ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
I forbindelse med en ugyldighedsbegæring vedrørende et EF-varemærke, som er støttet på en ældre rettighed, der er beskyttet ved en regel i national lovgivning, skal den kontrol, som Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) og Retten udøver, foretages i lyset af kravet om at sikre den effektive virkning af forordning nr. 40/94 om EF-varemærker, som er at sikre beskyttelsen af EF-varemærker.

Ud fra denne synsvinkel forekommer det – eftersom anvendelsen af national lovgivning kan føre til, at det fastslås, at et EF-varemærke, der er behørigt registreret, er ugyldigt – nødvendigt, at Harmoniseringskontoret og Retten, før de tager en ugyldighedsbegæring vedrørende et sådant varemærke til følge, kan kontrollere relevansen af de oplysninger, som indgiveren har fremlagt til brug for bevisførelsen, som påhviler denne, med hensyn til indholdet af denne nationale lovgivning.

Den kontrol, der udøves af Harmoniseringskontorets kompetente instanser og af Retten, skal også opfylde kravene til den funktion, som de udøver i tvister om EF-varemærker.

Når Harmoniseringskontorets kompetente instanser i første omgang skal træffe afgørelse om en ugyldighedsbegæring vedrørende et EF-varemærke, som er støttet på en ældre rettighed, der er beskyttet ved en regel i national lovgivning, kan deres afgørelse have til virkning, at varemærkeindehaveren fratages en ret, som er blevet tillagt ham. Rækkevidden af en sådan afgørelse omfatter nødvendigvis, at den instans, der træffer den, ikke er begrænset til at have en rolle, hvor den blot kontrollerer den nationale lovgivning, således som denne er blevet fremstillet af indgiveren af ugyldighedsbegæringen.

Hvad angår den domstolskontrol, som Retten foretager efterfølgende, skal denne kontrol opfylde kravene til princippet om en effektiv domstolsbeskyttelse. I det omfang anvendelsen af national lovgivning i den omhandlede processuelle sammenhæng kan have til virkning, at indehaveren af et EF-varemærke fratages sin ret, er det ufravigeligt, at Retten på grund af eventuelle huller i de dokumenter, der er blevet fremlagt som bevis for den anvendelige nationale lovgivning, ikke fratages den reelle mulighed for at udøve en effektiv kontrol. Til dette formål skal den således – ud over de dokumenter, der er blevet fremlagt – kunne kontrollere indholdet, betingelserne for anvendelse og rækkevidden af de retsregler, som indgiveren af ugyldighedsbegæringen har påberåbt sig.

Under omstændigheder, hvor det bl.a. påhviler Harmoniseringskontoret at tage hensyn til den nationale lovgivning i den medlemsstat, hvori en ældre ret, hvorpå ugyldighedsbegæringen er støttet, nyder beskyttelse, skal det følgelig ex officio og med de midler, som det finder hensigtsmæssige hertil, indhente oplysninger om den nationale lovgivning i den berørte medlemsstat, hvis sådanne oplysninger er nødvendige for bedømmelsen af betingelserne for anvendelse af den omhandlede ugyldighedsgrund, og navnlig for bedømmelsen af realiteten i de faktiske omstændigheder, der er gjort gældende, eller bevisværdien af de fremlagte beviser.

(jf. præmis 40-45)
Direktiv 2001/83 om oprettelse af en fællesskabskodeks for humanmedicinske lægemidler, som ændret ved direktiv 2004/27, og direktiv 2002/98 om fastsættelse af standarder for kvaliteten og sikkerheden ved tapning, testning, behandling, opbevaring og distribution af humant blod og blodkomponenter og om ændring af direktiv 2001/83 skal fortolkes således, at plasma, der med henblik på transfusion er fremstillet af fuldblod under anvendelse af en industriel proces, i henhold til artikel 109 i direktiv 2001/83 falder ind under anvendelsesområdet for direktiv 2002/98 i forhold til tapning og testning, og ind under anvendelsesområdet for direktiv 2001/83, som ændret ved direktiv 2004/27, i forhold til behandling, opbevaring og distribution heraf, forudsat at plasmaet opfylder definitionen på et lægemiddel i henhold til dette direktivs artikel 1, nr. 2).

(jf. præmis 33, 37, 38 og 40 samt domskonkl. 1)
Domstolens dom (Syvende Afdeling) af 6. marts 2014 – Pi-Design m.fl. mod Yoshida Metal Industry

(Forenede sager C-337/12 P – C-340/12 P)

»Appel — EF-varemærker — registreret tegn, der består af en overflade med sorte prikker — ugyldighedserklæring — forordning (EF) nr. 40/94 — artikel 7, stk. 1, litra c), nr. ii) — urigtig gengivelse af beviserne«

1. EF-varemærker — definition på og erhvervelse af et EF-varemærke — absolutte registreringshindringer — tegn, som udelukkende består af en udformning af varen, som er nødvendig for at opnå et teknisk resultat — identifikation af tegnets væsentligste kendetegn [Rådets forordning nr. 40/94, art. 7, stk. 1, litra e), nr. ii)] (jf. præmis 45-48 og 67)

2. EF-varemærker — afkald, fortabelse og ugyldighed — absolutte ugyldighedsgrunde — registrering i strid med artikel 7 — den relevante dato for undersøgelsen af en absolut ugyldighedsgrund — datoen for indlevering af ansøgningen om registrering [Rådets forordning nr. 40/94, art. 51, stk. 1, litra a)] (jf. præmis 59 og 60)

Angående

Appel af domme afsagt af Retten (Fjerde Afdeling) den 8. maj 2012 i sag T-331/10, Yoshida Metal Industry mod KHIM – Pi-Design m.fl (Gengivelsen af en trekantet overflade med sorte prikker) og sag T-416/10, Yoshida Metal Industry mod KHIM – Pi-Design m.fl (Gengivelsen af en overflade med sorte prikker), hvorved Retten annullerede afgørelse R 1237/2008-1 og R 1237/2008-1 truffet den 20. maj 2010 af Første Appelkammer ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (KHIM) om annullation af annullationsafdelingens afgørelse om ikke at tage den ugyldighedsbegæring til følge, som var indgivet af fremsat af Pi-Design (T-331/10) og af Pi-Design, Bodum France og Bodum Logistics A/S (T-416/10) vedrørende et figurmærke, der gengiver en overflade med sorte prikker, for varer i klasse 8 og 21 – fortolkning af artikel 7, stk. 1, litra e), nr. ii), i forordning (EF) nr. 207/2009 om EF-varemærker – tegn, som udelukkende består af en udformning af varen, som er nødvendig for at opnå et teknisk resultat.

Konklusion

1) Dommene afsagt af Den Europæiske Unions Ret den 8. maj 2012, Yoshida Metal Industry mod Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) – Pi-design m.fl. (Gengivelsen af en trekantet overflade med sorte prikker) (sag T-331/10) og Yoshida Metal Industry mod KHIM – Pi-Design m.fl. (Gengivelsen af en overflade med sorte prikker) (sag T-416/10), ophæves.

2) Sagerne hjemvises til Den Europæiske Unions Ret.
5.

Miljø — affald — direktiv 2008/98 — medlemsstaternes forpligtelse til at sikre nyttiggørelse eller bortskaffelse af affald — forpligtelse til at nå et bestemt resultat — medlemsstaternes skønsbeføjelse med hensyn til de foranstaltninger, der skal træffes — grænser — vedvarende ulovlige forhold igennem en længere periode, som medfører en betydelig forringelse af miljøet — traktatbrud (Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/98, art. 13) (jf. præmis 51 og 52)
Artikel 7, stk. 1, i direktiv 2003/88 om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden skal fortolkes således, at den er til hinder for nationale bestemmelser og en national praksis, hvorefter en arbejdstager, hvis løn er sammensat af dels en grundløn, dels en provision, hvis størrelse fastsættes i forhold til de kontrakter, der indgås af arbejdsgiveren som resultat af denne arbejdstagers realiserede salg, kun har ret til en løn, der udelukkende består af hans grundløn, i forbindelse med hans årligt betalte ferie.

Formålet med at betale den årlige ferie er nemlig under denne ferie at stille arbejdstageren i en tilsvarende situation lønmæssigt som under en arbejdsperiode.

De betingelser, der er opstillet i artikel 7 i direktiv 2003/88, synes ganske vist overholdt ved de nationale bestemmelser og den nationale praksis, da arbejdstageren i sin årlige ferieperiode råder over et beløb, der samlet set er sammenligneligt med det beløb, der modtages i arbejdsperioderne. Dette beløb, der udbetales dels i forbindelse med hans årlige ferie, dels for de salg, som han har realiseret i de uger, der går forud for den årlige ferieperiode, gør det således muligt for arbejdstageren at tage den ferie, han har ret til.

På trods af den løn, som arbejdstageren disponerer over i den periode, hvor han faktisk afholder ferie, kan denne arbejdstager imidlertid blive afskrækket fra at udøve sin ret til årlig ferie i betragtning af den forskudte, men rent faktisk lidte økonomiske skade i den periode, der følger efter den årlige ferieperiode.

(jf. præmis 17, 20, 21 og 24 samt domskonkl. 1)
Valget af retsgrundlag for en EU-retsakt skal inden for rammerne af kompetencefordelingen inden for Unionen foretages på grundlag af objektive forhold, som kan være genstand for en domstolskontrol, herunder bl.a. retsaktens formål og indhold. Hvis en gennemgang af den omhandlede foranstaltning viser, at den har et dobbelt formål, eller at den består af to led, og det ene af disse kan bestemmes som det primære eller fremherskende, mens det andet kun er sekundært, skal retsakten nemlig have et enkelt retsgrundlag, nemlig det, der kræves af det primære formål eller led.

I denne forbindelse er det primære eller fremherskende formål med direktiv 2011/82, som letter den grænseoverskridende udveksling af oplysninger vedrørende trafiksikkerhedsrelaterede færdselslovsovertrædelser, at forbedre trafiksikkerheden, som er et af de vigtigste mål i Unionens transportpolitik. Følgelig forholder det sig således, at da det pågældende direktiv udgør en foranstaltning, der gør det muligt at forbedre trafiksikkerheden i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 91, stk. 1, litra c), TEUF, burde det have været vedtaget på grundlag af denne bestemmelse.

Selv om det ganske vist er korrekt, at direktiv 2011/82 gennemfører en ordning til grænseoverskridende udveksling af oplysninger vedrørende trafiksikkerhedsrelaterede færdselslovsovertrædelser, forholder det sig ikke desto mindre således, at denne ordning er indført, netop for at Unionen kan forfølge det formål, som består i at forbedre trafiksikkerheden. Følgelig er direktiv 2011/82 ikke direkte forbundet med formålet med politisamarbejde og kunne ikke gyldigt vedtages på grundlag af artikel 87, stk. 2, TEUF.

(jf. præmis 29, 30, 36, 37, 44, 49 og 50)
Sag C-359/12

Michael Timmel

mod

Aviso Zeta AG

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Handelsgericht Wien)

»Præjudiciel forelæggelse — forbrugerbeskyttelse — direktiv 2003/71/EF — artikel 14, stk. 2, litra b) — forordning (EF) nr. 809/2004 — artikel 22, stk. 2, og artikel 29, stk. 1 — basisprospekt — tillæg til prospektet — endelige vilkår — datoen for og metoden for offentliggørelse af de oplysninger, der kræves — betingelser for offentliggørelse i elektronisk form«

Sammendrag – Domstolens dom (Anden Afdeling) af 15. maj 2014

Fri bevægelighed for personer – etableringsfrihed – selskaber – direktiv 2003/71 og forordning nr. 809/2004 – det prospekt, der skal offentliggøres, når værdipapirer udbydes til offentligheden eller optages til handel – offentliggørelse i elektronisk form – krav om, at prospektet skal være let tilgængeligt og stilles til rådighed – rækkevidde

Fri bevægelighed for personer – etableringsfrihed – selskaber – direktiv 2003/71 og forordning nr. 809/2004 – det prospekt, der skal offentliggøres, når værdipapirer udbydes til offentligheden eller optages til handel – oplysninger, der skal fremgå af basisprospektet – oplysninger, som først blev kendt ved offentliggørelsen af et tillæg til basisprospektet – pligt til at medtage oplysningerne i tillægget – betingelser

Artikel 22, stk. 2, i forordning nr. 809/2004 om gennemførelse af direktiv 2003/71 for så vidt angår oplysninger i prospekter samt disses format, integration af oplysninger ved henvisning og offentliggørelse af sådanne prospekter samt annoncering skal fortolkes således, at sådanne oplysninger, som ifølge denne artikels stk. 1 er påkrævet, skal offentliggøres i et tillæg til et prospekt, selv om de ikke var kendt på det tidspunkt, da basisprospektet blev offentliggjort, men først da der blev offentliggjort et tillæg til dette prospekt, såfremt disse oplysninger udgør en væsentlig ny omstændighed, materiel fejl eller ukorrekthed, der kan påvirke vurderingen af værdipapirerne som omhandlet i artikel 16, stk. 1, i direktiv 2003/71 om det prospekt, der skal offentliggøres, når værdipapirer udbydes til offentligheden eller optages til handel, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at vurdere. (jf. præmis 40 og domskonkl. 1)

Det er ikke i overensstemmelse med kravene i artikel 22 i forordning nr. 809/2004 om gennemførelse af direktiv 2003/71 for så vidt angår oplysninger i prospekter samt disses format, integration af oplysninger ved henvisning og offentliggørelse af sådanne prospekter samt annoncering, når et basisprospekt er offentliggjort uden de i henhold til denne artikels stk. 1 krævede oplysninger, herunder bl.a. dem, der er omfattet af bilag V til forordningen, hvis denne offentliggørelse ikke er suppleret med en offentliggørelse af de endelige vilkår. For at de oplysninger, som i henhold til artikel 22, stk. 1, i forordning nr. 809/2004 skal være medtaget i basisprospektet, kan indgå i de endelige vilkår, kræves det, at det i basisprojektet angives, hvilke oplysninger der vil indgå i de endelige vilkår, og at disse oplysninger opfylder kravene i forordningens artikel 22, stk. 4. (jf. præmis 49 og domskonkl. 2)
Direktiv 2004/83 om fastsættelse af minimumsstandarder for anerkendelse af tredjelandsstatsborgere eller statsløse som flygtninge eller som personer, der af anden grund behøver international beskyttelse, og indholdet af en sådan beskyttelse samt effektivitetsprincippet og retten til god forvaltning er ikke til hinder for en national procedureregel, der gør behandlingen af en ansøgning om subsidiær beskyttelse betinget af et forudgående afslag på en ansøgning om tildeling af flygtningestatus, så længe ansøgningen om tildeling af flygtningestatus og ansøgningen om subsidiær beskyttelse for det første kan indgives samtidig, og denne nationale procedureregel for det andet ikke fører til, at behandlingen af ansøgningen om subsidiær beskyttelse foretages inden for en urimelig frist, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.

For det første udgør subsidiær beskyttelse nemlig et supplement til beskyttelsen af flygtninge i henhold til Genèvekonventionen.

Idet en ansøger om international beskyttelse for det andet ikke nødvendigvis er i stand til at vurdere, hvilken form for beskyttelse hans ansøgning vedrører, og at flygtningestatussen desuden giver en videre beskyttelse end den, der følger af den subsidiære beskyttelse, skal en ansøgning om subsidiær beskyttelse i princippet ikke behandles, før den kompetente myndighed har fastslået, at ansøgeren om international beskyttelse ikke opfylder betingelserne for tildeling af flygtningestatus.

Desuden skal en sådan regel sikre de personer, der ansøger om subsidiær beskyttelse, en effektiv adgang til de rettigheder, som er tillagt dem ved direktivet.

(jf. præmis 32, 34-36, 42 og 57 samt domskonkl.)
Helhedsvurderingen af risikoen for forveksling skal for så vidt angår den visuelle, lydlige og begrebsmæssige lighed af de omtvistede varemærker være støttet på det helhedsindtryk, disse giver, idet der navnlig skal tages hensyn til deres særprægede og dominerende bestanddele. Den opfattelse, som gennemsnitsforbrugeren har af de pågældende varer eller tjenesteydelser, spiller en afgørende rolle i helhedsvurderingen af den nævnte risiko. Gennemsnitsforbrugeren opfatter i den henseende normalt et varemærke som en helhed og undersøger ikke dets forskellige detaljer.

Vurderingen af ligheden mellem to varemærker kan ikke begrænse sig til at tage hensyn alene til én bestanddel i et sammensat varemærke og til at sammenligne denne med et andet varemærke. Sammenligningen skal derimod foretages ved at undersøge de omhandlede varemærker, der hver især betragtes i deres helhed. Det helhedsindtryk, som et sammensat varemærke fremkalder i den relevante kundekreds’ bevidsthed, kan under visse omstændigheder være domineret af en eller flere af varemærkets bestanddele. Det er imidlertid kun, når alle de andre af varemærkets bestanddele er uden betydning, at vurderingen af ligheden kan foretages alene på grundlag af den dominerende bestanddel.

I denne henseende har undersøgelsen af, om en af bestanddelene i et sammensat tegn har en selvstændig adskillelsesevne, har til formål at afgøre, hvilke af de nævnte bestanddele der opfattes af den relevante kundekreds. Det skal nemlig i hvert enkelt tilfælde, bl.a. på grundlag af en analyse af tegnets bestanddele og disses relative betydning for den berørte kundekreds’ opfattelse, afgøres, hvilket helhedsindtryk det ansøgte tegn efterlader i den nævnte kundekreds’ erindring, og derefter skal der i lyset af dette helhedsindtryk og alle de relevante faktorer i sagen foretages en vurdering af risikoen for forveksling.

(jf. præmis 21-23, 33 og 34)
De sociale sikringsydelser skal, uanset de forskellige nationale lovgivningers egenart, betragtes som værende af samme art, når deres genstand og formål samt deres beregningsgrundlag og tildelingsbetingelser er identiske. Til gengæld er rent formelle kendetegn ikke faktorer, der skal tages i betragtning ved klassificeringen af ydelserne.

I betragtning af de mange forskelle mellem de nationale sociale sikringsordninger ville et krav om, at ydelsernes beregningsgrundlag og tildelingsbetingelser skal være helt identiske, nemlig føre til, at anvendelsen af forbuddet mod dobbeltydelser i artikel 12 i forordning nr. 1408/71 ville blive indskrænket betydeligt. Dette er i modstrid med forbuddets formål, som er at hindre, at der uberettiget modtages dobbelte sociale ydelser.

Det fremgår endvidere af den nævnte bestemmelse, at der foreligger dobbeltydelser, ikke blot når en person samtidig har ret til to forskellige familieydelser, men også når retten til sådanne ydelser tilkommer to forskellige personer, her et forældrepar, for et og samme barn. Ånden i de bestemmelser i forordning nr. 1408/71, der regulerer sammenlægningen af familieydelser, og de deri indeholdte løsninger i tilfælde af dobbeltydelser viser nemlig, at formålet med bestemmelsen er at hindre, at såvel den direkte modtager af en familieydelse, dvs. arbejdstageren, som de indirekte modtagere, nemlig arbejdstagerens familiemedlemmer, samtidig kan oppebære to ydelser af samme art.

(jf. præmis 54-56)
Reglerne om arbejdskraftens frie bevægelighed kunne nemlig let modvirkes, hvis det var tilstrækkeligt for medlemsstaterne til at undgå de forbud, som er indeholdt i reglerne, at påbyde arbejdsgiverne vilkår med hensyn til ansættelse af en arbejdstager, som arbejdstageren skal overholde, og som, hvis de blev pålagt ham direkte, ville udgøre hindringer for udøvelsen af den ret til fri bevægelighed, som han kan gøre krav på i henhold til artikel 45 TEUF. Denne konstatering gælder imidlertid ligeledes i et tilfælde, hvor arbejdsgiveren ikke ønsker at ansætte en lønmodtager, men en selvstændig arbejdstager, hvis situation er omfattet af artikel 49 TEUF.

Artikel 45 TEUF og 49 TEUF skal fortolkes således, at de er til hinder for en medlemsstats lovgivning, som over for selskaber, der agter at drive virksomhed inden for handel med militære våben og militær ammunition og formidling af køb og salg af militære våben og militær ammunition, stiller krav om, at medlemmerne af deres repræsentative organer i henhold til lov eller selskabsdeltagere med ledelsesbeføjelse er statsborgere i denne medlemsstat.

Denne lovgivning indfører således en forskelsbehandling på grundlag af nationalitet, der i princippet er forbudt ved såvel artikel 49 TEUF som artikel 45, stk. 2, TEUF.

Det tilkommer imidlertid den forelæggende ret at efterprøve, om den medlemsstat, der påberåber sig artikel 346, stk. 1, litra b), TEUF for at begrunde en sådan lovgivning, kan bevise, at det er nødvendigt at anvende den i bestemmelsen fastsatte undtagelse for at beskytte sine væsentlige sikkerhedsinteresser.

Herved skal undtagelsesbestemmelsen i artikel 346 TEUF dels fortolkes strengt. Dels kan denne artikels stk. 1, litra b), selv om bestemmelsen nævner foranstaltninger, som en medlemsstat kan anse for nødvendige til beskyttelse af dens væsentlige sikkerhedsinteresser, imidlertid ikke fortolkes således, at den tildeler medlemsstaterne kompetence til at fravige traktatens bestemmelser blot ved påberåbelse af disse interesser. Den medlemsstat, der påberåber sig artikel 346, stk. 1, litra b), TEUF, skal således bevise, at det er nødvendigt at anvende den i bestemmelsen fastsatte undtagelse for at beskytte sine væsentlige sikkerhedsinteresser.

Selv om det kan antages at være bevist, at målet om at sikre pålideligheden hos de personer, der får tilladelse til at drive virksomhed inden for handel med militære våben og militær ammunition og formidling af køb og salg af militære våben og militær ammunition, målet om at sikre forsyningssikkerhed for forsvarsmateriel og målet om at forhindre videregivelse af strategiske oplysninger udgør væsentlige sikkerhedsinteresser for medlemsstaten som omhandlet i artikel 346, stk. 1, litra b), TEUF, kræves det derudover, at statsborgerskabskravet i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet ikke må gå videre, end hvad der er rimeligt og nødvendigt for at nå det tilsigtede mål.

(jf. præmis 29, 33-35, 37 og 39 samt domskonkl.)
Fri bevægelighed for personer – etableringsfrihed – selskaber – direktiv 2003/71 – krav om offentliggørelse af et prospekt forud for udbud til offentligheden – rækkevidde – tvangsfuldbyrdelsessalg af værdipapirer – ikke omfattet – forskelsbehandling mellem investorer – foreligger ikke

[Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/71, art. 2, stk. 1, litra d), og art. 3, stk. 1]

Artikel 3, stk. 1, i direktiv 2003/71 om det prospekt, der skal offentliggøres, når værdipapirer udbydes til offentligheden eller optages til handel, og om ændring af direktiv 2001/34, som ændret ved direktiv 2008/11, skal fortolkes således, at kravet om offentliggørelse af et prospekt, når værdipapirer udbydes til offentligheden, ikke finder anvendelse på tvangsfuldbyrdelsessalg af værdipapirer som det i hovedsagen omhandlede.

Der findes således for det første ikke nogen henvisning til tvangsfuldbyrdelsessalg af værdipapirer i det pågældende direktiv.

For det andet udgør beskyttelsen af investorer og markedernes funktion og udvikling kernen i de formål, der forfølges med direktivet. Arten af de transaktioner, der ligger til grund for afgørelsen om at foretage et salg af værdipapirer inden for rammerne af en håndhævelsesproces, afviger klart fra arten af dem, der er omhandlet i direktiv 2003/71, særligt for så vidt som tvangsfuldbyrdelsessalg ikke tilsigter at bidrage til en økonomisk aktivitet på værdipapirmarkedet, men skal alene opfylde rettighederne for en kreditor, der har gjort udlæg.

Det fremgår heraf, at et tvangsfuldbyrdelsessalg af værdipapirer inden for rammerne af en håndhævelsesproces ikke indgår i de formål, der forfølges med det pågældende direktiv, og følgelig ikke henhører under direktivets anvendelsesområde.

For så vidt som situationen for de investorer, der køber værdipapirer i forbindelse med et tvangsfuldbyrdelsessalg, ikke er sammenlignelig med situationen for de investorer, der køber sådanne værdipapirer i forbindelse med et normalt udbud til offentligheden som omhandlet i artikel 2, stk. 1, litra d), i direktiv 2003/71, foreligger der endelig ikke forskelsbehandling mellem disse.

(jf. præmis 29, 33, 34, 36, 45, 49 og 50 samt domskonkl.)