FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

J. MAZÁK

fremsat den 11. februar 2010 1( )

Sag C-407/08 P

Knauf Gips KG, tidligere Gebr. Knauf Westdeutsche Gipswerke KG

mod

Europa-Kommissionen

»Appel – konkurrence – kartel – markedet for gipsplader – overtrædelse af artikel 81 EF – administrativ procedure – tilsidesættelse af retten til forsvar – aktindsigt – nægtelse af at meddele belastende beviser – nægtelse af at meddele diskulperende beviser – aftaler og samordnet praksis udgør en samlet overtrædelse – tilsidesættelse af 10%-grænsen i artikel 15, stk. 2, i Rådets forordning nr. 17/62 – økonomisk enhed«

I – Indledning

1. Under appelsagen har Knauf Gips KG, tidligere Gebrüder Knauf Gipswerke KG (herefter også »appellanten«), nedlagt påstand om ophævelse i sin helhed af dom afsagt af De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans (Tredje Afdeling) den 8. juli 2008 i sag T-52/03 ( ) (herefter den »appellerede dom«). Appellanten har nedlagt en subsidiær påstand om, at sagen hjemvises til Retten til fornyet afgørelse; og mere subsidiært, at den bøde, der er pålagt appellanten, nedsættes, og at denne nedsættelse under alle omstændigheder mindst skal udgøre 54,51 mio. EUR.

II – Retsforskrifter

2. Artikel 15, stk. 2, i Rådets forordning nr. 17: Første forordning om anvendelse af bestemmelserne i traktatens artikel [81] og [82] ( ), bestemmer:

»Ved beslutning kan Kommissionen pålægge virksomheder og sammenslutninger af virksomheder bøder på mindst 1 000 og højst 1 000 000 regningsenheder, idet sidstnævnte beløb dog kan forhøjes til 10% af omsætningen i det sidste regnskabsår i hver af de virksomheder, som har medvirket ved overtrædelsen, såfremt de forsætligt eller uagtsomt:

a) overtræder bestemmelserne i [artikel 81], stk. 1, [EF] eller artikel [82 EF]; […]«

III – Appelsagens baggrund

A – Den anfægtede beslutning

3. Den 27. november 2002 vedtog Kommissionen beslutning 2005/471/EF om en procedure i henhold til EF-traktatens artikel 81 i sagen mod BPB PLC, Gebrüder Knauf Westdeutsche Gipswerke KG, Société Lafarge SA og Gyproc Benelux NV (sag COMP/E-1/37.152 – Gipsplader) (herefter den »anfægtede beslutning«), hvori Kommissionen fastslog, at BPB PLC (herefter »BPB«), Knauf-koncernen, Société Lafarge SA (herefter »Lafarge«) og Gyproc Benelux NV (herefter »Gyproc«) havde overtrådt artikel 81, stk. 1, EF ved at deltage i en række aftaler og former for samordnet praksis på markedet for gipsplader ( ). Kommissionen fandt, at BPB, Knauf ( ), Lafarge og Gyproc havde indgået og uden ophør deltaget i en kompleks og vedvarende aftale, som udgør en overtrædelse af artikel 81, stk. 1, EF, der viste sig ved følgende former for adfærd, der udgør aftaler eller samordnet praksis:

– Repræsentanter for BPB og Knauf mødtes i London i 1992 og blev sammen enige om at stabilisere markederne i Tyskland (herefter »det tyske marked«), i Det Forenede Kongerige (herefter »Det Forenede Kongeriges marked«), i Frankrig (herefter »det franske marked«) og i Nederlandene, Belgien og Luxembourg (herefter »Benelux-markedet«).

– Fra 1992 indførte repræsentanter for BPB og Knauf systemer til informationsudveksling, som Lafarge og Gyproc efterfølgende tilsluttede sig, vedrørende disse virksomheders salg på det tyske og det franske marked samt Det Forenede Kongeriges marked og Benelux-markedet for gipsplader.

– Repræsentanter for BPB, Knauf og Lafarge udvekslede informationer ved flere lejligheder før prisstigninger på Det Forenede Kongeriges marked.

– Stillet over for den særlige udvikling på det tyske marked mødtes repræsentanter for BPB, Knauf, Lafarge og Gyproc i Versailles i 1996, i Bruxelles i 1997 og i Haag i 1998 for at opdele eller i hvert fald stabilisere det tyske marked.

– Repræsentanter for BPB, Knauf og Lafarge udvekslede informationer ved flere lejligheder og samordnede deres praksis vedrørende prisstigninger på det tyske marked mellem 1996 og 1998 ( ).

4. I henhold til artikel 1 i den anfægtede beslutning havde overtrædelsen følgende varighed:

– »BPB: senest fra den 31. marts 1992 til den 25. november 1998

– Knauf: senest fra den 31. marts 1992 til den 25. november 1998

– Lafarge: senest fra den 31. august 1992 til den 25. november 1998

– Gyproc: senest fra den 6. juni 1996 til den 25. november 1998«.

5. I betragtning af den omhandlede adfærd og de konkrete følger for markedet for gipsplader, som var stærkt koncentreret og oligopolistisk, og det forhold, at den berørte de fire største markeder i Det Europæiske Fællesskab, fandt Kommissionen, at de virksomheder, som den anfægtede beslutning var rettet til, havde begået en meget alvorlig overtrædelse af artikel 81, stk. 1, EF. Følgende bøder blev pålagt nedenstående virksomheder:

– BPB: 138,6 mio. EUR

– Gebrüder Knauf Westdeutsche Gipswerke KG: 85,8 mio. EUR

– Lafarge: 249,6 mio. EUR

– Gyproc: 4,32 mio. EUR ( ).

6. Hvad angår den bøde, som blev pålagt appellanten, anførte Kommissionen i betragtning 495-499 til den anfægtede beslutning:

»(495) Det er godtgjort, at Knauf[-koncernen] deltog aktivt i alle de konkurrencebegrænsende former for adfærd, som er beskrevet i denne beslutning, og at [Knauf-koncernens højtstående repræsentanter], [B og C,] var personligt involveret i denne adfærd.

(496) Beslutningen er stilet til Knauf Westdeutsche Gipswerke i lyset af Knauf-koncernens særlige struktur. Kommissionen er ikke i stand til at identificere en person i spidsen for den gruppe af selskaber, som udgør virksomheden. Følgelig er der ikke en juridisk enhed, som i spidsen for koncernen med ansvar for samordning af koncernens aktiviteter kunne holdes ansvarlig for de overtrædelser, som de forskellige selskaber i koncernen har begået.

(497) Knauf Westdeutsche Gipswerke, hvor [B] og [C] er [højtstående repræsentanter], er det mest repræsentative selskab i virksomheden. For så vidt angår navnlig Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG, hvis funktion er at administrere de øvrige selskaber i Knauf-koncernen, bemærkes, at selskabet er afhængigt, i hvert tilfælde delvis, af Knauf Westdeutsche Gipswerke, både hvad angår lokaler og personale.

(498) Under sådanne omstændigheder, og for at forhindre, at formelle forhold står i vejen for at vurdere Knauf[-koncernens] adfærd på markedet for gipsplader under anvendelse af konkurrencereglerne, finder Kommissionen, at Knauf Westdeutsche Gipswerke skal holdes ansvarlig for alle Knauf[-koncernens] handlinger. Knauf Westdeutsche Gipswerke har ikke protesteret mod den omstændighed, at Kommissionen fremsendte klagepunktsmeddelelsen til denne virksomhed, trods den omstændighed, at Kommissionen gjorde det klart, at virksomheden ville blive gjort ansvarlig for hele Knaufs adfærd.

(499) Kommissionen finder, at der med henblik på den mulige pålæggelse af en bøde […] i denne beslutning kan tages hensyn til omsætningen i »virksomheden« – som omhandlet i artikel 81, stk. 1, EF – hvilket i den foreliggende sag vil sige den samlede omsætning på verdensplan i alle Knauf-koncernens selskaber, som meddelt af Knauf til Kommissionen« ( ).

7. Kommissionen anførte endvidere i betragtning 38 og 39 til den anfægtede beslutning:

»(38) Knauf blev grundlagt i 1932 og har hovedkvarter og et stort industrianlæg i Iphofen, Bayern (Tyskland). Knauf omfatter i dag en række private selskaber, som stadig ejes af ca. […] aktionærer, der tilhører Knauf-familien. Selskabet ynder at præsentere sig selv som det familieejede selskab, Knauf Westdeutsche Gipswerke: »Firmaet Gebr. Knauf Westdeutsche Gipswerke, Iphofen, grundlagt i 1932, er i dag ikke blot en af de førende producenter af byggematerialer i Europa, men en koncern, som opererer på verdensplan, og hvis aktiviteter ikke er begrænset til produktion af gipsbaserede materialer. Trods firmaets vækst er Knauf stadig en familieejet virksomhed med Alfons og Karl Knauf-familierne som ejere […]«

(39) Knauf Westdeutsche Gipswerke er faktisk et af de ældste selskaber i Knauf-koncernen, der beskæftiger et stort antal (over 1 000) af koncernens ansatte; selskabet er i dag et kommanditselskab, hvis [højtstående repræsentanter] er [B og C] […] Selskabet drives fra den samme adresse og med det samme personale som det andet selskab, Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG, som også er et kommanditselskab, hvis [højtstående repræsentanter] også er [B] og [C], og hvis funktion er at administrere andre selskaber i Knauf-koncernen. Det bemærkes endvidere, at de to kommanditselskaber foruden samme ledelse har nøjagtig samme ejerstruktur (idet de samme personer ejer nøjagtig den samme andel af selskabets kapital). Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG har et meget lille antal ansatte – også i Iphofen.«

B – Retsforhandlingerne for Retten

8. Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 13. februar 2003, registreret som sag T-52/03, nedlagde Knauf Gips KG påstand om annullation af den anfægtede beslutning, for så vidt som den vedrører selskabet, subsidiært en passende nedsættelse af den bøde, som blev pålagt selskabet ved den anfægtede beslutning, og at Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

9. Under sagen for Retten gjorde Knauf Gips KG otte anbringender gældende. Knauf Gips KG gjorde med det første anbringende gældende, at den anfægtede beslutning udgjorde tilsidesættelse af selskabets ret til forsvar. Knauf Gips KG anførte bl.a., at den anfægtede beslutning byggede på beviser, som sagsøgeren aldrig havde fået adgang til trods anmodninger herom. Knauf Gips KG gjorde for det andet gældende, at virksomheden ikke kan pålægges ansvar for overtrædelse af artikel 81, stk. 1, EF. For det tredje gjorde Knauf Gips KG gældende, at der ikke har kunnet foreligge en samlet overtrædelse. For det fjerde gjorde Knauf Gips KG gældende, at den anfægtede beslutning er i strid med artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 med hensyn til den øvre grænse for bødens størrelse. For det femte gjorde Knauf Gips KG gældende, at den anfægtede beslutning udgjorde en tilsidesættelse af artikel 253 EF og artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og de almindelige retsprincipper ved bødeudmålingen. For det sjette gjorde Knauf Gips KG gældende, at Kommissionen tilsidesatte ligebehandlingsprincippet, idet den ikke nedsatte sagsøgerens bøde, selv om sagsøgeren havde samarbejdet med Kommissionen i samme omfang som BPB, hvis bøde blev nedsat med 30%. For det syvende gjorde Knauf Gips KG gældende, at den urimeligt lange sagsbehandlingstid førte til en tilsidesættelse af artikel 6, stk. 1, i den europæiske konvention om beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder og princippet om god forvaltningsskik. Endelig gjorde Knauf Gips KG for det ottende gældende, at der blev begået en retlig fejl og anlagt et urigtigt skøn ved fastsættelse af rentesatsen for forsinket betaling af bøden.

10. Retten afsagde dom den 8. juli 2008, hvori den afviste den af Knauf Gips KG. Knauf Gips KG blev dømt til at betale sagens omkostninger.

IV – Appelsagen

11. Den 19. september 2008 iværksatte appellanten appel af Rettens dom. Appellanten har nedlagt følgende påstande:

– Den appellerede dom ophæves i sin helhed.

– Subsidiært, sagen hjemvises til Retten til fornyet afgørelse.

– Mere subsidiært, den bøde, der er pålagt appellanten ved den anfægtede beslutnings artikel 3, nedsættes med et passende beløb, og denne nedsættelse skal under alle omstændigheder mindst udgøre 54,51 mio. EUR.

– Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

12. Kommissionen har nedlagt følgende påstande:

– Appellen forkastes i sin helhed.

– Appellanten tilpligtes at betale sagens omkostninger.

13. Appellen støttes på tre anbringender. Med det første appelanbringende har appellanten gjort gældende, at dennes ret til forsvar blev tilsidesat. Med det andet appelanbringende har appellanten gjort gældende, at der er sket tilsidesættelse af artikel 81, stk. 1, EF. Med det tredje appelanbringende har appellanten gjort gældende, at artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 81 EF er blevet tilsidesat.

14. Der blev afholdt retsmøde den 22. oktober 2009.

V – Det første appelanbringende: tilsidesættelse af retten til forsvar

15. Appellanten gør gældende, at Retten tilsidesatte virksomhedens ret til forsvar som følge af en forkert anvendelse dels af reglerne om at nægte aktindsigt i belastende dokumenter, og dels af reglerne om at nægte aktindsigt i diskulperende beviser.

A – Nægtelse af aktindsigt i belastende dokumenter

1. Den appellerede dom

16. For det første gør Knauf Gips KG gældende, at den anfægtede beslutning overvejende støttes på belastende beviser, som virksomheden ikke fik indsigt i på trods af anmodning derom.

17. Retten bekræftede i den appellerede doms præmis 41, at Knauf Gips KG under den administrative procedure i Kommissionen ikke havde adgang til svarene fra de øvrige adressater for klagepunktsmeddelelsen. Retten fastslog, at dokumenter, som ikke er meddelt de berørte parter under den administrative procedure, ikke udgør bevismidler, som kan gøres gældende mod de pågældende. Hvis det viser sig, at Kommissionen i den endelige beslutning har baseret sig på dokumenter, som ikke er indeholdt i undersøgelsesmaterialet og ikke meddelt appellanten, kan sådanne dokumenter ikke anvendes som beviser. Såfremt der fandtes andre dokumentbeviser, som parterne var bekendt med under den administrative procedure, og som konkret støtter Kommissionens konklusioner, kan den omstændighed, at det ikke udleverede, belastende dokument udelukkes som bevismiddel, ikke afkræfte rigtigheden af de klagepunkter, der er fastslået i en anfægtede beslutning. Retten fastslog derfor, at det påhviler den berørte virksomhed at bevise, at det resultat, som Kommissionen er kommet til i beslutningen, ville have været et andet, såfremt et ikke udleveret dokument, som Kommissionen har benyttet som grundlag for at anse denne virksomhed for skyldig, måtte udelukkes som bevis ( ).

18. Retten bemærkede i den appellerede doms præmis 49, at Knauf Gips KG med få undtagelser udelukkende havde opregnet de passager i den anfægtede beslutning, hvori blev nævnt de dokumenter, hvori der blev nægtet aktindsigt. Retten fastslog, at en sådan opregning var utilstrækkelig til at opfylde de krav, som ifølge retspraksis påhviler Knauf Gips KG i relation til ikke udleverede belastende beviser. Retten fortsatte herefter med at undersøge den påståede tilsidesættelse af retten til aktindsigt i belastende beviser i relation til de klager, som udtrykkeligt blev fremsat af Knauf Gips KG ( ). Efter at have undersøgt de pågældende dokumenter fastslog Retten, at Kommissionens konstatering i den anfægtede beslutning ikke ville have været anderledes, såfremt de pågældende dokumenter havde været fjernet fra sagsakterne. Retten anførte imidlertid, at den som supplement herefter ville behandle sagens realitet bortset fra alle de belastende omstændigheder, der følger af svarene fra de øvrige adressater for klagepunktsmeddelelsen, med henblik på at afgøre, om Kommissionens vurdering med hensyn til eksistensen og effekten af overtrædelsen er tilstrækkeligt godtgjort, også uden sådanne omstændigheder ( ).

2. Parternes argumenter

19. Appellanten gør gældende, at Retten med urette nægtede at undersøge de eksempler på tilbageholdte beviser, som appellanten havde anført. Appellanten fandt, at virksomhedens henvisninger til de pågældende beviser og de passager i den anfægtede beslutning, som udelukkende blev støttet på disse beviser, ikke krævede yderligere specifikation for at konkludere, at i det mindste de pågældende afsnit af begrundelsen i den anfægtede beslutning ville have været anderledes, såfremt disse beviser var blevet udeladt. Eftersom det fremgår, at de passager, som er beskrevet af appellanten, vedrører den væsentlige synsvinkel i forhold til den samlede overtrædelse, er det klart, at den anfægtede beslutning ville have været fuldstændig anderledes. De passager i den anfægtede beslutning, som faktisk blev undersøgt af Retten (jf. den appellerede doms præmis 51-63), er ikke afgørende, idet appellantens ret til forsvar allerede var blevet krænket, eftersom Kommissionen i andre passagerer i den anfægtede beslutning støttede sig på tilbageholdt belastende bevismateriale, som ikke blev undersøgt af denne ret.

20. Kommissionen finder, at eftersom appellantens klagepunkt udelukkende angår grundene i den appellerede doms præmis 49 og 50, kan klagepunktet ikke medføre, at dommen ophæves. De pågældende grunde var blot medtaget for fuldstændighedens skyld, eftersom Retten ifølge den appellerede doms præmis 63 ikke tog hensyn til de pågældende beviser, da den undersøgte den anfægtede beslutnings realitet. Endvidere opfyldte appellanten ifølge Kommissionen ikke de betingelser, der blev fastlagt af Domstolen i dommen i sagen Aalborg Portland m.fl. mod Kommissionen ( ) i relation til belastende bevismateriale. I overensstemmelse med denne dom kræver Domstolen, at den berørte part beviser, at det resultat, som Kommissionen kom frem til i dens beslutning, ville have været et andet. Appellantens overordnede henvisning til forskellige passager i den anfægtede beslutning, hvori de pågældende dokumenter blot nævnes, er ikke tilstrækkelig, da det ellers ville kræve, at Retten skulle påvise årsagssammenhæng mellem nægtelse af aktindsigt i de pågældende beviser og den påståede tilsidesættelse af retten til forsvar.

3. Bedømmelse

21. For det første bemærkes, at appellanten anfægter Rettens vurdering i den appellerede doms præmis 49 og 50. Appellanten har derimod ikke anfægtet Rettens deltaljerede vurdering i den appellerede doms præmis 51-62 i relation til de specifikke klagepunkter fremsat af Knauf Gips KG vedrørende visse beviser.

22. Modsat Kommissionens holdning var Rettens vurdering i præmis 49 og 50 og i særdeleshed i den appellerede doms præmis 51-62 endvidere ikke medtaget for fuldstændighedens skyld, idet Retten udtrykkeligt havde tillagt sit i nævnte doms præmis 63 indeholdte standpunkt denne egenskab. Følgelig finder den faste retspraksis, hvorefter Domstolen uden videre forkaster sådanne klagepunkter, eftersom kritik af grunde, der blot er medtaget for fuldstændighedens skyld, ikke kan medføre ophævelse af den appellerede dom ( ), efter min opfattelse ikke direkte anvendelse i nærværende sag.

23. Appellantens anbringende om, at Retten forsømte at undersøge de eksempler på tilbageholdte beviser, som appellanten havde anført, finder jeg åbenbart ugrundet.

24. Knauf Gips KG gør i det væsentlige gældende, at Retten med urette konkluderede, at en opregning af passager i den anfægtede beslutning, hvori der var henvist til ikke udleverede beviser, var utilstrækkelig til at opfylde det krav, der er fastslået i retspraksis, hvorefter det påhviler den berørte part at bevise, at det resultat, som Kommissionen er kommet til i beslutningen, ville have været et andet, såfremt et ikke udleveret dokument, som Kommissionen har benyttet som grundlag for at anse denne virksomhed for skyldig, måtte udelukkes som bevis.

25. Det er fastslået i retspraksis, at en manglende udlevering af et dokument udelukkende udgør en tilsidesættelse af retten til forsvar, såfremt den berørte virksomhed for det første beviser, at Kommissionen har benyttet dette dokument som grundlag for et klagepunkt vedrørende eksistensen af en overtrædelse, og at dette klagepunkt for det andet udelukkende kan bevises ved henvisning til dette dokument. Såfremt der findes andre dokumentbeviser, som de pågældende parter var bekendt med under den administrative procedure, og som konkret støtter Kommissionens konklusioner, kan den omstændighed, at det ikke udleverede, belastende dokument udelukkes som bevismiddel, ikke afkræfte rigtigheden af de klagepunkter, der er fastslået i en anfægtede beslutning. Det påhviler således den berørte virksomhed at bevise, at det resultat, som Kommissionen er kommet frem til i beslutningen, ville have været et andet, såfremt et ikke udleveret dokument, som Kommissionen har benyttet som grundlag for at anse denne virksomhed for skyldig, måtte udelukkes som bevis ( ).

26. Efter min opfattelse begik Retten ikke en retlig fejl ved at konkludere, at en opregning af passager i den anfægtede beslutning, hvori de ikke udleverede beviser blev nævnt, ikke i sig selv er tilstrækkelig til at løfte den klare bevisbyrde, som påhviler den berørte virksomhed ifølge retspraksis fastlagt i dommen i sagen Aalborg Portland m.fl. mod Kommissionen ( ).

B – Nægtelse af aktindsigt i diskulperende beviser og tilsidesættelse af retten til forsvar vedrørende udveksling af oplysninger

27. For nemheds skyld behandler jeg i dette afsnit anden og tredje del af appellantens første appelanbringende, idet begge dele vedrører anden del af Knauf Gips KG’s første anbringende for Retten vedrørende nægtelse af aktindsigt i diskulperende beviser ( ).

1. Den appellerede dom

28. I den appellerede doms præmis 67 henviser Retten til dommen i sagen Aalborg Portland m.fl. mod Kommissionen og anfører, at såfremt et diskulperende dokument ikke er blevet fremlagt, skal den berørte virksomhed blot godtgøre, at den manglende fremlæggelse heraf har kunnet påvirke procedurens forløb og indholdet af Kommissionens beslutning til skade for den. Det er tilstrækkeligt, at virksomheden påviser, at den kunne have anvendt de pågældende diskulperende dokumenter til sit forsvar i den forstand, at hvis den kunne have henvist til dem under den administrative procedure, havde den kunnet gøre omstændigheder gældende, der ikke stemte overens med de følgeslutninger, som Kommissionen var nået frem til i denne fase, og havde således på den ene eller den anden måde kunnet øve indflydelse på Kommissionens vurderinger i en eventuel beslutning, i det mindste hvad angår grovheden og varigheden af den adfærd, som virksomheden blev kritiseret for, og dermed på bødeniveauet. I den forbindelse kan muligheden for, at et ikke udleveret dokument har kunnet påvirke procedurens forløb og indholdet af Kommissionens beslutning, kun godtgøres efter en foreløbig undersøgelse af visse beviser, der sandsynliggør, at de ikke udleverede dokumenter – i forhold til disse beviser – har kunnet have en betydning, som ikke burde være overset ( ).

29. Efter at have meddelt appellanten adgang til de øvrige producenters ikke-fortrolige svar på Kommissionens klagepunktsmeddelelse vurderede Retten, at selv om Knauf Gips KG havde kunnet benytte sig af disse dokumenter under den administrative procedure, kunne Kommissionens vurdering ikke have været påvirket af disse dokumenter ( ).

2. Parternes argumenter

30. Appellanten finder, at Retten i den appellerede doms præmis 65 med urette sammenfattede appellantens anbringender i stævningen i sagen T-52/03 og bemærkningerne i et separat dokument dateret 7. juli 2006 vedrørende Kommissionens nægtelse af at meddele appellanten aktindsigt i diskulperende beviser. Rettens konklusioner i den appellerede doms præmis 64-79 tilsidesætter dermed appellantens ret til forsvar og er ugrundede.

31. Appellanten finder endvidere, at Retten foretog urigtig anvendelse af Domstolens praksis vedrørende diskulperende beviser. Ifølge appellanten skal selskabet ikke bevise, at indholdet af Kommissionens beslutning ville have været et andet, hvis appellanten havde haft adgang til de øvrige producenters svar på klagepunktsmeddelelsen, men blot, at appellanten ville have kunnet benytte disse dokumenter til sit forsvar ( ). Appellanten finder, at Retten i den appellerede doms præmis 70-78 med urette undersøgte, om visse diskulperende beviser, som appellanten havde henvist til, kunne have påvirket resultatet af den anfægtede beslutning.

32. Appellanten anfægter endvidere Rettens vurdering, hvorefter BPB’s svar på klagepunktsmeddelelsen ikke indeholder diskulperende beviser ( ). Ifølge appellanten udgør de øvrige berørte parters forklaringer i overensstemmelse med de generelle bevisprincipper bevis. Endvidere ændrer den omstændighed, at appellanten har gjort de samme argumenter gældende, ikke de øvrige berørte parters forklaringers væsen.

33. Appellanten gør gældende, at Retten forsømte at undersøge forklaringen i punkt 4.1.16 i BPB’s svar, hvorefter mødet i London højst var at betragte som en spontan drøftelse. Retten forsømte ligeledes at undersøge BPB’s forklaring i punkt 4.2.3 i dennes svar, hvorefter de tal, som blev udvekslet mellem BPB og virksomhedens konkurrenter, ikke indgik i BPB’s planlægningsproces. Endvidere undersøgte Retten ikke vigtigheden af beviserne vedrørende godtgørelse af eksistensen af møderne i Bruxelles og Haag i 1997 og 1998, som efterfulgte det første påståede møde i Versailles. Knauf Gips KG forklarede i et dokument dateret 7. juli 2006, at det fremgår af punkt 4.3.28 og 4.3.34 i svaret fra BPB, at der ikke blev indgået nogen konkurrencebegrænsende aftale på mødet i Versailles. Hvad angår møderne i Bruxelles og Haag konkluderede Kommissionen ganske enkelt, at parterne fulgte den påståede aftale, som blev indgået i Versailles. Punkt 4.3.28 og 4.3.34 i svaret fra BPB vedrørende mødet i Versailles kunne have været brugt til at bevise, at konklusionen vedrørende møderne i Bruxelles og Haag ikke kunne lægges til grund.

34. Kommissionen gør igen samme argument gældende, som den gjorde gældende for Retten, og som denne ret ikke tog stilling til. Kommissionen bemærker, at den sammen med nægtelsen af at meddele appellanten aktindsigt i de øvrige producenters svar på klagepunktsmeddelelsen gav appellanten meddelelse om, hvilke muligheder appellanten kunne benytte sig af. Eftersom appellanten ikke henvendte sig til høringskonsulenten i sagen og dermed ikke benyttede sig af de muligheder, som var tilgængelige under den administrative procedure, gav appellanten stiltiende udtryk for, at selskabet ikke at ville følge op på dets anmodning. Kommissionen finder derfor, at eftersom der burde have været taget stilling til retten til aktindsigt under den administrative procedure, havde appellanten ikke ret til at fremsætte anbringende om tilsidesættelse af retten til forsvar under sagens behandling i Retten.

35. Kommissionen finder, at Retten med rette anvendte den i dommen i sagen Aalborg Portland m.fl. mod Kommissionen fastlagte test ( ) vedrørende diskulperende beviser. Kommissionen finder endvidere, at den appellerede dom ikke gengiver appellantens argumenter urigtigt.

36. Ifølge Kommissionen bør appellantens anbringender, hvortil der er henvist i punkt 31 ovenfor, afvises, idet appellanten ganske enkelt gengiver de argumenter, som virksomheden fremførte for Retten, og dermed søger en fornyet bedømmelse af dens anbringender af Domstolen. Endvidere har appellanten ikke påvist, hvordan de pågældende ikke fremlagte beviser skulle kunne have bidraget til virksomhedens forsvar. Kommissionen finder endvidere, at appellantens anbringende, hvortil der er henvist i punkt 33 ovenfor, er materielt urigtigt.

3. Bedømmelse

37. Jeg behandler først Kommissionens anbringende, hvortil der er henvist i punkt 34 ovenfor. Kommissionen gør i det væsentlige gældende, at anden og tredje del af appellantens første appelanbringende udelukkes, idet appellanten ikke udtømte alle sine muligheder for at opnå adgang til de pågældende dokumenter under den administrative procedure i Kommissionen.

38. Jeg finder, at dette argument skal forkastes. For det første har Kommissionen ikke godtgjort, at appellanten aktivt vildledte Kommissionen eller forsømte at handle i god tro med hensyn til de pågældende ikke fremlagte dokumenter i den administrative procedure. Appellantens manglende udnyttelse af de muligheder, virksomheden havde over for Kommissionen, kunne ikke have forledt Kommissionen til at tro, at den ikke ville følge op på dens anmodning om aktindsigt i de pågældende dokumenter for Fællesskabets retsinstanser ( ). For det andet, eftersom der ikke findes lovbestemmelser, der nærmere bestemt forlanger, at en part skal udtømme de muligheder, der er adgang til under den administrative procedure i Kommissionen, finder jeg, at det på uhensigtsmæssig vis ville begrænse denne parts ret til forsvar og afskære parten fra fuld adgang til retfærdighed, såfremt en sådan betingelse blev opstillet af Domstolen ( ).

39. For så vidt angår appellantens anbringende, hvortil der er henvist i punkt 30 ovenfor, hvorefter appellantens argumenter ikke blev sammenfattet korrekt i den appellerede doms præmis 65, bemærkes, at de samme argumenter var indeholdt i punkt 43 i den refererende dommers rapport vedrørende retsmødet i Retten, der blev afholdt den 23. januar 2007.

40. Ifølge Domstolens praksis har den refererende dommers rapport til formål at fremstille sagens retlige og faktiske omstændigheder samt parternes anbringender og argumenter i form af en sammenfatning, og parterne kan både før og under retsmødet anmode om, at der foretages berigtigelser, eller tage forbehold heroverfor. Desuden står det fast, at Rettens dommere, der har deltaget i rådslagningen og afstemningen, under hele sagens behandling har haft adgang til samtlige processkrifter og dokumenter, der udgør sagsakterne ( ).

41. I sag T-52/03 blev den refererende dommers rapport sendt til sagens parter af Rettens Justitskontor den 11. december 2006, og parterne blev opfordret til at afgive bemærkninger til rapporten før retsmødet. I modsætning til Kommissionen, som den 15. januar 2007 afgav skriftlige bemærkninger til den pågældende rapport, afgav Knauf Gips KG ingen bemærkninger. Endvidere havde Knauf Gips KG på retsmødet den 23. januar 2007 ingen indvendinger mod gengivelsen af virksomhedens påstande og argumenter i den refererende dommers rapport. Fraværet af sådanne indvendinger fremgår af protokollen for retsmødet, som blev skrevet af justitssekretæren i henhold til artikel 63 i Rettens procesreglement og underskrevet af præsidenten og justitssekretæren, og som derved udgør den officielle retsprotokol.

42. Eftersom der ikke er indvendinger fra Knauf Gips KG mod den refererende dommers rapport i sagen T-52/03, og eftersom Retten under hele proceduren havde adgang til alle dokumenter, som udgjorde sagsakterne i den pågældende sag, finder jeg, at appellantens anbringende, hvortil der er henvist i punkt 30 ovenfor, skal forkastes.

43. For fuldstændighedens skyld skal det endvidere fremhæves, at det fremgår af Rettens konklusioner i den appellerede doms præmis 68-77, at denne ret foretog en grundig undersøgelse af de anbringender, som blev fremsat af Knauf Gips KG ( ) vedrørende Kommissionens nægtelse af at meddele virksomheden aktindsigt i diskulperende beviser.

44. For så vidt angår appellantens anbringende om, at Retten foretog urigtig anvendelse af Domstolens praksis vedrørende diskulperende beviser, er det tilstrækkeligt for virksomheden at bevise, at den ville have kunnet benytte de diskulperende dokumenter til sit forsvar, i den forstand, at hvis den kunne have henvist til dem under den administrative procedure, havde den kunnet gøre omstændigheder gældende, der ikke stemte overens med de følgeslutninger, som Kommissionen var nået frem til i denne fase, og havde således på den ene eller den anden måde kunnet øve indflydelse på Kommissionens vurderinger i en eventuel beslutning, i det mindste hvad angår grovheden og varigheden af den adfærd, som virksomheden blev kritiseret for, og dermed på bødeniveauet. I den forbindelse kan muligheden for, at et ikke udleveret dokument har kunnet påvirke procedurens forløb og indholdet af Kommissionens beslutning, kun godtgøres efter en foreløbig undersøgelse af visse beviser, der sandsynliggør, at de ikke udleverede dokumenter – i forhold til disse beviser – har kunnet have en betydning, som ikke burde være overset ( ).

45. Retten henviste konkret til ovennævnte retspraksis vedrørende ikke fremlagte diskulperende beviser i den appellerede doms præmis 67. Retten fandt endvidere i den appellerede doms præmis 78, at selv hvis Knauf Gips KG havde haft adgang til de pågældende dokumenter under den administrative procedure, kunne Kommissionens vurdering ikke have været påvirket af disse dokumenter.

46. Trods Rettens samlede konklusion i den appellerede doms præmis 78 bemærker jeg, at ordlyden af den appellerede doms præmis 74, hvori denne ret anfører, at punkt 4.2.1 i BPB’s svar »ikke kunne have ændret det endelige resultat«, er temmelig upassende i forbindelse med diskulperende beviser og leder i retning af retspraksis vedrørende ikke fremlagte belastende beviser ( ). Efter min opfattelse er brugen af denne terminologi imidlertid ikke nok til at omstøde den appellerede dom. Jeg finder, at en forklaring fra en anden kartedeltager, der ikke understøttes af noget bevis, hvorved sidstnævnte søger at benægte de konkurrencebegrænsende følger eller virkninger af en informationsudveksling, ikke kan udgøre et diskulperende bevis.

47. På ovenstående baggrund finder jeg, at det anbringende, hvortil der er henvist i punkt 31 ovenfor, bør forkastes.

48. For så vidt angår appellantens anbringender, hvortil der er henvist i punkt 31 og 32 ovenfor, hvorved appellanten bestrider Rettens konklusion, hvorefter visse dele af BPB’s svar på klagepunktsmeddelelsen ikke indeholder diskulperende beviser, bemærkes, at Rettens bedømmelse af de faktiske omstændigheder ikke – medmindre der foreligger en urigtig gengivelse af de for Retten fremlagte beviser – udgør et retsspørgsmål, der som sådan er undergivet Domstolens kontrol ( ).

49. Efter min opfattelse vedrørte den bedømmelse, som Retten foretog i den appellerede doms præmis 69-78, spørgsmålet, om de dele af BPB’s svar på Kommissionens klagepunktsmeddelelse udgjorde et diskulperende bevis og dermed kunne have været benyttet af Knauf Gips KG ved selskabets forsvar. Vurderingen vedrørte dermed et faktisk spørgsmål ( ). Eftersom det ikke er blevet gjort gældende, at Retten har foretaget urigtig gengivelse af de faktiske omstændigheder, bør appellantens klagepunkt vedrørende Rettens bedømmelse efter min opfattelse afvises.

50. For så vidt angår det anbringende, hvortil der er henvist i punkt 33 ovenfor, hvorefter Retten forsømte at undersøge Knauf Gips KG’s anbringender vedrørende punkt 4.1.16 i BPB’s svar, kan denne efter min mening ikke godtages. Hovedbetydningen af punkt 4.1.16 i BPB’s svar på klagepunktsmeddelelsen er, at »konkurrencen forblev intens på de forskellige europæiske markeder« trods den »påståede aftale«, som blev indgået på mødet i London. Spørgsmålet om fortsat konkurrence blev faktisk berørt af Retten i den appellerede doms præmis 72 og 75. Anbringendet om, at Retten forsømte at undersøge Knauf Gips KG’s anbringende vedrørende punkt 4.2.3 i BPB’s svar på klagepunktsmeddelelsen, som viste, at de tal, som blev udvekslet mellem BPB og dette selskabs konkurrenter, ikke indgik i BPB’s planlægningsproces, må efter min opfattelse afvises i lyset af den appellerede doms præmis 74. I den appellerede doms præmis 74 behandles konkret BPB’s anbringende om, at det udelukkende var [D], direktør i Gyproc, og administrerende direktør i BPB, som havde kendskab til den udvekslede information.

51. Det fremgår endvidere af den appellerede doms præmis 76, at Retten undersøgte punkt 4.3.28 og 4.3.34 i BPB’s svar vedrørende mødet i Versailles og fandt, at indholdet af svarene ikke udgjorde et diskulperende bevis. Eftersom Knauf Gips KG’s anbringender vedrørende møderne i Bruxelles og Haag i henholdsvis 1997 og 1998 var afhængige af, at Retten konkluderede, at punkt 4.3.28 og 4.3.34 i BPB’s svar vedrørende mødet i Versailles udgjorde et diskulperende bevis, er det min opfattelse, at denne ret ikke med urette undlod at behandle Knauf Gips KG’s anbringende vedrørende møderne i Bruxelles og Haag.

52. Jeg finder herefter, at Domstolen bør forkaste det første appelanbringende i sin helhed.

VI – Det andet anbringende i appelsagen: overtrædelse af artikel 81 EF

A – Parternes argumenter

53. Appellanten gør gældende, at den appellerede doms præmis 140-298 er utilstrækkeligt begrundet, idet Retten støttede sin antagelse om overtrædelse af artikel 81, stk. 1, EF på ikke fremlagt belastende bevismateriale. Appellanten gør endvidere gældende, at Retten ikke iagttog sin udtalelse i den appellerede doms præmis 63, hvorefter den ville undlade at tage hensyn til de pågældende beviser, når den undersøgte den anfægtede beslutnings realitet.

54. Appellanten gør gældende, at selv hvis der blev taget hensyn til ulovlige beviser, er Rettens konstateringer vedrørende de fem dele af appellantens overtrædelse ikke grundlag for at konkludere, at appellanten har overtrådt artikel 81, stk. 1, EF. Ifølge Retten bestod den pågældende overtrædelse i fem forhold, nemlig mødet i London i 1992, udvekslingen af oplysninger om salgsmængderne i Tyskland, Frankrig, Benelux og Det Forenede Kongerige fra 1992 til 1998, udvekslingen af oplysninger om prisstigninger i Det Forenede Kongerige fra 1992 til 1998, aftalerne om markedsandele i Tyskland (møderne i Versailles, Bruxelles og Haag) fra juni 1996 og aftalen om prisforhøjelserne i Tyskland fra 1996. På grundlag af Rettens konstateringer vedrørende de faktiske omstændigheder er der imidlertid ingen af disse situationer, som opfylder kriteriet for at konkludere, at artikel 81, stk. 1, EF er overtrådt. Appellanten kritiserer også visse aspekter af Rettens konklusioner i forbindelse med de fem dele eller tilkendegivelser, der er indeholdt i den appellerede doms præmis 140-298.

55. Kommissionen finder, at appellantens andet anbringende i appelsagen skal afvises, idet virksomheden blot kritiserer Rettens bedømmelse af de faktiske forhold. Kommissionen bemærker endvidere, at appellanten ikke bestrider eksistensen af en samlet og vedvarende overtrædelse, som danner grundlag for den anfægtede beslutning. Appellantens andet anbringende i appelsagen er baseret på den opfattelse, at de forskellige forhold eller dele, der udgør en overtrædelse, når de betragtes samlet, ikke i sig selv udgør overtrædelser af artikel 81 EF. Appellanten misfortolker dermed den væsentlige pointe i den anfægtede beslutning og Rettens bedømmelse af beviserne. Under henvisning til dommen i sagen Aalborg Portland m.fl. mod Kommissionen ( ) fandt Retten, at eksistensen af en konkurrencebegrænsende praksis eller aftale forudsætningsvis kan udledes af en række sammenfaldende omstændigheder og indicier, der, når de betragtes samlet, og i mangel af en anden logisk forklaring kan udgøre beviset for en tilsidesættelse af konkurrencereglerne. Retten fastslog, at denne retspraksis kan overføres til begrebet en samlet og vedvarende overtrædelse. Når der er tale om en samlet og vedvarende overtrædelse, er hvert enkelt udtryk herfor nemlig med til at påvise eksistensen af en sådan overtrædelse.

56. Kommissionen finder ligeledes, at appellantens anbringende, hvortil der er henvist i punkt 53 ovenfor, bør afvises, idet appellanten ikke har identificeret de dele af den appellerede dom, som den kritiserer, men blot kort refererer til den appellerede doms præmis 140-298.

B – Bedømmelse

57. Det fremgår af den appellerede doms præmis 299, at Knauf Gips KG gjorde gældende for Retten, at virksomheden ikke kunne anklages for at deltage i en samlet overtrædelse over en længerevarende periode, hvorved overtrædelsens grovhed ville mindskes, og enkeltstående faktiske omstændigheder, der angiveligt havde fundet sted mere end fem år før sagens begyndelse, ville være forældede.

58. Retten fastslog i den appellerede doms præmis 306, at det fremgår af betragtning 479 til den anfægtede beslutning, at »samtlige aftaler og tilfælde af samordnet praksis i denne sag var en del af en række tiltag fra de pågældende virksomheders side, som havde et fælles økonomisk formål, nemlig at begrænse konkurrencen, og udgjorde de forskellige udtryk for en kompleks og vedvarende aftale, hvis formål og virkning var at begrænse konkurrencen. Eftersom aftalerne og den samordnede praksis udgjorde det konkrete og vedvarende udtryk i perioden 1992-1998 for virksomhedernes samstemmende vilje til at stabilisere og dermed begrænse konkurrencen i hvert fald på det tyske og det franske marked samt på Det Forenede Kongeriges marked og Benelux-markedet for gipsplader, kvalificerede Kommissionen overtrædelsen som en samlet, kompleks og vedvarende overtrædelse«. Den anfægtede beslutnings artikel 1 fastslår dermed bl.a., at appellanten »overtrådte artikel 81, stk. 1, EF ved at deltage i en række aftaler og former for samordnet praksis på markedet for gipsplader« ( ). Ved anvendelse af retspraksis i henhold til dommen i sagen Aalborg Portland m.fl. mod Kommissionen ( ) forkastede Retten Knauf Gips KG’s anbringende, hvorefter den pågældende praksis ikke kunne klassificeres som en samlet og vedvarende overtrædelse ( ).

59. Appellanten har ikke rejst tvivl om Rettens konklusion vedrørende eksistensen af en samlet og vedvarende overtrædelse af artikel 81, stk. 1, EF i nærværende appelsag. Appellanten søger derimod at påvise, at ingen af overtrædelsens individuelle fem dele eller udtryk isoleret set udgør en overtrædelse af artikel 81, stk. 1, EF. Eftersom den anfægtede beslutning og i særdeleshed den appellerede dom støttes på eksistensen af en samlet og vedvarende overtrædelse, som ganske vist består af forskellige dele, finder jeg, at det er nytteløst for appellanten at gøre gældende, at de individuelle dele isoleret set ikke udgør en overtrædelse af artikel 81, stk. 1, EF. Dette anbringende bør derfor efter min opfattelse afvises.

60. Eftersom appellanten ikke konkret har identificeret de dele af de belastende beviser, som Retten ifølge appellanten skulle have henvist til i sin konklusion i den appellerede doms præmis 140-298, bør dette anbringende afvises som følge af dets vage karakter.

61. På ovenstående baggrund finder jeg, at Domstolen bør afvise det andet appelanbringende.

VII – Det tredje appelanbringende: tilsidesættelse af artikel 15 i forordning nr. 17 og artikel 81 EF

A – Parternes argumenter

62. Appellanten gør gældende, at Retten tilsidesatte artikel 15 i forordning nr. 17 ved at medtage omsætningen i virksomhederne i Knauf-koncernen i beregningen af overgrænsen på 10%, som er pålagt i medfør af denne bestemmelse. Appellanten finder, at Retten begik en retlig fejl ved at konkludere, at appellanten udgjorde en økonomisk enhed sammen med de øvrige selskaber i Knauf-koncernen, og ved at finde, at appellanten var ansvarlig for Knauf-koncernens handlinger.

63. Appellanten finder, at Retten i den appellerede doms præmis 348 ikke handlede objektivt og upartisk. Appellanten bestrider Rettens konklusion, hvorefter Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG opnåede en fortjeneste ved den pågældende overtrædelse.

64. Appellanten gør gældende, at Retten med urette fandt, at virksomheden sammen med Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG og dets datterselskaber udgør en økonomisk enhed.

65. Appellanten anfægter de ni forhold, som Retten støttede sig på, da den konkluderede, at der var tale om en økonomisk enhed. Appellanten finder, at dommen i sagen Stora Kopparbergs Bergslags mod Kommissionen ( ) ikke finder anvendelse, idet appellanten ikke kontrollerer et andet selskab. Appellanten indehaver endvidere ikke aktier i de med Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG forbundne selskaber. Appellanten finder, at retspraksis vedrørende handelsagenter ( ), hvortil der henvises i den appellerede doms præmis 350, 351 og 355, heller ikke finder anvendelse. Appellanten finder, at dommen i sagen HFB m.fl. mod Kommissionen ( ), hvortil der henvises i den appellerede doms præmis 343-346, heller ikke finder anvendelse, eftersom konstateringen af en økonomisk enhed i denne sag blev baseret på den kendsgerning, at alle aktier i de forskellige selskaber var ejet af den samme person. I den foreliggende sag ejes appellanten og Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG af 22 aktionærer, som hver især har en minoritetsaktiepost.

66. Konstateringen af en økonomisk enhed kan ej heller støttes på den fælles kontrol over appellanten og de øvrige selskaber, der udøves af de mange aktionærer fra Knauf-familierne. Der kan ikke konstateres en fælles kontrol, når der er mulighed for skiftende eller forskellige flertal blandt aktionærerne. I dommen i sagen Baustahlgewebe mod Kommissionen ( ) og i den beslutning, der gav anledning til nævnte sag, fandt Retten, henholdsvis Kommissionen, at der ikke var tale om en økonomisk enhed i en sag med fire mindretalsaktionærer. Den familieaftale, der nævnes i den appellerede doms præmis 349, bevirkede ikke, at de berørte selskaber var under fælles kontrol.

67. Appellanten finder, at den appellerede dom strider mod Domstolens praksis, navnlig dommen i sagen Aristrain mod Kommissionen ( ), hvori Domstolen fandt, at den blotte omstændighed, at selskabskapitalen i to særskilte erhvervsdrivende selskaber tilhører samme person eller samme familie, ikke i sig selv er tilstrækkelig til at bevise, at der består en økonomisk enhed mellem disse to selskaber, hvilket efter Fællesskabets konkurrenceregler har til følge, at det ene selskabs adfærd kan tilregnes det andet, og at det ene selskab kan være forpligtet til at betale en bøde for det andet.

68. Ifølge appellanten er der ikke noget juridisk grundlag for at konstatere, at der er tale om en økonomisk enhed. Den omstændighed, at de samme to aktionærer administrerede alle Knauf-selskaber, er irrelevant (den appellerede doms præmis 345). I den appellerede doms præmis 346 anførte Retten, at der ikke er bevis for, at de to Knauf-fætre [B] og [C] ikke repræsenterede Knauf-koncernen inden for rammerne af overtrædelsens forskellige udtryk. Appellanten gør gældende, at Rettens tilkendegivelse udgør en tilsidesættelse af princippet in dubio pro reo. Endvidere medfører den omstændighed, at de samme personer repræsenterer forskellige selskaber, ikke, at selskaberne ikke er selvstændige ud fra et konkurrencemæssigt synspunkt. Appellanten finder endvidere, at konklusionen i den appellerede doms præmis 346, hvorefter salgstallene, som under overtrædelsen blev udvekslet, vedrørte de forskellige selskaber i Knauf-koncernen, ikke angiver noget vedrørende de strukturelle relationer mellem deltagerne eller de selskaber, som var berørt af udvekslingen, og dermed heller ikke noget vedrørende eksistensen af en økonomisk enhed. Appellanten finder herudover, at konklusionen i den appellerede doms præmis 347, hvorefter eksistensen af en økonomisk enhed også baseres på den omstændighed, at Knauf Gips KG efter anmodning fremsendte virksomhedens egne omsætningstal foruden omsætningstallene fra de øvrige selskaber i Knauf-koncernen til Kommissionen, er uden betydning i retlig forstand. De pågældende informationer blev fremsendt, efter at der var foretaget kontrolbesøg, for at undgå, at Kommissionen skulle finde, at redegørelsen var utilstrækkelig. Appellanten finder, at forklaringen i den appellerede doms præmis 356, som udgjorde grundlaget for at konkludere, at der var tale om en økonomisk enhed, er selvmodsigende. Den omstændighed, at appellanten er det eneste selskab, som ikke administreres af Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG, forklarer ikke, hvorfor bøden blev pålagt appellanten og ikke Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG. Det fremgår ikke, hvorfor appellanten skal betragtes som samme økonomiske enhed som Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG, eftersom appellanten er uafhængig af sidstnævnte. Appellanten bestrider konklusionen i den appellerede doms præmis 357, hvor det anføres, at eftersom »de fleste« af de dokumenter, som blev fundet under kontrolbesøgene, var på appellantens brevpapir, repræsenterer sidstnævnte Knauf-koncernen. Appellanten finder, at en fortolkningsregel, som konkluderer, at den person, som frembringer »de fleste« af dokumenterne, automatisk »repræsenterer« de øvrige deltagere i overtrædelsen, ikke kan finde støtte i medlemsstaternes nationale retsordener eller i Fællesskabets kartelret. Det fremgår heller ikke, hvordan Kommissionen udvalgte de pågældende dokumenter blandt alle de dokumenter, der var tilgængelige under undersøgelsen. Appellanten finder, at forklaringen i den appellerede doms præmis 357, hvorefter der ikke er tvivl om, at appellanten koordinerer de driftsmæssige aktiviteter i Knauf-koncernen på det relevante marked, strider direkte mod forklaringen i den appellerede doms præmis 337, hvorefter der »derfor ikke er en juridisk enhed, som i spidsen for koncernen med ansvar for samordning af koncernens aktiviteter, kunne være ansvarlig for de begåede overtrædelser«. Forklaringen i den appellerede doms præmis 358, hvorefter appellanten var enerepræsentant over for Kommissionen under den administrative procedure, er ikke afgørende i retlig forstand og hidrører fra den omstændighed, at Kommissionen i den skrivelse, som blev medsendt sammen med klagepunktsmeddelelsen den 19. april 2001, udelukkende indledte en formel procedure mod appellanten trods den omstændighed, at kontrolbesøgene også fandt sted i andre selskaber. Appellanten gør gældende, at virksomhedens advokater besvarede klagepunktsmeddelelsen i appellantens navn og på dennes vegne.

69. Appellanten anfægter ligeledes tilkendegivelserne i den appellerede doms præmis 359 og 360, hvorefter appellanten under den administrative procedure burde have gjort indsigelse mod Kommissionens formodning om eksistensen af en økonomisk enhed for ikke at blive afskåret fra at fremsætte en sådan indsigelse. Appellanten finder, at disse tilkendegivelser udgør en tilsidesættelse af princippet in dubio pro reo. Eftersom klagepunktsmeddelelsen udelukkende var stilet til appellanten, plæderede appellanten kun på egne vegne. Af klagepunktsmeddelelsen fremgik det ikke, at appellanten ville blive holdt ansvarlig for de øvrige selskaber med Knauf-navnet.

70. Kommissionen finder, at Retten nåede frem til sin konklusion om eksistensen af en økonomisk enhed på baggrund af en række faktorer (den appellerede doms præmis 342), herunder navnlig den omstændighed, at Knauf-fætrene under overtrædelsen repræsenterede hele Knauf-koncernen, at de salgstal, som blev udvekslet under overtrædelsen, vedrørte alle de Knauf-selskaber, som var aktive på markedet for gipsplader (den appellerede doms præmis 346), og den omstændighed, at aktierne i selskaberne i Knauf-koncernen, som ejedes af holdingselskabet Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG, blev forvaltet af sidstnævnte på vegne af familieselskabet, som ejede og kontrollerede dette. Forklaringen i den appellerede doms præmis 348 skal ses i denne sammenhæng. I denne sammenhæng har Retten ikke optrådt partisk. Hvis det godtgøres, at Knauf-fætrene repræsenterede hele koncernen i overtrædelsen, er det således klart, at alle Knauf-selskaber opnåede en fortjeneste ved overtrædelsen.

71. Kommissionen bemærker, at Retten ikke henviste til retspraksis i dommen i sagen Stora Kopparbergs Bergslags mod Kommissionen ( ), men til de generelle principper vedrørende eksistensen af en økonomisk enhed. Dommen i sagen Stora Kopparbergs Bergslags mod Kommissionen ( ) og retspraksis vedrørende handelsagenter er sager, hvor de omhandlede generelle principper finder konkret anvendelse. I alle tilfælde er det i den foreliggende sag muligt at drage en parallel til retspraksis i dommen i sagen Stora Kopparbergs Bergslags mod Kommissionen ( ), selv om retspraksis ikke er direkte anvendelig. Retten fandt, at selskaberne i Knauf-koncernen blev kontrolleret af Knauf-familien i overensstemmelse med familieaftalen, som sikrede, at hele koncernen blev administreret samlet. Knauf-fætrene administrerede alle selskaber i koncernen, inklusive de to moderselskaber, og repræsenterede alle de Knauf-selskaber, som var aktive på markedet for gipsplader under overtrædelsen. Kommissionen finder, at appellantens anbringender vedrørende dommen i sagen HFB m.fl. mod Kommissionen ( ) ikke er relevante. I den appellerede doms præmis 342 og 343 anførte Retten, at spørgsmålet, om der eksisterer en økonomisk enhed, skal vurderes konkret i hver enkelt sag, og at det er muligt (som i dommen i sagen HFB m.fl. mod Kommissionen) at konstatere, at en økonomisk enhed eksisterer på baggrund af en række faktorer, som påviser et kontrolforhold. Retten så en parallel mellem dommen i sagen HFB m.fl. mod Kommissionen og den foreliggende sag, idet den kontrol, som Knauf-familieselskabet udøver over Knauf-koncernen, Knauf-fætrenes nøgleposition, den måde, hvorpå de præsenterer sig selv som repræsentanter for Knauf-koncernen, og den omstændighed, at de salgstal, som blev udvekslet under overtrædelsen, vedrørte hele koncernen. Domstolen godkendte sådanne kriterier i dommen i sagen Dansk Rørindustri m.fl. mod Kommissionen ( ).

72. Kommissionen finder, at appellantens bemærkninger vedrørende muligheden for skiftende flertal blandt aktionærerne udgør en modsigelse af familieaftalen, som sikrer en enstrenget ledelse og en enstrenget og samlet udøvelse af aktionærrettighederne. Kommissionen finder endvidere, at den omstændighed, at der er skiftende aktionærflertal, er uden betydning, idet der ifølge familieaftalen er to beslutningstagende organer, som udøver kontrol over Knauf-koncernen (sammen med de to Knauf-fætres ledelse af hele koncernen) og sikrer, at koncernen på markedet optræder som en samlet enhed. Den omstændighed, at kontrollen udøves af familieselskabet, blev bekræftet af appellanten i dennes svar af 19. september 2002 på et spørgsmål fra Kommissionen (den appellerede doms præmis 347).

73. Kommissionen finder ikke, at den appellerede dom udgør en modsigelse i forhold til Domstolens konklusion i dommen i sagen Aristrain mod Kommissionen ( ). Konklusionen i den appellerede dom vedrørende eksistensen af en økonomisk enhed er ikke blot støttet på den omstændighed, at de to moderselskaber i Knauf-koncernen har de samme aktionærer. Kommissionen gør også gældende, at de forskellige forhold, der blev lagt til grund af Retten, beviser eksistensen af en økonomisk enhed. I denne henseende lægger Kommissionen vægt på Knauf-fætrenes position som administrerende aktionærer, hvilket sikrede en samlet ledelse af koncernen (den appellerede doms præmis 345). Knauf-fætrene var personligt involveret i overtrædelsen, og koncernens konkurrenter anså deres handlinger som værende Knauf-koncernens handlinger (den appellerede doms præmis 346). Kommissionen bemærker endvidere, at appellanten ikke bestrider den omstændighed, at de salgstal, som blev udvekslet under overtrædelsen, vedrørte alle de Knauf-selskaber, som var aktive på markedet for gipsplader. Sammenlægningen af salgstallene viste, at hele Knauf-koncernen er repræsenteret af Knauf-fætrene (eller appellanten). For så vidt angår appellantens forklaring vedrørende fremsendelse af virksomhedens omsætningstal og omsætningstallene for de øvrige selskaber i Knauf-koncernen til Kommissionen bemærker Kommissionen, at informationerne blev fremsendt, efter at klagepunktsmeddelelsen var blevet afsendt. Klagepunktsmeddelelsen har udelukkende appellanten som adressat. Retten fandt med rette, at den omstændighed, at appellanten af egen fri vilje fremlagde omsætningen for Knauf-koncernen og de Knauf-selskaber, der var aktive på markedet for gipsplader, udgjorde et yderligere bevis for, at appellanten selv fandt, at der eksisterede en økonomisk enhed, og at denne repræsenterede alle de Knauf-selskaber, som producerer gipsplader.

74. Kommissionen finder, at appellantens argumenter vedrørende Rettens bedømmelse af appellantens særlige rolle inden for Knauf-koncernen (den appellerede doms præmis 354) er uden betydning, idet appellanten udelukkende bestrider eksistensen af en økonomisk enhed. De følgende bemærkninger er derfor af underordnet karakter.

75. Kommissionen lægger vægt på appellantens særlige position som det Knauf-selskab, der er ansvarlig for overtrædelsen. Kommissionen bemærker, at appellanten er det ene af de to moderselskaber inden for koncernen. Modsat Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG er appellanten ikke blot et holdingselskab, og førstnævnte er afhængig af appellanten vedrørende visse ressourcer. Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG kunne i sin egenskab af holdingselskab ikke på dette grundlag alene drages til ansvar for koncernens handlinger (den appellerede doms præmis 348 og 355), idet ansvaret herfor ligger hos appellanten. Retten fastslog i den appellerede doms præmis 346 og 357, at appellanten koordinerede de driftsmæssige aktiviteter i Knauf-koncernen på det relevante marked. Denne konstatering strider ikke mod tilkendegivelsen i den appellerede doms præmis 361, hvorefter det ikke er muligt at identificere en juridisk enhed, som i spidsen for koncernen koordinerer dens aktiviteter. Selv om appellanten kun er det ene af to moderselskaber, havde appellanten en koordinerende rolle, navnlig som følge af den omstændighed, at Knauf-fætrene brugte selskabet som et redskab til at lede virksomheden.

76. For så vidt angår appellantens anbringender i punkt 69 ovenfor vedrørende afskæring af indsigelse finder Kommissionen, at appellanten både før og efter fremsendelsen af klagepunktsmeddelelsen handlede i de øvrige Knauf-selskabers navn. Kommissionen finder, at Rettens forklaringer i den appellerede doms præmis 359 og 360 skal ses i sammenhæng med tilkendegivelsen i præmis 358. Under den administrative procedure anførte appellanten, at virksomheden havde en ledende rolle i Knauf-virksomheden og gav Kommissionen det indtryk, at selskabet stod i spidsen for koncernen. Kommissionen fremsendte derfor klagepunktsmeddelelsen til appellanten og ikke til de øvrige selskaber i koncernen, men angav dog, at overtrædelsen omfattede Knauf-koncernen (den appellerede doms præmis 359).

B – Bedømmelse

77. Efter min opfattelse er appellantens anbringende, hvorefter Retten i den appellerede doms præmis 348 ikke handlede objektivt og upartisk, fuldstændig udokumenteret og ugrundet. Den omstændighed, at Rettens konklusion vedrørende de faktiske omstændigheder i den pågældende præmis adskiller sig fra appellantens anbringender, viser på ingen måde, at nævnte ret ikke optrådte objektivt og upartisk. Som anført af Kommissionen, fremgår det endvidere navnlig af den appellerede doms præmis 344-347, at Rettens konklusion i den appellerede doms præmis 348, hvorefter Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG og dets datterselskaber opnåede en fortjeneste ved overtrædelsen, var støttet på en række betragtninger, som blev undersøgt og vurderet af denne ret, og dermed ikke var abstrakt.

78. Rettens konklusion, hvorefter Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG og dets datterselskaber opnåede en fortjeneste ved den pågældende overtrædelse, udgør en bedømmelse af faktiske omstændigheder, som ifølge artikel 225 EF og artikel 58, stk. 1, i statutten for Domstolen hører under Rettens enekompetence, hvis beviserne ikke er gengivet urigtigt ( ).

79. I forbindelse med Knauf Gips KG’s anbringende vedrørende tilsidesættelse af artikel 15 i forordning nr. 17 undersøgte Retten for det første, om Knauf-koncernen udgjorde en økonomisk enhed i konkurrenceretlig forstand, og for det andet, om Knauf Gips KG var ansvarlig for koordineringen af Knauf-koncernens handlinger. Efter min opfattelse, og modsat Kommissionens anbringende i punkt 74 ovenfor, har appellanten under appelsagen for Domstolen bestridt Rettens konklusioner vedrørende begge førnævnte forhold.

80. For så vidt angår spørgsmålet om eksistensen af en økonomisk enhed er det fast retspraksis, at Fællesskabets konkurrenceret vedrører virksomheders aktiviteter, og at begrebet virksomhed omfatter enhver enhed, som udøver økonomisk virksomhed, uanset denne enheds retlige status og dens finansieringsmåde. Domstolen har ligeledes præciseret, at begrebet virksomhed i denne kontekst skal forstås som en økonomisk enhed, også når denne økonomiske enhed juridisk set udgøres af flere fysiske eller juridiske personer ( ). Efter min opfattelse er vurderingen af, om en koncern af selskaber udgør en økonomisk enhed, ikke et spørgsmål om den retlige status, men kræver en analyse af den konkrete sag, hvor de særlige forhold i hver enkelt sag vurderes nøje. Det bemærkes endvidere, at eksistensen af en økonomisk enhed kan støttes på en række forskellige forhold, som ikke ville støtte en sådan konstatering, hvis de blev betragtet enkeltvis.

81. For så vidt angår appellantens påstand om, at retspraksis i dommen i sagen Stora Kopparbergs Bergslags mod Kommissionen ( ) ikke finder anvendelse, bemærkes for det første, at Retten i den appellerede dom ikke støttede sig på den sag ved sin vurdering af eksistensen af en økonomisk enhed. Herudover er den omstændighed, at appellanten ikke lige som i dommen i sagen Stora Kopparbergs Bergslags mod Kommissionen bl.a. kontrollerer 100% af aktierne i et andet selskab, efter min opfattelse ikke til hinder for, at det på et andet grundlag konstateres, at appellanten er en del af en økonomisk enhed i konkurrencerettens forstand.

82. Selv om Retten henviste til retspraksis vedrørende handelsagenter i den appellerede doms præmis 350, 351 og 355 og citerede dommen i sagen HFB m.fl. mod Kommissionen ( ) i den appellerede doms præmis 343, er der ikke noget, som angiver, at Retten fandt, at de konkrete omstændigheder i disse sager gentog sig i den foreliggende sag ( ). Retten søgte blot i generelle vendinger at fremhæve en række forhold, som kan give anledning til at konstatere, at der er tale om en økonomisk enhed.

83. For så vidt angår appellantens anbringender i punkt 66 ovenfor bemærkes, at Retten i dommen i sagen Baustahlgewebe mod Kommissionen vurderede, om aftalerne skal betragtes som aftaler inden for en koncern og dermed ikke er omfattet af artikel 81, stk. 1, EF. Retten fandt i denne sag, at artikel 81 EF ikke finder anvendelse på aftaler eller samordnet praksis mellem virksomheder, der i egenskab af moder- og datterselskab tilhører samme koncern og udgør en økonomisk enhed, inden for hvilken datterselskabet ikke har nogen reel selvstændighed ved fastlæggelsen af sin markedspolitiske linje. Der foreligger imidlertid ikke en sådan situation, når en virksomhed ikke udøver anden kontrol over en anden virksomhed end den, der følger af at være selskabsdeltager, og andelen i selskabskapitalen langt fra udgør halvdelen ( ).

84. På baggrund af omstændighederne i dommen i sagen Baustahlgewebe mod Kommissionen fandt Retten, at Arbeds kontrol over Baustahlgewebe svarede til selskabets andel i indskudskapitalen, dvs. til 25,001%, hvilket er langt fra majoriteten. Retten fandt, at en sådan deltagelse ikke er tilstrækkelig til, at det kan fastslås, at de pågældende selskaber tilhørte samme koncern, inden for hvilken de udgjorde en økonomisk enhed, således at en konkurrencebegrænsende aftale mellem disse to virksomheder ikke skulle være omfattet af artikel 81, stk. 1, EF.

85. Efter min opfattelse fremgår det, at Retten i dommen i sagen Baustahlgewebe mod Kommissionen ( ) ikke støttede sin konklusion vedrørende den manglende kontrol udelukkende på Arbeds procentuelle aktieandel i Baustahlgewebe, men undersøgte det aktuelle niveau eller den aktuelle grad af kontrol og fandt, at den var utilstrækkelig. Efter min opfattelse valgte Retten med rette den faktiske virkelighed i stedet for blot den formelle. Jeg finder derfor, at den blotte juridiske mulighed for skiftende flertal i Knauf-koncernens selskaber, herunder appellanten og Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG, som følge af eksistensen af 22 aktionærer ikke per se udelukker en konklusion, hvorefter der er tale om en økonomisk enhed.

86. Efter min opfattelse har appellanten ikke godtgjort, at den appellerede dom strider mod Domstolens dom i sagen Aristrain mod Kommissionen ( ). I denne sag fandt Domstolen, at den blotte omstændighed, at selskabskapitalen i to særskilte erhvervsdrivende selskaber tilhører samme person eller samme familie, ikke i sig selv ( ) er tilstrækkelig til at bevise, at der består en økonomisk enhed mellem disse to selskaber, hvilket efter Fællesskabets konkurrenceregler har til følge, at det ene selskabs adfærd kan tilregnes det andet, og at det ene selskab kan være forpligtet til at betale en bøde for det andet ( ). Det fremgår af Rettens omfattende konstateringer i den appellerede doms præmis 337-362, at denne ret ikke støttede sin antagelse, hvorefter der var tale om en økonomisk enhed, blot på en enkelt isoleret omstændighed ( ). Appellanten gjorde selv ved sit appelskrift indsigelse mod de »ni« grunde ( ), som Retten støttede sig på for at konkludere, at der eksisterede en økonomisk enhed.

87. Modsat appellantens påstand i punkt 68 ovenfor anførte Retten i den appellerede doms præmis 344-350 efter min opfattelse en række forhold, som samlet betragtet, men ikke hver for sig, fører til den konklusion, at Knauf-familiens selskaber udgør en økonomisk enhed i artikel 81, stk. 1, EF’s forstand.

88. Det fremgår af den appellerede dom, at alle selskaber i Knauf-koncernen har de samme 22 aktionærer, som udgør de to grene i Knauf-familien ( ), og at alle selskaberne var ledet af de samme to Knauf-fætre ( ).

89. Retten fandt ligeledes i den appellerede doms præmis 346, at der ikke er bevis for, at de to Knauf-fætre ikke repræsenterede Knauf-koncernen i relation til overtrædelsen, og det er ubestridt, at de salgstal, der blev udvekslet under overtrædelsen, vedrørte alle de selskaber i Knauf-koncernen, som var aktive på markedet for gipsplader. Efter min opfattelse tilsidesatte Retten ikke princippet in dubio pro reo ved tilkendegivelsen af, at der ikke var beviser for, at Knauf-fætrene ikke repræsenterede Knauf-koncernen under overtrædelsen. Retten anførte blot, at beviserne peger på Knauf-fætrenes repræsentative rolle, og at der ikke er bevis for det modsatte. Der er intet, som tyder på, at Retten var usikker på de foreliggende bevisers bevisværdi. Efter min opfattelse udgør den omstændighed, at de udvekslede salgstal vedrørte alle de selskaber i Knauf-koncernen, som var aktive på markedet for gipsplader, et yderligere bevis for, at disse selskaber optrådte som en økonomisk enhed med fælles interesser. Modsat appellantens anbringende i punkt 68 ovenfor er det ikke nødvendigt, at en sådan udveksling skal vise en form for formel strukturel forbindelse mellem de pågældende selskaber.

90. I den appellerede doms præmis 347 fandt Retten endvidere, at appellanten i svaret af 19. september 2002 på en anmodning fra Kommissionen om informationer i henhold til artikel 11 i forordning nr. 17 ikke kun anførte egne omsætningstal som anmodet om af Kommissionen, men også uden anmodning derom bl.a. fremsendte omsætningstallene for alle de øvrige selskaber i Knauf-koncernen. Jeg finder, at Retten med rette behandlede denne omstændighed som et yderligere bevis på, at Knauf-familiens selskaber udgør en økonomisk enhed med fælles interesser. Jeg anser ikke appellantens påstand om, at appellanten fremsendte informationerne for at undgå, at Kommissionen fandt, at angivelserne ikke var tilfredsstillende, for at være overbevisende ( ). Informationerne blev fremsendt den 19. september 2002, over et år efter, at Kommissionen konkret havde stilet klagepunktsmeddelelsen bl.a. til appellanten ( ) den 18. april 2001. Eftersom klagepunktsmeddelelsen utvetydigt skal fastslå den juridiske person, der kan pålægges en bøde, og skal sendes til denne ( ), var appellanten, da denne fremsendte omsætningstallene den 19. september 2002 klar over, at denne og ikke de øvrige selskaber i Knauf-koncernen kunne blive pålagt en bøde ( ). Retten fandt endvidere, at Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG udelukkende var et holdingselskab uden ansatte, som blev ledet af den samme ledelse som appellanten på den samme adresse som appellanten ( ). Retten henviste endvidere i den appellerede doms præmis 349 in extenso til artikel 1 i Knauf-familiens aftale, som bl.a. skal sikre, at selskaberne i Knauf-koncernen er under samme ledelse med et fælles formål ( ).

91. På ovenstående baggrund har appellanten efter min opfattelse ikke påvist, at Retten begik en retlig fejl ved at konstatere, at Knauf-familiens selskaber udgør en økonomisk enhed.

92. For så vidt angår pålæggelse af bøden på appellanten er det fast retspraksis, at ansvaret for en virksomheds konkurrencebegrænsende adfærd kan pålægges en anden virksomhed, hvis den førstnævnte virksomhed ikke frit har bestemt sin adfærd på markedet, men i det væsentlige har fulgt instrukser fra sidstnævnte virksomhed, navnlig under hensyn til de økonomiske og juridiske forbindelser mellem virksomhederne ( ).

93. Efter min opfattelse kan det endvidere udledes af dommen i sagen Aristrain mod Kommissionen, at det under visse omstændigheder kan være muligt at tilregne et selskab alle aktiviteter i en koncern, også selv om selskabet ikke er blevet identificeret som den juridiske person, der står i spidsen for denne koncern med ansvar for at koordinere koncernens aktiviteter ( ).

94. Retten fandt, at Knauf Gips KG var ansvarlig for Knauf-koncernens handlinger på grundlag af en række omstændigheder ( ).

95. Som en del af Rettens ræsonnement vedrørende forholdet bemærkede denne i den appellerede doms præmis 359, at Kommissionen i klagepunktsmeddelelsen fandt, at overtrædelsen vedrørte hele Knauf-koncernen. Ifølge denne ret skulle appellanten endvidere ud fra klagepunktsmeddelelsen have været klar over, at appellanten sandsynligvis ville være adressaten for Kommissionens endelige beslutning. På trods af denne omstændighed svarede appellanten Kommissionen uden at rejse spørgsmålet om selskabets rolle som det selskab, der var ansvarlig for koncernens handlinger under overtrædelsen. Retten henviste til dommen i sagen Akzo Nobel m.fl. mod Kommissionen ( )og anførte, at det i en sådan situation påhvilede appellanten at reagere under den administrative procedure – idet appellanten ellers risikerede ikke at kunne gøre det på et senere tidspunkt – ved at påvise, at appellanten på trods af de faktorer, Kommissionen havde gjort gældende, ikke kunne tilregnes den overtrædelse, Knauf-koncernen havde begået ( ).

96. Efter min opfattelse begik Retten en retlig fejl ved at konkludere, at hvis appellanten ikke reagerede under den administrative procedure, ville appellanten blive afskåret fra at gøre dette for Retten. Medmindre Retten har konstateret, at appellanten aktivt vildledte Kommissionen eller ikke handlede i god tro under den administrative procedure angående sin rolle inden for Knauf-koncernen, kan appellantens undladelse af under proceduren at bestride Kommissionens særlige opfattelse, og mere konkret i klagepunktsmeddelelsen, efter min opfattelse ikke i sig selv begrænse appellantens ret til forsvar for Retten og nægte appellanten fuld adgang til domstolsprøvelse.

97. På ovenstående baggrund må den appellerede dom ophæves for så vidt angår konklusionen, hvorefter Knauf Gips KG var ansvarlig for Knauf-koncernens handlinger, og for så vidt angår afvisningen af Knauf Gips KG’s anbringende vedrørende en tilsidesættelse af artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17.

98. I henhold til artikel 61 i statutten for Domstolen kan Domstolen, når den giver appellanten medhold, ophæve den af Retten trufne afgørelse. Domstolen kan herefter selv træffe endelig afgørelse, hvis sagen er moden til påkendelse, eller hjemvise den til Retten til afgørelse.

99. Idet jeg finder, at sagen er moden til påkendelse, skal Domstolen træffe endelig afgørelse om appellantens påstand om nedsættelse af den bøde, som blev pålagt appellanten i den anfægtede beslutning.

100. Det bemærkes, at Retten foruden i dens konklusion i den appellerede doms præmis 359 og 360 også fandt i den appellerede doms præmis 356, at appellanten var det eneste af de selskaber, der var aktive på det relevante marked, som ikke blev administreret af holdingselskabet Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG ( ). Efter min opfattelse kan denne omstændighed alene ikke forklare, hvorfor bøden blev pålagt appellanten.

101. Retten havde imidlertid tidligere i den appellerede doms præmis 348 fastslået, at Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG udelukkende var et holdingselskab uden ansatte, som blev ledet af den samme ledelse som appellanten og i de samme lokaler som appellanten. Disse omstændigheder synes efter min opfattelse at påvise, at de to selskaber er adskilte i retlig forstand, men at appellanten i realiteten er ansvarlig for at koordinere aktiviteterne i holdingselskabet Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG og dermed de øvrige selskaber i Knauf-koncernen, som ejes af nævnte holdingselskab.

102. Retten anførte ligeledes i den appellerede doms præmis 357, at de fleste af de dokumenter fra Knauf-koncernen, som Kommissionen fandt under dens undersøgelse, var på appellantens brevpapir. Det fremgår af dommen i sagen Aalborg Portland m.fl. mod Kommissionen ( ), at de beviser, som Kommissionen finder i forbindelse med undersøgelse af karteller, normalt kun er brudstykkeagtige og spredte, hvorfor det ofte viser sig nødvendigt at rekonstruere visse enkeltheder ved hjælp af følgeslutninger. Jeg finder, at sådanne skriftlige beviser – selv om de ifølge appellanten udelukkende kan være et udsnit af de dokumenter, som rent faktisk var tilgængelige under undersøgelsen – er meget stærke beviser for den koordinerende rolle eller nøglerolle, som appellanten havde i relation til Knauf-koncernens operationelle aktiviteter som led i overtrædelsen.

103. Efter min opfattelse er konklusionen i den appellerede doms præmis 358, hvorefter appellanten var enerepræsentant over for Kommissionen under den administrative procedure, ikke – som anført af appellanten ­ juridisk afgørende i sig selv. Imidlertid synes det at indikere, at appellanten spiller en nøglerolle i Knauf-koncernen som led i overtrædelsen ( ), hvilken omstændighed efter min opfattelse også underbygges af Rettens konklusion i den appellerede doms præmis 347 vedrørende appellantens frivillige meddelelse af omsætningstallene for alle selskaberne i Knauf-koncernen.

104. Appellanten gør gældende, at dennes rolle som enerepræsentant skyldes den omstændighed, at Kommissionen i den skrivelse, som ledsagede klagepunktsmeddelelsen af 19. april 2001, indledte en formel procedure udelukkende mod appellanten trods den omstændighed, at kontrolbesøgene fandt sted i andre selskaber. Efter min opfattelse er denne påstand ikke troværdig, eftersom appellanten i sit svar på klagepunktsmeddelelsen, der angiveligt blev skrevet på appellantens vegne, henviste ikke blot til sin egen adfærd og situation, men også i en række tilfælde til den adfærd, som Knauf-koncernen og andre selskaber i Knauf-koncernen udviste. Som Kommissionen anførte, er der herudover ikke noget, der antyder, at henvisningen i den appellerede doms præmis 358 til den administrative procedure i Kommissionen er begrænset til undersøgelsen efter fremsendelsen af klagepunktsmeddelelsen og ikke omfatter proceduren forud for denne.

105. På baggrund af de omstændigheder, hvortil der er henvist i punkt 100-104 i dette forslag til afgørelse, mener jeg, at Domstolen skal konkludere, at Kommissionen ikke foretog en urigtig bedømmelse ved at konkludere, at Knauf Gips KG var det selskab, som var ansvarligt for at koordinere Knauf-koncernen som led i overtrædelsen. Knauf Gips KG’s anbringende til støtte for søgsmålet for Retten vedrørende tilsidesættelsen af artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 er følgelig efter min opfattelse ugrundet og bør derfor forkastes.

VIII – Sagens omkostninger

106. I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, som ifølge artikel 118 finder tilsvarende anvendelse i appelsager, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom. Da Kommissionen har fremlagt påstand om, at appellanten tilpligtes at betale sagens omkostninger, og appellanten har tabt sagen, bør det pålægges sidstnævnte at betale sagens omkostninger. Hvad angår de med sagen i første instans forbundne omkostninger, som førte til afsigelsen af den appellerede dom, bæres de i henhold til, hvad der er bestemt herom i punkt 2 i domskonklusionen i nævnte dom.

IX – Forslag til afgørelse

107. På baggrund af det anførte foreslår jeg Domstolen at træffe følgende afgørelse:

»– Dommen afsagt af De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans (Tredje Afdeling) den 8. juli 2008, sag T-52/03, Knauf Gips mod Kommissionen, ophæves, for så vidt som Retten konkluderede, at Knauf Gips KG var ansvarlig for Knauf-koncernens handlinger, og afviste Knauf Gips KG’s anbringende vedrørende en tilsidesættelse af artikel 15, stk. 2, i Rådets forordning nr. 17 af 6. februar 1962: Første forordning om anvendelse af bestemmelserne i traktatens artikel [81] og [82].

– Appellen forkastes i øvrigt.

– Europa-Kommissionen frifindes i det annullationssøgsmål, der er anlagt for Retten af Knauf Gips KG, for så vidt som det er baseret på anbringendet om tilsidesættelse af artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17.

– Knauf Gips KG tilpligtes at betale appelsagens omkostninger. Omkostningerne i forbindelse med sagen i første instans, som førte til afsigelsen af Rettens dom – nævnt i punkt 1 i dette forslag til afgørelse – betales i henhold til, hvad der herom er bestemt i punkt 2 i domskonklusionen i nævnte dom.«