Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1 Præjudicielle spørgsmål - Domstolens kompetence - grænser - åbenbart irrelvante spørgsmål og hypotetiske spørgsmål, der stilles i en sammenhæng, som udelukker en saglig korrekt besvarelse - spørgsmål, som er uden forbindelse med hovedsagens genstand

(Art. 234 EF)

2 Konkurrence - offentlige virksomheder og virksomheder, som medlemsstaterne indrømmer særlige eller eksklusive rettigheder - virksomheder, som har fået overdraget at udføre tjenesteydelser af almindelig økonomisk interesse - national ordning, hvorefter virksomheder, der ikke driver den almindelige posttjeneste, skal betale en postafgift, når de leverer tjenesteydelser i form af kurer- og ekspresforsendelse - tildeling af indtægter fra betalingen af denne afgift til den virksomhed, der med eneret varetager den almindelige posttjeneste - ulovlig - begrundelse - hensynet til virksomhedens varetagelse af den almindelige posttjeneste - bevis - nationale processuelle regler - betingelser for anvendelse

(EF-traktaten, art. 86 og 90 (nu art. 82 EF og 86 EF))

Sammendrag

1 Det tilkommer inden for rammerne af det samarbejde, der i henhold til artikel 234 EF er indført mellem Domstolen og de nationale retsinstanser, udelukkende den nationale retsinstans, for hvem en tvist er indbragt, og som har ansvaret for den retsafgørelse, som skal træffes, på grundlag af omstændighederne i den konkrete sag at vurdere, såvel om en præjudiciel afgørelse er nødvendig for, at den kan afsige dom, som relevansen af de spørgsmål, den forelægger Domstolen. Når de af den nationale retsinstans stillede spørgsmål vedrører fortolkningen af en bestemmelse i fællesskabsretten, er Domstolen derfor principielt forpligtet til at træffe afgørelse herom.

Domstolen er dog i særlige tilfælde med henblik på at efterprøve sin egen kompetence beføjet til at undersøge de omstændigheder, hvorunder den nationale domstol har forelagt sagen. Domstolen kan kun afslå at træffe afgørelse vedrørende et præjudicielt spørgsmål fra en national retsinstans, når det klart fremgår, at den ønskede fortolkning af fællesskabsretten savner enhver forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand, når problemet er af hypotetisk karakter, eller når Domstolen ikke råder over de faktiske og retlige oplysninger, som er nødvendige for, at den kan foretage en saglig korrekt besvarelse af de stillede spørgsmål.

Den retspraksis, der er kommet til udtryk i dom af 6. oktober 1982, sag 283/81, Cilfit m.fl., er ikke til hinder for, at en national ret kan forelægge Domstolen et præjudicielt spørgsmål i medfør af artikel 234 EF, men overlader det til den nationale retsinstans alene at afgøre, om den korrekte anvendelse af fællesskabsretten fremgår med en sådan klarhed, at der ikke foreligger nogen rimelig tvivl, og dermed at beslutte at undlade at forelægge Domstolen et spørgsmål om fortolkningen af fællesskabsretten, der er blevet rejst for den.

(jf. præmis 30 og 31, 35)

2 I den udstrækning samhandelen mellem medlemsstater kan påvirkes, er traktatens artikel 86 (nu artikel 82 EF) sammenholdt med artikel 90 (nu artikel 86 EF) til hinder for en national ordning i en medlemsstat, hvorefter en privatretlig virksomhed får eneret til at udføre den almindelige posttjeneste, og alle andre erhvervsdrivendes ret til at levere kurer- og ekspresydelser, der ikke henhører under den almindelige posttjeneste, er betinget af betaling af en postafgift svarende til sædvanlig frankering til den virksomhed, der har fået overdraget den almindelige posttjeneste, medmindre det bevises, at indtægterne fra denne betaling er nødvendige for at gøre det muligt for den nævnte virksomhed at varetage den almindelige posttjeneste på acceptable økonomiske vilkår, og at denne virksomhed er forpligtet til at betale den samme afgift, når den selv præsterer en kurer- og ekspresydelse, som ikke henhører under den nævnte almindelige posttjeneste.

Bevis herfor kan føres i overensstemmelse med de processuelle regler i den pågældende medlemsstats interne retsorden. De processuelle regler må dog ikke være mindre gunstige end dem, der gælder for tilsvarende søgsmål på grundlag af national ret, og de må heller ikke i praksis gøre det umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at udøve de rettigheder, der tillægges i henhold til Fællesskabets retsorden.

(jf. præmis 63 og domskonkl. 1 og 2)