FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

N. EMILIOU

fremsat den 7. juli 2022 ( 1 )

Sag C-88/21

Regionų apygardos administracinio teismo Kauno rūmai

procesdeltager:

Lietuvos Respublikos vidaus reikalų ministerija

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Litauens øverste forvaltningsdomstol))

»Præjudiciel forelæggelse – anden generation af Schengeninformationssystemet (SIS II) – afgørelse 2007/533/RIA – artikel 38 og 39 – indberetninger om genstande, der skal beslaglægges eller anvendes som bevismidler i straffesager – iværksættelse af forholdsregler på grundlag af en indberetning – national bestemmelse, som forbyder registrering af et køretøj, der er indberettet i SIS II – sletning af indberetninger – artikel 17 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder – ejendomsret – proportionalitet«

I. Indledning

1. Den 14. juni 1985 mødtes stats- og regeringscheferne fra en håndfuld medlemsstater i en lille kommune i Luxembourg for at undertegne den første aftale (Schengenaftalen) ( 2 ), der banede vejen for et europæisk område uden kontrol ved de indre grænser: Schengenområdet.

2. I de følgende år har dette fælles europæiske område ikke alene udviklet sig størrelsesmæssigt (geografisk med stigningen i antallet af kontraherende medlemsstater), men også med hensyn til EU-retten – kendt som Schengenreglerne ( 3 ) – der garanterer et effektivt fungerende Schengenområde og sikrer samarbejde mellem medlemsstaterne.

3. Selv om udviklingen hen imod et område uden indre grænser har gjort det muligt for EU-borgerne at bevæge sig mere frit, har denne udvikling samtidig været forbundet med et ansvar for at etablere og opretholde et højt sikkerhedsniveau på medlemsstaternes område ved hjælp af foranstaltninger, der dels forebygger og bekæmper kriminalitet, dels forbedrer koordineringen og samarbejdet mellem politi- og retsmyndigheder. Det er nemlig indlysende, at den frie bevægelighed uundgåeligt ligeledes kan lette grænseoverskridende kriminelle aktiviteter.

4. Den foreliggende sag vedrører et af de vigtigste værktøjer, der er skabt med hensyn til dette ansvar, nemlig anden generation af Schengeninformationssystemet (herefter »SIS II«), som netop har til formål at opretholde en sådan sikkerhed og grænseforvaltning i Europa. I denne forbindelse anmodes Domstolen om at fortolke et af de vigtigste instrumenter, der regulerer SIS II, nemlig Rådets afgørelse 2007/533/RIA om oprettelse, drift og brug af anden generation af Schengen-informationssystemet (SIS II) ( 4 ) og nærmere bestemt artikel 39.

5. Den foreliggende sag giver Domstolen lejlighed til at præcisere de forpligtelser, der påhviler medlemsstaternes kompetente myndigheder, og det skøn, der er tillagt dem, under omstændigheder, hvor en indberetning om beslaglæggelse af en genstand eller anvendelse heraf som bevismidler i straffesager er optaget i SIS II, men denne indberetning ikke længere anses for at være relevant.

II. Retsforskrifter

A. EU-retten

1. Afgørelse 2007/533

6. I henhold til artikel 3, stk. 1, i afgørelse 2007/533 forstås i denne afgørelse ved: »a) »indberetning«: et sæt oplysninger, der indlæses i SIS II, således at de kompetente myndigheder kan identificere en person eller en genstand med henblik på at træffe en særlig forholdsregel b) »supplerende oplysninger«: oplysninger, der ikke lagres i SIS II, men har tilknytning til indberetninger til SIS II, og som udveksles […]«

7. Artikel 8, stk. 1, i afgørelse 2007/533 bestemmer, at »[s]upplerende oplysninger udveksles i overensstemmelse med [SIRENE-håndbogen] og ved hjælp af kommunikationsinfrastrukturen. […]«.

8. Kapitel IX i afgørelse 2007/533 med overskriften »Indberetninger om genstande, der skal beslaglægges eller anvendes som bevismidler i straffesager« består af artikel 38 og 39. Artikel 38 med overskriften »Formål med og betingelser for at foretage indberetninger« bestemmer: »1. Oplysninger om genstande, der eftersøges med henblik på beslaglæggelse eller anvendelse som bevismidler i straffesager, optages i SIS II. 2. Der optages oplysninger om følgende kategorier af let identificerbare genstande: a) motorkøretøjer med et slagvolumen på over 50 cc, både og luftfartøjer […]«

9. Artikel 39 i afgørelse 2007/533 med overskriften »Iværksættelse af forholdsregler på grundlag af en indberetning« har følgende ordlyd: »1. Hvis der ved en søgning viser sig at foreligge en indberetning om en lokaliseret genstand, tager den myndighed, der har konstateret dette, kontakt til den indberettende myndighed for at aftale, hvilke foranstaltninger der skal træffes. […] 2. De oplysninger, der er omhandlet i stk. 1, meddeles ved udveksling af supplerende oplysninger. 3. Den medlemsstat, som har lokaliseret den pågældende genstand, træffer foranstaltninger i overensstemmelse med national lovgivning.«

10. Artikel 45 i afgørelse 2007/533, der vedrører opbevaringstiden for indberetninger om genstande, bestemmer: »1. Indberetninger om genstande, der er optaget i SIS II i medfør af [afgørelse 2007/533], opbevares kun, så længe det er nødvendigt af hensyn til det formål, der ligger til grund for indberetningen. […] 3. Indberetninger om genstande, der er optaget i overensstemmelse med artikel 38, opbevares i højst ti år. […]«

11. Artikel 49, stk. 2, i afgørelse 2007/533 har følgende ordlyd: »Kun den indberettende medlemsstat må ændre, supplere, rette, ajourføre eller slette de oplysninger, den har indberettet.«

2. Forordning (EF) nr. 1986/2006

12. Artikel 1, stk. 1 og 2, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1986/2006 af 20. december 2006 om adgang til anden generation af Schengen-informationssystemet (SIS II) for de tjenester i medlemsstaterne, der har ansvaret for udstedelse af registreringsattester for motorkøretøjer, har følgende ordlyd ( 5 ): »1. Uanset artikel 38, 40 og artikel 46, stk. 1, i [afgørelse 2007/533], har de tjenester i medlemsstaterne, der har ansvaret for udstedelse af registreringsattester for motorkøretøjer som omhandlet i [Rådets] direktiv 1999/37/EF [af 29. april 1999 om registreringsdokumenter for motorkøretøjer (EFT 1999, L 138, s. 57)] adgang til følgende oplysninger i SIS II i overensstemmelse med […] artikel 38, stk. 2, litra a), b) og f), [i afgørelse 2007/533] udelukkende med det formål at kontrollere, om køretøjer, der ønskes registreret, er stjålne, ulovligt handlede eller forsvundne eller eftersøges med henblik på anvendelse som bevismidler i straffesager: a) oplysninger om motorkøretøjer med et slagvolumen på over 50 cm3 […] 2. Tjenester som omhandlet i stk. 1, der er statslige tjenester, har ret til at søge direkte i oplysningerne i SIS II.«

3. SIRENE-håndbogen

13. Inden for rammerne af SIS II og i overensstemmelse med bestemmelserne i Kommissionens gennemførelsesafgørelse (EU) 2015/219 af 29. januar 2015 om erstatning af bilaget til gennemførelsesafgørelse 2013/115/EU om vedtagelse af SIRENE-håndbogen og andre gennemførelsesforanstaltninger i forbindelse med anden generation af Schengeninformationssystemet (SIS II) ( 6 ) og bilaget hertil (herefter »SIRENE-håndbogen«) udveksler medlemsstaterne supplerende oplysninger om indberetninger i SIS II. For at SIS II kan fungere effektivt sker denne udveksling af oplysninger gennem SIRENE-kontorerne.

14. SIRENE-håndbogen blev vedtaget for at lette arbejdet for SIRENE-kontorerne, for i højere grad af afspejle de operationelle behov hos brugere af SIS II, der var involveret i SIRENE-opgaver, og for at gøre arbejdsprocessen mere konsekvent.

15. Det fremgår bl.a. af fjerde betragtning til SIRENE-håndbogen, at »indberetninger i SIS II kun [opbevares], så længe det er nødvendigt af hensyn til det formål, der ligger til grund for indberetningen«.

16. Afsnit 8 i SIRENE-håndbogen omhandler specifikt »Indberetninger om genstande, der skal beslaglægges eller anvendes som bevismidler (artikel 38 i [afgørelse 2007/533])«. I henhold til afsnit 8.4 i SIRENE-håndbogen med overskriften »Sletning af indberetninger om genstande, der skal beslaglægges eller anvendes som bevismidler i straffesager« skal en indberetning slettes i forbindelse med: »a) beslaglæggelse af genstanden eller en lignende foranstaltning, når [den] nødvendige opfølgende udveksling af oplysninger mellem Sirenekontorerne har fundet sted, eller genstanden omfattes af en anden retslig eller administrativ procedure (f.eks. retslig procedure vedrørende køb i god tro, sager om ejendomsret eller retligt samarbejde om bevismidler) b) indberetningen udløber, eller c) beslutningen om sletning er truffet af den kompetente myndighed i den indberettende medlemsstat.«

17. I henhold til afsnit 2.2.2 i tillæg 2 til SIRENE-håndbogen skal myndighederne i den medlemsstat, som har lokaliseret den pågældende genstand, i overensstemmelse med national ret i) beslaglægge genstanden eller træffe alle nødvendige retsbevarende foranstaltninger, ii) identificere den person, der er i besiddelse af genstanden, og iii) kontakte den indberettende medlemsstats SIRENE-kontor.

B. National ret

18. Punkt 3 i Lietuvos Respublikos vidaus reikalų ministro įsakymas Nr. 1V-324 dėl Lietuvos nacionalinės antrosios kartos Šengeno informacinės sistemos nuostatų patvirtinimo (bekendtgørelse nr. 1V-324 fra Republikken Litauens indenrigsminister om godkendelse af reglerne vedrørende Litauens nationale anden generation af Schengeninformationssystemet) af 17. september 2007 (herefter »de nationale SIS II-bestemmelser«) fastsætter, at det litauiske nationale SIS II (herefter »N.SIS II«) oprettes og drives på grundlag af EU-retten.

19. I henhold til punkt 25 i de nationale SIS II-bestemmelser får den offentlige virksomhed Regitra adgang til N.SIS II-datalisten om eftersøgte motorkøretøjer og påhængskøretøjer dertil, det nationale køretøjsregister og registreringsdokumenter for eftersøgte motorkøretøjer.

20. I henhold til punkt 13-13.3 i reglerne for registrering af motorkøretøjer og påhængskøretøjer dertil, der er godkendt ved bekendtgørelse nr. 260 af 25. maj 2001 fra Republikken Litauens indenrigsminister (herefter »registreringsreglerne«), underretter den offentlige virksomhed Regitra politiet, bl.a. når ansøgeren ønsker at registrere et køretøj, hvis motor eller nummerplade eller selve køretøjet er registreret i registret over eftersøgte køretøjer, i Litauens N.SIS II.

21. Det fremgår af registreringsreglernes punkt 14, at de køretøjer, der er nævnt i disse reglers punkt 13.1.1, efter underretning af politiet i de i registreringsreglernes punkt 13.1-13.3 omhandlede tilfælde først kan registreres, efter at de er blevet slettet af registret over eftersøgte køretøjer, dvs. N.SIS II.

III. De faktiske omstændigheder, hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål

22. Den 13. november 2015 købte D.R. et køretøj i Tyskland på grundlag af en kontrakt indgået med selskabet A.M. Transports. Dette køretøj blev en uge senere afmeldt det tyske register og transporteret til Litauen, hvor det blev videresolgt til en anden person.

23. Den 22. februar 2016 forsøgte den nye ejer at registrere køretøjet i Litauen, men kunne ikke gøre dette, da der den 23. december 2015 i Bulgarien var foretaget en indberetning af det pågældende køretøj i SIS II, eftersom det angiveligt var blevet stjålet.

24. De litauiske myndigheder underrettede de bulgarske myndigheder om, at køretøjet var blevet fundet, og der blev indledt en strafferetlig efterforskning med hensyn til dette køretøj. Ved afgørelse af 21. september 2016 fra anklagemyndigheden i Marijampolė (Litauen) blev denne efterforskning imidlertid bragt til ophør, idet det blev konkluderet, at der ikke var begået nogen strafbar handling i Litauen. Ved samme afgørelse blev det pågældende køretøj udleveret til D.R., og ejeren af køretøjet på det tidspunkt, hvor det angiveligt blev stjålet, dvs. NABKO HOLDING GRUP (Bulgarien), blev informeret herom og fik udleveret kontaktoplysninger på D.R.

25. I mere end tre år iværksatte de kompetente myndigheder i Bulgarien imidlertid ikke foranstaltninger med henblik på at fjerne indberetningen for køretøjet fra SIS II.

26. Den 20. februar 2019 anmodede D.R. VI Regitras regionale afdeling (herefter »Regitra«) om at registrere køretøjet i Litauen. Den pågældende regionale afdeling afslog dog denne anmodning. Selv om ansøgeren påklagede denne afgørelse, bekræftede Regitra den på grundlag af registreringsreglernes punkt 14 i betragtning af, at oplysningerne om eftersøgningen af køretøjet i Bulgarien var blevet indlæst i SIS II og fortsat fremgik af systemet.

27. Ansøgeren anlagde sag til prøvelse af Regitras afgørelse ved Regionų apygardos administracinio teismo Kauno rūmai (den regionale domstol i forvaltningsretlige sager i Kaunas, Litauen). Efter denne domstols opfattelse synes den nationale bestemmelse, som Regitra påberåbte sig med henblik på at bekræfte sin oprindelige afgørelse, uforholdsmæssigt at begrænse ejendomsretten for køretøjets ejer og dennes ret til at råde over sin ejendom. Forbuddet mod registrering af køretøjet gælder nemlig på ubestemt tid og kan ikke tilpasses de særlige omstændigheder i det enkelte tilfælde.

28. På baggrund heraf har denne nationale domstol besluttet at henvise sagen til Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Litauens øverste forvaltningsdomstol), således at den kan behandle disse spørgsmål. Forvaltningsdomstolen er enig i den tvivl, som Regionų apygardos administracinio teismo Kauno rūmai (den regionale domstol i forvaltningsretlige sager i Kaunas) har givet udtryk for. I betragtning af, at visse bestemmelser i registreringsreglerne blev indført for at sikre målene med Schengenreglerne og bidrage til SIS II’s overordnede funktion, ønsker den forelæggende ret navnlig oplyst, om disse regler er forenelige med EU-retten.

29. Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Litauens øverste forvaltningsdomstol) har derfor besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Skal artikel 39 i [afgørelse 2007/533], navnlig artikel 39, stk. 3, fortolkes således, at bestemmelsen foreskriver en forpligtelse til at forbyde registrering af de i Schengeninformationssystemet indberettede genstande, selv om indberetningen ikke længere er relevant (motorkøretøjet er blevet lokaliseret; straffesagen er blevet afsluttet i den medlemsstat, hvor motorkøretøjet er blevet lokaliseret, idet der ikke er foretaget en strafbar handling i den pågældende medlemsstat; den medlemsstat, der har foretaget indberetningen, er blevet informeret, men har undladt at handle med henblik på at fjerne indberetningen fra systemet)? 2) Skal artikel 39 i [afgørelse 2007/533], navnlig artikel 39, stk. 3, fortolkes således, at bestemmelsen medfører en forpligtelse for en medlemsstat, som har lokaliseret en genstand, der er indberettet i henhold til afgørelsens artikel 38, stk. 1, til at fastsætte nationale regler, som forbyder alle andre foranstaltninger vedrørende den lokaliserede genstand end dem, der gør det muligt at nå et af de i artikel 38 anførte formål (beslaglæggelse eller anvendelse som bevismateriale i straffesager)? 3) Skal artikel 39 i [afgørelse 2007/533], navnlig artikel 39, stk. 3, fortolkes således, at bestemmelsen giver medlemsstaterne mulighed for at fastsætte retsregler, der tillader undtagelser til forbuddet mod registrering af motorkøretøjer, der er indberettet i SIS i overensstemmelse med afgørelsens artikel 38, når de kompetente myndigheder i den pågældende medlemsstat har truffet forholdsregler med henblik på at informere den medlemsstat, der har foretaget indberetningen, om den lokaliserede genstand?«

30. Den lettiske, den litauiske, den nederlandske og den portugisiske regering samt Europa-Kommissionen har indgivet skriftlige indlæg.

IV. Bedømmelse

31. Med de tre spørgsmål, som det er hensigtsmæssigt at behandle samlet, ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 39 i afgørelse 2007/533 dels pålægger medlemsstaterne at forbyde registrering af et køretøj, der er indberettet i SIS II, dels er til hinder for undtagelser til et sådant forbud under omstændigheder, hvor indberetningen anses for ikke længere at være relevant.

32. Efter en meget kort gennemgang af ordlyden og funktionen af artikel 39 i afgørelse 2007/533 (A) vil jeg behandle det første spørgsmål, som den forelæggende ret har rejst, nemlig om denne bestemmelse pålægger medlemsstaterne at forbyde registrering af et køretøj, der er indberettet i SIS II (B). Dernæst vil jeg præcisere, hvornår en sådan indberetning bør slettes, inden jeg behandler det andet spørgsmål, som den forelæggende ret har rejst, nemlig om EU-retten er til hinder for en national bestemmelse, der forbyder registrering af et køretøj, når en indberetning ikke længere er relevant eller ajourført (C).

A. En kort introduktion til artikel 39 i afgørelse 2007/533

33. SIS II, der blev taget i anvendelse den 9. april 2013, udgør et væsentligt instrument til at sikre et højt sikkerhedsniveau inden for Den Europæiske Unions område med frihed, sikkerhed og retfærdighed samt sikre anvendelsen af Schengenreglernes bestemmelser. Med henblik på at nå disse formål blev systemet udformet således, at medlemsstaternes sikkerhedsmyndigheder kunne uploade specifikke oplysninger i SIS II og udveksle supplerende oplysninger, således at der kunne træffes særlige forholdsregler. I denne henseende indeholder SIS II navnlig indberetninger vedrørende visse genstande, såsom pengesedler, skydevåben og stjålne, ulovligt handlede eller forsvundne køretøjer.

34. Med hensyn til sådanne genstande kan en indberetning i henhold til artikel 38 i afgørelse 2007/533 foretages bl.a. med henblik på beslaglæggelse eller anvendelse som bevismidler i straffesager. I denne forbindelse vedrører denne afgørelses artikel 39 – som er den centrale bestemmelse i forbindelse med den foreliggende sag – de forholdsregler, der skal træffes af myndighederne i den medlemsstat, som har lokaliseret genstanden (herefter »den fuldbyrdende medlemsstat«), som myndighederne i en anden medlemsstat (herefter »den indberettende medlemsstat«) har indberettet i SIS II.

35. Artikel 39, stk. 1, i afgørelse 2007/533 pålægger myndighederne i den fuldbyrdende medlemsstat at tage kontakt til myndighederne i den indberettende medlemsstat »for at aftale, hvilke foranstaltninger der skal træffes«. Denne bestemmelses stk. 3 pålægger desuden den fuldbyrdende medlemsstat at »[træffe] foranstaltninger i overensstemmelse med national lovgivning«.

36. Som generaladvokat Pikamäe for nylig har fremhævet, er denne bestemmelses ordlyd ikke et eksempel på præcision. I afsnit 2.2.2 i tillæg 2 til SIRENE-håndbogen – som har til formål at skabe klarhed med hensyn til de forholdsregler, der skal træffes af den fuldbyrdende medlemsstat – forklares det imidlertid, at disse forholdsregler består i følgende tre handlinger: for det første beslaglæggelse af genstanden eller iværksættelse af alle de nødvendige retsbevarende foranstaltninger, for det andet identifikation af den person, der er i besiddelse af genstanden, og for det tredje kontakt til den indberettende medlemsstats SIRENE-kontor for at aftale, hvilke foranstaltninger der skal træffes ( 7 ).

37. Når dette er sagt, vil jeg nu behandle den første problemstilling, som de præjudicielle spørgsmål rejser, nemlig om artikel 39 i afgørelse 2007/533 pålægger medlemsstaterne at forbyde registrering af et køretøj, der er indberettet i SIS II.

B. Pålægger artikel 39 i afgørelse 2007/533 medlemsstaterne at forbyde registrering af et køretøj?

38. Ved behandlingen af dette spørgsmål skal det indledningsvis anføres, at de forskellige indlæg, der er afgivet i forbindelse med den foreliggende sag, indeholder forskellige opfattelser af, hvordan dette spørgsmål bør besvares. Mens den lettiske og den litauiske regering er af den opfattelse, at artikel 39 i afgørelse 2007/533 faktisk pålægger medlemsstaterne at indføre en sådan regel, er den nederlandske og den portugisiske regering af den modsatte opfattelse. Kommissionen indtager for sit vedkommende på en vis måde en mellemliggende opfattelse i forhold til disse to: Artikel 39 i afgørelse 2007/533 er – i hvert fald i første omgang – til hinder for, at køretøjet kan registreres. Efter Kommissionens opfattelse vil en medlemsstat imidlertid ikke længere være forpligtet til at forbyde registrering af køretøjet, når det formål, der lå til grund for indberetningen i SIS II, er nået.

39. Selv om de punkter, som den lettiske og den litauiske regering samt Kommissionen har fremført, giver anledning til relevante betragtninger, er jeg – kort sagt – i det væsentlige enig med den nederlandske og den portugisiske regering.

40. Indledningsvis skal det erindres, at der i overensstemmelse med fast retspraksis ved fortolkningen af en EU-retlig bestemmelse ikke blot skal tages hensyn til dens ordlyd, men også til den sammenhæng, hvori bestemmelsen indgår, og de mål, der forfølges med den ordning, som den udgør en del af ( 8 ).

41. I den foreliggende sag er det ubestridt, at artikel 39 i afgørelse 2007/533 er formuleret i brede og generelle vendinger. Det samme gælder faktisk ligeledes for afsnit 2.2.2 i tillæg 2 til SIRENE-håndbogen, der – som anført ovenfor i punkt 36 – præciserer, hvilke præcise forholdsregler myndighederne i den fuldbyrdende medlemsstat skal træffe, inden de tager kontakt til myndighederne i den indberettende medlemsstat.

42. Ingen af de to bestemmelser nævner udtrykkeligt en forpligtelse for medlemsstaterne til at forbyde registrering af et køretøj, der er indberettet i SIS II. Efter min opfattelse kan en sådan forpligtelse heller ikke anses for implicit at være fastsat i disse bestemmelser.

43. I afsnit 2.2.2 i tillæg 2 til SIRENE-håndbogen nævnes »alle de nødvendige retsbevarende foranstaltninger« som alternativ til beslaglæggelse af den lokaliserede genstand, mens artikel 39, stk. 1, i afgørelse 2007/533 udelukkende henviser til »de foranstaltninger, der skal træffes«, som skal aftales med den indberettende medlemsstat. De retsbevarende foranstaltninger, som den fuldbyrdende medlemsstat ensidigt skal træffe, er derfor kun fastsat som erstatning for den (givetvis mere effektive) beslaglæggelse af den pågældende genstand, mens de foranstaltninger, der skal træffes efter udvekslingen af oplysninger mellem myndighederne i den fuldbyrdende og den indberettende medlemsstat, er de foranstaltninger, som disse myndigheder har aftalt.

44. Den omstændighed, at den fuldbyrdende medlemsstat har et betydeligt spillerum i denne forbindelse, understøttes yderligere af artikel 39, stk. 3, i afgørelse 2007/533, hvorefter de foranstaltninger, der skal træffes, skal være »i overensstemmelse med national lovgivning«.

45. Jeg kan derfor ikke se noget tekstelement i artikel 39 i afgørelse 2007/533, der udtrykkeligt eller stiltiende synes at antyde, at den fuldbyrdende medlemsstat er forpligtet til at vedtage visse specifikke foranstaltninger, der går videre end en eventuel beslaglæggelse af genstanden (eller lignende foranstaltninger) og identifikation af den person, der besidder genstanden. Der er navnlig intet, der tyder på, at der foreligger en forpligtelse for medlemsstaterne til at forbyde registrering af køretøjer, der er indberettet i SIS II ( 9 ).

46. Denne konstatering understøttes af en systemisk fortolkning af de relevante EU-retlige bestemmelser og dermed forbundne EU-retsakter.

47. For det første indeholder ingen bestemmelse i og ingen betragtning til afgørelse 2007/533 yderligere oplysninger om, hvordan medlemsstaterne skal (eller for den sags skyld kan) opfylde deres pligt til at »[træffe] foranstaltninger i overensstemmelse med national lovgivning« i henhold til denne afgørelses artikel 39. Desuden indeholder – som jeg allerede har anført – SIRENE-håndbogen ingen præcisering i denne retning ud over, hvad der er fastsat i håndbogens afsnit 2.2.2 ( 10 ).

48. For det andet er det – som den nederlandske regering har tilkendegivet – hensigtsmæssigt at rette opmærksomheden mod forordning nr. 1986/2006, da denne forordning giver de tjenester i medlemsstaterne, der har ansvaret for udstedelse af registreringsattester for motorkøretøjer, adgang til oplysninger indlæst i SIS II. I denne forordnings artikel 1, stk. 1, sammenholdt med ottende betragtning hertil, præciseres det, at en sådan adgang gives til de kompetente tjenester med det administrative »formål at kontrollere, om køretøjer, der ønskes registreret, er stjålne, ulovligt handlede eller forsvundne eller eftersøges med henblik på anvendelse som bevismidler i straffesager«. Hvis EU-lovgiver havde ønsket at hindre disse myndigheder i at registrere et køretøj, som de opdager er indberettet i SIS II, havde denne derfor givetvis udtrykkeligt fastsat en bestemmelse herom i denne forordning.

49. Efter min opfattelse var det derfor et bevidst valg fra EU-lovgivers side ikke at give specifikke oplysninger med hensyn til de præcise foranstaltninger, som medlemsstaterne skal vedtage med henblik på at fuldbyrde en indberetning i SIS II i henhold til artikel 38 i afgørelse 2007/533. Lovgiver havde til hensigt at give medlemsstaterne et vidt skøn i denne henseende.

50. På denne baggrund og i overensstemmelse med et sådant skøn konstaterer jeg, at en række medlemsstater faktisk tillader eller i det mindste ikke udtrykkeligt udelukker registrering af køretøjer, selv når et sådant køretøj er indberettet i SIS II. Registrering er således blot den formelle procedure til bestemmelse af ejeren eller brugeren af et køretøj, i vidt omfang med henblik på afgiftspålæggelse eller afsløring af lovovertrædelser.

51. Den lettiske og den litauiske regering har imidlertid gjort gældende, at en strengere fortolkning af artikel 38 i afgørelse 2007/533 ville være mere i overensstemmelse med de overordnede formål, der forfølges med denne afgørelse, og at den fortolkning, der foreslås i dette forslag til afgørelse, delvist ville fratage artikel 39 i afgørelse 2007/533 dens effektive virkning.

52. I denne henseende må det anerkendes, at en national foranstaltning, der forbyder registrering af køretøjer, der er blevet indberettet, synes at kunne bidrage til at sikre »et højt sikkerhedsniveau inden for Den Europæiske Unions område med frihed, sikkerhed og retfærdighed«, hvilket er det overordnede formål med SIS II ( 11 ). Tilsvarende synes en sådan foranstaltning ligeledes egnet til at øge effektiviteten af indberetninger, der optages i SIS II i henhold til artikel 38 i afgørelse 2007/533.

53. Selv om en national bestemmelse, der indeholder et absolut forbud mod registrering af et køretøj, der er indberettet i SIS II, ikke udgør en foranstaltning, der direkte sigter mod beslaglæggelse af dette køretøj eller anvendelse heraf som bevismiddel i straffesager, kan en sådan foranstaltning ikke desto mindre bidrage til at forhindre brug eller salg af det pågældende motorkøretøj og således minimere risikoen for, at dette køretøj undgår beslaglæggelse eller ikke kan anvendes som bevismiddel i straffesager. Af denne grund kan en national bestemmelse som den i den foreliggende sag omhandlede faktisk hjælpe de kompetente myndigheder, når de skal træffe de nødvendige foranstaltninger til at fuldbyrde en indberetning og opfylde de i artikel 38 i afgørelse 2007/533 fastsatte formål.

54. Uanset hvordan det forholder sig, fører disse argumenter ikke nødvendigvis til den konklusion, at det faktisk er obligatorisk for medlemsstaterne at indføre en bestemmelse som den omhandlede i deres nationale lovgivning.

55. Ud over de ovennævnte tekstelementer må det ikke glemmes, hvad SIS II i det væsentlige er, og hvordan det skal fungere. SIS II er – som det klart fremgår af selve navnet – et informationssystem ( 12 ). Afgørelse 2007/533 har til formål at etablere og regulere et fælles informationssystem ( 13 ), hvis umiddelbare formål er at »støtte det operationelle samarbejde mellem politimyndigheder og judicielle myndigheder i straffesager« ( 14 ).

56. Afgørelse 2007/533 er derfor grundlæggende et instrument, der er vedtaget med henblik på at oprette et informationssystem og fastsætte de bestemmelser, der er nødvendige for at gøre dette system operationelt: Hvem der skal forvalte systemet, hvilke oplysninger der skal indgå og hvordan, hvornår oplysninger skal tilføjes og slettes osv. Filosofien bag SIS II er simpel: Nationale myndigheder bør udveksle oplysninger og etablere samarbejde.

57. Derimod er formålet med afgørelse 2007/533 ikke at fastsætte materielle bestemmelser om, hvad de nationale myndigheder skal gøre ud over det, der udtrykkeligt fremgår af tillæg 2 til SIRENE-håndbogen, dvs. i) beslaglægge genstanden (eller træffe lignende retsbevarende foranstaltninger) og identificere den person, der er i besiddelse af denne genstand, og ii) samarbejde med myndighederne på det fastsatte passende niveau.

58. Sådanne bestemmelser er ikke harmoniseret ved EU-retten, men er udelukkende underlagt national lovgivning ( 15 ). Dette er tilfældet, selv om sådanne bestemmelser kan i) bidrage til formålet om at sikre et højt sikkerhedsniveau inden for området med frihed, sikkerhed og retfærdighed og/eller ii) øge effektiviteten af indberetninger i SIS II.

59. Med hensyn til sidstnævnte aspekt vil jeg blot tilføje, at effektivitetsprincippet i EU-systemet først og fremmest indebærer, at fortolkningen af EU-bestemmelser bør sikre et minimum af effektivitet for at undgå, at deres eksistens reduceres til en ren formalitet, og udelukke fortolkninger, der fører til absurde eller uhensigtsmæssige resultater. Effektivitetsprincippet bør navnlig ikke forstås som et middel til at maksimere EU-bestemmelsers rækkevidde og effektivitet, når dette går videre end EU-lovgivers klare hensigter ( 16 ).

60. Sammenfattende er det min opfattelse, at artikel 39 i afgørelse 2007/533 ikke pålægger medlemsstaterne at forbyde registrering af et køretøj, der er indberettet i SIS II.

61. Det er imidlertid tilsvarende åbenlyst for mig, at der ikke er noget i afgørelse 2007/533, der i det mindste i princippet er til hinder for, at medlemsstaterne indfører en sådan bestemmelse. Som nævnt i punkt 52 og 53 ovenfor kan en sådan foranstaltning nemlig sikre, at de genstande, der er angivet i en indberetning, når de først er fundet, efterfølgende kan beslaglægges eller anvendes som bevismidler i straffesager, hvilket bidrager til at nå de overordnede formål, der forfølges med oprettelsen af SIS II.

62. Som enhver anden national bestemmelse eller foranstaltning, der vedtages med henblik på at gennemføre EU-lovgivning på nationalt plan, skal en sådan bestemmelse imidlertid være forenelig med de andre bestemmelser og principper, der følger af EU-retten i bredere forstand, herunder Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«).

63. Dette sidstnævnte punkt bringer mig videre til behandlingen af spørgsmålet, om ovenstående svar gælder under omstændigheder, hvor indberetningen i SIS II anses for ikke længere at være relevant, for så vidt som formålet med indberetningen er opfyldt.

C. Er artikel 39 til hinder for, at medlemsstaterne forbyder registrering af et køretøj, når en indberetning i SIS II anses for ikke længere at være relevant?

64. Det skal erindres, at det alene tilkommer den nationale ret at vurdere og fastslå de faktiske omstændigheder i den foreliggende sag. Det fremgår af forelæggelsesafgørelsen, at den forelæggende ret er af den opfattelse, at indberetningen om det omhandlede motorkøretøj i SIS II ikke længere er relevant.

65. Den forelæggende ret har påpeget, at når en sådan forudsætning er korrekt, rejser en national bestemmelse, der fastsætter et absolut forbud mod registrering af et køretøj, der er indberettet i SIS II, og som ikke kan tilpasses særlige individuelle omstændigheder, f.eks. når denne indberetning ikke længere er relevant eller ajourført, spørgsmål med hensyn til denne nationale bestemmelses forenelighed med EU-retten, navnlig med ejendomsretten og proportionalitetsprincippet.

66. Med henblik på at give den nationale ret et svar, der er så brugbart som muligt, vil jeg først undersøge spørgsmålet om, hvornår en indberetning bør slettes (1), inden jeg undersøger, om den forelæggende rets bemærkninger i denne henseende er begrundede (2).

1. Sletning af en indberetning

67. Artikel 45 i afgørelse 2007/533 fastsætter opbevaringstiden for indberetninger om genstande. Det følger af denne bestemmelse, sammenholdt med 13. betragtning til denne afgørelse, at indberetninger kun opbevares, så længe det er nødvendigt for at opfylde det formål, der ligger til grund for indberetningen. Så snart betingelserne for at opretholde en indberetning ikke længere er opfyldt, skal den indberettende medlemsstat straks slette indberetningen ( 17 ). I SIRENE-håndbogen forklares det, hvornår en indberetning anses for at have nået sit formål og bør slettes ( 18 ).

68. Det, der imidlertid fremgår af artikel 39 i afgørelse 2007/533 og mere generelt af SIRENE-håndbogen, er, at samarbejde via kommunikation – navnlig i form af i) en første kontakt for at aftale, hvilke foranstaltninger der skal træffes, og ii) supplerende kommunikation gennem udveksling af supplerende oplysninger – er uomgængelig nødvendigt for at fuldbyrde en indberetning og nødvendigt af hensyn til det formål, der lå til grund for indberetningen i SIS II.

69. Det er næppe nødvendigt at fremhæve, at en meddelelse om genstandens placering til den indberettende medlemsstat ikke svarer til at opnå en aftale om, hvilke foranstaltninger der skal træffes. Meddelelsen af sådanne oplysninger udgør blot ét trin (det første) i den samlede proces. I denne henseende er det legitimt, at myndighederne i den fuldbyrdende medlemsstat forventer, at myndighederne i den indberettende medlemsstat – efter at der er taget kontakt – svarer, således at der kan træffes yderligere foranstaltninger for at nå det formål, der i første omgang lå til grund for indberetningen i SIS II.

70. Hvis et sådant samarbejde finder sted, vil den pågældende genstand efter den første beslaglæggelse sandsynligvis blive overgivet til myndighederne i den indberettende medlemsstat. I denne forbindelse vil formålet med indberetningen blive anset for at været opfyldt, og den bør derfor slettes.

71. Der foreligger imidlertid uundgåeligt omstændigheder, hvor myndighederne i den fuldbyrdende medlemsstat indleder et samarbejde – ofte efter at have beslaglagt den pågældende genstand – ved at tage kontakt til myndighederne i den indberettende medlemsstat, uden at sidstnævnte myndigheder svarer eller træffer forholdsregler.

72. Ifølge den forelæggende rets oplysninger synes hovedsagen faktisk at kunne være et eksempel på dette ( 19 ). Efter at have lokaliseret det pågældende køretøj tog de litauiske myndigheder nemlig kontakt til de bulgarske myndigheder for at afgøre, hvilke passende foranstaltninger der skulle træffes. Jeg forstår imidlertid, at de bulgarske myndigheder ikke hidtil har reageret trods den betydelige tid, der er gået.

73. Under disse omstændigheder kan en national ret efter min opfattelse sagtens antage, at det formål, der forfølges med en indberetning i SIS II, i det mindste delvist er opfyldt. Myndighederne i den fuldbyrdende medlemsstat reagerede nemlig på en indberetning og tog kontakt til de tilsvarende myndigheder i den indberettende medlemsstat. Dermed er et samarbejde mellem de respektive nationale forvaltninger blevet muliggjort.

74. Det indberetningssystem, der er kernen i SIS II, hviler på princippet om gensidig tillid, som udgør hjørnestenen i området med frihed, sikkerhed og retfærdighed ( 20 ). Denne gensidige tillid indebærer, at myndighederne i den indberettende medlemsstat principielt har kompetence til at afgøre, om en indberetning i SIS II er relevant og ajourført. Myndighederne i den fuldbyrdende medlemsstat skal som udgangspunkt kunne stole på, at dette er tilfældet, og kan i princippet ikke sætte spørgsmålstegn ved dette ved at se bort fra en sådan indberetning.

75. Når dette er sagt, kan gensidig tillid ikke blive en form for blind tillid ( 21 ). Derfor bør myndighederne i den fuldbyrdende medlemsstat, når de tager kontakt til de tilsvarende myndigheder og således opfylder deres pligt til loyalt samarbejde, men myndighederne i den indberettende medlemsstat ikke reagerer inden for en rimelig frist – i den foreliggende sag tre år – være i stand til at antage, at den pågældende indberetning ikke længere er relevant, og se bort fra den ( 22 ).

76. Det forholder sig imidlertid således, at det i henhold til artikel 49, stk. 2, i afgørelse 2007/533 kun er den indberettende medlemsstat, der er i stand til at slette denne indberetning. Som sådan kan myndighederne i den fuldbyrdende medlemsstat ikke selv gøre dette, og så længe den pågældende indberetning fortsat befinder sig i systemet, påhviler det dem at træffe de foranstaltninger, der er fastsat i den relevante EU-lovgivning.

77. Der er dog intet til hinder for, at myndighederne i den fuldbyrdende medlemsstat – alt efter omstændighederne – ændrer og/eller modificerer de foranstaltninger, der er truffet med henblik på at fuldbyrde en indberetning, og som ikke kræves i henhold til en EU-retlig bestemmelse. Som anført ovenfor er dette tilfældet for en national bestemmelse som den omhandlede. Disse myndigheder ville derfor fuldt ud have mulighed for efter at have taget kontakt til dem, der har foretaget den omhandlede indberetning, og hvis disse sidstnævnte myndigheder ikke har svaret inden for en rimelig frist, at beslutte, at et forbud mod registrering af et køretøj, der er indberettet i SIS II, ikke længere bør anvendes, hvis de når frem til den konklusion, at denne indberetning ikke længere er relevant, selv om den stadig befinder sig i systemet ( 23 ).

78. Under alle omstændigheder ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om en medlemsstat er forpligtet til at ophæve et forbud mod registrering af et køretøj, der er indberettet i SIS II, når den når til den konklusion, at denne indberetning ikke længere er relevant, selv om den stadig befinder sig i systemet. Med andre ord ønsker den forelæggende ret oplyst, om EU-retten er til hinder for en national bestemmelse, der forbyder registrering af en genstand, såsom et køretøj, der er indberettet i SIS II, når indberetningen anses for ikke længere at være relevant.

79. I denne henseende er jeg enig med den forelæggende ret i, at en sådan national bestemmelse faktisk kan give anledning til en række betænkeligheder med hensyn til den i chartrets artikel 17 fastsatte ejendomsret, hvorefter enhver har ret til at besidde lovligt erhvervet ejendom, at anvende den og at træffe dispositioner hermed. Jeg vil derfor nu behandle dette spørgsmål i det følgende.

2. Ejendomsret og proportionalitet

80. For det første bør der mindes om, at de grundlæggende rettigheder, der er sikret ved chartret, er bindende for medlemsstaterne, når de handler på EU-rettens anvendelsesområde ( 24 ). Den omhandlede nationale bestemmelse, der knytter registrering af et køretøj til en indberetning i SIS II i henhold til specifikke bestemmelser i afgørelse 2007/533 samt reglerne i SIRENE-håndbogen, falder naturligvis ind under EU-rettens anvendelsesområde. Som sådan skal denne bestemmelse overholde de grundlæggende rettigheder, der er sikret ved chartret.

81. Når dette er sagt, har jeg ikke vanskeligt ved at nå til den konklusion, at en national bestemmelse som den omhandlede udgør en begrænsning af ejendomsretten. På grund af en sådan bestemmelse er en person, der er i besiddelse af et køretøj, der er indberettet i SIS II, nemlig muligvis ikke i stand til at anvende eller råde over dette på en måde, som vedkommende ønsker ( 25 ).

82. I henhold til chartrets artikel 52, stk. 1, kan der dog indføres begrænsninger i udøvelsen af de rettigheder, der anerkendes ved chartret, såfremt begrænsningerne er fastlagt i lovgivningen, respekterer disse rettigheders og friheders væsentligste indhold og under iagttagelse af proportionalitetsprincippet er nødvendige og faktisk svarer til mål af almen interesse, der er anerkendt af Unionen, eller et behov for beskyttelse af andres rettigheder og friheder.

83. Som jeg allerede har anført ovenfor, kan en sådan national bestemmelse lette fuldbyrdelsen af en indberetning, for så vidt som det deri fastsatte forbud bidrager til at minimere risikoen for, at det pågældende køretøj undgår beslaglæggelse eller ikke kan anvendes som bevismiddel i straffesager.

84. Det er værd at erindre, at indberetninger, der optages i SIS II i henhold til artikel 38 i afgørelse 2007/533, ofte vedrører genstande, der er stjålne, ulovligt handlede eller forsvundne, eller endog kan udgøre en fare for samfundet som helhed, f.eks. i tilfælde af skydevåben. Sådanne indberetninger fuldbyrdes således, for at en bestemt genstand kan beslaglægges eller anvendes som bevismiddel i straffesager i almenhedens interesse. Beslaglæggelsen af farlige genstande begrænser nemlig deres tilstedeværelse i Europas gader, mens beslaglæggelse og anvendelse som bevismidler i straffesager af genstande, der er stjålne eller ulovligt handlede, bidrager til at skabe retfærdighed for ofrene for kriminalitet.

85. Der er derfor næppe nogen tvivl om, at en national bestemmelse, som er til hinder for registrering af et køretøj, indtil denne genstand ikke længere er indberettet i SIS II, vedtages i almenhedens interesse og har til formål at bidrage til de overordnede formål af almen interesse, som Den Europæiske Union forfølger, navnlig inden for området med frihed, sikkerhed og retfærdighed.

86. Uanset hvordan det forholder sig, er det min opfattelse, at en bestemmelse som den omhandlede – på grund af visse karakteristika – kan medføre unødvendige og uforholdsmæssige indgreb i visse enkeltpersoners ejendomsret.

87. Den pågældende nationale bestemmelse gælder nemlig på ubestemt tid. Med andre ord kan den deri fastsatte begrænsning med hensyn til det tidspunkt, hvor et køretøj kan registreres, pålægges på ubestemt tid, da det ganske enkelt ikke er muligt at registrere det pågældende køretøj i Litauen, så længe en indberetning om et givet køretøj i SIS II fortsat befinder sig i systemet.

88. Desuden er det ikke muligt at tilpasse denne nationale bestemmelse til de særlige individuelle omstændigheder, f.eks. til den omstændighed, at en indberetning ikke længere er relevant. Den giver derfor ikke de myndigheder, der træffer afgørelse om registreringen af et køretøj, mulighed for at afgøre, om denne begrænsning finder anvendelse.

89. Efter min opfattelse går en national bestemmelse som den omhandlede faktisk ud over, hvad der er nødvendigt for at nå de forfulgte mål af almen interesse, og påvirker faktisk uforholdsmæssigt ejendomsretten for enkeltpersoner, der befinder sig i en situation som den foreliggende, nemlig når det formål, der lå til grund for et køretøjs indberetning i SIS II, er blevet opfyldt, og når indberetningen derfor burde have været slettet af den indberettende medlemsstat, men dette endnu ikke er sket.

90. Hvis sådanne omstændigheder foreligger, er det vanskeligt at godtage den opfattelse, at en sådan begrænsning af ejendomsretten – i form af den nugældende nationale bestemmelse – fortsat er nødvendig med henblik på fuldbyrdelse af netop denne indberetning eller mere generelt SIS II’s formål og effektive funktion.

91. Den omstændighed, at en enkeltperson ikke er i stand til at anvende eller råde over et køretøj på en måde, som vedkommende ønsker, fordi denne genstand stadig er indberettet i SIS II, udgør efter min opfattelse et uforholdsmæssigt indgreb i denne enkeltpersons ejendomsret, når grunden til, at den pågældende indberetning fortsat befinder sig i systemet, er, at myndighederne i den indberettende medlemsstat ikke svarer eller samarbejder med myndighederne i den medlemsstat, der lokaliserede den pågældende genstand.

92. Jeg hælder derfor mod den konklusion, at en national bestemmelse, der fastsætter et absolut og tidsubegrænset forbud mod registrering af et køretøj under omstændigheder, hvor en indberetning i SIS II objektivt set ikke længere er relevant, selv om indberetningen fortsat befinder sig i systemet, går ud over, hvad der er nødvendigt, og udgør et uforholdsmæssigt indgreb i ejendomsretten i chartrets artikel 17.

V. Forslag til afgørelse

93. På baggrund af det ovenstående foreslår jeg, at Domstolen besvarer de af Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Litauens øverste forvaltningsdomstol) forelagte præjudicielle spørgsmål på følgende måde: »– Artikel 39 i Rådets afgørelse 2007/533/RIA om oprettelse, drift og brug af anden generation af Schengen-informationssystemet (SIS II) pålægger ikke medlemsstaterne at forbyde registrering og er heller ikke til hinder for, at de forbyder registrering af en genstand, såsom et køretøj, der er indberettet i SIS II. – Artikel 17 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder er til hinder for en national bestemmelse, der fastsætter et absolut og tidsubegrænset forbud mod registrering af et køretøj, selv under omstændigheder, hvor en indberetning i SIS II fortsat befinder sig i systemet, selv om den anses for ikke længere at være relevant.«

( 1 ) – Originalsprog: engelsk.

( 2 ) – Aftale mellem regeringerne for staterne i Den Økonomiske Union Benelux, Forbundsrepublikken Tyskland og Den Franske Republik om gradvis ophævelse af kontrollen ved de fælles grænser (EFT 2000, L 239, s. 13) (herefter »Schengenaftalen«).

( 3 ) – Schengenreglerne henviser til det regelsæt, den lovgivning og retspraksis, der udgør grundlaget for Schengenområdet, og som gør det muligt for det at fungere efter hensigten. Jf. navnlig Schengenaftalen og Schengenreglerne – Konvention om gennemførelse af Schengen-aftalen af 14.6.1985 mellem regeringerne for staterne i Den Økonomiske Union Benelux, Forbundsrepublikken Tyskland og Den Franske Republik om gradvis ophævelse af kontrollen ved de fælles grænser (EFT 2000, L 239, s. 19) (herefter »gennemførelseskonventionen«).

( 4 ) – Afgørelse af 12.6.2007 (EUT 2007, L 205, s. 63). For fuldstændighedens skyld kan nævnes ikrafttrædelsen af Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2018/1862 af 28.11.2018 om oprettelse, drift og brug af Schengeninformationssystemet (SIS) på området politisamarbejde og strafferetligt samarbejde, om ændring og ophævelse af Rådets afgørelse 2007/533/RIA og om ophævelse af Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1986/2006 og Kommissionens afgørelse 2010/261/EU (EUT 2018, L 312, s. 56), hvorved en række afledte EU-retsakter, herunder denne afgørelse, blev ophævet og erstattet. Afgørelse 2007/533 finder dog anvendelse på hovedsagen ratione temporis.

( 5 ) – EUT 2006, L 381, s. 1.

( 6 ) – EUT 2015, L 44, s. 75. »SIRENE« er et akronym, der anvendes til at definere SIS II’s struktur for udveksling af supplerende oplysninger (Supplementary Information Request at the National Entries).

( 7 ) – Forslag til afgørelse Nachalnik na Rayonno upravlenie Silistra pri Oblastna direktsia na Ministerstvo na vatreshnite raboti (C-520/20, EU:C:2022:12, punkt 32).

( 8 ) – Jf. i denne retning dom af 19.12.2013, Koushkaki (C-84/12, EU:C:2013:232, præmis 34), og af 16.11.2016, Hemming m.fl. (C-316/15, EU:C:2016:876, præmis 27).

( 9 ) – Jf. analogt dom af 16.6.2022, Nachalnik na Rayonno upravlenie Silistra pri Oblastna direktsia na Ministerstvo na vatreshnite raboti (C-520/20, EU:C:2022:466, præmis 51-53).

( 10 ) – Jf. punkt 36 og 41 i dette forslag til afgørelse.

( 11 ) – Jf. artikel 1, stk. 2, i afgørelse 2007/533.

( 12 ) – Jf. ligeledes fjerde betragtning til afgørelse 2007/533.

( 13 ) – Jf. 33. betragtning til afgørelse 2007/533.

( 14 ) – Jf. femte betragtning til afgørelse 2007/533.

( 15 ) – Jf., mutatis mutandis, generaladvokat Pikamäes forslag til afgørelse Nachalnik na Rayonno upravlenie Silistra pri Oblastna direktsia na Ministerstvo na vatreshnite raboti (C-520/20, EU:C:2022:12, punkt 46).

( 16 ) – Vedrørende dette spørgsmål jf. generelt P. Pescatore, »Monisme, dualisme et »effet utile« dans la jurisprudence de la Cour de justice de la Communauté européenne«, i Colneric m.fl. (udg.), Une communauté de droit: Festschrift für Gil Carlos Rodríguez Iglesias, Berlin, 2003, på s. 340.

( 17 ) – Jf. ligeledes afsnit 2.9 i SIRENE-håndbogen.

( 18 ) – I henhold til afsnit 8.4 i SIRENE-håndbogen skal en indberetning slettes i forbindelse med a) beslaglæggelse af genstanden eller en lignende foranstaltning, når den nødvendige opfølgende udveksling af oplysninger mellem Sirenekontorerne har fundet sted, eller genstanden omfattes af en anden retslig eller administrativ procedure, b) indberetningen udløber, eller c) beslutningen om sletning er truffet af den kompetente myndighed i den indberettende medlemsstat.

( 19 ) – Jf. i denne henseende punkt 25 og 26 i dette forslag til afgørelse.

( 20 ) – Jf. analogt dom af 5.4.2016, Aranyosi og Căldăraru (C-404/15 og C-659/15 PPU, EU:C:2016:198, præmis 78 og 79).

( 21 ) – K. Lenaerts, »La vie après l’avis: Exploring the principle of mutual (yet not blind) trust«, Common Market Law Review, bind 54, 2017, s. 805-840.

( 22 ) – Jf. analogt dom af 6.2.2018, Altun m.fl. (C-359/16, EU:C:2018:63, præmis 59 og 60).

( 23 ) – Jeg ville naturligvis anbefale disse myndigheder at udvise særlig varsomhed i forbindelse med deres vurdering af dette aspekt. Det er nemlig ikke utænkeligt, at den indberettende medlemsstats SIRENE-kontor i nogle tilfælde kan have behov for en vis tid til at svare på meddelelsen fra den fuldbyrdende medlemsstats SIRENE-kontor. Det kan nemlig være nødvendigt at høre fra og/eller koordinere med forskellige grene af den nationale forvaltning. Det ville derfor være tilrådeligt at give dem tilstrækkelig tid og i givet fald sende en eller flere »påmindelser« til disse myndigheder, inden en indberetning anses for ikke længere at være relevant på grund af den vedvarende tavshed fra myndighederne i den indberettende medlemsstats side.

( 24 ) – Dom af 26.2.2013, Åkerberg Fransson (C-617/10, EU:C:2013:105, præmis 21).

( 25 ) – I den foreliggende sag fremgår det, at den nationale ret har fastslået, at D.R. ikke begik nogen lovovertrædelse og derfor ikke var involveret i det påståede tyveri af det pågældende motorkøretøj, men derimod har erhvervet det lovligt. D.R. kan således påberåbe sig chartrets artikel 17 med hensyn til dette køretøj.