som er gennemført ved Rådets direktiv 96/34/EF (1) af 3. juni 1996 om rammeaftalen vedrørende forældreorlov (De Europæiske Fællesskabers Tidende, L 145 af 19.6.1996, s. 4), fortolkes således, at de er til hinder for anvendelsen af en bestemmelse i national ret såsom artikel 29a i den ændrede lov af 16. april 1979 om den almindelige vedtægt for statstjenestemænd i den seneste affattelse, der følger af lov af 22. december 2006 (Mémorial (lovtidende), A, 2006, nr. 242, s. 4838), hvorefter tildelingen af forældreorlov er underlagt to betingelser, nemlig at arbejdstageren for det første har haft lovlig beskæftigelse på en arbejdsplads og i den egenskab har været tilknyttet socialsikringssystemet uden afbrydelse i mindst 12 sammenhængende måneder umiddelbart forud for påbegyndelsen af forældreorloven, og at arbejdstageren for det andet har lovlig beskæftigelse på en arbejdsplads og i den egenskab er tilknyttet socialsikringssystemet på tidspunktet for fødslen eller modtagelsen af det eller de børn, der skal adopteres, idet opfyldelsen af denne anden betingelse er et krav, selv om fødslen eller modtagelsen har fundet sted mere end 12 måneder før påbegyndelsen af forældreorloven?

(1) EFT 1996, L 145, s. 4.
4)

Hvis der i en sag, som den, der er omtalt i det tredje spørgsmål, er indgivet en appel til et af advokatnævnet af justitsministeren, og: a) en af de faktorer, som Sąd Najwyższy (øverste domstol) udtalte sig om i afgørelse af 5. december 2019, sagsnummer III PO 7/18, og som også er advokatnævnets vurdering, som begrunder antagelsen om, at Izba Dyscyplinarna Sądu Najwyższego (afdelingen for disciplinærsager ved den øverste domstol), dvs. det organ, der er nævnt i spørgsmål 3a, ikke er en uafhængig og upartisk domstol, som omhandlet i chartrets artikel 47, foreligger, nemlig den udøvende magts indflydelse, herunder justitsministerens, på afdelingens sammensætning, b) Prokuratora Generalnego (generalstatsadvokaten), som — i overensstemmelse med Izba Dyscyplinarna Sądu Najwyższegos (afdelingen for disciplinærsager ved den øverste domstol) retspraksis, dvs. det organ, der er nævnt i spørgsmål 3a — skulle have ret til at iværksætte kassationsanke vedrørende et retsspørgsmål til prøvelse af en kendelse afsagt efter appel, mens det efter Izba Karna Sądu Najwyższegos (afdelingen for straffesager ved den øverste domstol) stillingstagen, dvs. den retsinstans, der er nævnt i spørgsmål 3b, og i overensstemmelse med advokatnævnets praksis, ikke har kompetence til at iværksætte en sådan kassationsanke, idet denne kompetence i henhold til loven er tillagt justitsministeren, bør advokatnævnet da udsætte sagen uden at træffe afgørelse, hvis dette er den eneste måde, hvorpå man kan efterleve chartrets artikel 47, og i særdeleshed undgå indblanding fra et organ, som ikke er uafhængigt og upartisk, som omhandlet i denne artikel?
—

den afgiftspligtige persons adfærd ikke udgjorde afgiftssvig, men var resultatet af en urigtig fortolkning af retsreglerne hos de parter, der var involveret i transaktionen, baseret på afgiftsmyndighedernes fortolkning og på sædvanlig praksis på området på tidspunktet for transaktionen, som gjorde, at det med urette blev lagt til grund, at udstederen foretog en levering af varer, selv om den pågældende faktisk leverede en ydelse, der havde karakter af en finansiel formidlingstjeneste, der er fritaget for moms, og
C 191/8

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesfinanzgericht (Østrig) den 4. februar 2020 — K mod Finanzamt Linz

(Sag C-58/20)

(2020/C 191/10)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Bundesfinanzgericht

Parter i hovedsagen

Sagsøger: K

Sagsøgt: Finanzamt Linz

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 135, stk. 1, litra g), i direktiv 2006/112/EF (1) fortolkes således, at begrebet »forvaltning af investeringsforeninger« også omfatter de skatte- og afgiftsmæssige opgaver, som forvaltningsselskabet har overdraget tredjemand, og som består i at sikre, at deltagernes indtægter fra fonden beskattes i overensstemmelse med loven?

(1) Rådets direktiv 2006/112/EF af 28.11.2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (EUT 2006, L 347, s. 1).
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Oberlandesgericht Köln (Tyskland) den 23. januar 2020 — Biofa AG mod Sikma D. Vertriebs GmbH und Co. KG

(Sag C-29/20)

(2020/C 191/05)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Oberlandesgericht Köln

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Biofa AG

Sagsøgt: Sikma D. Vertriebs GmbH und Co. KG

Præjudicielt spørgsmål

Er det med godkendelsen af et aktivstof ved en gennemførelsesforordning i henhold til artikel 9, stk. 1, litra a) i forordning (EU) 528/2012 (1) bindende fastsat for en retssag i en medlemsstat, at det stof, der ligger til grund for godkendelsen, som omhandlet i artikel 3, stk. 1, litra a), i forordning (EU) 528/2012 er bestemt til at virke på anden vis end blot ved fysisk eller mekanisk påvirkning, eller påhviler de faktiske konstateringer af, om betingelserne i artikel 3, stk. 1, litra a), i forordning (EU) 528/2012 er opfyldt, den domstol i medlemsstaten, som skal træffe afgørelse i sagen, også efter udstedelse af en gennemførelsesforordning?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 528/2012 af 22.5.2012 om tilgængeliggørelse på markedet og anvendelse af biocidholdige produkter (EUT 2012, L 167, s. 1).
iii)

og en regel, hvorefter personer, som er hjemmehørende i en anden EU-medlemsstat kan vælge beskatning i henhold til de generelle skattesatser, som finder anvendelse for hjemmehørende personer (i stedet for den specielle skattesats, som finder anvendelse for ikke-hjemmehørende personer) på betingelse af, at al indkomst lægges sammen, herunder indkomst, som er oppebåret i og uden for den nævnte medlemsstat på samme vilkår, som gælder for hjemmehørende personer?
1)

Finder det tredje kriterium, som Domstolen har opstillet i sin praksis for anvendeligheden af princippet ne bis in idem, nemlig at det samme beskyttede retlige gode skal være berørt, også anvendelse i tilfælde, hvor konkurrencemyndighederne i to medlemsstater for de samme faktiske omstændigheder og vedrørende de samme personer foruden de nationale retsregler også skal anvende de samme EU-regler (i den foreliggende sag artikel 101 TEUF)? Såfremt dette spørgsmål besvares bekræftende:
C 209/14

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal Judicial da Comarca dos Açores (Portugal) den 12. marts 2020 — MV mod SATA Internacional — Serviços de Transportes Aéreos SA

(Sag C-137/20)

(2020/C 209/20)

Processprog: portugisisk

Den forelæggende ret

Tribunal Judicial da Comarca dos Açores

Parter i hovedsagen

Sagsøger: MV

Sagsøgt: SATA Internacional — Serviços de Transportes Aéreos SA

Præjudicielt spørgsmål

Skal omstændigheder, som dem, der indtraf den 6. juni 2016, hvorefter en flyvning blev annulleret som følge af meteologiske omstændigheder i destinationslufthavnen, hvor minimumsgrænserne for horizontal visibilitet samt minimumsgrænserne for vertikal visibilitet på landingsbanen ikke var sikret på flyvningens afgangstidspunkt, idet de krævede sikkerhedsbetingelser således ikke var opfyldt ved landingen af det pågældende fly i den pågældende lufthavn, mens prognoserne fortsat viste en forværring af de atmosfæriske betingelser i de følgende timer, kvalificeres som »usædvanlige omstændigheder« som omhandlet i artikel 5, stk. 3, i forordning nr. 261/2004 (1), som fritager det transporterende luftfartsselskab fra forpligtelsen til at yde kompensation?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 261/2004 af 11.2.2004 om fælles bestemmelser om kompensation og bistand til luftfartspassagerer ved boardingafvisning og ved aflysning eller lange forsinkelser og om ophævelse af forordning (EØF) nr. 295/91 (EUT 2004, L 46, s. 1).
C 209/9

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Rechtbank Den Haag, zittingsplaats Amsterdam (Nederlandene) den 4. marts 2020 — VG mod Minister van Buitenlandse Zaken

(Sag C-121/20)

(2020/C 209/15)

Processprog: nederlandsk

Den forelæggende ret

Rechtbank Den Haag, zittingsplaats Amsterdam (retten i første instans i Den Haag, tingstedet Amsterdam, Nederlandene)

Parter i hovedsagen

Sagsøger: VG

Sagsøgt: Minister van Buitenlandse Zaken (udenrigsministeren)

Præjudicielt spørgsmål

Ændrer det noget ved besvarelsen af de præjudicielle spørgsmål i de sager, som er blevet registreret ved Domstolen under nummer C-225/19 og C-226/19, såfremt navnet på det land, der under den forudgående høring som omhandlet i artikel 22 i visumkodeksen (1) har gjort indsigelse mod udstedelsen af et visum til ansøgeren, ikke er blevet oplyst eller ikke kendes?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 810/2009 af 13.7.2009 om en fællesskabskodeks for visa (visumkodeks) (EUT 2009, L 243, s. 1).
1)

Skal bestemmelserne i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/14 (1) EF af 26. februar 2001, navnlig direktivets artikel 4, stk. 5 og artikel 30, stk. 1, 3, 5 og 6, fortolkes således, at disse bestemmelser er til hinder for, at en jernbanevirksomhed kan fremsætte et erstatningskrav over for en medlemsstat med henvisning til en fejlagtig gennemførelse af direktivet i en situation, hvor en del af erstatningskravet udgøres af for meget betalt afgift for brug af jernbaneinfrastrukturen, uden at tilsynsorganets afgørelse først har været genstand for retslig prøvelse?
C 209/7

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesfinanzhof (Tyskland) den 26. februar 2020 — XY mod Hauptzollamt B

(Sag C-100/20)

(2020/C 209/11)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Bundesfinanzhof

Parter i hovedsagen

Sagsøger: XY

Sagsøgt: Hauptzollamt B

Præjudicielt spørgsmål

Skal et krav på tilbagebetaling af elektricitetsafgift, der er opkrævet med urette, i henhold til EU-retten pålægges renter, hvis den nedsatte elektricitetsafgift var baseret på den fakultative afgiftslempelse i henhold til artikel 17, stk. 1, litra a), i Rådets direktiv 2003/96/EF (1) af 27. oktober 2003 om omstrukturering af EF-bestemmelserne for beskatning af energiprodukter og elektricitet, og den for højt ansatte afgift udelukkende skyldtes en urigtig anvendelse i den foreliggende sag af den nationale bestemmelse, som er vedtaget til gennemførelse af artikel 17, stk. 1, litra a), i direktiv 2003/96/EF?

(1) EUT 2003, L 283, s. 51.
1)

Skal bestemmelsen i artikel 9, stk. 2, i direktiv 2002/98/EF om fastsættelse af standarder for kvaliteten og sikkerheden ved tapning, testning, behandling, opbevaring og distribution af humant blod og blodkomponenter (1) fortolkes således, at bestemmelsen — når den blandt de øvrige mindstekrav til kvalifikationer for at blive udpeget som den ansvarlige person for et blodcenter fastsætter, at vedkommende skal være i besiddelse af et kandidateksamensbevis »inden for lægevidenskab eller biologi« — direkte tildeler personer med kandidateksamen i et af disse to fag retten til at bestride stillingen som den ansvarlige person for blodcentret?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Verwaltungsgerichtshof Baden-Württemberg (Tyskland) den 4. februar 2020 — AR mod Stadt Pforzheim

(Sag C-56/20)

(2020/C 209/06)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Verwaltungsgerichtshof Baden-Württemberg

Parter i hovedsagen

Sagsøger og appellant: AR

Sagsøgt og appelindstævnt: Stadt Pforzheim

Præjudicielt spørgsmål

Er EU-retten, navnlig Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/126/EF af 20. december 2006 om kørekort (1), til hinder for nationale bestemmelser, hvorefter det udenlandske EF-kørekort for en person, som ikke har sædvanlig bopæl i indlandet, i forbindelse med en afgørelse om frakendelse som omhandlet i artikel 11, stk. 4, andet afsnit, i direktiv 2006/126/EF omgående skal forelægges for den indenlandske myndighed, der har truffet afgørelsen, så denne kan anbringe en påtegning om den manglende førerret i indlandet på kortet; påtegningen (om spærring) skal som regel på et EF-kørekort ske ved anbringelse af et rødt »D« med en skrå gennemstregning i rubrik 13 (f.eks. i form af et klistermærke)?

(1) EUT 2006, L 403, s. 18.
C 209/18

Sag anlagt den 14. april 2020 — Europa-Kommissionen mod Rådet for Den Europæiske Union

(Sag C-161/20)

(2020/C 209/25)

Processprog: engelsk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved J.-F. Brakeland, E. Georgieva, S.L. Kalėda og W. Mölls, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Rådet for Den Europæiske Union

Sagsøgerens påstande

— Rådets afgørelse (1), der er indeholdt i Corepers retsakt af 5. februar 2020, som tilslutter sig en forelæggelse for Den Internationale Søfartsorganisation (IMO) vedrørende indførelsen af livscyklusretningslinjer med henblik på at bedømme well-to-tank drivhusgasemissioner fra bæredygtige alternative brændstoffer med henblik på, at Rådets formandsskab fremsender den til IMO på vegne af medlemsstaterne og Kommissionen, annulleres.

— Afgørelsens virkninger opretholdes.

— Rådet for Den Europæiske Union tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Det annullationssøgsmål, som Kommissionen har anlagt, vedrører en afgørelse fra Rådet, der er indeholdt i Corepers retsakt af 5. februar 2020, som tilslutter sig forelæggelsen for Den Internationale Søfartsorganisation (IMO) vedrørende indførelsen af livscyklusretningslinjer med henblik på at bedømme well-to-tank drivhusgasemissioner fra bæredygtige alternative brændstoffer (forelæggelsen vedrørende drivhusgasemissioner) med henblik på, at Rådets formandsskabs fremsender den til IMO på vegne af medlemsstaterne og Kommissionen.

Til støtte for søgsmålet har Kommissionen anført to anbringender.

For det første er Kommissionen af den opfattelse, at Rådets afgørelse tilsidesætter Unionens enekompetence i henhold til artikel 3, stk. 2, TEUF. Det er Unionen, der har enekompetence på det område, der vedrører forelæggelsen vedrørende drivhusgasemissioner, som omhandlet i artikel 3, stk. 2, TEUF, fordi dette område i vidt omfang er omfattet af de fælles regler, der finder anvendelse på situationer inden for Unionen som omhandlet i Domstolens faste praksis.

For det andet er Kommissionen af den opfattelse, at Rådets afgørelse tilsidesætter Kommissionens institutionelle prærogativer i henhold til artikel 17, stk. 1, TEU, fordi det kun er Kommissionen, der har ret til at handle på Unionens vegne og at sikre Unionens repræsentation udadtil.

(1) Rådets dokument ST 6287/20 af 24.2.2020.
1)

Er direktiv 2006/112/EF (1) til hinder for, at udøvelse af retten til at fradrage indgående moms betinges af, at den afgiftspligtige person kan bevise, at den af ham modtagne ydelse som led i en afgiftspligtig transaktion blev leveret af en anden, nærmere identificeret, afgiftspligtig person?
1)

[Skal] artikel 185, stk. 3, litra i), i direktiv 2009/138/EF af 25. november 2009 om adgang til og udøvelse af forsikrings- og genforsikringsvirksomhed (1) (Solvens II), omarbejdning, EUT, L 335, 17.12. 2009, herefter »direktiv 2009/138/EF«) og artikel 36, stk. 1, sammenholdt med bilag III A, punkt 12 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/83/EF af 5. november 2002 om livsforsikring (2) […] (herefter »direktiv 2002/83/EF«), fortolkes således, at i tilfælde af indgåelse af livsforsikringsaftaler, som er knyttet til en investeringsfond (forsikringskapitalfond), i hvilken fond de underliggende aktiver er derivater (eller strukturerede finansieringsinstrumenter indlejret i derivater), er forsikringsselskabet eller forsikringsmægleren (der tilbyder en sådan forsikring, distribuerer forsikringsproduktet, »sælger« en forsikring) forpligtet over for den forsikrede forbruger til at give oplysninger om arten, typespecifikationen og egenskaber (engelsk: indication of the nature, tysk: Angabe der Art, fransk: indications sur la nature) af det underliggende instrument (derivat eller struktureret finansielt instrument, hvori derivatet er indlejret), eller er det tilstrækkeligt kun at oplyse om typen af de underliggende aktiver uden at oplyse om egenskaberne ved disse instrumenter?
1)

Skal artikel 2, artikel 4, stk. 3, artikel 6, stk. 1 og 3, og artikel 19, stk. 1, andet afsnit, i Traktaten om Den Europæiske (herefter »TEU«), sammenholdt med artikel 47, stk. 1 og 2, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«), artikel 267, stk. 3, TEUF, chartrets artikel 38 og artikel 7, stk. 1 og 2, i Rådets direktiv 93/13/EØF (1) af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler fortolkes således, at et organ, hvori en person har sæde ¬– når denne person for første gang eller ved et efterfølgende tilfælde er udpeget til dommer (ved en højere retsinstans) af et politisk organ under den udøvende magt i en stat, som er karakteriseret ved en totalitær, udemokratisk og kommunistisk styreform (Rada Państwa Polskiej Rzeczypospolitej Ludowej) (Folkerepublikken Polens statsråd) efter anmodning fra justitsministeren i denne stat — er en uafhængig og upartisk domstol, der er oprettet ved lov, i henhold til EU-retten, navnlig når henses til 1) manglen på gennemsigtighed med hensyn til udnævnelseskriterierne, 2) muligheden for at afskedige en dommer til enhver tid, 3) dommerstandens manglende deltagelse i udnævnelsesproceduren, eller 4) [manglen på] relevante offentlige myndigheder oprettet ved demokratiske valg, hvilket kan skade den tillid, som domstolene skal indgyde i et demokratisk samfund?
1)

Er forordning (EF) nr. 765/2008 (1) til hinder for en national bestemmelse (såsom artikel 40 i lov nr. 88/2009), såfremt den fortolkes således, at akkrediteringsaktiviteter kan udføres af organer, der ikke er etableret i en EU-medlemsstat — og derfor uden om det udpegede akkrediteringsorgan — forudsat at disse organer sikrer opfyldelsen af standarderne UNI CEI EN ISO/IEC 17025 og UNI CEI EN ISO/IEC 17011 og godtgør — herunder gennem aftaler om gensidig anerkendelse — at besidde kvalifikationer, som i det væsentlige kan sidestilles med kvalifikationerne for de i forordning (EF) nr. 765/2008 omhandlede udpegede nationale organer?
2)

2Såfremt Domstolen svarer bekræftende på det første spørgsmåls anden del: Er artikel 5, stk. 1, i forordning nr. 2271/96 til hinder for en forståelse af national ret, hvorefter det er muligt for den opsigende at foretage en hvilken som helst opsigelse af et løbende kontraktforhold med en kontrahent, der er opført på listen over Specially Designated Nationals (SDN), som føres af USA’s Office of Foreign Assets Control (OFAC) — og dermed også en opsigelse, som er motiveret af et ønske om at følge USA’s sanktioner — uden at dette kræver en opsigelsesgrund, og derfor uden at den opsigende i en civil retssag skal redegøre for og bevise, at opsigelsen i hvert fald ikke er begrundet i et ønske om at følge USA’s sanktioner?
1)

Skal den kombinerede nomenklatur som optaget i bilag I til forordning (EØF) nr. 2658/87 (1) af 23. juli 1987 vedrørende tarif- og statistiknomenklaturen og den fælles toldtarif — også under hensyntagen til de forskellige sprogversioner af pos. 4409 og de forklarende bemærkninger til HS til pos. 4407 og 4409 — fortolkes således, at de i hovedsagen omhandlede varer, det vil sige høvlede træplader, hvor de fire kanter er påført en afrunding i hele pladens længde, betragtes som »profileret i hele længden« og følgeligt tariferes under pos. 4409, eller kan afrundingen af kanterne ikke anses for at være »profileret i hele længden«, og skal varerne derfor tariferes under pos. 4407?
C 201/8

Appel iværksat den 14. januar 2020 af Neoperl AG til prøvelse af dom afsagt af Retten (Anden Afdeling) den 14. november 2019 i sag T-669/18 — Neoperl AG mod Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO)

(Sag C-14/20 P)

(2020/C 201/12)

Processprog: tysk

Parter

Appellant: Neoperl AG (ved Rechtsanwälte H. Börjes-Pestalozza og G. Schultz, som befuldmægtigede)

Den anden part i appelsagen: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret

Den Europæiske Unions Domstol (Afdelingen for bevilling af appel) har ved kendelse af 23. april 2020 besluttet, at appellen ikke admitteres, og truffet afgørelse om, at Neoperl AG bærer sine egne omkostninger.
C 201/10

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Oberster Gerichtshof (Østrig) den 12. februar 2020 — YL mod Altenrhein Luftfahrt GmbH

(Sag C-70/20)

(2020/C 201/16)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Oberster Gerichtshof

Parter i hovedsagen

Sagsøger: YL

Sagsøgt: Altenrhein Luftfahrt GmbH

Præjudicielt spørgsmål

Skal en hård landing, som dog ligger inden for et flys normale driftsområde, og som medfører en passagers tilskadekomst, betragtes som en ulykke, jf. artikel 17, stk. 1, i Konvention om indførelse af visse ensartede regler for international luftbefordring, som den 28. maj 1999 blev vedtaget i Montreal, den 9. december 1999 blev undertegnet af Det Europæiske Fællesskab og den 5. april 2001 blev godkendt ved Rådets beslutning 2001/539/EF (1)?

(1) 2001/539/EF: Rådets afgørelse af 5.4.2001 om Det Europæiske Fællesskabs godkendelse af konventionen om indførelse af visse ensartede regler for international luftbefordring (Montreal-konventionen) (EFT 2001, L 194, s. 38).
3)

en medlemsstat har beføjelse til at afslå at anvende kumulering af støtte over for en landbruger, når den rækkefølge for kumulering, der er fastsat i programmet for udvikling af landdistrikterne, som er aftalt med Europa-Kommissionen, ikke er blevet overholdt?
3)

Kan det i forbindelse med fortolkningen af de i den generelle forordning om databeskyttelse fastsatte krav fastslås, at der foreligger et legitimt formål, som kan begrunde den pligt, der pålægges ved en anmodning om oplysninger som den, der er genstand for den foreliggende sag, til at videregive alle de ønskede oplysninger i et ikke nærmere fastsat omfang og tidsrum, og uden at der fastsættes nogen udløbsdato for udførelsen af den pågældende anmodning om oplysninger?