ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
86

I en situation, dels hvor Nefiye Yön på grund af helbredsproblemer eller andre vanskeligheder er afhængig af sin ægtemands personlige bistand eller støtte i en sådan grad, at sidstnævnte skal ledsage hende til Tyrkiet, for at hun fra denne tredjestat kan genoptage proceduren til opnåelse af det krævede visum, dels hvor den skønsmargen, som de kompetente myndigheder råder over, under sådanne omstændigheder giver disse sidstnævnte mulighed for at beslutte, at det imidlertid ikke er nødvendigt at fravige forpligtelsen til at opnå det krævede visum, selv om de allerede råder over alle de nødvendige oplysninger for at træffe afgørelse om sagsøgeren i hovedsagens ret til ophold i Tyskland, hvilket det tilkommer til forelæggende ret at efterprøve, går anvendelsen af den i hovedsagen omhandlede nationale foranstaltning imidlertid ud over, hvad der er nødvendigt for at nå det formål, der forfølges hermed.
32

Det skal under alle omstændigheder fastslås, at den i artikel 78, stk. 3, i forordning nr. 555/2008 fastsatte afvisning af ansøgningen om støtte som væsentlig retsfølge af, at landbrugeren eller dennes repræsentanter hindrer gennemførelsen af en kontrol på stedet, i sig selv udgør et effektivt og tilstrækkeligt middel til at nå det i denne forordnings artikel 76 fastsatte mål med at sikre en fornøden beskyttelse af Unionens finansielle interesser (jf. analogt dom af 16.6.2011, Omejc, C-536/09, EU:C:2011:398, præmis 26 og 27). Med henblik på at gennemføre dette formål er en generel og forudgående tilladelse til kontrolpersonalet til adgang til kontrolstedet således ikke nødvendig.
34

Domstolen har gentagne gange haft lejlighed til at fastslå, at varemærkeindehaverens eneret tildeles for at sætte vedkommende i stand til at beskytte sine særlige interesser som indehaver af varemærket, dvs. at sikre, at varemærket kan opfylde sine egentlige funktioner, og udøvelsen af denne ret bør derfor være begrænset til de tilfælde, hvor tredjemands brug af tegnet gør indgreb eller kan gøre indgreb i varemærkets funktioner. Blandt disse funktioner skal ikke blot henregnes varemærkets væsentligste funktion, som er at garantere varens eller tjenesteydelsens oprindelse over for forbrugerne, men ligeledes varemærkets øvrige funktioner, såsom den funktion, der består i at garantere varens eller tjenesteydelsens kvalitet eller kommunikations-, investerings- eller reklamefunktioner (jf. dom af 12.11.2002, Arsenal Football Club, C-206/01, EU:C:2002:651, præmis 51, af 18.6.2009, L’Oréal m.fl., C-487/07, EU:C:2009:378, præmis 58, af 23.3.2010, Google France og Google, C-236/08 – C-238/08, EU:C:2010:159, præmis 77 og 79, og af 22.9.2011, Interflora og Interflora British Unit, C-323/09, EU:C:2011:604, præmis 37 og 38).
Artikel 6, stk. 1, i Rådets forordning (EF) nr. 1782/2003 af 29. september 2003 om fastlæggelse af fælles regler for den fælles landbrugspolitiks ordninger for direkte støtte og om fastlæggelse af visse støtteordninger for landbrugere og om ændring af forordning (EØF) nr. 2019/93, (EF) nr. 1452/2001, (EF) nr. 1453/2001, (EF) nr. 1454/2001, (EF) nr. 1868/94, (EF) nr. 1251/1999, (EF) nr. 1254/1999, (EF) nr. 1673/2000, (EØF) nr. 2358/71 og (EF) nr. 2529/2001, artikel 6, stk. 1, i forordning nr. 1782/2003, som ændret ved Rådets forordning (EF) nr. 146/2008 af 14. februar 2008, og artikel 23, stk. 1, i Rådets forordning (EF) nr. 73/2009 af 19. januar 2009 om fælles regler for den fælles landbrugspolitiks ordninger for direkte støtte til landbrugere og om fastlæggelse af visse støtteordninger for landbrugere, om ændring af forordning (EF) nr. 1290/2005, (EF) nr. 247/2006, (EF) nr. 378/2007 og om ophævelse af forordning nr. 1782/2003, skal fortolkes således, at nedsættelserne af direkte betalinger som følge af manglende overholdelse af krydsoverensstemmelsesreglerne skal beregnes på grundlag af de betalinger, der er ydet eller skal ydes for det år, hvor den manglende overholdelse finder sted.

Artikel 66, stk. 1, i Kommissionens forordning (EF) nr. 796/2004 af 21. april 2004 om gennemførelsesbestemmelser vedrørende krydsoverensstemmelse, graduering og det integrerede forvaltnings- og kontrolsystem som omhandlet i forordning nr. 1782/2003, og artikel 70, stk. 8, litra a), i Kommissionens forordning (EF) nr. 1122/2009 af 30. november 2009 om gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 73/2009 for så vidt angår krydsoverensstemmelse, graduering og det integrerede forvaltnings- og kontrolsystem inden for rammerne af de ordninger for direkte støtte til landbrugerne, som er omhandlet i nævnte forordning, og om gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning (EF) nr. 1234/2007 for så vidt angår krydsoverensstemmelse inden for rammerne af støtteordningen for vin, skal fortolkes sådan, at de således beregnede nedsættelser af direkte betalinger skal henføres til de betalinger, der er ydet eller skal ydes for det kalenderår, hvor den manglende overholdelse af krydsoverensstemmelsesreglerne konstateres.
20

Det er under disse omstændigheder, at Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Litauens øverste domstol) har besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Skal artikel 4, stk. 5, i direktiv 2002/47[…] fortolkes således, at medlemsstaterne pålægges en forpligtelse til at indføre bestemmelser om, at finansiel sikkerhedsstillelse ikke inkluderes i de tilbageværende aktiver efter sikkerhedshaverens insolvens (en bank under likvidation)? Er medlemsstaterne med andre ord forpligtet til at indføre bestemmelser om, at en sikkerhedshaver (en bank) de facto bør kunne opnå fyldestgørelse af sin fordring, for hvilken der er stillet finansiel sikkerhed (penge på en konto i banken og en ret til at gøre krav på disse penge), selv om fyldestgørelsesgrunden opstod efter indledningen af likvidationen af sikkerhedshaveren (banken)? 2) Skal artikel 4, stk. 1 og 5, i direktiv 2002/47[…] systematisk fortolkes således, at sikkerhedsstilleren får ret til at kræve, at sikkerhedshaveren (banken) primært opnår fyldestgørelse af sine fordringer, for hvilke der er stillet finansiel sikkerhed (penge på en konto i banken og en ret til at gøre krav på disse penge), ved brug af den finansielle sikkerhedsstillelse og følgelig, således at sikkerhedshaveren pålægges en forpligtelse til at opfylde dette krav på trods af indledningen af likvidation af sikkerhedshaveren? 3) Hvis det andet spørgsmål skal besvares benægtende, og sikkerhedsstilleren dækker sikkerhedshaverens fordring, for hvilken der er stillet finansiel sikkerhed, ved brug af sikkerhedsstillerens andre aktiver, skal bestemmelserne i direktiv 2002/47[…], navnlig artikel 4 og 8, [da] fortolkes således, at sikkerhedsstilleren også burde have været omfattet af en undtagelse fra ligebehandling af sikkerhedshaverens (banken) kreditorer ved likvidation, og således, at sikkerhedsstilleren skulle have forrang for andre kreditorer ved likvidation med henblik på inddrivelse af den finansielle sikkerhedsstillelse?«
De forklarende bemærkninger til HS vedrørende pos. 8525 har følgende ordlyd:

»B. Fjernsynskameraer, digitalkameraer og videokameraer.

Denne gruppe omfatter kameraer, som optager billeder og omsætter dem til et elektronisk signal, som bliver:

1. sendt som et videobillede til et sted uden for kameraet, hvor det kan ses eller optages på afstand (fx fjernsynskameraer), eller

2. optaget i kameraet som et stillbillede eller levende billede (fx digitalkameraer og videokameraer).

Mange af kameraerne under denne position kan i det ydre ligne kameraer henhørende under pos. 90.06 eller kinematografiske kameraer henhørende under pos. 90.07. Kameraerne under pos. 85.25 og kameraerne under kapitel 90 indeholder typisk optiske linser til at fokusere billedet på et lysfølsomt medie og justeringsanordninger til at regulere den lysmængde, der kommer ind i apparatet. Fotografiapparater og kinematografiske apparater henhørende under kapitel 90 eksponerer imidlertid billederne på fotografiske film henhørende under kapitel 37, medens kameraerne under denne position optager billederne som analoge eller digitale data.

Kameraerne under denne position optager et billede ved at fokusere billedet på en lysfølsom anordning såsom CMOS (Complementary Metal Oxide Semiconductor) eller CCD (Charged-Coupled Device). Den lysfølsomme anordning sender en elektrisk gengivelse af billederne, som skal viderebehandles til analog eller digital optagelse af billederne.

Fjernsynskameraer, også med indbygget anordning til fjernstyring af objektivet og blænden samt til fjernstyret bevægelse af kameraet vandret og lodret (fx fjernsynskameraer til fjernsynsstudier eller til reportager, fjernsynskameraer til industrielle eller til videnskabelige formål, til anvendelse i lukkede fjernsynskredsløb (overvågning) eller til trafikovervågning osv.). Disse kameraer har ingen indbygget anordning til optagelse af billeder.

Nogle af disse fjernsynskameraer kan anvendes sammen med en automatisk databehandlingsmaskine (fx et webcam).

[…]

I digitalkameraer og videokameraer bliver det optagne lagret på en intern hukommelse eller på et medie (fx magnetbånd, optisk medie, halvlederhukommelse eller andet medie henhørende under pos. 85.23). De kan indeholde en analog/digital omsætter (ADC (analogue/digital converter)) og et udgangsstik (output terminal), som gør det muligt for kameraet at sende billeder til enheder i en automatisk databehandlingsmaskine, printere, fjernsynsapparater eller andre apparater til billedvisning. Nogle digitalkameraer og videokameraer indeholder inputterminaler, således at de internt kan optage analoge eller digitale billeder fra førnævnte eksterne maskiner.

Disse kameraer er almindeligvis udstyret med en optisk søger eller et display (skærm) med flydende krystaller (LCD) eller begge. Mange kameraer med LCD kan anvende denne som skærm, som søger ved billedoptagelse eller ved præsentation af tidligere optagne billeder, der er modtaget fra andre kilder.«
3

Følgende fremgår af 12., 19. og 20. betragtning til direktiv 2011/7: »(12) Forsinket betaling udgør et kontraktbrud, som er blevet finansielt tiltrækkende for skyldnere i de fleste medlemsstater som følge af lave morarenter eller ingen opkrævning af morarenter og/eller langsomme inddrivelsesprocedurer. En afgørende ændring i retning af en kultur med hurtig betaling, herunder at udelukkelse af retten til morarenter altid bør betragtes som et klart urimeligt kontraktvilkår eller en klart urimelig handelspraksis, er nødvendig for at vende denne tendens og modvirke forsinket betaling. En sådan ændring bør desuden omfatte indførelsen af særlige bestemmelser om betalingsfrister og om kompensation til kreditorer for påløbne omkostninger, samt bl.a. at udelukkelse af retten til kompensation for inddrivelsesomkostninger bør betragtes som klart urimelig. […] (19) Rimelig kompensation til kreditorer for de inddrivelsesomkostninger, der er påløbet på grund af forsinket betaling, er nødvendig for at modvirke forsinket betaling. Inddrivelsesomkostninger bør også omfatte inddrivelse af administrative omkostninger og kompensation for interne omkostninger, som er påløbet på grund af forsinket betaling, for hvilke dette direktiv bør fastsætte et fast minimumsbeløb, som kan kumuleres med morarenter. Kompensation i form af et fast beløb bør sigte mod at begrænse de administrative og interne omkostninger i forbindelse med inddrivelsen. Kompensation for omkostningerne ved inddrivelse bør fastsættes med forbehold af de nationale bestemmelser, hvorefter en national ret kan tilkende kreditor kompensation for yderligere lidt skade i forbindelse med skyldners forsinkede betaling. (20) Ud over berettigelsen til betaling af et fast beløb til dækning af interne inddrivelsesomkostninger bør kreditorerne desuden være berettiget til kompensation for øvrige inddrivelsesomkostninger, der måtte påløbe som følge af skyldnerens forsinkede betaling. Sådanne omkostninger bør navnlig omfatte dem, kreditorerne har haft i forbindelse med at engagere en advokat eller et inkassofirma.«
7

3., 4., 8., 9., 12., 23., 24., 33. og 39. betragtning til direktiv 2011/95 har følgende ordlyd: »(3) Det Europæiske Råd nåede på sit særlige møde i Tammerfors den 15. og 16. oktober 1999 til enighed om at arbejde for oprettelsen af et fælles europæisk asylsystem, som bygger på en fuldstændig og inklusiv anvendelse af Genèvekonventionen […] (4) Genèvekonventionen […] udgør hovedhjørnestenen i det internationale retssystem til beskyttelse af flygtninge. […] (8) I den europæiske pagt om indvandring og asyl, der blev vedtaget den 15. og 16. oktober 2008, konstaterede Det Europæiske Råd, at der fortsat var store forskelle mellem medlemsstaterne med hensyn til ydelse af beskyttelse og med hensyn til beskyttelsens former, og det fandt, at tiden var inde til at tage nye initiativer til at fuldføre gennemførelsen af det fælles europæiske asylsystem som omhandlet i Haagprogrammet [vedtaget af Det Europæiske Råd den 4. november 2004 om fastsættelse af de mål, der skal opfyldes inden for områderne frihed, sikkerhed og retfærdighed i perioden 2005-2010] og dermed yde et højere beskyttelsesniveau. (9) I Stockholmprogrammet [vedtaget i 2010] gentog Det Europæiske Råd sit engagement i målet om senest i 2012 at oprette et fælles område for beskyttelse og solidaritet baseret på en fælles asylprocedure og en ensartet status, jf. artikel 78 [TEUF], for personer, der er blevet indrømmet international beskyttelse. (12) Hovedformålet med dette direktiv er dels at sikre, at medlemsstaterne anvender fælles kriterier til identifikation af personer, som reelt har behov for international beskyttelse, dels at sikre, at der findes et minimum af ydelser til fordel for disse personer i alle medlemsstater. […] (23) Der bør fastsættes standarder for definitionen og indholdet af flygtningestatus som en vejledning til medlemsstaternes kompetente nationale myndigheder i forbindelse med anvendelse af Genèvekonventionen. (24) Det er nødvendigt at indføre fælles kriterier for anerkendelse af asylansøgere som flygtninge i overensstemmelse med Genèvekonventionens artikel 1. […] (33) Der bør også fastsættes standarder for definition og indhold af subsidiær beskyttelsesstatus. Subsidiær beskyttelse bør være et supplement og en tilføjelse til beskyttelse af flygtninge i henhold til Genèvekonventionen. […] (39) Samtidig med at der følges op på opfordringen i Stockholmprogrammet til at indføre en ensartet status for flygtninge og for personer, der er berettiget til subsidiær beskyttelse, bør personer med subsidiær beskyttelsesstatus gives de samme rettigheder og fordele som dem, flygtninge har i henhold til dette direktiv, og de samme betingelser for berettigelse bør gælde for dem, dog med de undtagelser, der er nødvendige og objektivt begrundede.«
19

Under disse omstændigheder har Riigikohus (øverste domstol) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Skal artikel 21 i [direktiv 2011/83] fortolkes således, at en udbyder kan stille et telefonnummer til rådighed, for hvilket der gælder en højere takst end normaltaksten, når udbyderen med henblik på at kunne blive kontaktet pr. telefon i forbindelse med en indgået aftale foruden telefonnummeret til den højere takst på forståelig og let tilgængelig vis også tilbyder et fastnettelefonnummer til normaltakst? 2) Såfremt første spørgsmål besvares bekræftende: Udelukker artikel 21 i direktiv [2011/83], at en forbruger, som af fri vilje anvender et telefonnummer til en højere takst til at optage kontakt i forbindelse med en indgået aftale, selv om udbyderen på forståelig og let tilgængelig vis har stillet et telefonnummer til normaltakst til rådighed, er forpligtet til at betale den forhøjede takst for kontakten til udbyderen? 3) Såfremt første spørgsmål besvares bekræftende: Forpligter begrænsningen i artikel 21 i direktiv [2011/83] den erhvervsdrivende til sammen med et [forkortet nummer] overalt også at henvise til et fastnettelefonnummer til normaltakst og til oplysninger om prisforskellene?«
55

I den appellerede doms præmis 138 fastslog Retten i forbindelse med undersøgelsen af appellantens argument om, at appelkammeret ikke burde have begrænset sig til generelle erklæringer vedrørende de samlede varer eller tjenesteydelser, at appelkammerets konstatering om, at motiver, der anbringes på overfladen, er karakteriseret ved en uendelig række af forskellige mønstre, ikke er begrænset til en bestemt branche. I den doms præmis 144 fastslog Retten, at de billeder af sko, som appellanten havde fremlagt, ikke var egnet til at godtgøre, at der foreligger en væsentlig forskel mellem det omtvistede tegn og skobranchens normer og sædvaner. I nævnte doms præmis 145 fastslog Retten, at de billeder af indlægssåler, som appellanten havde fremlagt, under alle omstændigheder ikke var egnet til at godtgøre, at der foreligger en væsentlig forskel mellem det omtvistede tegn og den pågældende branches normer og sædvaner, for så vidt som samtlige billeder viste oversiden af indlægssålerne. For de andre omhandlede varer fastslog Retten, at appellanten ikke havde fremlagt billeder med henblik på at godtgøre de pågældende branchers normer og sædvaner. Retten fastslog derfor i den appellerede doms præmis 147, at det af appellanten anførte ikke i sig selv kunne godtgøre, at der forelå en væsentlig forskel mellem det omtvistede tegn og de pågældende branchers normer og sædvaner.
17

Samme lovs artikel 158b fastsætter: »1. Fra den 1. august 2010 er der under den nationale styrelse for skatter og afgifter indført og fastsat regler om registret over erhvervsdrivende i samhandelen inden for Fællesskabet, som registrerer alle afgiftspligtige personer eller ikke-afgiftspligtige juridiske personer, der foretager transaktioner inden for Fællesskabet, dvs.: a) leveringer af varer inden for Fællesskabet foretaget i Rumænien i henhold til artikel 132, stk. 1, litra a), og afgiftsfritagne i henhold til artikel 143, stk. 2, litra a) og d) b) senere leveringer af varer foretaget som led i trepartstransaktioner, jf. artikel 132a, stk. 5, gennemført i varernes ankomstmedlemsstat og angivet som leveringer inden for Fællesskabet med kode T i Rumænien c) leveringer af tjenesteydelser inden for Fællesskabet – dvs. ydelser, der er omfattet af bestemmelserne i artikel 133, stk. 2 – foretaget af afgiftspligtige personer, der er etableret i Rumænien, der sker til afgiftspligtige personer, der ikke er etableret i Rumænien, men i Fællesskabet, bortset fra ydelser, der er fritaget for moms i den medlemsstat, hvor disse personer er afgiftspligtige d) erhvervelser af afgiftspligtige varer inden for Fællesskabet foretaget i Rumænien i henhold til bestemmelserne i artikel 132a e) erhvervelser af ydelser inden for Fællesskabet – dvs. ydelser, der er omfattet af bestemmelserne i artikel 133, stk. 2 – der sker til afgiftspligtige personer, der er etableret i Rumænien, herunder ikke-afgiftspligtige momsregistrerede juridiske personer i henhold til artikel 153 eller 153a, foretaget af afgiftspligtige personer, der ikke er etableret i Rumænien, men i Fællesskabet, og hvor modtageren heraf er betalingspligtig for denne afgift i henhold til artikel 150, stk. 2. […] 3. Momsregistrerede personer i henhold til artikel 153 og 153a skal anmode om at blive optaget i registret over erhvervsdrivende i samhandelen inden for Fællesskabet, hvis de har til hensigt at gennemføre en eller flere transaktioner inden for Fællesskabet, jf. stk. 1, og dette skal ske, inden disse transaktioner foretages. […] 10. Den kompetente skatte-og afgiftsmyndighed sletter fra registret over erhvervsdrivende i samhandelen inden for Fællesskabet: a) afgiftspligtige personer og ikke-afgiftspligtige juridiske personer, der er opført i fortegnelsen over afgiftspligtige personer, der er erklæret inaktive i henhold til loven […] […]«
35

I denne henseende skal det bl.a. bemærkes, at hvis det lægges til grund, at stedet for skadens indtræden er hjemstedet for den bank, i hvilken sagsøgerens bankkonto, på hvilken denne skade direkte er indtrådt, er blevet åbnet, opfyldes formålet med forordning nr. 44/2001, som er at styrke retsbeskyttelsen for personer, der er bosiddende i Unionen, ved både at gøre det muligt for sagsøgeren let at afgøre, ved hvilken ret den pågældende kan anlægge sag, og for sagsøgte med rimelighed at kunne forudse, ved hvilken ret denne kan blive sagsøgt, idet udstederen af et certifikat, som ikke har opfyldt sine retlige forpligtelser vedrørende prospektet, skal kunne forvente – når vedkommende beslutter at anmelde prospektet vedrørende dette certifikat i andre medlemsstater – at utilstrækkeligt oplyste økonomiske aktører, som har hjemsted i disse medlemsstater, investerer i certifikatet og lider skade (jf. i denne retning dom af 28.1.2015, Kolassa, C-375/13, EU:C:2015:37, præmis 56).
Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 261/2004 af 11. februar 2004 om fælles bestemmelser om kompensation og bistand til luftfartspassagerer ved boardingafvisning og ved aflysning eller lange forsinkelser og om ophævelse af forordning (EØF) nr. 295/91, og navnlig artikel 8, stk. 1, litra a), deri, skal fortolkes således, at den billetpris, der skal tages i betragtning med henblik på at fastlægge den refusion, som luftfartsselskabet skal betale til en passager, hvis en flyafgang aflyses, omfatter forskellen mellem det beløb, som er betalt af denne passager, og det beløb, som luftfartsselskabet har modtaget, og som består af et gebyr opkrævet af en person, der har optrådt som formidler mellem disse to sidstnævnte parter, medmindre gebyret er fastsat uden dette luftfartsselskabs viden, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.
Samme direktivs artikel 4 er affattet således:

»1. Uanset artikel 2, stk. 1 og 2, kan medlemsstaterne bestemme, at ulige behandling, som er baseret på en egenskab, der har forbindelse med en eller flere af de i artikel 1 anførte grunde, ikke udgør forskelsbehandling, hvis den pågældende egenskab på grund af karakteren af bestemte erhvervsaktiviteter eller den sammenhæng, hvori sådanne aktiviteter udøves, udgør et regulært og afgørende erhvervsmæssigt krav, forudsat at målet er legitimt, og at kravet står i rimeligt forhold hertil.

2. I forbindelse med kirker og andre offentlige eller private organisationer, hvis etik er baseret på religion eller tro, kan medlemsstaterne for så vidt angår disse organisationers erhvervsmæssige aktiviteter i deres nationale lovgivning, som gælder på datoen for vedtagelsen af dette direktiv, opretholde eller i en kommende lovgivning, som er baseret på national praksis, som gælder på datoen for vedtagelsen af dette direktiv, fastsætte bestemmelser om, at ulige behandling på grund af en persons religion eller tro ikke udgør forskelsbehandling, når denne religion eller tro, under hensyn til disse aktiviteters karakter eller den sammenhæng, de indgår i, udgør et regulært, legitimt og berettiget erhvervsmæssigt krav på baggrund af organisationens etik. Denne ulige behandling udøves under overholdelse af medlemsstaternes forfatningsmæssige bestemmelser og principper samt de generelle principper i [EU-retten] og kan ikke berettige til forskelsbehandling med anden begrundelse.

Under forudsætning af at dette direktiv i øvrigt overholdes, er det således ikke til hinder for, at kirker og andre offentlige eller private organisationer, hvis etik er baseret på religion eller tro, og som handler i overensstemmelse med den nationale forfatning og lovgivning, kan kræve af personer, der arbejder for dem, at de har en redelig indstilling til og er loyale over for organisationens etik.«