Sag T-401/06

Brosmann Footwear (HK) Ltd m.fl.

mod

Rådet for Den Europæiske Union

»Dumping – import af fodtøj med overdel af læder med oprindelse i Folkerepublikken Kina og Vietnam – status som virksomhed, der opererer under markedsøkonomiske vilkår – individuel behandling – stikprøver – EF-erhvervsgrenens støtte til klagen – definition af den omhandlede vare – ligebehandling – skade – berettiget forventning – begrundelsespligt«

Sammendrag af dom

1. Fælles handelspolitik – beskyttelse mod dumping – dumpingmargen – fastsættelse af normalværdien – stikprøver

(Rådets forordning nr. 384/96, art. 9, stk. 6, og art. 17, stk. 1-3)

2. Fælles handelspolitik – beskyttelse mod dumping – dumpingmargen – fastsættelse af normalværdien – indførsler fra lande uden markedsøkonomi som omhandlet i artikel 2, stk. 7, litra b), i forordning nr. 384/96 – stikprøver

[Rådets forordning nr. 384/96, art. 2, stk. 7, litra b), art. 9, stk. 6, og art. 17, stk. 1 og 3]

3. Fælles handelspolitik – beskyttelse mod dumping – undersøgelse – indledning af en undersøgelse efter klage indgivet af eller på vegne af EF-erhvervsgrenen – betingelser

(Rådets forordning nr. 384/96, art. 4, stk. 1, art. 5, stk. 1, 2 og 4, samt art. 18, stk. 1)

4. Fælles handelspolitik – beskyttelse mod dumping – undersøgelse – definition af den omhandlede vare – elementer, der kan tages i betragtning

(Rådets forordning nr. 384/96, art. 1, stk. 4, art. 2 og 3)

5. Fælles handelspolitik – beskyttelse mod dumping – dumpingmargen – fastsættelse af normalværdien – stikprøver

(Rådets forordning nr. 384/96, art. 17, stk. 1)

6. Fælles handelspolitik – beskyttelse mod dumping – undersøgelse – samarbejde med en virksomhed, der har begået bedrageri indenlandsk

(Rådets forordning nr. 384/96)

7. Institutionernes retsakter – begrundelse – forpligtelse – rækkevidde – forordninger om indførelse af antidumpingtold

(Art. 253 EF)

8. Fælles handelspolitik – beskyttelse mod dumping – skade – relevant periode

(Rådets forordning nr. 384/96, art. 3, stk. 2)

9. Fælles handelspolitik – beskyttelse mod dumping – skade – fortjenstmargen lagt til grund ved beregningen af indikativprisen

(Rådets forordning nr. 384/96, art. 3)

1. Anvendelsen af stikprøver, udgør i henhold til affattelsen af artikel 17, stk. 1 og 3, i grundforordningen om antidumping som metode, der giver mulighed for at imødegå det betydelige antal ansøgere, eksportører, importører, varetyper eller varetransaktioner, en begrænsning af undersøgelsen. Denne vurdering bekræftes af forordningens artikel 9, stk. 6, hvorefter de producenter, der ikke indgår i stikprøven, ikke er omfattet af undersøgelsen.

Grundforordningen bestemmer imidlertid, at fællesskabsinstitutionerne, når denne begrænsning foretages, skal opfylde to krav. Først og fremmest skal den iværksatte stikprøve være repræsentativ i henhold til grundforordningens artikel 17, stk. 1 og 2. Endvidere bestemmer grundforordningens artikel 9, stk. 6, at den dumpingmargen, som fastsættes for de producenter, der ikke indgik i stikprøven, ikke må overstige den vejede gennemsnitlige dumpingmargen fastsat for parterne i stikprøven.

(jf. præmis 72 og 73)

2. Hvis der gøres brug af stikprøver, jf. artikel 17 i grundforordning nr. 384/96 om antidumping, kan de producenter, der ikke indgik i stikprøven, således udelukkende i henhold til grundforordningens artikel 17, stk. 3, anmode om beregning af en individuel dumpingmargen, der forudsætter, at en anmodning om status som virksomhed, der opererer under markedsøkonomiske vilkår eller bliver behandlet individuelt, accepteres, når der er tale om et land omhandlet af denne forordnings artikel 2, stk. 7, litra b). Imidlertid giver den nævnte bestemmelse Kommissionen beføjelse til at vurdere, om undersøgelse af dem i betragtning af antallet af sådanne anmodninger gør dens opgave unødigt byrdefuld eller forhindrer, at undersøgelsen afsluttes rettidigt.

Det følger heraf, at grundforordningen om antidumping ikke tildeler de operatører, der ikke indgik i stikprøven, en ubetinget ret til at få beregnet en individuel dumpingmargen. Accepten af en sådan anmodning afhænger nemlig af Kommissionens beslutning vedrørende anvendelse af grundforordningens artikel 17, stk. 3. Herudover er Kommissionen ikke forpligtet til at undersøge anmodninger om en sådan status eller behandling fra operatører, der ikke indgik i stikprøven, når den som led i anvendelsen af grundforordningens artikel 17, stk. 3, har fastslået, at beregningen af individuelle dumpingmarginer gør dens opgave unødigt byrdefuld eller forhindrer undersøgelsen i at blive afsluttet rettidigt, eftersom tildelingen af en sådan status eller behandling i henhold til grundforordningens artikel 2, stk. 7, litra b), udelukkende tjener til at fastsætte metoden til beregning af den normale værdi med henblik på at beregne disse marginer.

Anvendelse af disse regler udgør ikke en tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet mellem de selskaber, der indgik i stikprøven, og dem, der ikke er omfattet heraf, idet disse to selskabeskategorier befinder sig i forskellige situationer, eftersom Kommissionen for de første nødvendigvis skal beregne en individuel dumpingmargen, hvilket forudsætter en undersøgelse og accept af en anmodning om en sådan status eller behandling, mens den ikke er forpligtet til at fastsætte en individuel margen for de sidste.

Ligebehandlingsprincippet mellem de selskaber, der ikke indgik i stikprøven, pålægger desuden ikke Kommissionen at tage stilling til samtlige anmodninger, den er forelagt, hvorfor den gennemsnitlige dumpingmargen for de selskaber, som indgik i stikprøven, og som fik tildelt en sådan status eller behandling, kan anvendes på de producenter eller eksportører, som ikke indgik i stikprøven, men som fik tildelt en sådan status eller behandling.

Fællesskabsinstitutionerne er, såfremt antallet af anmodninger er så stort, at undersøgelsen heraf forhindrer dem i at afslutte undersøgelsen rettidigt, i henhold til grundforordningens artikel 17, stk. 3, nemlig ikke forpligtet til at tage stilling til alle disse anmodninger, selv ikke med det ene formål at sondre, i relation til de selskaber, der ikke indgik i stikprøven, mellem dem, som muligvis kunne få tildelt en sådan status eller behandling, for at anvende den gennemsnitlige dumpingmargen for de selskaber, som var omfattet af stikprøven, og som havde fået tildelt en sådan status eller behandling, på disse uden dog at beregne en individuel dumpingmargen.

(jf. præmis 76-78 og 81-83)

3. Som det fremgår af artikel 5, stk. 1 og 4, i grundforordning nr. 384/96 om antidumping, indledes en antidumpingundersøgelse gyldigt, medmindre artikel 5, stk. 6, finder anvendelse, såfremt der indgives en klage på vegne af EF-erhvervsgrenen. En klage anses for at være indgivet af eller på vegne af EF-erhvervsgrenen, når den er støttet af EF-producenter, der for den samme vare står for mere end 50% af den samlede produktion af den samme vare skabt af den del af EF-erhvervsgrenen, der støtter eller er imod klagen. Endvidere skal de producenter, som udtrykkeligt støtter klagen, ligeledes stå for mindst 25% af den samlede produktion af den samme vare fremstillet af EF-erhvervsgrenen.

Hvad angår begrebet »støtte« skal en klage i henhold til grundforordningens artikel 5, stk. 2, indeholde beviser for, at der foreligger dumping, skade og årsagssammenhæng mellem de to. En klage skal i den forbindelse indeholde en række oplysninger, som den klagende part med rimelighed kan forventes at være i besiddelse af.

Den eller de klagende og personer, i hvis navn en klage er indgivet, skal således for at støtte en klage indgivet af eller på vegne af EF-erhvervsgrenen for det første fremlægge de oplysninger, som Kommissionen anmoder om for at efterprøve, om de gældende betingelser for at pålægge antidumpingtold er opfyldt, og, for det andet, samtykke til at underkaste sig enhver kontrol, som Kommissionen kan udføre for at undersøge, om de fremlagte forhold svarer til virkeligheden.

Når en EF-producent erklærer, at man ikke accepterer efterprøvelse af de oplysninger, den fremlægger til støtte for en klage, indgivet af denne eller i dennes navn, skal vedkommende således for det første anses for en producent, der nægter at samarbejde i henhold til grundforordningens artikel 18, stk. 1, og for det andet udelukkes fra den gruppe producenter, der støtter klagen i henhold til grundforordningens artikel 4, stk. 1, og artikel 5, stk. 4.

(jf. præmis 103-106)

4. Definitionen af den omhandlede vare som led i en antidumpingundersøgelse skal hjælpe udarbejdelsen af listen over de varer, som i givet fald skal pålægges en antidumpingtold. Med henblik herpå kan institutionerne tage hensyn il flere faktorer såsom varens fysiske, tekniske og kemiske kendetegn samt dens anvendelse og alternative anvendelse, forbrugernes opfattelse heraf, forhandlingskanalerne, fremstillingsprocessen, produktionsomkostningerne, kvaliteten osv. En påstand om, at en bestemt vare skal udelukkes fra definitionen af den omhandlede vare, skal støttes på argumenter for enten at godtgøre, at institutionerne har foretaget en urigtig vurdering af de forhold, de har fundet relevante, eller at anvendelsen af andre mere relevante forhold ville have udelukket denne vare fra definitionen af den omhandlede vare.

(jf. præmis 131 og 132)

5. Anvendelsen af stikprøver består i henhold til artikel 17, stk. 1, i grundforordning nr. 384/96 om antidumping i en begrænsning af undersøgelsen til et rimeligt antal parter, varer eller transaktioner ved anvendelse af statistisk gyldige stikprøver eller til den største producerede, solgte eller eksporterede mængde, der kan anses for repræsentativ, og som med rimelighed kan undersøges inden for den tid, der er til rådighed. Denne bestemmelse tildeler Kommissionen beføjelser til blandt de selskaber, som havde meldt sig til at deltage i stikprøven, og som havde fremlagt de nødvendige oplysninger i den forbindelse, at udvælge de selskaber, der skulle deltage heri. I betragtning af de skønsbeføjelser, som den pågældende bestemmelse således tildeler Kommissionen, må Fællesskabets retsinstansers prøvelse derfor begrænses til en kontrol af, om formforskrifterne er overholdt, om de faktiske omstændigheder, på grundlag af hvilke det anfægtede valg er foretaget, er materielt rigtige, samt til, om der foreligger en åbenbar fejl i vurderingen af de nævnte faktiske omstændigheder, eller om der er begået magtfordrejning.

(jf. præmis 146 og 147)

6. Den omstændighed, at en virksomhed har begået bedrageri indenlandsk, medfører ikke nødvendigvis, at den ikke samarbejder i Fællesskabets institutioners antidumpingundersøgelse, og at den indgiver urigtige oplysninger som led heri. Selv om den nævnte virksomhed måtte have begået bedrageri indenlandsk, giver dette ikke i sig selv mulighed for at konstatere, at de oplysninger, den har fremlagt som led i en antidumpingundersøgelse, er utroværdige, såfremt disse oplysninger ikke har nogen forbindelse med nævnte bedrageri.

(jf. præmis 168)

7. Det kræves ikke, at begrundelsen for forordninger, som indfører antidumpingtold, specificerer de ofte meget talrige og komplicerede faktiske og retlige detaljer, som omfattes af forordninger, når de falder inden for systematikken i den helhed, hvori de indgår. Det er i den forbindelse tilstrækkeligt, at fællesskabsinstitutionernes begrundelse klart og utvetydigt skal fremgå. Institutionerne har desuden ikke pligt til at tage stilling til alle de argumenter, som parterne gør gældende for dem, da det er tilstrækkeligt at angive de faktiske omstændigheder og juridiske overvejelser, der har en væsentlig betydning i en beslutnings opbygning.

(jf. præmis 180 og 181)

8. Indførelse af antidumpingtold udgør ikke en sanktion mod en tidligere adfærd, men en foranstaltning til forsvar og beskyttelse mod illoyal konkurrence som følge af dumpingpraksis. For at kunne fastsætte antidumpingtold, som er egnet til at beskytte EF-erhvervsgrenen mod dumpingpraksis, er det derfor nødvendigt at foretage undersøgelsen på grundlag af oplysninger, der er så aktuelle som mulige.

Når fællesskabsinstitutionerne fastslår, at importen af en vare, der hidtil har været underlagt kvantitative restriktioner, øges efter udløbet af disse restriktioner, kan de således tage hensyn til denne forøgelse i deres vurdering af EF-erhvervsgrenens skade.

(jf. præmis 198 og 199)

9. Fællesskabsinstitutionerne er ikke forpligtet til udelukkende at støtte sig på oplysninger om den omhandlede vare for at vurdere den fortjenstmargen, EF-erhvervsgrenen ville have opnået, hvis den skadevoldende dumping ikke forelå. Tværtimod kan de frit støtte sig på tilsvarende varer, der i vid forstand ligner den omhandlede vare. Selv om disse varer ikke er omfattet af definitionen af den omhandlede vare, kan den fortjenstmargen, EF-erhvervsgrenen har opnået for disse varer, anses for en gyldig indikator for den fortjenstmargen, EF-erhvervsgrenen ville have opnået ved salg af den omhandlede vare, såfremt importen, der var genstand for dumping, ikke forelå.

(jf. præmis 208)

RETTENS DOM (Ottende Afdeling)

4. marts 2010 ( )

»Dumping – import af fodtøj med overdel af læder med oprindelse i Folkerepublikken Kina og Vietnam – status som virksomhed, der opererer under markedsøkonomiske vilkår – individuel behandling – stikprøver – EF-erhvervsgrenens støtte til klagen – definition af den omhandlede vare – ligebehandling – skade – berettiget forventning – begrundelsespligt«

I sag T-401/06,

Brosmann Footwear (HK) Ltd, Kowloon (Kina),

Seasonable Footwear (Zhongshan) Ltd, Zhongshan (Kina),

Lung Pao Footwear (Guangzhou) Ltd, Guangzhou (Kina),

Risen Footwear (HK) Co., Ltd, Kowloon,

ved avocats L. Ruessmann og A. Willems,

sagsøgere,

mod

Rådet for Den Europæiske Union ved J.-P. Hix, som befuldmægtiget, bistået af avocat G. Berrisch,

sagsøgt,

støttet af:

Europa-Kommissionen ved H. van Vliet og T. Scharf, som befuldmægtigede,

og

Confédération européenne de l’industrie de la chaussure (CEC), Bruxelles, først ved avocats P. Vlaemminck, G. Zonnekeyn og S. Verhulst, derefter ved Vlaemminck og A. Hubert,

intervenienter,

angående en påstand om delvis annullation af Rådets forordning (EF) nr. 1472/2006 af 5. oktober 2006 om indførelse af en endelig antidumpingtold og endelig opkrævning af den midlertidige told på importen af visse typer af fodtøj med overdel af læder med oprindelse i Folkerepublikken Kina og Vietnam (EUT L 275, s. 1), for så vidt som den vedrører sagsøgerne,

har

RETTEN (Ottende Afdeling)

sammensat af afdelingsformanden, E. Martins Ribeiro, og dommerne S. Papasavvas (refererende dommer) og A. Dittrich,

justitssekretær: fuldmægtig C. Kantza,

på grundlag af den skriftlige forhandling og efter retsmødet den 11. februar 2009,

afsagt følgende

Dom

Retsforskrifter

1 Artikel 1, stk. 1, 2 og 4, i Rådets forordning (EF) nr. 384/96 af 22. december 1995 om beskyttelse mod dumpingimport fra lande, der ikke er medlemmer af Det Europæiske Fællesskab (EFT 1996 L 56, s. 1), som ændret (herefter »grundforordningen«), bestemmer:

»1. En antidumpingtold kan opkræves for enhver dumpingvare, når en sådan vare ved overgang til fri omsætning i Fællesskabet forvolder skade.

2. En vare anses for at være en dumpingvare, hvis dens eksportpris ved salg til Fællesskabet er lavere end den sammenlignelige pris for samme vare i normal handel, som er konstateret i eksportlandet.

[…]

4. I denne forordning forstås ved udtrykket »samme vare« en vare, som er identisk med, dvs. i enhver henseende mage til den omhandlede vare, eller, hvis en sådan vare ikke findes, en anden vare, der – om end den ikke i enhver henseende er mage til – har egenskaber, som ligger tæt op ad den pågældende vares egenskaber.«

2 Hvad angår betingelserne for tildeling af status som virksomhed, der opererer under markedsøkonomiske vilkår (herefter »SEM-status«), fastsætter grundforordningens artikel 2, stk. 7, litra b) og c):

»b) I forbindelse med antidumpingundersøgelser vedrørende indførsel fra […] Folkerepublikken Kina […] fastsættes den normale værdi i overensstemmelse med stk. 1 til 6, hvis det på grundlag af velbegrundede krav herom fra en eller flere producenter, der er omfattet af undersøgelsen […], er påvist, at de markedsøkonomiske principper er fremherskende for denne producent eller disse producenter med hensyn til fremstilling og salg af den berørte samme vare. Hvis dette ikke er tilfældet, finder reglerne [fremlagt ovenfor] anvendelse.

c) Et krav i henhold til [artikel 2, stk. 7,] litra b), skal fremsættes skriftligt og indeholde tilstrækkelige beviser for, at producenten driver virksomhed under markedsøkonomiske vilkår […]

Det skal […] afgøres, om producenten opfylder ovennævnte kriterier inden tre måneder efter iværksættelsen af undersøgelsen […]«

3 Hvad angår konstatering af skade bestemmer grundforordningens artikel 3, stk. 2, 3, 6 og 7, følgende:

»2. En konstatering af, om der foreligger skade, baseres på positivt bevismateriale og indebærer en objektiv undersøgelse både af a) omfanget af dumpingimporten og dennes indvirkning på prisen på samme vare på markedet i Fællesskabet, og b) denne indførsels følgevirkninger for den pågældende erhvervsgren i Fællesskabet.

3. […] Hvad angår dumpingimportens virkning på priserne tages det i betragtning, om dumpingvarerne udbydes til en væsentlig lavere pris end prisen på samme vare fremstillet af erhvervsgrenen i Fællesskabet, eller om priserne som følge af en sådan indførsel er blevet trykket betydeligt, eller om prisstigninger, som ellers ville være indtruffet, i væsentlig grad hindres. […]

6. Det skal på grundlag af alle de relevante beviser, der er fremlagt i forbindelse med stk. 2, påvises, at dumpingimporten forvolder skade om defineret i denne forordning. Dette indebærer specielt en påvisning af, at de mængder og/eller priser, der er fastlagt i henhold til stk. 3, er årsag til de følgevirkninger for en erhvervsgren i Fællesskabet, som er omhandlet i stk. 5, og at følgevirkningerne er væsentlige.

7. Der foretages også en undersøgelse af andre kendte faktorer end dumpingimporten, som samtidig skader den pågældende erhvervsgren i Fællesskabet, for at sikre, at skade, der forvoldes af sådanne andre faktorer, ikke tilskrives dumpingimporten i henhold til stk. 6. Faktorer, der kan tages hensyn til i den forbindelse, indbefatter bl.a. mængde og priser for så vidt angår importvarer, som ikke sælges til dumpingpriser, nedgang i efterspørgslen eller ændringer i forbrugsmønstret, restriktiv handelspraksis og konkurrence mellem producenter i tredjelande og producenter i Fællesskabet, den teknologiske udvikling samt EF-erhvervsgrenens eksportresultater og produktivitet.«

4 Hvad angår betingelserne for at indlede en antidumpingundersøgelse foreskriver grundforordningens artikel 5, stk. 2, 3 og 4:

»2. En klage i henhold til stk. 1 skal indeholde beviser for dumping, skade og en årsagssammenhæng mellem den påståede dumpingimport og den påståede skade. […]

3. Kommissionen undersøger i det omfang, det er muligt, at oplysningerne i klagen er korrekte og så fyldestgørende, at det kan fastslås, at der foreligger tilstrækkeligt bevismateriale til at begrunde indledningen af en undersøgelse.

4. Der indledes ikke en undersøgelse i medfør af stk. 1, medmindre det på grundlag af en undersøgelse af, i hvor høj grad der blandt producenterne i Fællesskabet af samme vare er givet udtryk for tilslutning til eller opposition mod klagen, er fastslået, at klagen er indgivet af eller på vegne af den pågældende erhvervsgren i Fællesskabet. Klagen anses for at være indgivet »af eller på vegne af en erhvervsgren i Fællesskabet«, hvis den har tilslutning fra de producenter i Fællesskabet, hvis samlede produktion udgør mere end 50% af den samlede produktion af samme vare fremstillet af den del af den pågældende erhvervsgren i Fællesskabet, som enten giver udtryk for tilslutning til eller modstand imod klagen. Der indledes dog ikke en undersøgelse, når de producenter i Fællesskabet, der udtrykkeligt giver deres tilslutning til klagen, tegner sig for mindre end 25% af den samlede produktion af samme vare fremstillet af den pågældende erhvervsgren i Fællesskabet.«

5 Grundforordningens artikel 6, stk. 8 og 9, fastsætter:

»8. Undtagen under de omstændigheder, der er omhandlet i artikel 18, skal det i det omfang, det er muligt, sikres, at de oplysninger, som de berørte parter meddeler, og som lægges til grund for de afgørelser, der træffes, er korrekte.

9. For procedurer, der er indledt i henhold til artikel 5, stk. 9, skal en undersøgelse så vidt muligt afsluttes inden et år. I alle tilfælde skal sådanne undersøgelser afsluttes senest 15 måneder efter deres indledning i overensstemmelse med resultaterne i henhold til artikel 8 om tilsagn eller resultaterne i henhold til artikel 9 om endelige foranstaltninger.

6 Grundforordningens artikel 9, stk. 5, andet afsnit, og artikel 9, stk. 6, bestemmer følgende:

»5. […]

Hvor artikel 2, stk. 7, litra a), finder anvendelse, skal en individuel told imidlertid anføres for de eksportører, som på grundlag af behørigt dokumenterede påstande kan påvise,

a) at eksportører, som er helt eller delvist udenlandsk ejede selskaber eller joint ventures, frit kan tilbageføre kapital og fortjeneste

b) at eksportpriser og -mængder og salgsbetingelser fastsættes frit

c) at størstedelen af aktierne tilhører private; statslige tjenestemænd i bestyrelsen eller i ledende managementstillinger skal være i klart mindretal, eller det skal påvises, at selskabet er tilstrækkelig uafhængigt af statslig indgriben

d) at valutaomregninger foretages til markedskursen, og

e) at statens indgriben ikke er af en sådan art, at der er mulighed for omgåelse af foranstaltningerne, hvis der fastsættes forskellige toldsatser for individuelle eksportører.

6. Når Kommissionen har begrænset sin undersøgelse i overensstemmelse med artikel 17, må antidumpingtold, der pålægges indførslen fra eksportører eller producenter, som har givet sig til kende i henhold til artikel 17, men som ikke er omfattet af undersøgelsen, ikke overstige den vejede gennemsnitlige dumpingmargen, der er fastsat for parterne i stikprøven. […] For indførsel fra eksportører eller producenter, der indrømmes individuel behandling som omhandlet i artikel 17, anvendes individuelle toldsatser.«

7 Hvad angår teknikken med anvendelse af stikprøver foreskriver grundforordningens artikel 17, stk. 1 og 3:

»1. I tilfælde, hvor antallet af klagere, eksportører, importører, varetyper eller transaktioner er stort, kan undersøgelsen begrænses til at omfatte et rimeligt antal parter, varer eller transaktioner ved anvendelse af statistisk gyldige stikprøver baseret på oplysninger, der foreligger på tidspunktet for udvælgelsen, eller til den største producerede, solgte eller eksporterede mængde, der kan anses for repræsentativ, og som med rimelighed kan undersøges inden for den tid, der er til rådighed.

[…]

3. I de tilfælde, hvor undersøgelsen er blevet begrænset i henhold til denne artikel, beregnes der alligevel en individuel dumpingmargen for eksportører eller producenter, der ikke er udvalgt i første omgang, og som indgiver de nødvendige oplysninger inden for de frister, der er fastsat i denne forordning, medmindre antallet af eksportører eller producenter er så stort, at en individuel undersøgelse vil være urimeligt byrdefuld og hindre en rettidig afslutning af undersøgelsen.«

8 Grundforordningens artikel 18, stk. 3 og 4, fastsætter:

»3. Selv om de oplysninger, som en berørt part indgiver, ikke er fyldestgørende i enhver henseende, bør der ikke ses bort fra dem, forudsat at eventuelle mangler ikke giver anledning til urimelige vanskeligheder i arbejdet med at nå til rimeligt nøjagtige resultater, at oplysningerne indgives på korrekt vis og rettidigt, at de kan efterprøves, og den pågældende part har handlet efter bedste evne.

4. Hvis beviser eller oplysninger ikke godtages, bør den part, der indgiver dem, omgående underrettes om årsagerne hertil, og der bør gives den pågældende lejlighed til at afgive yderligere forklaringer inden for den fastsatte frist. Anses forklaringerne ikke for tilfredsstillende, skal årsagerne til afvisningen af sådanne beviser eller oplysninger meddeles i offentliggjorte undersøgelsesresultater.«

9 Grundforordningens artikel 20, stk. 1 og 2, bestemmer:

»1. Klagerne, importørerne og eksportørerne og disses repræsentative sammenslutninger samt repræsentanterne for eksportlandet kan anmode om fremlæggelse af de nærmere oplysninger, der ligger til grund for de vigtigste kendsgerninger og betragtninger, på grundlag af hvilke der er indført midlertidige foranstaltninger. Anmodninger om en sådan fremlæggelse af oplysninger indgives skriftligt umiddelbart efter indførelsen af de midlertidige foranstaltninger, og fremlæggelse af oplysningerne finder sted skriftligt hurtigst muligt herefter.

2. De parter, der er nævnt i stk. 1, kan anmode om endelig fremlæggelse af de vigtigste kendsgerninger og betragtninger, på grundlag af hvilke det påtænkes at anbefale indførelse af endelige foranstaltninger eller afslutning af en undersøgelse eller en procedure uden indførelse af foranstaltninger, idet der lægges særlig vægt på at fremlægge sådanne kendsgerninger og betragtninger, som afviger fra dem, der lå til grund for indførelsen af de midlertidige foranstaltninger.«

Sagens baggrund og den anfægtede forordning

10 Sagsøgerne, Brosmann Footwear (HK) Ltd, Seasonable Footwear (Zhongshan) Ltd, Lung Pao Footwear (Guangzhou) Ltd og Risen Footwear (HK) Co., Ltd, er selskaber, som fremstiller og eksporterer fodtøj og er hjemmehørende i Kina.

11 Import af fodtøj fra Kina, der henhører under visse klasser i den kombinerede nomenklatur, var underlagt et kvantitativt kontingent, som ophørte den 1. januar 2005.

12 Efter en klage indgivet den 30. maj 2005 af Confédération européenne de l’industrie de la chaussure (CEC) indledte Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber en antidumpingprocedure vedrørende indførslerne af fodtøj med overdel af læder med oprindelse i Folkerepublikken Kina og Vietnam. Meddelelsen om indledning af denne procedure blev offentliggjort i Den Europæiske Unions Tidende af 7. juli 2005 (EUT C 166, s. 14, herefter »indledningsmeddelelsen«).

13 Under hensyn til det betydelige antal berørte parter blev det i indledningsmeddelelsens punkt 5.1, litra a), bestemt at anvende stikprøvekontroller i henhold til grundforordningens artikel 17.

14 Sagsøgerne kontaktede Kommissionen ved den 25. og 26. juli 2005 at meddele den de oplysninger, der krævedes i henhold til indledningsmeddelelsens punkt 5.1, litra a), nr. i), og punkt 5.1, litra e), for at indgå i stikprøven af de eksporterende producenter, som institutionen ville foretage i henhold til grundforordningens artikel 17, og for at få tildelt SEM-status eller i mangel heraf at blive behandlet individuelt (herefter »TI«).

15 Den 23. marts 2006 vedtog Kommissionen forordning (EF) nr. 553/2006 om indførelse af en midlertidig antidumpingtold på importen af visse former for fodtøj med overdel af læder med oprindelse i Folkerepublikken Kina og Vietnam (EUT L 98, s. 3, herefter »den midlertidige forordning«).

16 I henhold til niende betragtning til den midlertidige forordning omfattede undersøgelsen af dumping og skade perioden fra den 1. april 2004 til den 31. marts 2005 (herefter »undersøgelsesperioden«). Undersøgelsen af forhold af relevans for vurderingen af spørgsmålet om skade omfattede perioden fra den 1. januar 2001 til den 31. marts 2005 (herefter »den omhandlede periode«).

17 Da det var nødvendigt at fastsætte en normal værdi hvad angår varer fra eksporterende producenter i Kina og Vietnam, som måske ikke ville blive indrømmet SEM-status, blev der med henblik på fastsættelse af en normal værdi på grundlag af oplysningerne fra et referenceland, i dette tilfælde Den Føderative Republik Brasilien, aflagt kontrolbesøg hos tre brasilianske virksomheder (ottende betragtning til den midlertidige forordning).

18 Hvad angår den omhandlede vare fremgår det af betragtning 10, 11, 40 og 41 til den midlertidige forordning, at den hovedsageligt omfatter sandaler, støvler, hverdagssko (urban footwear) og selskabssko (city shoes), der alle fremstilles med en overdel af læder eller kunstlæder. Det ses endvidere af betragtning 12-31 til den midlertidige forordning, at Kommissionen ved varedefinitionen har udeladt højteknologiske sportssko (Special Technology Athletic Footwear, herefter »STAF-fodtøj«), og at den har inkluderet børnefodtøj. I henhold til betragtning 38 til den midlertidige forordning forbliver de grundlæggende karakteristika, anvendelsesformål og forbrugernes opfattelse stort set de samme for alt fodtøj med overdel af læder, selv om de omfatter en bred vifte af stilarter og typer. Således er alle forskellige stilarter og typer fodtøj i henhold til betragtning 39 til forordningen i direkte indbyrdes konkurrence, og i et meget stort omfang er de substituerbare.

19 Kommissionen har således i betragtning 52 til den midlertidige forordning konkluderet, at alle typer fodtøj med overdel af læder eller kunstlæder, som fremstilles og sælges i de omhandlede lande samt i Brasilien, og det fodtøj, der fremstilles og sælges af EF-erhvervsgrenen på EF-markedet, svarer til dem, der eksporteres til Fællesskabet fra de omhandlede lande.

20 Kommissionen har som led i konstateringen af dumping haft adgang til stikprøvekontroller. I henhold til betragtning 55 til den midlertidige forordning har 154 af de kinesiske eksporterende producenter, der meldte sig for at deltage i stikprøverne, eksporteret til Fællesskabet i undersøgelsesperioden. I henhold til samme betragtning er disse selskaber blevet betragtet som samarbejdsvillige og taget i betragtning ved udvælgelsen af stikprøven.

21 Det fremgår af betragtning 57 til den midlertidige forordning, at Kommissionen endelig foretog stikprøver hos 13 kinesiske eksporterende producenter, som repræsenterede over 20% af den kinesiske eksportmængde til Fællesskabet. Det fremgår af betragtning 59 til samme forordning, at de kriterier, der blev taget hensyn til ved den pågældende udvælgelse, for det første var den eksporterende producents størrelse på grundlag af eksportmængden til Fællesskabet og for det andet på grundlag af salgsmængden på hjemmemarkedet. Hvad angår det sidste kriterium har Kommissionen i betragtning 60 til den midlertidige forordning anført, at oplysningerne om salget på hjemmemarkedet øgede stikprøvens repræsentativitet ved at bringe oplysninger om priser og omkostninger i forbindelse med produktion og salg af den omhandlede vare på hjemmemarkederne. Det ses af betragtning 61 til den midlertidige forordning, at de udvalgte kinesiske selskaber i stikprøven repræsenterede henholdsvis 25% af eksportmængden til Fællesskabet og 42% af salget på hjemmemarkedet af de samarbejdsvillige producenter i undersøgelsen. Det fremgår af samme betragtning, at udelukkelsen af STAF-fodtøj ikke i nævneværdig grad påvirkede stikprøvernes repræsentativitet.

22 I henhold til betragtning 62 til den midlertidige forordning blev de samarbejdsvillige eksporterende producenter, der ikke indgik i stikprøven, underrettet om, at en eventuel antidumpingtold på deres eksporterede varer ville blive beregnet i overensstemmelse med grundforordningens artikel 9, stk. 6. Hvad angår disse eksporterende producenters anmodninger med henblik på beregning af en individuel dumpingmargen i henhold til grundforordningens artikel 9, stk. 6, og artikel 17, stk. 3, har Kommissionen i betragtning 64 til den midlertidige forordning fundet, at en individuel undersøgelse af disse ville være unødigt byrdefuldt og have forhindret, at undersøgelsen blev afsluttet rettidigt. Under disse omstændigheder er disse producenters antidumpingmargen blevet beregnet på grundlag af det vejede gennemsnit af dumpingmargenerne for de virksomheder, der indgik i stikprøven (betragtning 135 og 143 til den midlertidige forordning).

23 Et af de 13 selskaber, der oprindeligt indgik i stikprøven, besvarede ikke det antidumpingspørgeskema, som Kommissionen havde tilsendt det (betragtning 63 til den midlertidige forordning).

24 Hvad angår definitionen af EF-erhvervsgrenen har Kommissionen i betragtning 150 til den anfægtede beslutning bemærket, at klagerne stod for 42% af den samlede EF-produktion af den omhandlede vare. Det fremgår af betragtning 65 og 151 til den anfægtede forordning, at Kommissionen har udvalgt en stikprøve på 10 producenter på grundlag af disses produktion og etablering. Producenterne, som indgik i stikprøven, repræsenterede 10% af klagernes produktion. Det blev således fastslået, at de 814 EF-producenter, i hvis navn klagen var indgivet, udgjorde »EF-erhvervsgrenen« i henhold til grundforordningens artikel 5, stk. 4 (betragtning 152 til den midlertidige forordning).

25 Hvad angår navnene på de EF-producenter, der indgik i stikprøven, har Kommissionen bemærket, at visse inden for Fællesskabet havde kunder, som ligeledes købte varer i Kina og Vietnam, og at de havde en direkte fordel af denne import. Disse producenter er derfor i »en følsom position«, eftersom visse af deres kunder kunne tage det ilde op, at de indgiver eller støtter en klage over en påstået skadelig dumping. Disse producenter var derfor af den opfattelse, at de risikerede en »negativ reaktion« fra visse af deres kunder, f.eks. endda afbrydelse af deres forretningsforbindelser. Kommissionen imødekom derfor anmodningen om fortrolighed fra selskaberne, der indgik i stikprøven, hvad angår udbredelsen af deres navn (ottende betragtning til den midlertidige forordning).

26 Hvad angår det niveau, de midlertidige antidumpingforanstaltninger skulle udgøre for at fjerne skaden, har Kommissionen i betragtning 284 til den midlertidige forordning præciseret, at en fortjenstmargen på 2% af omsætningen kunne anses for et passende niveau, som EF-erhvervsgrenen kunne forvente at opnå, hvis der ikke forelå skadevoldende dumping. Dette svarer ifølge den nævnte betragtning til den højeste fortjenstmargen opnået af EF-erhvervsgrenen i undersøgelsesperioden og navnlig i 2002, da de omhandlede landes markedsandele var forholdsvis begrænsede i forhold til de andele, de tegnede sig for i undersøgelsesperioden.

27 Ved skrivelser af 7. og 12. april 2006 tilsendte Kommissionen i medfør af grundforordningens artikel 14, stk. 2, og artikel 20, stk. 1, sagsøgerne henholdsvis en kopi af den midlertidige forordning og et dokument med oplysning om de væsentligste faktiske omstændigheder og overvejelser, der lå til grund for indførelsen af den midlertidige told (herefter »den foreløbige underretningsskrivelse«). Kommissionen opfordrede sagsøgerne til at fremsende eventuelle bemærkninger til disse dokumenter inden den 8. maj 2006.

28 Ved skrivelser af 8. maj 2006 fremsendte to af sagsøgerne, Brosmann Footwear (HK) (herefter »Brosmann«) og Lung Pao Footwear (Guangzhou) (herefter »Lung Pao«), deres bemærkninger til den midlertidige forordning og den midlertidige underretningsskrivelse til Kommissionen.

29 Den 2. juni 2006 afholdtes et møde mellem Lung Pao og Kommissionen i sidstnævntes kontorer.

30 Ved telefax af 8. juli 2006 tilsendte Kommissionen i henhold til grundforordningens artikel 20, stk. 2-4, sagsøgerne en endelig underretningsskrivelse vedrørende de væsentligste faktiske omstændigheder og overvejelser, der lå til grund for indførelsen af en endelig antidumpingtold. Kommissionen opfordrede sagsøgerne til at fremsende eventuelle bemærkninger til den endelige underretningsskrivelse inden den 17. juli 2006.

31 Ved skrivelse af 28. juli 2006 tilsendte Kommissionen sagsøgerne en supplerende endelig underretningsskrivelse.

32 Ved skrivelser af 27. juli og 2. august 2006 fremsendte tre af sagsøgerne, Brosmann, Seasonable Footwear (Zhongshan) og Lung Pao samt Novi Footwear (Far East) Pte Ltd, deres bemærkninger til den endelige underretningsskrivelse og den supplerende endelige underretningsskrivelse til Kommissionen. Ved skrivelse af 7. august 2006 fremsendte den sidste sagsøger, Risen Footwear (HK) Co., sine bemærkninger til den supplerende endelige underretningsskrivelse til Kommissionen.

33 Den 5. oktober 2006 vedtog Rådet for Den Europæiske Union forordning (EF) nr. 1472/2006 om indførelse af en endelig antidumpingtold og endelig opkrævning af den midlertidige told på importen af visse typer af fodtøj med overdel af læder med oprindelse i Folkerepublikken Kina og Vietnam (EUT L 275, s. 1, herefter »den anfægtede forordning«). I henhold til den anfægtede forordning har Rådet indført en endelig antidumpingtold på import af fodtøj med overdel af læder eller kunstlæder undtaget sportsfodtøj, STAF-fodtøj, tøfler og andet hjemmefodtøj og fodtøj med beskyttelseståkappe med oprindelse i Kina, som henhører under flere klasser i den kombinerede nomenklatur (den anfægtede forordnings artikel 1). Den endelige antidumpingtoldsats, der beregnes på grundlag af nettoprisen frit leveret ved Fællesskabets grænse, er for fodtøj fra sagsøgernes produktion fastsat til 16,5%. I henhold til den anfægtede forordnings artikel 3 gjaldt denne for en periode på to år.

34 Hvad angår den omhandlede vare har Rådet bekræftet Kommissionens skøn (jf. præmis 18 ovenfor), hvorefter STAF-fodtøj skulle udelukkes fra definitionen heraf, hvorimod børnefodtøj skulle være omfattet heraf (betragtning 19 og 25 til den anfægtede forordning). Derimod har Rådet afslået anmodningerne om at udelukke seks typer fodtøj fra definitionen heraf, herunder fodtøj med patenteret teknologi. Rådet har i forhold til denne type fodtøj bemærket, at en patenteret teknologi ikke i sig selv i væsentlig grad ændrer ved, at der er tale om fodtøj til almindelig brug. Skoene konkurrerer således fortsat med EF-produktionen af den omhandlede vare (betragtning 37 til den anfægtede forordning).

35 Hvad angår stikprøvens repræsentativitet af kinesiske producenter har Rådet i betragtning 44 til den anfægtede forordning understreget, at de virksomheder, der indgik heri, udgjorde mere end 12% af eksporten til Fællesskabet fra producenter, der havde samarbejdet. Eftersom grundforordningens artikel 17 ikke fastsætter en tærskel for repræsentativitetsniveauet, er den fastsatte stikprøve repræsentativ i henhold til denne bestemmelse.

36 Rådet har ligeledes i betragtning 46 til den anfægtede forordning præciseret, at den anvendte metode tilsigtede at sikre den størst mulige repræsentativitet for stikprøverne og at medtage nogle virksomheder med et repræsentativt salg på hjemmemarkedet i den største repræsentative eksportmængde, som det var muligt at undersøge.

37 Hvad angår stikprøven af EF-producenterne har Rådet i betragtning 53-59 til den anfægtede forordning afvist alle de klagepunkter, der rejste tvivl om dens repræsentativitet og følgelig bekræftet Kommissionens vurderinger i den midlertidige forordning (jf. præmis 24 ovenfor).

38 Rådet har viet betragtning 60-65 til den anfægtede forordning til spørgsmålene om flere selskabers anmodninger om tildeling af SEM-status, som Kommissionen ikke har taget stilling til.

39 I henhold til disse betragtninger udgør den omstændighed, at Kommissionen ikke individuelt har besvaret de anmodninger, den var forelagt i den henseende, ikke en tilsidesættelse af grundforordningen. Dette er derimod i overensstemmelse med grundforordningens artikel 17. Stikprøvemetoden fastsat i nævnte artikel finder ligeledes anvendelse, når et stort antal af de berørte selskaber anmoder om enten SEM-status eller TI. I denne sag gav det usædvanligt store antal anmodninger fra de berørte selskaber ikke myndigheden andre muligheder end udelukkende at undersøge de anmodninger, der kom fra selskaber omfattet af stikprøvekontrollen, for at forene de krav, der følger af en så individualiseret vurdering af sagsakterne som muligt inden for de obligatoriske frister. Dette medførte, at der på alle selskaber, som ikke var omfattet af stikprøverne, anvendtes den vejede gennemsnitlige dumpingmargen for virksomhederne omfattet af stikprøven. Det følger heraf, at klagepunkterne fremsat under den administrative procedure, hvorefter beregningen af dumpingen ikke er repræsentativ, heller ikke kan tages til følge.

40 Disse betragtninger gælder ligeledes for anmodningerne om tildeling af TI.

41 Hvad angår definitionen af EF-erhvervsgrenen har Rådet i betragtning 157 til den anfægtede forordning fremhævet, at alle klagerne samarbejdede ved undersøgelsen. Der blev kun udsendt fuldstændige spørgeskemaer om skaden til EF-producenterne i stikprøven, hvilket følger af selve stikprøveudtagningens natur (betragtning 158 til den anfægtede forordning).

42 Hvad angår niveauet for de endelige antidumpingforanstaltninger har Rådet i betragtning 292 til den anfægtede forordning henvist til oplysninger fra EF-erhvervsgrenen efter indførelsen af den midlertidige told, som viste, at en fortjenstmargen på 2%, der var fastsat i den midlertidige forordning (jf. præmis 26 ovenfor), skulle genundersøges. Rådet har på baggrund heraf fastsat denne fortjenstmargen til 6% af EF-erhvervsgrenens omsætning, hvorved det har præciseret, at denne havde opnået en sådan fortjenstmargen på fodtøj, der ikke er udsat for væsentlig skadevoldende dumping.

Retsforhandlingerne for Retten og parternes påstande

43 Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 28. december 2006 anlagde sagsøgerne denne sag.

44 Ved begæring indleveret til Rettens Justitskontor den 26. marts 2007 anmodede Kommissionen om tilladelse til at intervenere i sagen til støtte for Rådets påstande. Ved skrivelse af 27. august 2007 meddelte Kommissionen Retten, at den frafaldt interventionsindlæg, men at den eventuelt ville deltage i retsmødet.

45 Ved begæring indleveret til Rettens Justitskontor den 5. april 2007 anmodede CEC om tilladelse til at intervenere i sagen til støtte for Rådets påstande.

46 Ved begæringer indleveret til Rettens Justitskontor den 21. maj 2007 og 30. maj 2008 har sagsøgerne anmodet om, at visse dokumenter og oplysninger indeholdt i deres processkrifter udelukkes fra akterne tilsendt CEC i medfør af artikel 116, stk. 2, i Rettens procesreglement. De har med henblik herpå fremsendt en ikke fortrolig udgave af de pågældende dokumenter.

47 Ved kendelse af 2. august 2007 gav formanden for Rettens Anden Afdeling tilladelse til, at Kommissionen og CEC kunne intervenere.

48 Ved skrivelse indleveret til Rettens Justitskontor den 27. august 2007 har CEC erklæret, at sammenslutningen ikke havde indsigelser over for sagsøgerens begæring om fortrolig behandling.

49 CEC har afgivet interventionsindlæg den 19. september 2007.

50 Da sammensætningen af Rettens afdelinger er blevet ændret, er den refererende dommer blevet tilknyttet Ottende Afdeling, og den foreliggende sag er følgelig blevet henvist til denne afdeling.

51 På grundlag af den refererende dommers rapport har Retten besluttet at indlede den mundtlige forhandling.

52 Parterne har afgivet mundtlige indlæg og besvaret Rettens spørgsmål under retsmødet den 11. februar 2009.

53 Sagsøgerne har nedlagt følgende påstande:

– Den anfægtede forordning annulleres, for så vidt som den pålægger fodtøj eksporteret af sagsøgerne antidumpingtold.

– Rådet tilpligtes at betale sagens omkostninger.

54 Rådet har nedlagt følgende påstande:

– Afvisning af sagen eller frifindelse.

– Sagsøgerne tilpligtes at betale sagens omkostninger.

55 Kommissionen har nedlagt påstand om, at Rådet frifindes.

56 CEC har nedlagt følgende påstande:

– Rådet frifindes.

– Sagsøgerne tilpligtes at betale dets omkostninger ved interventionen.

Retlige bemærkninger

57 Sagsøgerne har til støtte for søgsmålet fremsat følgende otte anbringender:

– Der er sket en tilsidesættelse af grundforordningens artikel 2, stk. 7, litra b), og artikel 9, stk. 5, samt af ligebehandlingsprincippet og princippet om beskyttelse af den berettigede forventning.

– Der er sket en tilsidesættelse af grundforordningens artikel 2, stk. 7, litra c), og artikel 18 samt af sagsøgernes ret til forsvar.

– Der er anlagt et åbenbart urigtigt skøn og sket en tilsidesættelse af grundforordningens artikel 5, stk. 4.

– Der er anlagt et åbenbart urigtigt skøn samt sket en tilsidesættelse af grundforordningens artikel 1, stk. 4, samt artikel 2 og 3.

– Der er anlagt et åbenbart urigtigt skøn samt sket en tilsidesættelse af grundforordningens artikel 17 og artikel 253 EF.

– Der er anlagt et åbenbart urigtigt skøn samt sket en tilsidesættelse af grundforordningens artikel 3, stk. 2, og artikel 253 EF.

– Der er anlagt et åbenbart urigtigt skøn og sket en tilsidesættelse af grundforordningens artikel 3, stk. 2.

– Der er anlagt et åbenbart urigtigt skøn og sket en tilsidesættelse af grundforordningens artikel 9, stk. 4.

58 Eftersom de to første anbringender vedrører Kommissionens påståede fejl, idet den har afslået at tildele sagsøgerne SEM-status eller TI uden at undersøge deres anmodninger om SEM-status eller TI, skal de behandles samlet.

De to første anbringender om tilsidesættelse af grundforordningens artikel 2, stk. 7, litra b) og c), artikel 9, stk. 5, og artikel 18, af ligebehandlingsprincippet og princippet om beskyttelse af den berettigede forventning samt retten til forsvar

Parternes argumenter

59 Som led i det første anbringende har sagsøgerne gjort gældende, at Kommissionen og Rådet har tilsidesat grundforordningens artikel 2, stk. 7, og artikel 9, stk. 5, idet de udelukkende har undersøgt anmodninger om SEM-status eller TI fra selskaber, der indgik i stikprøven af eksporterende producenter.

60 Det fremgår nemlig af grundforordningens artikel 2, stk. 7, litra b), at institutionerne hvad angår import med oprindelse i Kina skal fastsætte den normale værdi i overensstemmelse med artikel 2, stk. 1-6, forudsat at de omhandlede producenter indgiver »behørigt« udfærdigede anmodninger. Det fremgår endvidere af grundforordningens artikel 9, stk. 5, andet afsnit, at den normale værdi, såfremt SEM-status ikke tildeles, kan sammenlignes med den pågældende eksportørs eksportpris (TI), forudsat at eksportøren indgiver en behørigt dokumenteret anmodning, der godtgør, at betingelserne i denne bestemmelse er opfyldt.

61 Som det fremgår af ordlyden af grundforordningens artikel 2, stk. 7, litra b), og artikel 9, stk. 5, finder de, som deres affattelse bekræfter, kun individuel anvendelse, eftersom de forudsætter, at der tages hensyn til hver omhandlet eksportørs egne kendetegn.

62 Bestemmelserne om stikprøver vedrører et begrænset antal forhold om beregningen af dumpingmarginer i henhold til grundforordningens artikel 2, stk. 11, eller beregningen af skaden og vedrører ikke de økonomiske betingelser, hvorunder hvert selskab virker, hvilke forhold ikke kan være genstand for en stikprøve. Grundforordningens artikel 2, stk. 7, litra b), og artikel 9, stk. 5, fratages deres betydning, såfremt institutionerne ved anvendelsen af stikprøver var frigjort fra forpligtelserne, ifølge disse bestemmelser, hvis ordlyd i øvrigt er bindende og ikke overlader nogen skønsmargen. Det relevante spørgsmål er således ikke, om institutionerne har anvendt grundforordningens artikel 17 rigtigt til beregningen af dumpingmarginen, men om de er berettiget til at anvende denne bestemmelse for se bort fra anmodningerne om SEM-status eller TI fra operatører, der ikke indgik i stikprøven, og følgelig behandle selskaber, hvis anmodning skulle tiltrædes, identisk med selskaber, hvis anmodning skulle afvises.

63 Når stikprøver anvendes, skal institutionerne således anvende den vejede gennemsnitlige dumpingmargen, som er fastsat for selskaberne med SEM-status eller i givet fald TI, omfattet af stikprøven på de selskaber, der ikke indgik i stikprøven, men hvis anmodning om SEM-status eller TI er blevet taget til følge. Rettens praksis skal fortolkes således, at den er til hinder for et automatisk afslag på SEM-status eller TI for selskaber, der »fortjener« det.

64 Den praksis, institutionerne tidligere havde fulgt i to andre sager, bekræftede, at hver anmodning om SEM-status eller TI skal undersøges individuelt. Institutionerne kan endvidere ikke påberåbe sig administrative vanskeligheder som begrundelse for den manglende overholdelse af deres pligt til at undersøge hver anmodning af SEM-status eller TI, eftersom blot et lille antal yderligere ansatte ville være tilstrækkeligt til denne undersøgelse.

65 Endvidere udgør institutionernes tilgang en tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet, idet selskaber, som har samarbejdet, indgivet de nødvendige oplysninger til stikprøven, indgivet anmodninger om SEM-status eller TI og »fortjente« at få tildelt SEM-status eller TI, behandles identisk med selskaber, der ikke har indgivet disse oplysninger, ikke har indgivet sådanne anmodninger eller ikke »fortjente« SEM-status eller TI. Denne ulige behandling kan hverken objektivt begrundes i henhold til grundforordningens artikel 17, stk. 3, som udelukkende vedrører beregningen af en dumpingmargen og ikke undersøgelsen af anmodninger om SEM-status eller TI, eller ud fra vanskeligheder. I denne sag skulle alle de producenter, som ikke var omfattet af stikprøven, men »fortjente« at få tildelt SEM-status, være tildelt en dumpingmargen, der svarede til den for Foshan City Nanhai Golden Step Industrial Co., Ltd indrømmede (9,7%), som var det eneste selskab i stikprøven, der fik tildelt SEM-status.

66 Den manglende undersøgelse af anmodningerne om SEM-status eller TI udgør ligeledes en tilsidesættelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, eftersom institutionernes hidtidige praksis samt opfordringen til eksportørerne gennem indledningsmeddelelsen til inden for en bestemt frist at fremsætte deres anmodninger om SEM-status eller TI skabte en berettiget forventning hos sagsøgerne om, at institutionerne ville foretage en individuel undersøgelse af anmodningerne for at pålægge operatørerne en dumpingmargen, der gjaldt efter betragtningerne fremsat i præmis 63 ovenfor. En anderledes fortolkning af indledningsmeddelelsen ville medføre en accept af, at Kommissionen, uden imidlertid at have til hensigt at undersøge alle eksportørernes oplysninger, kunne anmode eksportørerne om at afsætte deres midler til at fremlægge til støtte for deres anmodninger om SEM-status eller TI, inden stikprøven blev sammensat. Endvidere er affattelsen af indledningsmeddelelsen identisk med meddelelsen offentliggjort i to andre procedurer, hvor Kommissionen ligeledes havde undersøgt anmodningerne om SEM-status eller TI fremsat af operatører, der ikke indgik i stikprøven.

67 Som led i det andet anbringende har sagsøgerne først og fremmest påberåbt sig grundforordningens artikel 2, stk. 7, litra c), hvorefter spørgsmålet, om en producent opfylder kravene til at få tildelt SEM-status, skal behandles inden tre måneder efter iværksættelsen af undersøgelsen. Der er tale om en bindende processuel frist, som Kommissionens skal overholde. Kommissionen har ved ikke at træffe en afgørelse herom inden for denne frist tilsidesat ovennævnte bestemmelse.

68 Endvidere har sagsøgerne påberåbt sig en tilsidesættelse af grundforordningens artikel 18, stk. 3 og 4, hvorefter institutionerne ikke bør se bort fra oplysninger indgivet af de berørte parter, selv om de ikke er fyldestgørende i enhver henseende, og bør underrette de parter, hvis oplysninger afvises, og give dem mulighed for at fremlægge supplerende forklaringer. Disse bestemmelser, som finder anvendelse, når Kommissionen skal tage stilling til anmodninger om SEM-status eller TI, betyder, at institutionen var forpligtet til at give sagsøgerne begrundede oplysninger i denne henseende. Kommissionen har imidlertid først besvaret sagsøgernes bemærkninger i den endelige underretningsskrivelse ved at henvise til det usædvanligt store antal fremsatte anmodninger om SEM-status eller TI. Eftersom Kommissionen havde kendskab til antallet af anmodninger om SEM-status eller TI inden slutningen af juli 2005, var den ikke forhindret i at underrette sagsøgerne om, at deres anmodninger ikke ville blive undersøgt, umiddelbart efter, at fristen på tre måneder fastsat i grundforordningens artikel 2, stk. 7, litra c), udløb eller senest i den midlertidige forordning. Institutionerne har hermed ubegrundet afvist oplysninger fremlagt af sagsøgerne og følgelig tilsidesat grundforordningens artikel 18, stk. 3 og 4.

69 Selv om det er rigtigt, at indledningsmeddelelsen underrettede de operatører, der ønskede en individuel dumpingmargen i henhold til grundforordningens artikel 17, stk. 3, om, at det ikke var sikkert, at deres anmodning ville blive taget til følge, gælder det dog fortsat, at denne meddelelse ikke præciserede, at Kommissionen forbeholdt sig ret til ikke at besvare anmodningerne om SEM-status eller TI i modsætning til hidtidig praksis.

70 Kommissionen har ligeledes tilsidesat sagsøgernes ret til forsvar, idet den i den midlertidige underretningsskrivelse ikke har angivet, at deres anmodninger om SEM-status eller TI ikke ville blive behandlet, hvorimod de eksportører, der indgik i stikprøven, modtog en meddelelse om deres respektive anmodninger. Sagsøgerne har udelukkende modtaget et svar gennem den endelige underretningsskrivelse.

71 Rådet har, støttet af Kommissionen og CEC, bestridt sagsøgernes argumenter.

Rettens bemærkninger

72 For det første skal det bemærkes, at anvendelsen af stikprøver i henhold til affattelsen af grundforordningens artikel 17, stk. 1 og 3, som metode, der giver mulighed for at imødegå det betydelige antal ansøgere, eksportører, importører, varetyper eller varetransaktioner, udgør en begrænsning af undersøgelsen. Denne vurdering bekræftes af grundforordningens artikel 9, stk. 6, hvorefter de producenter, der ikke indgår i stikprøven, ikke er omfattet af undersøgelsen.

73 Grundforordningen bestemmer imidlertid, at institutionerne, når denne begrænsning foretages, skal opfylde to krav. Først og fremmest skal den iværksatte stikprøve være repræsentativ i henhold til grundforordningens artikel 17, stk. 1 og 2. Endvidere bestemmer grundforordningens artikel 9, stk. 6, at den dumpingmargen, som fastsættes for de producenter, der ikke indgik i stikprøven, ikke må overstige den vejede gennemsnitlige dumpingmargen fastsat for parterne i stikprøven.

74 For det andet giver sidstnævnte bestemmelse læst i sammenhæng med grundforordningens artikel 17, stk. 3, som den henviser til, mulighed for, at hver producent, der ikke indgik i stikprøven, kan anmode om individuel beregning af dumpingmarginen på betingelse af, at der fremlægges alle nødvendige oplysninger inden for de fastsatte frister i den forbindelse, og at denne operation hverken gør Kommissionens opgave unødigt byrdefuld eller forhindrer, at undersøgelsen bliver afsluttet rettidigt.

75 For det tredje bestemmer grundforordningens artikel 2, stk. 7, litra b), at den normale værdi fastsættes i overensstemmelse med stk. 1-6, hvis det på grundlag af henvendelser fra en eller flere producenter, der er omfattet af undersøgelsen, godtgøres, at betingelserne i samme stykkes litra c) er opfyldt.

76 Som Rådet har gjort gældende, kan de producenter, der ikke indgik i stikprøven, således udelukkende i henhold til grundforordningens artikel 17, stk. 3, anmode om beregning af en individuel dumpingmargen, der forudsætter, at en anmodning om SEM-status eller TI accepteres, når der er tale om et land omhandlet af denne forordnings artikel 2, stk. 7, litra b). Imidlertid giver sidstnævnte bestemmelse Kommissionen beføjelse til at vurdere, om undersøgelse af dem i betragtning af antallet af anmodninger om SEM-status eller TI gør dens opgave unødigt byrdefuld eller forhindrer, at undersøgelsen afsluttes rettidigt.

77 Det følger først og fremmest af det ovenstående, at grundforordningen, såfremt der anvendes stikprøver, ikke tildeler de operatører, der ikke indgik i stikprøven, en ubetinget ret til at få beregnet en individuel dumpingmargen. Accepten af en sådan anmodning afhænger nemlig af Kommissionens beslutning vedrørende anvendelse af grundforordningens artikel 17, stk. 3.

78 Herudover er Kommissionen ikke forpligtet til at undersøge anmodninger om SEM-status eller TI fra operatører, der ikke indgik i stikprøven, når den som led i anvendelsen af grundforordningens artikel 17, stk. 3, har fastslået, at beregningen af individuelle dumpingmarginer gør dens opgave unødigt byrdefuld eller forhindrer undersøgelsen i at blive afsluttet rettidigt, eftersom tildelingen af SEM-status eller TI i henhold til grundforordningens artikel 2, stk. 7, litra c), udelukkende tjener til at fastsætte metoden til beregning af den normale værdi med henblik på at beregne disse marginer.

79 Endelig anfægtes det i denne sag ikke, at beregningen af de individuelle dumpingmarginer for alle operatører, som ikke indgik i stikprøven, og som har indgivet anmodninger herom, gør institutionernes opgave unødigt byrdefuld eller forhindrer, at undersøgelsen afsluttes rettidigt.

80 Sagsøgernes argumentation om, at Kommissionen i henhold til grundforordningens artikel 2, stk. 7, litra b) og c), er forpligtet til at undersøge anmodninger om SEM-status eller TI fra operatører, der ikke indgik i stikprøven, også når en individuel dumpingmargen ikke anvendes på dem, kan dermed ikke tages til følge. Det skal i den forbindelse tilføjes, at retspraksis som påberåbt af sagsøgerne, hvorefter Kommissionen tager stilling til tildeling af SEM-status på baggrund af en undersøgelse af hver anmodning, den forelægges, ikke medfører, at denne institution skal undersøge hver anmodning, selv når den ikke planlægger at beregne de individuelle dumpingmarginer i henhold til grundforordningens artikel 17, stk. 3.

81 Det samme gælder for sagsøgernes argument om en tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet mellem de selskaber, der indgik i stikprøven, og dem, der ikke er omfattet heraf (jf. præmis 65 ovenfor). Disse to selskabeskategorier befinder sig nemlig i forskellige situationer, eftersom Kommissionen for det første nødvendigvis skal beregne en individuel dumpingmargen, hvilket forudsætter en undersøgelse og accept af en anmodning om SEM-status eller TI, mens den ikke er forpligtet til at fastsætte en individuel margen for de sidste. En overholdelse af ligebehandlingsprincippet, som dels forbyder, at ens situationer behandles forskelligt, dels at forskellige situationer behandles ens, medmindre der foreligger objektive grunde herfor, kræver følgelig ikke, at disse to kategorier selskaber behandles ens.

82 Hvad angår argumentet om en tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet mellem de selskaber, der ikke indgik i stikprøven, kan det, i modsætning til, hvad sagsøgerne har gjort gældende, i denne sag ikke antages, at dette princip pålagde Kommissionen at tage stilling til samtlige anmodninger om SEM-status eller TI, den er forelagt, hvorfor den gennemsnitlige dumpingmargen for de selskaber, som indgik i stikprøven, og som fik tildelt SEM-status eller TI, kan anvendes på de producenter eller eksportører, som ikke indgik i stikprøven, men som fik tildelt SEM-status eller TI.

83 Som bemærket i præmis 76-80 ovenfor, er institutionerne, såfremt antallet af anmodninger om SEM-status eller TI er så stort, at undersøgelsen heraf forhindrer institutionerne i at afslutte undersøgelsen rettidigt, i henhold til grundforordningens artikel 17, stk. 3, nemlig ikke forpligtet til at tage stilling til alle disse anmodninger, selv ikke med det ene formål at sondre, i relation til de selskaber, der ikke indgik i stikprøven, mellem dem, som muligvis kunne få tildelt SEM-status eller TI, for at anvende den gennemsnitlige dumpingmargen for de selskaber, som var omfattet af stikprøven, og som havde fået tildelt SEM-status eller TI, på disse uden dog at beregne en individuel dumpingmargen.

84 I denne sag var Kommissionen forelagt 141 anmodninger om SEM-status eller TI fra kinesiske eksporterende producenter, hvorfor Kommissionen med føje fandt, at antallet af anmodninger var åbenbart for stort til at undersøge dem individuelt uden at forhindre, at undersøgelsen blev afsluttet rettidigt, selv om det forudsættes, at det havde været muligt at undersøge dem udelukkende på baggrund af en dokumentanalyse, uden at det havde været nødvendigt at efterprøve disse oplysninger ved kontrolbesøg hos de pågældende producenter eller eksportører.

85 Det skal dermed under hensyn til det usædvanligt store antal anmodninger, der var forelagt Kommissionen i denne sag, fastslås, at den ikke har overskredet sin skønsbeføjelse i henhold til grundforordningens artikel 17, stk. 3, ved ikke at tage stilling til alle anmodningerne om SEM-status eller TI, den var forelagt af selskaber, der ikke indgik i stikprøven, eftersom den forskelsbehandling, sagsøgerne har påberåbt sig, umiddelbart hænger sammen med stikprøveteknikken ifølge grundforordningens artikel 17.

86 Selv om Kommissionen således med føje kunne handle på den af sagsøgerne i præmis 63 ovenfor beskrevne måde, var den hverken i henhold til grundforordningen eller til ligebehandlingsprincippet tvunget til at følge denne fremgangsmåde.

87 De samme betragtninger gælder for undersøgelsen af anmodninger af TI fra selskaber, der ikke indgik i stikprøven.

88 Hvad angår den påståede tilsidesættelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning følger det af fast retspraksis, at dette princip gælder for enhver retsundergiven med begrundede forventninger, som en fællesskabsinstitution har givet anledning til. I øvrigt kan ingen påberåbe sig en tilsidesættelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, såfremt administrationen ikke har afgivet præcise løfter (Domstolens dom af 22.6.2006, forenede sager C-182/03 og C-217/03, Belgien og Forum 187 mod Kommissionen, Sml. I, s. 5479, præmis 147).

89 Det følger af indledningsmeddelelsens punkt 5.1, litra a), nr. i), fjerde led, og navnlig af fodnote 1 indsat under dette punkt, at Kommissionen oplyste de pågældende operatører om muligheden for at anvende stikprøver i henhold til grundforordningens artikel 17, og at selskaber, der ikke indgik i stikprøven, i dette tilfælde kunne anmode om beregning af individuelle marginer i henhold til grundforordningens artikel 17, stk. 3. Denne oplysning blev gentaget i indledningsmeddelelsens punkt 5.1, litra b). Den omstændighed, at de pågældende operatører blev opfordret til at indgive en anmodning om SEM-status eller TI, svarer således ikke til et præcist, ubetinget og samstemmende løfte om, at de ville blive undersøgt.

90 I forlængelse heraf skal det ligeledes fastslås, at det forhold, at Kommissionen over et betydeligt tidsrum ikke har reageret, ikke kan anses for at udgøre et løfte, ikke kunne skabe en berettiget forventning hos sagsøgerne. Denne manglende reaktion påvirker nemlig ikke betydningen af den klare formulering anvendt i indledningsmeddelelsen.

91 Hvad angår klagepunktet om brud på den praksis, som institutionerne tidligere har fulgt som led i tidligere undersøgelser, skal det påpeges, at Kommissionen ikke har overskredet sin skønsmargen i henhold til grundforordningens artikel 17, stk. 3, ved at finde, at undersøgelsen af alle anmodningerne om SEM-status eller TI fra de kinesiske eksporterende producenter, der ikke var omfattet af stikprøven, ville have forhindret den i at afslutte undersøgelsen rettidigt i henhold til grundforordningens frister (jf. præmis 84 ovenfor). Det er fast retspraksis, at når institutionerne har et skøn med hensyn til valget af de midler, der er nødvendige for at virkeliggøre deres politik, kan de erhvervsdrivende ikke have nogen berettiget forventning om, at det oprindeligt valgte middel vil blive opretholdt, idet dette middel kan blive ændret af institutionerne som led i udøvelsen af deres kompetence (Domstolens dom af 7.5.1987, sag 258/84, Nippon Seiko mod Rådet, Sml. s. 1923, præmis 34, og af 10.3.1992, sag C-171/87, Canon mod Rådet, Sml. I, s. 1237, præmis 41).

92 Eftersom Kommissionen i betragtning af det ovenstående ikke har begået en fejl ved at undlade at undersøge sagsøgernes anmodninger om SEM-status eller TI, kan sagsøgerne ikke med retsvirkning gøre gældende, at fristen på tre måneder fastsat i grundforordningens artikel 2, stk. 7, litra c), er overskredet (jf. præmis 3 og 67 ovenfor), idet denne frist vedrører tilfælde, hvor Kommissionen er forpligtet til at undersøge disse anmodninger.

93 Hvad angår argumentet om en tilsidesættelse af grundforordningens artikel 18, stk. 3 og 4, skal det i overensstemmelse med Rådets opfattelse slås fast, at denne bestemmelse ikke forpligter institutionerne til at undersøge anmodninger om SEM-status eller TI fra selskaber, der ikke indgår i stikprøven. Eftersom Kommissionen, henset til ovenstående betragtninger, var berettiget til ikke at undersøge og følgelig til ikke at tage stilling til anmodninger om SEM-status eller TI fra producenter, der ikke indgik i stikprøven, kan grundforordningens artikel 18 således ikke fortolkes som foreslået af sagsøgerne.

94 Hvad endelig angår den påståede tilsidesættelse af retten til forsvar skal det bemærkes, at det fremgår af fast retspraksis, at de virksomheder, der er omfattet af en undersøgelse forud for vedtagelsen af en antidumpingforordning, i medfør af princippet om retten til forsvar skal have mulighed for under den administrative procedure effektivt at fremsætte deres bemærkninger vedrørende rigtigheden og relevansen af de påberåbte faktiske omstændigheder samt vedrørende de beviser, hvorpå Kommissionen støtter sin vurdering af, at der foreligger dumping og en deraf følgende skade (Domstolens dom af 27.6.1991, sag C-49/88, Al-Jubail Fertilizer mod Rådet, Sml. I, s. 3187, præmis 17, og af 3.10.2000, sag C-458/98 P, Industrie des poudres sphériques mod Rådet, Sml. I, s. 8147, præmis 99, samt Rettens dom af 19.11.1998, sag T-147/97, Champion Stationery m.fl. mod Rådet, Sml. I, s. 4137, præmis 55, og af 21.11.2002, sag T-88/98, Kundan og Tata mod Rådet, Sml. II, s. 4897, præmis 132).

95 I denne sag skal det, som det fremgår af betragtning 62, 64, 135 og 143 til den midlertidige forordning, bemærkes, at Kommissionen har anført, at en eventuel antidumpingtold på de producenter, der ikke indgik i stikprøven, ville blive beregnet i overensstemmelse med grundforordningens artikel 9, stk. 6, og at disse producenters antidumpingmargen blev beregnet på grundlag af det vejede gennemsnit af dumpingmarginerne for de virksomheder, der indgik i stikprøven.

96 Kommissionen har således i den midlertidige forordning fremlagt sine synspunkter hvad angår beregningsmetoden til dumpingmarginen for de operatører, der ikke indgik i stikprøven, hvilket bestod i at anvende den gennemsnitlige dumpingmargen for selskaberne i stikprøven. Denne metode betød, at anmodninger om SEM-status eller TI fra disse operatører ikke blev undersøgt, idet en sådan undersøgelse ikke er nyttig som led i den pågældende procedure.

97 Det følger heraf, at sagsøgerne fra tidspunktet for meddelelsen af den midlertidige forordning og den midlertidige underretningsskrivelse havde mulighed for at fremsætte deres synspunkter om Kommissionens metode til beregning af deres dumpingmargen, hvorfor deres ret til forsvar ikke er blevet tilsidesat.

98 Det følger heraf, at de to første anbringender må forkastes.

Det tredje anbringende om anlæggelsen af et åbenbart urigtigt skøn og tilsidesættelse af grundforordningens artikel 5, stk. 4, som følge af Kommissionens manglende beviser til støtte for EF-erhvervsgrenens klage

Parternes argumenter

99 Sagsøgerne har gjort gældende, at EF-institutionerne har begået en fejl ved definitionen af EF-erhvervsgrenen, der støtter den klage, der dannede baggrund for den pågældende antidumpingprocedure. EF-administrationen har således tidligere haft den opfattelse, at udelukkende EF-producenter, der samarbejder i proceduren ved at indgå i stikprøven eller ved at fremlægge brugbare oplysninger, kan anses for at støtte klagen.

100 I denne sag var der kun ti anmodninger om at deltage i stikprøven af EF-producenter fremsat af de operatører, der endelig indgik i stikprøven. Blandt de 814 klagende selskaber havde kun ti fremlagt betydelige oplysninger og kunne følgelig anses for selskaber, der havde samarbejdet i undersøgelsen. Der skulle således kun tages hensyn til disse selskaber ved definitionen af EF-erhvervsgrenen. Disse selskaber stod kun for 4,2% af EF-produktionen, hvorfor grænsen på 25% i henhold til grundforordningens artikel 5, stk. 4, ikke var nået.

101 Rådets oplysninger i svarskriftet om undersøgelsesmetoden af graden af EF-erhvervsgrenens støtte til klagen blev ikke meddelt sagsøgerne under den administrative procedure. Den omstændighed, at det ikke fremgår af den anfægtede forordning, hvordan institutionerne har målt EF-erhvervsgrenens støtte til klagen, udgør en begrundelsesmangel. Manglen på disse oplysninger udgør ligeledes en tilsidesættelse af sagsøgernes ret til forsvar. Endvidere har Kommissionen tilsidesat grundforordningens artikel 6, stk. 1, og artikel 17, idet den har samlet oplysninger om EF-erhvervsgrenens støtte til klagen, inden den påbegyndte undersøgelsen ved offentliggørelsen af indledningsmeddelelsen. Selv om det forudsættes, at undersøgelsen gyldigt kunne begynde inden offentliggørelsen af indledningsmeddelelsen, betyder det under alle omstændigheder, at den anfægtede forordning blev vedtaget efter udløbet af fristen for afslutning af undersøgelsen på 15 måneder fastsat i grundforordningens artikel 6, stk. 9. Endelig har sagsøgerne bemærket, at Kommissionen ved, inden den indledte undersøgelsen, at undersøge, om EF-erhvervsgrenen støttede klagen, ikke har efterprøvet tilstrækkeligt, om EF-producenterne, der støttede klagen, stod for 25% af den samlede produktion af EF-erhvervsgrenens lignende vare i henhold til grundforordningens artikel 5, stk. 4. Støtten af en klage i henhold til grundforordningens artikel 5, stk. 4, forudsætter nemlig, at den, der erklærer støtte, er bevidst om de pligter, vedkommendes deltagelse i stikprøven af EF-producenter medfører, såsom besvarelse af et spørgeskema om skaden og accept af at underkaste sig kontrolbesøg på stedet. En enkelt erklæring inden indledningen af undersøgelsen kan ikke godtgøre en støtte i henhold til grundforordningens artikel 5, stk. 4.

102 Rådet har, støttet af Kommissionen og CEC, bestridt sagsøgernes argumenter.

Rettens bemærkninger

103 Som det fremgår af grundforordningens artikel 5, stk. 1 og 4, indledes en antidumpingundersøgelse gyldigt, medmindre artikel 5, stk. 6, finder anvendelse, såfremt der indgives en klage på vegne af EF-erhvervsgrenen. En klage anses for at være indgivet af eller på vegne af EF-erhvervsgrenen, når den er støttet af EF-producenter, der for den samme vare står for mere end 50% af den samlede produktion af den samme vare skabt af den del af EF-erhvervsgrenen, der støtter eller er imod klagen. Endvidere skal de producenter, som udtrykkeligt støtter klagen, ligeledes stå for mindst 25% af den samlede produktion af den samme vare fremstillet af EF-erhvervsgrenen.

104 Hvad angår begrebet »støtte« skal det bemærkes, at en klage i henhold til grundforordningens artikel 5, stk. 2, skal indeholde beviser for, at der foreligger dumping, skade og årsagssammenhæng mellem de to. En klage skal i den forbindelse indeholde en række oplysninger, som den klagende part med rimelighed kan forventes at være i besiddelse af.

105 Den eller de klagende og personer, i hvis navn en klage er indgivet, skal således for at støtte en klage indgivet af eller på vegne af EF-erhvervsgrenen for det første fremlægge de oplysninger, som Kommissionen anmoder om for at efterprøve, om de gældende betingelser for at pålægge antidumpingtold er opfyldt, og, for det andet, samtykke til at underkaste sig enhver kontrol, som Kommissionen kan udføre for at undersøge, om de fremlagte forhold svarer til virkeligheden. I betragtning af, at der ikke foreligger andre tvangsundersøgelsesmuligheder, er parternes besvarelse af spørgeskemaet, der omhandles i grundforordningens artikel 6, stk. 2, og den efterfølgende undersøgelse, som Kommissionen kan foretage på stedet efter artikel 16 i samme forordning, afgørende for antidumpingprocedurens gennemførelse (Rettens dom af 13.7.2006, sag T-413/03, Shandong Reipu Biochemicals mod Rådet, Sml. II, s. 2243, præmis 65).

106 Følgelig har Kommissionen for at efterprøve, om støtten til klagen opfyldte tærsklen i grundforordningens artikel 5, stk. 4, med rette ikke taget hensyn til en producent, som ikke har til hensigt at fremlægge forhold til støtte af en klage, der er indgivet af denne eller på vegne af denne, eller at tillade, at begrundelsen for en sådan klage efterprøves. Når en EF-producent erklærer, at man ikke accepterer efterprøvelse af de oplysninger, den fremlægger til støtte for en klage, indgivet af denne eller i dennes navn, skal vedkommende for det første anses for en producent, der nægter at samarbejde i henhold til grundforordningens artikel 18, stk. 1, og for det andet udelukkes fra den gruppe producenter, der støtter klagen i henhold til grundforordningens artikel 4, stk. 1, og artikel 5, stk. 4.

107 Denne tilgang er i overensstemmelse med grundforordningens artikel 6, stk. 8, hvorefter det, medmindre der ikke samarbejdes, i det omfang, det er muligt, skal sikres, at de oplysninger, som berørte parter meddeler, og som lægges til grund for de afgørelser, der træffes, er korrekte.

108 Som Rådet har anført i betragtning 156 til den anfægtede forordning, skal de EF-producenter, som står bag en klage, og som ikke har samarbejdet under undersøgelser, således udelukkes fra definitionen af EF-erhvervsgrenen. Kommissionen udsender, som Rådet har anført i svarskriftet, således, såfremt der anvendes stikprøver, som oftest et spørgeskema til hver kendt producent og anmoder om oplysninger om dens produktion og salg, idet Kommissionen spørger producenten, om denne vil udfylde spørgeskemaet om skaden og tillade en efterprøvelse på stedet, såfremt producenten indgår i stikprøven. Udelukkende producenter, der besvarer disse to spørgsmål bekræftende, skal anses for at samarbejde i undersøgelsen og kan således indgå i stikprøven. Derimod kan en producent, der erklærer ikke at ville deltage i stikprøven, følgelig ikke anses for at samarbejde i undersøgelsen, eftersom denne producent pr. definition hverken vil udfylde spørgeskemaet om skaden eller tillade en kontrol af dens svar. Disse foranstaltninger vedrører nemlig kun selskaber, der indgår i stikprøven.

109 Rådet har gjort gældende, at Kommissionen i denne sag under hensyn til det usædvanligt store antal EF-producenter anvendte en anderledes, men også gyldig fremgangsmåde. Kommissionen har således, i stedet for at tilsende hver EF-producent et spørgeskema, for det første anvendt oplysningerne om EF-produktionen, der fremgår af klagen, og for det andet samlet oplysningerne om støtten til klagen hos hver af de 814 producenter, der repræsenteres af CEC.

110 Endvidere har Rådet og Kommissionen under retsmødet anført, at dokumentet bilagt svarskriftet med titlen »Oplysninger om antidumpingklage vedrørende import af […] med oprindelse i […]« ikke var det, som rent faktisk blev sendt til EF-producenterne, og at Rådet fejlagtigt havde fremlagt dette dokument. Kommissionen har fremlagt et andet dokument, der blev tilsendt EF-producenterne for at kontrollere deres støtte til klagen. I modsætning til dokumentet fremlagt som bilag til svarskriftet henviser dette dokuments overskrift (Mulig indledning af en antidumpingundersøgelse vedrørende import af fodtøj med overdel af læder med oprindelse i Folkerepublikken Kina og Vietnam) udtrykkeligt til den pågældende undersøgelse, hvorfor det kan fastslås, at Kommissionen rent faktisk sendte dette dokument til EF-producenterne. Kommissionen har ved dokumentet anmodet hver EF-producent, som var adressat herfor, om navnlig at anføre, om man støttede klagen, om man var imod den, eller om man forbeholdt sig, om man producerede og solgte den omhandlede vare på EF-markedet og i hvilke mængder, om man havde forbindelse med kinesiske eller vietnamesiske producenter eller eksportører af den omhandlede vare, og om man havde solgt den omhandlede vare importeret fra de pågældende tredjelande.

111 I dette dokuments indledning var det anført, at alle taloplysninger ville blive behandlet fortroligt, og at Kommissionen kunne efterprøve dem. Under disse omstændigheder var alle EF-producenter, der var adressat herfor, bekendt med, at alle oplysninger meddelt Kommissionen, herunder oplysninger, der eventuelt var indgivet som led i spørgeskemaet om skaden, ligeledes kunne efterprøves af Kommissionen. Det var endvidere i samme dokument anført, at grundforordningens artikel 5, stk. 4, var hjemmel for at anmode om disse oplysninger. Det fremgår af bilagslisten, der fremgår af det pågældende dokuments sidste side, at grundforordningens artikel 4 og 5 var bilagt hertil. I den forbindelse oplyste henvisningen til grundforordningens artikel 5 og inkluderingen af den i bilagene til det pågældende dokument EF-producenterne om, at klagen skulle indeholde en række beviser hvad angår tilstedeværelsen af dumping, skade og årsagssammenhæng mellem disse to og navnlig prisoplysninger.

112 Det skal under disse omstændigheder fastslås, at EF-producenternes erklæring om, at de støttede klagen, var tilstrækkelig til at godtgøre en støtte til klagen i henhold til grundforordningens artikel 5, stk. 4.

113 Hvad angår klagepunktet om en tilsidesættelse af grundforordningens artikel 6, stk. 1, og artikel 17, fordi Kommissionen har taget hensyn til oplysninger om EF-produktionen, om klagernes klageret og om skaden indgivet før indledningen af undersøgelsen, skal det fastslås, at det ikke kan tages til følge.

114 Det skal nemlig for det første påpeges, at grundforordningens artikel 5, stk. 2, bestemmer, at klagen, som pr. definition indgives inden indledningen af undersøgelsen, skal indeholde en række beviser hvad angår tilstedeværelsen af dumping, skade og årsagssammenhæng mellem disse to. Endvidere bestemmer grundforordningens artikel 5, stk. 3, at Kommissionen i det omfang, det er muligt, undersøger, at oplysningerne i klagen er korrekte og så fyldestgørende, at det kan fastslås, at der foreligger tilstrækkeligt bevismateriale til at begrunde indledningen af en undersøgelse. Som Rådet har gjort gældende, er der intet til hinder for, at Kommissionen som led i undersøgelsen tager hensyn til oplysninger, der selvfølgelig er blevet indhentet inden indledningen af undersøgelsen.

115 For det andet skal det bemærkes, at Kommissionen inden indledningen af undersøgelsen skal efterprøve klagernes klageret.

116 Endelig skal det hvad angår klagepunktet om en tilsidesættelse af grundforordningens artikel 6, stk. 9, som følge af, at den anfægtede forordning blev vedtaget efter udløbet af en frist på 15 måneder fastsat i denne bestemmelse, påpeges, at indledningen af undersøgelsen i henhold til denne bestemmelse udgør begyndelsen af fristen på 15 måneder fastsat for pålæggelse af endelig told.

117 Det skal imidlertid, som det fremgår af præmis 114-116 ovenfor, præciseres, at indledningen af undersøgelsen, selv om fristen på 15 måneder fastsat i grundforordningen for at pålægge endelig told skal beregnes fra det øjeblik, hvor Kommissionen foretager denne indledning, først sker, når Kommissionen har efterprøvet, at betingelserne herfor er opfyldt hvad angår såvel klagens indhold som klagerens eller klagernes klageret.

118 Sagsøgernes klagepunkter i den forbindelse skal således forkastes, idet den anfægtede forordning blev vedtaget inden for fristen på 15 måneder fastsat i grundforordningen.

119 Hvad angår klagepunkterne om tilsidesættelse af sagsøgernes ret til forsvar skal det bemærkes, at Kommissionen i en notits af 6. juli 2005, der findes i sagsakterne, anførte, at EF-produktionen blev vurderet til ca. 425 mio. par sko i 2004 og ca. 92 mio. par i første kvartal i 2005. Det fremgår endvidere af denne notits, at produktionen hos de selskaber, i hvis navn klagen var indgivet, udgjorde 190 mio. par sko i 2004 og ca. 44 mio. par sko i første kvartal i 2005, hvorfor disse selskaber stod for 44% af EF-erhvervsgrenen i 2004 og mere end 47% heraf i det første kvartal i 2005. Endvidere støttede 36 andre producenter klagen, hvilket forhøjede repræsentativiteten til mere end 45% i 2004 og mere end 48% heraf i første kvartal i 2005. Disse tal hidrører fra EF-producenterne og de organisationer, der samler disse. Endelig anfører den pågældende notits, at der ikke er fremsat indsigelser mod klagen, og den indeholder som bilag taloplysninger om seks (ikke udpegede) medlemsstaters samlede produktion i 2004 og i første kvartal i 2005.

120 Under disse omstændigheder skal det slås fast, at Kommissionen i modsætning til hvad sagsøgerne har gjort gældende, har fremlagt grundlaget for sin vurdering af klageretten for de selskaber, i hvis navn klagen var indgivet. Institutionerne har således overholdt sagsøgernes ret til forsvar.

121 Af de samme årsager skal det bemærkes, at institutionerne har opfyldt deres begrundelsespligt af deres retsakter retligt fyldestgørende.

122 Det følger heraf, at det tredje anbringende skal forkastes.

Det fjerde anbringende om et åbenbart urigtigt skøn og tilsidesættelse af grundforordningens artikel 1, stk. 4, samt artikel 2 og 3

Parternes argumenter

123 Sagsøgerne har først og fremmest kritiseret institutionerne for at have givet den omhandlede vare en for bred definition ved heri at medtage varer, der var væsensforskellige hvad angår deres kendetegn, udseende, forbrugerens opfattelse heraf, deres stil, anvendelse og forhandlingskanalerne.

124 Endvidere har sagsøgerne bemærket, at institutionerne ved at lade fodtøj med patenteret teknologi være omfattet af undersøgelsen (jf. præmis 34 ovenfor) ligeledes ud fra denne betragtning har givet den omhandlede vare en for bred definition, hvilket førte dem til at drage urigtige slutninger. Dette fodtøjs fysiske og tekniske kendetegn er nemlig forskellige fra andet fodtøjs, da det har et »patenteret stødabsorberingssystem«, en mellemsål »som stødpude« og et »patenteret super-flexudstyr«. Dette fodtøj er tillige anderledes hvad angår fremstillingsprocessen, idet det har brug for adskilte produktionskæder og særlige maskiner. Herudover har sagsøgerne hvad angår den endelige anvendelse af dette fodtøj anført, at fodtøjet er bestemt til et »nichemarked«, der er en del af markedet for sundhedsfodtøj, og hvis målgruppe er kvinder med helbredsproblemer. Dette fodtøj sælges således i specialforretninger. Endelig har sagsøgerne bemærket, at den type fodtøj ikke produceres i Fællesskabet.

125 Institutionernes »urigtige klassificering« gav grundlag for en sammenligning af fodtøj fremstillet af læder af fuldstændig forskellig kvalitet. Men denne sammenligning giver ikke mening.

126 I den forbindelse fremgik eksemplerne på og oplysningerne om konteksten af tre dokumenter indgivet af Footwear Association of Importers and Retail chains (Den Europæiske Sammenslutning af skoimportører og -forhandlerkæder) under den administrative procedure.

127 Institutionerne har herved tilsidesat grundforordningens artikel 1, stk. 4, hvorefter udtrykket »samme vare« er en vare, der i enhver henseende er magen til den omhandlede vare. En sådan tilsidesættelse rejser tvivl om gyldigheden af undersøgelsens konklusioner som helhed.

128 Rådet har, støttet af Kommissionen og CEC, bestridt sagsøgernes argumenter.

Rettens bemærkninger

129 Det skal bemærkes, at sagsøgerne som led i dette anbringende har fremsat to klagepunkter. Det første vedrører definitionen af den omhandlede vare, som den er foretaget i betragtning 38 og 39 til den midlertidige forordning (jf. præmis 18 ovenfor) og bekræftet i betragtning 29 til den anfægtede forordning. Det andet vedrører, at undersøgelsen omfatter fodtøj, der anvender patenteret teknologi.

130 Hvad angår det første klagepunkt har sagsøgerne fremsat en generel påstand om, at den omhandlede vare som defineret i den midlertidige og den anfægtede forordning omfatter varer, der er væsensforskellige hvad angår deres kendetegn, udseende, forbrugerens opfattelse heraf, deres stil, anvendelse og forhandlingskanalerne. Sagsøgerne har for eksemplets skyld henvist til hverdagssko samt vandresko, som er væsensforskellige i deres kendetegn og anvendelse og følgelig i forbrugernes opfattelse heraf.

131 Herved bemærkes, at definitionen af den omhandlede vare som led i en antidumpingundersøgelse skal hjælpe udarbejdelsen af listen over de varer, som i givet fald skal pålægges en antidumpingtold. Med henblik herpå kan institutionerne tage hensyn il flere faktorer såsom varens fysiske, tekniske og kemiske kendetegn samt dens anvendelse og alternative anvendelse, forbrugernes opfattelse heraf, forhandlingskanalerne, fremstillingsprocessen, produktionsomkostningerne, kvaliteten osv.

132 En påstand om, at en bestemt vare skal udelukkes fra definitionen af den omhandlede vare, skal støttes på argumenter for enten at godtgøre, at institutionerne har foretaget en urigtig vurdering af de forhold, de har fundet relevante, eller at anvendelsen af andre mere relevante forhold ville have udelukket denne vare fra definitionen af den omhandlede vare.

133 I denne sag har institutionerne lagt vægt på varernes væsentligste kendetegn, deres hovedanvendelse og forbrugernes opfattelse heraf. Sagsøgerne har blot generelt anført, at den omhandlede vare omfatter forskelligt fodtøj, ved eksempelvis at nævne hverdagssko og vandresko. Som bemærket i den foregående præmis er disse påstande dog kun sagsrelevante, såfremt de vedrører flere konkrete varer, der skal udelukkes fra definitionen af den omhandlede vare. Det følger heraf, at sagsøgernes argumentation højst kun kan vedrøre udelukkelsen af vandresko fra definitionen af den omhandlede vare. Imidlertid er det vigtige i denne sag, at fodtøj med overdel af læder, der har været genstand for denne procedure, har de samme væsentlige fysiske kendetegn og samme anvendelse, og at der er konkurrence mellem forskellige kategorier fodtøj, navnlig beslægtede kategorier. Følgelig har institutionerne ikke anlagt et åbenbart urigtigt skøn ved at lade vandresko være omfattet af definitionen af den omhandlede vare.

134 Hvad angår argumenterne fremsat som led i bemærkningerne indgivet af Footwear Association of Importers and Retail chains under den administrative procedure, som indeholder »kontekstoplysninger« om dette anbringende (jf. præmis 126 ovenfor), skal det bemærkes, at bortset fra de selvstændige generelle påstande om definitionen af den omhandlede vare, vedrører de nævnte argumenter kriterierne anvendt for at inddele de forskellige typer fodtøj, der hører under definitionen af den omhandlede vare, under varekontrolnumre. Denne argumentation vedrører dermed ikke spørgsmålet, om visse typer fodtøj med overdel af læder skal være omfattet af den omhandlede vare, men om kriterierne, hvorefter inddelingen i kategorier af varer under den omhandlede vare skulle foretages. Disse argumenter har således ingen betydning som led i vurderingen af anbringendet. Af de samme årsager må argumenterne fremsat i replikken, hvorved man anfægter institutionernes vurdering af inddelingen i kategorier af fodtøjstyper, der hører under den omhandlede vare (jf. præmis 125 ovenfor), forkastes på grund af deres manglende betydning.

135 Hvad angår argumenterne om tilstedeværelsen af adskilte produktionskæder for at fremstille fodtøj, der anvender patenteret teknologi, den manglende EF-produktion af denne type fodtøj og tilstedeværelsen af et patent skal det bemærkes, at de ikke er afgørende. Fremstillingsmåden påvirker nemlig ikke i sig selv hverken forbrugernes opfattelse eller den alternative anvendelse af forskellige typer fodtøj, såfremt varernes fysiske kendetegn eller deres formål ikke er forskelligt. Det samme gælder for den manglende EF-produktion af fodtøj, der anvender en patenteret teknologi, da det afgørende spørgsmål er, om denne type fodtøj som følge af sine fysiske kendetegn, sit formål og dermed forbrugernes opfattelse heraf konkurrerer med fodtøj fra EF-produktionen. I den forbindelse skal det slås fast, at den omstændighed, at en type fodtøj er beskyttet af et patent, ikke udgør en indikator for dens konkurrencemæssige stilling i forhold til varer med oprindelse i Fællesskabet.

136 Hvad angår det andet klagepunkt om, at fodtøj, der anvender en patenteret teknologi, er omfattet af definitionen af den omhandlede vare, skal det bemærkes, at argumenterne om, at dette fodtøj er bestemt til personer med ortopædiske problemer og udelukkende sælges i specialforretninger, kan så tvivl om institutionernes vurdering, for så vidt som de har ladet den type fodtøj være omfattet af definitionen af den omhandlede vare. Selv om det var godtgjort, at anvendelsen af den nævnte type fodtøj skete som led i en lægelig behandling af personer med ortopædiske problemer, og at disse varer kun forhandledes i specialbutikker, skulle det nemlig fastslås, at varen hverken har de samme fysiske kendetegn eller det samme formål som fodtøj, der ikke har sådanne kvaliteter. Forbrugernes opfattelse ville således være anderledes i den forbindelse.

137 Det må imidlertid fastslås, at sagsøgerne ikke har fremlagt beviser, der kan underbygge deres beskrivelse af denne type fodtøjs kendetegn og anvendelse. Hverken Brosmanns skrivelse af 8. maj 2006 (jf. præmis 26 ovenfor) eller bemærkningerne indgivet ved telefax af 29. november 2005 af Wortmann KG Internationale Schuhproduktionen, som havde de pågældende patenter, indeholder nemlig beviser til støtte for påstandene heri. Der må til denne konklusion, som det fremgår af punkt 3.2.1.3 i skrivelsen af 8. maj 2006 og punkt 3.4 i telefaxen af 29. november 2005, føjes, at sagsøgerne med henvisningen til specialforretninger synes at mene andre forretninger end discountforretninger og stormagasiner. Den tilgang udelukker dog ikke, at specialforretninger, for så vidt som de udelukkende sælger sko, ligeledes sælger sko, der anvender en patenteret teknologi. Denne vurdering styrker Rådets opfattelse, hvorefter det slet ikke er utænkeligt, at forbrugernes valg på trods af det pågældende fodtøjs kvaliteter afhænger af personlige præferencer frem for omstændigheder, der vedrører lægelige overvejelser.

138 Herefter må det fjerde anbringende forkastes.

Det femte anbringende om et åbenbart urigtigt skøn og en tilsidesættelse af grundforordningens artikel 17 og artikel 253 EF

Parternes argumenter

139 Sagsøgerne har ud fra to omstændigheder anfægtet, at stikprøven af de kinesiske eksporterende producenter er repræsentativ. For det første er stikprøven i det væsentlige sammensat af operatører, der især fremstiller STAF-fodtøj, som imidlertid burde have været udelukket fra definitionen af den omhandlede vare (jf. præmis 18 og 34 ovenfor). For det andet har sagsøgerne påpeget flere »svagheder« hvad angår de kriterier, der er anvendt til at sammensætte den pågældende stikprøve, og de har som eksempel anført den omstændighed, at flere selskaber, som samarbejdede, og som ikke indgik i stikprøven, havde betydeligt større produktion, eksport og salg end de, der indgik heri.

140 Selv om det er rigtigt, at Rådet i betragtning 43 til den anfægtede forordning anførte, at udelukkelsen af STAF-fodtøj ikke »i nævneværdig grad påvirkede« stikprøvernes repræsentativitet, er det dog en kendsgerning, at institutionerne ikke begrundede denne vurdering, skønt disse varer udgør en væsentlig procentdel af den oprindeligt nævnte import. Denne bemærkning er så meget desto mere relevant, eftersom udelukkelsen af STAF-fodtøj i henhold til betragtning 180 og 181 til den anfægtede forordning påvirkede dumpingmarginen betydeligt. Almindeligvis må en stikprøve, som er sammensat af de eneste producenter af et produkt, der er udelukket fra undersøgelsens område, anses for ikke at være repræsentativ.

141 Det er sagsøgernes opfattelse, at den omstændighed, at regeringerne i de eksporterende lande har medvirket ved udvælgelsen af en del af de selskaber, der indgik i stikprøven, hvilket anføres i næstsidste sætning i betragtning 61 til den anfægtede forordning, ikke er af direkte betydning for at afgøre, om stikprøven er repræsentativ, så meget desto mere som definitionen af den omhandlede vare er blevet ændret efter høringen af disse regeringer. Det fremgår af forklaringerne i svarskriftet, at udvælgelsen til sammensætningen af stikprøven var støttet på kriterier om selskabsejernes kinesiske statsborgerskab samt tilslutning til China Chamber of Commerce for Import and Export of Light Industrial Products and Arts-Crafts (herefter »CCCLA«). Stikprøven var dermed ikke sammensat således, at den sikrede sin repræsentativitet.

142 Endvidere indgår ikke en eneste virksomhed, der har fået tildelt SEM-status eller TI, i stikprøven, hvilket er endnu et indicium for, at nævnte stikprøve ikke er repræsentativ.

143 Rådet har i betragtning 44 til den anfægtede forordning anført, at eksportørerne i stikprøven stod for 12% af den kinesiske eksport efter udelukkelsen af STAF-fodtøj fra definitionen af den omhandlede vare, hvilket bevirker, at stikprøven ikke er repræsentativ. Eftersom Brosmann i sig selv stod for 10% af importen til Fællesskabet, er konstateringen i den forbindelse af, at stikprøven omfattede den størst mulige repræsentative eksportmængde, urigtig. Endvidere har Rådet ikke fremlagt noget forhold til støtte for påstanden om, at producenterne i stikprøven stod for 14% af den samlede kinesiske eksport, herunder eksporten fra de producenter, der ikke havde samarbejdet.

144 Dette viser en begrundelsesmangel i den anfægtede forordning og et åbenbart urigtigt skøn som følge af tilsidesættelsen af grundforordningens artikel 17.

145 Rådet har, støttet af Kommissionen, bestridt sagsøgernes argumenter.

Rettens bemærkninger

146 Det skal påpeges, at anvendelsen af stikprøver i henhold til grundforordningens artikel 17, stk. 1, består i en begrænsning af undersøgelsen til et rimeligt antal parter, varer eller transaktioner ved anvendelse af statistisk gyldige stikprøver eller til den største producerede, solgte eller eksporterede mængde, der kan anses for repræsentativ, og som med rimelighed kan undersøges inden for den tid, der er til rådighed.

147 Denne bestemmelse tildeler Kommissionen beføjelser til blandt de selskaber, som havde meldt sig til at deltage i stikprøven, og som havde fremlagt de nødvendige oplysninger i den forbindelse, at udvælge de selskaber, der skulle deltage heri. I betragtning af de skønsbeføjelser, som grundforordningens artikel 17, stk. 1, således tildeler Kommissionen, må Fællesskabets retsinstansers prøvelse derfor begrænses til en kontrol af, om formforskrifterne er overholdt, om de faktiske omstændigheder, på grundlag af hvilke det anfægtede valg er foretaget, er materielt rigtige, samt til, om der foreligger en åbenbar fejl i vurderingen af de nævnte faktiske omstændigheder, eller om der er begået magtfordrejning.

148 I denne sag følger det af betragtning 60 til den midlertidige forordning samt af betragtning 44 og 46 til den anfægtede forordning, at institutionerne ved deres valg af sammensætningen af stikprøven af kinesiske eksporterende producenter har været styret af hensigten til at sikre såvel stikprøvens repræsentativitet som inddragelse af den størst mulige repræsentativitet for stikprøverne og af en række virksomheder med et repræsentativt salg på hjemmemarkedet i den største repræsentative eksportmængde, som det var muligt at undersøge inden for det givne tidsrum.

149 Det skal således undersøges, om institutionernes valg under hensyn til de af sagsøgerne påberåbte omstændigheder udviser et åbenbart urigtigt skøn i forhold til disse to formål.

150 Hvad angår påstanden om, at de selskaber, der indgik i stikprøven, producerer STAF-fodtøj, skal det bemærkes, at sagsøgerne ikke har fremlagt forhold, der kan underbygge denne påstand. Under disse omstændigheder må klagepunktet om et åbenbart urigtigt skøn forkastes.

151 Klagepunktet om begrundelsesmangel skal ligeledes forkastes, eftersom institutionerne har fremlagt spørgsmålet om udelukkelsen af STAF-fodtøj fra definitionen af den omhandlede vare.

152 Hvad angår procentdelen af eksport medtaget i stikprøven skal det bemærkes, at sagsøgerne og Rådet er enige om, at de 13 selskaber, der oprindeligt var udvalgt til at indgå i stikprøven, stod for 25% af eksportsalget og 42% af salget på hjemmemarkedet fra alle de samarbejdende kinesiske producenter af den omhandlede vare. Parterne er ligeledes enige om, at stikprøvens repræsentativitet faldt til 16,5% af eksportsalget fra alle de samarbejdende kinesiske producenter af den omhandlede vare og siden til 12,5% ved STAF-fodtøjets udelukkelse fra definitionen af den omhandlede vare, efter at oplysninger fra en kinesisk producent, som ikke havde besvaret kommissionens spørgeskema, og fem andre selskaber, som ikke samarbejdede, blev udelukket.

153 Hvad angår klagepunktet om begrundelsesmangel har Rådet i betragtning 44 til den anfægtede forordning anført, hvordan procentsatsen sikrede stikprøvens repræsentativitet. Rådet har således givet en retligt fyldestgørende begrundelse for sin vurdering af stikprøvens repræsentative karakter.

154 Hvad angår klagepunkterne om et åbenbart urigtigt skøn skal det for det første fastslås, at det på tidspunktet for sammensætningen af stikprøven ikke var muligt at forudse antallet af operatører, der senere ville afvise at samarbejde, så meget desto mere som disse operatører havde erklæret det modsatte i de dokumenter, der hidtil var tilsendt Kommissionen. Det samme gælder for de selskaber, der fik tildelt SEM-status eller TI, eftersom undersøgelsen af anmodningerne om SEM-status eller TI skete efter sammensætningen af stikprøven.

155 Selv om det måtte have været muligt at medtage andre selskaber i stikprøven efter at have fastslået, at visse deltagere ikke ville samarbejde, er det for det andet dog stadig en kendsgerning, at den omstændighed, at de tilbageblevne operatører i stikprøven stod for 12,5% af den kinesiske eksport til Fællesskabet, er tilstrækkeligt til at godtgøre stikprøvens repræsentativitet.

156 Herefter må det fastslås, at Kommissionen ikke havde pligt til at medtage andre selskaber i denne og følgelig ikke har anlagt et åbenbart urigtigt skøn ved at afstå herfra. Det femte anbringende skal følgelig forkastes.

Det sjette anbringende om et åbenbart urigtigt skøn og tilsidesættelse af grundforordningens artikel 3, stk. 2, samt artikel 253 EF

Parternes argumenter

157 Sagsøgerne har foreholdt fællesskabsinstitutionerne at have lagt vægt på oplysninger, der »ikke er repræsentative og lidet troværdige«, for at vurdere skaden på EF-erhvervsgrenen. Nærmere bestemt har sagsøgerne bemærket, at stikprøven af EF-producenter ved kun at omfatte ti producenter udelukkende repræsenterede 0,1% af producenterne og 4,2% af EF-produktionen. Endvidere har de omfattede producenter ikke fremlagt oplysninger til vurdering af, om stikprøven var repræsentativ, og de er heller ikke blevet opfordret til at gøre dette. Denne tilgang, som af natur er vilkårlig, udgør en tilsidesættelse af grundforordningens artikel 17. Indsamling af makroøkonomiske oplysninger om skaden inden indledningen af proceduren medførte, at disse oplysninger ikke blev korrekt efterprøvet, at en ikke fortrolig udgave af disse ikke blev stillet til rådighed for de berørte parter, og at Kommissionen forskelsbehandlede EF-producenterne i forhold til de kinesiske producenter, som ikke havde mulighed for at fremsætte deres anmodninger om SEM-status eller TI, før proceduren blev indledt, for at Kommissionen havde længere tid til at undersøge dem.

158 På grund af den manglende bekendtgørelse af navnet på de selskaber, der indgik i stikprøven af EF-producenter, har sagsøgerne ikke fået oplysninger om deres aktiviteter og har ikke kunnet foretage en uafhængig eft