Forslag til afgørelse fra generaladvokat Lenz fremsat den 9. juli 1992. - CAMILLE PETIT MOD OFFICE NATIONAL DES PENSIONS. - ANMODNING OM PRAEJUDICIEL AFGOERELSE: TRIBUNAL DU TRAVAIL DE BRUXELLES - BELGIEN. - FRI BEVAEGELIGHED FOR ARBEJDSTAGERE - NATIONAL LOVGIVNING OM ANVENDELSE AF SPROG I FORVALTNINGS- OG RETSSAGER - RENT INTERNE FORHOLD I EN MEDLEMSSTAT. - SAG C-153/91.



Samling af Afgørelser 1992 side I-04973



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hr. afdelingsformand,

De herrer dommere,

A ° Indledning

1. Den foreliggende begaering om praejudiciel afgoerelse er indgivet af Tribunal du travail de Bruxelles. Den vedroerer anvendelsen af den belgiske lov om anvendelse af sprog i retssager ud fra et faellesskabsretligt synspunkt.

2. Sagsoegeren i hovedsagen er belgisk statsborger. Han ansoegte om alderspension hos en belgisk myndighed paa grundlag af sin tid som erhvervsaktiv i Belgien. Office national des pensions (0NP), sagsoegte i hovedsagen, naegtede ham denne pension. Sagsoegeren anlagde sag til efterproevelse af afgoerelsen ved at indgive staevning paa fransk. Efter de nationale regler for retsforhandlingerne skulle han have udfaerdiget staevningen paa nederlandsk, og Tribunal du travail de Bruxelles er forpligtet til at kende den paa fransk udfaerdigede staevning for ugyldig.

3. Tribunal du travail de Bruxelles oensker for at afgoere denne tvist oplyst, om artikel 2 i forordning (EOEF) nr. 1408/71 (1) skal fortolkes saaledes, at denne forordning ° specielt eller udelukkende artikel 84, stk. 4 ° finder anvendelse paa arbejdstagere, som kun har vaeret omfattet af lovgivningen i én medlemsstat, nemlig den, hvori de er statsborgere, og paa hvis omraade de har vaeret bosat og vaeret beskaeftiget.

4. For det andet oensker retten oplyst, om artikel 3 i den naevnte forordning skal fortolkes saaledes, at den indeholder et forbud mod forskelsbehandling saavel til fordel for som til skade for statsborgerne i en stat i forhold til andre medlemsstaters statsborgere, der har taget ophold paa den naevnte stats omraade.

5. For det tredje oensker retten oplyst, om artikel 48, stk. 1, og artikel 51 i EOEF-traktaten skal fortolkes saaledes, at arbejdskraftens frie bevaegelighed ikke kun skal gennemfoeres mellem Faellesskabets medlemsstater indbyrdes, men ogsaa inden for disse staters graenser, saaledes at de bestemmelser, der er vedtaget, specielt artikel 84, stk. 4, i forordning nr. 1408/71, ogsaa finder anvendelse paa arbejdstagere, der goer brug af retten til fri bevaegelighed paa den maade, at de inden for én og samme stat, hvori de er statsborgere, successivt har bopael i forskellige retskredse, der anvender forskellige retlige bestemmelser, isaer om, hvilket sprog der skal benyttes for de retter, der er kompetente til at traeffe afgoerelse i sager, som vedroerer de forhold, der er omfattet af forordning nr. 1408/71.

6. Hvad angaar ordlyden af spoergsmaalene og de naevnte bestemmelser i den afledte faellesskabsret og den nationale lovgivning henvises til den refererende dommers rapport.

7. I det indlaeg, den sagsoegte part indgav til Domstolen vedroerende anmodningen om praejudiciel afgoerelse, angav man at have afvist ansoegningen om alderspension under henvisning til princippet om karrierens enhed ud fra den betragtning, at sagsoegeren havde ret til pension fra den sociale sikringsordning for tjenestemaend ved De Europaeiske Faellesskaber. I parternes fremstillinger er det denne bemaerkning fra sagsoegte, der er holdepunkt for tesen om, at sagsoegerens faglige loebebane har tilknytning til Faellesskabet.

8. Det fremgaar at de retsakter, som Domstolen har bedt Tribunal du travail om at fremsende, at sagsoegeren havde vaeret beskaeftiget ved Raadet for De Europaeiske Faellesskaber i 29 aar.

9. Hvad naermere angaar sagens faktiske omstaendigheder, de relevante retsregler og parternes anbringender henvises til den refererende dommers rapport.

B ° Min stillingtagen

10. For at besvare de praejudicielle spoergsmaal maa det foerst afklares, om faellesskabsretten finder anvendelse paa et sagsforhold som det, der ligger til grund for hovedsagen.

11. Tribunal du travail har antydet, at den nationale lovgivning om anvendelse af sprog kan vaere til hindring for arbejdskraftens frie bevaegelighed paa den belgiske stats omraade. Den rejser derfor spoergsmaalet, om de faellesskabsretlige bestemmelser ikke gaar forud for nationale bestemmelser.

12. I ° Ifoelge redegoerelsen fra Tribunal du travail vedroerer sagen rent interne forhold. Retsstillingen skal derfor foerst afproeves ud fra denne fremstilling.

13. Af Faellesskabets retssystem kan udledes et princip om, at faellesskabsretten ikke finder anvendelse paa rent interne sagsforhold, lige saa lidt som indenlandske statsborgere kan goere krav paa ligebehandling med faellesskabsborgere af andre nationaliteter (2). Paa den anden side kan indenlandske borgere meget vel paaberaabe sig faellesskabsretlige bestemmelser, hvis der i deres situation er elementer, der har tilknytning til Faellesskabet (3). Det vil som regel vaere forhold, som raekker ud over landegraensen enten i kraft af en erhvervet faellesskabsretligt beskyttet position eller i kraft af udoevelse af erhvervede rettigheder.

14. Vi kan gaa ud fra, at en faellesskabsborger ikke noedvendigvis skal have udoevet retten til fri bevaegelighed i sit erhvervsaktive liv for at vaere omfattet af faellesskabslovgivningen. Dog maa der i alle saadanne tilfaelde kunne paavises et graenseoverskridende element (4).

15. Kommissionen har i sit skriftlige indlaeg fremfoert, at det ikke er en noedvendig betingelse for anvendelse af faellesskabslovgivningen, at retten til fri bevaegelighed er udoevet, men at der dog maa foreligge et "europaeisk" element. Et saadant "europaeisk" element fremgaar ikke af Tribunal du travail' s fremstilling af omstaendighederne i den foreliggende sag. Derfor indsnaevres spoergsmaalet herefter til, om artikel 84, stk. 4, i forordning nr. 1408/71 alligevel kan anvendes, og i saa fald paa hvilke betingelser. Denne bestemmelse skal fortolkes som en del af forordningens tekst, og ikke loesrevet fra sin sammenhaeng.

16. Udgangspunktet boer vaere retsgrundlaget og maalsaetningen for forordning nr. 1408/71. Artikel 51 i EOEF-traktaten lyder saaledes:

"Paa forslag af Kommissionen vedtager Raadet med enstemmighed de foranstaltninger vedroerende social tryghed, der er noedvendige for at gennemfoere arbejdskraftens frie bevaegelighed, isaer ved at indfoere en ordning, der goer det muligt at sikre vandrende arbejdstagere og deres ydelsesberettigede paaroerende:

a) sammenlaegning af alle tidsrum, der i de forskellige nationale lovgivninger tages i betragtning med henblik paa at indroemme og opretholde retten til ydelser og paa beregning af disse

b) betaling af ydelser til personer, der bor inden for medlemsstaternes omraader."

17. Den enkelte borger kan ikke umiddelbart udlede rettigheder af artikel 51 i EOEF-traktaten. Det har derimod vaeret noedvendigt at indfoere gennemfoerelsesbestemmelser, saaledes at det umiddelbart fremgaar, hvilke rettigheder den enkelte borger har.

18. Paa grundlag af denne bestemmelse blev forordning nr. 1408/71 vedtaget, og i betragtningerne til denne hedder det:

"som foelge af de betydelige forskelle, der bestaar mellem de enkelte medlemsstater med hensyn til den kreds af personer, som omfattes af lovgivningen i disse stater, maa det foretraekkes at laegge det princip til grund, at forordningen finder anvendelse paa samtlige statsborgere i medlemsstaterne (5), der er forsikret under de sociale sikringsordninger for arbejdstagere,

reglerne om koordination af de enkelte medlemsstaters lovgivning om social sikring indgaar som et led i den frie bevaegelighed for arbejdstagere, der er statsborgere i medlemsstaterne, og skal saaledes bidrage til ... at sikre, at der inden for Faellesskabet gives samtlige statsborgere i medlemsstaterne ligebehandling efter de enkelte medlemsstaters lovgivning, og at arbejdstagerne og deres ydelsesberettigede paaroerende opnaar ret til sociale sikringsydelser, uanset deres arbejde eller bopael".

19. De enkelte artikler i forordningen kan ikke fortolkes loesrevet fra deres sammenhaeng med denne maalsaetning.

20. Den personkreds, der er omfattet af forordningen, defineres i artikel 2, stk. 1, saaledes:

"Denne forordning finder anvendelse paa arbejdstagere og selvstaendige erhvervsdrivende, som er eller har vaeret omfattet af lovgivningen i en eller flere medlemsstater, og som er statsborgere i en af disse stater eller ..." (6).

21. Helt isoleret fra sin kontekst kunne denne bestemmelse (inden for forordningens saglige omraade, som naermere bestemt i artikel 4) opfattes som retsgrundlag for at paaberaabe sig forordningen i forbindelse med samtlige interne forhold. Dette ville dog ikke vaere korrekt. Forordning nr. 1408/71 er blot en koordinationsforordning, der ingen indflydelse har paa udformningen af forsikringsforhold (7).

22. Det er hverken noedvendigt eller berettiget at bringe en faellesskabsretlig norm i anvendelse i forbindelse med rent internt bestemte forhold, som vedroerer social sikring. For saa vidt som der ikke er et faellesskabsretligt retsgrundlag for, at faellesskabsretlige normer kan gribe ind, vil det vaere et retsstridigt indgreb i medlemsstaternes kompetence og dermed i kompetencefordelingen mellem Faellesskabet og medlemsstaterne, hvis faellesskabslovgivningen bringes i anvendelse i denne sag.

23. Dette boer tages i betragtning ved den naermere bestemmelse af det personelle anvendelsesomraade for forordning nr. 1408/71. Derfor skal det kraeves, at der enten foreligger et graenseoverskridende element eller et faellesskabselement i det sagsforhold, der skal bedoemmes, for at faellesskabsforordningen kan anvendes. Dette faellesskabselement kan variere, afhaengigt af de forskellige sagsforhold og den kraevede ydelse. Ved krav om familieydelse (8) kan det eksempelvis vaere andre kriterier end for pension, der er udslagsgivende (9).

24. Med hensyn til, i hvilket tilfaelde artikel 84, stk. 4, i forordning nr. 1408/71 kan anvendes, har Domstolen allerede fastsat kriterierne i Maris-sagen (10). Det hedder her:

"Det skal dog bemaerkes, at artikel 84, stk. 4, kun angaar begaeringer indgivet af personer, som henhoerer under anvendelsesomraadet for forordning nr. 1408/71, og dokumenter fremlagt som bevis for deres rettigheder, men ikke sagens almindelige afvikling, som fortsat er underlagt den enkelte stats nationale lovgivning" (11).

25. Domstolen anfoerte endvidere i dommen i Maris-sagen:

"... det skal videre understreges, at artikel 84, stk. 4, kun finder anvendelse paa arbejdstagere, der flytter mellem to eller flere medlemsstater, samt deres paaroerende, og desuden skal det paapeges, at den omhandlede bestemmelse kun vedroerer sager om anvendelsen af Faellesskabets sociale sikringsordning med udelukkelse af andre tvister, hvori en arbejdstager kan vaere indblandet" (12).

26. Ifoelge den beskrivelse af sagens omstaendigheder, som Tribunal du travail har givet i anmodningen om praejudiciel afgoerelse, er sagsoegeren paa intet tidspunkt flyttet frem eller tilbage mellem to eller flere medlemsstater, og det fremgaar heller ikke, hvilke faellesskabsbestemmelser vedroerende social sikring der finder anvendelse i det konkrete tilfaelde. Under disse omstaendigheder henhoerer sagsoegeren med sin begaering ikke under den personkreds, som er omfattet af forordning nr. 1408/71, og han kan foelgelig ikke paaberaabe sig artikel 84, stk. 4.

27. Tribunal du travail boer derfor svares saaledes, at artikel 84, stk. 4, jf. artikel 2 i forordning nr. 1408/71, ikke finder anvendelse paa arbejdstagere, der kun er omfattet af lovgivningen i den medlemsstat, hvor de er statsborgere, og paa hvis omraade de har vaeret bosat og beskaeftiget, medmindre der foreligger et element med tilknytning til faellesskabsretten, endvidere, at artikel 3 i den naevnte forordning ikke rummer mulighed for, at indenlandske statsborgere kan kraeve ligebehandling med vandrende arbejdstagere, og sluttelig, at de faellesskabsretlige bestemmelser om arbejdskraftens frie bevaegelighed ikke finder anvendelse paa interne forhold og heller ikke paa administrative bestemmelser, der hindrer den frie bevaegelighed inden for en stats graenser.

28. II ° Det eneste problem er, hvorledes Domstolen boer behandle den af sagsoegte i hovedsagen anfoerte omstaendighed, at sagsoegeren har krav paa pension i henhold til sikringsordningen for tjenestemaend ved De Europaeiske Faellesskaber, idet han, som det fremgaar af de tilsendte sagsakter, i 29 aar var beskaeftiget ved Raadet for De Europaeiske Faellesskaber.

29. Det forekommer mig at vaere indlysende, at Domstolen ikke maa noejes med at tie dette ihjel eller undlade at tage det til efterretning. For i saa fald havde man heller ikke behoevet at anmode parterne i hovedsagen om at afgive erklaeringer. Naar de afgiver erklaeringer, skal disse ogsaa tages til efterretning. Ellers kommer man i modstrid med kontradiktionsprincippet, som ogsaa Domstolen skal respektere.

30. Derfor har Domstolen undersoegt sagsoegtes henvisning til Faellesskabernes sociale sikringsordning og har bedt om at faa oversendt akterne fra sagens behandling ved Tribunal du travail.

31. At Domstolen maa inddrage denne omstaendighed i sine overvejelser er ikke ensbetydende med, at den skal ligge til grund for dens afgoerelse. Domstolen er paa den ene side forpligtet af anmodningen om praejudiciel afgoerelse, paa den anden side af rettergangsreglerne. Hvad angaar forelaeggelseskendelsen fra Tribunal du travail er det ikke i denne anfoert, at sagsoegeren har krav paa pension fra sikringsordningen for tjenestemaend ved De Europaeiske Faellesskaber, hvor han var erhvervsaktiv i 29 aar. Det er dog kun denne oplysning, der goer rettens spoergsmaal forstaaelige, idet de uden denne oplysning er uforstaaelige. Det Forenede Kongerige har i sit indlaeg gjort opmaerksom paa denne vanskelighed.

32. Paa den anden side boer det fastholdes, at naar Tribunal du travail ikke naevner denne omstaendighed, kan de, der er berettigede til at udtale sig i retsforhandlingerne om de praejudicielle spoergsmaal, ikke tage stilling dertil. Men da Domstolen i sin behandling af de praejudicielle spoergsmaal kun maa laegge saadanne omstaendigheder til grund for sin afgoerelse, som de, der er berettigede til at udtale sig, kan afgive indlaeg om, kan denne omstaendighed, som er oplyst af sagsoegte i hovedsagen og uddybet i sagsakterne, ikke vaere grundlag for afgoerelsen. Dette ville ogsaa vaere i modstrid med det grundlaeggende kontradiktionsprincip.

33. Den naevnte omstaendighed skal derfor ikke tages i betragtning ved besvarelsen af det praejudicielle spoergsmaal.

Sagens omkostninger

34. Den praejudicielle procedure er et led i hovedsagen. Det tilkommer derfor den ret, der har forelagt sagen for Domstolen, at traeffe afgoerelse om omkostningerne.

35. De udgifter, der er afholdt af den belgiske regering og af Det Forenede Kongerige, kan ikke erstattes.

C ° Forslag til afgoerelse

36. Jeg foreslaar derfor foelgende besvarelse af spoergsmaalene:

"1) Artikel 84, stk. 4, jf. artikel 2 i forordning (EOEF) nr. 1408/71, kan ikke finde anvendelse paa arbejdstagere, der kun er omfattet af lovgivningen i én medlemsstat, hvori de er statsborgere, og paa hvis omraade de har vaeret bosat og beskaeftiget, medmindre der foreligger et element med tilknytning til Faellesskabet.

2) Artikel 3 i forordning (EOEF) nr. 1408/71 foreskriver, at vandrende arbejdstagere skal have samme rettigheder som indenlandske. Den goer det ikke muligt for indenlandske arbejdstagere at paaberaabe sig ligebehandling med vandrende arbejdstagere.

3) De faellesskabsretlige bestemmelser til gennemfoerelse af arbejdskraftens frie bevaegelighed mellem medlemsstaterne kan ikke anvendes paa interne forhold eller paa administrative bestemmelser, der hindrer den frie bevaegelighed inden for en stats omraade."

(*) Originalsprog: tysk.

(1) ° Saaledes som affattet ved Raadets forordning nr. 2001/83 af 2.6.1983 (EFT L 230 af 22.8.1983, s. 6).

(2) ° Jf. dom af 28.3.1979, sag 175/78, Saunders, Sml. s. 1129, af 28.6.1984, sag 180/83, Moser mod Land Baden-Wuerttemberg, Sml. s. 2539, af 23.1.1986, sag 298/84, Iorio mod Azienda autonoma delle ferrovie dello Stato, Sml. s. 251, og af 27.10.1982, forenede sager 35/82 og 36/82, Morson og Jhanjan mod Nederlandene, Sml. s. 3723.

(3) ° Jf. f.eks. dom af 7.2.1979, sag 115/78, Knoors mod Staatssekretaer fuer Wirtschaft, Sml. s. 399, af 6.10.1981, sag 246/80, Broekmeulen mod Huisarts Registratie Commissie, Sml. s. 2311, af 25.2.1986, sag 284/84, Spruyt mod Sociale Verzekeringsbank, Sml. s. 685, af 25.2.1986, sag 254/84, De Jong mod Sociale Verzekeringsbank, Sml. s. 671, og af 27.9.1988, sag 313/86, Lenoir mod Caisse d' allocations familiales des Alpes-Maritimes, Sml. s. 5391.

(4) ° Jf. fodnote 3.

(5) ° Min fremhaevelse.

(6) ° Min fremhaevelse.

(7) ° Dom af 24.9.1987, sag 43/86, Sociale Verzekeringsbank mod De Rijke, Sml. s. 3611, og af 21.2.1991, sag C-245/88, Daalmeijer, Sml. I, s. 555.

(8) ° Dom af 27.9.1988, Lenoir, sag 313/86, Sml. s. 5391.

(9) ° Domme af 25.2.1986, sag 254/84, De Jong, Sml. s. 671, og sag 284/84, Spruyt, Sml. s. 685.

(10) ° Dom af 6.12.1977, sag 55/77, Maris mod Rijksdienst voor Werknemerspensioenen, Sml. s. 2327.

(11) ° Jf. praemis 6-14.

(12) ° Ibidem, praemis 6-14, min fremhaevelse.