Domstolen har tit. (senest den 29. 6. 1978 i Dechmann-sagen, præmis 8) statueret, at det ikke tilkommer Domstolen under en sag i henhold til traktatens artikel 177 at udtale sig om foreneligheden af forskrifter i national ret med fællesskabsretlige bestemmelser, men at den derimod under en sådan sag er kompetent til at forsyne den nationale ret med alle under fællesskabsretten henhørende fortolkningsbidrag, som gør det muligt for denne ret at vurdere de nævnte forskrifters forenelighed med den påberåbte fællesskabsregel.

Den foreliggende forelæggelseskendelse stiller endnu en gang Domstolen over for denne vanskelige opgave. For så vidt som muligt at sætte den nationale ret i stand til at give traktaten — her artiklerne 30 til 36, samt artiklerne 86 og 90 — dens fulde nyttevirkning, må jeg behandle visse udformninger af den nationale regel og dens mulige eller faktiske virkninger. Domstolen har selv vist mig vejen ved at stille særdeles detaljerede spørgsmål til »hovedsagens parter« og ved at kræve, at Den tyske Republiks regering og Kommissionen fremlægger bestemte dokumenter, hvilket minder stærkt om skriftvekslingen inden en retssag om konstatering af en medlemsstats ikke-overholdelse af en forpligtelse.

Efter at Kommissionen havde erklæret, at den undersøgte »muligheden« for at anvende artikel 169, hvilket den tilsyneladende har overvejet siden maj 1971,. henvendte den sig endelig den 3. juli 1978 til forbundsregeringen ved skrivelse, underskrevet af dens vicepræsident, hvori den konstaterede, at forbundsregeringen ved at udstede de i hovedsagen omtvistede bestemmelser havde krænket sine forpligtelser efter traktatens artikel 30. Kommissionen forbeholdt sig efter kendskab til de bemærkninger, som regeringen kunne fremsætte for den inden for en måned, eventuelt at fremsætte en begrundet udtalelse i henhold til traktatens artikel 169. Kommissionen bliver måske skånet for at udnytte denne sidste mulighed, som altid er prekær, dersom Domstolen træffer en lige så hurtig afgørelse, som den plejer i præjudicielle sager.

Sagens faktiske omstændigheder er følgende:

Sagsøger, et tysk firma med hjemsted i Bremen, fremstiller »Branntwein«, som det afsætter under egne varemærker. Firmaet køber med henblik herpå de for fremstillingen nødvendige vindestillater, da det ikke selv. råder over et destilleri; det sælger sine spiritusprodukter uden anden omdannelse eller behandling end modning, sammenstikning, dvs. tilføjelse af ethylalkohol hidrørende fra samme råstof, som ren spiritus er uddraget af, fortyndning og mærkning.

Firmaet importerede i begyndelsen af 1976 et parti fransk vindestillat (Weindestillat) taget umiddelbart fra alambic'en. Det lagrede destillatet i sin virksomhed under toldplombering i mindst seks måneder på egetræsfade og forarbejdede det herefter til »Branntwein aus Wein«. Byen Bremens vinlagerrum, er faktisk berømte for deres modning.

Firmaet ville sælge sit produkt i Tyskland eller i udlandet under betegnelsen »Qualitätsbranntwein aus Wein« eller »Weinbrand« uden anden oprindelsesbetegnelse, eller rettere sagt under betegnelsen »Qualitätsbranntwein aus Wein, Weinbrand (Anno 1773, Prominent Dreistern Royal)«. Ifølge § 40, stk. 1, nr. 8, i den tyske vinlov (Weingesetz) af 14. juli 1971 måtte firmaet kun anvende denne betegnelse, hvis den kompetente nationale myndighed havde forsynet den således fremstillede »Branntwein« med et kontrolnummer.

I januar 1977 ansøgte sagsøgeren derfor vedkommende myndighed i Bremen om at få et sådant kontrolnummer. Den pågældende myndighed tildelte firmaet det ønskede nummer.

Efter at nævnte myndighed havde konstateret, at sagsøgeren kun lagrede det franske vindestillat på egetræsfade i seks måneder, førend firmaet benævnte det »Qualitätsbranntwein aus Wein« eller »Weinbrand« tilbagekaldte den i april 1977 sin beslutning, idet betingelserne i artikel 40, stk. 1, nr. 1 og 4, i den tyske lov for at benytte denne betegnelse ikke var opfyldt.

Det sagsøgende firma indgav klage over denne tilbagekaldelse, der var støttet på, at de nævnte betingelser var uforenelige med traktatens artikel 30 ff.

Den kompetente myndighed forkastede i juni 1977 det sagsøgende firmas klage.

Firmaet anlagde sag mod denne beslutning ved Verwaltungsgericht der Freien Hansestadt Bremen, som har forelagt Domstolen spørgsmålene i forelæggelseskendelsen.