Sag T-192/08

Transnational Company »Kazchrome« AO og

ENRC Marketing AG

mod

Rådet for Den Europæiske Union

»Dumping – import af ferrosilicium med oprindelse i Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien, Kina, Egypten, Kasakhstan og Rusland – årsagsforbindelse – Fællesskabets interesser – manglende samarbejde – foreliggende faktiske oplysninger – status som virksomhed, der opererer under markedsøkonomiske vilkår – ret til forsvar – begrundelsespligt«

Sammendrag af dom

1. Fælles handelspolitik – beskyttelse mod dumping – skade – godtgørelse af årsagsforbindelse – kriterier

(Rådets forordning nr. 384/96, art. 3, stk. 6 og 7, og nr. 1225/2009, art. 3, stk. 6 og 7)

2. Internationale aftaler – overenskomsten om oprettelse af Verdenshandelsorganisationen – GATT 1994 – direkte virkning – foreligger ikke – ikke muligt at anfægte gyldigheden af en fællesskabsretsakt under henvisning til WTO-aftalerne – undtagelser – fællesskabsretsakt, som har til formål at sikre gennemførelsen heraf, eller som udtrykkeligt og præcist henviser dertil

(Art. 230 EF; den almindelige overenskomst om told og udenrigshandel 1994)

3. Fælles handelspolitik – beskyttelse mod dumping – skade – institutionernes skønsbeføjelser – domstolsprøvelse – grænser

(Rådets forordning nr. 384/96, art. 3, og nr. 1225/2009, art. 3)

4. Fælles handelspolitik – beskyttelse mod dumping – skade – godtgørelse af årsagsforbindelse – institutionernes forpligtelser

(Rådets forordning nr. 384/96, art. 3, stk. 7, og nr. 1225/2009, art. 3, stk. 7)

5. EU-ret – principper – ret til forsvar – iagttagelse heraf under administrative procedurer – antidumping

6. Fælles handelspolitik – beskyttelse mod dumping – skade – godtgørelse af årsagsforbindelse – institutionernes forpligtelser

(Rådets forordning nr. 384/96, art. 3, stk. 7, nr. 172/2008 og nr. 1225/2009, art. 3, stk. 7)

7. Retspleje – stævning – formkrav – fastlæggelse af søgsmålets genstand – kort fremstilling af søgsmålsgrundene – generel henvisning til andre dokumenter, herunder også dokumenter, der figurerer som bilag til stævningen – afvisning

[Statutten for Domstolen, art. 21, stk. 1, og art. 53, stk. 1; Rettens procesreglement, art. 44, stk. 1, litra c)]

8. Fælles handelspolitik – beskyttelse mod dumping – vurdering af fællesskabsinteressen – hensyntagen til oplysninger, der vedrører en periode, der ligger senere end undersøgelsesperioden – lovlig

(Rådets forordning nr. 384/96, art. 6, stk. 1, og art. 21, stk. 1, og nr. 1225/2009, art. 6, stk. 1, og art. 21, stk. 1)

9. Fælles handelspolitik – beskyttelse mod dumping – vurdering af fællesskabsinteressen – institutionernes skønsbeføjelser – omstændigheder, der tages i betragtning

(Rådets forordning nr. 384/96, art. 21, stk. 1, og nr. 1225/2009, art. 21, stk. 1)

10. Institutionernes retsakter – begrundelse – forpligtelse – rækkevidde – forordning om indførelse af antidumpingtold

(Art. 253 EF)

11. Fælles handelspolitik – beskyttelse mod dumping – undersøgelsens forløb – foreliggende faktiske oplysninger – mulighed for at gøre brug heraf i tilfælde af aflysning af et kontrolbesøg

(Rådets forordning nr. 384/96, art. 18, stk. 1 og 3, og nr. 1225/2009, art. 18, stk. 1 og 3)

12. Fælles handelspolitik – beskyttelse mod dumping – rækkevidden af Kommissionens forpligtelse til at verificere rigtigheden af de af de berørte parter afgivne oplysninger – oplysninger afgivet i forbindelse med en anmodning om markedsøkonomisk behandling – omfattet

[Rådets forordning nr. 384/96, art. 2, stk. 7, litra b), art. 6, stk. 8, og art. 16, stk. 1, og nr. 1225/2009, art. 2, stk. 7, litra b), art. 6, stk. 8, og art. 16, stk. 1]

13. Fælles handelspolitik – beskyttelse mod dumping – vurdering af fællesskabsinteressen – tilsidesættelse af retten til forsvar – påvirker ikke lovligheden af forordningen om indførelse af endelig antidumpingtold – betingelser

(Rådets forordning nr. 384/96, art. 3, stk. 7, og nr. 1225/2009, art. 3, stk. 7)

1. Det fremgår af artikel 3, stk. 6, i den grundlæggende antidumpingforordning nr. 384/96 (nu artikel 3, stk. 6, i forordning nr. 1225/2009), at institutionerne skal påvise, at dumpingimporten forvolder væsentlig skade for en EF-erhvervsgren i betragtning af importens omfang og pris (undersøgelse af, hvad der kan tilskrives den). Dernæst fremgår det af samme grundforordnings artikel 3, stk. 7 (nu artikel 3, stk. 7, i forordning nr. 1225/2009), at institutionerne dels skal undersøge alle andre kendte faktorer end dumpingimporten, som samtidig skader EF-erhvervsgrenen, dels sikre, at skade, der forvoldes af sådanne andre faktorer, ikke tilskrives den nævnte import (undersøgelsen af, hvad der må tilskrives andre skadesfaktorer end dumpingimporten).

Formålet med disse bestemmelser er at sikre, at institutionerne udskiller og adskiller dumpingimportens skadevirkninger fra de andre faktorers skadevirkninger.

Af hensyn til dette formål er det under visse omstændigheder nødvendigt at undersøge de andre faktorer samlet. Det er navnlig tilfældet, hvis institutionerne efter at have undersøgt disse andre faktorer hver for sig konkluderer, at hver af dem har haft en negativ indvirkning på EF-erhvervsgrenens situation, uden at denne indvirkning kan anses for at være væsentlig.

Undersøgelsen af, om der er årsagsforbindelse, skal ikke nødvendigvis foretages for EF-erhvervsgrenen som helhed på en sådan måde, at der ikke kan tages hensyn til enhver skade, som den enkelte producent måtte være blevet påført af anden grund end dumpingimporten. Institutionerne skal nemlig dels undersøge alle andre kendte faktorer end dumpingimporten, som samtidig skader EF-erhvervsgrenen, dels sikre, at skade, der forvoldes af sådanne andre faktorer, ikke tilskrives dumpingimporten. Grundforordningens artikel 3, stk. 7, præciserer ikke, at denne undersøgelse kun skal tage hensyn til skade, der grundet andre faktorer påføres EF-erhvervsgrenen som helhed. Følgelig er det muligt, at skade, der forvoldes en enkelt producent i Fællesskabet grundet en anden faktor end dumpingimporten, under visse omstændigheder skal tages i betragtning, når denne faktor har bidraget til den skade, som undersøges for EF-erhvervsgrenen som helhed. Denne mulighed betyder imidlertid ikke, at institutionerne har pligt til systematisk at undersøge den konkrete situation for hver enkelt producent i Fællesskabet.

(jf. præmis 30, 31, 37, 41-45, 88, 180, 194, 195 og 209)

2. Verdenshandelsorganisationens aftaler (WTO) er efter deres art og opbygning principielt ikke omfattet af de retsakter vedtaget af fællesskabsinstitutionerne, hvis lovlighed efterprøves af Unionens retsinstanser i henhold til artikel 230, stk. 1, EF. Såfremt Fællesskabet imidlertid har ønsket at opfylde en særlig inden for rammerne af WTO påtaget forpligtelse, eller når den pågældende fællesskabsretsakt udtrykkeligt henviser til bestemte bestemmelser i WTO-aftalerne, tilkommer det Unionens retsinstanser at efterprøve den pågældende fællesskabsretsakts lovlighed efter WTO-bestemmelserne. Dette er tilfældet med den grundlæggende antidumpingforordning nr. 384/96, der har til formål i videst muligt omfang at overføre reglerne i antidumpingaftalen fra 1994 til EU-retten. Mens en fortolkning foretaget af WTO’s tvistbilæggelsesorgan ikke kan være bindende for Retten i forbindelse med dennes prøvelse af en gennemførelsesforordnings gyldighed, er der intet til hinder for, at Retten henviser dertil, når det drejer sig om fortolkning af en bestemmelse i grundforordningen.

(jf. præmis 32, 33 og 36)

3. Spørgsmålet, om en EF-erhvervsgren har lidt skade, og om denne skade kan tilskrives dumpingimporten, samt om andre kendte faktorer har bidraget til den skade, som EF-erhvervsgrenen har lidt, forudsætter en vurdering af komplicerede økonomiske forhold, i forbindelse med hvilken institutionerne har et vidt skøn. Unionens retsinstansers prøvelse må derfor begrænses til en kontrol af, om formforskrifterne er overholdt, om de faktiske omstændigheder, på grundlag af hvilke det anfægtede valg er foretaget, er materielt rigtige, og om der foreligger en åbenbar fejl i vurderingen af de nævnte faktiske omstændigheder, eller om der er begået magtfordrejning.

(jf. præmis 51, 90 og 164)

4. Det kan ikke anføres, at det nødvendigvis må udgøre en tilsidesættelse af bestemmelsen om undersøgelse af, hvad der må tilskrives andre skadesfaktorer end dumpingimporten, at bygge undersøgelsen af årsagsforbindelsen mellem dumpingimporten og den skade, EF-erhvervsgrenen har lidt, på den teoretiske, nominelle produktionskapacitet og ikke på den reelle kapacitetsudnyttelse. Selv om en genanvendelse af produktionsmidlerne på et andet marked må føre til en justering af oplysningerne om produktionskapaciteten, skal de nævnte oplysninger nemlig ikke afspejle enhver midlertidig standsning af produktionsanlæggene. Til gengæld skal institutionerne under sådanne omstændigheder sikre sig, at de forpligtelser, der er omhandlet i artikel 3, stk. 7, i den grundlæggende antidumpingforordning nr. 384/96 (nu artikel 3, stk. 7, i forordning nr. 1225/2009), iagttages, og på korrekt og behørig vis foretage en undersøgelse af, hvad der må tilskrives andre skadesfaktorer end dumpingimporten, hvorved den skade, der i givet fald er forvoldt af midlertidige produktionsstandsninger, skal udskilles og adskilles fra den skade, der er forårsaget af dumpingimporten.

(jf. præmis 105 og 109)

5. De krav, der følger af iagttagelsen af retten til forsvar, skal overholdes ikke blot inden for rammerne af procedurer, der kan føre til sanktioner, men også i forbindelse med undersøgelser, der går forud for vedtagelsen af antidumpingforordninger, som kan påvirke de berørte virksomheder umiddelbart og individuelt og påføre dem skade. De berørte virksomheder skal særligt have mulighed for under den administrative procedure effektivt at fremsætte deres bemærkninger vedrørende rigtigheden og relevansen af de påberåbte faktiske omstændigheder samt vedrørende de beviser, hvorpå Kommissionen støtter sin påstand om, at der foreligger dumping og en deraf følgende skade.

I tilfælde, hvor de vigtigste kendsgerninger og betragtninger, som en midlertidig antidumpingtold påtænkes indført på grundlag af, er usammenhængende og unøjagtige, kan en berørt part ikke sammenblande manglende overholdelse af sin ret til forsvar med forekomsten af indholdsmæssige fejl, som kan påvirke lovligheden af en forordning om indførelse af en endelig antidumpingtold. Denne omstændighed godtgør nemlig ikke af den grund, at Kommissionen har tilsidesat denne ret. Under alle omstændigheder forudsætter overholdelse af retten til forsvar på ingen måde, at institutionerne svarer på alle de argumenter, som de eksporterende producenter har anført under antidumpingproceduren, men blot, at de sætter de berørte parter i stand til effektivt at forsvare deres interesser.

(jf. præmis 110, 319, 321, 326, 327 og 332)

6. Institutionerne tilsidesætter artikel 3, stk. 7, i den grundlæggende antidumpingforordning nr. 384/96 (nu artikel 3, stk. 7, i forordning nr. 1225/2009), hvis de undlader at udskille og adskille virkningerne af betydelige investeringer, som EF-erhvervsgrenen har foretaget i undersøgelsesperioden, fra dumpingimportens virkninger. Det samme gælder institutionernes undladelse af at vurdere indvirkningen af den omstændighed, at visse EF-producenter er urentable, på EF-erhvervsgrenen som helhed.

En sådan tilsidesættelse kan dog kun begrunde annullation af en gennemførelsesforordning som forordning nr. 172/2008, hvis den kan rejse tvivl om forordningens lovlighed og ugyldiggøre institutionernes undersøgelse af årsagsforbindelsen som helhed. Dette er ikke tilfældet, når de nævnte investeringer ikke har bidraget væsentligt til den skade, som EF-erhvervsgrenen har lidt i undersøgelsesperioden.

(jf. præmis 116, 119, 120, 180-182 og 211)

7. I henhold til artikel 21, stk. 1, i statutten for Domstolen, der i medfør af samme statuts artikel 53, stk. 1, finder anvendelse på Retten, og artikel 44, stk. 1, litra c) og d), i Rettens procesreglement skal stævningen indeholde en angivelse af søgsmålets genstand, sagsøgerens påstande og en kort fremstilling af søgsmålsgrundene. Disse angivelser skal være tilstrækkeligt klare og præcise til, at sagsøgte kan tilrettelægge sit forsvar, og Retten i givet fald på det således foreliggende grundlag kan tage stilling til sagen. Af retssikkerheds- og retsplejehensyn er det en forudsætning for, at en sag kan antages til realitetsbehandling, at de væsentlige faktiske og retlige omstændigheder, som søgsmålet støttes på, eventuelt kortfattet, men dog på en sammenhængende og forståelig måde fremgår af selve stævningen. Selv om stævningens indhold på særlige punkter kan støttes og udbygges ved henvisninger til afsnit i dokumenter, der vedlægges som bilag til stævningen, kan der ikke ved en generel henvisning til andre dokumenter, herunder også dokumenter, der figurerer som bilag til stævningen, rådes bod på en undladelse af at anføre afgørende dele af den retlige argumentation, som skal være indeholdt i stævningen.

(jf. præmis 212)

8. Artikel 6, stk. 1, i den grundlæggende antidumpingforordning nr. 384/96 (nu artikel 6, stk. 1, i forordning nr. 1225/2009) finder ikke anvendelse på konstateringen af, om Fællesskabet har en interesse som omhandlet i samme grundforordnings artikel 21, stk. 1 (nu artikel 21, stk. 1, i forordning nr. 1225/2009), hvilket betyder, at der til brug for denne konstatering kan tages hensyn til oplysninger fra en periode efter undersøgelsesperioden. Formålet med fastsættelsen af en undersøgelsesperiode og med forbuddet mod at tage hensyn til efterfølgende forhold er at garantere, at undersøgelsesresultaterne er repræsentative og pålidelige. Den i nævnte artikel 6, stk. 1, fastsatte undersøgelsesperiode har navnlig til formål at sikre, at de forhold, som afgørelsen af, om der foreligger dumping og skade, bygger på, ikke påvirkes af de pågældende producenters adfærd efter indledningen af en antidumpingprocedure, således at den endelige told, der pålægges efter afslutningen af proceduren, faktisk er tilstrækkelig til at afhjælpe dumpingimportens skadelige virkninger.

Desuden indeholder nævnte grundforordnings artikel 21 ikke nogen tidsmæssig begrænsning med hensyn til, hvilke oplysninger institutionerne kan tage i betragtning med henblik på konstateringen af, om Fællesskabet har en interesse. Undersøgelsen af Fællesskabets interesser nødvendiggør en vurdering af de sandsynlige følger – både hvis de påtænkte foranstaltninger bringes i anvendelse, og hvis de ikke bringes i anvendelse – for EF-erhvervsgrenens interesser og for de andre berørte interesser. Denne vurdering indebærer en forudsigelse, der bygger på antagelser om fremtidige begivenheder, som omfatter bedømmelsen af komplekse økonomiske situationer. Kommissionen har et vidt skøn ved denne vurdering, hvorfor Unionens retsinstanser skal begrænse deres prøvelse til at undersøge, om formforskrifterne er overholdt, om de faktiske omstændigheder, som er lagt til grund ved det omtvistede valg, er materielt rigtige, samt om der foreligger en åbenbar fejl i vurderingen af de faktiske omstændigheder, eller om der er begået magtfordrejning.

(jf. præmis 221-224 og 227)

9. Bedømmelsen af Fællesskabets interesser i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 21, stk. 1, i den grundlæggende antidumpingforordning nr. 384/96 (nu artikel 21, stk. 1, i forordning nr. 1225/2009), kræver en afvejning af de forskellige berørte parters interesser og af den almene interesse. Kommissionen har et vidt skøn ved bedømmelsen af Fællesskabets interesser, som skal udøves konkret og under hensyn til alle relevante omstændigheder. Ikke desto mindre kan en tidligere afgørelse, hvori det er konkluderet, at antidumpingforanstaltninger, der tidligere var blevet pålagt import af samme vare med oprindelse i de samme lande, som er omhandlet i undersøgelsesproceduren, ikke havde afhjælpende virkning, være relevant ved anvendelsen af grundforordningens artikel 21, stk. 1, hvis den bidrager til godtgørelsen af, at vedtagelse af antidumpingforanstaltninger ikke tjener den almene interesse.

(jf. præmis 240 og 241)

10. Den begrundelse, som kræves i henhold til artikel 253 EF, skal klart og utvetydigt angive de betragtninger, som den EU-myndighed, der har udstedt den anfægtede retsakt, har lagt til grund, således at de berørte personer kan få kendskab til grundlaget for den trufne foranstaltning, for at de kan udøve deres ret til forsvar, og således at Unionens retsinstanser kan udøve deres kontrol. Derimod er institutionerne ikke forpligtet til at behandle alle de faktiske og retlige spørgsmål, der under den administrative procedure er fremført af de berørte parter, i begrundelsen for en forordning om indførelse af en midlertidig eller endelig antidumpingtold. Da Kommissionen klart og utvetydigt har undersøgt følgerne af antidumpingforanstaltningerne for de berørte brugere, og Rådet – ganske vist mere kortfattet, men ikke mindre klart – har undersøgt de indførte antidumpingforanstaltningers indvirkning på de nævnte brugere, kan institutionerne ikke foreholdes nogen tilsidesættelse af begrundelsespligten.

(jf. præmis 256 og 257)

11. Med hensyn til gennemførelsen af undersøgelser under en antidumpingprocedure skal en berørt parts aflysning af et kontrolbesøg ikke behandles i forhold til artikel 18, stk. 3, i den grundlæggende antidumpingforordning nr. 384/96 (nu artikel 18, stk. 3, i forordning nr. 1225/2009), men til dens stk. 1 (nu artikel 18, stk. 1, i forordning nr. 1225/2009). Selv om en aflysning af et kontrolbesøg ikke er omfattet af de tre sidstnævnte tilfælde i denne forordnings artikel 18, stk. 1, skal den nemlig – bortset fra i tilfælde af force majeure – anses for et afslag på adgang til oplysninger, der ifølge Kommissionen er nødvendige, som omhandlet i det første tilfælde, der er beskrevet i denne bestemmelse. Nævnte grundforordnings artikel 18, stk. 3, kan ikke bruges til at omgå pligten til at modtage et kontrolbesøg, når Kommissionens tjenestegrene har fundet et sådant besøg nødvendigt. Det følger ganske vist af denne bestemmelse, at brugen af de foreliggende faktiske oplysninger kun er udelukket i tilfælde, hvor oplysningerne ikke er fyldestgørende i enhver henseende, såfremt den pågældende part har handlet efter bedste evne. En part, som har afvist at modtage et kontrolbesøg, kan imidlertid ikke anses for at have handlet efter bedste evne.

Hvad angår formålet med grundforordningens artikel 18, stk. 1, er Rådet og Kommissionen, da grundforordningen ikke tillægger Kommissionen undersøgelsesbeføjelser, der gør det muligt for den at tvinge producenter eller eksportører, der er omhandlet i en klage, til at deltage i en undersøgelse eller fremlægge oplysninger, afhængige af parternes frivillige samarbejde om at forsyne institutionerne med de nødvendige oplysninger inden for de fastsatte frister. Afvisning af at modtage et kontrolbesøg er i modstrid med hensynet til at samarbejde loyalt og påpasseligt, hvilket nævnte grundforordnings artikel 18, stk. 1, har til formål at sikre.

Endelig følger det af en analyse af samme grundforordnings opbygning, dels at det er op til institutionerne at afgøre, om de med henblik på at verificere oplysninger indgivet af en berørt part finder det nødvendigt at få disse oplysninger bekræftet ved et kontrolbesøg på stedet i denne parts lokaler, dels at i tilfælde, hvor en berørt part lægger hindringer i vejen for verificeringen af de af parten indgivne oplysninger, kan nævnte grundforordnings artikel 18 bringes i anvendelse, og der kan gøres brug af de foreliggende faktiske oplysninger.

(jf. præmis 270-276)

12. Eftersom rækkevidden af forpligtelsen til at verificere de oplysninger, på grundlag af hvilke institutionerne udarbejder sine konklusioner, ikke er afgrænset i artikel 6, stk. 8, i den grundlæggende antidumpingforordning nr. 384/96 (nu artikel 6, stk. 8, i forordning nr. 1225/2009), omfatter en sådan forpligtelse også de oplysninger, som en berørt part har afgivet i forbindelse med en anmodning om markedsøkonomisk behandling. Hertil kommer, at samme grundforordnings artikel 16, stk. 1 (nu artikel 16, stk. 1, i forordning nr. 1225/2009), ikke afgrænser Kommissionens beføjelse til at aflægge besøg i de berørte parters lokaler, når den anser det for påkrævet i forhold til oplysninger, som den søger at få bekræftet. Heraf følger, at sidstnævnte bestemmelse giver Kommissionen beføjelse til at aflægge besøg i en eksporterende producents lokaler med henblik på behandlingen af dennes anmodning om markedsøkonomisk behandling og på at verificere de deri afgivne oplysninger, hvis den anser det for påkrævet.

Den omstændighed, at det ikke er et krav ifølge grundforordningens artikel 2, stk. 7, litra b), i den grundlæggende antidumpingforordning nr. 384/96 [nu artikel 2, stk. 7, litra b), i forordning nr. 1225/2009], at der gennemføres et kontrolbesøg i lokalerne hos en eksporterende producent, som har ansøgt om markedsøkonomisk behandling, betyder følgelig ikke, at et sådant besøg ikke kan gennemføres. Tilsvarende kan planlægning af et kontrolbesøg i forbindelse med behandlingen af en anmodning om markedsøkonomisk behandling ikke anses for at udgøre en yderligere betingelse, der pålægges i forhold til nævnte grundforordnings artikel 2, stk. 7, litra b).

(jf. præmis 294-296)

13. Under en antidumpingprocedure er institutionerne ikke forpligtet til at anmode EF-producenterne om at fremkomme med forklaringer om tendenserne vedrørende deres økonomiske situation, eftersom det ikke påhviler de nævnte producenter at foretage en undersøgelse i henhold til artikel 3, stk. 7, i den grundlæggende antidumpingforordning nr. 384/96 (nu artikel 3, stk. 7, i forordning nr. 1225/2009) af, hvad der må tilskrives andre skadesfaktorer end dumpingimporten. En sådan undersøgelse skal derimod foretages af institutionerne med henblik på foreløbige og endelige afgørelser. Selv om man går ud fra, at overholdelse af retten til forsvar forudsætter, at de eksporterende producenter bliver underrettet om de vigtigste kendsgerninger og betragtninger, på grundlag af hvilke det påtænkes at indføre midlertidig told, kan en manglende iagttagelse af de pågældende rettigheder ikke i sig selv medføre, at en forordning om indførelse af en endelig told er behæftet med en mangel, når manglen ved den procedure, der har ført til udstedelsen af forordningen om indførelse af den midlertidige told, er blevet afhjulpet under den procedure, der har ført til udstedelsen af forordningen om indførelse af den endelige told.

(jf. præmis 314 og 319)

RETTENS DOM (Anden Afdeling)

25. oktober 2011 ( )

»Dumping – import af ferrosilicium med oprindelse i Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien, Kina, Egypten, Kasakhstan og Rusland – årsagsforbindelse – Fællesskabets interesser – manglende samarbejde – foreliggende faktiske oplysninger – status som virksomhed, der opererer under markedsøkonomiske vilkår – ret til forsvar – begrundelsespligt«

I sag T-192/08,

Transnational Company »Kazchrome« AO, Aqtöbe (Kasakhstan),

ENRC Marketing AG, Kloten (Schweiz),

først ved advokaterne L. Ruessmann og A. Willems, derefter ved A. Willems og S. de Knop,

sagsøgere,

mod

Rådet for Den Europæiske Union, først ved J.-P. Hix, dernæst ved J.-P. Hix og B. Driessen, som befuldmægtigede, bistået først af advokaterne G. Berrisch og G. Wolf, derefter af advokat G. Berrisch,

sagsøgt,

støttet af:

Europa-Kommissionen ved H. van Vliet og K. Talabér-Ritz, som befuldmægtigede,

og af

Euroalliages, Bruxelles (Belgien), ved advokaterne J. Bourgeois, Y. van Gerven og N. McNelis,

intervenienter,

angående en påstand om delvis annullation af Rådets forordning (EF) nr. 172/2008 af 25. februar 2008 om indførelse af en endelig antidumpingtold og endelig opkrævning af den midlertidige told på importen af ferrosilicium med oprindelse i Folkerepublikken Kina, Egypten, Kasakhstan, Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien og Rusland (EUT L 55, s. 6), for så vidt som den finder anvendelse på sagsøgerne,

har

RETTEN (Anden Afdeling)

sammensat af afdelingsformanden, I. Pelikánová, og dommerne K. Jürimäe (refererende dommer) og S. Soldevila Fragoso,

justitssekretær: fuldmægtig N. Rosner,

på grundlag af den skriftlige forhandling og efter retsmødet den 7. december 2010,

afsagt følgende

Dom

Sagens baggrund

1 Sagsøgerne, Transnational Company Kazchrome AO (herefter »Kazchrome«) og ENRC Marketing AG, producerer og sælger ferrosilicium, som er et af de råstoffer, der anvendes ved fremstillingen af stål og jern. Kazchrome, som har hjemsted i Kasakhstan, sælger hele sin produktion til ENRC Marketing, som har hjemsted i Schweiz. Sidstnævnte videresælger Kazchromes produktion i hele verden.

2 Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber indledte som følge af en klage, der var blevet indgivet den 16. oktober 2006 af Euroalliages (ferrolegeringsindustriens forbindelsesudvalg), en antidumpingprocedure vedrørende importen af ferrosilicium med oprindelse i Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien, Kina, Egypten, Kasakhstan og Rusland i overensstemmelse med Rådets forordning (EF) nr. 384/96 af 22. december 1995 om beskyttelse mod dumpingimport fra lande, der ikke er medlemmer af Det Europæiske Fællesskab (EFT 1996 L 56, s. 1), med senere ændringer (herefter »grundforordningen«) (erstattet af Rådets forordning (EF) nr. 1225/2009 af 30.11.2009 om beskyttelse mod dumpingimport fra lande, der ikke er medlemmer af Det Europæiske Fællesskab (EUT L 343, s. 51, berigtigelse i EUT 2010 L 7, s. 22)) og særligt i overensstemmelse med grundforordningens artikel 5 (nu artikel 5 i forordning nr. 1225/2009). Meddelelsen om indledning af proceduren blev offentliggjort i Den Europæiske Unions Tidende af 30. november 2006 (EUT C 291, s. 34). Undersøgelsen af dumping og skade omfattede perioden fra den 1. oktober 2005 til den 30. september 2006 (herefter »undersøgelsesperioden«). Undersøgelsen af tendenser inden for rammerne af skadesvurderingen omfattede perioden fra januar 2003 til undersøgelsesperiodens afslutning (herefter »den betragtede periode«).

3 Inden for rammerne af denne procedure indgav sagsøgerne den 15. december 2006 en anmodning om at blive tillagt status som virksomhed, der opererer under markedsøkonomiske vilkår (herefter »markedsøkonomisk behandling«), til Kommissionens tjenestegrene i henhold til grundforordningens artikel 2, stk. 7, litra b) og c), [nu artikel 2, stk. 7, litra b) og c), i forordning nr. 1225/2009].

4 Den 12. januar 2007 indleverede sagsøgerne deres besvarelse af Kommissionens antidumpingspørgeskema og et dokument vedrørende skaden. Den 25. januar 2007 meddelte sagsøgerne Kommissionen deres supplerende bemærkninger vedrørende skaden.

5 Ved skrivelse af 14. februar 2007 meddelte sagsøgerne Kommissionen, at de afstod fra at deltage i undersøgelsen, men at de var parate til at afgive forklaringer om de oplysninger, som de allerede havde meddelt den. Samme dag aflyste Kommissionen pr. fax til sagsøgerne det kontrolbesøg, som den havde planlagt at foretage mellem den 22. februar og den 2. marts 2007. Den fremhævede, at en sådan aflysning betød, at den på grund af manglende kontrol ikke kunne lægge de oplysninger, som sagsøgerne havde meddelt dens tjenestegrene, til grund, og at det måske ville blive nødvendigt at bygge undersøgelsens konklusioner på de foreliggende faktiske oplysninger i overensstemmelse med grundforordningens artikel 18 (nu artikel 18 i forordning nr. 1225/2009). Ved skrivelse af 20. februar 2007 meddelte sagsøgerne Kommissionen, at selv om de ikke kunne samarbejde fuldt ud om undersøgelsen, ville de så vidt muligt bistå den i forbindelse med undersøgelsen.

6 Den 5. juli 2007 meddelte Kommissionen sagsøgerne, at de ikke ville få markedsøkonomisk behandling, da den ikke ved kontrol i sidstnævntes forretningslokaler havde kunnet efterprøve de oplysninger, som de havde indgivet. Den 16. juli 2007 tilsendte sagsøgerne Kommissionen deres bemærkninger bl.a. vedrørende afslaget på markedsøkonomisk behandling.

7 Kommissionen offentliggjorde den 29. august 2007 forordning (EF) nr. 994/2007 af 28. august 2007 om indførelse af en midlertidig antidumpingtold på importen af ferrosilicium med oprindelse i Folkerepublikken Kina, Egypten, Kasakhstan, Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien og Rusland (EUT L 223, s. 1, herefter »forordningen om midlertidig told«). Ved forordningen om midlertidig told indførtes bl.a. en midlertidig antidumpingtold, hvis sats blev fastsat til 33,9% på importen af ferrosilicium med oprindelse i Kasakhstan. I 25. betragtning til forordningen om midlertidig told præciserede Kommissionen, at der ikke var taget hensyn til sagsøgernes anmodning om markedsøkonomisk behandling, for så vidt som de ikke havde tilladt kontrolbesøg.

8 Ved skrivelse af 30. august 2007 fremlagde Kommissionen de faktiske omstændigheder og væsentligste betragtninger, på grundlag af hvilke de midlertidige foranstaltninger var blevet vedtaget, for sagsøgerne (herefter »dokumentet med foreløbige oplysninger«). Ved skrivelse af 15. september 2007 tilstillede Kommissionen sagsøgerne et tillæg til dokumentet med foreløbige oplysninger. Den 5. oktober 2007 meddelte sagsøgerne Kommissionen deres bemærkninger til dokumentet med foreløbige oplysninger.

9 Den 18. december 2007 tilstillede Kommissionen sagsøgerne en skrivelse indeholdende de faktiske omstændigheder og væsentligste betragtninger, på grundlag af hvilke den regnede med at anbefale indførelse af endelige foranstaltninger (herefter »dokumentet med endelige oplysninger«). Sagsøgerne fremsatte deres bemærkninger til dokumentet med endelige oplysninger ved skrivelse stilet til Kommissionen den 3. januar 2008.

10 Rådet for Den Europæiske Union vedtog den 25. februar 2008 forordning (EF) nr. 172/2008 af 25. februar 2008 om indførelse af en endelig antidumpingtold og endelig opkrævning af den midlertidige told på importen af ferrosilicium med oprindelse i Folkerepublikken Kina, Egypten, Kasakhstan, Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien og Rusland (EUT L 55, s. 6, herefter »den anfægtede forordning«). I den anfægtede forordning blev den endelige antidumpingtold fastsat til 33,9% af nettoprisen, frit Fællesskabets grænse, ufortoldet, for varer med oprindelse i Kasakhstan.

Retsforhandlinger og parternes påstande

11 Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 21. maj 2008 anlagde sagsøgerne denne sag.

12 Ved skrivelse indleveret til Rettens Justitskontor henholdsvis den 1. og 3. september 2008 fremsatte Euroalliages og Kommissionen begæring om at måtte intervenere i denne sag til støtte for Rådets påstande.

13 Ved skrivelse indleveret til Rettens Justitskontor den 28. oktober 2008 anmodede sagsøgerne i henhold til artikel 116, stk. 2, i Rettens procesreglement om, at visse fortrolige oplysninger i procesdokumenterne ikke tilstilledes Euroalliages. Med henblik herpå fremlagde sagsøgerne en ikke-fortrolig version af de pågældende dokumenter eller aktstykker.

14 Ved kendelse af 2. december 2008 og af 16. februar 2009 gav formanden for Rettens Anden Afdeling henholdsvis Kommissionen og Euroalliages tilladelse til at intervenere.

15 Ved skrivelse indleveret til Rettens Justitskontor den 10. marts 2009 erklærede Euroalliages, at selskabet ikke havde nogen indvendinger mod sagsøgernes anmodning om fortrolig behandling.

16 Ved skrivelse af 26. juni 2009 meddelte Kommissionen Retten, at den frafaldt interventionsindlæg, men at den ville deltage i retsmødet.

17 Sagsøgerne har nedlagt følgende påstande:

– Det fastslås, at sagen kan realitetsbehandles.

– Den anfægtede forordning annulleres, i det omfang den finder anvendelse på dem.

– Rådet tilpligtes at betale sagens omkostninger.

18 Rådet har, støttet af Kommissionen, nedlagt følgende påstande:

– Frifindelse.

– Sagsøgerne tilpligtes at betale sagens omkostninger.

19 Euroalliages har nedlagt følgende påstande:

– Rådet frifindes.

– Sagsøgerne tilpligtes at betale sagens omkostninger, herunder de omkostninger, som selskabet har måttet afholde på grund af dets intervention.

Retlige bemærkninger

20 Til støtte for påstanden om annullation har sagsøgerne fremført fire anbringender. Med det første anbringende har de bestridt vurderingen af, at der foreligger årsagsforbindelse mellem dumpingimporten og skaden. Med det andet anbringende har de rejst tvivl om undersøgelsen af Fællesskabet interesser. Med det tredje anbringende har de kritiseret institutionernes vurdering af deres samarbejde om undersøgelsen, anvendelse af grundforordningens artikel 18 og behandling af anmodningen om markedsøkonomisk behandling. Med det fjerde anbringende har de påberåbt sig, at deres ret til forsvar er blevet tilsidesat.

A – Det første anbringende vedrørende årsagsforbindelsen mellem dumpingimporten og skaden

21 De klagepunkter, som sagsøgerne har påberåbt sig inden for rammerne af det første anbringende, kan sammenfattes i tre kategorier:

– For det første er der klagepunkter om fortolkningen af de retslige principper, som undersøgelsen vedrørende årsagsforbindelse mellem dumpingimporten og den skade, som EF-erhvervsgrenen har lidt, foretages efter, idet sagsøgerne i det første led har påberåbt sig, at der er foretaget en urigtig fortolkning af grundforordningens artikel 3, stk. 6 og 7 (nu artikel 3, stk. 6 og 7, i forordning nr. 1225/2009).

– For det andet er der klagepunkter om institutionernes konkrete undersøgelse af visse andre faktorer end dumpingimporterne, som har kunnet forårsage eller medvirke til den skade, som EF-erhvervsgrenen har lidt, idet sagsøgerne i det andet til og med det ottende led har påberåbt sig, at institutionerne har foretaget åbenbart urigtige skøn og diverse tilsidesættelser i forbindelse med undersøgelsen af visse skadesfaktorer hver for sig.

– For det tredje er der klagepunkter om manglende samlet undersøgelse af de forskellige andre skadesfaktorer end dumpingimporten, idet sagsøgerne helt specielt i det første og det ottende led har påberåbt sig, at institutionerne har foretaget åbenbart urigtige skøn ved ikke at have foretaget en samlet undersøgelse af disse faktorer.

22 Disse tre kategorier af klagepunkter undersøges successivt.

1. Om fortolkningen af de retsprincipper, der gælder for undersøgelsen af årsagsforbindelsen (det første anbringendes første led)

a) Parternes argumenter

23 I det første anbringendes første led har sagsøgerne gjort gældende, at den metode, som Rådet anvendte i forbindelse med konstateringen af årsagsforbindelsen mellem dumpingimporten og skaden, er behæftet med to retlige fejl.

24 For det første har sagsøgerne anført, at Rådets fremgangsmåde afspejler en kunstig opdeling af, hvad skaden kan og ikke kan tilskrives. En korrekt undersøgelse af årsagsforbindelsen fordrer ifølge grundforordningens artikel 3, stk. 7, at der tages hensyn til andre fra starten kendte faktorer for at undgå, at indvirkningen af den af undersøgelsesproceduren omhandlede import forveksles med de andre faktorers indvirkning. Institutionerne kunne derfor ikke konkludere, at skaden var forårsaget af den af undersøgelsesproceduren omhandlede import, uden først at have undersøgt, om den i virkeligheden var forårsaget af andre faktorer.

25 For det andet har sagsøgerne anført, at det fremgår af rapporter fra Verdenshandelsorganisationens (WTO) appelorgan og af Domstolens og Rettens praksis, at kausale faktorers indvirkning skal undersøges samlet.

26 Rådet har, støttet af intervenienterne, dels repliceret, at det for at kunne konstatere, om dumpingimporten har medført væsentlig skade, er nødvendigt først at undersøge, om den nævnte import har forårsaget skaden, idet der tages hensyn til navnlig dumpingimportens omfang, priser og underbudsberegningen. Først når der er konstateret årsagsforbindelse, er det således nødvendigt at undersøge, om andre faktorer kan have medvirket til skaden i et sådant omfang, at de kan have brudt årsagsforbindelsen. Dels mener Rådet, at der ikke juridisk set foreligger nogen forpligtelse til at foretage en samlet undersøgelse af andre faktorer, at der ikke foretages en sådan undersøgelse i praksis, og at Unionens retsinstanser ikke har fastsat et princip om en sådan undersøgelse.

b) Rettens bemærkninger

27 Det første anbringendes første led vedrører nærmere bestemt betingelserne for anvendelse af grundforordningens artikel 3, stk. 6 og 7. I medfør af denne bestemmelse er Rådet og Kommissionen forpligtet til at undersøge, om den skade, de ønsker at gøre gældende, rent faktisk skyldes dumpingimporten, og til at se bort fra enhver skade, der skyldes andre faktorer (Domstolens dom af 11.6.1992, sag C-358/89, Extramet Industrie mod Rådet, Sml. I, s. 3813, præmis 16, og Rettens dom af 14.3.2007, sag T-107/04, Aluminium Silicon Mill Products mod Rådet, Sml. II, s. 669, s. 72).

28 Først skal det afgøres, om denne bestemmelse, som anført af sagsøgerne, fordrer, at institutionerne i første omgang undersøger dumpingimportens og andre kendte faktorers indvirkning på den skade, som EF-erhvervsgrenen har lidt, før de dernæst konkluderer, om der foreligger årsagsforbindelse mellem den nævnte import og dumping, eller om det, som anført af Rådet, er nødvendigt først at undersøge, om den nævnte import har forårsaget skaden, og derpå – når der er konstateret årsagsforbindelse – om andre faktorer kan have medvirket til skaden i et sådant omfang, at de kan have brudt årsagsforbindelsen.

29 For at kunne besvare dette spørgsmål må ordlyden af og formålet med grundforordningens artikel 3, stk. 6 og 7, samt den sammenhæng, som bestemmelserne indgår i, analyseres.

30 For det første bemærkes med hensyn til ordlyden, at det fremgår af grundforordningens artikel 3, stk. 6, at institutionerne skal påvise, at dumpingimporten forvolder væsentlig skade for en EF-erhvervsgren i betragtning af importens omfang og pris. Det er den såkaldte undersøgelse af, hvad der kan tilskrives den. Dernæst fremgår det af grundforordningens artikel 3, stk. 7, at institutionerne dels skal undersøge alle andre kendte faktorer end dumpingimporten, som samtidig skader EF-erhvervsgrenen, dels sikre, at skade, der forvoldes af sådanne andre faktorer, ikke tilskrives den nævnte import. Det er undersøgelsen af, hvad der må tilskrives andre skadesfaktorer end dumpingimporten.

31 For det andet bemærkes, at formålet med grundforordningens artikel 3, stk. 6 og 7, således som både sagsøgerne og Rådet har anført i deres processkrifter, er at sikre, at institutionerne udskiller og adskiller dumpingimportens skadevirkninger fra de andre faktorers skadevirkninger. Hvis institutionerne undlader at udskille og adskille de forskellige skadesfaktorers indvirkning, kan de ikke på kvalificeret vis konkludere, at dumpingimporten har forvoldt EF-erhvervsgrenen skade.

32 For det tredje bemærkes med hensyn til den sammenhæng, som bestemmelsen indgår i, at for så vidt som grundforordningens artikel 3, stk. 6 og 7, i kraft af femte betragtning til nævnte forordning (nu tredje betragtning til forordning nr. 1225/2009) udgør gennemførelsen i EU-retten af artikel 3.5 i aftalen om anvendelsen af artikel VI i den almindelige overenskomst om told og udenrigshandel 1994 (GATT) (EFT 1994 L 336, s. 103, herefter »antidumpingaftalen«), som er indeholdt i bilag 1 A til overenskomsten om oprettelse af WTO (EFT 1994 L 336, s. 3), skal der henvises til denne bestemmelse og den fortolkning heraf, som WTO’s tvistbilæggelsesorgan har foretaget.

33 I denne forbindelse henledes opmærksomheden på, at det fremgår af fast retspraksis, at WTO-aftalerne efter deres art og opbygning ikke principielt er omfattet af de retsakter vedtaget af fællesskabsinstitutionerne, hvis lovlighed efterprøves af Unionens retsinstanser i henhold til artikel 230, stk. 1, EF (Domstolens dom af 23.11.1999, sag C-149/96, Portugal mod Rådet, Sml. I, s. 8395, præmis 47, og af 9.1.2003, sag C-76/00 P, Petrotub og Republica mod Rådet, Sml. I, s. 79, præmis 53). Såfremt Fællesskabet imidlertid har ønsket at opfylde en særlig inden for rammerne af WTO påtaget forpligtelse, eller når den pågældende fællesskabsretsakt udtrykkeligt henviser til bestemte bestemmelser i WTO-aftalerne, tilkommer det Unionens retsinstanser at efterprøve den pågældende fællesskabsretsakts lovlighed efter WTO-bestemmelserne (Domstolens dom i sagen Portugal mod Rådet, præmis 49, og i sagen Petrotub og Republica mod Rådet, præmis 54, samt dom af 27.9.2007, sag C-351/04, Ikea Wholesale, Sml. I, s. 7723, præmis 30).

34 Det fremgår imidlertid af femte betragtning til grundforordningen, at den navnlig har til formål i videst muligt omfang at overføre reglerne i antidumpingaftalen fra 1994 til EU-retten, herunder særligt reglerne vedrørende konstatering af skade og af årsagsforbindelse mellem dumpingimporten og skaden (jf. i denne retning dommen i sagen Petrotub og Republica mod Rådet, nævnt i præmis 33 ovenfor, præmis 55).

35 Heraf følger, at grundforordningen i videst muligt omfang skal fortolkes i lyset af antidumpingaftalens tilsvarende bestemmelser (jf. i denne retning Domstolens dom af 14.7.1998, sag C-341/95, Bettati, Sml. I, s. 4355, præmis 20, og dommen i sagen Petrotub og Republica mod Rådet, nævnt i præmis 33 ovenfor, præmis 57).

36 Desuden bemærkes, at mens en fortolkning foretaget af WTO’s tvistbilæggelsesorgan ikke kan være bindende for Retten i forbindelse med dennes prøvelse af den anfægtede forordnings gyldighed (jf. i denne retning Domstolens dom af 1.3.2005, sag C-377/02, Van Parys, Sml. I, s. 1465, præmis 54), er der intet til hinder for, at Retten henviser dertil, når det som i denne sag drejer sig om fortolkning af en bestemmelse i grundforordningen (jf. i denne retning Rettens dom af 24.9.2008, sag T-45/06, Reliance Industries mod Rådet og Kommissionen, Sml. II, s. 2399, præmis 107).

37 I denne forbindelse bemærkes, at WTO’s appelorgan i beretningen af 23. august 2001 vedrørende tvisten »De Forenede stater – Koldvalset stål« (WT/DS184AB/R, punkt 226) har anført, at de myndigheder, der er ansvarlige for undersøgelsen, for at rette sig efter ordlyden af antidumpingaftalens artikel 3.5 om manglende tilskrivning bør foretage en fyldestgørende vurdering af den skade, som andre kendte faktorer har forvoldt en national erhvervsgren, og udskille og adskille dumpingimportens skadevirkninger fra disse andre faktorers skadevirkninger.

38 Henset til det foregående konkluderes, at grundforordningens artikel 3, stk. 6 og 7, ikke pålægger institutionerne nogen bestemt form eller rækkefølge for den undersøgelse af, hvad skaden kan og ikke kan tilskrives, som de skal foretage. Derimod fastsætter denne bestemmelse, at disse undersøgelser skal foretages sådan, at det er muligt at udskille og adskille dumpingimportens skadevirkninger fra andre faktorers skadevirkninger.

39 Under disse omstændigheder konkluderes, at tvisten mellem parterne i denne sag er af sproglig og ikke indholdsmæssig karakter. Det betyder nemlig ikke så meget, hvordan Rådet i sine processkrifter har beskrevet den af institutionerne anvendte metode til undersøgelse af, hvad skaden kan og ikke kan tilskrives, eftersom den metode, som Rådet og Kommissionen faktisk anvendte i denne sag, gjorde det muligt for dem at sikre sig, at den skade, som er forvoldt af andre faktorer end dumpingimporten, ikke blev tilskrevet sidstnævnte. Således undersøgte institutionerne i første omgang virkningen af dumpingimporten i 112.-114. betragtning til forordningen om midlertidig told og i 85. og 86. betragtning til den anfægtede forordning. Dernæst undersøgte de virkningen af de andre faktorer i 115.-136. betragtning til forordningen om midlertidig told og i 87.-101. betragtning til den anfægtede forordning. Herefter sammenfattede de kort undersøgelsen af, hvad skaden kan og ikke kan tilskrives, og udledte deraf deres konklusion vedrørende årsagsforbindelsen i 137.-140. betragtning til forordningen om midlertidig told og i 102.-104. betragtning til den anfægtede forordning. Selv om de andre skadesfaktorer end dumpingimporten først blev taget i betragtning i anden omgang, drog institutionerne imidlertid ikke deres endelige konklusion med hensyn til, hvad skaden kan tilskrives, før efter denne anden omgang, således at der kunne sondres mellem skadevirkningerne af dumpingimporten og af andre faktorer.

40 Det følger heraf, at undersøgelsen af årsagsforbindelse i denne sag i 111.-140. betragtning til forordningen om midlertidig told og i 83.-104. betragtning til den anfægtede forordning ikke er behæftet med en retlig fejl på grund af, at institutionerne først undersøgte, hvad skaden kunne tilskrives, og derefter hvad skaden ikke kunne tilskrives.

41 Herefter skal det afgøres, om de andre skadesfaktorer end dumpingimporten skal undersøges samlet, som sagsøgerne har hævdet, eller om de skal undersøges hver for sig, som Rådet har hævdet. Dette spørgsmål skal ligesom det foregående behandles i lyset af ordlyden af og formålet med grundforordningens artikel 3, stk. 6 og 7, samt den sammenhæng, som bestemmelsen indgår i.

42 For det første bemærkes med hensyn til ordlyden af grundforordningens artikel 3, stk. 6 og 7, som er gengivet i præmis 30 ovenfor, at denne bestemmelse ikke præciserer, om de andre skadesfaktorer end dumpingimporten skal undersøges samlet eller hver for sig.

43 For det andet bemærkes, som nævnt i præmis 31 ovenfor, at formålet med grundforordningens artikel 3, stk. 6 og 7, er at udskille og adskille dumpingimportens skadevirkninger fra de andre faktorers skadevirkninger, således at skade forvoldt af de andre faktorer ikke tilskrives den nævnte import. Af hensyn til dette formål er det under visse omstændigheder nødvendigt at undersøge de andre faktorer samlet. Det er navnlig tilfældet, hvis institutionerne efter at have undersøgt disse andre faktorer hver for sig konkluderer, at hver af dem har haft en negativ indvirkning på EF-erhvervsgrenens situation, uden at denne indvirkning kan anses for at være væsentlig. Hvis ti andre faktorer end dumpingimporten tilsammen har forårsaget 99% af den skade, som EF-erhvervsgrenen har lidt, men ingen af dem har haft en væsentlig indflydelse på skaden, vil institutionerne – som sagsøgerne har anført i deres processkrifter – fortsat anse den reelle skade for at være forårsaget af importen, eftersom ingen af de ti andre faktorer i sig selv kan anses for at have forårsaget skaden. En sådan undersøgelse kan ikke anses for at være i overensstemmelse med formålet med grundforordningens artikel 3, stk. 6 og 7.

44 For det tredje bekræfter en analyse af den sammenhæng, som bestemmelsen indgår i, at det under visse omstændigheder er nødvendigt at undersøge de andre faktorer samlet. Som allerede nævnt har grundforordningens artikel 3, stk. 6 og 7, til formål at overføre antidumpingaftalens artikel 3.5 til EU-retten. WTO’s appelorgan har imidlertid anført i beretningen af 18. august 2003 vedrørende tvisten »De Europæiske Fællesskaber – Rørfittings« (WT/DS219/AB/R, punkt 190 og 192), at selv om antidumpingaftalens artikel 3.5 ikke i alle tilfælde pålægger en undersøgelse af den samlede virkning af de andre kausale faktorer, kan der forekomme tilfælde, hvor manglende undersøgelse af den samlede virkning af de andre kausale faktorer på grund af de konkrete faktiske omstændigheder kan bevirke, at den for undersøgelsen ansvarlige myndighed med urette tilskriver dumpingimporten virkningen af de andre kausale faktorer. Ifølge WTO’s appelorgan er den for undersøgelsen ansvarlige myndighed ikke forpligtet til at undersøge de andre kausale faktorers samlede indvirkning, forudsat at den under hensyntagen til de konkrete faktiske omstændigheder i sagen opfylder sin forpligtelse til ikke at tilskrive dumpingimporten den skade, der er forvoldt af de andre kausale faktorer.

45 Heraf følger, at en samlet undersøgelse af de andre skadesfaktorer end dumpingimporten under visse omstændigheder kan være påkrævet, sådan som sagsøgerne har anført. Dette er navnlig tilfældet, når institutionerne har draget den konklusion, at et større antal andre skadesfaktorer end dumpingimporten har kunnet være medvirkende til skaden, men at den enkelte faktor ikke kan anses for at have haft en væsentlig indvirkning.

46 Følgelig må den fortolkning af grundforordningens artikel 3, stk. 6 og 7, som Rådet har forfægtet – ikke i den anfægtede forordning, men udelukkende i dets processkrifter – anses for at være forkert. Dette betyder dog ikke, at den anfægtede forordning er behæftet med en retlig fejl, der kan begrunde annullation af den anfægtede forordning. Rådet nøjedes nemlig med i den anfægtede forordning at foretage en undersøgelse af de forskellige skadesfaktorer hver for sig uden på nogen måde at nævne, at det ikke fandt det nødvendigt at foretage en samlet undersøgelse af disse faktorer. Følgelig kan det kun konkluderes, at den anfægtede forordning er behæftet med en retlig fejl, hvis det samtidig konkluderes, at en sådan samlet undersøgelse var påkrævet i denne sag.

47 Det følger imidlertid af præmis 45 ovenfor, at sagsøgernes klagepunkter, hvorefter de andre kendte skadesfaktorer skal undersøges hver for sig, må behandles, før det kan afgøres, om en samlet undersøgelse var påkrævet i denne sag. Det er derfor først efter den undersøgelser, der foretages i præmis 49-215 nedenfor med henblik på at efterprøve, dels om undersøgelsen af de andre kendte skadesfaktorer hver for sig er retsstridig, dels om omstændighederne i denne sag fordrede en samlet undersøgelse af de andre skadesfaktorer, at det kan konkluderes, hvorvidt Rådet har begået en retlig fejl ved kun at have foretaget en undersøgelse af skadesfaktorerne hver for sig.

48 Derimod må det første anbringendes første led, hvorefter den af institutionerne anvendte metode til undersøgelse af årsagsforbindelsen er behæftet med en retlig fejl, allerede nu forkastes.

2. Om undersøgelsen af de andre skadesfaktorer end dumpingimporten hver for sig (det første anbringendes andet til og med det ottende led)

49 Indledningsvis henledes opmærksomheden på de i henhold til fast retspraksis gældende principper, som sagsøgernes forskellige klagepunkter vedrørende undersøgelsen af de forskellige andre skadesfaktorer end dumpingimporten hver for sig skal behandles i lyset af.

50 Ifølge den retspraksis, der er gengivet i præmis 27 ovenfor, er Rådet og Kommissionen forpligtet til at undersøge, om den skade, de ønsker at gøre gældende, rent faktisk skyldes dumpingimporten, og til at se bort fra enhver skade, der skyldes andre faktorer.

51 Desuden følger det af fast retspraksis, at spørgsmålet, om en EF-erhvervsgren har lidt skade, og om denne skade kan tilskrives dumpingimporten, samt om andre kendte faktorer har bidraget til den skade, som EF-erhvervsgrenen har lidt, forudsætter en vurdering af komplicerede økonomiske forhold, i forbindelse med hvilken institutionerne har et vidt skøn. Unionens retsinstansers prøvelse må derfor begrænses til en kontrol af, om formforskrifterne er overholdt, om de faktiske omstændigheder, på grundlag af hvilke det anfægtede valg er foretaget, er materielt rigtige, og om der foreligger en åbenbar fejl i vurderingen af de nævnte faktiske omstændigheder, eller om der er begået magtfordrejning (jf. i denne retning Rettens dom i sagen Aluminium Silicon Mill Products mod Rådet, nævnt i præmis 27 ovenfor, præmis 71, og dom af 17.12.2008, sag T-462/04, HEG og Graphite India mod Rådet, Sml. II, s. 3685, præmis 120).

a) Det første anbringendes andet led om udviklingen for så vidt angår efterspørgslen på stål og priserne på fællesmarkedet og på det globale marked

Parternes argumenter

52 Sagsøgerne har gjort gældende, at 85. betragtning til den anfægtede forordning beror på et åbenbart urigtigt skøn og tilsidesætter grundforordningens artikel 3, stk. 6 og 7, eftersom det forhold, at priserne i Fællesskabet blev trykket, ikke kan tilskrives dumpingimporten, men bør tilskrives prisudviklingen på det globale marked og efterspørgslen på stål.

53 For det første udviklede prisen på ferrosilicium sig nemlig ens på alle de store markeder i verden, og prisudviklingen i Fællesskabet afspejlede det dynamiske globale marked. Eftersom prisen faldt på alle markederne særligt i perioden mellem 2005 og slutningen af undersøgelsesperioden, er det ifølge sagsøgerne åbenlyst, at der ikke er noget fornuftigt grundlag for at hævde, at priserne i Fællesskabet ville være steget for at dække EF-erhvervsgrenens omkostninger samt en rimelig avance, hvis dumpingimporten ikke havde fundet sted.

54 For det andet skyldtes det lave prisniveau for ferrosilicium ikke dumpingimporten, men efterspørgslens udvikling. Rådet har selv i den anfægtede forordning erkendt, at prisen på ferrosilicium følger den svingende efterspørgsel. Ikke desto mindre har det med urette vurderet prisudviklingen for så vidt angår ferrosilicium i Fællesskabet i forhold til udviklingen for så vidt angår den globale produktion af råstål, til trods for at priserne følger stålproduktionen i Fællesskabet. Prisudviklingen for så vidt angår ferrosilicium i Fællesskabet afspejlede nøje udviklingen for så vidt angår efterspørgslen på stål, og de nævnte priser faldt proportionelt med efterspørgslens stagnation og fald i Fællesskabet. Som følge heraf er sagsøgerne af den opfattelse, at EF-erhvervsgrenen ville have lidt tab på grund af omkostningsstigningen og det samtidige fald i efterspørgslen, selv om dumpingimporten ikke havde bevirket prisunderbud.

55 For det tredje har sagsøgerne bemærket, at ferrosilicium i undersøgelsesperioden blev solgt til en højere pris i Fællesskabet end på de andre markeder. På et globalt marked, hvor der er en tendens til, at priserne er i ligevægt, kan det imidlertid ikke hævdes, at priserne på det marked, hvor de er højest, uden grund er blevet underbudt eller nedjusteret.

56 Rådet har, støttet af intervenienterne, bestridt sagsøgernes argumenter.

Rettens bemærkninger

57 Det første anbringendes andet led vedrører nærmere bestemt institutionernes vurdering af betydningen af prisudviklingen for så vidt angår ferrosilicium og for så vidt angår stålindustriens efterspørgsel samt de andre kendte faktorer, der har kunnet forårsage eller medvirke til den skade, som EF-erhvervsgrenen har lidt.

58 Hertil bemærkes, dels at Rådet i 85. betragtning til den anfægtede forordning vurderede, at EF-erhvervsgrenen på grund af dumpingimporten ikke var i stand til at hæve sine salgspriser til et niveau, der kunne dække alle dens omkostninger. Dels fremstillede Rådet i 87.-90. betragtning til den anfægtede forordning grundene til, at det havde besluttet at afvise det påståede, hvorefter det lave prisniveau for ferrosilicium hang sammen med det dynamiske globale marked, som selv udviklede sig i takt med stålindustriens svingende efterspørgsel og ikke dumpingimporten. Først forklarede Rådet, at priserne i markedsøkonomier normalt fastsættes ud fra niveauerne for udbud og efterspørgsel, men at andre faktorer, såsom tilstedeværelsen af dumpingimport, også kan spille en rolle. Dernæst præciserede det, at det er uomtvisteligt, at den verdensomfattende efterspørgsel på ferrosilicium, navnlig fra stålindustrien, påvirkede prissætningen i en del af den betragtede periode, men at der var perioder, hvor priserne på ferrosilicium faldt trods voksende efterspørgsel. Herefter konstaterede det, at selv på markedet i Fællesskabet var priserne på ferrosilicium i visse perioder faldende trods en øget efterspørgsel fra metalindustrien.

59 Sagsøgerne har bestridt denne konklusion på grundlag af tre argumenter. For det første ville priserne i Fællesskabet ikke have kunnet stige, selv hvis dumpingimporten ikke havde fundet sted, fordi priserne på det globale marked faldt navnlig i perioden mellem 2005 og slutningen af undersøgelsesperioden. For det andet fulgte priserne på ferrosilicium i Fællesskabet den svingende stålproduktion i Fællesskabet, og de faldt samtidigt med, at efterspørgslen fra stålindustrien i Fællesskabet stagnerede eller faldt. For det tredje var priserne på markedet i Fællesskabet de højeste i verden, hvilket udelukker ethvert prisunderbud eller prisfald.

60 Ingen af disse tre argumenter kan imidlertid godtgøre, at Rådet har foretaget et åbenbart urigtigt skøn og tilsidesat grundforordningens artikel 3, stk. 6 og 7.

61 For det første bemærkes således vedrørende argumentet om prisudviklingen på det globale marked, at sagsøgerne til støtte for dette argument har henvist til en i stævningen gengivet grafisk fremstilling, der ifølge dem viser, at priserne på ferrosilicium følger samme udvikling på alle væsentlige markeder i verden, og at prisudviklingen i Fællesskabet blot afspejler det dynamiske globale marked. Selv om denne grafiske fremstilling ganske vist viser, at priserne på ferrosilicium i Fællesskabet overordnet set følger prisudviklingen i De Forenede Stater og i Japan, bekræfter den på ingen måde, at priserne på det globale marked faldt i hele den betragtede periode, dvs. fra den 1. januar 2003 til den 30. september 2006, eller i det mindste i perioden fra januar 2005 til slutningen af undersøgelsesperioden, dvs. den 30. september 2006. Tværtimod fremgår det af den grafiske fremstilling, at priserne steg fra 2003 til 2004 og i undersøgelsesperioden. Disse tendenser bekræftes af de gennemsnitspriser, som er oplyst i 96. betragtning til forordningen om midlertidig told, og som sagsøgerne ikke har bestridt. Følgelig kan sidstnævnte ikke hævde, at der på grund af det generelle fald i priserne på ferrosilicium ikke er noget fornuftigt grundlag for at hævde, at priserne i Fællesskabet ville være steget tilstrækkeligt til at dække EF-erhvervsgrenens stigende omkostninger samt til at opnå en fornuftig avance, hvis dumpingimporten ikke havde fundet sted.

62 For det andet bemærkes vedrørende argumentet om stålindustriens svingende efterspørgsel og vurderingen af priserne på ferrosilicium i Fællesskabet i forhold til den globale produktion af råstål, at sagsøgerne har afvist den grafiske fremstilling, som institutionerne fremstillede i dokumentet med endelige oplysninger, af prisudviklingen på ferrosilicium i Fællesskabet i lyset af den globale stålproduktion, og til støtte for deres argumentation har henvist til en grafisk fremstilling, der er gengivet i et bilag til stævningen, som viser prisudviklingen på ferrosilicium i Fællesskabet i forhold til stålproduktionen i Fællesskabet. Modsat det af sagsøgerne hævdede, kan denne grafiske fremstilling imidlertid ikke godtgøre, at priserne på ferrosilicium i Fællesskabet fulgte den svingende stålproduktion i Fællesskabet, og at de faldt samtidigt med, at efterspørgslen fra stålindustrien i Fællesskabet stagnerede eller faldt.

63 Således bemærkes først i lighed med det af Rådet anførte, at denne grafiske fremstilling viser, at priserne i Fællesskabet ikke hele tiden fulgte den svingende stålproduktionen i Fællesskabet. F.eks. viser den grafiske fremstilling, at priserne i 2004 på et tidspunkt, hvor stålproduktionen i Fællesskabet steg, fortsatte med at falde. Tilsvarende faldt stålproduktionen i 2006 ifølge den grafiske fremstilling, hvorimod priserne steg. Disse eksempler synes at bekræfte, at den af sagsøgerne fremstillede grafiske fremstilling ikke er tilstrækkelig til at understøtte det af dem anførte, hvorefter den faldende efterspørgsel bevirkede prisfald.

64 Dernæst bemærkes, at den grafiske fremstilling ikke viser et fald i efterspørgslen på noget tidspunkt i den betragtede periode. Således viser den en stigning i stålproduktionen fra tredje kvartal i 2003 til andet kvartal i 2004, fra fjerde kvartal i 2004 til andet kvartal i 2005 og i de tre første kvartaler af undersøgelsesperioden, som strakte sig fra den 1. oktober 2005 til den 30. september 2006. Den grafiske fremstilling viser ligeledes, at priserne på ferrosilicium i Fællesskabet steg fra tredje kvartal i 2003 til andet kvartal i 2004 og i hele undersøgelsesperioden. I betragtning af denne positive udvikling er det anførte, hvorefter priserne i Fællesskabet faldt, samtidigt med at efterspørgslen fra stålindustrien i Fællesskabet stagnerede eller faldt, ikke tilstrækkelig til at godtgøre, at Rådet har foretaget et åbenbart urigtigt skøn ved at hævde, at EF-erhvervsgrenen på grund af dumpingimporten ikke var i stand til at hæve sine salgspriser til et niveau, der kunne dække dens omkostninger. Sagsøgerne burde have godtgjort, at stålproduktionen i den betragtede periode ikke steg nok til at kunne medføre en prisstigning for producenterne af ferrosilicium i Fællesskabet, der kunne have sat dem i stand til at overføre stigningen i produktionsomkostningerne på forbrugerne, hvilket de ikke har godtgjort.

65 For det tredje bemærkes vedrørende argumentet om priserne i Fællesskabet, hvis niveau skulle være sådan, at priserne ikke uden videre kan hævdes at være blevet underbudt eller trykket, at prisunderbud og pristryk er juridiske begreber, hvortil der henvises i grundforordningens artikel 3, stk. 3 (nu artikel 3, stk. 3, i forordning nr. 1225/2009). I forbindelse med afgørelsen vedrørende underbud i denne bestemmelses forstand foretager institutionerne en skematisk sammenligning af priserne i Fællesskabet med de justerede importpriser for at nå frem til en underbudsmargen udtrykt i form af en procentsats. Når det er fastslået, at priserne i Fællesskabet er blevet trykket eller ikke er steget tilstrækkeligt, foretager institutionerne en ligeledes skematisk sammenligning af importpriserne og målprisen i Fællesskabet, dvs. hvad prisen ville have været uden dumpingimporten, for at nå frem til en skadestærskel, som også udtrykkes i form af en procentsats. I denne sag fremgår det af 87.-89. og 112. betragtning til forordningen om midlertidig told, at institutionerne har fastslået prisunderbud i henhold til grundforordningens artikel 3, stk. 3. Således redegjorde Kommissionen i 89. betragtning til forordningen om midlertidig told for, at den havde beregnet, at de eksporterende producenter bortset fra tre, for hvem der ikke havde kunnet konstateres prisunderbud, underbød med mellem 4% og 11%. Sagsøgerne har imidlertid ikke fremført noget argument, der rejser tvivl om den af institutionerne foretagne beregning af underbudsmargener. Den blotte konstatering af, at priserne i Fællesskabet er verdens højeste, er ikke tilstrækkelig til at rejse en sådan tvivl.

66 Henset til det foregående konkluderes, at ingen af de af sagsøgerne fremførte argumenter kan godtgøre, at Rådet har foretaget et åbenbart urigtigt skøn ved at hævde, at EF-erhvervsgrenen ikke var i stand til at hæve sine salgspriser til et niveau, der kunne dække alle dens omkostninger, ikke på grund af dynamikken på det globale marked og den svingende efterspørgsel fra stålindustrien, men på grund af dumpingimporten.

67 Det første anbringendes andet led må følgelig forkastes som ugrundet.

b) Det første anbringendes tredje led om følgevirkningerne af den skade, som EF-erhvervsgrenen skulle have påført sig selv

Det første klagepunkt om den produktionsomlægning, som visse producenter i Fællesskabet foretog

– Parternes argumenter

68 Sagsøgerne har anført, at Rådet ikke på en hensigtsmæssig måde tog hensyn til den indvirkning, det havde på den skade, som EF-erhvervsgrenen har lidt, at Huta Laziska S.A., OFZ a.s. og Vargön Alloys AB i 2004, et år, som i den anfægtede forordning kaldes »exceptionelt indbringende«, frivilligt iværksatte omlægning af deres produktion.

69 For det første har institutionerne begået en grov faktisk fejl af stor betydning for undersøgelsen af årsagsforbindelse, for så vidt som to producenter af ferrosilicium i Fællesskabet omlagde deres produktion til fremstilling af manganlegeringer i 2004, således som det fremgår af 135. betragtning til forordningen om midlertidig told, mens det fremgår af 93. betragtning til samme forordning, at denne reducering af fremstillingen af ferrosilicium først blev taget i betragtning fra 2005. Beslutningen om at reducere fremstillingen af ferrosilicium på et tidspunkt, hvor markedsvilkårene var gunstige, førte imidlertid til øgede produktionsomkostninger pr. enhed ferrosilicium, en nedgang i produktionen og salget samt meget mindre udbud på markedet. Desuden skabte den manglende hensyntagen til produktionsomlægningen i 2004 et forkert billede af udviklingen for så vidt angår EF-erhvervsgrenens produktionskapacitet og rentabilitet.

70 For det andet har institutionerne foretaget et åbenbart urigtigt skøn ved at anføre, at produktionsomlægningen var en reaktion på dumpingimporten. Dels var 2004 nemlig et usædvanligt år, hvor EF-erhvervsgrenens rentabilitet nåede sit højeste i den betragtede periode, og forrentningen af den investerede kapital var på knap 20%, dels valgte Huta Laziska at omlægge sin produktion til siliciummangan, som kræver mindre energiforbrug og er mere rentabelt. Den skade, som EF-erhvervsgrenen led i 2005 og i undersøgelsesperioden, kan som følge heraf efter sagsøgernes opfattelse forklares af disse frivillige produktionsomlægninger, som i sig selv medførte yderligere produktionsnedgang.

71 Rådet har, støttet af intervenienterne, bestridt sagsøgernes argumenter.

– Rettens bemærkninger

72 Det første klagepunkt vedrører nærmere bestemt den måde, hvorpå institutionerne har undersøgt indvirkningen på EF-erhvervsgrenen af, at visse producenter i Fællesskabet i 2004 genanvendte ovne, som tidligere havde været brugt til fremstilling af ferrosilicium, til at fremstille siliciummangan.

73 Hertil bemærkes, at Kommissionen undersøgte indvirkningen af den nævnte genanvendelse i 135. og 136. betragtning til forordningen om midlertidig told. Den anførte deri, at der på trods af de høje omkostninger forbundet med en produktionsomlægning gennemførtes en delvis omlægning af produktionen i 2004, hvor der var mangel på manganlegeringer på markedet i Fællesskabet, samtidig med at der var tilstrækkelige forsyninger af ferrosilicium. Herudfra konkluderede den, at den beslutning, visse producenter i Fællesskabet traf om at reducere produktionen, ikke blev truffet på frivilligt grundlag, men var forårsaget af dumpingimporten, som forhindrede EF-erhvervsgrenen i at foretage fortjenstgivende salg af ferrosilicium. Desuden justerede den i 93. betragtning til forordningen om midlertidig told oplysningerne om produktionskapacitet og kapacitetsudnyttelse med henblik på at tage hensyn til genanvendelsen af ovnene fra og med 2005.

74 Sagsøgerne har bestridt såvel 93. betragtning som 135. og 136. betragtning til forordningen om midlertidig told.

75 For det første bemærkes vedrørende sagsøgernes argument om, at 93. betragtning til forordningen om midlertidig told er behæftet med en faktisk fejl, at Rådet som svar på et skriftligt spørgsmål, der blev stillet det via en foranstaltning med henblik på sagens tilrettelæggelse, har forklaret, at produktionsomlægningen fandt sted i begyndelsen af december 2004. Det erkendte desuden under retsmødet, at den kapacitet, som havde været genstand for denne omlægning, ikke kunne være blevet udnyttet til fremstilling af ferrosilicium i december 2004. Det må derfor konstateres, at tallene, der angiver kapacitetsudnyttelsen, skulle have været justeret ikke fra 2005, men fra 2004. Heraf følger, at 93. betragtning til forordningen om midlertidig told er indholdsmæssigt urigtig.

76 Ikke desto mindre deler Retten ikke sagsøgernes opfattelse af, hvilke konsekvenser der kan udledes af denne urigtighed. Dels konstateres det, som anført af Rådet under retsmødet, at i betragtning af, at produktionskapaciteten reduceredes i december 2004, ville den overordnede justering af denne kapacitet for 2004 have udgjort en meget lille andel svarende til 1/12 af justeringen foretaget for 2005. Dels bemærkes, at selv hvis produktionskapaciteten i 2004 også var blevet justeret, ville den økonomiske situation på markedet for ferrosilicium i Fællesskabet i 2004 have været følgende: en stigende efterspørgsel, en stigende mængde dumpingimport, en produktionsnedgang, en lille nedgang i produktionskapaciteten, en nedgang i EF-erhvervsgrenens salg og markedsandele, en stigning for så vidt angår deres priser, fortjenstmargen og forrentningerne af deres investerede kapital. Med andre ord ville alle andre økonomiske faktorer end produktionskapaciteten, produktionen, salget og markedsandelene have indikeret en gunstig udvikling. Under sådanne omstændigheder er det plausibelt, at den beslutning, som visse producenter i Fællesskabet traf om at omlægge deres produktion, var udslag af et kommercielt valg med henblik på at opnå en bedre rentabilitet på markedet for siliciummangan og ikke en konsekvens af tilstedeværelsen af dumpingimport på markedet for ferrosilicium, hvor det ikke var muligt for EF-erhvervsgrenen at opnå fortjeneste. Det er dog også plausibelt, at den beslutning, som visse producenter i Fællesskabet traf om at omlægge deres produktion, tog højde for ikke blot udsigten til bedre rentabilitet på markedet for siliciummangan, men også tilstedeværelsen af lavprisimporten, som tog kraftigt til i omfang allerede i 2004, og som forringede udsigten til rentabilitet på markedet for ferrosilicium i forhold til markedet for siliciummangan.

77 Følgelig kan den faktiske fejl, som 93. betragtning til forordningen om midlertidig told er behæftet med, ikke have fordrejet undersøgelsen af årsagsforbindelsen.

78 For det andet bemærkes vedrørende sagsøgernes argument om, at institutionerne har foretaget et åbenbart urigtigt skøn, for så vidt som de i 136. betragtning til forordningen om midlertidig told har anført, at produktionsomlægningerne var en reaktion på dumpingimporten, at det er fastslået i præmis 76 ovenfor, at selv om det er plausibelt, at produktionsomlægningerne var udslag af et kommercielt valg med henblik på at opnå en bedre rentabilitet på markedet for siliciummangan og ikke en konsekvens af tilstedeværelsen af dumpingimport på markedet for ferrosilicium, hvor det ikke var muligt for EF-erhvervsgrenen at opnå fortjeneste, er det også plausibelt, at beslutningerne om produktionsomlægning var begrundet i ikke blot udsigten til bedre rentabilitet på markedet for siliciummangan, men også i tilstedeværelsen af lavprisimport på markedet for ferrosilicium.

79 Derfor konkluderes, at ingen af de af sagsøgerne fremførte argumenter kan godtgøre, at institutionerne har foretaget et åbenbart urigtigt skøn.

80 Henset til det foregående må dette klagepunkt forkastes som ugrundet.

Det andet klagepunkt om, at visse producenter i Fællesskabet standsede produktionen

– Parternes argumenter

81 Sagsøgerne har gjort gældende, at Rådet ikke tog højde for indvirkningen på den skade, som EF-erhvervsgrenen har lidt, af, at visse producenter i Fællesskabet frivilligt standsede produktionen, og at det med urette begrundede produktionsstandsningerne med den omtvistede import.

82 For det første foretog Rådet et åbenbart urigtigt skøn ved i 101.betragtning til den anfægtede forordning at have afvist at tage hensyn til virkningen af Huta Laziskas produktionsstandsning med den begrundelse, at spørgsmålet om årsagsforbindelse skulle analyseres for EF-erhvervsgrenen som helhed, og det til trods for, at den nævnte producent havde påvirket resultatet for EF-erhvervsgrenen som helhed. I denne forbindelse har sagsøgerne bemærket, for det første, at Huta Laziska standsede sin produktion flere gange i løbet af den betragtede periode på grund af vanskeligheder med selskabets energiudbyder, for det andet, at selskabet blev tvunget til at omlægge sin produktion til en mindre energikrævende og mere rentabel vare såsom siliciummangan, og for det tredje, at institutionerne inden for rammerne af Rådets forordning (EF) nr. 1420/2007 af 4. december 2007 om indførelse af en endelig antidumpingtold på importen af siliciummangan med oprindelse i Folkerepublikken Kina og Kasakhstan og afslutning af proceduren vedrørende importen af siliciummangan med oprindelse i Ukraine (EUT L 317, s. 5) analyserede udviklingen i Huta Laziskas situation særskilt.

83 For det andet foretog Rådet et åbenbart urigtigt skøn ved at undlade at tage hensyn til virkningen af, dels at FerroAtlántica SL standsede sin produktion i perioder med stort energiforbrug, hvor denne producent optimerede sin fortjeneste ved at sælge energi, dels at Vargön Alloys indstillede sin produktion af ferrosilicium i undersøgelsesperioden. Med hensyn til FerroAtlántica har sagsøgerne i replikken anført, at Rådet i svarskriftet for første gang gjorde gældende, at det altid har været en del af selskabets kommercielle forretningsmodel at indstille produktionen på tidspunkter, hvor energiforbruget var på sit højeste. Hertil kommer, at denne anførelse modsiges af 81. betragtning til den anfægtede forordning, hvor Rådet anførte, at reduceret produktion på grund af strømafbrydelse ikke forekom regelmæssigt.

84 Rådet har, støttet af intervenienterne, bestridt sagsøgernes argumenter.

– Rettens bemærkninger

85 Dette klagepunkt vedrører den måde, hvorpå institutionerne har undersøgt indvirkningen på EF-erhvervsgrenen af produktionsstandsning hos tre af producenterne i Fællesskabet: Huta Laziska, FerroAtlántica og Vargön Alloys.

86 Sagsøgerne har i det væsentlige foreholdt Rådet, dels at det ikke har analyseret følgevirkningen af Huta Laziskas produktionsstandsning korrekt i 101. betragtning til den anfægtede forordning, dels at det undlod at tage FerroAtlánticas og Vargön Alloys’ produktionsstandsninger i betragtning.

87 For det første bemærkes med hensyn til det åbenbart urigtige skøn, som hævdes at være foretaget ved behandlingen af Huta Laziskas situation, at Rådet i 101. betragtning til den anfægtede forordning anførte, at årsagen til den forvoldte skade skulle analyseres for EF-erhvervsgrenen som helhed, og at selv hvis oplysningerne om denne producent kunne udelades fra skadesvurderingen, ville tendensen for den resterende del af EF-erhvervsgrenen stadig være meget negativ og fortsat vise, at der var tale om væsentlig skade.

88 I denne forbindelse bemærkes først, i lighed med det af sagsøgerne anførte, at undersøgelsen af, om der er årsagsforbindelse, ikke nødvendigvis skal foretages for EF-erhvervsgrenen som helhed på en sådan måde, at der ikke kan tages hensyn til enhver skade, som den enkelte producent måtte være blevet påført af anden grund end dumpingimporten. Det er nemlig allerede påpeget i præmis 30 ovenfor, at inden for rammerne af undersøgelsen af, hvad skaden ikke kan tilskrives, som fastsat ved grundforordningens artikel 3, stk. 7, skal institutionerne dels undersøge alle andre kendte faktorer end dumpingimporten, som samtidig skader EF-erhvervsgrenen, dels sikre, at skade, der forvoldes af sådanne andre faktorer, ikke tilskrives dumpingimporten. Grundforordningens artikel 3, stk. 7, præciserer ikke, at denne undersøgelse kun skal tage hensyn til skade, der grundet andre faktorer påføres EF-erhvervsgrenen som helhed. Henset til formålet med denne bestemmelse, der, som nævnt i præmis 31 ovenfor, er at sikre, at institutionerne udskiller og adskiller dumpingimportens skadevirkninger fra disse andre faktorers skadevirkninger, er det muligt, at skade, der forvoldes en enkelt producent i Fællesskabet grundet en anden faktor end dumpingimporten, under visse omstændigheder skal tages i betragtning, når denne faktor har bidraget til den skade, som undersøges for EF-erhvervsgrenen som helhed.

89 Hertil kommer, at Rådet i 101. betragtning til den anfægtede forordning på en unuanceret måde anførte, at årsagen til den forvoldte skade skulle analyseres for EF-erhvervsgrenen som helhed, hvilket kan give anledning til at tro, at der aldrig kan tages hensyn til en skade, som den enkelte producent måtte være blevet påført. Ikke desto mindre er der i modsætning til det af sagsøgerne hævdede taget behørigt hensyn til den skade, som Huta Laziskas produktionsstandsning kunne forvolde. Således forklarede Rådet, som gengivet i præmis 87 ovenfor, at selv hvis oplysningerne om denne producent udelades fra skadesvurderingen, ville tendensen for den resterende del af EF-erhvervsgrenen stadig være meget negativ og fortsat vise, at der var tale om væsentlig skade. Sagsøgerne har imidlertid ikke forsøgt at påvise, at sidstnævnte betragtning beror på et åbenbart urigtigt skøn. De har blot anført, at Huta Laziskas vanskeligheder med selskabets energiudbyder var årsagen til dets produktionsstandsning, hvilket Rådet accepterede at tage i betragtning i 101. betragtning til den anfægtede forordning.

90 Endelig bemærkes med hensyn til forordning nr. 1420/2007, som det er anført i præmis 50 og 51 ovenfor, at det tilkommer institutionerne inden for rammerne af udøvelsen af deres skønsbeføjelser at undersøge, om EF-erhvervsgrenen har lidt skade, og om denne skade kan tilskrives dumpingimporten, eller om andre kendte faktorer har bidraget til skaden. Dette skøn skal udøves konkret og under hensyn til alle relevante omstændigheder (jf. i denne retning Domstolens dom af 14.3.1990, sag C-156/87, Gestetner Holdings mod Rådet og Kommissionen, Sml. I, s. 781, præmis 43). Under alle omstændigheder er behandlingen af Huta Laziskas situation i den anfægtede forordning i modsætning til, hvad sagsøgerne har hævdet, ikke væsentligt forskellig fra behandlingen heraf i forordning nr. 1420/2007. Ligesom i den anfægtede forordning er der ikke i forordning nr. 1420/2007 noget underafsnit om Huta Laziska. Tilsvarende er Huta Laziskas situation deri såvel som i den anfægtede forordning behandlet i underafsnittet om indvirkningen af udviklingen i produktionsomkostningerne på skaden. Der er kun én forskel mellem forordning nr. 1420/2007 og den anfægtede forordning. Mens Rådet i den anfægtede forordning – rent teoretisk og kun for at udelukke enhver indvirkning på vurderingen af den skade, som EF-erhvervsgrenen som helhed har lidt – anerkendte, at den skade, som Huta Laziska har lidt, kunne være en følge af tvisten med selskabets elektricitetsudbyder, anerkendte det i forordning nr. 1420/2007, at denne tvist og de øgede elektricitetsomkostninger kunne have påvirket Huta Laziskas resultat, men at udviklingen i produktionsomkostningerne samlet set ikke havde forvoldt den skade, som EF-erhvervsgrenen havde lidt.

91 Heraf følger, at ingen af de af sagsøgerne fremførte argumenter kan godtgøre, at 101. betragtning til den anfægtede forordning beror på et åbenbart urigtigt skøn.

92 For det andet bemærkes med hensyn til det åbenbart urigtige skøn, som hævdes at være foretaget i forbindelse med behandlingen af FerroAtlánticas og Vargön Alloys’ produktionsstandsning, at sagsøgerne under retsmødet med hensyn til FerroAtlántica præciserede, at dette selskabs produktionsstandsning efter deres opfattelse beroede på en »selvforskyldt« skade, for så vidt som stigningen i elektricitetspriserne fik FerroAtlántica til hellere at ville sælge energi end ferrosilicium. Det er imidlertid vigtigt at fastslå, at det af sagsøgerne hævdede urigtige skøn kun bygger på ét dokument, som er en skrivelse fra FerroAtlántica til Euroalliages dateret den 26. februar 2007. I denne skrivelse forklarede FerroAtlántica, at selskabets produktion af ferrosilicium på grund af dets tarifsystem var standset på tidspunkter, hvor energiforbruget var på sit højeste, og at selskabet videresolgte den elektricitet, som det selv producerede. Denne skrivelse beviser på ingen måde, at FerroAtlántica standsede sin produktion, når elektricitetspriserne steg. Følgelig har sagsøgerne ikke fremført noget argument, der kan godtgøre, at FerroAtlánticas reducerede produktion på tidspunkter, hvor energiforbruget var på sit højeste, har bidraget til den skade, som EF-erhvervsgrenen som helhed har lidt, og at Rådet skulle have taget hensyn hertil.

93 Med hensyn til Vargön Alloys har sagsøgerne blot anført, at dette selskab standsede sin produktion i midten af undersøgelsesperioden. Selv om de i et dokument, der er vedlagt som bilag til stævningen, anførte, at denne standsning skyldtes prisniveauet for elektricitet, har de ikke fremlagt noget bevis til støtte herfor. De godtgør dermed på ingen måde, at dette selskab selv var skyld i sin skade, og at dets produktionsstandsning ikke var en reaktion på dumpingimporten. Derfor kan det ikke hævdes, at Rådet foretog et åbenbart urigtigt skøn ved ikke at redegøre specifikt for Vargön Alloys’ situation.

94 Henset til det foregående må dette klagepunkt i det første anbringendes tredje led forkastes som ugrundet.

Det tredje klagepunkt vedrørende anvendelsen af den teoretiske, nominelle produktionskapacitet

– Parternes argumenter

95 Sagsøgerne har gjort gældende, at Rådet har foretaget åbenbart urigtige skøn og tilsidesat grundforordningens artikel 3, stk. 7, samt deres ret til forsvar ved at afvise at anvende den reelle produktionskapacitet i stedet for den teoretiske, nominelle produktionskapacitet.

96 For det første har Rådet foretaget et åbenbart urigtigt skøn, eftersom det undlod at tage hensyn til faktorer, såsom produktionsomlægninger og afbrydelser i elektricitetsforsyningen, der havde en betydelig indvirkning på de væsentligste skadesfaktorer, nemlig produktionskapaciteten og udnyttelsen af produktionskapaciteten.

97 Dernæst har sagsøgerne anført, at det ikke er korrekt at hævde, sådan som Rådet har gjort, at de observerede tendenser vedrørende udviklingen i produktionskapaciteten og udnyttelsen af produktionskapaciteten samt konklusionerne om, at der forelå en skade, ville være de samme, selv hvis den reelle produktionskapacitet var blevet anvendt. Selv hvis det antages, at de observerede tendenser vedrørende udviklingen i produktionskapaciteten og udnyttelsen af produktionskapaciteten var de samme, ville den omstændighed, at f.eks. udnyttelsesgraden af produktionskapaciteten steg fra 50% til 95%, nemlig være vigtig, eftersom en sådan stigning ville betyde, at EF-erhvervsgrenen ikke var i stand til at efterkomme efterspørgslen.

98 Endelig beror det af Rådet anførte, hvorefter den teoretiske, nominelle kapacitetsudnyttelse kunne anvendes, fordi standsning og reduktion af produktionen ikke forekom regelmæssigt, efter sagsøgernes opfattelse på en grov faktisk fejl og et åbenbart urigtigt skøn. Sagsøgerne har anført, at standsning og reduktion af produktionen forekom regelmæssigt og skulle have været taget i betragtning. Dette gælder FerroAtlánticas produktionsstandsning på tidspunkter, hvor energiforbruget var på sit højeste, som beroede på selskabets kommercielle forretningsmodel og derfor forekom regelmæssigt. Tilsvarende skal ovnene, som anvendes til ferrosilicium, vedligeholdes en gang om året, hvor de ikke kan anvendes. Herudover har sagsøgerne anført, at det udgør et åbenbart urigtigt skøn kun at tage hensyn til begivenheder, som forekommer regelmæssigt, ved beregningen af produktionskapaciteten. Da Huta Laziskas elektricitetsforsyning reduceredes, oplevede selskabet flere gange betydelig nedgang i dets kapacitet, så det – uanset markedsvilkårene – ikke kunne fremstille ferrosilicium.

99 For det andet må det efter sagsøgernes opfattelse nødvendigvis udgøre en tilsidesættelse af bestemmelsen om undersøgelsen af, hvad der må tilskrives andre skadesfaktorer end dumpingimporten, som er fastsat ved grundforordningens artikel 3, stk. 7, at bygge undersøgelsen af årsagsforbindelse på den teoretiske, nominelle kapacitetsudnyttelse og ikke på den reelle kapacitetsudnyttelse, for så vidt som det derved skjules, hvad der er den reelle årsag til de forandringer, der påvirker produktionstallene.

100 For det tredje har sagsøgerne gjort gældende, at den anfægtede forordning tilsidesætter deres ret til forsvar, da det deri anførte, hvorefter tendenserne ville være de samme, selv hvis den reelle kapacitetsudnyttelse var blevet taget i betragtning, ikke er underbygget.

101 Rådet har, støttet af intervenienterne, bestridt sagsøgernes argumenter.

– Rettens bemærkninger

102 Inden for rammerne af dette klagepunkt har sagsøgerne nærmere bestemt gjort gældende, at institutionerne ved at gøre brug af den teoretiske, nominelle produktionskapacitet i stedet for den reelle produktionskapacitet for det første har foretaget åbenbart urigtige skøn og begået en faktisk fejl, for det andet har tilsidesat grundforordningens artikel 3, stk. 7, og for det tredje har tilsidesat deres ret til forsvar.

103 For det første bemærkes med hensyn til de åbenbart urigtige skøn og den faktiske fejl, som institutionerne foreholdes, at Kommissionen i 92. og 93. betragtning til forordningen om midlertidig told forklarede, at den havde fastsat produktionskapaciteten på grundlag af den teoretiske, nominelle kapacitet på EF-erhvervsgrenens produktionsanlæg, idet denne dog justeredes for at tage hensyn til, at to producenter i Fællesskabet omlagde en del af produktionen fra ferrosilicium til andre ferrolegeringer i den betragtede periode. Desuden svarede Rådet i 81. betragtning til den anfægtede forordning på kritikken af den metode, der blev anvendt i 93. betragtning til forordningen om midlertidig told, og helt specielt på de forslag, der var fremsat af visse berørte parter under den administrative procedure, om anvendelse af tal, der tog højde for produktionsstandsningerne som følge af strømafbrydelse og af vedligeholdelse. Rådet henviste i denne forbindelse til undersøgelsen, som efter dets opfattelse havde vist, at afbrydelser af maskineriet på grund af vedligeholdelse eller strømafbrydelse var af midlertidig art, og at de ikke forekom regelmæssigt i den betragtede periode. Det forklarede også, at selv om der blev foretaget justeringer af produktionskapaciteten, ville tendenserne vedrørende produktionskapaciteten og kapacitetsudnyttelsen samt de konklusioner, man var nået frem til vedrørende forekomsten af materiel skade, være de samme.

104 Sagsøgerne mener, at disse betragtninger beror på et åbenbart urigtigt skøn, navnlig fordi de ikke tager produktionsstandsninger og ‑omlægninger i betragtning. Det bemærkes, at det af sagsøgerne hævdede ikke er præcist, eftersom de ikke har specificeret, hvilke produktionsstandsninger og ‑omlægninger de henviser til. Såfremt det imidlertid antages, at de henviser til de omstændigheder, der er omfattet af behandlingen af de to foregående klagepunkter, nemlig Huta Laziskas produktionsstandsning og de produktionsstandsninger, der fandt sted hos FerroAtlántica og Vargön Alloys, konstateres det først og fremmest, at sagsøgerne ikke har bestridt, at Huta Laziskas beslutning i 2004 om at omlægge sin produktion af ferrosilicium til produktion af siliciummangan blev taget i betragtning i oversigten over produktionskapaciteten og kapacitetsudnyttelsen i 93. betragtning til forordningen om midlertidig told i form af en justering af de nævnte kapaciteter for 2005 og undersøgelsesperioden.

105 Med hensyn til de produktionsstandsninger, der fandt sted hos Huta Laziska i 2005 og i 2006 på grund af en tvist med selskabets elektricitetsudbyder, og hos Vargön Alloys i 2006 ifølge sagsøgerne på grund af stigningen i elektricitetspriserne, bemærkes dernæst, at institutionernes fremgangsmåde ikke alene er udtryk for sund fornuft, den beror desuden ikke på et åbenbart urigtigt skøn. Det fremgår nemlig af 81. betragtning til den anfægtede forordning, at institutionerne besluttede ikke at justere tallene vedrørende produktionskapaciteten, fordi de nævnte afbrydelser var af midlertidig art. Institutionernes fremgangsmåde er korrekt, for det første fordi det fremgår af omstændighederne i sagen, at de nævnte afbrydelser – i modsætning til det af sagsøgerne hævdede – ganske rigtigt var af midlertidig art. Hvis taloplysningerne vedrørende produktionskapaciteten skulle afspejle midlertidige standsninger af produktionsanlæggene som dem, der er henvist til i denne sag, ville det for det andet fordreje oplysningernes funktion, som er at indikere EF-erhvervsgrenens produktionskapacitet og ikke de produktionsudsving, der afspejles af taloplysninger om produktionen. For ikke at bero på et urigtigt skøn skal institutionernes fremgangsmåde dog indebære hensyntagen til sådanne midlertidige standsninger af produktionsanlæggene i forbindelse med undersøgelsen af, hvad der må tilskrives andre skadesfaktorer end dumpingimporten, som omhandlet i grundforordningens artikel 3, stk. 7.

106 I denne sag har institutionerne imidlertid i 81. betragtning til den anfægtede forordning anført, at selv om der blev foretaget justeringer af produktionskapaciteten, ville de konklusioner, man var nået frem til vedrørende materiel skade forvoldt EF-erhvervsgrenen, være de samme. Selv om sagsøgerne har hævdet, at denne anførelse er urigtig, har de ikke fremført noget bevis for, at det er tilfældet. De nøjes med at hævde, at selv hvis de observerede tendenser vedrørende udviklingen i produktionskapaciteten og udnyttelsen af produktionskapaciteten var de samme, ville den omstændighed, at f.eks. udnyttelsesgraden af produktionskapaciteten steg fra 50% til 95%, være vigtig, eftersom en sådan stigning ville betyde, at EF-erhvervsgrenen ikke var i stand til at efterkomme efterspørgslen. Den tænkte situation, som sagsøgerne henviser til, er af rent hypotetisk karakter, og derudover udgør den omstændighed, at EF-erhvervsgrenen ikke skulle være i stand til at efterkomme efterspørgslen, ikke – i en situation som omhandlet i denne sag, hvor visse økonomiske faktorer viser, at EF-erhvervsgrenen har lidt skade – nogen indikation af skadesårsagen og kan derfor ikke i sig selv godtgøre, at skaden ikke skyldes dumpingimporten.

107 Med hensyn til FerroAtlánticas produktionsstandsninger er det allerede fastslået i præmis 92 ovenfor, at sagsøgerne ikke har fremført noget argument, der kan godtgøre, at denne jævnligt reducerede produktion har bidraget til den skade, som EF-erhvervsgrenen som helhed har lidt. Selv om en justering af produktionskapaciteten med henblik på at tage hensyn til produktionsstandsningerne måske ville have bevirket en svingende grad af kapacitetsudnyttelse som udtryk for, at sidstnævnte ikke fuldt ud efterkom efterspørgslen, er det allerede fastslået i præmis 106 ovenfor, at i en situation, hvor visse økonomiske faktorer viser, at EF-erhvervsgrenen har lidt skade, kan en sådan omstændighed ikke i sig selv godtgøre, at skaden ikke skyldes dumpingimporten.

108 Henset til det foregående konkluderes, at ingen af de af sagsøgerne fremførte argumenter kan godtgøre, at anvendelsen af den teoretiske, nominelle produktionskapacitet beror på åbenbart urigtige skøn.

109 For det andet kan det med hensyn til tilsidesættelsen af grundforordningens artikel 3, stk. 7, ikke anføres, sådan som sagsøgerne gør, at det nødvendigvis må udgøre en tilsidesættelse af bestemmelsen om undersøgelse af, hvad der må tilskrives andre skadesfaktorer end dumpingimporten, at bygge undersøgelsen af årsagsforbindelsen på den teoretiske, nominelle produktionskapacitet og ikke på den reelle kapacitetsudnyttelse. Hertil skal nemlig bemærkes, at selv hvis der ikke er nogen tvivl om, at en genanvendelse af produktionsmidlerne på et andet marked – som det var tilfældet i denne sag – må føre til en justering af oplysningerne om produktionskapaciteten, er det allerede understreget i præmis 105 ovenfor, at de nævnte oplysninger ikke skal afspejle enhver midlertidig standsning af produktionsanlæggene, da disse standsninger indgår i taloplysningerne om produktionen. Til gengæld skal institutionerne under sådanne omstændigheder sikre sig, at de forpligtelser, der er omhandlet i grundforordningens artikel 3, stk. 7, iagttages og på korrekt og behørig vis foretage en undersøgelse af, hvad der må tilskrives andre skadesfaktorer end dumpingimporten, hvorved den skade, der i givet fald er forvoldt af midlertidige produktionsstandsninger, skal udskilles og adskilles fra den skade, der er forårsaget af dumpingimporten.

110 For det tredje bemærkes med hensyn til tilsidesættelsen af sagsøgernes ret til forsvar, at det fremgår af Domstolens praksis, at de krav, der følger af iagttagelsen af retten til forsvar, skal overholdes ikke blot inden for rammerne af procedurer, der kan føre til sanktioner, men også i forbindelse med undersøgelser, der går forud for vedtagelsen af antidumpingforordninger, som kan påvirke de berørte virksomheder umiddelbart og individuelt og påføre dem skade (Domstolens dom af 27.6.1991, sag C-49/88, Al-Jubail Fertilizer mod Rådet, Sml. I, s. 3187, præmis 15). De berørte virksomheder skal særligt have mulighed for under den administrative procedure effektivt at fremsætte deres bemærkninger vedrørende rigtigheden og relevansen af de påberåbte faktiske omstændigheder samt vedrørende de beviser, hvorpå Kommissionen støtter sin påstand om, at der foreligger dumping og en deraf følgende skade (dommen i sagen Al-Jubail Fertilizer mod Rådet, præmis 17).

111 I denne forbindelse bemærkes i lighed med det af Rådet anførte, at punkt 80 i dokumentet med endelige oplysninger i det væsentlige er magen til 81. betragtning til den anfægtede forordning, hvorefter tendenserne ville være de samme, selv hvis produktionskapaciteten var blevet justeret. Sagsøgerne har imidlertid ikke i deres bemærkninger til dokumentet med endelige oplysninger anmodet om at få meddelt de tal, som denne anførelse bygger på. Følgelig kan de ikke hævde, at deres ret til forsvar er blevet tilsidesat.

112 Henset til det foregående må dette klagepunkt forkastes som ugrundet.

Det fjerde klagepunkt om de investeringer, som EF-erhvervsgrenen foretog i 2005 og i undersøgelsesperioden

– Parternes argumenter

113 Sagsøgerne har gjort gældende, at Rådet har tilsidesat bestemmelsen om undersøgelse af, hvad der må tilskrives andre skadesfaktorer end dumpingimporten, som fastsat i grundforordningens artikel 3, stk. 7, for så vidt som det i den anfægtede forordning undlod at tage hensyn til virkningen af de betydelige investeringer, som EF-erhvervsgrenen foretog i 2005 og i undersøgelsesperioden, og som i undersøgelsesperioden udgjorde mere end en tredjedel af det samlede tab for EF-erhvervsgrenen. I denne forbindelse har sagsøgerne fremhævet, at institutionerne i 99. betragtning til forordningen om midlertidig told nævnte, at EF-erhvervsgrenen havde investeret næsten 10 mio. EUR i 2005 og næsten 6 mio. EUR i undersøgelsesperioden, og at det drejede sig om investeringer i opgradering af produktionsudstyret. I betragtning af navnlig investeringernes omfang i forhold til industriens rentabilitet skulle virkningerne af disse investeringer efter sagsøgernes opfattelse have været undersøgt, selv om de på langt sigt tabte i værdi, og uanset om det at efterkomme den bindende miljølovgivning udgjorde en selvpåført skade for EF-erhvervsgrenen.

114 Rådet har, støttet af intervenienterne, for det første repliceret, at sagsøgerne har overdrevet investeringernes omfang og indvirkning på rentabiliteten. Samtlige investeringer foretaget i undersøgelsesperioden kan ikke sammenlignes med samtlige opgjorte tab i denne periode. Eftersom det drejer sig om investeringer i opgradering af produktionsudstyret, som blev afskrevet over en årrække, kan kun en mindre del af de i 2005 og i undersøgelsesperioden foretagne investeringer ifølge Rådet have haft en indvirkning på fortjenesten. For det andet kan investeringerne ikke anses for at udgøre en »selvpåført« skade, da de blev foretaget for at efterkomme en bindende miljølovgivning. For det tredje blev der taget hensyn til indvirkningen af disse investeringer på skadesfaktorerne i 99., 100. og 109. betragtning til forordningen om midlertidig told og i 82. betragtning til den anfægtede forordning. For det fjerde har sagsøgerne ikke godtgjort, at det beroede på et åbenbart urigtigt skøn, da institutionerne konkluderede, at de omhandlede investeringer ikke udgjorde en »selvpåført« skade.

– Rettens bemærkninger

115 Sagsøgerne har i det væsentlige hævdet, at institutionerne har tilsidesat grundforordningens artikel 3, stk. 7, eftersom sidstnævnte undlod at tage hensyn til virkningen af de betydelige investeringer, som EF-erhvervsgrenen foretog i 2005 og i undersøgelsesperioden, og som i undersøgelsesperioden udgjorde mere end en tredjedel af EF-erhvervsgrenens samlede tab.

116 Hertil bemærkes, i lighed med det af sagsøgerne anførte, at det fremgår af 99. betragtning til forordningen om midlertidig told, at der i 2005 og i undersøgelsesperioden blev foretaget betydelige investeringer. Disse investeringer indgår imidlertid ikke i nogen undersøgelse af, hvad der må tilskrives andre skadesfaktorer end dumpingimporten, foretaget af Kommissionen i forordningen om midlertidig told eller af Rådet i den anfægtede forordning. I modsætning til det af Rådet anførte, indeholder disse forordninger således ingen behandling af spørgsmålet om, hvorvidt de nævnte investeringer udgør en »selvpåført« skade eller ej. I betragtning af de beløb, som de nævnte investeringer andrager, nemlig næsten 10 mio. EUR i 2005 og næsten 6 mio. EUR i undersøgelsesperioden, kan de dog godt have bidraget til den skade, som EF-erhvervsgrenen har lidt. Det må derfor konstateres, at institutionerne har tilsidesat grundforordningens artikel 3, stk. 7, ved at have undladt at udskille og adskille de nævnte investeringers virkninger fra dumpingimportens virkninger.

117 Rådets argumenter ændrer ikke ved denne konklusion. For det første kan institutionerne ikke, i modsætning til det af sidstnævnte hævdede, undlade at opfylde forpligtelsen til at foretage en undersøgelse af, hvad der må tilskrives andre skadesfaktorer end dumpingimporten, fordi investeringerne blev foretaget for at efterkomme en bindende miljølovgivning. Det har ikke den store betydning, om skaden betegnes som en »selvpåført« skade eller ej, eftersom investeringerne kan have påvirket EF-erhvervsgrenen, og grundforordningens artikel 3, stk. 7, forbyder institutionerne at tilskrive dumpingimporten en skade, som ikke skal tilskrives den.

118 For det andet har Rådet ret i, at samtlige investeringer foretaget i undersøgelsesperioden ikke kan sammenlignes med samtlige opgjorte tab i denne periode. Ikke desto mindre har institutionerne dog undladt på korrekt og behørig vis at foretage en undersøgelse af, hvad der må tilskrives andre skadesfaktorer end dumpingimporten, angående disse investeringer.

119 Selv om Rådet har tilsidesat bestemmelsen om undersøgelse af, hvad der må tilskrives andre skadesfaktorer end dumpingimporten, i grundforordningens artikel 3, stk. 7, kan en sådan tilsidesættelse kun begrunde annullation af den anfægtede forordning, hvis den kan rejse tvivl om forordningens lovlighed og ugyldiggøre institutionernes undersøgelse af årsagsforbindelsen som helhed (jf. i denne retning Rettens dom af 28.10.2004, sag T-35/01, Shanghai Teraoka Electronic mod Rådet, Sml. II, s. 3663, præmis 167). Sagsøgerne har imidlertid ikke fremført noget argument herom.

120 Det er Rettens vurdering, at denne tilsidesættelse ikke påvirker den anfægtede forordnings lovlighed. Som anført af Rådet er de omhandlede investeringer nemlig foretaget for at opgradere produktionsudstyret, som afskrives over en årrække, hvorfor kun en mindre del af investeringerne har haft indvirkning på rentabiliteten i 2005 og i undersøgelsesperioden. Rådet har i denne henseende som svar på et skriftligt spørgsmål, der blev stillet det via en foranstaltning med henblik på sagens tilrettelæggelse, på grundlag af taloplysninger og eksakte forklaringer præciseret, at investeringerne foretaget i 2005 var årsag til højst 4,7% af den i 2005 observerede nedgang i EF-erhvervsgrenens rentabilitet. Følgelig kan de nævnte investeringer ikke anses for at have bidraget væsentligt til den skade, som EF-erhvervsgrenen har lidt i 2005 og i undersøgelsesperioden.

121 Heraf følger, at den konstaterede tilsidesættelse ikke kan rejse tvivl om den anfægtede forordningens lovlighed, og at nærværende klagepunkt må forkastes ligesom det første anbringendes tredje led i dets helhed.

c) Det første anbringendes fjerde led om indvirkningen af stigningen i omkostningerne til råmaterialer

Parternes argumenter

122 Sagsøgerne har hævdet, at institut