BEMÆRKNINGER FRA GENERALADVOKAT

P. VERLOREN VAN THEMAAT

FREMSAT DEN 22. SEPTEMBER 1983 ( 1 )

Høje Domstol.

1. Processuelle aspekter af procesreglementets artikel 102

Når bortses fra den foreliggende sag, eider kun indgivet begæring om fortolkning af domme, jfr. procesreglementets artikel 102, i ni tilfælde — i ét tilfælde var der tale om en kendelse — (sag 5/55, Assider, Sml. 1954-1964, s. 17; sag 70/63 a, Collotti, Sml. 1965-1968, s. 53; sag 110/63 a, Willame, Sml. 1965-1968, s. 243; sag 13/67, Kurt Becher, Sml. 1965-1968, s. 503; sag 17/68, Reinarz, Sml. 1970, s. 1; sag 24/66 a, Getreidehandel, Sml. 1973, s. 1599; forenede sager 41/73, 43/73 og 44/73, SA générale Sucrière, Sml. 1977, s. 445; sag 40/70, Sirena, Sml. 1971, s. 7; sag 9/81, Williams, Sml. 1982, s. 3301). I fem tilfælde blev fortolkningsbegæringen efter mundtlig behandling afgjort ved dom og i tre tilfælde ved kendelse. I seks tilfælde fremsatte generaladvokaten et begrundet forslag til afgørelse, mens han i to tilfælde på anden måde meddelte Domstolen sit synspunkt. Procesreglementets artikel 102 indeholder ikke ufravigelige bestemmelser om, hvorledes der skal gives parterne lejlighed til at afgive indlæg, eller hvorledes generaladvokaten skal høres. Det er heller ikke muligt af de andre bestemmelser i procesreglementets tredje afsnit indirekte at udlede en ufravigelig ordning på dette område. Når henses til procesreglementets opbygning, er det imidlertid hensigtsmæssigt, at disse to spørgsmål vedrørende formkrav løses i forhold til hinanden. Procesreglementets artikel 59 bygger især på det princip, at generaladvokatens formelle forslag til afgørelse udgør en del af den mundtlige forhandling. Når parterne, som i det foreliggende tilfælde, har lejlighed til at udtale sig på anden måde end under et offentligt retsmøde, forekommer det derfor logisk, at generaladvokaten ligeledes kan meddele Domstolen sin opfattelse i en anden form — som ikke behøver at være skriftlig — end et forslag til afgørelse fremsat i et offentligt retsmøde. Da den foreliggende sag frembyder både processuelle og indholdsmæssige vanskeligheder, har jeg fundet det hensigtsmæssigt at fremsætte mit synspunkt i skriftlig form.

2. Den dom som ønskes fortolket

I sag 206/81 nedlagde Alvarez påstand dels om annullation af udtalelsen ved prøvetidens udløb samt af Europa-Parlamentets efterfølgende beslutning om at afskedige ham, dels om erstatning for den skade, han havde lidt som følge af afskedigelsen.

I dommen af 6. oktober 1982 bestemte Domstolen (tredje afdeling), at beslutningen af 26. juni 1981 om at afskedige sagsøgeren faktisk var ugyldig, og at Europa-Parlamentet skulle betale sagens omkostninger. Der blev ikke i domskonklusionen truffet nogen afgørelse om påstanden om annullation af udtalelsen ved prøvetidens udløb eller om erstatningskravet. Efter at have fastslået i præmis 5, at ansættelsesmyndigheden ved ikke at tilstille sagsøgeren alle de dokumenter, der lå til grund for beslutningen, havde tilsidesat kravet om en kontradiktorisk fremgangsmåde, som er foreskrevet i tjenestemandsvedtægtens artikel 34, stk. 2, annullerede Domstolen beslutningen om afskedigelse, således som det fremgår af præmis 6: »Da sagsøgeren ikke havde mulighed for at fremsætte sine bemærkninger til samtlige de klagepunkter, der blev fremført imod ham, og som førte til hans afskedigelse, bør beslutningen annulleres, da begrundelsen blev udfærdiget på grundlag af en procedure, der ikke var kontradiktorisk. En annullation er så meget mere påkrævet, som det i den foreliggende sag var særlig vigtigt at underrette sagsøgeren om de supplerende bemærkninger til udtalelsen, da denne i sig selv var ufuldstændig med hensyn til hans kvalifikationsbeviser og vurderingen af hans arbejdsindsats og særdeles kortfattet, for så vidt angår de øvrige forhold.«

Som det fremgår af præmis 7, fik sagsøgeren ikke medhold i påstanden om erstatning, »da han ikke har kunnet godtgøre eksistensen af et tab, som ikke automatisk oprettes ved annullation af afskedigelsen.«

3. De faktiske følger af dommen

Efter domsafsigelsen tilstillede Europa-Parlamentet Alvarez alle relevante dokumenter til udtalelse, for således at afhjælpe de af Domstolen konstaterede formmangler. Alvarez nægtede imidlertid at modtage dokumenterne, da han mente, at de ifølge dommen ikke kunne anvendes mod ham. Under henvisning til Domstolens dom i de forenede sager 45 og 49/70, Bode, Smi. 1971, s. 123, anførte han, at en formmangel ikke kunne afhjælpes efterfølgende. Yderligere mente han, at han efter annullationen af beslutningen om afskedigelse ikke igen kunne ansættes som tjenestemand på prøve, men at han skulle have tilbudt en anden stilling.

Efter at have afvist sagsøgerens synspunkt og forlænget fristen for at udtale sig om de tilstillede dokumenter, afskedigede Europa-Parlamentet ham igen den 6. december 1982. Som følge af den nye beslutning om at afskedige sagsøgeren anlagde denne den 27. december 1982 sag ved Domstolen (sag 347/82), idet han samtidig begærede udsættelse af gennemførelsen af den nye beslutning om afskedigelse. Ved kendelse af 17. januar 1983 bestemte formanden for anden afdeling i en sag om foreløbige forholdsregler, at begæringen ikke kunne tages til følge, især fordi det kunne fastslås (grundene 23 og 24), at Parlamentet havde efterkommet dommen af 6. oktober 1982 ved at tilstille sagsøgeren alle relevante dokumenter med henblik på en udtalelse.

Efter Domstolens kendelse i sagen om foreløbige forholdsregler har sagsøgeren den 3. marts 1983 indgivet en begæring om fortolkning af dommen af 6. oktober 1982. Efter at have modtaget Parlamentets skriftlige indlæg vedrørende begæringen om fortolkning, har anden afdeling foranstaltet en høring, som imidlertid udelukkende behandlede spørgsmålet, om begæringen om fortolkning af dommen kunne admitteres. Det er især på dette punkt, at parternes skriftlige indlæg i lyset af Domstolens tidligere praksis ikke indeholdt tilstrækkelige argumenter.

4. De rejste fortolkningsspørgsmål

De tre fortolkningsspørgsmål, som sagsøgeren har indbragt for Domstolen kan gengives således:

a) Har sagsøgeren som følge af annullationen af afskedigelsen krav på udbetaling af hele sin løn og øvrige godtgørelser, eller skal de indtægter, han har oppebåret ved arbejde andetsteds, fradrages?

b) Er Parlamentet som følge af annullationen af afskedigelsen forpligtet til at lade sagsøgeren genindtræde i tjenesten i en stilling svarende til hans kategori og lønklasse, eller er det tilstrækkeligt at udbetale løn og øvrige godtgørelser for perioden efter annullationen?

c) Skal sagsøgeren som følge af annullationen af afskedigelsen atter betragtes som tjenestemand på prøve eller som fastansat tjenestemand?

5. Formaliteten

5.1. Europa-Parlamentet har rejst tvivl om, hvorvidt begæringen om fortolkning kan admitteres, da den støttes på samme argumenter og anbringender som stævningen i den verserende sag 347/82. Da den foreliggende begæring klart har et andet formål end sag 347/82, nemlig fortolkning af dommen vedrørende den første beslutning om afskedigelse, mener jeg ikke, at der af den anførte grund kan rejses tvivl om, at begæringen kan antages til realitetsbehandling. Retsfølgerne af den af sagsøgeren begærede fortolkning af Domstolens tidligere dom kan heller ikke anses for en gunstig udtalelse vedrørende påstanden om annullation af den nye beslutning om afskedigelse, selv om han i øvrigt hurtigere ville få medhold i tilfælde af en for ham gunstig fortolkning af dommen i sag 206/81. Derfor kan det ikke antages, at Domstolens fortolkning er uden betydning for sagsøgeren.

5.2. Med henblik på besvarelsen af spørgsmålet, om den foreliggende begæring kan admitteres, mener jeg derfor, at Domstolens tidligere praksis er af større betydning. For så vidt angår den foreliggende sag, mener jeg, at især de tidligere nævnte domme i sag 5/55 og sag 110/63 a såvel som generaladvokat Lagrange's forslag til afgørelse i sag 5/55, som støttes på dybtgående retssammenlignende studier, er af betydning. Idet jeg ligeledes henviser til den gældende ordlyd af artikel 40 i protokollen vedrørende statutten for Domstolen, kan jeg tilslutte mig generaladvokat Lagrange's opfattelse, hvorefter en begæring om fortolkning under alle omstændigheder skal opfylde følgende betingelser for at kunne antages til realitetsbehandling: a) Der skal foreligge vanskeligheder vedrørende betydningen og rækkevidden af en dom (i dommen i sag 5/55 fastlægges denne betingelse klart, idet det er tilstrækkeligt, at parterne tillægger den dom, som ønskes fortolket, en forskellig betydning, hvilket er tilfældet i den foreliggende sag). b) Vanskeligheden skal vedrøre et punkt, som er omfattet af dommen, uden at den begærede fortolkning dog må indskrænke, udvide eller ændre de rettigheder, som er fastslået i den afsagte dom (det vil principielt sige domskonklusionen, idet der imidlertid tages hensyn til de præmisser, som netop belyser og bestemmer konklusionen). c) Dommen skal reelt være uklar eller tvetydig. På grundlag af den gældende ordlyd af procesreglementets artikel 102 kan der yderligere tilføjes følgende betingelse: d) Begæringen om fortolkning skal klart angive, hvilke passager (af den pågældende dom) der ønskes fortolket. I det allerede nævnte domme i sagerne 5/55, 70/63 a, 110/63 a, 24/66 a og 13/67 har Domstolen yderligere fastlagt endnu en række almindelige betingelser for, at en begæring om fortolkning kan admitteres. Blandt disse er det især den afklaring af spørgsmålet, som indeholdes i dommen i sag 110/63 a, som er af betydning for den foreliggende sag. e) Ifølge dommen i sag 110/63 a skal den indgivne begæring vedrøre fortolkning af dommen og ikke dommens anvendelse på bestemte forhold som f.eks. sprøgsmålet, om sagsøgte har ret til at fradrage visse beløb fra det beløb, som skal udbetales til sagsøgerne. I den nævnte dom fastslog Domstolen yderligere, »at spørgsmålet, om den dom, der skal fortolkes, er tvetydig eller uklar, vedrører realiteten«. Efter at have behandlet dette spørgsmål nåede Domstolen imidlertid til den konklusion, at den pågældende del af dommen ikke var tvetydig eller uklar og derfor ikke kunne give anledning til en fortolkning. Denne formulering indicerer, at det i virkeligheden ikke fremgår helt klart af Domstolens praksis, hvad der er afgørende for, om begæringen skal afvises, eller der skal afsiges frifindelsesdom.

6. Gennemgang af de stillede fortolkningsspørgsmål i lyset af de i den nævnte domspraksis anførte betingelser

Når jeg herefter gennemgår de fortolkningsspørgsmål, som sagsøgeren har stillet, i lyset af de betingelser, som er fastlagt i den nævnte domspraksis, når jeg til følgende resultat:

a) Spørgsmålet, om sagsøgeren som følge af annullationen af afskedigelsen har krav på hele sin løn og øvrige godtgørelser, eller om de indtægter, han har oppebåret ved arbejde andetsteds, kan fradrages, blev ikke behandlet i sag 206/81, hvorfor spørgsmålet ikke opfylder den betingelse, som er nævnt ovenfor under punkt b). Spørgsmålet vedrører ligeledes anvendelsen af dommen på bestemte faktiske omstændigheder, hvorfor det heller ikke opfylder den betingelse, der er anført ovenfor under punkt e). Derfor må begæringen om fortolkning afvises, for så vidt angår dette spørgsmål.

b) Spørgsmålet, om Parlamentet efter annullationen af afskedigelsen er forpligtet til at ansætte sagsøgeren i en stilling svarende til hans kategori og lønklasse, eller om det er tilstrækkeligt at udbetale ham løn og øvrige godtgørelser for perioden efter annullationen, bør afvises, fordi dommen i denne henseende ikke reelt er uklar eller tvetydig. I sag 110/63 a, som på dette punkt minder om den foreligende sag, fastslog Domstolen allerede i henhold til præmisserne, at sagsøgeren på grund af annullationen af den anfægtede beslutning måtte antages fortsat at være i sagsøgtes tjeneste på de vilkår, som gjaldt for hans ansættelseskontrakt. Ganske vist findes der ikke i den dom, som ønskes fortolket, en sådan betragtning, men det ændrer ikke det forhold, at retsvirkningen her ligeledes er indlysende, således at det heller ikke kan hævdes, at dommen i sag 206/81 ikke var helt klar i denne henseende. Annullationen af en afskedigelse har netop til følge, at »status quo ante« genoprettes. Da sagsøgeren blev ansat som tjenestemand på prøve, betyder det, at han efter annullationen af afskedigelsen igen er ansat hos sagsøgte som tjenestemand på prøve på de vilkår, som gjaldt for den ansættelseskontrakt, som lå til grund for hans ansættelse som tjenestemand på prøve.

c) Sagsøgerens tredje spørgsmål, hvorefter han ønskede afgjort, om han efter annullationen af afskedigelsen kunne betragtes som genindtrådt i tjenesten som tjenestemand på prøve, eller om han skulle anses for fastansat tjenestemand, må ligeledes afvises af de grunde, der er anført vedrørende det andet spørgsmål.

For fuldstændighedens skyld skal jeg yderligere bemærke, at begæringen om fortolkning ligeledes uden videre kan afvises i det hele, da den ikke opfylder betingelserne efter artikel 102, nemlig at begæringen nøjagtigt skal angive den del af dommens tekst, som ønskes fortolket. Det andet og tredje spørgsmål kan ligesom det første afvises, da det vedrører punkter, som ikke udtrykkeligt er behandlet i dommen i sag 206/81. Ikke desto mindre mener jeg, at det af retsplejehensyn er mere hensigtsmæssigt at afvise begæringen med den allerede foreslåede begrundelse. Hvis denne fremgangsmåde ikke bevirker, at sag 347/82 hæves, vil den i det mindste forenkle retsforhandlingerne i nævnte sag.

7. Afsluttende bemærkninger

På grundlag af denne gennemgang af begæringen om fortolkning mener jeg, at den bør afvises. Da det som ovenfor nævnt er vanskeligt at sondre skarpt mellem afvisning, fordi begæringen ikke kan admitteres, og frifindelse på grundlag af en gennemgang af realitetsdommen, skal jeg foreslå, at Domstolen i såvel præmisserne som domskonklusionen anvender samme formulering som i sag 110/63 a, nemlig at spørgsmålet ikke giver »anledning til nogen fortolkning af dommen ...«. Af de nævnte grunde er det ganske vist kun det første spørgsmål, der klart bør afvises, men man kan kun nå til dette resultat ved at gennemgå indholdet af den omtvistede dom.

For så vidt angår sagens omkostninger, kan der rejses tvivl om, hvorvidt procesreglementets andet afsnit, femte kapitel, kan anvendes her, da kapitlet hører under et andet afsnit, end det, som har interesse i den foreliggende sag. I overensstemmelse med Domstolens tidligere praksis (eksemplevis den tilsvarende sag 110/63 a) og på grund af den foreliggende sags egenart (idet den er anlagt i fortsættelse af en tidligere sag, som begæringen om fortolkning vedrører), er jeg dog af den opfattelse, at det nævnte kapitel kan finde anvendelse, og i henhold til artiklerne 69 og 70 kan sagsøgeren tilpligtes at betale egne omkostninger. Yderligere finder jeg det rimeligt, at spørgsmålet om sagens omkostninger afgøres således, da begæringen om fortolkning er indgivet på grundlag af en dom i en sag, som Parlamentet tabte, hvorfor det blev dømt til at betale sagens omkostninger. Den omstændighed, at begæringen om fortolkning bør afvises, er ikke afgørende for, om det er urimeligt at dømme Parlamentet til at betale egne omkostninger. Dette gælder helt givet, hvis to af de af sagsøgeren stillede spørgsmål — vedrørende rækkevidden af den tidligere afsagte dom — som her foreslået trods alt afklares i præmisserne i den nye afgørelse.

( 1 ) – Oversat fra nederlandsk.