ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
50

Uden at det på nuværende tidspunkt er nødvendigt at tage stilling til, dels om de begivenheder, der er beskrevet i præmis 49 ovenfor, har hypotetisk karakter, dels om der består en forbindelse mellem disse begivenheder og den anfægtede afgørelse, er det tilstrækkeligt at bemærke for det første, at det ikke kan udelukkes, at de afbrydelser, som ifølge sagsøgeren er sket af politiske grunde, kan skyldes tekniske årsager. Under alle omstændigheder skal det påståede tab, for at det kan anses for at have alvorlig og uoprettelig karakter, skyldes en langvarig afbrydelse. Det fremgår imidlertid ikke af sagsakterne, at en sådan frygt er begrundet, idet en sådan situation, såfremt den måtte indtræde, efter al sandsynlighed vil udgøre en ny faktisk omstændighed, som vil give PGNiG mulighed for på ny at indgive en anmodning om foreløbige forholdsregler til Retten i henhold til procesreglementets artikel 160, idet Retten i henhold til procesreglementets artikel 157, stk. 2, således kan beslutte på ny at udsætte sagen uden at høre den anden part, med henblik på midlertidigt at genindføre den lovgivning, der fandt anvendelse før vedtagelsen af den ordning, der er fastsat i den anfægtede afgørelse, indtil Retten måtte have taget stilling til, om den nye anmodning i lyset af de fremlagte oplysninger er begrundet. For det andet, således som Kommissionen har anført i sine bemærkninger til den foreliggende anmodning og under retsmødet den 5. juli 2017, fremlagde sagsøgeren i sin oprindelige anmodning ikke oplysninger, der var tilstrækkelige til, at dommeren i sagen om foreløbige forholdsregler kunne foretage en vurdering af, om det var umuligt at anvende alternative forsyningskilder.
6

Ved afgørelse af 16. februar 2017 (herefter »den anfægtede afgørelse«) gav Femte Appelkammer ved EUIPO afslag på klagen. For det første var Femte Appelkammer i det væsentlige af den opfattelse, at det ansøgte tegn var beskrivende, for så vidt som det, over for en engelsksproget kundekreds med et opmærksomhedsniveau over gennemsnittet, beskrev egenskaberne ved tjenesteydelserne. Dernæst var appelkammeret af den opfattelse, at det nævnte tegn også manglede det fornødne særpræg. Endelig fandt appelkammeret, at de beviser, som sagsøgeren havde fremlagt, ikke støttede det anførte om, at bestanddelen »expressvpn« var blevet genkendelig som et varemærke tilhørende indehaveren af den internationale registrering.
57

Hvad i denne forbindelse angår det fjerde anbringende har sagsøgeren hævdet, at der foreligger tilsidesættelser i forhold til bedømmelsen af hendes evne til at køre bil og den måde, hun blev behandlet på som følge af sit handicap, som tyder på, at hun har været offer for chikane. Sagsøgeren mener, at den omstændighed, at det krævedes, at hun skulle bestå en køreprøve, var i strid med indkaldelsen af ansøgninger i 2014 og meddelelsen om missionschefens afgørelse af 26. januar 2011 vedrørende et »[f]orslag om indførelsen af en bedømmelse af evnen til at køre bil«, at Eulex Kosovo herved ikke tog hensyn til hendes handicap, og at Eulex Kosovo chikanerede hende i forbindelse med køreprøven. Heraf følger det angiveligt, at Eulex Kosovo har tilsidesat sagsøgerens ret til sunde, sikre og værdige arbejdsforhold såvel som retten til god forvaltning.
53

Selv om den omstændighed, at der ikke er fremlagt oplysninger om omkostningerne ved dækningskøb som en konsekvens af de kontraktlige forpligtelser, således som anført af sagsøgeren, endvidere umuliggør en vurdering af alvoren af det angivelige tab, gør de pågældende kontrakters eksistens det imidlertid muligt at udlede, at sagsøgeren i et vist omfang råder over en løsning, som kan begrænse dennes tab og bibeholde de markedsandele, som selskabet har frygtet at miste til beslægtede produkter i de pågældende medlemsstater og uden for EU. I denne henseende er det værd at bemærke, at de omhandlede kontrakter, som påpeget af sagsøgeren, er flerårige og dermed lader til at garantere selskabet, under eventuelle bestemmelser om kontraktsansvar over for selskabets medkontrahenter, en vis stabilitet i dets konkurrencemæssige position over for sine kunder. I denne henseende skal det mindes om, at henset til den gennemsnitlige sagsbehandlingstid ved Retten, vil afgørelsen vedrørende sagens realitet i det foreliggende tilfælde sandsynligvis blive truffet inden for et tidsrum på to år (jf. i denne retning kendelse af 21.7.2017, Polskie Górnictwo Naftowe i Gazownictwo mod Kommissionen, T-130/17 R, EU:T:2017:541, præmis 47). Henset til varigheden af de pågældende kontrakter vil lovligheden af den anfægtede afgørelse muligvis være fastslået forud for deres udløb.
93

Den usikkerhed, der er forbundet med erstatning af en økonomisk skade i forbindelse med et eventuelt erstatningssøgsmål, kan ganske vist ikke i sig selv anses for en omstændighed, på grundlag af hvilken det kan anses for godtgjort, at skaden er uoprettelig som omhandlet i Domstolens praksis. Det er på tidspunktet for sagen om foreløbige forholdsregler nødvendigvis usikkert, om der senere er mulighed for at få erstatning for en økonomisk skade inden for rammerne af et erstatningssøgsmål, der kan anlægges efter en eventuel annullation af den anfægtede retsakt. En sag om foreløbige forholdsregler har imidlertid ikke til formål at træde i stedet for et sådant erstatningssøgsmål for at udelukke denne usikkerhed. Dens formål er alene at garantere den fulde virkning af den fremtidige endelige afgørelse, der skal træffes i den hovedsag, som sagen om de foreløbige forholdsregler hænger sammen med, hvilken sag i dette tilfælde er et annullationssøgsmål (jf. kendelse af 28.11.2013, EMA mod InterMune UK m.fl., C-390/13 P(R), EU:C:2013:795, præmis 50 og den deri nævnte retspraksis).
60

For så vidt angår afgørelsen af 15. april 2016 skal det påpeges, at erstatningspåstanden grundlæggende indeholder dels en påstand om, at SRB betaler erstatning til sagsøgeren for den skade, der består i sagsøgerens for store indbetalinger, som sagsøgeren er blevet pålagt ved denne afgørelse, dels en påstand om, at SRB betaler erstatning til sagsøgeren for konsekvenserne af, at sagsøgeren har måttet undvære de indbetalte beløb, dvs. ikke havde mulighed for at foretage visse investeringer og var tvunget til at antage eksterne konsulenter.
11

Ved skrivelse af 23. marts 2017 meddelte direktøren for ERCEA sagsøgeren, at denne af ERCEA’s udvalg havde fået afslag på sin anmodning om fornyet gennemgang (herefter »ERCEA’s afgørelse af 23. marts 2017«). Ifølge udvalget var der ikke blevet begået nogen procedurefejl under bedømmelsesproceduren. I den pågældende skrivelse informerede direktøren sagsøgeren om de to til rådighed stående klagemuligheder, dvs. for det første den administrative klage i medfør af artikel 22 i forordning nr. 58/2003, der skulle indsendes inden for en frist på én måned fra sagsøgerens modtagelse af afgørelsen til den anførte elektroniske adresse, og for det andet adgangen til annullationssøgsmål i henhold til artikel 263 TEUF til prøvelse af ERCEA’s afgørelse af 23. marts 2017, der skulle anlægges senest to måneder efter, at sagsøgeren modtog afgørelsen. Skrivelsen indeholdt ligeledes en henvisning til forordning nr. 58/2003 og præciserede, at sagsøgeren kun kunne indgive én klage ad gangen, og at denne, såfremt den pågældende valgte at indgive en administrativ klage i medfør af artikel 22 i forordning nr. 58/2003, skulle afvente Kommissionens endelige afgørelse og anlægge et annullationssøgsmål til prøvelse af denne sidstnævnte afgørelse.
27

I den foreliggende sag har sagsøgeren med henblik på at godtgøre, at denne betingelse er opfyldt, anført fire anbringender, nemlig i) at der intet retligt grundlag foreligger, der kan begrunde EFSA’s offentliggørelse af de omhandlede oplysninger, hverken i forordning nr. 1107/2009, forordning nr. 178/2002 eller gennemførelsesforordning nr. 844/2012, ii) at EFSA handlede ultra vires, idet Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1272/2008 af 16. december 2008 om klassificering, mærkning og emballering af stoffer og blandinger og om ændring og ophævelse af direktiv 67/548/EØF og 1999/45/EF og om ændring af forordning (EF) nr. 1907/2006 (EUT 2008, L 353, s. 1) ikke tildeler EFSA nogen kompetence med hensyn til klassificering af stoffer, iii) at sagsøgerens ret til forsvar er blevet tilsidesat, idet sagsøgeren ikke, ifølge selskabet, har haft fuldstændig, passende og effektiv mulighed for at indgive bemærkninger til den foreslåede ændrede klassificering af stoffet, og iv) at artikel 63 i forordning nr. 1107/2009 om muligheden for at gøre den fortrolige karakter af visse oplysninger, som er blevet fremlagt i henhold til denne forordning, gældende, er blevet tilsidesat.
Rettens kendelse (Niende Udvidede Afdeling) af 20. december 2021 –

Niemelä m.fl. mod ECB

(Sag T-321/17)

»Annullationssøgsmål – økonomisk og monetær politik – tilsyn med kreditinstitutter – specifikke tilsynsopgaver overdraget til ECB – afgørelse om inddragelse af et kreditinstituts tilladelse – erstatning af den anfægtede retsakt under sagen – bortfald af tvistens genstand – bortfald af søgsmålsinteresse – ufornødent at træffe afgørelse – erstatningssøgsmål – åbenbart afvisningsgrundlag«

1. Annullationssøgsmål – fysiske eller juridiske personer – søgsmålsinteresse – søgsmål anlagt til prøvelse af en afgørelse truffet af Den Europæiske Centralbank (ECB) om inddragelse af et kreditinstituts tilladelse – afgørelse ophævet og erstattet af en afgørelse med samme indhold truffet i forbindelse med samme revisionsprocedure – søgsmålsinteresse ophørt – ufornødent at træffe afgørelse (Art. 263, stk. 4, TEUF; Rettens procesreglement, art. 131) (jf. præmis 29, 34, 35, 50-52 og 55)

2. Retslig procedure – stævning – formkrav – fastlæggelse af søgsmålets genstand – kortfattet fremstilling af anbringenderne – manglende præcis angivelse i stævningen af hjemmelen for søgsmålet og af en argumentation, der redegør for de påberåbte anbringender – afvisning (Statutten for Domstolen, art. 21, stk. 1, og art. 53, stk. 1; Rettens procesreglement, art. 76, litra d)] (jf. præmis 56 og 60-64)

Angående

Dels et søgsmål anlagt i henhold til artikel 263 TEUF med påstand om annullation af Den Europæiske Centralbanks afgørelse ECB/SSM/2017 –213800JENPXTUY75VSO/1 WHD-2017-0003 af 23. marts 2017 om inddragelse af Nemea Bank plc’s tilladelse som kreditinstitut, dels et søgsmål anlagt i henhold til artikel 268 TEUF med påstand om erstatning for de tab, sagsøgerne angiveligt har lidt.

Konklusion

1) Det er ufornødent at træffe afgørelse om annullationspåstanden.

2) Erstatningspåstanden afvises som åbenbart ugrundet.

3) Heikki Niemelä, Mika Lehto, Nemea plc, Nevestor SA, Nemea Bank plc og Den Europæiske Centralbank (ECB) bærer hver deres egne omkostninger i forbindelse med annullationspåstanden.

4) Heikki Niemelä, Mika Lehto, Nemea, Nevestor og Nemea Bank bærer hver deres egne omkostninger og betaler ECB’s omkostninger i forbindelse med erstatningspåstanden
Rettens kendelse (Ottende Afdeling) af 24. oktober 2019 –

Liaño Reig mod SRB

(Sag T-557/17)

»Annullationssøgsmål – økonomisk og monetær politik – påstand om erstatning – den fælles afviklingsmekanisme for kreditinstitutter og visse investeringsselskaber – afviklingsprocedure – vedtagelse af en afviklingsordning over for Banco Popular Español – delvis annullation – uadskillelighed – afvisning«

1. Annullationssøgsmål – formål – delvis annullation – betingelse – de anfægtede bestemmelser kan udskilles – påstand om delvis annullation af Den Fælles Afviklingsinstans’ afgørelse om afvikling – ikke muligt at udskille afgørelsen om konvertering af supplerende kapitalinstrumenter fra den nævnte afgørelse om afvikling – betingelse ikke opfyldt – afvisning (Art. 263 TEUF; Europa-Parlamentets og Rådets direktiv nr. 806/2014) (jf. præmis 25, 26, 35-36 og 52)

2. Økonomisk og monetær politik – den økonomiske politik – afviklingsprocedure – nedskrivning og konvertering af kapitalinstrumenter – tilsidesættelse af princippet om ligebehandling af kreditorer i samme kategori – rækkevidde [Art. 263, TEUF; Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 806/2014, art. 15, stk. 1, litra f), og art. 21] (jf. præmis 43-46)

3. EU-ret – principper – ligebehandling – begreb (Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 20 og 21) (jf. præmis 47)

Angående

Dels en påstand støttet på artikel 263 TEUF om annullation af artikel 6, stk. 1, litra d), i afgørelse SRB/EES/2017/08 truffet af Den Fælles Afviklingsinstans den 7. juni 2017 vedrørende en afviklingsordning for Banco Popular Español, SA, for så vidt som denne ordning foreskriver konverteringen af supplerende kapitalinstrumenter, som identificeret i henhold til International Securities Identification Number (ISIN) XS0550098569, til nye aktier i Banco Popular Español, og den midlertidige værdiansættelse foretaget af en uafhængig ekspert samt den midlertidige værdiansættelse foretaget af Den Fælles Afviklingsinstans, dels en påstand støttet på artikel 266 TEUF om erstatning som følge af annullationen for det tab, der angiveligt er lidt på grund af denne konvertering.

Konklusion

1) Sagen afvises.

2) Det er ufornødent at træffe afgørelse vedrørende anmodningerne om intervention indgivet af Banco Santander SA, Kongeriget Spanien og Europa-Kommissionen.

3) Carmen Liaño Reig bærer sine egne omkostninger og betaler de af Den Fælles Afviklingsinstans (SRB) afholdte omkostninger, bortset fra omkostningerne i forbindelse med anmodningerne om intervention.
22

For så vidt angår kriteriet om, at sagsøgeren skal være umiddelbart berørt, har sagsøgeren navnlig gjort gældende, at selskabet er umiddelbart berørt, for så vidt som den anfægtede afgørelse tillader, at Den Italienske Republik anvender en ordning med fordele med hensyn til udgifter til arbejdskraft i private virksomheder, som leverer social- og sundhedstjenester, og at afgørelsen helt automatisk har retsvirkninger alene i medfør af EU-retten og uden andre mellemkommende regler, hvilket gør, at Den Italienske Republik vil kunne anvende den omhandlede fordelsordning. Sagsøgeren har henvist til, at Kommissionen ikke har bestridt, at sagsøgeren, ligesom de 21 andre offentlige enheder, der har indgivet en klage til Kommissionen i 2014 vedrørende ulovlig statsstøtte, opererer på det italienske marked for social- og sundhedstjenester, og dette i konkurrence med private virksomheder. De offentlige enheder har samme indtægter som private tjenesteydere samtidig med, at de står over for højere omkostninger som følge af de omhandlede nationale foranstaltninger. Klagen er fremsat af 21 offentlige organer, og stævningen har kvantificeret omfanget af det faktiske tab, som de offentlige leverandører af social- og sundhedstjenester lider, fordi de ikke kan drage fordel af de omhandlede nationale foranstaltninger, som er forbeholdt private tjenesteydere. Sagsøgeren har således nærmere anført, at lønomkostningerne udgør den største omkostning (ca. 70% af omsætningen) for leverandører af social- og sundhedstjenester, hvorfor selskabet lider et tab på ca. 528000 EUR pr. år som følge af, at det ikke kan drage fordel af de omhandlede nationale foranstaltninger. Sagsøgeren redegør endvidere for, at de relevante faktiske omstændigheder med henblik på anvendelsen af artikel 107 TEUF, som er kendetegnet ved, at selskabet som offentlig virksomhed står over for private virksomheder, der leverer identiske tjenesteydelser, henhører under markedet for levering af social- og sundhedstjenester som defineret i legge no 328 – Legge quadro per la realizzazione del sistema integrato di interventi e servizi sociali (lov nr. 265 kaldet »rammelov om iværksættelse af et integreret system med interventioner og sociale ydelser«) af 8. november 2000 (GURI nr. 265 af 13.11.2000 – almindeligt tillæg til GURI nr. 186 s. 1).
62

I denne henseende må det for det første fastslås, at det fremgår af sagens akter, at den administrerende direktør i sagsøgeren, S., den 21. november 2016 svarede følgende på Kommissionens e-mail vedrørende fastlæggelsen af mødet den 28. november 2016: »Vi kommer (vores advokat [A. Schwarz] og jeg selv) den 28. november kl. 9.30.« Det er altså tydeligt angivet over for Kommissionens repræsentanter, at A. Schwarz under mødet optrådte som advokat for sagsøgeren. Ydermere var A. Schwarz og S. de eneste deltagere i mødet med Kommissionens repræsentanter, og A. Schwarz kunne derfor ikke have givet indtryk af, at han ligeledes repræsenterede en anden part ved dette møde, eller at han handlede på egne vegne. Under mødet beskrev sagsøgeren A. Schwarz’ opgave som værende »at bistå [S.], i det omfang samtalen måtte omhandle et juridisk eller teknisk spørgsmål inden for statsstøtte eller konkurrenceret«, hvilket netop svarer til den rolle, en advokat, der handler på vegne af sin klient, har. Det forhold, at A. Schwarz, som angivet af sagsøgeren, i sin deltagelse var »begrænset til at udtrykke sin uenighed med [Kommissionens repræsentants] synspunkt, hvorefter Europa-Kommissionen ikke [var] forpligtet af Lissabontraktatens bestemmelser om statsstøtte«, bekræfter netop denne rolle som advokat for sagsøgeren.
73

I henhold til artikel 21, stk. 1, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol, der i medfør af samme statuts artikel 53, stk. 1, samt procesreglementets artikel 177, stk. 1, litra d), finder anvendelse på Retten, skal en stævning angive søgsmålets genstand og en kortfattet fremstilling af anbringenderne. Denne angivelse skal være tilstrækkeligt klar og præcis til, at det er muligt for sagsøgte at tilrettelægge sit forsvar og for Retten at træffe afgørelse i sagen. Det samme gælder med hensyn til påstande, som skal ledsages af anbringender og argumenter, således at sagsøgte og Retten kan vurdere påstanden. De væsentlige faktiske og retlige omstændigheder, som et søgsmål støttes på, skal i det mindste kortfattet fremgå af selve stævningen på en sammenhængende og forståelig måde. Der stilles tilsvarende krav, når et klagepunkt eller et argument fremføres til støtte for et anbringende (jf. dom af 13.3.2013, Biodes mod KHIM – Manasul Internacional (FARMASUL), T-553/10, ikke trykt i Sml., EU:T:2013:126, præmis 22 og den deri nævnte retspraksis).
2.

Særlige rettergangsformer–udsættelse af gennemførelse–betingelser for antagelse til realitetsbehandling–retsakt, der kan skabe retsvirkninger–begreb–afgørelse, der er ophørt med at skabe virkninger–ikke omfattet–afgørelse ikke eksisterende på tidspunktet for anmodningen om foreløbige forholdsregler–ikke omfattet (Art. 278 TEUF) (jf. præmis 13 og 16)
2.

Særlige rettergangsformer – udsættelse af gennemførelse – betingelser for antagelse til realitetsbehandling – retsakt, der kan skabe retsvirkninger – begreb – afgørelse, der er ophørt med at skabe virkninger – ikke omfattet – ikke-eksisterende afgørelse på tidspunktet for anmodningen om foreløbige forholdsregler – ikke omfattet (Art. 278 TEUF) (jf. præmis 13 og 16)
2.

Særlige rettergangsformer–udsættelse af gennemførelse–betingelser for antagelse til realitetsbehandling–hovedsagen kan umiddelbart antages til realitetsbehandling–den anfægtede afgørelse ikke forkyndt for sagsøgeren–ingen betydning for, om søgsmålet kan antages til realitetsbehandling (Art. 263 TEUF og 278 TEUF) (jf. præmis 34-36)
2.

Særlige rettergangsformer–udsættelse af gennemførelse–foreløbige forholdsregler–betingelser–uopsættelighed–alvorlig og uoprettelig skade–bevisbyrde–økonomisk tab–pligt til at fremlægge konkrete og præcise oplysninger, der underbygges af detaljerede dokumenter–situation, der kan bringe det sagsøgende selskabs eksistens i fare–vurdering under hensyntagen til situationen for den koncern, som det tilhører–ingen uopsættelighed (Art. 278 og 279 TEUF; Rettens procesreglement, art. 156, stk. 4) (jf. præmis 13-17, 19, 24, 30 og 31)
2.

Særlige rettergangsformer–udsættelse af gennemførelse–foreløbige forholdsregler–betingelser–uopsættelighed–alvorlig og uoprettelig skade–bevisbyrde–økonomisk tab–pligt til at fremlægge konkrete og præcise oplysninger, der underbygges af detaljerede dokumenter–situation, der kan bringe det sagsøgende selskabs eksistens i fare–vurdering under hensyntagen til situationen for den koncern, som det tilhører–ingen uopsættelighed (Art. 278 TEUF og 279 TEUF; Rettens procesreglement, art. 156, stk. 4) (jf. præmis 21, 23-25, 27 og 59)
Kendelse afsagt af Rettens præsident den 4. maj 2018 –

Czarnecki mod Parlamentet

(Sag T-230/18 R)

»Særlige rettergangsformer – regler for institutionerne – Europa-Parlamentets næstformand – Parlamentets afgørelse om at bringe en næstformands hverv til ophør – begæring om foreløbige forholdsregler – påbud – afvisning«

1. Særlige rettergangsformer–udsættelse af gennemførelse–foreløbige forholdsregler–betingelser–fumus boni juris–uopsættelighed–alvorlig og uoprettelig skade–kumulativ karakter–afvejning af samtlige interesser i sagen–rækkefølge for undersøgelse og metode til efterprøvelse–skønsbeføjelse for dommeren i sager om foreløbige forholdsregler (Art. 256, stk. 1, TEUF, art. 278 TEUF og 279 TEUF; Rettens procesreglement, art. 156, stk. 4) (jf. præmis 9-12)

2. Særlige rettergangsformer–udsættelse af gennemførelse–betingelser for antagelse til realitetsbehandling–sagsøgerens interesse i at opnå den udsættelse, der er anmodet om–negativ forvaltningsafgørelse fra Europa-Parlamentet, hvorved det hverv som Parlamentets næstformand, som sagsøgeren udøver, førtidigt bringes til ophør–udsættelse, der ikke kan ændre sagsøgerens situation–manglende søgsmålsinteresse–afvisning (Art. 278 TEUF) (jf. præmis 16, 17 og 19)

3. Særlige rettergangsformer–betingelser for antagelse til realitetsbehandling–stævning–formkrav–præcis angivelse af begæringens genstand (Art. 278 TEUF og 279 TEUF; Rettens procesreglement, art. 156, stk. 4) (jf. præmis 23-26)

Angående

Søgsmål støttet på artikel 278 TEUF og 279 TEUF med påstand dels om udsættelse af gennemførelsen af Europa-Parlamentets afgørelse af 7. februar 2018 om at godkende det førtidige ophør af sagsøgerens hverv som næstformand for Parlamentet, dels om, at Parlamentet pålægges at opretholde sagsøgerens hverv som næstformand for Parlamentet.

Konklusion

1) Anmodningen om foreløbige forholdsregler forkastes.
4.

Retslig procedure – stævning – formkrav – fastlæggelse af søgsmålets genstand – kort fremstilling af søgsmålsgrundene – stævning med påstand om erstatning for skade, som angiveligt er forårsaget af en EU-institution – forhold, der gør det muligt at identificere den adfærd, institutionen hævdes at have udvist, årsagsforbindelsen og den forårsagede skades reelle og sikre karakter [Statutten for Domstolen, art. 21, stk. 1; Rettens procesreglement, art. 76, litra d)] (jf. præmis 66)