FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT J.-P. WARNER

FREMSAT DEN 19. FEBRUAR 1974 ( 1 )

Høje Ret.

Det er velkendt, at traktaten vedrørende Danmarks, Irlands og Det forenede Kongeriges tiltrædelse af Fællesskaberne blev undertegnet i Bruxelles den 22. januar 1972. Til denne traktat var der knyttet en »Akt vedrørende tiltrædelsesvilkårene og tilpasningerne af traktaterne« som almindeligvis kaldes »tiltrædelsesakten«.Denne akts artikel 2 bestemmer:

»Fra tiltrædelsen er bestemmelserne i de oprindelige Traktater og de af Fællesskabernes institutioner vedtagne retsakter bindende for de nye medlemsstater og gælder i disse stater på de vilkår, som er fastsat i disse Traktater og i denne Akt«.

Der tages forbehold i aktens artikel 9, stk. 1, som bestemmer:

»For at lette de nye medlemsstaters tilpasning til de inden for Fællesskaberne gældende regler vil de i denne Akt fastsatte undtagelsesbestemmelser som overgangsforanstaltning gælde ved anvendelse af de oprindelige Traktater og institutionernes retsakter«.

En af de i denne akt fastsatte undtagelsesbestemmelser består i for en overgangsperiode at oprette en ordning med aftrappede »udligningsbeløb« for visse landbrugsprodukter. Artikel 55, stk. 1 fastsætter særlig at:

»i samhandelen mellem de nye medlemsstater indbyrdes og med Fællesskabet i dets oprindelige udstrækning bliver udligningsbeløb opkrævet af importstaten eller ydet af eksportstaten«.

Artikel 62, stk. 1 giver Rådet beføjelse til med kvalificeret flertal på forslag af Kommissionen at vedtage de nødvendige bestemmelser til gennemførelsen af den del af akten, som vedrører landbruget. Striden i nærværende sag drejer sig om den måde, hvorpå Rådet under udøvelse eller påståede udøvelse af denne beføjelse fastsatte udligningsbeløbet for tomater. Det drejer sig hovedsageligt om, hvorvidt Rådet ved fastsættelse af disse beløb var berettiget til, som sket, at tage hensyn til forskellen mellem drivhustomater og frilandstomater. Der hersker enighed mellem parterne om, at priserne på drivhustomater sædvanligvis er højere end priserne på frilandstomater, men de er uenige om, hvorfor det forholder sig således, og ligeledes om, hvorvidt forskellen er relevant ved fastsættelsen af udligningsbeløbene.

Der synes ligeledes at herske enighed om, at den erhversvmæssige dyrkning af tomater inden for fællesmarkedet næsten udelukkende sker fra friland sydpå -dvs. i Sydfrankrig og i Italien; næsten udelukkende i drivhus nordpå — dvs. i Irland, Det forenede Kongerige, Nederlandene og Danmark, og dels fra friland, dels i drivhus i Nordfrankrig, Belgien, Luxembourg og Tyskland.

For at forstå, hvorledes uenigheden opstår, er det nødvendigt at erindre sig, hvordan fællesskabslovgivningen angående frugt og grønsager og særlig tomater så ud, da Bruxelles-traktaten blev underskrevet.

Rådets forordning nr. 23. af 4. april 1962 bestemte, at der gradvist skulle oprettes en fælles markedsordning for frugt og grønsager i de daværende medlemsstater. Jeg finder det ikke nødvendigt at undersøge bestemmelserne i denne forordning i enkeltheder. Mange af dem blev senere afløst af bestemmelserne i Rådets forordning nr. 159/66/EØF, som jeg skal vende tilbage til. Men det er et vigtigt træk i forordning nr. 23, at den foreskriver fælles normer for kvalitet, størrelsessortering og emballering for hvert enkelt produkt eller hver enkelt produktgruppe. I denne forordnings bilag II/2 findes de »fælles kvalitetsnormer for tomater«. For så vidt angår den foreliggende sag er det betydningsfuldt, at mens dette bilag, mens det ved henvisning til en række faktorer klassificerer tomater i »ekstra klasse«, »klasse I« og »klasse II«, og fastlægger en række fælles krav til deres inddeling, pakning og præsentation og mærkning, intetsteds skelner mellem frilandstomater og drivhustomater. Det nævner slet ikke dyrkningsmetoden. Dette er en udtalt forskel i forhold til bilag II/5, der omhandler hovedsalat, og som indeholder adskillige bestemmelser, der sonderer mellem hovedsalat dyrket under glas og frilandssalat.

Forordning nr. 23 blev suppleret af Rådets forordning nr. 211/66/EØF af 14. december 1966, som indfører en ny tomatklasse, klasse III. I denne forordnings bilag II, som fastsætter de fælles kvalitetsnormer for tomater i klasse III, finder man to henvisninger til drivhustomater. Den første findes under overskriften »størrelse«, hvor det fastsættes, at:

»Minimumdiameter for tomater af III sortering skal være:

— 20 mm for aflange tomater, »kirsebærtomater« og drivhustomater

— 35 mm for andre tomater.«

Den anden henvisning findes under overskriften »mærkning«, hvor det som tillæg til kravene i bilag II/2 til forordning nr. 23 på dette punkt bestemmes, at hver pakkeenhed tomater i klasse III skal »angive typen ved hjælp af en af følgende betegnelser: »ribbede«, »runde«, »aflange«, »kirsebær« eller »drivhus«.

Det er for så vidt mærkeligt, at den vigtigste forordning i denne sag er en forordning, som ikke længere gælder. Det drejer sig om Rådets forordning nr. 159/66/EØF af 25. oktober 1966, som i væsentlig grad blev ændret ved Rådets forordning nr. 2515/69/EØF af 9. december 1969. Der findes ikke nogen officiel engelsk tekst til nogen af disse forordninger, men Rådet har udarbejdet uofficielle oversættelser til engelsk, og disse oversættelsers nøjagtighed er ikke blevet anfægtet.

Den således ændrede torordning nr. 159/66 forudså to interventionsfaser til understøttelse af markedet for blandt andet tomater.

Den første indebar dannelsen af producentorganisationer, hvis opgave blandt andet var at skulle sælge medlemmernes totale produktion. Forordningens artikel 3 tillod sådanne organisationer at fastsætte »tilbagekøbspriser«, under hvilke de ikke ville udbyde medlemmernes produkter til salg. Forordningen indeholdt naturligvis bestemmelser om skadesløsholdelse af medlemmer, hvis varer således forblev usolgte, og om afsætning af disse produkter på anden måde end ad normale handelsveje.

Den anden interventionsfase blev bragt i anvendelse, når Kommissionen på baggrund af oplysninger fra medlemsstaterne erklærede, at markedet for et bestemt produkt befandt sig i en alvorlig krise. Artikel 7 fastsatte, at medlemsstaterne i et sådant tilfælde skulle opkøbe de dem tilbudte produkter, der stammede fra Fællesskabet, og som ikke var blevet trukket ud af handelen i henhold til artikel 3.

Begge interventionsformer vedrørte kun produkter, der opfyldte de fælles kvalitetsnormer, som jeg har omtalt.

Både »tilbagekøbspriser« og »opkøbspriser« blev fastlagt i relation til »basispriser«, som ifølge artikel 4, stk. 1 skulle fastsættes hvert år af Rådet på forslag fra Kommissionen. Artikel 4, stk. 1 bestemte udtrykkeligt, at der kunne fastsættes forskellige basispriser på forskellige tidspunkter af året, i overensstemmelse med udviklingen i sæsonpriserne, og at stille afsætningsperioder skulle lades ude af betragtning. Det er vigtigt at bemærke, at ifølge denne artikel sammenholdt med forordningens bilag I var det produkt, som der skulle fastlægges basispriser for, slet og ret »tomater«, hvilket er det relevante i denne sag.

Forordningens artikel 4, stk. 2 bestemte:

»Basisprisen er lig med det aritmetiske gennemsnit af de noteringer, som på Fællesskabets repræsentative marked eller markeder i overskudsområderne med de laveste priser er blevet konstateret i de sidste tre produktionsår forud for basisprisens fastsættelse for et produkt med fastlagte handelsegenskaber (såsom sort eller art, kvalitetsklasse, størrelsessortering og emballering). Ved udregningen af dette gennemsnit ses der bort fra de noteringer, som for de enkelte repræsentative markeder i sammenligning med de normale svingninger på disse markeder kan betragtes som unormalt høje eller lave.

De overskudsområder, som lægges til grund ved bestemmelse af basisprisen, skal for den pågældende periode i alt omfatte mellem 20 % og 30 % af Fællesskabets produktion af det pågældende produkt.«

Artikel 4, stk. 3 bestemte, at opkøbsprisen for tomater skulle fastsættes til mellem 40 % og 45 % af basisprisen.

Artikel 4, stk. 4 (som blev indføjet ved forordning nr. 2515/69) bestemte:

»For et produkt med andre handels-egenskaber end det produkt, som er lagt til grund for basisprisens fastsættelse, udregnes den pris, hvortil produktet opkøbes i medfør af artikel 7, ved anvendelse af tilpasningskoefficienter på den af Rådet fastsatte opkøbspris.«

Den foreskrev herefter fremgangsmåden ved fastlæggelse af tilpasningskoefficienter, som indebar høring af en forvaltningskomité for frugt og grønsager, som var blevet oprettet ved forordning nr. 23.

Den nye af forordning nr. 2515/69 afløste artikel 7, stk. 2 bestemte, at opkøb af produkter i henhold til dette stykke skulle ske:

»— til den opkøbspris, hvorpå tilpasningskoefficienten for kvalitetsklasse II og om fornødent de øvrige tilpasningskoefficienter er anvendt, såfremt produkterne opfylder de fælles kvalitetsformers krav for denne klasse eller de højere klasser med hensyn til kvalitet og størrelsessortering,

— til den opkøbspris, hvorpå tilpasningskoefficienten for kvalitetsklasse III og om fornødent øvrige tilpasningskoefficienter er anvendt, såfremt produkterne opfylder de fælles kvalitetsnormers krav for denne klasse med hensyn til kvalitet og størrelsessortering.«

Den påny ændrede artikel 6, stk. 1 bestemte:

»Medlemsstaterne yder de producentorganisationer, der inden for rammerne af artikel 3 foretager interventioner, udligningstilskud såfremt…

tilbagekøbsprisen befinder sig:

— på et niveau, der maksimalt er så højt som prisen i artikel 7, stk. 2 første led forhøjet med 10 % af basisprisen for produkter med de egenskaber, som er fastlagt ved de fælles normer for kvalitetsklasse II eller de højere klasser,

— på et niveau, der maksimalt er så højt som opkøbsprisen i artikel 7, stk. 2, andet led forhøjet med 10 % af basisprisen for de produkter med de egenskaber, som er fastsat ved de fælles kvalitetsnormer for klasse III.«

Sluttelig bestemte artikel 12, stk. 4, at udgifter, som var blevet afholdt af medlemsstaterne bortset fra Italien (som var undergivet særlige bestemmelser):

»skal refunderes under følgende betingelser:

a) For indgreb, der følger af anvendelsen af artikel 6, svarer refusionsbeløbet til værdien af de mængder, som er trukket ud af handelen, beregnet ved at gange de pågældende mængder med den af Rådet fastlagte opkøbspris eventuelt ved anvendelse af de tilpasningskoefficienter, som er nævnt i artikel 7, plus et beløb svarende til 10 % af basisprisen.

b) For indgreb, der følger af anvendelsen af artikel 7, svarer refusionsbeløbet til værdien af de mængder, som trækkes ud af handelen beregnet ved at gange disse mængder med den af Rådet fastlagte opkøbspris eventuelt ved anvendelse af de tilpasningskoefficienter, som er nævnt i artikel 7.«

De ser således, at basisprisen skulle tjene som udgangspunkt for beregningen af tilbagekøbspriserne, opkøbspriserne og refusionerne til medlemsstaterne; at basisprisen skulle fastsættes for et produkt med definerede handelsegenskaber (»un produit défini dans ses caractéristiques commerciales« i den originale tekst); og at der skulle anvendes tilpasningskoefficienter ved beregning af tilbagekøbspriser, opkøbspriser og refusioner til medlemsstaterne for produkter, der i henseende til relevante egenskaber adskiller sig fra det produkt, for hvilket basisprisen er blevet fastlagt.

I praksis har Rådet kun fastlagt basispriser for tomater i månederne fra juni til november hvert år. Dette skyldes, at produktionen i perioden fra januar til maj og i december er ubetydelig.

For året 1971, dvs. året umiddelbart før undertegnelsen af Bruxelles-traktaten, blev basispriserne for tomater fastlagt ved artikel 1, stk. 1 i Rådets forordning (EØF) nr. 1238/71. Denne forordnings artikel 1, stk. 2 angav — i en klar, skønt stiltiende, henvisning til kravet om, at således fastsatte priser skulle angå et »produkt med definerede handelsegenskaber« — at priserne, fastlagt ved artikel 1, stk. 1, vedrørte pakkede »runde« og »ribbede« tomater i klasse I, størrelse 57/67 mm, og pakkede aflange tomater i klasse I, størrelse 40/47 mm. Jeg vil for nemheds skyld kalde disse tomatarter for »referencearterne«. Hvis jeg må foregribe, blev nøjagtig de samme referencearter anvendt af Rådet ved fastlæggelse af basispriser for tomater for 1972 og 1973. Man bemærker straks, at dyrkningsmetoden ikke indgår i den nærmere bestemmelse af referencearterne, det bliver ej heller antydet, at disse arter kun bliver produceret fra friland. Hvad der er fremført på Rådets vegne og ikke, såvidt jeg ved, bestridt af Irland, er, at anvendelsen af den i artikel 4, stk. 2 i forordning nr. 159/66 foreskrevne formel rent faktisk medførte, at basispriserne blev fastsat på grundlag af priserne for frilandstomater — fordi disse noteredes for de laveste priser.

Således er den baggrund, på hvilken man skal læse tiltrædelsesaktens artikler 65 og 66, som er de artikler, Domstolen særlig bliver anmodet om at fortolke i denne sag.

Artikel 65 bestemmer:

»1. Der fastsættes et udligningsbeløb for frugt og grønsager for hvilke: a) den pågældende nye medlemsstat i året 1971 anvendte kvantitative restriktioner eller foranstaltninger med tilsvarende virkning, b) der er fastsat en fælles basispris og c) producentprisen i denne nye medlemsstat væsentligt overstiger den basispris, der anvendes i Fællesskabet i dets oprindelige udstrækning i tidsrummet forud for anvendelsen af fællesskabsordningen på de nye medlemsstater.

2. Den i stk. 1, litra c nævnte producentpris beregnes ved anvendelse på den pågældende nye medlemsstats data af principperne i artikel 4, stk. 2 i forordning nr. 159/66/EØF…

3. Udligningsbeløbet anvendes kun i den tid, for hvilken basisprisen er gældende.«

Artikel 66 bestemmer, at udligningsbeløbet i begyndelsen er »lig med forskellen mellem de i artikel 65, stk. 1, litra c omhandlede priser« undtagen i samhandelen mellem to nye medlemsstater, når de i artikel 65, stk. 1 nævnte betingelser er opfyldt i begge, i hvilket tilfælde udligningsbeløbet »er lig med forskellen mellem deres produktionspriser«. Artikel 66 bestemmer også, at disse »forskelle reguleres i fornødent omfang med toldincidensen«. Sluttelig fastsætter artikel 66 årlige nedsættelser på en femtedel af udligningsbeløbene fra 1. januar 1974, således at de skal bortfalde i 1978.

Der hersker enighed om, at Irland i 1971 anvendte kvantitative restriktioner for tomater, og at dets producentpriser for tomater overskred den inden for Fælles skabet gældende basispris i tidsrummet før tiltrædelsen. Der er således ingen tvivl om, at artiklerne 65 og 66 finder anvendelse på Irlands handel med tomater.

I perioden mellem undertegnelsen af Bruxelles-traktaten og tiltrædelsesdatoen (den 1. januar 1973) udstedte Rådet tre vigtige forordninger.

Den tørste var forordning (EØF) nr. 1035/72 af 18. maj 1972. Dennes formål og virkning var en kodifikation, hvorved man ophævede og på ny opstillede de fleste af de tidligere lovregler inden for den fælles markedsordning for frugt og grønsager. En af de forordninger, der således blev ophævet, var forordning nr. 159/69. Derfor er denne forordning ikke længere gældende, undtagen naturligvis i det omfang, hvor tiltrædelsesaktens artikel 65, stk. 1 skaber ret ved at henvise til den. Alle de materielle bestemmelser i forordning nr. 159/66 blev gentaget i forordning nr. 1035/72. Særlig blev artikel 4 i forordning nr. 159/66 til artikel 16 i forordning nr. 1035/72. Det er ligeledes vigtigt at bemærke, at forordning nr. 1035/72 opretholdt bestemmelserne i forordning nr. 23, særlig bilagene, som fastsatte de fælles kvalitetsnormer for de pågældende frugter og grønsager inklusive deres klassificering. Til syvende og sidst ændrede forordning nr. 1035/72 ikke retstilstanden materielt.

Ved forordning (EØF) nr. 1173/72 af 6. juni 1972 fastsatte Rådet basispriserne for tomater for 1972. Som jeg har nævnt, anvendte det herved de samme referencearter, som det havde brugt i 1971.

Derefter ændrede Rådet ved forordning (EØF) nr. 2454/72 af 21. november 1972 forordning nr. 1035/72 i en række henseender. Den erstattede særlig artikel 16, stk. 2 i forordning nr. 1035/72 (der svarede til artikel 4, stk. 2 i forordning nr. 159/66) med et nyt stykke med følgende ordlyd:

»Basisprisen fastsættes særligt under hensyntagen til nødvendigheden af:

— at bidrage til opretholdelse af landbrugernes indkomst,

— at sikre prisstabiliseringen på markederne uden at der derved dannes strukturbetingede overskud inden for Fællesskabet,

— at tage hensyn til forbrugernes interesser

og på grundlag at udviklingen ar gennemsnittet af de noteringer, der er konstateret på Fællesskabets mest repræsentative produktionsmarkeder i de sidste tre år for et produkt med definerede handelsegenskaber, såsom sort eller art, kvalitetsklasse, størrelsessortering og emballering.«

I indledningen til forordning nr. 2454/72 forklares det, at begrundelsen for denne ændring er, at de i artikel 16 i forordning nr. 1035/72 fastlagte kriterier for fastsættelse af basispriserne var for usmidige, og at »et matematisk kriterium for at afhjælpe denne ulempe« ikke længere bør lægges til grund ved fastsættelsen af basisprisen. Denne ændring gav ganske vist Rådet en meget videre skønsmæssig beføjelse: basisprisen behøvede ikke længere at være »lig med det aritmetiske gennemsnit af de noteringer, der på Fællesskabets repræsentative marked eller repræsentative markeder i overskudsområderne med de laveste priser er blevet konstateret i de sidste tre produktionsår forud for basisprisernes fastsættelse«. Men De vil bemærke, at det stadig krævedes, at basisprisen blev fastsat for et produkt »med definerede handels-egenskaber«.

Den 31. januar 1973 udstedte Rådet under udøvelse af den beføjelse, som er blevet det tillagt ved artikel 62, stk. 1 i tiltrædelsesakten, forordning (EØF) nr. 228/73 om fastlæggelse af de almindelige regler for ordningen vedrørende udligningsbeløb for frugt og grønsager. Denne forordning bestemmer bl.a., at et udligningsbeløb skal beregnes under hensyn til to elementer nemlig a) et grundbeløb, der er udtryk for de »forskelle«, hvortil der henvises i aktens artikel 66, og b) den pågældende told. Således består det udligningsbeløb, som skal opkræves i tilfælde af en indførsel til en ny medlemsstat fra en anden medlemsstat (hvad enten den er oprindelig eller ny), af grundbeløbet minus den opkrævede told; i tilfælde af indførsel fra et tredjeland opkræves som udligningsbeløb grundbeløbet, som er forhøjet eller nedsat med forskellen mellem toldsatsen i den fælles toldtarif og den i den nye medlemsstat gældende toldsats, alt efter om den førstnævnte er højere eller lavere end den anden; i tilfælde af udførsel til en anden medlemsstat består det ydede udligningsbeløb af grundbeløbet forhøjet med det som toldsats i denne medlemsstat opkrævede beløb, og i tilfælde af en udførsel til et tredjeland skal udligningsbeløbet være lig med grundbeløbet. (Jeg skulle måske nævne, at den originale engelske tekst i artikel 1 i forordning nr. 228/73 er uheldigt affattet; hvad meningen er, bliver klart, når man læser den franske tekst).

Herefter vedtages Rådets forordning (EØF) nr. 1343/73 af 15. maj 1973, som blandt andre priser fastlagde basispriserne for tomater for 1973. Som jeg har omtalt, fastlagdes de for de samme referencearter, som var blevet anvendt i 1971 og 1972.

Til sidst udstedte Rådet forordning (EØF) nr. 1365/73 af 21. maj 1973, »som for blomkål og tomater supplerer forordning (EØF) nr. 228/73«, jfr. overskriften. Der foretoges herved en fastsættelse af tre sæt basisbeløb for udligningsbeløb for 1973, det første anvendeligt på Danmarks handel med blomkål, det andet på Danmarks handel med tomater og det tredje på Irlands handel med tomater.

Irland har i denne sag bestridt denne forordnings gyldighed for så vidt angår tomater.

Begrundelsen for denne anfægtelse kan udledes af det relevante punkt i indledningen til forordningen. Dette punkt har følgende ordlyd:

»Med hensyn til tomater refererer de af de pågældende nye medlemsstater meddelte priser sig til drivhustomater med andre kendetegn end de varer, som blev lagt til grund ved fastsættelse af basisprisen, hvilket var frilandstomater; med henblik på beregningen af udligningsbeløbene må der på de pågældende priser for drivhustomater anvendes en koefficient, der skønsmæssigt er fastsat til 0,55 på basis af de priser, som er konstateret på markederne i flere produktionsår;«

En af Irlands klager er, at dette punkt er så kryptisk affattet, at man ikke kan nå til en fyldestgørende redegørelse for Rådets begrundelser for de vedtagne tal. Jeg har forståelse for denne klage, fordi man er nødt til at gå tilbage til Rådets indlæg for at konstatere, selv i hovedtræk, hvad dets begrundelse virkelig var.

Kernen var, at frilandstomater og drivhustomater var produkter med forskellige handelsegenskaber; at statistik, indsamlet i en række af de oprindelige medlemsstater, viste, at gennemsnittet af de priser, som blev noteret for de førstnævnte, var omkring 55 % over gennemsnittet af de priser, der blev noteret for de sidstnævnte, at de fælles basispriser for tomater blev fastlagt på grundlag af priser for frilandstomater, at alle de tomater, som i Irland bliver avlet erhvervsmæssigt, er drivhustomater, og at det derfor i henhold til tiltrædelsesaktens artikler 65 og 66 var passende at anvende en tilpasningskoefficient på 0,55 på de irske producentpriser.

Hvad man end måtte mene om dette argument, er der ingen tvivl om, at resultatet af Rådets vedtagelse heraf, for så vidt angår irske tomatdyrkere, var at hindre formålet med artiklerne 65 og 66, der naturligvis var at mildne det slag, som de nye medlemsstaters producenter — før tiltrædelsen beskyttet af kvantitative restriktioner — ved tiltrædelsen blev tilføjet ved fjernelsen af disse restriktioner. De pågældende faktiske forhold og tal er anført i 12. afsnit i Irlands ansøgning, som ikke er blevet modsagt af Rådet. Heri konstateres, at tomatavlere i Irland før tiltrædelsen var beskyttet ved et forbud, som årligt blev pålagt tomatimporten i en periode, hvor de hjemlige forsyninger var tilstrækkelige til at imødekomme efterspørgslen, dvs. normalt i perioden mellem slutningen af april eller først i maj til midt i november. I denne periode kunne ingen tomater importeres til Irland uden en licens udstedt af landbrugs- og fiskeriministeriet, og i de sidste tre år før tiltrædelsen blev der i løbet af denne periode kun importeret ca. 200 tons tomater årligt. Irske tomatavlere var yderligere i mange år beskyttede af importtold på tomater mellem 1. juni og 31. oktober hvert år, og i 1972 blev denne periode også udstrakt til månederne april og maj. Tomater, der importeredes fra Det forenede Kongerige, blev pålagt en told på 3,68 £ pr. 100 kg, og tomater importeret fra andre lande en told på 5,51 £ pr. 100 kg. Basisbeløbet fastlagt ved forordning nr. 1365/73 andrager 7,3 RE svarende til 3,37 £ pr. 100 kg, dvs. mindre end disse toldafgifter. De pågældende afgifter skal i henhold til tiltrædelsestraktatens artikel 59 nedsættes over en periode fra 1974 til 1978 med proportionelt samme sats som udligningsbeløbene, og i tilfælde af import fra andre medlemsstater kan de, som De vil erindre, i kraft af forordning nr. 228/73 fradrages grundbeløbet ved beregningen af udligningsbeløbet. Man ønsker at nå til, at der ikke skal betales udligningsbeløb til import af tomater til Irland, i alt fald fra andre medlemsstater.

Rådets anbringende imødegås af Irland på en række punkter, hvoraf det første er, at det under ingen omstændigheder er tilladeligt at anvende tilpasningskoefficienter ved fastsættelse af udligningsbeløb i henhold til artiklerne 65 og 66.

Jeg mener, at dette er ganske korrekt. Rådet hævder, at henvisningen i artikel 65, stk. 2 til »principperne i artikel 4, stk. 2 i forordning nr. 159/66/EØF« indebærer et element af smidighed, som sætter det i stand til at tage hensyn til andre bestemmelser i forordning nr. 159/66 end blot artikel 4, stk. 2, navnlig til bestemmelserne om tilpasningskoefficienter. Men artikel 65, stk. 2 kræver i virkeligheden, at producentpriserne i de nye medlemsstater beregnes efter de samme principper som den fælles basispris, og tilpasningskoefficienter indgår ikke i beregningen af den fælles basispris. Som jeg har påvist, er de kun vigtige, når man ud fra den fælles basispris beregner tilbagekøbsprisen, opkøbsprisen og refusionerne til medlemsstaterne. Jeg ville imidlertid ikke gå så vidt som til fuldt ud at acceptere de af Irland fremsatte anbringender, som fører til den slutning, at artiklerne 65 og 66 foreskriver en stiv matematisk formel, der ikke kan fraviges under nogen omstændigheder. Jeg foretrækker det af Irland fremsatte alternative anbringende, som anerkender, at man ikke ved fortolkning af artiklerne 65 og 66 kan se bort fra, at de fælles basispriser fastsættes for »referencearter«. Det lige må sammenlignes med det lige, og det følger heraf efter min opfattelse, at hvis man eksempelvis finder ud af, at det omhandlede produkt i en ny medlemsstat adskiller sig materielt fra de referencearter, for hvilke de fælles basispriser er blevet fastsat, bør Rådet tage hensyn til denne forskel ved fastsættelsen af grundbeløbene for udligningsbeløb. Der blev under indlægget givet eksempler på, at dette faktisk har fundet sted med hensyn til blomkål, æbler og pærer.

Men at erkende, at der må være dette element af smidighed, er ikke til nogen hjælp for Rådet i den foreliggende sag, idet definitionen af de omtalte tomatarter dækker alle slags tomater, hvad enten de er frilandstomater eller drivhustomater. Efter min mening er det hverken af denne eller hin grund, at den formel, som var indeholdt i artikel 4, stk. 2 i forordning nr. 159/66 før ophævelsen i 1972, førte til, at basisprisen for tomater blev beregnet ud fra priserne for frilandstomater. Det er simpelt hen, fordi de er billigere. Det ser ud, som om anvendelsen af den ved forordning nr. 2454/72 indførte løsere formel har haft det samme resultat, men det er igen af samme grund.

Som jeg har anført, er der almindelig enighed om, at frilandstomater er billigere end drivhustomater. Irland hævder, at det er, fordi de sidstnævnte er mere bekostelige at producere, men at de på den anden side kan bringes på markedet på tidspunkter, hvor der hersker knaphed. Irland benægter kraftigt, at den afvigende dyrkningsmetode på anden måde er handelsmæssigt relevant og tilføjer for god ordens skyld, at selv om det, i strid med hvad parten tidligere har hævdet, forholder sig således i visse lande, er dette dog ikke tilfældet i Irland. Rådet anfører på sin side, at prisforskellen afspejler en forskel i, hvad forbrugerne foretrækker. Det anfører som eksempel markeder, navnlig det belgiske marked, hvor frilandstomater og drivhustomater bliver solgt side om side, og hvor de sidstnævnte indbringer betydeligt højere priser.

Vi er alle forbrugere, og for dem af os, som har haft mulighed for at sammenligne franske og italienske solmodnede tomaters saftighed med de triste, næsten plastiklignende produkter fra vore nordlige drivhuse, må Rådets påstand virke overraskende. Jeg har en mistanke om, at situationen i virkeligheden er langt mere indviklet end både Rådets og Irlands påstande lader ane. For det første er det sandsynligt, at forbrugernes smag er tilbøjelig til at veksle i de forskellige lande. Rådet støttede sig på stk. 6 i indledningen til en OECD-rapport, som blev offentliggjort i 1968 (bilag 5 til svarskriftet). Dette fastslår, at »i det mindste i nogen europæiske lande« foretrækkes drivhustomater (og i mindre omfang også tomater dyrket under plastik) af mange forbrugere, fordi de har en glattere skal og en anden konsistens end frilandstomater. Og en belgisk ekspert, der var indkaldt af Rådet, sagde under retsmødet, at efterspørgselen afhang af mange faktorer, og tilføjede: »Par exemple … en Belgique, on demande une tomate mûre et tres mure, les Allemands demandent par exemple pour nos tomates des tomates petites et moin colorées, les Français demandent des grosses tomates etc.« ( 2 )

Rådet henviste ligeledes til to af Kommissionens forordninger, som udtrykkeligt anerkender en forskel mellem drivhustomater og frilandstomater, nemlig forordning (EØF) nr. 999/73, der vedrører beregningen af indgangspriserne for tomater dyrket uden for Fællesskabet, og forordning (EØF) nr. 1624/73, som fastlægger maksimumniveauer for tilbagekøbspriser. Jeg mener ikke, at en gennemlæsning af disse forordninger bringer os videre frem. For det første er der ingen juridisk sammenhæng mellem dem og tiltrædelsesaktens artikler 65 og 66. For det andet eksisterede disse forordninger ikke før 1973. For det tredje støtter forordning nr. 999/73 nærmest Irlands sag, idet de årstider, hvor tomater hovedsageligt bliver produceret i drivhus, stilles op mod dem, hvor de hovedsageligt bliver produceret fra friland. Forordning nr. 1624/73 indeholder en vag udtalelse om, at »markedet for drivhustomater har andre kendetegn end markedet for frilandstomater«, men jeg kan ikke for mit vedkommende se, hvordan dette kan tages som udsagn mod Irland.

Oprindeligt forekom det mig, at det kunne blive nødvendigt for Domstolen ved bevisførelse at bedømme de faktiske omstændigheder, som således blev fremlagt, og navnlig spørgsmålet, om drivhustomater og frilandstomater handelsmæssigt set er forskellige produkter. Men jeg er kommet til den slutning, at dette er unødvendigt, thi hvis min retsopfattelse er korrekt, er de eneste relevante handelsegenskaber de, som tjener til at sondre mellem tomater af referencearter og tomater af andre arter. Det relevante spørgsmål er således ikke, hvorvidt drivhustomater og frilandstomater, taget i al almindelighed, har forskellige handelsegenskaber, men hvorvidt de irske tomater, for hvilke producentpriser skal fastsættes i henhold til artikel 65, har egenskaber, der afviger fra dem, som danner grundlag for fastlæggelsen af referencearter.

Man kan forestille sig, at Rådet ved anvendelse af principperne i artikel 4, stk. 2 i forordning nr. 159/66, i medfør af tiltrædelsesaktens artikel 65, stk. 2, kunne have ment, at irske producentpriser for eksempel burde beregnes ud fra klasse II-tomater af »kirsebær«-arten. Rådet kunne så efter min opfattelse passende have taget hensyn til, at dette var en tomatart, der var forskellig fra alle andre referencearter. Men ingen antyder, at noget sådant har fundet sted.

Man har drøftet spørgsmålet, om man i et egnet tilfælde skulle tage et sådant hensyn. Efter det synspunkt, som jeg anlægger, er det naturligvis ikke strengt nødvendigt for Dem at afgøre dette spørgsmål, men eftersom det kan være vigtigt for fremtiden, omend en begrænset fremtid, mener jeg, at det er rigtigt at give udtryk for et standpunkt herom.

Af Irland blev det gjort gældende, at der, selv om Rådet havde ret til at anvende en tilpasningskoefficient i den foreliggende sag, var forkert at anvende den på den irske producentpris, for dette var ensbetydende med at fastlægge en producentpris for et ikke-eksisterende produkt, nemlig irske frilandstomater. Høje ret, jeg ville bøje mig for dette anbringende. Virkningen af den kurs, som Rådet har slået ind på, er ensbetydende med at skønne, at Irland kan producere frilandstomater til 55 % af de omkostninger, til hvilke det producerer drivhustomater. Men det rigtige formål med at anvende en tilpasningskoefficient ville være at muliggøre en direkte sammenligning mellem den foreliggende irske producentpris og det, som ville være den fælles basispris for drivhustomater, hvis der var en sådan. Jeg er derfor enig i det af Irland fremsatte synspunkt, at hvis der skal foretages nogen tillempning, skal den foretages for den fælles basispris for tomater i almindelighed, således at der kan opnås en teoretisk fælles basispris for drivhustomater, som den irske producentpris for de samme tomater kan semmenlignes med. I pkt. 21 i Irlands replik er der fremlagt tal, som viser, at hvis Rådet i stedet for at anvende en koefficient på 0,55 på den irske producentpris havde anvendt den omvendte koefficient på 1,8 på den fælles basispris, ville basisbeløbet for udligningsbeløbet for Irlands tomathandel være blevet 13,4 RE i stedet for 7,3 RE.

Jeg foreslår derfor, at der gives Irland medhold i denne sag.

Rådet anfører (på side 7 i sit svarskrift), at der, dersom der gives Irland medhold i påstanden om, at der ikke skal anvendes nogen tilpasningsfaktor, vil blive givet irske tomatavlere en ubillig fordel over for avlere i andre medlemsstater, og navnlig vil det muliggøre, at eksport af tomater fra Irland bliver støttet i et sådant omfang, at den vil underbyde drivhustomater fra andre medlemsstater. Jeg mener, at svaret herpå findes i pkt. 14 a i Irlands replik. Irlands produktion og eksport af tomater er uendelig lille i forhold til produktionen i Fællesskabet som helhed. Enhver større forøgelse i denne eksport ville nødvendiggøre investeringer i nye drivhuse og varmeanlæg, som det ikke er sandsynligt, at nogen avler vil foretage af hensyn til et aftagende udbytte over ganske få år.

Det spørgsmål bliver tilbage, om man skal give Irland medhold i dets påstand vedrørende alle bestemmelserne i forordning nr. 1365/73 angående tomater, eller om man kun skal annullere den del af forordningen, som vedrører Irlands tomathandel, idet man ikke berører den del, der vedrører Danmarks tomathandel. Skønt Danmark ikke er blevet hørt, stod muligheden for at intervenere i sagen åben, hvis det havde ønsket det. Da det forholder sig således, mener jeg, at det vil være rigtigt for Dem at følge den mere logiske vej og annullere alle bestemmelserne i forordningen vedrørende tomater.

Ingen at parterne har anmodet Domstolen om, at den under alle omstændigheder skulle udøve sin kompetence i henhold til EØF-traktatens artikel 174 og angive »hvilke af den annullerede forordnings virkninger, der skal betragtes som bestående«. Ikke desto mindre mener jeg, at det næppe vil være gennemførligt nu at udrede de virkninger, som bestemmelserne i forordning nr. 1365/73 — der, hvis jeg har ret, skulle annulleres — har haft på Irlands og Danmarks tomat-handel i 1973.

Irland påstår sig tillagt sagsomkostninger, og ud fra det synspunkt, som jeg indtager, er det naturligvis berettiget hertil,

Jeg er derfor af den opfattelse, at Domstolen må:

1. annullere den del af indholdet i Rådets forordning (EØF) nr. 1365/73, som angår tomater;

2. statuere, at denne forordnings virkninger på tomathandelen i 1973 ikke desto mindre skal betragtes som bestående; og

3. dømme Rådet til at udrede Irlands sagsomkostninger.

( 1 ) – Oversat fra engelsk.

( 2 ) – »For eksempel . . . efterspørger man i Belgien en moden og overordentlig moden tomat, tyskerne efterspørger f.eks. fremfor vore tomater små og mindre farvede tomater, franskmændene efterspørger store tomater etc«.