FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

M. SZPUNAR

fremsat den 29. juli 2019 ( 1 )

Sag C-555/18

K.H.K.

mod

B.A.C.,

E.E.K.

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Sofiyski rayonen sad (kredsdomstol i Sofia, Bulgarien))

»Præjudiciel forelæggelse – samarbejde på det civil- og handelsretlige område – forordning (EU) nr. 655/2014 – procedure for en europæisk kendelse til sikring af bankindeståender – begrebet »officielt bekræftet dokument« – kendelse om et påbud om at betale en gæld«

I. Indledning

1. Ifølge Denilauler-dommen ( 2 ), som Domstolen afsagde i 1979, er foreløbige eller sikrende retsmidler, der er anordnet på begæring af en part, ikke omfattet af den ordning for anerkendelse og fuldbyrdelse, som er omhandlet i Bruxelleskonventionen ( 3 ). Denne retspraksis blev senere kodificeret i forordning (EU) nr. 1215/2012 ( 4 ). Den omstændighed, at foreløbige og sikrende retsmidler ikke blev inkluderet den i EU-retten samlede ordning for anerkendelse og fuldbyrdelse, var en af grundene til, at EU-lovgivningen om fuldbyrdelse af retsafgørelser truffet efter en betalingsprocedure af nogle blev anset for at være »akilleshælen« i det europæiske civilretlige område ( 5 ).

2. I 2014, næsten 35 år efter afsigelsen af Denilauler-dommen ( 6 ), vedtoges forordning (EU) nr. 655/2014 ( 7 ), hvorved EU-lovgiver indførte den europæiske kontosikringskendelse (herefter »EKSK«). Samtidig med at den bevarer overraskelsesvirkningen over for debitor, anerkendes EKSK’en uden videre i de øvrige medlemsstater, uden at dette kræver en særlig procedure ( 8 ).

3. Den forelæggende ret har med sin anmodning om præjudiciel afgørelse anmodet Domstolen om at fortolke forordning nr. 655/2014 for første gang.

4. Således som Domstolen har ønsket, begrænser dette forslag til afgørelse sig til behandlingen af det første af de tre præjudicielle spørgsmål, hvorved den forelæggende ret har udtrykt tvivl om begrebet »officielt bekræftet dokument« i artikel 4, nr. 10), i forordning nr. 655/2014, herunder nærmere bestemt om, hvorvidt et »officielt bekræftet dokument« i denne forordnings forstand skal være eksigibelt eller ej.

II. Retsforskrifter

A. EU-retten

5. I artikel 4, nr. 8), i forordning nr. 655/2014 defineres begrebet »retsafgørelse« som »enhver afgørelse truffet af en ret i en medlemsstat, uanset hvordan afgørelsen betegnes, herunder en afgørelse om fastsættelse af sagsomkostninger truffet af en embedsmand ved retten«. Ligeledes defineres i forordningens artikel 4, nr. 10), begrebet »officielt bekræftet dokument« som »et dokument, der er udfærdiget i overensstemmelse med formkravene eller er registreret som et officielt bekræftet dokument i en medlemsstat, a) hvis underskrift og indhold er blevet officielt bekræftet, og b) som er udfærdiget af en offentlig myndighed eller et andet organ, som er bemyndiget hertil«.

6. Forordningens kapitel 2 med overskriften »Procedure for opnåelse af en kontosikringskendelse« indeholder artikel 5 med overskriften »Adgang til proceduren«, hvori det bestemmes: »En kontosikringskendelse er til rådighed for kreditor i følgende situationer: a) inden kreditor i en medlemsstat anlægger hovedsagen mod debitor, eller på et hvilket som helst tidspunkt under retssagen frem til retsafgørelsen eller godkendelsen eller indgåelsen af et retsforlig b) efter at kreditor i en medlemsstat har opnået en retsafgørelse, et retsforlig eller et officielt bekræftet dokument, der kræver, at debitor betaler kreditors krav.«

7. Forordningens artikel 14, stk. 1, bestemmer: »Hvis kreditor i en medlemsstat har opnået en eksigibel dom eller et eksigibelt retsforlig eller officielt bekræftet dokument, der forpligter debitor til at indfri kreditors krav, og han har grund til at tro, at debitor har en eller flere konti i en bank i en bestemt medlemsstat, men hverken kender navn og/eller adresse på banken eller IBAN, BIC eller et andet banknummer, hvorved banken kan identificeres, kan han anmode den ret, som anmodningen om kontosikringskendelse er indgivet til, om at anmode oplysningsmyndigheden i fuldbyrdelsesmedlemsstaten om at indhente de oplysninger, der er nødvendige for at kunne identificere banken eller bankerne og debitors konto eller konti. Uanset første afsnit kan kreditor indgive den i første afsnit omhandlede anmodning, hvis den retsafgørelse eller det retsforlig eller officielt bekræftede dokument, som kreditor har opnået, endnu ikke er eksigibel(t), og hvis det under hensyntagen til de relevante omstændigheder er et betragteligt beløb, der skal sikres, og hvis kreditor har forelagt tilstrækkelig dokumentation til at overbevise retten om, at der er akut behov for kontooplysninger, fordi der er risiko for, at den efterfølgende fuldbyrdelse af kreditors krav mod debitor sandsynligvis vil blive bragt i fare uden de pågældende oplysninger, og at det derfor kan føre til en betydelig forværring af kreditors økonomiske situation.«

B. Bulgarsk ret

8. Det fremgår af artikel 47, stk. 1, i Grazhdanski protsesualen kodeks (den bulgarske lov om civil retspleje, herefter »GPK«), at hvis den person, der skal ske forkyndelse for, i en måned ikke kan træffes på den i sagsakterne angivne adresse, og det ikke er muligt at finde en person, som accepterer at modtage forkyndelsen, kan denne i princippet gennemføres ved opslag. Ifølge GPK’s artikel 47, stk. 5, kan forkyndelse ved opslag føre til, at forkyndelsen anses for at have fundet sted, selv om den person, der skal ske forkyndelse for, reelt ikke har fået kendskab til sagen.

9. GPK’s kapitel 37 vedrørende proceduren med henblik på en kendelse om et betalingspåbud indeholder artikel 410 med overskriften »Anmodning om en kendelse om betalingspåbud«, hvori det bestemmes: »(1) Rekvirenten kan anmode om udstedelse af et betalingspåbud: 1. vedrørende pengekrav eller krav på fungible goder, når kredsdomstolen har kompetence i sagen 2. vedrørende udlevering af en rørlig ting, som skyldner har modtaget med tilbageleveringspligt, som er behæftet med pant, eller som er blevet udleveret til skyldner med pligt til at overdrage ejendomsretten, når kredsdomstolen har kompetence i sagen. (2) (suppleret – DV nr. 86 af 2017) Anmodningen skal indeholde en begæring om et fuldbyrdelsesgrundlag og opfylde betingelserne i artikel 127, stk. 1 og 3, og artikel 128, nr. 1 og 2. Endvidere skal anmodningen indeholde bankkontooplysninger eller angivelse af en anden betalingsform.«

10. GPK’s artikel 415, stk. 1 og 5, har følgende ordlyd: »(1) Retten gør i følgende tilfælde rekvirenten opmærksom på muligheden for at anlægge sag: 1. hvis der er gjort indsigelse inden for fristen 2. hvis betalingspåbuddet er forkyndt for skyldner i henhold til artikel 47, stk. 5, 3. hvis retten har afvist at udstede en kendelse om betalingspåbud. […] (5) Såfremt rekvirenten ikke fremlægger dokumentation for sagens anlæggelse inden for fristen, ophæver retten helt eller delvis kendelsen om betalingspåbuddet og det i henhold til artikel 418 udstedte fuldbyrdelsesgrundlag.«

11. GPK’s artikel 416 bestemmer: »Såfremt indsigelsen ikke fremsættes inden for fristen, eller den trækkes tilbage, eller den dom, hvormed kravet fastslås, bliver retskraftig, bliver betalingspåbuddet retskraftigt. På grundlag af kendelsen om betalingspåbud giver retten en fuldbyrdelsespåtegning, som anføres på betalingspåbuddet«.

12. GPK’s kapitel 56, der gennemførte forordning nr. 655/2014 i bulgarsk ret, indeholder artikel 618a, der bestemmer: »(1) Der kan fremsættes anmodning om en [EKSK], før der anlægges sag ved den ret i første instans, som har kompetence til at træffe afgørelse vedrørende realiteten. (2) Der kan fremsættes anmodning om en [EKSK], efter at den kompetente ret i første instans har udfærdiget et officielt bekræftet dokument som omhandlet i artikel 4, nr. 10), i [forordning nr. 655/2014]. (3) Rekvirenten kan på ethvert tidspunkt under sagens behandling ved retten, og indtil den er afsluttet, anmode om, at den ret, der behandler sagen, udsteder [EKSK]. Såfremt anmodningen om udstedelse af en [EKSK] fremsættes i forbindelse med en kassationssag, udstedes kendelsen af appelretten. (4) Der kan fremsættes anmodning om en [EKSK], efter at den ret i første instans, som har behandlet sagens realitet, har truffet en afgørelse, eller efter godkendelsen af et retsforlig.«

III. De faktiske omstændigheder i hovedsagen

13. I henhold til GPK’s artikel 410 indgav sagsøgeren en anmodning til Sofiyski Rayonen sad (kredsdomstol i Sofia, Bulgarien) om en kendelse om et betalingspåbud over for to debitorer.

14. Den 5. april 2018 udstedte den nævnte ret i henhold til GPK’s artikel 410 en kendelse om et betalingspåbud. Den 18. april 2018 blev kopier af kendelsen tilsendt debitorerne på disses adresser i Sofia som oplyst af sagsøgeren i overensstemmelse med de officielt registrerede adresser i den nationale befolkningsdatabase.

15. Forkyndelserne blev i henhold til den bulgarske lovgivning tilbagesendt, da debitorerne ikke var blevet fundet på de oplyste adresser og ikke inden udløbet af fristen på to uger havde reageret på de forkyndelser, som var blevet opslået på deres døre eller postkasser.

16. Ved kendelse af 2. august 2018 oplyste Sofiyski Rayonen sad (kredsdomstol i Sofia, Bulgarien) sagsøgeren om, at han i henhold til GPK’s artikel 415, stk. 1, nr. 2), kunne anlægge sag om anerkendelse af hans krav i forhold til debitorerne. Forkyndelsen af denne kendelse blev tilsendt sagsøgeren den 3. august 2018.

17. Før kendelsen blev forkyndt for sagsøgeren, fremsatte denne den 2. august 2018 anmodning om en EKSK vedrørende debitorernes bankkonto i Sverige.

18. Derpå traf Sofiyski Rayonen sad (kredsdomstol i Sofia, Bulgarien) i henhold til GPK’s artikel 618a den 2. august 2018 bestemmelse om, at anmodningen og bilagene til denne skulle oversendes til formanden for kredsdomstolens II afdeling for civile sager med henblik på indledning af en særskilt sag og udpegelse af en refererende dommer. Formanden for II afdeling for civile sager hjemviste imidlertid sagen til kredsdomstolens III afdeling for civile sager, 155. kammer – dvs. den forelæggende ret i nærværende sag – idet han pålagde den at træffe afgørelse og anførte, at det i henhold til GPK’s artikel 410 meddelte påbud udgjorde et officielt bekræftet dokument som omhandlet i artikel 4, nr. 10), i forordning nr. 655/2014, og at det ikke var nødvendigt at indlede en særskilt sag.

19. Den forelæggende ret er ikke enig i den opfattelse, der næres af formanden for II afdeling for civile sager. Den finder, at en kendelse i henhold til GPK’s artikel 410, som ikke er blevet eksigibel, ikke udgør et officielt bekræftet dokument som omhandlet i artikel 4, nr. 10), i forordning nr. 655/2014, eftersom kendelsen i henhold til GPK’s artikel 415, stk. 5, skal ophæves, hvis sagsøgeren ikke fremlægger dokumentation for, at sagen er anlagt inden for den fastsatte frist. Den nævnte ret har peget på, at der i det aktuelle tilfælde ikke foreligger en eksigibel kendelse, som udgør et officielt bekræftet dokument, og som kan danne grundlag for, at kredsdomstolen udsteder en EKSK inden for rammerne af proceduren med henblik på en kendelse om et betalingspåbud. Under disse omstændigheder kan der kun udstedes en EKSK inden for rammerne af en særskilt sag vedrørende realiteten.

IV. De præjudicielle spørgsmål og forhandlingerne for Domstolen

20. På denne baggrund har Sofiyski Rayonen sad (kredsdomstol i Sofia, Bulgarien) besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Er et endnu ikke [eksegibelt] betalingspåbud vedrørende et pengekrav som omhandlet i [GPK’s] artikel 410 et officielt bekræftet dokument som omhandlet i artikel 4, nr. 10), i [forordning nr. 655/2014]? 2) Såfremt betalingspåbuddet i henhold til GPK’s artikel 410 ikke er et officielt bekræftet dokument, skal der da efter anmodning uden for proceduren i henhold til GPK’s artikel 410 indledes en særskilt procedure i henhold til artikel 5, litra a), i [forordning nr. 655/2014]? 3) Såfremt betalingspåbuddet i henhold til GPK’s artikel 410 er et officielt bekræftet dokument, er retten da forpligtet til at træffe afgørelse inden for fristen i henhold til artikel 18, stk. 1, [forordning nr. 655/2014], når en national bestemmelse fastsætter, at fristerne udsættes i retsferier?«

21. Kun Europa-Kommissionen har indgivet skriftligt indlæg til Domstolen. Der er ikke afholdt retsmøde.

V. Bedømmelse

22. Med sit første spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om en kendelse om et betalingspåbud, som ikke er eksigibelt, såsom det i hovedsagen omhandlede, opfylder kendetegnene ved et officielt bekræftet dokument som omhandlet i artikel 4, nr. 10), i forordning nr. 655/2014, og om sagsøgeren følgelig har opnået et officielt bekræftet dokument, der kræver, at debitor betaler kravet, som omhandlet i forordningens artikel 5, litra b).

23. Den forelæggende ret søger med spørgsmålet at løse en situation inden for den samme domstol, der er sammenlignelig med en negativ konflikt om kompetencen til at træffe afgørelse om en EKSK. Årsagen til konflikten er, at formanden for II afdeling for civile sager ved Sofiyski Rayonen sad (kredsdomstol i Sofia, Bulgarien) anså kendelsen i henhold til GPK’s artikel 410 for at udgøre et officielt bekræftet dokument, og pålagde III afdeling for civile sager, 155. kammer, ved samme kredsdomstol at træffe afgørelse om anmodningen om en EKSK, idet han fandt, at det ikke var nødvendigt at indlede en særskilt sag. Formanden for 155. kammer er derimod af den opfattelse, at »der for nærværende ikke foreligger en eksigibel kendelse, som udgør et officielt bekræftet dokument«, og som kan danne grundlag for, at kredsdomstolen udsteder en EKSK inden for rammerne af den bulgarske procedure med henblik på en kendelse om et betalingspåbud.

24. Imidlertid er flere aspekter af anvendelsen af bulgarsk ret, som påvirker sagsøgerens retsstilling i det foreliggende tilfælde, uklare. For at give den forelæggende ret et anvendeligt svar må jeg derfor behandle en række spørgsmål, som ikke udtrykkeligt berøres i anmodningen om præjudiciel afgørelse.

25. På denne baggrund fremsætter jeg med henblik på at besvare den forelæggende rets spørgsmål først en række generelle bemærkninger vedrørende den i GPK’s artikel 410 ff. fastsatte procedure med henblik på en kendelse om et betalingspåbud i bulgarsk ret (punkt 26-31 i dette forslag til afgørelse). Derpå fremsætter jeg en række bemærkninger vedrørende de to præmisser, hvorpå det første spørgsmål synes at bygge, nemlig for det første, at kendelsen om et betalingspåbud af 5. april 2018 ikke er blevet ophævet (punkt 33 og 34 i dette forslag til afgørelse), og for det andet, at et betalingspåbud i bulgarsk ret – bortset fra spørgsmålet om dets eksigibilitet, som kan være af betydning – opfylder kendetegnene ved et officielt bekræftet dokument som omhandlet i artikel 4, nr. 10), i forordning nr. 655/2014 (punkt 36-46 i dette forslag til afgørelse). Endelig undersøger jeg på grundlag af ovennævnte betragtninger som helhed betydningen inden for rammerne af den ordning, der fastsættes i den nævnte forordning, af, om et fuldbyrdelsesgrundlag, som en kreditor er i besiddelse af, er eksigibelt (punkt 53 ff. i dette forslag til afgørelse).

A. Proceduren med henblik på en kendelse om et betalingspåbud

26. Efter hvad den forelæggende ret har oplyst, gør den procedure med henblik på en kendelse om et betalingspåbud, der fastsættes i GPK’s artikel 410 ff., det muligt at fastslå, om der foreligger en gæld mellem bestemte personer, hvilket grundlag der er for gælden, og om gælden er ubestridelig. Proceduren er frivillig; kreditor er ikke forpligtet til at fremsætte en anmodning om en kendelse om et betalingspåbud, men kan i stedet gøre sit krav gældende inden for rammerne af en ordinær sag.

27. Hvis kreditor vælger at fremsætte en anmodning i henhold til GPK’s artikel 410, skal han redegøre for grundlaget for kravet og dets størrelse. Han er derimod ikke forpligtet til at fremlægge noget dokument, som dokumenterer kravet.

28. Kreditor kan ikke iværksætte tvangsfuldbyrdelse af sit krav, før en kendelse om et betalingspåbud er blevet eksigibel.

29. En kendelse om et betalingspåbud skal for at blive eksigibel forkyndes for debitor, som skal undlade at gøre indsigelse på grundlag af GPK’s artikel 414. I så fald udsteder retten i henhold til GPK’s artikel 416 et fuldbyrdelsesdokument på grundlag af kendelsen.

30. Hvis debitor derimod gør indsigelse, skal retten ifølge GPK’s artikel 415, stk. 1, oplyse kreditor om, at han kan anlægge anerkendelsessøgsmål vedrørende kravet inden for en måned, hvilket giver anledning til en særskilt sag, inden for hvis rammer retten tager stilling ved en afgørelse. Når denne retsafgørelse opnår retskraft, bekræfter den kendelsen om et betalingspåbud, og fuldbyrdelsesgrundlaget udstedes på basis af kendelsen og afgørelsen.

31. På samme måde oplyser retten kreditor om, at han ligeledes kan anlægge sag om anerkendelse af sit krav, når forkyndelsen af kendelsen om et betalingspåbud ikke reelt har fundet sted, men når den anses for gennemført i henhold til GPK’s artikel 47, stk. 5. I så fald giver et anerkendelsessøgsmål vedrørende kravet ligeledes anledning til en særskilt sag, der forløber som beskrevet ovenfor. Hvis sagsøgeren imidlertid, som i den foreliggende sag, ikke fremlægger dokumentation for, at han har anlagt anerkendelsessøgsmål vedrørende kravet, skal retten i henhold til GPK’s artikel 415, stk. 5, ophæve kendelsen om et betalingspåbud.

32. Inden der fortsættes, skal det derfor afgøres, om kendelsen om et betalingspåbud af 5. april 2018 er blevet ophævet eller ej. Hvis kendelsen er blevet ophævet i henhold til GPK’s artikel 415, stk. 5, er der nemlig efter min opfattelse ikke anledning til at søge afklaret, om den udgør et officielt bekræftet dokument som omhandlet i artikel 4, nr. 10), i forordning nr. 655/2014.

B. En kendelse om et betalingspåbud, som ikke efterfølges af et anerkendelsessøgsmål om kravet

33. Som anført fremgår det af den retlige ramme, således som denne er blevet fremstillet af den nationale domstol, at når forkyndelsen af en kendelse om et betalingspåbud gennemføres i henhold til GPK’s artikel 47, stk. 5, og kreditor derpå, som i hovedsagen, ikke anlægger sag om anerkendelse af kravet, skal kendelsen i henhold til GPK’s artikel 415, stk. 5, ophæves. Endvidere skal den ifølge retslæren ophæves, fordi dens retlige eksistens skal bringes til ophør på trods af, at den ikke har haft nogen retsvirkninger og ikke er eksigibel ( 9 ).

34. Da der i det første præjudicielle spørgsmål henvises til en kendelse om et betalingspåbud, som endnu ikke er eksigibel, kan spørgsmålet forstås således, at kendelsen om et betalingspåbud af 5. april 2018 efter den forelæggende rets opfattelse ikke er blevet ophævet ( 10 ). Uden at jeg skal tage stilling til, om den afgørelse, som de nationale domstole har truffet, er i overensstemmelse med bulgarsk ret, må det derfor anses for godtgjort, at kendelsen om et betalingspåbud af 5. april 2018 ikke er blevet ophævet.

35. På dette stadium skal det ligeledes afklares, om en kendelse om et betalingspåbud som den i hovedsagen omhandlede – bortset fra, at den endnu ikke er eksigibel – opfylder de kendetegn ved et officielt bekræftet dokument i den i artikel 4, nr. 10), i forordning nr. 655/2014 forudsatte betydning, som udtrykkeligt og uomtvisteligt er fastsat i denne forordning.

C. En kendelse om et betalingspåbud som et officielt bekræftet dokument i henhold til forordning nr. 655/2014

36. Det fremgår af anmodningen om præjudiciel afgørelse, at den vurdering, hvorefter en kendelse om et betalingspåbud i bulgarsk ret udgør et officielt bekræftet dokument som omhandlet i forordning nr. 655/2014, følger af, at formanden for II afdeling for civile sager henviste hovedsagen til den forelæggende ret. Formanden for II afdeling for civile sager henviste nemlig sagen til III afdeling for civile sager, fordi han fandt, at et påbud udstedt i henhold til GPK’s artikel 410 udgør et officielt bekræftet dokument som omhandlet i artikel 4, nr. 10), i forordning nr. 655/2014.

37. Hvad dette angår har den forelæggende ret kun bemærket, at det af formanden for II afdeling for civile sager anlagte ræsonnement »ikke er relevant«. Mere specifikt har den anført, at en kendelse udstedt i henhold til GPK’s artikel 410, som ikke er blevet eksigibel, ikke udgør et officielt bekræftet dokument som omhandlet i artikel 4, nr. 10), i forordning nr. 655/2014, fordi den kan ophæves ( 11 ), hvis der ikke er anlagt anerkendelsessøgsmål inden for den fastsatte frist. Heraf udleder jeg, at det efter den forelæggende rets opfattelse ikke er den manglende eksigibilitet af kendelsen om et betalingspåbud som sådan, der er til hinder for at kvalificere kendelsen som et »officielt bekræftet dokument«, men det forhold, at den kan ophæves. Det skal dog bemærkes, at muligheden for ophævelse snarere kendetegner retsafgørelser end officielt bekræftede dokumenter.

38. Også jeg nærer tvivl om, at en sådan kendelse om et betalingspåbud kan kvalificeres som et officielt bekræftet dokument som omhandlet i forordning nr. 655/2014, men af andre grunde end at den ikke er eksigibel.

39. For at et dokument kan udgøre et officielt bekræftet dokument som omhandlet i artikel 4, nr. 10, forordning nr. 655/2014, skal det som tidligere nævnt for det første være udfærdiget eller registreret som et officielt bekræftet dokument i medlemsstaten, for det andet skal dokumentets ægthed være bekræftet af en offentlig myndighed eller en anden myndighed, som har beføjelse hertil, og for det tredje skal ægtheden nærmere bestemt gælde dokumentets underskrift og indhold.

40. Det fremgår af retslæren, at officielt bekræftede dokumenter i bulgarsk ret er omfattet af GPK’s artikel 179, stk. 1, hvorefter et officielt dokument, som en myndighed har udfærdiget som led i udøvelsen af dens funktioner i den fastsatte form og i henhold til den fastsatte procedure, udgør beviset for de for myndigheden fremsatte erklæringer og udførte handlinger ( 12 ).

41. Endvidere fremgår det af GPK’s artikel 618a, stk. 2, således som den fremstilles i forelæggelsesafgørelsen, at de bulgarske domstole har bemyndigelse til at udfærdige officielt bekræftede dokumenter. Som udgangspunkt forekommer det mig, at en kendelse om et betalingspåbud, der er udstedt i henhold til GPK’s artikel 410, opfylder de to første kendetegn ved et officielt bekræftet dokument som omhandlet i artikel 4, nr. 10), i forordning nr. 655/2014.

42. Det fremgår imidlertid ikke klart – således som Kommissionen synes at bemærke – på hvilken måde en kendelse om et betalingspåbud, som er udstedt i henhold til GPK’s artikel 410, udgør et dokument, hvis ægthed gælder dokumentets indhold, eftersom denne ægthed er et begreb i EU-retten og skal fortolkes selvstændigt.

43. Når sagsøgeren fremsætter en anmodning i henhold til GPK’s artikel 410, er han nemlig – således som jeg anførte i punkt 27 i dette forslag til afgørelse – ikke forpligtet til at fremlægge noget dokument, der dokumenterer hans krav. Han er kun forpligtet til at fremlægge sin erklæring om grundlaget for og størrelsen af kravet. På grundlag af denne erklæring udsteder retten en kendelse om et betalingspåbud med angivelse af bl.a. – således som det fremgår af GPK’s artikel 412, stk. 6 og 8 – den forpligtelse, debitor skal opfylde, og den eksakte tidsfrist, inden for hvilken debitor skal fyldestgøre sagsøgeren.

44. Det fremgår af GPK’s artikel 411, stk. 2, at retten ikke udsteder kendelsen om et betalingspåbud bl.a. i situationer, hvor kreditors begæring ikke opfylder kravene i GPK’s artikel 410 eller strider imod loven eller sædeligheden. Imidlertid vedrører den undersøgelse, som foretages i denne henseende, ikke – og kan ikke vedrøre – grundlaget for den forpligtelse, som debitor skal opfylde, medmindre der foreligger et dokument fra kreditor.

45. På denne baggrund forekommer det tvivlsomt, at ægtheden af en kendelse om et betalingspåbud vedrører kendelsens indhold, eftersom dette ikke omfatter grundlaget for kravet, men kun debitors forpligtelse til at fyldestgøre kreditor. Jeg er følgelig af den opfattelse, at en kendelse om et betalingspåbud udstedt i henhold til GPK’s artikel 410 ikke kan anses for at være et officielt bekræftet dokument som omhandlet i forordning nr. 655/2014.

46. Det påhviler følgelig den forelæggende ret at afklare, om ægtheden af en kendelse om et betalingspåbud i bulgarsk ret vedrører kendelsens indhold og underskriften. I benægtende fald skal den forelæggende ret undersøge, henset til, at der i forordning nr. 655/2014 henvises til tre former for dokumenter, der kan danne grundlag for en EKSK, nemlig retsafgørelser, retsforlig og officielt bekræftede dokumenter, om kendelsen udgør en retsafgørelse som omhandlet i denne forordning. Dette er efter min personlige opfattelse tilfældet.

D. Følgerne af, at det fastslås, at en kendelse om et betalingspåbud i bulgarsk ret ikke udgør et officielt bekræftet dokument som omhandlet i forordning nr. 655/2014

47. Som jeg netop har fastslået, udgør kendelsen om et betalingspåbud i bulgarsk ret ikke et officielt bekræftet dokument som omhandlet i artikel 4, nr. 10), i forordning nr. 655/2014. Efter denne konstatering fortsætter jeg, med henblik på at give den forelæggende ret et anvendeligt svar, min bedømmelse med at give en fremstilling af den ordning, som er indført ved forordning nr. 655/2014. Det fremgår af denne undersøgelse, at kravet om eksigibilitet gælder entydigt for de tre former for fuldbyrdelsesgrundlag, som kan danne grundlag for en EKSK.

48. Desuden taler den lære, som kan uddrages af behandlingen af et af Kommissionens argumenter, for, at undersøgelsen tager udgangspunkt i den ordning, som fastsættes i den nævnte forordning.

49. Kommissionen har bemærket, at der findes begreber, der er sammenlignelige med »officielt bekræftet dokument« i andre privatretlige EU-instrumenter, bl.a. i forordning (EF) nr. 805/2004 ( 13 ), (EF) nr. 4/2009 ( 14 ) og (EU) nr. 1215/2012, samt i Bruxelles- og Luganokonventionerne ( 15 ). Ifølge Kommissionen fremgår det af alle disse instrumenter, at det officielt bekræftede dokument skal være eksigibelt i den udstedende medlemsstat. Da der i instrumenterne fastlægges en entydig definition af begrebet »officielt bekræftet dokument«, bør definitionen i artikel 4, nr. 10), i forordning nr. 655/2014 af systemiske hensyn forstås således, at et dokument skal være eksigibelt for at kunne anses for et officielt bekræftet dokument.

50. Jeg er dog i tvivl om de direkte analogier, Kommissionen drager mellem på den ene side forordning nr. 805/2004, nr. 4/2009 og nr. 1215/2012 og på den anden side forordning nr. 655/2014, fordi disse forordninger forfølger forskellige formål.

51. Det europæiske tvangsfuldbyrdelsesdokument, som blev indført ved forordning nr. 805/2004, har til formål at fyldestgøre kreditor direkte gennem en fuldbyrdelsesprocedure. Bortset fra sikrende og foreløbige retsmidler gælder det samme for officielt bekræftede dokumenter inden for rammerne af forordning nr. 4/2009 og nr. 1215/2012. En EKSK har derimod til formål midlertidigt at beskytte det krav, som kreditor måtte have, og at sikre, at den eventuelle senere inddrivelse af kravet gennem en fuldbyrdelsesprocedure ikke hindres eller vanskeliggøres. En EKSK kan således navnlig være relevant, hvis kreditor endnu ikke råder over et fuldbyrdelsesgrundlag og derfor ikke kan iværksætte tvangsfuldbyrdelse af dokumentet på grundlag af bestemmelserne i forordning nr. 805/2004, nr. 4/2009 og nr. 1215/2012.

52. Endvidere angives det – således som Kommissionen har bemærket – ikke i artikel 4, nr. 10), i forordning nr. 655/2014, som indeholder den definition af begrebet »officielt bekræftet dokument«, der sammenfattes i punkt 39 ovenfor, at et sådant dokument skal være eksigibelt. Det samme er tilfældet i forordning nr. 805/2004, nr. 4/2009 og nr. 1215/2012, hvortil Kommissionen ligeledes har henvist ( 16 ). Derimod spiller eksigibiliteten af et officielt bekræftet dokument en væsentlig rolle i de ordninger for juridiske instrumenters bevægelighed, som fastsættes i disse forordninger ( 17 ). På samme måde er jeg af den opfattelse, at man i det foreliggende tilfælde ikke kan begrænse sig til at undersøge begreberne »retsafgørelse«, »retsforlig« og »officielt bekræftet dokument« uden at tage den ved forordning nr. 655/2014 indførte ordning i betragtning. Svaret på den forelæggende rets spørgsmål skal ikke findes uden for denne forordning, men inden for den.

E. Den ved forordning nr. 655/2014 indførte ordning og den tvedeling af retsmidlerne, som ligger til grund for den

53. Ved forordning nr. 655/2014 etableres der en retlig ramme, hvorved det fastsættes, hvilke regler der gælder for proceduren for en EKSK, for udstedelsen af en sådan og, delvis, for fuldbyrdelsen af den. Inden for denne ramme fremstår – for at anvende den i forordningens artikel 5 anvendte formulering – den situation, som en kreditor, der fremsætter begæring om en EKSK, befinder sig i, efter at have opnået et fuldbyrdelsesgrundlag (en retsafgørelse, et retsforlig eller et officielt bekræftet dokument), anderledes end den, som en kreditor, der fremsætter begæring om en EKSK, befinder sig i, før han har anlagt sag vedrørende realiteten, eller som han befinder sig i under denne sag, indtil der foreligger en retsafgørelse eller er godkendt eller indgået et retsforlig.

54. Endvidere fortsætter den tvedeling af retsmidlerne, som kommer til udtryk i artikel 5 i forordning nr. 655/2014, på andre niveauer ( 18 ).

55. Indledningsvis fremgår det af artikel 6, stk. 1, 3 og 4, i forordning nr. 655/2014, at det, hvis kreditor endnu ikke har opnået et fuldbyrdelsesgrundlag, er de retter, som har kompetence til at påkende sagens realitet i overensstemmelse med de relevante, gældende kompetenceregler, der har kompetence til at udstede en EKSK ( 19 ). Endvidere er det, hvis kreditor allerede har opnået en retsafgørelse eller et retsforlig, retterne i den medlemsstat, som har truffet retsafgørelsen, eller hvor retsforliget er godkendt eller indgået, der har kompetence til at udstede en EKSK vedrørende det i fuldbyrdelsesgrundlaget angivne krav. Endelig er det, hvis kreditor har opnået et officielt bekræftet dokument, de retter, som er udpeget med henblik herpå i den medlemsstat, hvor dokumentet blev udfærdiget, der har kompetence til at udstede en EKSK vedrørende det i fuldbyrdelsesgrundlaget angivne krav.

56. Dernæst fastsættes i artikel 7, stk. 1 og 2, i forordning nr. 655/2014 betingelserne for, at der kan udstedes en EKSK. Det fremgår af forordningens artikel 7, stk. 1, at kreditor altid skal forelægge tilstrækkelig dokumentation til, at retten kan fastslå, at der er akut behov for en beskyttelsesforanstaltning i form af en EKSK (risiko for periculum in mora). Forordningens artikel 7, stk. 2, bestemmer, at kreditor, hvis han endnu ikke har opnået et fuldbyrdelsesgrundlag, der forpligter debitor til at indfri kreditors krav, ligeledes skal forelægge tilstrækkelig dokumentation til, at retten kan fastslå, at kreditor sandsynligvis vil få medhold i realiteten i sit krav mod debitor (fumus boni juris).

57. Endelig vedrører artikel 12 i forordning nr. 655/2014 en sikkerhed, som kreditor skal stille som modydelse for kendelsens sikrende virkning. Det fremgår således af forordningens artikel 12, stk. 1 – ligesom det angives i 18. betragtning til forordningen – at sikkerhedsstillelse bør være hovedreglen i tilfælde, hvor kreditor endnu ikke har opnået et fuldbyrdelsesgrundlag. Hvis kreditor derimod allerede har opnået et fuldbyrdelsesgrundlag, bør det ifølge forordningens artikel 12, stk. 2, overlades til rettens skøn, om det er nødvendigt, at der stilles sikkerhed.

58. Det følger af det ovenstående, at betingelserne for, at der kan udstedes en EKSK, er mere lempelige, hvis kreditor allerede er i besiddelse af et fuldbyrdelsesgrundlag, dog uden at det i ovennævnte bestemmelser i forordning nr. 655/2014 angives, om et sådant dokument skal være eksigibelt eller ej.

59. Det drejer sig følgelig ikke om, hvorvidt officielt bekræftede dokumenter som omhandlet artikel 4, nr. 10), i forordning nr. 655/2014, betragtet hver for sig, skal være eksigible, men om, hvorvidt det fuldbyrdelsesgrundlag, kreditor skal være i besiddelse af, for at han kan anses for at have opnået et dokument som omhandlet i ovennævnte bestemmelser, skal være eksigibelt eller ej. Begrebet »officielt bekræftet dokument« skal nemlig, ligesom begreberne »retsafgørelse« og »retsforlig«, fortolkes under hensyn til den ved forordningen indførte ordning. Dette afspejles i den forelæggende rets andet og tredje præjudicielle spørgsmål om bestemmelser i forordning nr. 655/2014, nemlig forordningens artikel 5 og 18, som bygger på den samme sondring. Desuden fremgår det af 14. betragtning til forordning nr. 655/2014, at betingelserne for, at der kan udstedes en EKSK, bør sikre en passende balance mellem kreditors interesse i at opnå en kendelse og debitors interesse i at forhindre misbrug af kendelsen. Den måde, hvorpå begreberne »retsafgørelse«, »retsforlig« og »officielt bekræftet dokument« fortolkes, kan nemlig påvirke denne balance.

F. Fuldbyrdelsesgrundlag inden for rammerne af den ved forordning nr. 655/2014 indførte ordning

1. Den lære, som kan drages af henvisningerne til eksigible og endnu ikke eksigible fuldbyrdelsesgrundlag i forordning nr. 655/2014

60. I overensstemmelse med ræsonnementet om, at man ikke kan begrænse sig til at undersøge begrebet »retsafgørelse« som omhandlet i artikel 4, nr. 10), i forordning nr. 655/2014 uden at tage andre bestemmelser i forordningen i betragtning, har Kommissionen gjort gældende, at kravet om eksigibilitet kan udledes af artikel 14, stk. 1, første og andet afsnit, i forordning nr. 655/2014. Ifølge Kommissionen kan begrebet »officielt bekræftet dokument« i betragtning af, at denne del af forordningen indeholder udtrykkelige særlige bestemmelser om officielt bekræftede dokumenter, som ikke er eksigible, næppe antages at omfatte såvel eksigible som ikke-eksigible officielt bekræftede dokumenter i forordningens øvrige bestemmelser.

61. Uden at det berører den konklusion, Kommissionen har draget, er jeg ikke helt overbevist af dens ræsonnement om, at det allerede følger af en sammenligning mellem den måde, hvorpå begrebet »officielt bekræftet dokument« anvendes i artikel 14, stk. 1, i forordning nr. 655/2014, og den, hvorpå det anvendes i andre artikler i forordningen, at et officielt bekræftet dokument som omhandlet i forordningens artikel 4, nr. 10), nødvendigvis skal være eksigibelt.

62. Der sondres i artikel 14, stk. 1, i forordning nr. 655/2014 nemlig klart mellem situationer, hvor kreditor har opnået et eksigibelt fuldbyrdelsesgrundlag (en retsafgørelse, et retsforlig eller et officielt bekræftet dokument), der forpligter debitor til at indfri kreditors krav, og situationer, hvor kreditor har opnået et fuldbyrdelsesgrundlag, som endnu ikke er eksigibelt. Det kunne hævdes, at et endnu ikke eksigibelt officielt bekræftet dokument, hvilket der henvises til i forordningens artikel 14, stk. 1, andet afsnit, også udgør et officielt bekræftet dokument som omhandlet i forordningens artikel 4, nr. 10). I forordningens artikel 4 med overskriften »Definitioner« fastsættes den fælles terminologiske ramme for alle de følgende bestemmelser. For at overholde denne ramme og af hensyn til den indre sammenhæng må det derfor lægges til grund, at et dokument ikke behøver at være eksigibelt for at udgøre et officielt bekræftet dokument som omhandlet i sidstnævnte bestemmelse.

63. Det forholder sig dog således, at der i artikel 14, stk. 1, i forordning nr. 655/2014 fastsættes strengere betingelser vedrørende indhentning af oplysninger om debitors konti, når kreditor endnu ikke har opnået et fuldbyrdelsesgrundlag, end dem, der gælder, når kreditor har opnået et fuldbyrdelsesgrundlag. Den kreditor, som har opnået et fuldbyrdelsesgrundlag, der endnu ikke er eksigibelt, skal således overbevise retten om, at der er akut behov for kontooplysninger, fordi der er risiko for, at den efterfølgende fuldbyrdelse af kreditors krav vil blive bragt i fare uden disse oplysninger, hvilket kan føre til en betydelig forværring af kreditors økonomiske situation.

64. Ganske vist sondrede lovgiver i artikel 14, stk. 1, i forordning nr. 655/2014 mellem eksigible og endnu ikke eksigible fuldbyrdelsesgrundlag (og ikke som i andre bestemmelser i forordningen mellem to situationer: den, hvor kreditor har opnået et fuldbyrdelsesgrundlag, og den, hvor han ikke har ( 20 )) med henblik på at sondre mellem tre situationer: den, hvor kreditor har opnået et fuldbyrdelsesgrundlag (artikel 14, stk. 1, første afsnit, i forordning nr. 655/2014), den, hvor kreditor har opnået et endnu ikke eksigibelt fuldbyrdelsesgrundlag (forordningens artikel 14, stk. 1, andet afsnit), og endelig den, hvor kreditor ikke har opnået et fuldbyrdelsesgrundlag (andre bestemmelser end forordningens artikel 14, stk. 1). Samtlige bestemmelser i forordning nr. 655/2014 taget i betragtning kan dette give grund til at tro, at besiddelse af et fuldbyrdelsesgrundlag, der endnu ikke er eksigibelt, ikke kan sidestilles med manglende besiddelse af et fuldbyrdelsesgrundlag.

65. I artikel 14, stk. 1, i forordning nr. 655/2014 var det imidlertid nødvendigt at sondre mellem tre situationer i stedet for to med henblik på at give en kreditor, som er i besiddelse af et endnu ikke eksigibelt fuldbyrdelsesgrundlag, mulighed for at fremsætte anmodning om oplysninger om debitors konti. Således kan en kreditor, der har opnået et endnu ikke eksigibelt fuldbyrdelsesgrundlag, ifølge artikel 14, stk. 1, andet afsnit, i forordning nr. 655/2014 indgive en sådan anmodning, hvorimod en kreditor, som ikke har opnået et fuldbyrdelsesgrundlag, ikke har ret til at gøre det. Endvidere befinder en kreditor, som er i besiddelse af et fuldbyrdelsesgrundlag – således som det fremgår af andre bestemmelser i forordningen – sig altid i en gunstigere situation, eftersom han ikke behøver at overbevise retten om, at der er akut behov for oplysninger om debitors konti.

66. Jeg udleder af det ovenstående, for det første, at det kun er ved anvendelsen af artikel 14, stk. 1, i forordning nr. 655/2014, at besiddelse af et ikke-eksigibelt fuldbyrdelsesgrundlag ikke kan sidestilles med manglende besiddelse af et fuldbyrdelsesgrundlag. For det andet følger artikel 14, stk. 1, første og andet afsnit, i forordning nr. 655/2014 samme logik som bl.a. forordningens artikel 7, stk. 1 og 2, hvor der sondres mellem den situation, hvori den kreditor, som har opnået et fuldbyrdelsesgrundlag, befinder sig, og den, hvori den kreditor befinder sig, som endnu ikke har opnået et, og fastsætter for sidstnævnte situation strengere betingelser for udstedelse af en EKSK.

67. Sammenfattende kunne det på dette stadium hævdes, at det for at kunne anse kreditor for at have opnået et fuldbyrdelsesgrundlag (en retsafgørelse, et retsforlig eller et officielt bekræftet dokument), der forpligter debitor til at indfri kravet, som omhandlet i bestemmelserne i forordning nr. 655/2014, er nødvendigt, at fuldbyrdelsesgrundlaget er eksigibelt i den udstedende medlemsstat. Således som jeg viser nedenfor, underbygges denne konklusion – der i øvrigt deles af en del af retslitteraturen ( 21 ) – af den lære, som kan drages af andre bestemmelser i forordningen, nemlig forordningens artikel 7, 18 og 34.

2. Den lære, som kan drages af andre bestemmelser i forordning nr. 655/2014

68. Således som jeg anførte i punkt 59 i dette forslag til afgørelse, kan den måde, hvorpå de begreber fortolkes, der definerer et fuldbyrdelsesgrundlag (retsafgørelser, retsforlig og officielt bekræftede dokumenter), påvirke balancen mellem kreditors og debitors interesser. Det følger af artikel 7 i forordning nr. 655/2014, at når kreditor har opnået et fuldbyrdelsesgrundlag, der forpligter debitor til at indfri kravet, undersøger vedkommende ret ikke i tilknytning til udstedelsen af en EKSK vedrørende det i fuldbyrdelsesgrundlaget angivne krav, om kreditor får medhold i søgsmålet i realiteten.

69. Accepteres den fortolkning, hvorefter det af kreditor opnåede fuldbyrdelsesgrundlag ikke behøver at være eksigibelt i den udstedende medlemsstat, vil det påvirke den balance, som betingelserne for udstedelse af en EKSK skal være udtryk for. Når der udstedes en EKSK på grundlag af et endnu ikke eksigibelt fuldbyrdelsesgrundlag, kan den pågældende ret nemlig ikke kræve, at kreditor beviser, at det i fuldbyrdelsesgrundlaget angivne krav opfylder betingelsen om fumus bon juris. Det kan nemlig vise sig, at en EKSK er blevet udstedt på basis af et fuldbyrdelsesgrundlag, der, som i det foreliggende tilfælde, bygger på kreditors erklæring, uden at det er blevet efterprøvet, om der er grundlag for kravet.

70. Det er efter min opfattelse derfor, at det af kreditor opnåede fuldbyrdelsesgrundlag skal være eksigibelt i den udstedende medlemsstat, for at kreditor kan anses for at have opnået et sådant.

71. Dette er ligeledes årsagen til, at de frister for at træffe afgørelse om en anmodning om en EKSK, som er fastsat i artikel 18, stk. 1 og 2, i forordning nr. 655/2014, er kortere i de tilfælde, hvor kreditor allerede har opnået en retsafgørelse, et retsforlig eller et officielt bekræftet dokument. I så fald er retten fritaget for forpligtelsen til at undersøge, om kreditors søgsmål opfylder betingelsen om fumus bon juris for så vidt angår realiteten.

72. Desuden fremgår det af artikel 34, stk. 1, litra b), nr. iii), i forordning nr. 655/2014, at fuldbyrdelsen af EKSK’en i fuldbyrdelsesmedlemsstaten indstilles efter anmodning fra debitor, hvis eksigibiliteten af den retsafgørelse, hvis fuldbyrdelse kreditor søgte at sikre ved hjælp af kendelsen, er blevet suspenderet i den udstedende medlemsstat. Med hensyn til en EKSK, som er blevet udstedt, uden at kreditor har været forpligtet til at bevise, at betingelsen om fumus boni juris var opfyldt, kan dette udgøre en indikation for, at eksigibiliteten af det pågældende dokument for så vidt angår det krav, som er angivet i et fuldbyrdelsesgrundlag, er baseret på, at dokumentet er eksigibelt i den udstedende medlemsstat ( 22 ).

73. Konklusionerne af min undersøgelse synes ligeledes at blive bekræftet af en historisk fortolkning af forordning nr. 655/2014.

3. Historisk fortolkning

74. Det skal bemærkes, at det af Kommissionen fremsatte forslag til forordning ( 23 ), som ligger til grund for forordning nr. 655/2014, byggede på en tvedeling, der er sammenlignelig med den, som forordningen er baseret på.

75. Indledningsvis sondredes der i forslagets artikel 5 dels mellem situationer, hvor sagsøger anmodede om en EKSK, før han havde anlagt sag vedrørende realiteten, på hvilket som helst tidspunkt under denne sag, eller efter at han havde opnået en retsafgørelse, et retsforlig eller et officielt bekræftet dokument mod sagsøgte, der var eksigibelt i den udstedende medlemsstat, men som endnu ikke var blevet erklæret for eksigibelt i fuldbyrdelsesmedlemsstaten, hvor dette krævedes, dels mellem situationer, hvor sagsøger anmodede om en EKSK efter at have opnået en retsafgørelse, et retsforlig eller et officielt bekræftet dokument mod sagsøgte, der ifølge loven var eksigibelt i fuldbyrdelsesmedlemsstaten, eller som var blevet erklæret eksigibelt i denne.

76. Endvidere er betingelserne for udstedelse af en EKSK ifølge forslaget til forordning mindre strenge i tilfælde, hvor kreditor allerede er besiddelse af et fuldbyrdelsesgrundlag, som er eksigibelt i den udstedende medlemsstat, end i tilfælde, hvor han ikke er i besiddelse af et sådant. Desuden er betingelserne endnu lempeligere, hvis kreditor er i besiddelse af et fuldbyrdelsesgrundlag, som er eksigibelt i fuldbyrdelsesmedlemsstaten ( 24 ). Det skal bemærkes, at kravet om fumus boni juris ifølge artikel 7, stk. 2, i forslaget til forordning, sammenholdt med dettes artikel 5, stk. 1, ikke gælder, hvis kreditor er i besiddelse af et officielt bekræftet dokument, som er eksigibelt i den udstedende medlemsstat.

77. Endelig bortfalder kravet om eksigibilitetspåtegning ifølge artikel 23 i forslaget til forordning i situationer, hvor kreditor anmoder om en EKSK efter at have opnået et fuldbyrdelsesgrundlag, som er eksigibelt i fuldbyrdelsesmedlemsstaten eller er blevet erklæret eksigibelt i denne.

78. Sondringen mellem fuldbyrdelsesgrundlag, som kun anses for eksigible i den udstedende medlemsstat, og fuldbyrdelsesgrundlag, der ligeledes betragtes som eksigible i fuldbyrdelsesmedlemsstaten, blev opgivet, efter at Den Europæiske Unions Råd havde vedtaget en generel indstilling til forslaget til forordning ( 25 ). Det var på dette stadium, at de bestemmelser, der bygger på en sondring mellem den situation, hvori den kreditor, som har opnået et fuldbyrdelsesgrundlag, der forpligter debitor til at indfri kravet, befinder sig, og den, hvori den kreditor, som ikke har opnået et sådant fuldbyrdelsesgrundlag, befinder sig, blev formuleret. De betingelser for udstedelse af en EKSK, som var forudsat for situationer, hvor kreditor var i besiddelse af fuldbyrdelsesgrundlaget i den udstedende medlemsstat, blev gældende i de situationer, hvor kreditor var i besiddelse af (»har opnået«) det fuldbyrdelsesgrundlag, som forpligtede debitor til at indfri kravet. På samme måde som forordning nr. 655/2014 var Rådets generelle indstilling baseret på en fuldstændig afskaffelse af fuldbyrdelsesproceduren.

79. Undersøgelsen af forarbejderne til forordning nr. 655/2014 underbygger således min konklusion om, at fuldbyrdelsesgrundlaget skal være eksigibelt i den medlemsstat, hvori det er blevet udstedt, godkendt, indgået eller udfærdiget, for at kreditor kan anses for at have opnået et fuldbyrdelsesgrundlag (en retsafgørelse, et retsforlig eller et officielt bekræftet dokument), der forpligter debitor til at indfri kravet.

80. Endelig synes 18. betragtning til forordning nr. 655/2014, som vedrører den sikkerhed, kreditor er forpligtet til at stille under de i forordningens artikel 12 fastsatte betingelser, ganske vist at modsige den konklusion, som jeg netop har draget. Det forudses i denne betragtning, at den kreditor, der har opnået et fuldbyrdelsesgrundlag, i realiteten kan være i besiddelse af en retsafgørelse, som endnu ikke er eksigibel, eller som kun er foreløbigt eksigibel. Imidlertid kan betragtningen, der ikke har normativ karakter, og som desuden ikke var genstand for en detaljeret drøftelse under forarbejderne til forordning nr. 655/2014, ikke rejse tvivl om den sammenhængende lære, som kan drages af en systematisk og historisk fortolkning af denne forordning.

81. Som en afsluttende bemærkning kan jeg ikke udelukke, at Rådet ved under forarbejderne til forordning nr. 655/2014 at kvalificere de situationer, hvor kreditor er i besiddelse af et fuldbyrdelsesgrundlag, som dem, hvor kreditor har et opnået et sådant, der forpligter debitor til at indfri hans krav, ønskede at differentiere mellem sådanne situationer og situationer, hvor kreditor er i besiddelse af et fuldbyrdelsesgrundlag, der endnu ikke er eksigibelt. Dette udtryk forekommer nemlig kun i forordningens artikel 5 (»der kræver, at debitor betaler kreditors krav«), 7 og 14 (»der forpligter debitor til at indfri kreditors krav«).

82. Det nævnte ønske synes dog ikke at være blevet gennemført i forordning nr. 655/2014. Således angives det for det første i 12. betragtning til forordningen, at den situation, hvor kreditor har opnået et fuldbyrdelsesgrundlag, i modsætning til den, hvor han ikke har opnået et fuldbyrdelsesgrundlag, der forpligter debitor til at foretage en betaling, kan svare til den situation, hvor kreditor er i besiddelse af et fuldbyrdelsesgrundlag, som endnu ikke eksigibelt. For det andet blev forordningens artikel 6 (kompetencen til at udstede en EKSK) og 18 (tidsfrister for at udstede en EKSK) ændret under forarbejderne, uden at det afspejlede et sådant ønske. Dels opretholdt Rådet nemlig de regler, som ifølge Kommissionens forslag skulle gælde i situationer, hvor kreditor er i besiddelse af et fuldbyrdelsesgrundlag i den udstedende medlemsstat. Dels sondres der i de nævnte artikler kun mellem situationer, hvor kreditor ikke har opnået et fuldbyrdelsesgrundlag, og situationer, hvor han har opnået et sådant, uden at det angives, om dette fuldbyrdelsesgrundlag forpligter debitor til at betale. For det tredje var det efter Rådets generelle indstilling, at 13. betragtning til forordning nr. 655/2014 blev udvidet med angivelsen af, at begrebet »hovedsag« omfatter enhver sag, der har til formål at opnå et fuldbyrdelsesgrundlag for det underliggende krav. Heraf udleder jeg, at det også for Rådet er opnåelsen af et fuldbyrdelsesgrundlag, som udgør den afgørende skillelinje mellem de to retsmidler, der danner grundlag for den ordning, der indføres med forordning nr. 655/2014.

G. Afsluttende bemærkninger

83. På trods af manglen på detaljerede oplysninger om, hvilke aspekter der kan vække tvivl i den foreliggende sag, har jeg på grundlag af min fremstilling af den i forordning nr. 655/2014 indeholdte ordning fremsat en række betragtninger, som kan være nyttige for den forelæggende ret.

84. Det fremgår af min bedømmelse, at en kendelse om et betalingspåbud i bulgarsk ret ikke udgør et officielt bekræftet dokument som omhandlet i forordning nr. 655/2014, men snarere udviser kendetegnene ved en retsafgørelse i forordningens forstand.

85. Inden for rammerne af denne forordning gælder kravet om eksigibilitet imidlertid entydigt for de tre former for fuldbyrdelsesgrundlag (retsafgørelser, retsforlig og officielt bekræftede dokumenter), som kan danne grundlag for en EKSK.

86. Endvidere har min bedømmelse ligeledes foranlediget mig til at konstatere, at det, det drejer sig om, ikke er, om officielt bekræftede dokumenter som omhandlet i artikel 4, nr. 10), i forordning nr. 655/2014, betragtet hver for sig, skal være eksigible, men om det fuldbyrdelsesgrundlag (en retsafgørelse, et retsforlig eller et officielt bekræftet dokument), som kreditor skal være i besiddelse af, for at han kan anses for at have opnået et dokument, der forpligter debitor til at indfri hans krav, skal være eksigibelt eller ej.

87. Inden for rammerne af den ordning, der indføres ved denne forordning, skal kreditor for at blive anset for at have opnået et fuldbyrdelsesgrundlag (en retsafgørelse, et retsforlig eller et officielt bekræftet dokument), der kræver, at debitor betaler hans krav, som omhandlet i bl.a. forordningens artikel 5, litra b), være i besiddelse af et fuldbyrdelsesgrundlag i den medlemsstat, hvor fuldbyrdelsesgrundlaget et blevet udstedt, godkendt, indgået eller udfærdiget.

88. Den fortolkning, hvorefter det af kreditor opnåede fuldbyrdelsesgrundlag skal være eksigibelt i den udstedende medlemsstat, betyder ikke, at en kreditor, som har opnået et fuldbyrdelsesgrundlag, der endnu ikke er eksigibelt, ikke kan drage nogen fordel af det i en procedure med henblik på udstedelse af en EKSK. Det er lettere for en sådan kreditor at overbevise den kompetente ret om, at han sandsynligvis vil få medhold i realiteten i sit krav mod debitor. Endvidere kan det ikke udelukkes, at kreditor i henhold til artikel 12, stk. 1, andet afsnit, i forordning nr. 655/2014 fritages for forpligtelsen til at stille en sikkerhed. Hvad mere er, forhindrer den løsning, som jeg foreslår i dette forslag til afgørelse, i modsætning til den modsatte fortolkning, ikke den kompetente ret i at kræve, at kreditor beviser, at det krav, som angives i det endnu ikke eksigible fuldbyrdelsesgrundlag, opfylder betingelsen om fumus bon juris, navnlig hvis fuldbyrdelsesgrundlaget udelukkende er blevet udstedt på grundlag af kreditors ensidige erklæring.

VI. Forslag til afgørelse

89. På baggrund af ovenstående betragtninger foreslår jeg, at Domstolen besvarer det af Sofiyski Rayonen sad (kredsdomstol i Sofia, Bulgarien) forelagte første præjudicielle spørgsmål på følgende måde: »Artikel 4, nr. 10), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 655/2014 af 15. maj 2014 om indførelse af en procedure for en europæisk kendelse til sikring af bankindeståender med henblik på at lette grænseoverskridende gældsinddrivelse på det civil- og handelsretlige område skal fortolkes således, at en kendelse om et betalingspåbud som den i hovedsagen omhandlede ikke udgør et officielt bekræftet dokument som omhandlet i denne forordning, hvis indholdet af kendelsen ikke omfatter grundlaget for kravet, men kun debitors forpligtelse til at fyldestgøre kreditor, og ægtheden af dokumentet således ikke vedrører dets indhold som ønsket af EU-lovgiver. Inden for rammerne af den ved forordning nr. 655/2014 indførte ordning skal et fuldbyrdelsesgrundlag være eksigibelt i den medlemsstat, hvori det er udstedt, godkendt, indgået eller udfærdiget, for at kreditor kan anses for at have opnået et fuldbyrdelsesgrundlag (en retsafgørelse, et retsforlig eller et officielt bekræftet dokument), der kræver, at debitor betaler kreditors krav, som omhandlet i forordningens artikel 5, litra b).«

( 1 ) – Originalsprog: fransk.

( 2 ) – Dom af 21.5.1980 (125/79, EU:C:1980:130).

( 3 ) – Bruxelleskonventionen af 27.9.1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager (EUT 1972, L 299, s. 3, herefter »Bruxelleskonventionen«).

( 4 ) – Europa-Parlamentets og Rådets forordning af 12.12.2012 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil‑ og handelsretlige område (EUT 2012, L 351, s. 1). Det fremgår af artikel 2, litra a), i denne forordning, at begrebet »retsafgørelse« ikke omfatter foreløbige eller sikrende retsmidler, der er truffet afgørelse om af en ret, som har kompetence med hensyn til sagens realitet, uden at den sagsøgte er blevet indkaldt, medmindre retsafgørelsen indeholdende retsmidlet er blevet forkyndt for sagsøgte forud for fuldbyrdelsen. Jf. ligeledes hvad dette angår G. Cuniberti, S. Migliorini: The European Account Preservation Order Regulation. A Commentary, Cambridge University Press, Cambridge-New York, 2018, s. 5.

( 5 ) – Jf. Kommissionens grønbog om større effektivitet i fuldbyrdelsen af retsafgørelser i den Europæiske Union: udlæg i bankindeståender, KOM(2006) 618 endelig. Jf. ligeledes L.V. Monteiro: »The Bank Account Preservation Procedure in the European Union Regulation (EU) No 655/2014 of the European Parliament and of the Council of 15 May 2014«, EU Law Journal, 2015, bd. 1(1), s. 122.

( 6 ) – Dom af 21.5.1980 (125/79, EU:C:1980:130).

( 7 ) – Europa-Parlamentets og Rådets forordning af 15.5.2014 om indførelse af en procedure for en europæisk kendelse til sikring af bankindeståender med henblik på at lette grænseoverskridende gældsinddrivelse på det civil‑ og handelsretlige område (EUT 2014, L 189, s. 59).

( 8 ) – Angående den vigtigste forskel mellem forordning nr. 1215/2012 og forordning nr. 655/2014 henvises til J. Lagus: »Freezing Europe: The European Account Preservation Order and Forum Shopping in the European Judicial Area«, Tidskrift utgiven av Jfauridiska Föreningen i Finland, 2018, bind 3 og 4, s. 246 og 249.

( 9 ) – Jf. bl.a. V. Popova: »Order for Payment Proceedings in Bulgarian Civil Procedure Law«, Civil Procedure Review, 2011, bind 2(3), s. 34.

( 10 ) – Det skal bemærkes, at den forelæggende ret i en anden passage i forelæggelsesafgørelsen har anført, at en kendelse om et betalingspåbud kan ophæves, hvis der ikke anlægges anerkendelsessøgsmål om kravet. Det synes imidlertid ikke at fremgå af GPK’s artikel 415, stk. 5, at retten i så fald »kan ophæve« en kendelse om et betalingspåbud, men at den »ophæver« kendelsen.

( 11 ) – Jf. fodnote 10.

( 12 ) – Jf. P. Beaumont, J. Fitchen og J. Holliday: The evidentiary effects of authentic acts in the Member States of the European Union, in the context of successions, s. 72 »Bulgaria«, B. Musseva (http://www.europarl.europa.eu/RegData/etudes/STUD/2016/556935/IPOL_STU%282016%29556935_EN.pdf).

( 13 ) – Europa-Parlamentets og Rådets forordning af 21.4.2004 om indførelse af et europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument for ubestridte krav (EUT 2004, L 143, s. 15).

( 14 ) – Rådets forordning af 18.12.2008 om kompetence, lovvalg, anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser og samarbejde vedrørende underholdspligt (EUT 2009, L 7, s. 1).

( 15 ) – Konvention om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager – udfærdiget i Lugano den 16.9.1988 (EUT 1988, L 319, s. 9).

( 16 ) – Jf. artikel 4, nr. 3), i forordning nr. 805/2004, artikel 2, stk. 1, nr. 3), i forordning nr. 4/2009 og artikel 2, litra c), i forordning nr. 1215/2012.

( 17 ) – Jf. artikel 25, stk. 1, i forordning nr. 805/2004, artikel 48 i forordning nr. 4/2009 og artikel 58 i forordning nr. 1215/2012.

( 18 ) – Jf. E. Guinchard: »De la première saisie conservatoire européenne. Présentation af règlement no 655/2014 instituant une procédure d’ordonnance européenne de saisie conservatoire des comptes bancaires«, Revue trimestrielle de droit européen, no 4, 2014, s. 922.

( 19 ) – Det angives ganske vist ikke udtrykkeligt i GPK’s artikel 618a – i modsætning til artikel 6, stk. 1, i forordning nr. 655/2014 – at kreditor kan fremsætte anmodning om en EKSK, inden han opnår et officielt bekræftet dokument. Intet tyder imidlertid på, at den bulgarske lovgivning er til hinder for, at en kreditor anmoder om en EKSK i en sådan situation. Den forelæggende ret synes faktisk at være af den opfattelse, at det forholder sig således i den foreliggende sag, og at der skal indledes en særskilt sag i dette øjemed. Desuden henvises der heller ikke i artikel 5, litra a), i forordning nr. 655/2014 til den situation, hvor kreditor endnu ikke har opnået en EKSK, før der er indledt en sag vedrørende realiteten, eller til situationen under denne sag. Dette er formentlig en følge af, at lovgiver har været af den opfattelse, at det ikke er sædvane, at der »udstedes« et officielt bekræftet dokument efter en sag vedrørende realiteten.

( 20 ) – Jf. bl.a. artikel 7 og 12 i forordning nr. 655/2014.

( 21 ) – Jf. bl.a. L.V. Monteiro, op.cit., s. 129. Denne forfatter anfører, at alt bliver enklere for kreditorer, som har opnået et fuldbyrdelsesgrundlag, inden for rammerne af forordning nr. 655/2014, hvorimod dem, som endnu ikke har opnået et sådant, skal føre bevis for fumus boni juris.

( 22 ) – Det skal bemærkes, at artikel 34, stk. 1, litra b), nr. iii), i forordning nr. 655/2014 ifølge retslærens fortolkninger af denne bestemmelse kun finder anvendelse for så vidt angår den EKSK, som er udstedt for det krav, der er angivet i det fuldbyrdelsesgrundlag, som kreditor er i besiddelse af. Jf. G. Cuniberti og S. Migliorini: op.cit., s. 291. Jeg udleder heraf, at fuldbyrdelsesgrundlaget også ifølge den i retslæren udtrykte opfattelse skal være eksigibelt, for at kreditor kan anses for at opnået et fuldbyrdelsesgrundlag som omhandlet i flere bestemmelser i forordning nr. 655/2014.

( 23 ) – Forslag til Europa-Parlamentets og Rådets forordning om indførelse af en europæisk kendelse til sikring af bankindeståender med henblik på at lette grænseoverskridende gældsinddrivelse på det civil‑ og handelsretlige område (KOM(2011) 445 endelig, herefter »forslaget til forordning«).

( 24 ) – Jf. forslaget til forordning, s. 6.

( 25 ) – Rådets generelle indstilling til forslag til indførelse af en europæisk kendelse til sikring af bankindeståender med henblik på at lette grænseoverskridende gældsinddrivelse på det civil‑ og handelsretlige område, fremlagt den 28.11.2013 (16991/13 ADD 1).