ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
93

Med det andet anbringendes fjerde led har appellanten anfægtet den appellerede doms præmis 155, hvori Retten efter en analyse i denne doms præmis 154-147 konkluderede, at det ikke var blevet godtgjort, at den fordel, der fulgte af den omtvistede foranstaltning, ville komme de virksomheder til gode, der var omfattet af den forskelsbehandling, som denne foranstaltning skulle afhjælpe, og følgelig, at »de neutraliserende virkninger« af den nævnte foranstaltning ikke var godtgjort. Appellanten er af den opfattelse, at princippet om skattemæssig neutralitet ville blive tilsidesat uden den korrektion, der blev foretaget ved denne foranstaltning, fordi der fortsat er situationer, hvor hindringerne for erhvervelse af kapitalandele i udenlandske selskaber er til hinder for afskrivning af goodwill på samme betingelser som dem, der gælder for erhvervelse af kapitalandele i hjemmehørende selskaber. Hvad angår spørgsmålet, om der foreligger hindringer for fusioner med amerikanske og peruvianske selskaber, har appellanten henvist til de forhold, som selskabet allerede har påberåbt sig i sit søgsmål for Retten. Hvad angår konstateringen formuleret i den appellerede doms præmis 154, hvorefter Kongeriget Spanien ikke havde godtgjort, »at virksomheder, der ønsker at gennemføre grænseoverskridende fusioner, og som ikke er i stand til dette på grund af, navnlig juridiske, hindringer for virksomhedssammenslutninger, i stedet for erhverver kapitalandele i ikke-hjemmehørende selskaber, eller i det mindste bevarer de kapitalandele, som de allerede besidder«, har appellanten anført, at et sådant kriterium, som ikke fremgår af den omtvistede afgørelse, er udtryk for, at Retten igen satte sin egen begrundelse i stedet for begrundelsen indeholdt i afgørelsen.
111

Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det første og det tredje spørgsmål besvares med, at artikel 63 TEUF, sammenholdt med chartrets artikel 49, stk. 3, skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en medlemsstats lovgivning, der, med henblik på at bekæmpe skattesvig og skatteunddragelse, dels forbyder fysiske og juridiske personer på det nationale område at foretage kontantbetalinger, når disse er på den fastsatte tærskel eller derover, og som med henblik herpå kræver betaling via bankoverførsel eller indbetaling på en betalingskonto, herunder når der er tale om et selskabs udlodning af udbytte, dels ved overtrædelse af dette forbud fastsætter en sanktionsordning, inden for rammerne af hvilken det bødebeløb, der kan pålægges, beregnes på grundlag af en fast procentdel af det samlede beløb for den betaling, der er blevet foretaget i strid med forbuddet, uden at denne bøde kan tilpasses i forhold til de konkrete omstændigheder i den pågældende sag, forudsat at denne lovgivning er egnet til at sikre opfyldelsen af de nævnte formål, og ikke går ud over, hvad der er nødvendigt for at nå dem.
59

Som det fremgår af Domstolens praksis, der er nævnt i denne doms præmis 49, har Domstolen således allerede fastslået, at det hvad angår en hensyntagen – med henblik på anvendelsen af den skærpende omstændighed, der består i et gentagelsestilfælde med hensyn til moderselskabet – til en overtrædelse, der er begået af dette moderselskabs datterselskab, ikke kræves, at moderselskabet har været genstand for en tidligere retsforfølgelse, der har givet anledning til en klagepunktsmeddelelse og en afgørelse, forudsat at det datterselskab, hvis adfærd har givet anledning til overtrædelsen, allerede på tidspunktet for den første overtrædelse dannede én virksomhed som omhandlet i artikel 101 TEUF med det omhandlede moderselskab. For så vidt som en afgørelse, der fastslår en overtrædelse begået af en virksomhed, er rettet til et af de selskaber, som allerede udgjorde denne virksomhed på det tidspunkt, hvor overtrædelsen blev begået, således at dette selskab og dermed nævnte virksomhed har haft mulighed for at bestride, at denne overtrædelse forelå, kan retten til forsvar for de andre selskaber, som udgjorde den samme virksomhed, således ikke tilsidesættes som følge af, at denne overtrædelse tages i betragtning i forbindelse med en efterfølgende erstatningssag, der er anlagt af en person, som er forvoldt en skade som følge af den omhandlede ulovlige adfærd, idet et sådant søgsmål navnlig ikke kan føre til, at disse andre selskaber pålægges en sanktion, såsom en bøde.
39

Med henblik på denne fastlæggelse skal den forelæggende ret i særdeleshed tage hensyn til dels den omstændighed, at det fremgår af den nationale lovgivning, at et særligt beskæftigelsescenter, uanset om det er af social eller erhvervsmæssig karakter, har til formål at sikre en lønnet beskæftigelse for handicappede personer og betragtes som et middel til at lade det størst mulige antal personer være omfattet af den almindelige ansættelsesordning, dels, at mindst 70% af personalet i et særligt beskæftigelsescenter omfatter handicappede personer.
130

Som Kommissionen i det væsentlige har anført i punkt 188 og 219 i sin meddelelse om begrebet statsstøtte i artikel 107, stk. 1, TEUF, indebærer den omstændighed, at en medlemsstat tildeler en offentlig tjeneste, der er underlagt et lovbestemt monopol, til en offentlig virksomhed, under visse omstændigheder ikke konkurrenceforvridning, og at en fordel, som indrømmes forvalteren af den infrastruktur, der er underlagt et lovbestemt monopol, under sådanne omstændigheder muligvis ikke fordrejer konkurrencevilkårene. Som Kommissionen ligeledes har præciseret i denne meddelelses punkt 188, litra b), kræves det imidlertid, at det lovbestemte monopol, for at en sådan fordrejning kan udelukkes under disse omstændigheder, ikke alene udelukker konkurrence »på« markedet, men også konkurrencen »om« markedet, derved at det udelukker enhver mulig konkurrence om at blive eneudbyder af den pågældende tjenesteydelse (jf. i denne retning dom af 19.12.2019, Arriva Italia m.fl., C-385/18, EU:C:2019:1121, præmis 57).
137

I det foreliggende tilfælde kritiserede appellanten som led i sit søgsmål i første instans i det væsentlige Kommissionen for ikke at have sondret mellem erhvervelse af kapitalandele i ikke-hjemmehørende selskaber, som indebar en overtagelse af kontrollen, og anden erhvervelse af kapitalandele for at konstatere, at anvendelsen af den omtvistede foranstaltning på de førstnævnte ikke skulle kvalificeres som statsstøtte. I denne forbindelse anførte Retten i den appellerede doms præmis 203, at det hvad angår berettigelsen af den differentiering, der foretages ved den pågældende foranstaltning, tilkommer den berørte medlemsstat at godtgøre denne berettigelse samt at tilpasse indholdet eller betingelserne for anvendelsen af denne foranstaltning, hvis det viser sig, at den kun er delvis berettiget. Det var således uden at begå en retlig fejl, at Retten i den appellerede doms præmis 205 fastslog, at selv hvis det antages, at Kommissionens undersøgelse i forbindelse med den formelle undersøgelsesprocedure af erhvervelser af majoritetsandele var genstand for specifikke drøftelser mellem Kommissionen og Kongeriget Spanien på grundlag af dokumenterede anmodninger, indgivet af nævnte medlemsstat, skulle appellantens klagepunkt under alle omstændigheder forkastes under omstændighederne i den foreliggende sag.
155

I det foreliggende tilfælde kritiserede Santander og Santusa som led i deres søgsmål i første instans i det væsentlige Kommissionen for ikke at have sondret mellem erhvervelse af kapitalandele i ikke-hjemmehørende selskaber, som indebar en overtagelse af kontrollen, og anden erhvervelse af kapitalandele for at konstatere, at anvendelsen af den omtvistede foranstaltning på de førstnævnte ikke skulle kvalificeres som statsstøtte. I denne forbindelse anførte Retten i den appellerede doms præmis 214, at det hvad angår berettigelsen af den differentiering, der foretages ved den pågældende foranstaltning, tilkommer den berørte medlemsstat at godtgøre denne berettigelse samt at tilpasse indholdet eller betingelserne for anvendelsen af denne foranstaltning, hvis det viser sig, at den kun er delvis berettiget. Det var således uden at begå en retlig fejl, at Retten i den appellerede doms præmis 216 fastslog, at selv hvis det antages, at Kommissionens undersøgelse i forbindelse med den formelle undersøgelsesprocedure af erhvervelser af majoritetsandele var genstand for specifikke drøftelser mellem Kommissionen og Kongeriget Spanien på grundlag af dokumenterede anmodninger, indgivet af nævnte medlemsstat, skulle Santanders og Santusas klagepunkt under alle omstændigheder forkastes under omstændighederne i den foreliggende sag.
99

Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det tredje spørgsmål besvares med, at chartrets artikel 47 skal fortolkes således, at en person, der er i besiddelse af oplysninger, og som: – er blevet pålagt en administrativ bøde for manglende efterkommelse af en afgørelse om påbud om at meddele oplysninger inden for rammerne af en udveksling mellem nationale skattemyndigheder i henhold til direktiv 2011/16, som ikke i sig selv kan gøres til genstand for et søgsmål i henhold til den bistandssøgte medlemsstats nationale ret, og – indirekte har anfægtet lovligheden af denne afgørelse inden for rammerne af et søgsmål anlagt til prøvelse af en sanktionsafgørelse truffet som følge af manglende efterkommelse af dette påbud, og som dermed først har fået kendskab til de minimumsoplysninger, der er omhandlet i dette direktivs artikel 20, stk. 2, under retsforhandlingerne i forbindelse med dette søgsmål, efter den endelige anerkendelse af lovligheden af de nævnte afgørelser truffet over for den pågældende skal gives mulighed for at efterkomme afgørelsen om påbud om at meddele oplysninger inden for den frist, der oprindeligt var fastsat herfor i national ret, uden at dette medfører opretholdelse af den sanktion, som den pågældende var nødt til at pådrage sig for at kunne udøve sin ret til effektive retsmidler. Det er kun, hvis personen ikke efterkommer denne afgørelse inden for denne frist, at den pålagte sanktion lovligt kan håndhæves.
Denne fælles holdnings artikel 1, stk. 1, 4 og 6, bestemmer:

»1. Denne fælles holdning finder i overensstemmelse med bestemmelserne i de følgende artikler anvendelse på personer, grupper og enheder, der er involveret i terrorhandlinger, og som er opført i bilaget.

[…]

4. Listen i bilaget udarbejdes på grundlag af præcise oplysninger eller forhold, der viser, at der er truffet en afgørelse af en kompetent myndighed over for de omhandlede personer, grupper og enheder, hvad enten der er indledt en undersøgelse eller en retsforfølgelse for en terrorhandling eller forsøg på at begå, deltage i eller lette gennemførelsen af en sådan handling, baseret på seriøse og troværdige beviser eller indicier, eller der er afsagt dom for sådanne handlinger. Personer, grupper og enheder, der er identificeret af FN’s Sikkerhedsråd som værende forbundet med terrorisme, og som det har beordret sanktioner imod, kan opføres på listen.

I dette stykke forstås ved »kompetent myndighed« en judiciel myndighed, eller hvor judicielle myndigheder ikke har kompetence på det område, som dette stykke dækker, en tilsvarende kompetent myndighed på dette område.

[…]

6. Navnene på personer og enheder, der er opført på listen i bilaget, underkastes med regelmæssige mellemrum og mindst en gang hvert halve år en fornyet gennemgang for at sikre, at det stadig er berettiget at bevare deres navne på listen.«
Direktivets artikel 3 med overskriften »Ret til oversættelse af væsentlige dokumenter« fastsætter:

»1. Medlemsstaterne sikrer, at en mistænkt eller tiltalt, som ikke forstår eller taler det sprog, der anvendes i straffesagen, inden for en rimelig tid får en skriftlig oversættelse af alle dokumenter, der er væsentlige for at sikre, at vedkommende er i stand til at udøve retten til et forsvar, og for at garantere en retfærdig rettergang.

2. Væsentlige dokumenter omfatter enhver afgørelse om frihedsberøvelse, ethvert anklageskrift og enhver dom.

[…]

5. Medlemsstaterne sikrer, at den mistænkte eller tiltalte i overensstemmelse med procedurerne i den nationale lovgivning har ret til at gøre indsigelse mod en afgørelse om ikke at oversætte dokumenter eller passager heraf og, hvis der er stillet en oversættelse til rådighed, har mulighed for at klage over, at oversættelsens kvalitet ikke er tilstrækkelig god til at sikre en retfærdig rettergang.

[…]

9. Den oversættelsesbistand, der ydes i henhold til denne artikel, skal være af en tilstrækkelig god kvalitet til at sikre en retfærdig rettergang, navnlig ved at sikre, at den mistænkte eller tiltalte har kendskab til sagen mod den pågældende og er i stand til at udøve retten til et forsvar.«
17

Den forelæggende ret har forklaret, at reglerne om dommeres forflyttelse giver justitsministeren, der ligeledes er den øverste generalstatsadvokat, som bl.a. de almindelige anklagere er underlagt, mulighed for i væsentlig grad at påvirke sammensætningen af en straffedomstol. Justitsministeren vil nemlig ved forflyttelse kunne ansætte en dommer ved en højere retsinstans på grundlag af kriterier, som ikke er officielt kendte, og uden at afgørelsen om forflyttelse kan undergives domstolsprøvelse, og justitsministeren kan til enhver tid bringe forflyttelsen til ophør, uden at en sådan tilbagekaldelse skal være underlagt kriterier, der er fastsat på forhånd i lovgivningen, eller skal være begrundet. Den forelæggende ret har i øvrigt fremhævet, at muligheden for at underkaste en sådan tilbagekaldelse en domstolsprøvelse er usikker. Disse forhold gør det muligt for justitsministeren at udøve en dobbelt indflydelse på de dommere, der er blevet forflyttet til dommerkollegier som dem, der skal træffe afgørelse i tvisterne i hovedsagerne. Dels kan justitsministeren ved at forflytte en dommer til en højere retsinstans »belønne« denne for sit arbejde i et tidligere embede eller udtrykke visse forventninger med hensyn til, hvorledes denne dommer skal træffe afgørelse i fremtiden, idet forflyttelsen således udgør en erstatning for en forfremmelse. Dels kan justitsministeren ved at tilbagekalde forflyttelsen »sanktionere« en forflyttet dommer for at have truffet en retsafgørelse, som justitsministeren ikke bifalder, idet den forelæggende ret på dette punkt navnlig har fremhævet den aktuelle høje risiko for, at en sådan sanktion indtræder, hvis den pågældende dommer har besluttet at forelægge Domstolen en anmodning om præjudiciel afgørelse eller at undlade at anvende polsk ret, der er i strid med EU-retten. En sådan ordning skaber således en tilskyndelse for de forflyttede dommere til at træffe afgørelse i overensstemmelse med justitsministerens vilje – selv om denne vilje ikke udtrykkeligt kommer til udtryk – hvilket i sidste ende vil krænke den tiltaltes ret til en retfærdig rettergang, en ret, som er et udtryk for princippet om effektiv domstolsbeskyttelse.
Artikel 6 i direktiv 2013/32 med overskriften »Adgang til proceduren« fastsætter:

»1. Når en person indgiver en ansøgning om international beskyttelse til en myndighed, der i henhold til national ret er kompetent til at registrere sådanne ansøgninger, skal registreringen ske senest tre arbejdsdage efter, at ansøgningen er indgivet.

Indgives ansøgningen om international beskyttelse til andre myndigheder, der kan forventes at modtage sådanne ansøgninger, men som ikke er kompetente til at registrere dem i henhold til national ret, sikrer medlemsstaterne, at registreringen sker senest seks arbejdsdage efter, at ansøgningen er indgivet.

Medlemsstaterne sikrer, at de andre myndigheder, der kan forventes at modtage ansøgninger om international beskyttelse, såsom politiet, grænsevagter, indvandringsmyndigheder og ansatte ved faciliteter for frihedsberøvede, har de relevante oplysninger, og at deres ansatte modtager den nødvendige uddannelse til at kunne varetage deres opgaver og ansvarsområder og instruks om at meddele ansøgerne, hvor og hvordan ansøgninger om international beskyttelse kan indgives.

2. Medlemsstaterne sikrer, at en person, der har indgivet en ansøgning om international beskyttelse, i praksis har mulighed for at indgive den så hurtigt som muligt. Indgiver ansøgeren ikke sin ansøgning, kan medlemsstaterne anvende artikel 28 i overensstemmelse hermed.

3. Medlemsstaterne kan kræve, at ansøgninger om international beskyttelse indgives personligt og/eller et bestemt sted, jf. dog stk. 2.

4. Uanset stk. 3 betragtes en ansøgning om international beskyttelse for at være indgivet på det tidspunkt, hvor en af ansøgeren indgivet formular eller en i national ret fastsat officiel rapport er kommet den pågældende medlemsstats kompetente myndigheder i hænde.

[…]«
204

I den appellerede doms præmis 192 og 193 fastslog Retten for det første, at den af Kommissionen fastlagte overkompensation svarede til forskellen mellem de betalinger, som faktisk var gennemført til fordel for AW, og de beløb, som dette selskab burde have modtaget på grundlag af det i henhold til PwC-modellen for effektiv opkrævning af vejafgifter fastsatte interne afkast, for det andet, at det beløb, der var betalt for meget, for perioden fra september 2005 til oktober 2007 således svarede til forskellen mellem de betalinger, som AW faktisk havde modtaget, og kompensationen beregnet på baggrund af det interne afkast, som dette selskab kunne forvente lige før ændringerne indført ved loven af 28. juli 2005, for det tredje, at det interne afkast på 10,77% i modellen for effektiv opkrævning af vejafgifter, som AW anvendte med henblik på at fastsætte skyggevejafgiften før oktober 2007, allerede var for højt i forhold til det interne afkast, som dette selskab kunne forvente, for det fjerde, at den kontrolmekanisme, der er fastsat i bilag 6, blot bekræftede fejlen ved nævnte interne afkast, for det femte, at denne mekanisme under disse omstændigheder ikke kunne rejse tvivl om, at AW ikke oprindeligt skulle have fået udbetalt så store beløb fra september 2005 til oktober 2007, og for det sjette, at den kontrolmekanisme, der er fastsat i bilag 6, var baseret på en sammenligning af det interne afkast i kontrolmodellen med det interne afkast i modellen for effektiv opkrævning af vejafgifter og gjorde det muligt at tilpasse skyggevejafgifterne under hensyntagen til faktiske trafikdata efter iværksættelsen af skyggeafgiftsordningen.
Afgørelsens artikel 6 med overskriften »Opdeling i delinstallationer« bestemmer i stk. 1:

»I forbindelse med denne afgørelse opdeler medlemsstaterne hvert anlæg, der er berettiget til gratistildeling af emissionskvoter i medfør af artikel 10a i direktiv [2003/87], i en eller flere af følgende delinstallationer efter behov:

a) en produktbenchmarket delinstallation

b) en varmebenchmarket delinstallation

c) en brændselsbenchmarket delinstallation

d) en procesemissionsdelinstallation.

Delinstallationer skal i videst muligt omfang svare til fysiske dele af anlægget.

For varmebenchmarkede delinstallationer, brændselsbenchmarkede delinstallationer og procesemissionsdelinstallationer skal medlemsstaterne på grundlag af NACE- eller prodcom-koder klart fastlægge, hvorvidt de relevante processer vedrører eller ikke vedrører en sektor eller delsektor, der anses for at være udsat for en betydelig risiko for carbon leakage, jf. [Kommissionens] afgørelse 2010/2/EU [af 24. december 2009 om opstilling af en liste over, hvilke sektorer og delsektorer der anses for at være udsat for en betydelig risiko for carbon leakage, i overensstemmelse med Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/87/EF (EUT 2010, L 1, s. 10)].

Hvis et anlæg, som er omfattet af EU-ordningen, har produceret og eksporteret målelig varme til et anlæg eller en enhed, som ikke er omfattet af EU-ordningen, antager medlemsstaterne, at den varmebenchmarkede delinstallations relevante proces i forbindelse med denne varme ikke tilhører en sektor eller delsektor, der anses for at være udsat for en betydelig risiko for carbon leakage, jf. afgørelse [2010/2], medmindre den kompetente myndighed finder det godtgjort, at forbrugeren af den målelige varme tilhører en sektor eller delsektor, der anses for at være udsat for en betydelig risiko for carbon leakage, jf. afgørelse [2010/2].«
39

I denne henseende fremgår det af fast retspraksis, at aktiviteter, der henhører under udøvelsen af beføjelser vedrørende offentlig myndighed, principielt er udelukket fra at blive anset for at være økonomisk virksomhed. Ydelser, som uden at henhøre under udøvelsen af beføjelser vedrørende offentlig myndighed varetages af almen interesse og uden gevinst for øje, og som udbydes i konkurrence med erhvervsdrivende, der arbejder med gevinst for øje, er derimod blevet anset for at være økonomisk virksomhed (dom af 6.9.2011, Scattolon, C-108/10, EU:C:2011:542, præmis 44 og den deri nævnte retspraksis). Den omstændighed, at sådanne ydelser er mindre konkurrencedygtige end tilsvarende ydelser leveret af erhvervsdrivende, der arbejder med gevinst for øje, kan ikke forhindre, at de pågældende aktiviteter anses for økonomisk virksomhed (jf. i denne retning dom af 25.10.2001, Ambulanz Glöckner, C-475/99, EU:C:2001:577, præmis 21).
75

Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 81 EF, 84 EF og 85 EF samt EØS-aftalens artikel 53 skal fortolkes således, at en national retsinstans i en privatretlig tvist vedrørende et erstatningssøgsmål, som den er forelagt, efter at forordning nr. 1/2003 trådte i kraft, har kompetence til at anvende artikel 81 EF og EØS-aftalens artikel 53 på virksomheders adfærd inden for sektoren for lufttransport mellem en medlemsstat og et andet tredjeland end Schweiz, som fandt sted før den 1. maj 2004, på virksomheders adfærd inden for sektoren for lufttransport mellem en medlemsstat og Schweiz, som fandt sted før den 1. juni 2002, og på virksomheders adfærd inden for sektoren for lufttransport mellem et EØS-land, der ikke er en medlemsstat, og et tredjeland, som fandt sted inden den 19. maj 2005, selv om der hverken er truffet en afgørelse i henhold til artikel 84 EF eller i henhold til 85 EF vedrørende denne adfærd, for så vidt som nævnte adfærd kunne påvirke henholdsvis samhandelen mellem medlemsstaterne og samhandelen mellem de kontraherende parter i EØS-aftalen.
Det nævnte direktivs artikel 14 fastsætter:

»1. Medlemsstaterne sikrer, at retsmidler svarende til dem, der er tilgængelige i en lignende national sag, finder anvendelse på de efterforskningsforanstaltninger, der er anført i den europæiske efterforskningskendelse.

2. De materielle grunde for udstedelse af den europæiske efterforskningskendelse kan kun anfægtes ved en sag anlagt i udstedelsesstaten, uden at dette anfægter garantierne for de grundlæggende rettigheder i fuldbyrdelsesstaten.

3. Hvis det ikke vil undergrave fortroligheden af en efterforskning i henhold til artikel 19, stk. 1, træffer udstedelsesmyndigheden og fuldbyrdelsesmyndigheden passende foranstaltninger for at sikre, at der informeres om mulighederne i henhold til national ret for at søge de retsmidler, når disse kan gøres gældende, og i tide til at sikre, at de kan udøves effektivt.

4. Medlemsstaterne sikrer, at tidsfristerne for anmodning om et retsmiddel er de samme som dem, der er foreskrevet i lignende nationale sager, og finder anvendelse på en måde, der garanterer muligheden for, at de berørte parter effektivt kan iværksætte disse retsmidler.

[…]«
94

For det første skal det hvad angår den angivelige begrundelsesmangel i den appellerede dom bemærkes, at det følger af Domstolens faste praksis som citeret i nærværende doms præmis 63, at begrundelsespligten ikke indebærer, at Retten skal fremkomme med en udtømmende fremstilling og et for et behandle alle de argumenter, der er fremført af parterne i sagen, idet Rettens begrundelse således kan fremgå indirekte, forudsat at de berørte parter kan få kendskab til begrundelsen for, at Retten ikke har godtaget deres argumenter, og at Domstolen kan råde over de oplysninger, der er nødvendige for, at den kan udøve sin prøvelsesret.