Efter at have været ansat i Europa-Parlamentet fra den 1. maj 1975 som særlig rådgiver (artikel 5 i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte i Fællesskaberne) blev B. den 1. februar 1977 ansat som tjenestemandsansat rådgivende læge for denne institution.

Den 22. februar 1978 henvendte B sig til Europa-Parlamentets generalsekretær, H. Nord, og besværede sig over den ødelæggelse af hans helbred, som ifølge hans egen opfattelse skyldtes de beklageligt ringe sundhedsmæssige forhold i hans konsultationsværelse. Han erindrede om, at han allerede ved flere lejligheder havde henvendt sig til administrationen vedrørende dette emne, og at han af helbredsmæssige grunde havde måttet arbejde på halv tid siden den 31. januar 1978. Han anmodede som følge heraf om, at der indledtes en upartisk undersøgelse af årsagerne til og udstrækningen af det, som han kaldte en »erhvervssygdom«.

Han henholdt sig herved, stiltiende men med sikkerhed, til tjenestemandsvedtægtens artikel 73 samt til ordningen om dækning af risikoen for ulykker og erhvervssygdomme hos tjenestemænd ved De europæiske Fællesskaber, som Europa-Parlamentet for sit vedkommende havde vedtaget den 27. januar 1977 i henhold til den nævnte artikel. Denne ordnings artikler 17-23 fastlægger fremgangsmåden i forbindelse med spørgsmålet om fastslåelse af en invaliditets erhvervsmæssige oprindelse samt »lægeudvalgets« funktion.

Den 6. marts 1978 forsikrede generalsekretæren B. om, at han ville gøre alt, hvad der stod i hans magt for at bidrage til at genoprette B.'s helbred. Han lovede ham, at en række sagkyndige inden for en meget kort frist ville undersøge, på hvilken måde man kunne forbedre hans konsultationsværelse. Han udtrykte den »personlige« opfattelse, at man ville imødekomme B.'s anmodning og foranstalte en undersøgelse med henblik på at fastlægge udstrækningen af og oprindelsen til den sygdom, som B. besværede sig over, og han meddelte B., at Europa-Parlamentets generaldirektør for Administration, personale og økonomi, Vinci, ville sætte sig i forbindelse med ham vedrørende dette spørgsmål.

Den 21. eller 22. marts 1978 foretog Europarådets rådgivende læge sammen med andre medlemmer af en »undersøgelseskommission«, en arkitekt samt B., en undersøgelse af de lokaler, som B. rådede over i »Schumanbygningen«. Den nævnte læge konkluderede, at B.'s arbejdsbetingelser fandtes ringe, at B.'s konsultationsværelse ikke var egnet til sit formål, og stillede en række forslag til forbedring.

Den 16. april 1978 henvendte B. sig til generalsekretæren for at udtrykke sin tilfredshed med det gode forløb af undersøgelsen af hans konsultationsværelse, for over for ham at fremsætte en række bemærkninger vedrørende tjenestemændene i Parlamentets sekretariats-administration, og for på ny at anmode ham om at iværksætte proceduren til konstatering af en erhvervssygdom i henhold til vedtægten, »da den sagkyndige erklæring havde fastslået hans konsultationsværelses sygdomsfremkaldende karakter med sikkerhed«. Han synes herved at have sigtet til ordningens artikel 17.

Den 13. juni 1978 fremlagde B. en erklæring fra sin behandlende læge, dr. Stein, hvori det hed, at hans helbredstilstand nødvendiggjorde en sygeorlov på tre måneder. Efter dette tidspunkt har han ikke arbejdet i Europa-Parlamentet, heller ikke på deltid.

Den 16. juni 1978 meddelte generaldirektøren for Administration, personale og økonomi ham, at man »havde til hensigt at nedsætte et ’lægeråd’, som skulle udtale sig om:

— hans aktuelle helbredstilstand,

— den eventuelle forbindelse mellem hans helbredstilstand og hans arbejdsforhold på Parlamentet,

— hvorvidt det var hensigtsmæssigt at påbegynde den procedure til konstatering af invaliditet, som er fastsat i tjenestemandsvedtægten«

Han bad B. om snarest muligt at meddele sig navnet på den læge, som han ville udpege som medlem af dette »lægeråd«, hvoraf tillige en af institutionen udpeget læge samt en læge udpeget ved de to førstnævntes fælles overenskomst skulle være medlemmer.

Udtrykket »lægeråd« er tvetydigt, idet det synes ligeså vel at kunne henvise til det invaliditetsudvalg, som omtales i vedtægtens artikel 53 samt i artikel 7 i bilag II til denne, og til det lægeudvalg, som der er fastsat regler om i artikel 23 i den ordning, som jeg tidligere har omtalt. Der er altså her tale om en »tertium genus«, idet ingen af disse bestemmelser omtaler et »råd«; der kan imidlertid ikke herske nogen tvivl om, at såvel administrationen som sagsøgeren i første omgang har tænkt på »lægeudvalget«, idet påbegyndelsen af proceduren til konstatering af invaliditet i henhold til artikel 78 først skulle ske, efter at dette udvalgs resultater var kendt.

Den 13. juli 1978 meddelte B. Europa-Parlamentets direktør for personale og sociale spørgsmål, Van Nuffel, at han udpegede læge P. Stein til at varetage sine interesser i »undersøgelseskommissionen«. Van Nuffel meddelte den 1. december 1978, at læge H. Maddens var udpeget til at repræsentere institutionen i »lægerådet«.

Nedsættelsen af dette »råd« stødte på mangfoldige vanskeligheder og dets arbejde var ikke afsluttet den 12. oktober 1979, da nærværende sag blev anlagt. Parterne tillægger gensidigt hinanden ansvaret for denne forsinkelse.

Den 21. juni 1979 meddelte Europa-Parlamentets generalsekretær ad interim, Opitz, at da B.'s samlede sygeorlov oversteg tolv måneder inden for en periode af tre år (vedtægtens artikel 59, stk. 1, sidste afsnit), havde man besluttet at henvise B.'s sag til invaliditetsudvalget, og Optiz bad samtidig B. om at meddele sig navnet på den læge, B. valgte til at varetage sine interesser.

Den 2. juli 1979 meddelte B. generalsekretæren ad interim, at han til at repræsentere sig i invaliditetsudvalget udpegede læge P. Stein, som han allerede ét år tidligere havde udpeget til at varetage sine interesser i »undersøgelseskommissionen«, og understregede i denne forbindelse, at den igangværende undersøgelse vedrørende hans erhvervssygdom efter hans opfattelse burde gå forud, og at dette arbejde burde afsluttes, før invaliditetsudvalget påbegyndte sit arbejde.

Administrationen udpegede læge Maddens, som den allerede havde udpeget til at varetage sine interesser inden for »lægerådet«.

Forholdet mellem de to læger forværredes i en sådan grad, at førstnævnte indgav en klage over den sidstnævnte til den belgiske lægeorganisation, og B. selv indgav klage til administrationen over, at denne havde forhindret ham i at tegne en invaliditetsforsikring hos selskabet Van Breda eller for ikke at være indtrådt i sagen til støtte for ham med henblik på at gøre det muligt for ham at tegne en sådan forsikring. Disse klagepunkter blev imidlertid afvist ved kendelse nr. 117129 af 5. december 1979 afsagt af den som præsident for Domstolen fungerende dommer.

Den 10. august 1979 bebudede B. overfor personaledirektøren, at han havde i sinde at indgive en klage i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 2, over det forhold, at invaliditetsudvalget var blevet nedsat, før »lægerådet« havde afgivet sin udtalelse.

Da de læger, som repræsenterede hhv. B. og administrationen i invaliditetsudvalget, ikke kunne på til enighed om udpegelsen af den tredje læge, beskikkede Domstolens præsident på Parlamentets generalsekretærs begæringer af 10. september og 21. december 1979 den 8. januar 1980 på embeds vegne læge Gérard de Ren i henhold til artikel 7 i afdeling 4 i bilag II til vedtægten.

I mellemtiden var den af B. bebudede klage blevet tilstillet Parlamentets direktør for personale og sociale spørgsmål den 16. september 1979.

Den 12. oktober 1979 indbragte B. nærværende sag for Domstolen og indgav samtidig en anmodning i henhold til vedtægtens artikel 91, stk. 4, om, at det bestemtes, at invaliditetsudvalgets arbejde skulle udsættes, indtil der forelå en endelig afgørelse af spørgsmålet om, hvorvidt sagsøgerens sygdom var en erhvervssygdom.

Denne begæring blev afslået ved kendelse nr. 117128 af 5. december 1979 afsagt af den som præsident fungerende dommer — i præsidentens forfald. Den 15. januar 1980 afviste Europa-Parlamentets præsident udtrykkeligt sagsøgerens klage af 16. september 1979.