2.

Der er et problem, som ikke udtrykkeligt er blevet rejst af Cour d'Appel i Aix-en-Provence, men som efter min mening må behandles, nemlig problemet om den metode, hvorefter man kan udfinde forholdet alkohol/reduceret tørstof i en vin med henblik på at afgøre, om formodningen skal anvendes eller ej. Det drejer sig jo om at finde ud af, om lovens system med en formodning, der ikke i sig selv teoretisk set er uforenelig med fællesskabslovgivningen, kan få praktisk anvendelse. Dersom det dels er sådan, at 100o-metoden, der anvendes for at opdage det bedrageri, som et kunstigt forøget alkoholindhold er, virkelig er den eneste, hvorved man kan fastsætte forholdet alkohol/reduceret tørstof, og der dels — således som parterne i hovedsagen, den franske regering og Kommissionen har hævdet det — ikke består nogen mulighed for at erstatte de resultater, der ville opnås ved den omhandlede metode, man kommer til ved vægtfylde-metoden, så er det nødvendigt at finde ud af, om fællesskabslovgivningen hjemler anvendelse af 100o-metoden. Svares der benægtende, må man antage, at det ganske enkelt er utilstrækkeligt, for ikke at sige unødvendigt, at anvende formodningen. De fællesskabsanalysemetoder, der finder anvendelse inden for vinsektoren, er fastsat ved Kommissionens forordning nr. 1539/71. I henhold til denne retsakts grunde skal disse metoder være obligatoriske for alle handelstransaktioner og al kontrol. Det er i det mindste det erklærede mål. Men hvad er det for en kontrol? Hvorfor foretages den? Anvendelsesområdet for Kommissionens forordning kan ganske åbenbart ikke være videre end anvendelsesområdet for forordning nr. 816/70. Men skønt denne grundforordning regulerer eller forbyder visse ønologiske fremgangsmåder på en måde, som i øvrigt ikke er udtømmende, omtaler den slet ikke problemet om opdagelse af og kontrol med bedragerier. Som omtalt hjemles der ved dens artikel 39 a, indsat i den oprindelige tekst ved forordning nr. 2680/72, medlemsstaterne kompetence til at træffe alle egnede foranstaltninger for, at bestemmelserne i forordningen overholdes. Desuden udtales det i artikel 39 a, at det er Rådet selv, som på fællesskabsplan vedtager foranstaltninger, der skal sikre en ensartet anvendelse af bestemmelserne i forordningen, særlig for så vidt angår kontrol. Imidlertid har grundforordningen ikke selv indført noget fællesskabssystem om opdagelse af og kontrol med bedrageri. Derfor angår Kommissionens forordning nr. 1539/71 kun de analysemetoder, der er beregnet til at konstatere de væsentlige egenskaber ved og sammensætningen af vinene fra Fællesskabet; den kan ikke fortolkes således, at den fastlægger metoder med henblik på opdagelse og bekæmpelse af bedragerier i forbindelse med fremstilling af vin. Vedrørende anvendelsen af de analysemetoder, forordningen omtaler, henvises der også udtrykkeligt til fortegnelsen over de internationale vinanalysemetoder, som er blevet opstillet inden for rammerne af den internationale konvention fra 1954 om standardisering af analyse- og vurderingsmetoder for vine. Imidlertid tager disse internationale metoder ikke sigte på efterforskning af bedragerier og falsknerier. De er kun blevet indført for at udfinde, hvad vinene er sammensat af. Bilaget til Kommissionens forordning foreskriver, at fastsættelse af det totale tørstof skal ske ved hjælp af vægtfylde-metoden, som udelukkende gør det muligt at fastslå antallet af bestanddele i vinen, hvorimod man ikke her finder en metode, ved hvilken man kan fastslå forholdet alkohol/reduceret tørstof, som er det eneste, der kan danne grundlag for opdagelsen af bedragerier ved kunstigt forøget alkoholindhold. For øvrigt har Kommissionen i sit svar af 29. maj 1974 på en skriftlig forespørgsel fra Parlamentet erkendt, at der eksisterer en lakune i fællesskabsretten med hensyn til kontrollen med bedragerier, eftersom den erklærer, at den har i sinde på grundlag af artikel 39 a i forordning nr. 816/70 at foreslå Rådet bestemmelser, der skal gå ud på at finde frem til fælles metoder og regler, som vil gøre det muligt at opdage overtrædelser af reglerne om vinfremstilling. Det beviser, at Kommissionen dels erkender, at den er inkompetent til at vedtage fælles kontrolmetoder, dels at de analysemetoder, som er indført ved forordning nr. 1539/71, befinder sig på et andet plan eller i det mindste ikke er tilstrækkelige med henblik på opdagelse af bedragerier. Endvidere besvarede Kommissionen den 31. oktober 1974 et andet skriftligt spørgsmål vedrørende det tilfælde, hvor sagen — eller en lignende sag — sorterer under de nationale domstole, og udtalte her, at den angående indførelse af et effektivt beskyttelsessystem over for overtrædelser af fællesskabsretten, i øjeblikket i forbindelse med medlemsstaterne arbejder på et udkast til »fælles regler« om bekæmpelse af overtrædelser, der begås af enkeltpersoner på områder, der er genstand for Fællesskabets forordninger, direktiver og beslutninger«. Jeg mener derfor, at Kommissionens forordning nr. 1539/71, som ikke vedrører alle de metoder, ved hvilke man kan fastslå vinens sammensætning, ikke er til hinder for, at 100o-metoden kan anvendes i henhold til en national lovgivning om bekæmpelse af bedragerier. Jeg har herefter kun tilbage, som noget . underordnet, at behandle spørgsmålet, om den formodning, Code du Vin opstiller, kan have strengere virkninger for franske importører af vine fra Fællesskabet end for de nationale producenter. Det er ikke umuligt retligt at afkræfte denne formodning, eftersom Code du Vin § 8 tillader de pågældende at føre modbevis, dvs. ved sammenligning af vinens forskellige væsentlige bestanddele, dens smag, de betingelser, hvorunder den er fremstillet, og dens oprindelse at bevise, at den udelukkende er fremstillet på grundlag af gæring af friske druer. Det er for Domstolen blevet frie gældende, at den forpligtelse, som således blev pålagt de handlende, betød en begrænsning i den frie samhandel i Fællesskabet i det omfang, hvor det i praksis ville være særdeles vanskeligt for de pågældende at føre dette bevis vedrørende de importerede vine. Også retten i Aix-en-Provence synes at nære denne opfattelse og drager den slutning heraf, at der derfor består alvorlig tvivl om, hvorvidt det franske system om formodning om kunstigt forøget alkoholindhold er foreneligt med fællesskabslovgivningen. Det tilkommer imidlertid ikke fællesskabsdommeren — i det mindste ikke når han har fået en sag forelagt i henhold til traktatens artikel 177 — at træffe en sådan afgørelse, som indebærer stillingtagen ikke blot til fortolkningen men også rent faktisk til anvendelsen af national ret. Således som De præjudicielt har statueret det i dom af 23. januar 1975 i Hulst-sagen (51/74, Sml. s. 92) kan Domstolen ikke udtale sig om et sådant punkt, der henhører under den nationale dommers kompetence, hvilket i øvrigt også gælder enhver bedømmelse af sagens fakta. For mit vedkommende vil jeg begrænse mig til at anføre, at anvendelsen af en formodningsregel for at være lovlig skal opfylde følgende betingelser: 1. bedrageriafdelingen skal, når den sammenligner resultaterne af undersøgelserne med de krævede specifikationer, tage hensyn til de tilladte tolerancer, særlig under hensyn til vinens oprindelsessted; 2. afdelingens afgørelser skal uden vanskelighed kunne gøres til genstand for indsigelser fra de pågældendes side, både vinavlere og handlende; 3. der skal være mulighed for at foretage en ny undersøgelse; 4. endelig skal de rent praktiske midler, hvorved man kan føre modbeviset, på lige vilkår stå til rådighed for alle forretningsdrivende uden undtagelse. Dette ville ikke være tilfældet, dersom disse midler var vanskeligere at håndtere for dem, der handler med importeret bordvin og lovligt bringer den i omsætning i en stat, end for producenter eller handlende af indenlandsk bordvin (dom af 11. juli 1974, Dassonville, sag 8/74, Sml. s. 852). Hvis følgelig den metode, på hvilken formodningen bygger, eller anvendelsen af det lovhjemlede formodningssystem under hensyn til den omvendte bevisbyrde kan have diskriminerende virkning eller virkninger svarende til en kvantitativ restriktion, vil det i påkommende tilfælde påhvile enten Kommissionen at indlede sag for ikke-overholdelse fra den pågældende stats side eller de nationale retter, med forbehold af søgsmålet efter artikel 177, at beskytte de pågældende erhvervsdrivendes rettigheder. Inden for rammerne af den foreliggende sag forekommer det mig umuligt, at Domstolen kan træde i disse myndigheders sted.