ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Selv om det er korrekt, at det ville stride imod formålet med et annullationssøgsmål i henhold til artikel 263 TEUF at fortolke betingelserne for adgangen til at rejse et sådant søgsmål indskrænkende og begrænse anvendelsesområdet til kun at omfatte de i artikel 288 TEUF nævnte retsakter, foreholder det sig ikke desto mindre således, at denne kompetence for Unionens retsinstanser til at fortolke og anvende bestemmelserne i traktaten ikke finder anvendelse, når sagsøgerens retsstilling indgår i forbindelse med kontraktmæssige forbindelser, hvis retlige ramme er reguleret af den nationale lovgivning, som de kontraherende parter har valgt.

Såfremt Unionens retsinstanser anså sig kompetent til at træffe afgørelse om annullation af akter, der indgår i en udelukkende kontraktmæssig sammenhæng, vil der således ikke blot være en risiko for, at artikel 272 TEUF, hvorefter det ved en voldgiftsbestemmelse er muligt at tillægge Unionen retslig kompetence, vil miste sin betydning, men også, at disse retsinstansers kompetence i de tilfælde, hvor kontrakten ikke indeholder en tilsvarende bestemmelse, bliver udvidet i forhold til de begrænsninger, der følger af artikel 274 TEUF, som giver de nationale dømmende myndigheder en almindelig kompetence til at påkende tvister, hvor Unionen er part. Det følger heraf, at når der foreligger en kontrakt mellem sagsøgeren og en af institutionerne, kan der kun anlægges sag ved Unionens retsinstanser på grundlag af artikel 263 TEUF, hvis den anfægtede akt har til formål at afføde bindende retsvirkninger, der ligger uden for det kontraktmæssige forhold mellem parterne, og som indebærer udøvelse af de offentligretlige beføjelser, som er tillagt den kontraherende institution i sin egenskab af administrativ myndighed.

Det skal i denne henseende fremhæves, at i det tilfælde, hvor en institution, og mere specifikt Kommissionen, vælger at tildele finansielle bidrag gennem kontrakter inden for rammerne af artikel 272 TEUF, er den forpligtet til at holde sig inden for disse rammer. Det påhviler den således i forbindelse med relationerne med sine medkontrahenter bl.a. at undgå at anvende tvetydige formuleringer, der kan opfattes af medkontrahenterne som henhørende under de ensidige beslutningsbeføjelser, der overskrider kontraktvilkårene.

(jf. præmis 33-37)
I henhold til bestemmelserne om behandling af sager ved Retten, bl.a. artikel 5, stk. 8, i instruksen for justitssekretæren, er parterne i en retslig procedure beskyttet mod uretmæssig brug af procesdokumenterne. Denne beskyttelse afspejler et generelt retsplejeprincip, hvorefter parterne har ret til at varetage deres interesser uden at være udsat for indflydelse udefra, bl.a. fra offentligheden.

Det følger heraf, at en part, som får aktindsigt i de øvrige parters procesdokumenter, kun må bruge denne ret med henblik på at føre sin egen sag og ikke med noget andet formål for øje, såsom at rejse kritik i offentligheden vedrørende de argumenter, der er gjort gældende af de andre parter i sagen. Formålet med forbuddet mod, at en part gør brug af sin adgang til andre parters procesdokumenter til andre formål end det, der er knyttet til forsvaret af dennes egen sag, er således at sikre, at det generelle retsplejeprincip overholdes og ikke at beskytte det angiveligt fortrolige indhold af de nævnte dokumenter.

Dette bidrager under hele den retslige procedure til at sikre, at parternes drøftelser og den pågældende retsinstans’ votering vedrørende den foreliggende sag kan gennemføres i ro, og til at undgå, at der kan udøves udefra kommende pres, om ikke andet så i offentlighedens opfattelse, på den judicielle virksomhed og at skade retsforhandlingernes ordnede forløb.

En handling, der strider mod det ovennævnte aspekt af det generelle retsplejeprincip udgør procedurefordrejning, der vil blive taget hensyn til ved fordelingen af sagens omkostninger.

Den beskyttelse, som ydes parterne i den retslige procedure i medfør af det ovennævnte aspekt af det generelle retsplejeprincip, skal endvidere udstrækkes til at omfatte en person, der anmoder om tilladelse til at intervenere for Retten. Den person, der anmoder om tilladelse til at intervenere, deltager nemlig i den judicielle aktivitet, og skal i egenskab heraf nyde samme beskyttelsesniveau som parterne i sagen for så vidt angår muligheden for at forsvare sine interesser uden at blive udsat for indflydelse udefra, herunder fra offentligheden.

Offentliggørelse på et websted af interventionsbegæringen, som præsenterer den, der anmoder om tilladelse til at intervenere, negativt, og som således har til formål at skabe negative følelser omkring denne i offentligheden, udgør et misbrug af processuelle beføjelser, hvilket der kan tages hensyn til i forbindelse med fordelingen af omkostninger i henhold til procesreglementets artikel 135, stk. 2.

(jf. præmis 49-53, 60 og 61)
4)

Europa-Kommissionen, Canadian Solar Manufacturing (Changshu), Inc., Canadian Solar Manufacturing, (Luoyang) Inc., Csi Cells Co. Ltd, Csi Solar Power (China), Inc. (Suzhou) og China Chamber of Commerce for Import and Export of Machinery and Electronic Products bærer deres egne omkostninger.
Rettens kendelse (Fjerde Afdeling) af 8. december 2015 – Italien mod Kommissionen

(Sag T-673/14)

»Annullationssøgsmål — statsstøtte — transport — stiftelse af Airport Handling SpA — afgørelse om at indlede den formelle undersøgelsesprocedure i henhold til artikel 108, stk. 2, TEUF — retsakt, der ikke kan gøres til genstand for et søgsmål — støtteforanstaltninger gennemført fuldt ud på tidspunktet for sagsanlægget — afvisning«

1. Annullationssøgsmål — akter, der kan være genstand for søgsmål — retsakter der tilsigter at skabe retsvirkninger — begreb — betingelser (art. 263 TEUF) (jf. præmis 18)

2. Annullationssøgsmål — akter, der kan være genstand for søgsmål — begreb — akter, der fremkalder bindende retsvirkninger — forberedende akter — ikke omfattet (art. 263 TEUF) (jf. præmis 19 og 44)

3. Retslig procedure — formaliteten — bedømmelse på grundlag af situationen på tidspunktet for stævningens indlevering (jf. præmis 21)

4. Annullationssøgsmål — akter, der kan være genstand for søgsmål — akter, der fremkalder bindende retsvirkninger — kommissionsbeslutning om at indlede en formel undersøgelsesprocedure vedrørende en statslig foranstaltning, der er under gennemførelse og midlertidigt kvalificeres som ny støtte — omfattet (art. 107, stk. 1, TEUF, art. 108, stk. 3, TEUF og art. 263 TEUF) (jf. præmis 22-28 og 43)

5. Annullationssøgsmål — akter, der kan være genstand for søgsmål — akter, der fremkalder bindende retsvirkninger — kommissionsafgørelse om at indlede en formel undersøgelsesprocedure vedrørende en statslig foranstaltning, der ikke længere er under gennemførelse — ikke omfattet (art. 107, stk. 1, TEUF, art. 108, stk. 2 og 3, TEUF og art. 263 TEUF; Rådets forordning nr. 659/1999, art. 11, stk. 2, og art. 14, stk. 1) (jf. præmis 29-34 og 46)

Angående

Påstand om annullation af Kommissionens afgørelse K (2014) 4537 endelig af 9. juli 2014 om at indlede den formelle undersøgelsesprocedure i henhold til artikel 108, stk. 2, TEUF, vedrørende stiftelsen af selskabet Airport Handling [statsstøtte SA.21420 (2014/C) (ex 2014/NN) (ex 2013/PN)].

Konklusion

1) Søgsmålet afvises.
Rettens dom (Fjerde Afdeling) af 7. oktober 2015 – Banco Espírito Santo mod Kommissionen

(Sag T-814/14)

»Annullationssøgsmål — statsstøtte — de portugisiske myndigheders støtte til afviklingen af finansieringsinstituttet Banco Espírito Santo, SA — oprettelse af et overgangsinstitut — beslutning om ikke at gøre indsigelser — forpligtelser fremsat af de portugisiske myndigheder — en fuldmagtshavers kontrol med overholdelsen af disse tilsagn — »bad bank«’s vederlag til fuldmagtshaveren — påstand om delvis annullation — afvisning«

Annullationssøgsmål — sagens genstand — delvis annullation — betingelse — betingelse om, at de anfægtede bestemmelser kan udskilles — betingelse ikke opfyldt — afgørelse fra Kommissionen om ikke at gøre indsigelse mod en anmeldt støtte, idet den noterer sig medlemsstatens tilsagn — de tilsagn medlemsstaten afgiver og den anmeldte foranstaltning er indbyrdes afhængige — anmodning om annullation af visse af tilsagnene — afvisning (jf. præmis 24-34)

Sagens genstand

Påstand om annullation af punkt 9 og 18 i bilag II til Kommissionens afgørelse C(2014) 5682 final af 3. august 2014, Statsstøtte SA.39250 (2014/N) – Portugal, afvikling af Banco Espírito Santo, S.A., for så vidt som sagsøgeren er pålagt eller kan anses for at være pålagt ansvaret for at betale vederlaget til fuldmagtshaveren samt alle andre omkostninger forbundet med den fuldmagtshaver, der er pålagt at føre tilsyn med de forpligtelser, som Den Portugisiske Republik har påtaget sig.

Konklusion

1) Sagen afvises.

2) Det er ufornødent at træffe afgørelse om Den Portugisiske Republiks begæring om intervention.

3) Banco Espírito Santo, SA bærer sine egne omkostninger og betaler Europa-Kommissionens omkostninger.
Det tilkommer ikke appelinstansen at fuldstændiggøre begrundelserne for de afgørelser, der afsiges af Personaleretten. I det tilfælde, hvor nævnte Personaleret har givet sagsøgeren medhold i dennes påstand og har annulleret den anfægtede afgørelse, kan et anbringende om, at Personaleretten ikke har undersøgt det andet argument, som blev forelagt denne, og at dommen bør fuldstændiggøres under hensyntagen til dette argument, desuden ikke have betydning for den pågældende doms konklusion og kan ikke tilføre sagsøgeren en fordel. I denne forbindelse gælder, at da en appel som omhandlet i artikel 9 i bilag I til statutten for domstolen kun kan iværksættes af en part, som helt eller delvis ikke har fået medhold, skal et sådan anbringende forkastes.

(jf. præmis 35)

Domstolen: dom af 19. oktober 1995, Rendo m.fl. mod Kommissionen, C-19/93 P, Sml., EU:C:1995:339, præmis 13, og af 13. juli 2000, Parlamentet mod Richard, C-174/99 P, Sml., EU:C:2000:412, præmis 33
RETTENS KENDELSE (Appelafdelingen)

21. september 2015

Carlo De Nicola

mod

Den Europæiske Investeringsbank (EIB)

»Appel — personalesag — EIB’s ansatte — årlig bedømmelse — interne regler — søgsmålsprocedure — åbenbart, at appellen delvis ikke kan antages til realitetsbehandling, delvis er ugrundet«

Angående:

Appel af dom afsagt af Retten for EU-Personalesager (Første Afdeling) den 18. november 2014, De Nicola mod EIB (F-59/09 RENV, Sml. Pers., EU:F:2014:248), med påstand om delvis ophævelse af denne dom.

Udfald:

Appellen forkastes. Carlo De Nicola bærer sine egne omkostninger og betaler de af Den Europæiske Investeringsbank (EIB) afholdte omkostninger i forbindelse med denne sag.

Sammendrag

Appel — anbringender — anbringende om berigtigelse af Personalerettens dom — Retten ikke kompetent

(Art. 270 TEUF; Personalerettens procesreglement, art. 122, stk. 1)

Artikel 122, stk. 1, i Personalerettens procesreglement vedrørende berigtigelse af skrive- eller regnefejl eller åbenbare urigtigheder finder ikke anvendelse på proceduren for Retten, som udelukkende reguleres af Rettens eget procesreglement. En sagsøger kan således ikke afhjælpe sin manglende handling i henhold til nævnte artikel ved at anmode Retten om at rette eller berigtige angivelige skrivefejl eller åbenbare urigtigheder i de anfægtede afgørelser fra Personaleretten.

(jf. præmis 30)

Henvisning til:

Retten: kendelse af 13. januar 2014, Lebedef mod Kommissionen, T-116/13 P og T-117/13 P, Sml. Pers., EU:T:2014:21, præmis 44 og 45
Rettens kendelse (Første Afdeling) af 26. november 2015 – One of Us m.fl. mod Parlamentet m.fl.

(Sag T-561/14)

»Regler for institutionerne — det europæiske borgerinitiativ — Kommissionens meddelelse i overensstemmelse med stk. 1, litra c), i forordning (EU) nr. 211/2011 — søgsmålsfrist — delvis afvisning«

Annullationssøgsmål — frister — begyndelsestidspunkt — tidspunkt for offentliggørelse af den pågældende retsakt — beregning — stævningen indleveret for sent — åbenbart afvisningsgrundlag (art. 263, stk. 6, TEUF; Rettens procesreglement (1991), art. 101, stk. 2, og 102, stk. 1 og 2; Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 211/2011) (jf. præmis 21-24)

Angående

Principalt påstand om annullation af Kommissionens meddelelse COM(2014) 355 final af 28. maj 2014 om det europæiske borgerinitiativ »One of US«, og subsidiært af artikel 10, stk. 1, litra c), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 211/2011 af 16. februar 2011 om borgerinitiativer (EUT C 65, s. 1).

Konklusion

1) Sagen afvises for så vidt som den drejer sig om artikel 10, stk. 1, litra c), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 211/2011 af 16. februar 2011 om borgerinitiativer.
2.

Det fremgår af artikel 263, stk. 4, TEUF, at enhver fysisk eller juridisk person på det grundlag, der er omhandlet i stk. 1 og 2, kan indbringe en klage med henblik på prøvelse af retsakter, der ikke er rettet til vedkommende, i to tilfælde, nemlig dels hvis den pågældende retsakt berører denne umiddelbart og individuelt, dels hvis der er tale om regelfastsættende retsakter, der berører vedkommende umiddelbart, og som ikke omfatter gennemførelsesforanstaltninger. De to tilfælde forudsætter hver især, at den anfægtede retsakt berører sagsøgeren umiddelbart. Begrebet umiddelbart berørt, således som det forekommer i det andet af de to tilfælde, kan i denne forbindelse ikke fortolkes mere restriktivt end begrebet umiddelbart berørt, således som det forekommer i det første tilfælde. Desuden er der intet, der giver anledning til at antage, at betingelsen om umiddelbart berørt skal fortolkes mindre restriktivt i det tilfælde, hvor den anfægtede retsakt udgør en regelfastsættende retsakt, som ikke omfatter gennemførelsesforanstaltninger. Betingelsen om, at en fysisk eller juridisk person skal være umiddelbart berørt af en EU-retsakt, indebærer i denne forbindelse, at den anfægtede retsakt umiddelbart skal have indvirkning på den pågældendes retsstilling, og at retsakten ikke må overlade et skøn til adressaterne, der skal gennemføre den, men at gennemførelsen skal ske helt automatisk, udelukkende i medfør af EU-reglerne og uden anvendelse af andre mellemkommende regler. Det samme gælder, når adressaterne kun har en rent teoretisk mulighed for at undlade at efterkomme en EU-retsakt, og der ikke er nogen tvivl om, at de vil give retsakten virkninger efter dens indhold. (jf. præmis 16-18 og 20-21)
En fysisk eller juridisk person berøres alene individuelt af en afgørelse, som ikke er rettet til den pågældende, hvis denne retsakt rammer dem på grund af visse egenskaber, som er særlige for dem, eller på grund af en faktisk situation, der adskiller dem fra alle andre og derfor individualiserer dem på lignende måde som en afgørelses adressat.

Hvad angår et annullationssøgsmål anlagt til prøvelse af forordning nr. 537/2014 om specifikke krav til lovpligtig revision af virksomheder af interesse for offentligheden er en sagsøger, som udøver denne virksomhed i sin egenskab af autoriseret revisor, hverken individuelt berørt af den pågældende forordning i almindelighed eller af forordningens artikel 21, og har således ikke søgsmålskompetence i henhold til artikel 263, stk. 4, TEUF. Den omstændighed, at forordning nr. 537/2014 finder anvendelse på objektivt bestemte situationer og indebærer retsvirkninger for abstrakt fastlagte persongrupper, viser således for det første den manglende individuelle berørthed. Sagsøgeren er imidlertid alene berørt af denne forordning i sin egenskab af autoriseret revisor, som udfører revision med regnskaber for enheder af interesse for offentligheden, en situation, som objektivt er omfattet af forordningen, uden at lovgiver har taget hensyn til dette erhvervs medlemmers individuelle situation på nogen måde. Kravene vedrørende sammensætningen af de organer, som skal føre tilsyn med de autoriserede revisorer, som udfører en sådan virksomhed, er i øvrigt formuleret generelt og finder anvendelse på samme måde på alle aktører og på alle myndigheder, som falder inden for anvendelsesområdet for den pågældende forordning.

For det andet var de personer der var berørt af de i artikel 21 i forordning nr. 537/2014 beskrevne krav hverken identificerede eller kunne identificeres på tidspunktet for vedtagelsen af denne forordning. Da et ukendt antal økonomiske operatører kan indgå i den gruppe af personer, som sagsøgeren tilhørte på tidspunktet for vedtagelsen af den pågældende forordning, kan denne gruppe ikke kvalificeres som en sluttet gruppe. Det drejer sig tværtimod om et ubestemt og ubestemmeligt antal af erhvervsdrivende, hvilket antal kan vokse efter vedtagelsen af denne forordning. De erhvervsdrivende, som tilhører en sådan åben gruppe, er ikke individuelt berørt af den omhandlede retsakt. En sådan ret til at blive kontrolleret af et erhvervsorgan sammensat af medlemmer af revisorerhvervet, selv hvis den antages at foreligge, individualiserer for det tredje på ingen måde sagsøgeren i forhold til det ubestemte og ubestemmelige antal af erhvervsdrivende, som udøver det pågældende erhverv, og som reviderer virksomheder af interesse for offentligheden.

(jf. præmis 31, 39, 40, 42, 45, 46, 48, 49 og 51)
2.

Annullationssøgsmål — akter, der kan være genstand for søgsmål — retsakter der tilsigter at skabe retsvirkninger — begreb — skrivelse fra Kommissionen efter afslutningen af en procedure for indgivelse af ansøgninger til en stilling som direktør, hvori det afvises at forlænge eller genåbne fristen for præsentation af de nævnte ansøgninger — ikke omfattet (art. 263 TEUF) (jf. præmis 43, 47 og 49-51)
Rettens kendelse (Ottende Afdeling) af 27. november 2015 – Italien mod Kommissionen

(Sag T-636/14)

»Reglerne om sprog — opslag om ledig stilling som direktør for Oversættelsescentret for Den Europæiske Unions Organer — sprogkrav til ansøgningerne i online-præsentationsmodulet — angivelig uoverensstemmelse med det opslag om ledig stilling, der blev offentliggjort i EU-Tidende — sagen åbenbart ugrundet«

Tjenestemænd — ansættelse — meddelelse om ledig stilling — offentliggørelse i Den Europæiske Unions Tidende med en henvisning til et websted for indgivelse af ansøgninger — webstedets begrænsning af valget af kommunikationssprog, uanset den i opslaget om ledig stilling anførte mulighed for at anvende et af de officielle sprog — omstændighed, som kan begrunde annullation af opslaget om ledig stilling — udelukket [Rådets forordning nr. 1, nr. 2965/94, art. 4, stk. 1, litra b), og art. 9, stk. 1] (jf. præmis 21 og 25-27)

Angående

Påstand om annullation af opslag KOM/2014/10356 om stilling som direktør for Oversættelsescentret for Den Europæiske Unions Organer i Luxembourg (EUT 2014, C 185 A, s. 1).

Konklusion

1) Europa-Kommissionen frifindes.

2) Den Italienske Republik bærer sine egne omkostninger og betaler Kommissionens omkostninger.
2.

EF-varemærker — definition på og erhvervelse af et EF-varemærke — absolutte registreringshindringer — varemærker, der udelukkende består af tegn eller angivelser, der kan betegne en vares eller en tjenesteydelses egenskaber — neologisme, der er sammensat af bestanddele, der er beskrivende for de omhandlede varers eller tjenesteydelsers egenskaber — omfattet, når kombinationen ikke er usædvanlig [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 7, stk. 1, litra c)] (jf. præmis 16)
9.

Annullationssøgsmål–fysiske eller juridiske personer–søgsmålsinteresse–kommissionsafgørelse, hvorved det fastslås, at en støtte er uforenelig med det indre marked–afgørelse, der er til hinder for overførsel til andelshaverne af beløb, der er garanteret ved en ordning til beskyttelse af de finansielle kooperativer–søgsmål anlagt af et finansielt kooperativt selskab–afvisning (Art. 263, stk. 4, TEUF) (jf. præmis 172-174)
RETTENS KENDELSE (Appelafdelingen)

7. juli 2014

Sag T-39/14 P

Joaquim Paulo Gomes Moreira

mod

Det Europæiske Center for Forebyggelse af og Kontrol med Sygdomme (ECDC)

»Appel – personalesag – midlertidigt ansatte – søgsmålsfrist – for sent anlagt – åbenbart, at appellen skal afvises«

Angående:

Appel af dom afsagt af Retten for EU-personalesager (Første Afdeling) den 23. oktober 2013, Gomes Moreira mod ECDC (F-80/11, Sml. Pers., EU:F:2013:159), med påstand om ophævelse af denne dom.

Udfald:

Appellen forkastes. Joaquim Paulo Gomes Moreira bærer sine egne omkostninger.

Sammendrag

Appel – frister – præceptiv karakter – Unionens retsinstanser efterprøver af egen drift

(Statutten for Domstolen, bilag I, art. 9, stk. 1; Rettens procesreglement, art. 102, stk. 2)

I henhold til artikel 9, første afsnit, i bilag I til statutten for Domstolen kan der iværksættes appel til Retten, senest to måneder efter forkyndelsen af den pågældende anfægtede afgørelse, af afgørelser, hvorved den pågældende sags behandling ved EU-Personaleretten er blevet afsluttet, samt af afgørelser, der afgør en del af en sags realitet, eller hvorved der tages stilling til en formalitetsindsigelse vedrørende Rettens kompetence eller en påstand om afvisning af sagen. I denne henseende forlænges procesfristerne i overensstemmelse med artikel 102, stk. 2, i Rettens procesreglement med en fast afstandsfrist på ti dage. Procesfristerne og afstandsfristerne er ikke adskilt, således at procesfristen, når den udløber, skal forlænges med en fast afstandsfrist på ti dage.

Desuden er søgsmålsfristen præceptiv, da den har til formål at tilvejebringe klarhed og retssikkerhed og at undgå enhver forskelsbehandling og vilkårlighed i retsplejen, og det tilkommer Unionens retsinstanser af egen drift at efterprøve, om den er blevet overholdt.

(jf. præmis 5 og 6)

Henvisning til:

Domstolen: kendelse af 15. maj 1991, Emsland-Stärke mod Kommissionen, C-122/90, EU:C:1991:209, præmis 9, og af 23. januar 1997, Coen, C-246/95, Sml., EU:C:1997:33, præmis 21

Retten: dom af 18. september 1997, Mutual Aid Administration Services mod Kommissionen, T-121/18 og T-96/96, Sml., EU:T:1997:132, præmis 38 og 39, kendelser af 20. november 1997, Horeca-Wallonie mod Kommissionen, T-85/97, Sml., EU:T:1997:180, præmis 25 og 26, og af 15. juli 2011, Personalerepræsentationen ved Den Europæiske Investeringsbank (EIB) m.fl. mod Bömcke, T-213/11 P(I), Sml. Pers., EU:T:2011:397, præmis 11
4.

Særlige rettergangsformer–udsættelse af gennemførelse–foreløbige forholdsregler–betingelser–uopsættelighed–alvorlig og uoprettelig skade–bevisbyrde–økonomisk tab–pligt til at fremlægge konkrete og præcise oplysninger, der underbygges af detaljerede dokumenter–situation, der kan bringe det sagsøgende selskabs eksistens i fare eller uigenkaldeligt ændre dets stilling på markedet–pligt til at påvise, at der foreligger hindringer af strukturel eller retlig karakter, der hindrer dette selskab i at genvinde en betydelig del af markedsandelene (Art. 278 TEUF og 279 TEUF; Rettens procesreglement, art. 156) (jf. præmis 26, 37 og 38)
Rettens kendelse (Anden Afdeling) af 19. juli 2017 –

BPC Lux 2 m.fl. mod Kommissionen

(Sag T-812/14)

»Annullationssøgsmål – statsstøtte – de portugisiske myndigheders støtte til afviklingen af finansieringsinstituttet Banco Espírito Santo – oprettelse og kapitalisering af et overgangsinstitut – afgørelse, hvorved støtten erklæres forenelig med det indre marked – manglende søgsmålsinteresse – afvisning«

Annullationssøgsmål–søgsmålsinteresse–nødvendigheden af en eksisterende og faktisk interesse–kommissionsafgørelse, hvorved det fastslås, at en kapitalindskydelse i en bank er forenelig med det indre marked–søgsmål anlagt af denne banks efterstillede kreditorer–annullation af denne afgørelse ingen retsvirkning i forhold til en medlemsstats afgørelse om at oprette et overgangsinstitut og ikke lade fordringer af den type, som sagsøgerne har, indgå i dettes formue–ikke muligt at fastslå en fordel ved annullation af afgørelsen–manglende søgsmålsinteresse–afvisning

(Art. 107 TEUF og art. 263, stk. 4, TEUF)

(jf. præmis 24-36)

Angående

Søgsmål i henhold til artikel 263 TEUF med påstand om annullation af Kommissionens afgørelse C(2014) 5682 final af 3. august 2014 om statsstøtte SA.39250 (2014/N) – Portugal – afvikling af Banco Espírito Santo.

Konklusion

1) Sagen afvises.

2) BPC Lux 2 Sàrl og de øvrige sagsøgere, hvis navne fremgår af bilaget, bærer deres egne omkostninger og betaler Europa-Kommissionens omkostninger i forbindelse med denne sag og sagen om foreløbige forholdsregler.