Forslag til afgørelse fra generaladvokat Mischo fremsat den 8. marts 1990. - HAUPTZOLLAMT GIESSEN MOD DEUTSCHE FERNSPRECHER GMBH MARBURG. - ANMODNING OM PRAEJUDICIEL AFGOERELSE: BUNDESFINANZHOF - TYSKLAND. - EFTEROPKRAEVNING AF TOLD - MYNDIGHEDERS FEJL. - SAG C-64/89.



Samling af Afgørelser 1990 side I-02535



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hoeje Domstol .

1 . Selskabet Deutsche Fernsprecher GmbH har for de tyske domstole bestridt lovligheden af en efteropkraevning af importafgifter paa 27 114,70 DM for visse telefontekniske dele, der er indgaaet i en passiv foraedling .

2 . Artikel 5, stk . 2, i Raadets forordning ( EOEF ) nr . 1697/79 af 24 . juli 1979 - om efteropkraevning af import - eller eksportafgifter, der ikke er opkraevet hos debitor for varer, der er angivet til en toldprocedure, som medfoerer en forpligtelse til at betale saadanne afgifter ( EFT L 197, s . 1 ) - lyder :

"De kompetente myndigheder kan undlade at foretage efteropkraevning af import - eller eksportafgift, der ikke er opkraevet som foelge af en fejl, som de kompetente myndigheder selv har begaaet, og som debitor ikke med rimelighed kunne forventes at have opdaget, saafremt sidstnaevnte i forbindelse med toldangivelsen har handlet i god tro og overholdt samtlige bestemmelser i de gaeldende forskrifter ".

3 . Kommissionens forordning ( EOEF ) nr . 1573/80 af 20 . juni 1980 om gennemfoerelsesbestemmelserne til artikel 5, stk . 2, til forordning nr . 1697/79 ( EFT L 161, s . 1 ) indeholder blandt andet foelgende to bestemmelser :

"Artikel 2

Saafremt den kompetente myndighed i en medlemsstat, i hvilken der som foelge af en fejl er foretaget utilstraekkelig opkraevning, selv kan sikre sig, at samtlige betingelser i grundforordningens artikel 5, stk . 2, er opfyldt, traeffer denne myndighed selv afgoerelse om at undlade at efteropkraeve ikke-opkraevede afgifter, saafremt disse er paa under 2 000 ECU ( 1 ).

Artikel 4

Saafremt den kompetente myndighed i den medlemsstat, i hvilken fejlen er begaaet, ikke selv kan sikre sig, at samtlige betingelser i grundforordningens artikel 5, stk . 2, er opfyldt, eller saafremt de paagaeldende afgifter er paa 2 000 ECU eller derover, anmoder den Kommissionen om at traeffe afgoerelse, idet den meddeler Kommissionen de for bedoemmelsen noedvendige oplysninger ."

4 . Under henvisning til disse bestemmelser har Bundesfinanzhof forelagt Domstolen to praejudicielle spoergsmaal, som jeg skal behandle hver for sig .

I - Det foerste spoergsmaal

5 . Det foerste spoergsmaal lyder som foelger :

"Skal gaeldende faellesskabsret, navnlig artikel 4 i Kommissionens forordning ( EOEF ) nr . 1573/80 af 20 . juni 1980, fortolkes saaledes, at det ved efteropkraevning af told paa 2 000 ECU eller derover ikke er noedvendigt at anmode Kommissionen om at traeffe afgoerelse om, hvorvidt efteropkraevning kan undlades, saafremt den kompetente myndighed i den medlemsstat, hvor den fejl er begaaet, der har medfoert, at toldopkraevning ikke har fundet sted, finder, at betingelserne i artikel 5, stk . 2, i Raadets forordning ( EOEF ) nr . 1697/79 af 24 . juli 1979 ikke er opfyldt?"

6 . Paa baggrund af ordlyden af de omhandlede bestemmelser var min foerste reaktion den at foreslaa Domstolen at besvare dette spoergsmaal benaegtende og fastslaa, at den kompetente myndighed i medlemsstaten ogsaa i denne situation skal anmode Kommissionen om at traeffe afgoerelse .

7 . Artikel 4 synes saaledes klart at regulere to alternative situationer, nemlig paa den ene side den situation, at den kompetente myndighed ikke kan sikre sig, at samtlige betingelser i grundforordningens artikel 5, stk . 2, er opfyldt, paa den anden side den situation, hvor de paagaeldende afgifter er paa over 2 000 ECU, uden at myndighedens opfattelse med hensyn til betingelserne i artikel 5, stk . 2, her har betydning .

8 . Denne fortolkning finder yderligere stoette i kommissionsforordningens tredje betragtning, hvori det anfoeres :

"Hvis medlemsstaternes kompetente myndigheder ikke selv kan sikre sig, at samtlige betingelser i artikel 5, stk . 2, i forordning ( EOEF ) nr . 1697/79 er opfyldt, og under alle omstaendigheder hvis den ikke-opkraevede afgift er paa 2 000 ECU eller derover, boer de kompetente myndigheder forelaegge spoergsmaalet for Kommissionen, der traeffer afgoerelse efter hoering af en ekspertgruppe bestaaende af repraesentanter for alle medlemsstaterne ."

9 . Den tyske version af naevnte betragtning er ganske vist forskellig fra de andre sprogversioner, idet der ikke som indledning til det andet led anvendes udtryk som f.eks . "und in allen Faellen, wenn der Betrag ... 2 000 ECU oder mehr betraegt", hvilket ville svare bedre til de anvendte udtryk i de andre versioner, jfr . "og under alle omstaendigheder hvis", "and in any event where", "et, dans tous les cas, lorsque", "e in tutti casi qualora", "en, in elk geval, wanneer" ( 2 ).

10 . Fremgaar det imidlertid ikke af den omstaendighed, at betragtningens foerste og andet led er opstillet som alternativer - saaledes ogsaa i den tyske version - samt af anvendelsen af ordene "forelaegge spoergsmaalet for Kommissionen", at der er pligt til at forelaegge spoergsmaalet for Kommissionen i ethvert tilfaelde, hvor det paagaeldende beloeb er over 2 000 ECU? Saafremt lovgiver i saetningens andet led alene havde villet regulere den situation, hvor de kompetente myndigheder derimod selv kan sikre sig, at betingelserne i artikel 5, stk . 2, er opfyldt, kunne lovgiver i stedet for ordene "et, dans tous les cas" (( og i alle tilfaelde )) bare have anvendt ordene "og naar de er i stand hertil, men beloebet er paa 2 000 ECU eller derover ".

11 . Kommissionen er af den opfattelse, at den ikke skal have spoergsmaalet forelagt, saafremt den kompetente myndighed anser det for klart, at betingelserne i artikel 5, stk . 2, ikke er opfyldt, og den har anfoert, at dette svarer til de nationale toldmyndigheders praksis . Kommissionen anfoerer i oevrigt i sit skriftlige indlaeg ( side 5 ), at

"ordene i forordning nr . 1573/80 ikke ubetinget foerer til"

den af Kommissionen haevdede fortolkning . Kommissionen anfoerer i denne forbindelse :

"Saaledes synes den tredje betragtning til denne forordning tvaertimod at vaere til hinder for den almindeligt fulgte praksis"

12 . Som et argument mod denne praksis kan man tillige henvise til den maade, hvorpaa indholdet af forordning nr . 1573/80 sammenfattes i den foerste betragtning til forordning ( EOEF ) nr . 2380/89 ( 3 ) af 2 . august 1989, som har afloest forordning nr . 1573/80 . Det hedder heri :

"I Kommissionens forordning ( EOEF ) nr . 1573/80, aendret ved forordning ( EOEF ) nr . 946/83, fastsaettes gennemfoerelsesbestemmelserne til artikel 5, stk . 2, i forordning ( EOEF ) nr . 1697/79; disse gennemfoerelsesbestemmelser bestaar hovedsagelig i procedureregler for, paa hvilke betingelser medlemsstaternes kompetente myndigheder selv kan traeffe beslutning om, hvorvidt der skal foretages efteropkraevning, og paa hvilke betingelser denne beslutning skal traeffes af Kommissionen; Kommissionens beslutning er altid paakraevet, naar det paagaeldende afgiftsbeloeb er paa 2 000 ECU eller derover ."

13 . Det sidste led i den naevnte betragtning udtykker tilsyneladende ogsaa, at Kommissionen, da den udstedte den tidligere forordning, der omhandles i denne sag, oenskede at sikre, at praksis i medlemsstaterne harmonerede i alle sager, hvor de paagaeldende afgiftsbeloeb var af en vis stoerrelse .

14 . De argumenter, der kan goeres gaeldende til stoette for Kommissionens opfattelse, som den spanske regering ogsaa, i det midste i retsmoedet, har tilsluttet sig, er imidlertid heller ikke uden vaegt .

15 . Det fremgaar for det foerste af artikel 2, stk . 1, foerste afsnit, i grundforordningen ( Raadets forordning nr . 1697/79, jfr . ovenfor ), at :

"Saafremt de kompetente myndigheder konstaterer, at hele eller en del af den import - eller eksportafgift, der forskriftsmaessigt skulle have vaeret opkraevet for varer, der er angivet til en toldprocedure, som medfoerer en forpligtelse til at betale disse afgifter, ikke er opkraevet hos debitor, kan disse foretage en efteropkraevning af det manglende afgiftsbeloeb ".

16 . I dom af 21 . september 1989, Kommissionen mod Graekenland ( 68/88, Sml . s . 2965 ), har Domstolen endnu engang fastslaaet, at medlemsstaterne er forpligtet til at efteropkraeve afgifter .

17 . Kommissionens forordning nr . 1573/80 har selv alene det formaal at fastsaette gennemfoerelsesbestemmelserne til grundforordningens artikel 5, stk . 2, dvs . den bestemmelse, hvorefter det i visse tilfaelde kan undlades at foretage efteropkraevning . ( I de to foerste betragtninger til denne forordning finder man tre gange ordene "undlade at foretage efteropkraevning ").

18 . Det kan foelgelig haevdes, at kommissionsforordningens artikel 4, samt betragtningen hertil overhovedet ikke vedroerer den situation, at de nationale myndigheder ikke anser betingelserne i artikel 5, stk . 2, for opfyldt, og at der i disse tilfaelde - uanset beloebets stoerrelse - overhovedet ikke bliver spoergsmaal om at indhente en afgoerelse fra Kommissionen .

19 . Efter denne opfattelse skal ordene "under alle omstaendigheder" i den tredje betragtning til forordning nr . 1573/80 ( undtagen i den tyske version ) ikke forstaas saaledes, at artikel 4 ogsaa finder anvendelse i tilfaelde, hvor den nationale myndighed mener at vaere forpligtet til at foretage efteropkraevning, hvorimod de alene angiver, at saafremt der foreligger vaesentlige omstaendigheder til stoette for at undlade efteropkraevning af et beloeb paa 2 000 ECU eller derover, skal Kommissionens afgoerelse indhentes under alle omstaendigheder, dvs . selv om den nationale myndighed anser det for klart, at samtlige betingelser for at undlade efteropkraevning er opfyldt .

20 . Saaledes er ordningen i hvert fald i henhold til forordning nr . 2380/89, der har afloest forordning nr . 1573/80 . Artikel 2, litra b ), i forordning nr . 2380/89 er i det vaesentlige enslydende med den gamle artikel 2, for saa vidt som den kompetente myndighed efter bestemmelsen ikke behoever at forelaegge spoergsmaalet for Kommissionen, saafremt den finder, at alle betingelserne i artikel 5, stk . 2, i grundforordningen er opfyldt, for saa vidt det paagaeldende beloeb er lavere end 2 000 ECU . Den nye artikel 4 lyder som foelger :

"Naar den kompetente myndighed i den medlemsstat, hvor fejlen er begaaet, bortset fra de i artikel 2 omhandlede tilfaelde, enten finder, at betingelserne i artikel 5, stk . 2, i grundforordningen er opfyldt, eller er i tvivl om den praecise raekkevide af kriterierne i denne bestemmelse, hvad angaar det paagaeldende tilfaelde, forelaegger den sagen for Kommissionen ...".

21 . Det kan vel vaere en naerliggende antagelse, at naar en ny, forskellig formuleret bestemmelse ophaever en aeldre bestemmelse, der regulerede noejagtigt det samme spoergsmaal, skal det via en modsaetningsslutning laegges til grund, at naar bestemmelsen er blevet aendret, er det fordi man har villet angive en anden loesning .

22 . I den sag, der her foreligger, mener jeg imidlertid, at man maa kunne acceptere det argument, at den nye formulering af artikel 4 netop har skullet fjerne uklarhederne i den gamle bestemmelse .

23 . Kommissionen har saaledes anfoert, at de tyske toldmyndigheders praksis, hvorefter spoergsmaalet ikke forelaegges for Kommissionen, saafremt myndighederne finder det klart, at betingelserne i artikel 5, stk . 2, ikke er opfyldt, er i overensstemmelse med praksis i de andre medlemsstater og med Kommissionens opfattelse .

24 . Eftersom forordning nr . 1573/80 blev vedtaget i overensstemmelse med en udtalelse fra Toldfritagelsesudvalget, hvori alle medlemsstaterne normalt er repraesenteret, kan det laegges til grund, at medlemsstaternes faelles praksis er udtryk for den fortolkning, som Kommissionen og medlemsstaterne anlagde af denne bestemmelse, da de vedtog den . I oevrigt er jeg i det vaesentlige enig i Kommissionens argumenter med henvisning til de omtvistede bestemmelsers formaal .

25 . Kommissionen har foerst gjort gaeldende, at der er tilstraekkelig sikkerhed for, at faellesskabsretten anvendes ensartet, selv om de nationale myndigheder ikke er forpligtet til at indhente Kommissionens afgoerelse, hver gang det paagaeldende beloeb er paa 2 000 ECU eller derover . I forbindelse med de argumenter, som Kommissionen har fremfoert, og som er gengivet i retsmoederapporten, skal jeg yderligere bemaerke, at medlemsstaterne i henhold til artikel 3 i forordning nr . 1573/80 til Kommissionen skal fremsende en fortegnelse over de tilfaelde - med en kort redegoerelse for hvert enkelt tilfaelde - hvor de ved beloeb paa under 2 000 ECU har ment selv at kunne fastslaa med sikkerhed, at der ikke skulle foretages efteropkraevning ( naevnte forordnings artikel 2 ). Selv om det ikke er naevnt i forordningen, kan Kommissionen naturligvis, f.eks . i Toldfritagelsesudvalget, over for medlemsstaterne tilkendegive sin opfattelse vedroerende tilfaelde, hvor man efter dens opfattelse ikke burde have afstaaet fra efteropkraevning .

26 . Hertil kommer, at det i forbindelse med droeftelserne i Toldfritagelsesudvalget, dels af tilfaelde, som medlemsstaterne staar usikre overfor, dels af tilfaelde, hvor det efter medlemsstaternes opfattelse er berettiget at undlade efteropkraevning af told paa 2 000 ECU eller derover, paa den anden side vil vaere muligt gradvist at fastlaegge kriterier, ved hjaelp af hvilke medlemsstaterne kan afgoere, i hvilke tilfaelde de selv lovligt kan fastslaa, at betingelserne i artikel 5, stk . 2, ikke er opfyldt .

27 . Derimod er jeg langt mindre overbevist af Kommissionens anbringende om, at det ikke er noedvendigt at henlaegge en afgoerelsesbefoejelse til Kommissionen selv, naar de nationale myndigheder bestemmer, at der skal ske efteropkraevning, da der i saa fald er sikkerhed for, at Faellesskabets egne midler efteropkraeves . Dette kunne i sidste ende forstaas saaledes, at naar blot pengene indkasseres, kommer alt andet i anden raekke, og at det endog maatte accepteres, at bestemmelserne i artikel 5, stk . 2, fortolkes til klar skade for de private .

28 . Efter min mening er det afgoerende argument for at besvare det foerste spoergsmaal bekraeftende foelgende : saafremt en institution, der er ophavsmand til bestemmelser, som er vedtaget efter hoering af medlemsstaternes repraesentanter, fortolker bestemmelserne paa en bestemt maade ( som i oevrigt ikke indebaerer, at institutionen tillaegges de videst mulige befoejelser ), og denne fortolkning bekraeftes af praksis i medlemsstaterne - som i deres egenskab af raadsmedlemmer har udstedt grundforordningen - og naar ydermere en nyere forordning bestyrker denne fortolkning, da kan man ikke med henvisning til uklarhederne i den tidligere bestemmelse fastholde en fortolkning, der strider mod den fortolkning, som haevdes af den institution, der har udstedt bestemmelsen .

29 . Af alle disse grunde foreslaar jeg, at Domstolen besvarer det foerste spoergsmaal som foreslaaet af Kommissionen og af den spanske regering .

II - Det andet spoergsmaal

30 . Det andet spoergsmaal lyder som foelger :

"Saafremt det foerste spoergsmaal besvares bekraeftende, skal artikel 5, stk . 2, i forordning ( EOEF ) nr . 1697/79 da fortolkes saaledes, at objektive kriterier skal laegges til grund ved afgoerelsen af, om debitor burde have opdaget fejlen, og dette derfor maa antages at vaere tilfaeldet, saafremt han paa grundlag af de gaeldende - offentliggjorte - og hverken uklare eller upraecise bestemmelser ville have kunnet opdage fejlen, eller maa det antages, at fejlen ikke med rimelighed kunne forventes opdaget, naar toldmyndighederne to gange - ganske vist ikke retligt bindende - har meddelt debitor den for toldbehandlingen tilgrundliggende fejlagtige opfattelse?"

31 . Jeg bemaerker indledningsvis, at Bundesfinanzhof ikke oensker fastslaaet, i hvilke tilfaelde en debitor skal antages at vaere i god tro, men alene oensker en fortolkning af begrebet "fejl, der ikke var kendelig for debitor ".

32 . Den forelaeggende ret goer saaledes udtrykkeligt opmaerksom paa ( i indledningen til afsnit II i forelaeggelseskendelsen ), at det er ubestridt, at sagsoegeren var i god tro, og at sagsoegeren har overholdt bestemmelserne om toldangivelsen .

33 . Man kan faktisk ikke anse en debitor for at vaere i ond tro, naar denne foer den foerste indfoersel har henvendt sig til toldmyndigheden for at faa oplyst, hvilken ordning der fandt anvendelse, og han, efter at der ikke var blevet opkraevet told ved den foerste toldklarering, endnu engang har rejst spoergsmaalet og faaet forholdet bekraeftet .

34 . Det fremgaar af det anfoerte, at god tro og den omstaendighed, at toldmyndighedens fejl ikke var kendelig, ikke altid kan betragtes som én og samme betingelse - anderledes Domstolen i dom af 22 . oktober 1987, Foto-Frost, praemis 25 ( 314/85, Sml . s . 4225, jfr . s . 4233 ).

35 . For saa vidt angaar spoergsmaalet, om der skal anvendes et objektivt eller et subjektivt kriterium ved bedoemmelsen af, om debitor kunne opdage myndighedens fejl, skal jeg med det samme anfoere, at jeg deler Kommissionens opfattelse, hvorefter der skal tages hensyn til den enkelte sags saavel objektive som subjektive omstaendigheder . Saafremt artikel 5, stk . 2, kun kunne anvendes, saafremt bestemmelserne - som de foreligger offentliggjort - er uklare eller ufuldstaendige, ville dens anvendelsesomraade blive for snaevert til, at bestemmelsen fortsat kan fungere som "billighedsklausul ".

36 . For det andet er det - som anfoert af Hessisches Finanzgericht, der behandlede sagen i foerste instans - selve kendetegnet ved en fejl, at den kan bringes for dagen, og i sidste instans kan derfor enhver fejl fra en myndigheds side opdages af de beroerte personer, naar der udvises den fornoedne forstandighed og agtpaagivenhed .

37 . Endelig fremgaar det endvidere af et ord, der mangler i den tyske version af artikel 5, stk . 2, i forordning nr . 1697/79, men som blandt andet findes i den franske og den engelske version, nemlig ordet "raisonnablement", "reasonably" (" fejl, som debitor ikke med rimelighed kunne forventes at have opdaget "), at der ogsaa skal tages hensyn til subjektive forhold .

38 . Jeg kommer herefter til spoergsmaalets anden del, hvormed det oenskes fastslaaet, om fejlen skal anses for at have vaeret ikke-kendelig, naar toldmyndighederne to gange - ganske vist ikke retligt bindende - gav debitor en urigtig oplysning .

39 . Skal dette spoergsmaal besvares bekraeftende under henvisning til, at en importoer principielt ikke kan forventes at have bedre kendskab til bestemmelserne end toldpersonalet?

40 . Jeg er med Bundesfinanzhof og Kommissionen enig i, at saafremt denne opfattelse skulle foelges uden undtagelse,

"vil det i praksis blive umuligt at gennemfoere efteropkraevning, da fejlen altid noedvendigvis er blevet begaaet af en ansvarlig tjenestemand, der ikke har undersoegt alle faktiske og retlige forhold i sagen" ( s . 9 i Kommissionens indlaeg ).

41 . Jeg finder dog, at det under visse faktiske omstaendigheder - saaledes hvor fejlen er begaaet gentagne gange og oven i koebet af overordnede toldmyndigheder, selv om fejlene ikke foreligger i en bindende meddelelse fra myndighederne - kan laegges til grund, at fejlen ikke var kendelig for importoeren . I punkt 50 i mit forslag til afgoerelse af 2 . marts 1989 i sag 378/87 ( Top Hit Holzvertrieb GmbH mod Kommissionen, Sml . s . 1359 ), havde jeg saaledes gjort gaeldende, at

"den begaaede fejl ... ikke 'med rimelighed (( kunne )) vaere opdaget' af debitor, naar den end ikke blev opdaget af en toldmyndighed, der har til opgave at foere kontrol med toldstedernes virksomhed . Man kan nemlig ikke forvente, at et firma, heller ikke en specialforhandler af en bestemt varetype, har bedre forstand paa tingene end toldembedsmaendene, der raader over flere oplysninger, isaer naar toldpersonalet faktisk ved adskillige lejligheder har undersoegt den omhandlede vare" ( 4 ).

42 . Er det muligt at gaa videre, saaledes at den omstaendighed, at myndighederne mere end én gang giver udtryk for en fejlagtig opfattelse, er tilstraekkelig til, at fejlen herefter ikke kan betragtes som kendelig for importoeren? Som bekendt vedroerer Bundesfinanzhofs spoergsmaal udtrykkeligt den situation, at der to gange er meddelt en urigtig oplysning .

43 . Jeg anser det ikke for muligt at opstille en saadan hovedregel, der i oevrigt ville indebaere, at man paa ny - ad bagvejen - indfoerer et "objektivt" kriterium, der risikerer at blive naermest automatisk anvendt . Efter min mening skal der i hvert enkelt tilfaelde tages hensyn til den naermere karakter af den begaaede fejl, og det skal herved undersoeges, om der var tale om komplicerede regler, som f.eks . bestemmelserne om passiv foraedling, eller om der, som i Binder-sagen ( 5 ), var tale om en fejl, der ganske let kunne vaere konstateret ved blot at sammenligne den tyske brugstarif og Den Faelles Toldtarif . Den vedvarende karakter af myndighedens fejltagelse er naturligvis den omstaendighed, der skaber formodning for, at det problem, der skulle loeses, var kompliceret . Det maa endvidere undersoeges, om vedkommende debitor normalt importerer varer af den omhandlede art, eller om der for hans vedkommende er tale om den foerste transaktion eller en transaktion, som han kun gennemfoerer lejlighedsvis ( 6 ).

44 . Jeg foreslaar herefter, at Domstolen besvarer det andet spoergsmaal med, at den omstaendighed, at toldmyndighederne to gange har meddelt debitor den til grund for toldbehandlingen liggende fejlagtige opfattelse, ikke i sig selv er tilstraekkelig til, at debitor ikke kunne forventes at have opdaget fejlen .

45 . Det tilkommer den nationale ret at tage stilling til, om den omstaendighed, at toldmyndighederne tog fejl to gange, sammenholdt med alle sagens oevrige omstaendigheder, eventuelt kan foere til det resultat, at fejlen ikke var kendelig .

46 . Den yderst detaljerede gennemgang i Kommissionens indlaeg kan give relevante bidrag i saa henseende . Kommissionen erkender, at der er tale om et graensetilfaelde, og at

"de forskrifter, der finder anvendelse i sagen, findes i bestemmelser, der generelt paa ingen maade er let laeste . Den, der ikke er jurist eller ikke toldjurist, er noedt til at studere disse forskrifter indgaaende for at finde frem til de bestemmelser, der konkret finder anvendelse" ( s . 10 ).

47 . Kommissionen kommer imidlertid til den konklusion, at selv om toldmyndighederne fremturede i sin urigtige opfattelse, uanset at Deutsche Fernsprecher havde meddelt myndighederne sine spoergsmaal i saa henseende, burde selskabet alligevel have indset, at "toldmeddelelsen ikke 'virkelig' , dvs . for en rimelig kommerciel betragtning, kunne vaere rigtig" ( Kommissionens indlaeg, s . 11, foerste afsnit ). Deutsche Fernsprecher kunne med andre ord ikke gaa ud fra, at loven for en oekonomisk betragtning kunne vaere saa absurd, som myndighederne ville have selskabet til at tro . Det kan dog heroverfor indvendes, at man blot ved at gennemlaese artikel 2 i direktiv 76/119/EOEF af 18 . december 1975 - om harmonisering af administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om proceduren for passiv foraedling - kan faa det indtryk, at det paa dette omraade paa ingen maade er usaedvanligt, at import sker fuldstaendig toldfrit . Det fastslaas saaledes i den naevnte bestemmelse, at

"... ved procedurer for passiv foraedling (( forstaas )) den toldprocedure, der tillader midlertidig udfoersel af varer af enhver art og oprindelse fra Faellesskabets toldomraade med henblik paa deres genindfoersel i form af foraedlingsprodukter som defineret i artikel 3, med fuldstaendig eller delvis fritagelse for importafgifter, efter at de uden for Faellesskabets toldomraade har vaeret genstand for én eller flere af de i artikel 3 definerede foraedlingsprocesser ".

48 . Det kan i oevrigt ikke laegges selskabet til last, at det ikke indhentede en bindende tariferingsudtalelse fra de kompetente myndigheder ( artikel 5, stk . 1, i Raadets tidligere naevnte forordning nr . 1697/79 ), da saadanne udtalelser i henhold til § 23 i Zollgesetz ( den tyske toldlov ) kun kan afgives vedroerende den toldposition, som en vare skal henfoeres under . Der forelaa i sagen her intet spoergsmaal af denne art .

49 . Efter min opfattelse har det i sidste ende stor betydning, om Deutsche Fernsprecher ligesom firmaet Binder

"driver erhverv paa dette omraade, idet selskabet hovedsageligt beskaeftiger sig med import og eksport" ( praemis 22 i den tidligere naevnte Binder-dom ),

eller om selskabet i det mindste havde nogen erfaring med hensyn til proceduren for passiv foraedling, dvs . om det tidligere havde gennemfoert saadanne transaktioner, for hvilke tolden var blevet beregnet rigtigt . Er dette ikke tilfaeldet, vil det efter min mening kunne antages, at fejlen ikke var kendelig for Deutsche Fernsprecher .

Forslag til afgoerelse

50 . Jeg foreslaar, at Domstolen besvarer Bundesfinanzhofs to spoergsmaal som foelger :

"1 ) Artiklerne 2 og 4 i Kommissionens forordning nr . 1573/80 af 20 . juni 1980 skal fortolkes saaledes, at de nationale myndigheder ikke er forpligtet til at anmode Kommissionen om at traeffe afgoerelse om, hvorvidt der eventuelt ikke skal efteropkraeves told, uanset de afgifter, der ikke er opkraevet, udgoer 2 000 ECU eller derover, hvis de nationale myndigheder finder, at betingelserne vedroerende beskyttelsen af den berettigede forventning, jfr . artikel 5, stk . 2, i forordning nr . 1697/79, ikke er opfyldt, og de foelgelig bestemmer, at efteropkraevning skal ske .

2 ) Artikel 5, stk . 2, i forordning nr . 1697/79 skal fortolkes saaledes, at der ved afgoerelsen af, om debitor ikke kunne forventes at opdage fejlen, skal laegges saavel objektive som subjektive kriterier til grund . Den omstaendighed, at toldmyndighederne to gange har meddelt debitor den for toldbehandlingen til grund liggende fejlagtige opfattelse, er ikke i sig selv tilstraekkelig til, at debitor ikke kunne forventes at have opdaget fejlen ."

(*) Originalsprog : fransk .

( 1 ) Alle understregningerne i retsakterne i naervaerende forslag til afgoerelse er mine egne .

( 2 ) Jeg har her kun villet sammenligne de officielle faellesskabssprog paa tidspunktet for vedtagelsen af forordningen .

( 3 ) Kommissionens forordning ( EOEF ) nr . 2380/89 af 2 . august 1989 om gennemfoerelsesbestemmelserne til artikel 5, stk . 2, i Raadets forordning ( EOEF ) nr . 1697/79 om efteropkraevning af import - eller eksportafgifter, der ikke er opkraevet hos debitor for varer, der er angivet til en toldprocedure, som medfoerer en forpligtelse til at betale saadanne afgifter ( EFT L 225 af 3.8.1989, s . 30 ).

( 4 ) Ved dom af 23 . maj 1989 ( Sml . s . 1359 ) blev sagen afgjort paa grundlag af et af de andre kriterier i grundforordningens artikel 5, stk . 2 .

( 5 ) Dom af 12 . juli 1989 ( 161/88, Sml . s . 2415 ).

( 6 ) Jfr . hertil forslag til afgoerelse fremsat den 6 . maj 1989 af generaladvokat M . Darmon i sag 161/88, Binder, pkt . 35 ( Sml . s . 2415 ).