ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
19.

Kommissionen har endelig i detaljer undersøgt en række forskelle i reglerne i de to direktiver. Direktiv 91/263 finder således ikke blot anvendelse på teleterminaludstyr, men også på udstyr, der kan tilsluttes det offentlige telenet, men som ikke er bestemt til et sådant formål ( 7 ). Kommissionen har anført, at der med denne bestemmelse gives direktiv 91/263 et større anvendelsesområde end det, direktiv 86/361 havde. Det må man medgive den, for så vidt som der i sidstnævnte direktiv kun var tale om teleterminaludstyr. Begrebet »teleterminaludstyr« blev imidlertid i det defineret som udstyr, der er bestemt til at blive tilsluttet det offentlige telenet ( 8 ). Måske må man antage, at dette begreb også omfatter teleterminaludstyr, som det kun er muligt at tilslutte på nævnte måde. Herfor taler også den omstændighed, at en typegodkendelse efter definitionen heraf i 1986-direktivet er en medlemsstats kompetente myndigheds bekræftelse af, »at terminaludstyr af en bestemt type er godkendt eller anerkendt som egnet til at blive tilsluttet et givet offentligt telekommunikationsnet« ( 9 ).
37.

Til sidst skal jeg fremsætte et par bemærkninger om, hvorvidt direktivet kan anvendes i det foreliggende tilfælde. Det fremgår af såvel det præjudicielle spørgsmål som af Kommissionens indlæg, at virksomheden på overførselstidspunktet tilsyneladende var i likvidation. Det præjudicielle spørgsmål selv viser dog ikke klart, fra hvilket tidspunkt virksomheden var i likvidation. Selskabet Housing Service omtales indtil den 29. november 1993 som handlende. Ifølge den forelæggende rets angivelser handlede likvidator for J. Benoidt SA i likvidation (tidligere selskabet Housing Service) først fra den 13. december 1993. Det vil sige, at virksomheden allerede var i likvidation på dette tidspunkt. Det fremgår af de bemærkninger fra sagsøgeren, som den forelæggende ret har citeret, at virksomhedsoverførslen allerede fandt sted den 1. december 1993. På grundlag heraf ville det ikke fremgå klart, om virksomheden var i likvidation på overførselstidspunktet.
Det spørgsmål var derimod endnu ikke blevet forelagt for Domstolen, om det må anses for foreneligt med traktaten at opkræve særtolden af varer, der indføres til de oversøiske departementer fra tredjelande, som Fællesskabet ikke har nogen bestående handelsaftale med. Ved det præjudicielle spørgsmål i nærværende sag vil dette tomrum imidlertid blive udfyldt. Ved spørgsmålet ønsker den forelæggende ret således i det væsentlige afgjort, hvorvidt en opkrævning af særtolden ved import fra tredjelande — når det forudsættes, at der er tale om en afgift med tilsvarende virkning som told — er forenelig med indførelsen af en fælles toldtarif på grundlag af traktatens artikel 9 og 18-29 og med de grundlæggende principper for den fælles handelspolitik, jf. artikel 113. Ser man bort fra dets upræcise affattelse, er dette kernen i det herefter angivne spørgsmål fra Tribunal d'instance du 12o arrondissement de Paris, for hvilken sagsøgerne har nedlagt påstand om tilbagebetaling af samtlige de afgifter i form af særtold, som selskaberne har betalt i løbet af en række perioder mellem den 1. november 1988 og den 30. november 1991:

»Skal det i traktaten knæsatte princip om forbud mod forskelsbehandling fortolkes således, at det opstiller et forbud mod, at en medlemsstat opkræver en intern afgift, om hvilken det er blevet fastslået, at denne er en afgift med tilsvarende virkning, af varer fra tredjelande, som ikke er knyttet til Fællesskabet ved en særlig overenskomst, når varer, der indføres til andre medlemsstater fra disse tredjelande, ikke er underlagt den pågældende afgift?

I benægtende fald ønskes det oplyst, hvorvidt en medlemsstats opkrævning af en sådan afgift er udtryk for en forskelsbehandling, som undergraver de lige vilkår for erhvervsdrivende i de forskellige medlemsstater og medfører fordrejninger eller bringer det fælles markeds funktion i fare.«
Beslutningen indeholder bestemmelser både for det tilfælde, at slagteriet og opskæringsvirksomheden er forskellige virksomheder, og for det tilfælde, at de er en del af den samme virksomhed. Med hensyn til det førstnævnte tilfælde hedder det i femte betragtning:

»Det er ikke udelukket, at slagtning, opskæring og oplagring finder sted i forskellige virksomheder; i så fald foretages alle former for sundhedsmæssig undersøgelse og kontrol i medfør af direktiv ... 71/118/EØF ... som afgiften skal omfatte, derfor ikke i slagteriet; det er vigtigt i overensstemmelse med artikel 2, stk. 1, første afsnit, i direktiv 85/73/EØF at fastsætte regler for disse undtagelsestilfælde ved at beregne afgiftens størrelse i forhold til de forskellige former for sundhedsmæssig kontrol og undersøgelse, der skal udføres.«

For at fastsætte regler for begge disse tilfælde bestemmer artikel 3 følgende:

»1. Den del af afgiften, der dækker kontrol og undersøgelse i forbindelse med den opskæring, der er omhandlet i ... artikel 3, stk. 1, punkt B), undcrlitra b), i direktiv 71/118/EØF, fastsættes til et fast beløb på 3 ECU/ton med ben for kød, som skal udbenes, og som er bestemt til opskæring.

2. Det i stk. 1 anførte beløb lægges til de i artikel 2, stk. 1, omhandlede beløb.

3. Bestemmelserne i artikel 2, stk. 2 og 5, finder tilsvarende anvendelse.
Ændringsdirektivet, der er udfærdiget med hjemmel i traktatens artikel 99, indeholder i præamblen bl. a. følgende betragtninger (2, 3, 7, 8, 9 og 12):

»gennemførelsen af det indre marked indebærer fjernelse af de fiskale grænser mellem medlemsstaterne, og med henblik herpå skal afgiftsopkrævning ved indførsel og afgiftsfritagelse ved udførsel i samhandelen mellem medlemsstaterne afskaffes endeligt;

fra den 1. januar 1993 afskaffes kontrol i fiskalt øjemed ved de indre grænser således endeligt for enhver transaktion mellem medlemsstaterne;

...

virkeliggørelse af målet i artikel 4 i Rådets første direktiv af 11. april 1967 ( 3 ), senest ændret ved sjette direktiv 77/388/EØF, forudsætter, at det grundlæggende princip for beskatningen i samhandelen mellem medlemsstaterne er, at der pålægges de leverede goder og præsterede tjenesteydelser afgifter i oprindelseslandet, uden at dette i samhandelen inden for Fællesskabet mellem afgiftspligtige personer må gribe ind i princippet om, at de afgifter, der opkræves i sidste forbrugerled, tilfalder den medlemsstat, hvor det endelige forbrug finder sted;

fastlæggelse af de endelige bestemmelser for virkeliggørelsen af målsætningen for den fælles merværdiafgiftsordning for levering af goder og tjenesteydelser mellem medlemsstaterne forudsætter imidlertid opfyldelse af en række betingelser, der ikke kan opfyldes fuldt ud allerede fra den 31. december 1992;

det er derfor nødvendigt fra 1. januar 1993 for et begrænset tidsrum at indføre en overgangsperiode, i løbet af hvilken der iværksættes foranstaltninger, der kan lette overgangen til den endelige afgiftsordning for samhandelen mellem medlemsstaterne, som er målsætningen på mellemlang sigt;

...

det er nødvendigt at søge at mindske de administrative og statistiske formaliteter for virksomhederne ... men samtidig skal der iværksættes effektive kontrolforanstaltninger, og kvaliteten af Fællesskabets statistiske instrumenter må nødvendigvis fastholdes, både af økonomiske og af fiskale grunde«.
27.

Jeg er tillige særdeles enig med Det Forenede Kongerige, Tyskland og Grækenland, når de gør gældende, at antagelse af Gibbs' og Kommissionens argument, hvorefter disse efterfølgende tilbagebetalinger skal fradrages i beskatningsgrundlaget for den oprindelige levering i medfør af artikel 11, punkt C, stk. 1, ville medføre alvorlige forstyrrelser i systemet med fradrag af indgående moms ifølge sjette direktiv. Tyskland har påpeget, at Gibbs' kunde (dvs. typisk detailhandleren) ikke har nogen retlig eller anden pligt til at regulere (i dette tilfælde nedsætte) fradraget for indgående moms i overensstemmelse med den refusion, Gibbs yder tredjemand (dvs. detailhandlerens kunde). Dette dilemma blev kort omtalt af Det Forenede Kongeriges repræsentant under retsmødet, hvor han spurgte: »... hvorledes nedsætter detailhandleren nu for det første det beløb, hvoraf han kræver fradrag for indgående moms [refusionsbcløbet], og hvorledes nedsætter ligeledes kunden, dersom han er momsregistreret, for det andet sin indgående moms under henvisning til det beløb, der er ydet som tilskud?« ( 17 ). Logisk bør Gibbs refundere detailhandleren al moms, som denne må formodes at have betalt for meget af den oprindelige pris. Dette vil naturligvis være umuligt, idet detailhandleren ikke kan identificeres. Formålet med harmoniseringen af momsgrundlaget, således som dette er fastslået af Domstolen i sagen Chaussures Bally ( 18 ), ville blive undergravet, dersom man lagde en anden beregningsmåde for modydelsen til grund for dels beskatningsgrundlaget for Gibbs (prisen med fradrag af kontante betalinger), og dels detailhandlerens indkøb (prisen uden fradrag). I Chaussures Bally-sagcn forkastede Domstolen et argument, hvorefter detailhandleren kunne beskattes af det beløb, han modtog fra krcditkortudstedere med fradrag af provision, mens kunden havde betalt den fulde pris inklusive moms ved brug af sit kreditkort. Jeg er ikke enig med Gibbs og Kommissionen i, at dette alene er et fakturerings- eller administrationsproblem. Som Grækenland rigtigt har bemærket, tjener fakturaerne et grundlæggende formål i momssystemet.
Det Forenede Kongerige har gennemført det sjette direktiv ved Value Added Tax Act 1983, med senere ændringer. Section 10(2) bestemmer, at modværdien i penge »skal anses at være det beløb, som med tillæg af den pålignede skat svarer til vederlaget«. Section 10(1), med senere ændringer, bestemmer dog udtrykkeligt, at section 10(2) skal læses under hensyntagen til bestemmelserne i lovens Schedule 4, paragraf 6, der fastslår, at ( 5 )

»Når der mod vederlag indrømmes en ret til at modtage goder eller tjenesteydelser for et beløb angivet på et gavekort, et mærke eller en voucher, ses der i denne lov bort fra vederlaget, undtagen i det omfang det (eventuelt) overstiger dette beløb.«

I Det Forenede Kongerige er salget af vouchere således ikke momspligtigt. Den eneste skattepligtige transaktion er salget af goder, og i den forbindelse må der tages stilling til voucherens rolle ved beregningen af modværdien.
Kommissionens synspunkt, ifølge hvilket de enkelte områder inden for kommunalforvaltningen skal betragtes særskilt, er ligeledes i strid med direktivets beskyttelses-formål. I den forbindelse diskuterer Kommissionen problemerne vedrørende overtagelse af funktioner, som Domstolen flere gange tidligere har beskæftiget sig med, og som den ifølge Kommissionen vil komme til at beskæftige sig med i fremtiden ( 23 ). For løsningen i det foreliggende tilfælde er denne teori dog uden betydning, da der ikke er nogen tvivl om, at det ikke var enkelte funktioner fra virksomheden, der skulle overføres, men den samlede enhed. En anvendelse af den af Kommissionen anførte teori på det foreliggende tilfælde, hvor den samlede enhed skal overføres, ville medføre mange problemer. Hvorfor skulle en ansat i den kommunale forvaltning, som efter national lovgivning behandles som sine øvrige kolleger, være udelukket fra at være omfattet af beskyttelsen i direktivet, blot fordi han i modsætning til de andre udøver offentlig myndighed? Det er et spørgsmål, hvordan man skulle forholde sig, såfremt den ansattes arbejde ændrer karakter, og han nu udøver en økonomisk virksomhed.

En sådan opdeling i nogle enkelte aktivitetsområder er også af en anden grund ikke praktisk gennemførlig: Under hvilken kategori henhører de ansatte i en lille kommune, der på samme tid udfører flere funktioner — derunder økonomisk virksomhed og udøvelse af offentlig myndighed? Kun hvis man ser bort fra direktivets beskyttelsesformål, ville den eneste grund til at udelukke en ansat fra direktivets anvendelsesområde være, at den pågældende kun udøver økonomisk virksomhed i rent marginalt omfang (jf. diskussionen vedrørende Levin-dommen i punkt 44). At fastslå dette ville igen påhvile den nationale ret.

Derfor ville direktivet også efter dette alternativ finde anvendelse på kommunen.
60.

I modsætning til Bundesamt finder jeg ikke, at den forelæggende rets spørgsmål er uden betydning for de sager, der verserer for Finanzgericht. Ifølge Domstolens faste praksis er det kun muligt at afvise en anmodning fra en national ret, hvis det viser sig, at anmodningen åbenbart savner enhver forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand ( 15 ). I forelæggelseskendelsen oplyses, at Denkavit efter Bundesamt's omgørelse af dets afgørelse under sagen har begrænset sit søgsmål til perioden før den 15. juli 1993 og ændret sin påstand, således at selskabet for Finanzgericht påstår Bundesamt's afgørelse kendt retsstridig. Selskabet anfører, at dets formål med at anmode om en sådan udtalelse er at skabe grundlag for et krav om erstatning i andre sager for andre tyske domstole. Adspurgt af Domstolen under den mundtlige forhandling har Denkavit oplyst, at selskabet efter de relevante tyske retsplejeregler kun kan få medhold i en sådan påstand ved Finanzgericht, hvis selskabet har en retlig interesse heri. Finanzgericht's tredje spørgsmål skal ses på denne baggrund. Selv om Denkavit således ikke nedlægger påstand om erstatning i sagen for Finanzgericht, kan det ikke deraf sluttes, at sidstnævntes spørgsmål er uden betydning for realiteten i hovedsagen eller dennes genstand. Jeg skal tilføje, at det ikke tilkommer Domstolen at efterprøve, om Denkavit efter de tyske regler om retsplejen og domstolenes organisation har været berettiget til at ændre sin påstand på ovenfor anførte måde i sagen for Finanzgericht ( 16 ).
Selv om forholdet var det, at et af formålene med den pågældende børnepasnings-ydelse var et andet end at bidrage til familieudgifter, ville dette ikke i sig selv udelukke anvendeligheden af forordning nr. 1408/71. Familieydelser i medfør af artikel 1, litra u), nr. i), kan have to formål. I Hughes-sagen ( 16 ) fandt Domstolen, at familiestøtten i Nordirland har en dobbeltfunktion:

»For det første ... tilskynder den lavtlønnede arbejdstagere til at fortsætte i beskæftigelse, og for det andet skal den dække familiens udgifter, hvilket navnlig fremgår af, at den kun udbetales, når ansøgerens familie omfatter et eller flere børn, og at ydelsesbeløbet varierer alt efter børnenes alder. Som følge af denne anden funktion er en ydelse som familiestøtten omfattet af den gruppe af familieydelser, der ...« ( 17 ).
Forslag til afgørelse fra generaladvokat Cosmas fremsat den 16. januar 1997. - Intelligente Systemen, Database toepassingen, Elektronische diensten BV (IDE) mod Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber. - Voldgiftsklausul - Kontrakt om opbygning af softwareprogram - Krav om betaling af et restbeløb og om erstatning - Tilbagebetaling af ydet forskud fremsat som modkrav. - Sag C-114/94.



Samling af Afgørelser 1997 side I-00803



Generaladvokatens forslag til afgørelse

1 Oprindeligt fremsatte jeg forslag til afgoerelse i denne sag den 28. marts 1996. Ved kendelse af 12. september 1996 bestemte Domstolen (Anden Afdeling), at den mundtlige forhandling skulle genoptages i medfoer af artikel 61 i Domstolens procesreglement som foelge af, at den refererende dommer F.A. Schockweiler var afgaaet ved doeden den 1. juni 1996.

2 Da ingen hertil befoejet person har ytret interesse for at fremsaette mundtlige indlaeg paa dette stadium af sagen, har Domstolen givet afkald paa at beramme nyt retsmoede.

3 Paa den baggrund har jeg intet at foeje til mit forslag til afgoerelse af 28. marts 1996.
1.

Kommissionen har under dette i medfør af EF-traktatens artikel 169 indbragte traktatbrudssøgsmål mod Den Hellenske Republik nedlagt påstand om, at det fastslås, at Den Hellenske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til traktaten og Rådets direktiv 92/5/EØF af 10. februar 1992 om ændring og ajourføring af direktiv 77/99/EØF om sundhedsmæssige problemer i forbindelse med handel med kødprodukter inden for Fællesskabet og om ændring af direktiv 64/433/EØF ( 1 ), idet den ikke inden for den fastsatte frist har udstedt de ved lov eller administrativt fastsatte bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme direktivet, eller i hvert fald ikke har givet Kommissionen meddelelse ora sådanne bestemmelser.
4.

Sagsøgeren, som tillige er kassations-indstævnte i hovedsagen (herefter »sagsøgeren«), modtog arbcjdsløshcdsydelscr i Belgien, da han den 14. juli 1985 rejste til Italien, som er hans hjemstat, for at søge beskæftigelse dér. Han påberåbte sig herved sin ret efter artikel 69, stk. 1, i forordning nr. 1408/71 til at bevare sine arbejdsløsheds-ydelser i Belgien. Han vendte imidlertid ikke tilbage til Belgien senest den 13. oktober 1985, således som han var forpligtet til, men først i midten af december 1985, efter at han forgæves havde søgt arbejde. Den 3. januar 1986 fik han på ny arbejde i Belgien inden for byggebranchen. På grund af vejrforholdene blev han imidlertid på ny arbejdsløs allerede den 20. januar 1986 og ansøgte om arbejdsløshedsunderstøttelse, hvilket han fik afslag på fra Office national de l'emploi (herefter »Onem«) under henvisning til forordningens artikel 69, stk. 4. Sagsøgeren anlagde herefter sag til prøvelse af denne afgørelse og fik i første omgang medhold ved Cour du travail de Liège. Denne ret lagde til grund, at sagsøgeren ganske vist ikke kunne påberåbe sig artikel 123 ( 2 ) i den kongelige anordning af 1963 (herefter »den kongelige anordning«) til støtte for at bevare sin status som ydelsesberettiget, men at han opfyldte samtlige betingelser for at erhverve ret til en ydelse i henhold til den kongelige anordnings artikel 118, nemlig at han havde haft mindst 450 arbejdsdage eller hermed ligestillede dage inden for en referenceperiode på 27 måneder, og at han derfor var berettiget til arbejdsløshedsydelser.
3.

Jeg skal blot nævne, at forbundsregeringen ikke har bestridt det påtalte traktatbrud. I sit indlæg har regeringen kun anført, at bekendtgørelser med henblik på at tilpasse de nationale bestemmelser til direktivet er ved at blive udstedt, og har oplyst, at den inden for den fastsatte frist har givet de ordregivende myndigheder i Forbundsrepublikken samt delstaternes ministerier meddelelse om, at direktivet med virkning fra den 1. juli 1993 har fundet umiddelbar anvendelse. I henhold til Domstolens praksis ( 2 ) bringes traktatbruddet ikke herved til ophør.
3.

Jeg skal blot nævne, at den franske regering ikke har bestridt det påtalte traktatbrud. I sit indlæg har regeringen kun anført, at der i senatet er fremsat et lovforslag med henblik på at tilpasse de nationale bestemmelser til direktivet, og at der er ved at blive udstedt dekreter. I henhold til Domstolens praksis bringes traktatbruddet ikke herved til ophør.
3.

Da Kommissionen ikke havde modtaget underretning herom fra Den Hellenske Republik, tilstillede Kommissionen den 9. august 1993 den græske regering en åbningsskrivelse, hvori den anmodede regeringen om at fremkomme med sine bemærkninger inden for en frist på to måneder. Skrivelsen blev ikke besvaret. Herefter fremsatte Kommissionen den 6. maj 1994 en begrundet udtalelse over for den græske regering, hvori regeringen blev anmodet om at efterkomme sin forpligtelse til at gennemføre direktivet inden for en frist på to måneder. Den begrundede udtalelse blev heller ikke besvaret, og Kommissionen anlagde derfor den 29. september 1995 sag ved Domstolen, jf. EF-traktatens artikel 169.
6.

Kommissionen besluttede herefter at anlægge nærværende sag med påstand om, at det fastlås, at Kongeriget Belgien har tilsidesat bestemmelserne i direktiv 90/385, navnlig artikel 16, idet der ikke er vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme direktivet, og i hvert fald ikke straks har givet meddelelse om sådanne foranstaltninger. Kommissionen har endvidere nedlagt påstand om, at Kongeriget Belgien tilpligtes at betale sagens omkostninger.
5.

Traktatens artikel 189 pålægger medlemsstaterne en forpligtelse til at vedtage de nationale foranstaltninger, som er nødvendige for at sikre, at ethvert direktivs målsætninger opfyldes. Dette specifikke krav styrkes ved medlemsstaternes generelle forpligtelse i medfør af traktatens artikel 5 til at træffe »alle almindelige eller særlige foranstaltninger, som er egnede til at sikre opfyldelsen af de forpligtelser, som følger af denne traktat, eller af retsakter foretaget af Fællesskabets institutioner«. Det er ubestridt, at direktivet ikke var blevet gennemført af Den Italienske Republik ved udløbet af den fastsatte frist. Domstolen har i sin faste praksis udtalt, at medlemsstaterne hverken kan påberåbe sig praktiske eller andre vanskeligheder, som de støder på ved gennemførelsen af et direktiv, som begrundelse for, at forpligtelser i henhold til fællesskabsdirektiver ikke overholdes ( 5 ).
4.

Den græske regering har ikke bestridt, at den ikke inden for den fastsatte frist, eller i det hele taget, har gennemført direktivet. Regeringen anførte såvel i sit svarskrift af 20. juni 1995 som i duplikken af 8. august 1995, at en ministeriel anordning, hvorved direktivet ville blive gennemført, såfremt anordningen udstedes, befandt sig på et fremskredent forberedelsesstadium og kun manglede at blive underskrevet af den ansvarlige minister. Regeringen hævdede, at forsinkelsen skyldes en parallel, generel revision af den nationale affaldslovgivning. Som Kommissionen imidlertid med rette har anført i sin replik af 3. juli 1995 med henvisning til Domstolens faste praksis, kan medlemsstaterne hverken påberåbe sig praktiske eller andre vanskeligheder, som de støder på ved gennemførelsen af et direktiv, som begrundelse for, at forpligtelser i henhold til fællesskabsdirektiver ikke overholdes inden for den fastsatte frist.
4.

I svarskriftet af 20. juni 1995 har den græske regering ikke bestridt, at den ikke har gennemført direktivet inden for den i artikel 19 fastsatte frist, men regeringen har anført, at forsinkelsen skyldes, at de pågældende gennemførelsesforanstaltninger indgår i en generel revision af den nationale affaldslovgivning. Regeringen har oplyst, at det ansvarlige ministerium allerede har udarbejdet et udkast til en ministeriel anordning, hvorved direktivet vil blive gennemført, såfremt anordningen udstedes. I duplikken af 8. august 1995 har regering endvidere oplyst, at det pågældende udkast er blevet forelagt de ansvarlige ministre til underskrivelse. Som Kommissionen imidlertid med rette har anført i sin replik af 3. juli 1995 med henvisning til Domstolens faste praksis, kan medlemsstaterne hverken påberåbe sig praktiske eller andre vanskeligheder, som de støder på ved gennemførelsen af et direktiv, som begrundelse for, at forpligtelser i henhold til fællesskabsdirektiver ikke overholdes inden for den fastsatte frist.
2.

De faktiske omstændigheder, der ligger til grund for hovedsagen, kan sammenfattes således: Sagsøgte, Kemmler, er en tysk advokat, som både var bosat og udøvede sit erhverv i Tyskland, og som samtidig havde en bopæl i Belgien, hvor han var registreret som advokat i Bruxelles, den by, hvor han også udøvede sit erhverv i et advokatfirma. Det fremgår af sagen, at Institut national d'assurances sociales pour travailleurs indépendants (herefter »INASTI«), sagsøgte i hovedsagen, har afkrævet Kemmler betaling af et beløb på 331271 BFR i forfaldne og ubetalte bidrag for 1981 og de to første kvartaler af 1982. Sagsøgte nægter at betale disse bidrag under henvisning til, at han i samme periode var tilsluttet den tyske sociale sikringsordning for selvstændige erhvervsdrivende, og har ført bevis for at være tilsluttet denne.