ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
53

Det følger af de ovenstående betragtninger, at det forelagte spørgsmål skal besvares med, at artikel 23, litra a), i forordning nr. 2201/2003 skal fortolkes således, at denne bestemmelse ikke gør det muligt for retten i en medlemsstat, som anser sig for kompetent med hensyn til at træffe afgørelse om forældremyndigheden over et barn, at nægte at anerkende en afgørelse truffet af en ret i en anden medlemsstat, som omhandler forældremyndigheden over dette barn, medmindre der under hensyntagen til barnets bedste foreligger en åbenbar tilsidesættelse af en retsregel, der anses for væsentlig i retsordenen i førstnævnte medlemsstat, eller af en rettighed, der er anerkendt som grundlæggende i den pågældende retsorden.
Retsplejelovens (Grazhdanski protsesualen kodeks) artikel 47 bestemmer:

»1. Hvis sagsøgte ikke kan træffes på den adresse, der er anført i sagsakterne, og det ikke er muligt at finde en person, som accepterer at modtage forkyndelsen, hæfter stævningsmanden en meddelelse på den omhandlede persons dør eller postkasse eller, hvis stævningsmanden ikke har adgang hertil, på bygningens hoveddør eller et synligt sted i nærheden. Hvis stævningsmanden har adgang til postkassen, lægger denne også en meddelelse heri.

2. I den pågældende meddelelse oplyses det, at sagsakterne er deponeret på rettens justitskontor, såfremt forkyndelsen sker ved en medarbejder fra retten eller en stævningsmand, eller at de er deponeret på rådhuset, såfremt forkyndelsen sker ved en medarbejder fra kommunen, og at akterne kan afhentes inden for en frist på to uger fra tidspunktet for opslag af meddelelsen.

3. Hvis sagsøgte ikke møder op for at afhente en kopi af sagens akter, pålægger retten sagsøgeren at fremlægge oplysninger om den pågældendes registrerede adresse, undtagen i de i artikel 40, stk. 2, og artikel 41, stk.1, anførte tilfælde, hvor meddelelsen vedlægges sagens akter. Hvis den oplyste adresse ikke svarer til partens faste eller nuværende adresse, fastsætter retten forkyndelse til den nuværende eller faste adresse i henhold til fremgangsmåden i stk. 1 og 2.

4. Hvis stævningsmanden konstaterer, at sagsøgte ikke bor på den oplyste adresse, pålægger retten sagsøgeren at fremlægge oplysninger om den pågældendes registrerede adresse, uafhængigt af opslag af meddelelse i henhold til stk. 1.

5. Forkyndelsen anses for at have fundet sted, når fristen for at afhente den på rettens justitskontor eller på rådhuset er udløbet.

6. Efter at have konstateret, at forkyndelsen er sket korrekt, bestemmer retten, at forkyndelsen tilføres sagens akter og udpeger for sagsøgers regning en særlig repræsentant.«
63

For det andet skal rammeafgørelsens artikel 12, sammenholdt med dens artikel 17, og henset til chartrets artikel 6, fortolkes således, at den i en sådan situation ikke er til hinder for den fortsatte varetægtsfængsling af den eftersøgte person i overensstemmelse med lovgivningen i den fuldbyrdende medlemsstat, selv hvis den samlede varighed af varetægtsfængslingen af den pågældende overstiger disse frister, for så vidt som varigheden ikke er for vidtgående, henset til kendetegnene for den procedure, der føres i hovedsagen, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve. Såfremt den fuldbyrdende judicielle myndighed beslutter at løslade nævnte person, er den forpligtet til at underlægge den midlertidige løsladelse af personen enhver foranstaltning, den måtte finde nødvendig, for at undgå, at den pågældende flygter, og at sikre sig, at de materielle betingelser for faktisk overgivelse af den pågældende fortsat er opfyldt, så længe der ikke er truffet endelig afgørelse om fuldbyrdelse af den europæiske arrestordre.
Nationale love og administrative bestemmelser skal – med henblik på kun at give de kompetente myndigheder adgang til at anvende de i artikel 9 i direktiv 2009/147 fastsatte undtagelser på en måde, som er forenelig med EU-retten – udfærdiges på en sådan måde, at anvendelsen af de heri fastsatte undtagelsesbestemmelser tilgodeser retssikkerhedsprincippet. Følgelig skal den gældende nationale lovgivning på dette område således klart og nøjagtigt angive undtagelseskriterierne og pålægge de myndigheder, der har ansvaret for deres anvendelse, at tage hensyn hertil. Idet der er tale om en undtagelsesordning, som skal fortolkes strengt og pålægge den myndighed, som træffer beslutningen, bevisbyrden for, at de krævede betingelser foreligger for hver undtagelse, skal medlemsstaterne sikre, at enhver handling, der påvirker de beskyttede arter, kun tillades ved beslutninger, som indeholder en præcis og tilstrækkelig begrundelse, der henviser til begrundelser, betingelser og krav i det nævnte direktivs artikel 9, stk. 1 og 2.

(jf. præmis 47)
Samme forordnings artikel 16 med overskriften »Overtrædelse« fastsætter:

»1. Hver medlemsstat udpeger et organ, der har ansvaret for håndhævelse af denne forordning for så vidt angår flyafgange fra lufthavne beliggende på medlemsstatens område og flyafgange fra et tredjeland til sådanne lufthavne. I givet fald træffer dette organ de nødvendige foranstaltninger til at sikre, at passagerernes rettigheder overholdes. Medlemsstaterne informerer Kommissionen om, hvilket organ der er udpeget i henhold til dette stykke.

2. Med forbehold af artikel 12 kan den enkelte passager over for et hvilket som helst af de organer, der er udpeget under stk. 1, eller ethvert andet kompetent organ, som medlemsstaterne måtte udpege, indbringe en klage, når den pågældende finder, at der er sket en overtrædelse af denne forordning i en hvilken som helst lufthavn beliggende på en medlemsstats område eller vedrørende enhver flyafgang fra en tredjelandslufthavn til en lufthavn beliggende på medlemsstatens område.

3. De sanktioner, som medlemsstaterne fastlægger for overtrædelse af denne forordning, skal være effektive, stå i forhold til overtrædelsen og have afskrækkende virkning.«
6

De forklarende bemærkninger til HS vedrørende pos. 8517 heri har følgende ordlyd: »Denne position omfatter apparater, der overfører tale eller andre lyde, billeder eller andre data fra ét punkt til et andet ved modulation af en elektrisk strøm eller en optisk bølge, som løber i et kabelnet eller gennem elektromagnetiske bølger i et trådløst netværk. Signalerne kan være analoge eller digitale. Netværkerne, som kan være indbyrdes forbundne, omfatter telefoni, telegrafi, radiotelefoni, lokalnet eller fjernnet. [...] Hvis de foreligger særskilt, tariferes mikrofoner (sendere) og modtagere (også sammenbygget i et håndsæt) samt højttalere i pos. 85.18, medens ringeapparater og summere tariferes i pos. 85.31. Telefonapparater kan have indbygget eller være påmonteret: en hukommelse til lagring eller genopkald af telefonnumre; et visuelt display, som viser det kaldte nummer, nummeret for en indgående samtale, dato, tidspunkt for og varighed af et opkald; en ekstra højttaler og mikrofon (sender), som muliggør samtale uden anvendelse af håndsættet; anordninger til automatisk besvarelse af opkald, transmission af en optaget besked, optagelse af beskeder og afspilning af optagne beskeder, hvis det ønskes; anordninger til at bevare en forbindelse på linjen, medens der kommunikeres med en person eller et andet telefonapparat. Telefonapparater med sådanne anordninger kan også have taster eller trykknapper, som sikrer, at de kan fungere, herunder afbrydertaster, som gør, at telefonen kan anvendes uden at flytte håndsættet fra telefonapparatet. Mange af disse anordninger kræver en mikroprocessor eller digitalt integreret kredsløb for at kunne fungere.«
43

Under disse omstændigheder er det ikke nødvendigt, ligesom Det Forenede Kongeriges regering har gjort, at henvise til begrebet »forsikringsformidling« i artikel 2, nr. 3), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/92/EF af 9. december 2002 om forsikringsformidling (EFT 2003 L 9, s. 3) eller til begreberne virksomhed som forsikringsmægler og forsikringsagent, hvortil der henvises i artikel 2, stk. 1, i Rådets direktiv 77/92/EØF af 13. december 1976 om foranstaltninger med henblik på at lette den faktiske udøvelse af etableringsfriheden og den frie udveksling af tjenesteydelser inden for virksomhed som forsikringsagent eller forsikringsmægler (ex gruppe 630 CITI), herunder navnlig overgangsforanstaltninger for disse former for virksomhed (EFT 1977 L 26, s. 14), som direktiv 2002/92 har erstattet. Som generaladvokaten har anført i punkt 46 i forslaget til afgørelse, sigter disse direktiver mod at fremme den frie udveksling af de pågældende tjenesteydelser i EU og forfølger et andet formål end momsdirektivet. De pågældende definitioner kan derfor ikke anvendes uden videre med henblik på inden for rammerne af momsdirektivet at fastlægge anvendelsesområdet for de momsfritagne transaktioner.
9

Christian Liffers fastlagde erstatningen for krænkelsen af brugsrettighederne til sit værk under hensyntagen til det gebyr- eller afgiftsbeløb, som Mandarina og Mediaset skulle have betalt, hvis de havde anmodet ham om tilladelse til at anvende den pågældende intellektuelle ejendomsrettighed, og i denne forbindelse anvendte han artikel 140, stk. 2, litra b), i lov om intellektuel ejendomsret, der gør det muligt for indehaveren af den krænkede rettighed at faslægge erstatningen for sit tab på baggrund af det beløb, som der skulle have været betalt, hvis den krænkende part havde anmodet om tilladelse til at anvende rettigheden (herefter »hypotetiske gebyrer«). Denne beregningsmetode pålægger til forskel fra samme artikels stk. 2, litra a), ikke den erstatningssøgende part at fastslå omfanget af sit reelle tab. I denne forbindelse anvendte Christian Liffers de tariffer, der er fastsat af organisationen til forvaltning af audiovisuelle produceres rettigheder (Entidad de Gestión de Derechos de los Productores Audiovisuales). Til det således fastlagte beløb for det økonomiske tab føjede Christian Liffers et fast beløb i erstatning for det ikke-økonomiske tab, som han vurderede at have lidt.
Denne lovs artikel 42 bestemmer:

»(1) Anmodningen om indførelse af overdragelsen skal ledsages af den retsakt, som beviser ændringen af varemærkeindehaveren.

(2) [Statskontoret for patenter og varemærker (OSIM)] nægter indførelsen af overdragelsen, såfremt det er åbenbart, at offentligheden som følge af overdragelsen vildledes hvad angår arten, kvaliteten eller den geografiske oprindelse af de varer eller tjenesteydelser, for hvilke varemærket er registreret. Dette gælder dog ikke, hvis erhververen accepterer at begrænse overdragelsen af varemærket til kun at omfatte de varer eller tjenesteydelser, for hvilke varemærket ikke kan opfattes som vildledende.

(3) Efter anmodning fra den pågældende person og betaling af det lovbestemte gebyr indfører OSIM overdragelsen i Varemærkeregistret og offentliggør den i det officielle tidende om industriel ejendomsret. Overdragelsen kan gøres gældende over for tredjemand fra og med datoen for offentliggørelsen.«
Ved afgørelse af 30. april 2014 frifandt Conseil du contentieux des étrangers (domstol i udlændingeretlige sager) sagsøgte. I dommen anførte Conseil du contentieux des étrangers (domstol i udlændingeretlige sager) bl.a. følgende:

»Conseil [du contentieux des étrangers (domstol i udlændingeretlige sager)] fastslår under alle omstændigheder, at der forløb næsten et år fra det tidspunkt, hvor [Abdelhafid Bensada Benallal] fremlagde sin ansættelseskontrakt med selskabet [...] og den redegørelse, som […] førte til, at den anfægtede afgørelse blev truffet, i hvilken periode [Abdelhafid Bensada Benallal] ikke fremsendte eller meddelte [Office des étrangers (den belgiske udlændingemyndighed)] nogen form for oplysninger vedrørende de problemer, der er nævnt i stævningen, som var opstået for [ham] i forbindelse med hans ansættelseskontrakt med det anførte selskab.

Såfremt [Abdelhafid Bensada Benallal] fandt at kunne påberåbe sig omstændigheder, som kunne være til hinder for, at hans opholdsbevis blev tilbagekaldt, påhvilede det ham at bringe disse til [Office des étrangers’] kendskab, ikke sagsøgte at opfordre [Abdelhafid Bensada Benallal] til at fremsætte sine bemærkninger. Conseil erindrer således om, at det påhviler sagsøgeren at bevise, at han opfylder betingelserne for den ret, som han gør krav på, samt for opretholdelse af denne ret. For så vidt som [Abdelhafid Bensada Benallal] har anmodet om at få udstedt bevis for registrering i Belgien som arbejdstager, kunne/måtte han med rette forvente, at manglende opfyldelse af ansættelseskontrakten (uanset at det ikke beroede på [Abdelhafid Bensada Benallals] forhold) ville få konsekvenser for hans ophold, og burde have været klar over, at det var nødvendigt, uopfordret, at oplyse [Office des étrangers (den belgiske udlændingemyndighed)] herom, hvilket ifølge akterne i den administrative sag ikke er sket.

Den omstændighed, at [Abdelhafid Bensada Benallal] »ikke modtog et anbefalet brev, således som det fremgår af sagen, og følgelig ikke havde mulighed for at blive [hørt]«, kan ikke rejse tvivl om denne konstatering, idet [Abdelhafid Bensada Benallals] kritik angår den afhøring, som den socialinspektør […] foretog af ham (hvilken afhøring endvidere nu ikke alene støttes på forklaringer, men ligeledes på objektive omstændigheder, som [Abdelhafid Bensada Benallal] ikke har bestridt), og ikke direkte angår den anfægtede afgørelse.«
Samme forordnings artikel 3 med overskriften »Adgang til proceduren for behandling af en ansøgning om international beskyttelse« bestemmer:

»1. Medlemsstaterne behandler enhver ansøgning om international beskyttelse fra en tredjelandsstatsborger eller statsløs, der indgiver en ansøgning på en af medlemsstaternes område, herunder ved grænsen eller i transitområderne. En ansøgning behandles kun af den medlemsstat, som er ansvarlig efter kriterierne i kapitel III.

2. Kan det ikke på grundlag af kriterierne i denne forordning afgøres, hvilken medlemsstat der er ansvarlig, er det den første medlemsstat, som ansøgningen om international beskyttelse indgives til, der er ansvarlig for behandlingen.

Er det umuligt at overføre en ansøger til den medlemsstat, der primært er udpeget som ansvarlig, fordi der er væsentlige grunde til at tro, at der er systemfejl i asylproceduren og i modtagelsesforholdene for ansøgere i den pågældende medlemsstat, som medfører en risiko for umenneskelig eller nedværdigende behandling som defineret i artikel 4 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, skal den medlemsstat, der træffer afgørelsen, fortsætte med at undersøge kriterierne i kapitel III for at fastslå, om en anden medlemsstat kan udpeges som ansvarlig.

Kan en overførsel ikke gennemføres i medfør af dette stykke til nogen medlemsstat, der er udpeget på grundlag af kriterierne i kapitel III, eller til den første medlemsstat, hvor ansøgningen blev indgivet, bliver den medlemsstat, der træffer afgørelsen, den ansvarlige medlemsstat.

3. Enhver medlemsstat bevarer muligheden for at sende en ansøger til et sikkert tredjeland under overholdelse af de regler og garantier, som er fastsat i direktiv [2013/32].«
39

Det skal i denne forbindelse bemærkes, at mens artikel 26 i forordning nr. 882/2004 fastsætter såvel almindelig beskatning som indførelse af gebyrer eller afgifter med henblik på at finansiere tilrådighedsstillelsen af »det nødvendige personale og andre midler til offentlig kontrol«, omhandler denne forordnings artikel 27 kun gebyrer og afgifter, og artikel 27, stk. 1, tillader kun medlemsstaterne at opkræve gebyrer og afgifter for at »dække omkostninger i forbindelse med offentlig kontrol«. Det følger af det foregående, at gebyrerne kun kan anvendes til at dække de omkostninger, der for medlemsstaterne faktisk følger af gennemførelsen af kontrol i virksomheder i fødevaresektoren, og de har ikke til formål at vælte udgifterne til dette personales grunduddannelse over på virksomhederne i den berørte sektor.
4

Artikel 5 i direktiv 2008/95 med overskriften »Rettigheder, der er knyttet til varemærket«, og hvis ordlyd uden ændringer gentager ordlyden af artikel 5 i direktiv 89/104, bestemmer følgende: »1. Det registrerede varemærke giver indehaveren en eneret. Indehaveren kan forbyde tredjemand, der ikke har hans samtykke, at gøre erhvervsmæssig brug af: a) et tegn, der er identisk med varemærket, for varer eller tjenesteydelser af samme art som dem, for hvilke varemærket er registreret b) et tegn, der er identisk med eller ligner varemærket, når de varer eller tjenesteydelser, der er dækket af varemærket, er af samme eller lignende art som dem, der er dækket af det pågældende tegn, og der som følge heraf i offentlighedens bevidsthed er risiko for forveksling, herunder at der er en forbindelse med varemærket 2. En medlemsstat kan ligeledes træffe bestemmelse om, at indehaveren kan forhindre tredjemand, der ikke har hans samtykke, i at gøre erhvervsmæssig brug af et tegn, der er identisk med eller ligner varemærket, for varer eller tjenesteydelser af anden art end dem, for hvilke varemærket er registreret, når varemærket er renommeret i medlemsstaten, og brugen af tegnet uden skellig grund ville medføre en utilbørlig udnyttelse af varemærkets særpræg eller renommé, eller sådan brug ville skade dette særpræg eller renommé. 3. Såfremt betingelserne i stk. 1 og 2 er opfyldt, kan det bl.a. forbydes: a) at anbringe tegnet på varerne eller på deres emballage b) at udbyde varerne til salg, at markedsføre dem eller oplagre dem med dette formål eller at tilbyde eller præstere tjenesteydelser under det pågældende tegn c) at importere eller eksportere varerne under det pågældende tegn d) at anvende tegnet på forretningspapirer og i reklameøjemed. [...]«
41

I denne henseende fremgår det af forelæggelsesafgørelsen, at den proces for forarbejdning af ekstrakteret sojaskrå, i henhold til hvilken Imcosoy 62 er fremstillet, har et bestemt zooteknisk formål, idet hensigten med processen er at skabe et proteinkoncentrat, der i modsætning til ekstrakteret sojaskrå kan fordøjes af helt unge kalve. Et sådant produkts objektive karakteristika og egenskaber, og navnlig fjernelsen eller den bevidste nedsættelse af bestemte bestanddele af ekstrakteret sojaskrå med henblik på at gøre dette produkt egnet til at indgå i foderet til en bestemt type dyr, gør det således muligt at fastslå, at produktet opfylder de nødvendige betingelser for at tariferes i pos. 2309 i KN.
62

For at kunne kvalificere en vare som »del[…]« er det derfor ikke tilstrækkeligt at bevise, at maskinen ikke kan opfylde de behov, den er bestemt til at opfylde, uden denne vare. Det skal desuden fastslås, at den pågældende maskines mekaniske eller elektriske funktion afhænger af den nævnte vare (jf. dom Rohm Semiconductor, C-666/13, EU:C:2014:2388, præmis 46 og den deri nævnte retspraksis).
25

Den forelæggende ret har bemærket, at dette sidstnævnte indhold imidlertid er mere end 85% højere end den anbefalede daglige tilførsel af calcium. Retten er endvidere tilbøjelig til at mene, at et sådant indhold kan kvalificeres som »væsentligt højere« i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i den supplerende bestemmelse 1 til dette kapitel 30 i KN, skønt det ikke er tre gange højere end den anbefalede daglige tilførsel. Retten finder ligeledes, at de forklarende bemærkninger til kapitel 30 i KN ses at henvise til mulige undtagelser ved at anvende udtrykket »generelt«. Ifølge denne ret kan det følgelig ikke udelukkes, at et indhold af vitaminer eller mineraler i et produkt, som er lavere end tre gange den anbefalede daglige tilførsel, undtagelsesvist kan være tilstrækkeligt, for at produktet kan tariferes i pos. 3004 i KN.
Artikel 7 i direktiv 2008/115 med overskriften »Frivillig udrejse« har følgende ordlyd:

»1. I en afgørelse om tilbagesendelse fastsættes en passende frist for frivillig udrejse på mellem syv og tredive dage, jf. dog de undtagelser, der er anført i stk. 2 og 4. Medlemsstaterne kan i deres nationale lovgivning fastsætte, at en sådan frist kun indrømmes efter begæring fra den pågældende tredjelandsstatsborger. I så fald underretter medlemsstaterne de pågældende tredjelandsstatsborgere om muligheden for at indgive en sådan begæring.

Den i første afsnit omhandlede frist udelukker ikke, at de pågældende tredjelandsstatsborgere kan udrejse tidligere.

2. Medlemsstaterne forlænger, hvor dette er nødvendigt, fristen for frivillig udrejse i en passende periode under hensyntagen til de særlige forhold i den enkelte sag såsom opholdets varighed, eventuelle skolesøgende børn og eventuelle andre familiemæssige og sociale tilknytninger.

3. I perioden for frivillig udrejse kan der pålægges visse forpligtelser med sigte på at undgå risikoen for, at den pågældende forsvinder, såsom en pligt til regelmæssigt at melde sig hos myndighederne, til at stille en passende økonomisk garanti, til at indlevere dokumenter eller til at opholde sig et bestemt sted.

4. Er der risiko for, at den pågældende vil forsvinde, eller er en ansøgning om lovligt ophold blevet afvist som åbenbart grundløs eller svigagtig, eller udgør den pågældende person en risiko for den offentlige orden, den offentlige sikkerhed eller den nationale sikkerhed, kan medlemsstaterne undlade at indrømme en frist for frivillig udrejse, eller de kan indrømme en frist på under syv dage.«
25

Hvad angår formålet med den regel, der fremgår af forordningens artikel 23, stk. 1, første punktum, skal det, henset til det, der er blevet konstateret i nærværende doms præmis 20 og 21, fastslås, at den omstændighed, at de retshandler, der er omhandlet i forordningens artikel 17, 19 og 22, som ikke er blevet indført i registret, ikke har virkning over for tredjemand, tilsigter at beskytte personer, der har eller kan have rettigheder til et EF-varemærke som genstand for ejendomsret. Det følger heraf, at forordningens artikel 23, stk. 1, første punktum, ikke finder anvendelse på en situation som den i hovedsagen omhandlede, hvor en tredjemand, idet denne krænker et varemærke, tilsidesætter de til varemærket knyttede rettigheder.
17

Under disse omstændigheder har Korkein hallinto-oikeus (den øverste forvaltningsdomstol) besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Skal artikel 3, stk. 1, litra c), i direktiv 2000/78 fortolkes således, at en national ordning som bestemmelserne i § 124, stk. 1 og 4, i [lov 1992/1535 om indkomstskat], der vedrører en tillægsskat på [alderspensionsindkomst], falder ind under EU-rettens anvendelsesområde, således at forbuddet mod forskelsbehandling på grund af alder som omhandlet i [chartrets] artikel 21, stk. 1, [...] finder anvendelse på denne sag? [Det] andet og [det] tredje spørgsmål stilles alene for det tilfælde, at Domstolen besvarer det første spørgsmål således, at denne sag falder ind under EU-rettens anvendelsesområde. 2) Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende: Skal artikel 2, stk. 1, og stk. 2, litra a) eller b), i direktiv [2000/78] og [chartrets] artikel 21, stk. 1, [...] fortolkes således, at de er til hinder for en national ordning som […] § 124, stk. 1 og 4, [i lov 1992/1535 om indkomstskat,] der vedrører en tillægsskat på [alderspensionsindkomst], hvorefter der af en fysisk persons [alderspensionsindkomst], som i det mindste indirekte modtages på grundlag af personens alder, i visse situationer opkræves højere indkomstskat, end der ville blive opkrævet af erhvervsindtægter af tilsvarende størrelse? 3) Såfremt de nævnte bestemmelser i direktiv [2000/78] og i [chartret] er til hinder for en national ordning som tillægsskatten på [alderspensionsindkomst], skal det i den foreliggende sag desuden undersøges, om artikel 6, stk. 1, i det nævnte direktiv skal fortolkes således, at en national ordning som tillægsskatten på [alderspensionsindkomst] alligevel kan anses for objektivt og rimeligt begrundet i et legitimt formål i denne bestemmelses forstand, herunder et legitimt beskæftigelses-, arbejdsmarkeds- og erhvervsuddannelsespolitisk mål, fordi formålet med tillægsskatten på alderspensionsindtægter, som det fremgår af forarbejderne til [lov 1992/1535 om indkomstskat], er at opnå skatteindtægter fra modtagere af alderspensionsindtægter med stor skatteevne, at mindske forskellen på beskatningen af pensionsindtægter og [lønindtægter] og at forbedre incitamenterne for ældre personer til at forblive erhvervsaktive?«