Domstolens Dom (Femte Afdeling) af 22. juni 1999. - ED Srl mod Italo Fenocchio. - Anmodning om præjudiciel afgørelse: Pretura circondariale di Bologna - Italien. - Frie varebevægelser - Fri udveksling af tjenesteydelser - Frie kapitalbevægelser - National bestemmelse, hvorefter en national ret ikke kan udstede betalingspålæg, der skal forkyndes uden for det nationale område - Lovlighed. - Sag C-412/97.



Samling af Afgørelser 1999 side I-03845



Sammendrag

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

1 Frie varebevaegelser - kvantitative udfoerselsrestriktioner - foranstaltninger med tilsvarende virkning - forbud mod at benytte fremgangsmaaden for udstedelse af betalingspaalaeg, saafremt forkyndelsen for debitor skal ske i en anden medlemsstat - lovlighed

(EF-traktaten, art. 34 (efter aendring nu art. 29 EF))

2 Frie kapitalbevaegelser - frihed til at foretage betalinger - traktatens artikel 73 B, stk. 2 (nu artikel 56, stk. 2, EF) - raekkevidde - processuelle regler for soegsmaal om krav paa penge - ikke omfattet

(EOEF-traktaten, art. 106 (EF-traktaten, art. 73 H, ophaevet ved Amsterdam-traktaten); EF-traktaten, art. 73 B, stk. 2 (nu art. 56, stk. 2, EF))

Sammendrag

1 Traktatens artikel 34 (efter aendring nu artikel 29 EF) er ikke til hinder for en national lovgivning, hvorefter det er forbudt at anvende reglerne om udstedelse af betalingspaalaeg i tilfaelde, hvor forkyndelsen for debitor skal ske i en af Faellesskabets oevrige medlemsstater.

En national bestemmelse herom medfoerer ganske vist, at en erhvervsdrivende processuelt stilles forskelligt alt efter, om han leverer varer til den paagaeldende medlemsstats hjemmemarked eller eksporterer dem til andre medlemsstater, men den omstaendighed, at personer, der er hjemmehoerende i den paagaeldende medlemsstat, som foelge heraf vil vaere mindre tilboejelige til at saelge varer til koebere i andre medlemsstater, er imidlertid alt for usikker og indirekte til, at naevnte bestemmelse kan betragtes som en foranstaltning, der er egnet til at hindre samhandelen mellem medlemsstaterne.

2 Ligesom EOEF-traktatens artikel 106 (EF-traktatens artikel 73 H, ophaevet ved Amsterdam-traktaten) har traktatens artikel 73 B, stk. 2 (nu artikel 56, stk. 2, EF), til formaal at goere det muligt for debitor for et pengebeloeb, som skyldes for levering af varer eller tjenesteydelser, frivilligt at opfylde denne kontraktlige forpligtelse uden ulovlige begraensninger og for kreditor frit at modtage en saadan betaling. Denne bestemmelse kan imidlertid ikke finde anvendelse paa processuelle regler for en kreditors soegsmaal med henblik paa at opnaa en modvillig debitors betaling af et pengebeloeb.

En national processuel bestemmelse, hvorefter det er forbudt at anvende fremgangsmaaden for udstedelse af betalingspaalaeg, saafremt forkyndelse for debitor skal ske i en anden medlemsstat, udgoer ikke en restriktion for friheden til at foretage betalinger.

Dommens præmisser

1 Ved kendelse af 29. november 1997, indgaaet til Domstolen den 5. december 1997, har Pretura circondariale di Bologna i medfoer af EF-traktatens artikel 177 (nu artikel 234 EF) forelagt et praejudicielt spoergsmaal vedroerende fortolkningen af EF-traktatens artikel 34 og 59 (efter aendring nu artikel 29 EF og 49 EF) og af artikel 73 B (nu artikel 56 EF) for at kunne vurdere, om et nationalt forbud mod udstedelse af et betalingspaalaeg, der skal forkyndes uden for det nationale omraade, er foreneligt med disse bestemmelser.

2 Spoergsmaalet er blevet rejst under en sag, hvorunder det italienske selskab ED Srl (herefter »ED«), Funo di Argelato, har fremsat begaering om udstedelse af betalingspaalaeg over for Italo Fenocchio, Berlin, Tyskland.

3 ED har leveret varer til en pris af 19 933 700 ITL til Italo Fenocchio. Denne har kun betalt et acontobeloeb paa 100 000 ITL og undladt at betale restbeloebet, og ED har derfor under en i medfoer af artikel 633 i den italienske civilproceslov (herefter »CPC«) anlagt sag for Pretura circondariale di Bologna fremsat begaering om udstedelse af betalingspaalaeg for restbeloebet med tillaeg af renter og omkostninger.

4 Det er ubestridt, at begaeringen opfyldte alle de for dens fremsaettelse gaeldende materielle betingelser. Men da debitor bor i Tyskland, skulle betalingspaalaegget have vaeret forkyndt for ham i denne stat, og begaeringen kom dermed i strid med artikel 633, sidste stykke, i CPC, hvorefter »... betalingspaalaeg ikke kan udstedes, hvis forkyndelsen for rekvisitus, jf. artikel 643, skal finde sted uden for Italien eller uden for omraader under italiensk jurisdiktion«.

5 Den forelaeggende ret anfoerer i forelaeggelseskendelsen, at fremgangsmaaden for udstedelse af betalingspaalaeg goer det muligt hurtigt og billigt at opnaa et fuldbyrdelsesfundament for ikke-opfyldte fordringer. Under en sag, der behandles efter denne fremgangsmaade, stilles der kun smaa krav til sagens oplysning, idet det alene er noedvendigt, at fordringshaveren angiver sit krav og vedlaegger passende dokumentation. Paalaegget udstedes, uden at der har fundet kontradiktorisk sagsbehandling sted og uden afholdelse af retsmoede med henblik herpaa. Debitor har adgang til at rejse indsigelse mod betalingspaalaegget, og sker det, bliver tvisten til en almindelig retssag.

6 Ifoelge den forelaeggende ret var forbuddet mod at anvende denne fremgangsmaade, naar debitor havde sin bopael i udlandet, oprindeligt begrundet i oensket om at afvaerge risikoen for, at debitor aldrig blev bekendt med et over for ham udstedt betalingspaalaeg eller foerst blev bekendt hermed, efter at fristen for at rejse indsigelse var udloebet, og saaledes mistede retten til forsvar. Dette var en god begrundelse i 1940, da bestemmelsen blev indfoert, men den har ikke laengere nogen mening i vore dage, hvor forkyndelse i udlandet ikke laengere giver anledning til stoerre problemer, og hvor fristerne for at goere indsigelse er tilstraekkelig lange. Dette gaelder saerligt for stater, der har undertegnet Haagerkonventionen af 15. november 1965 om forkyndelse i udlandet af retslige og udenretslige dokumenter i sager om civile eller kommercielle spoergsmaal, efter hvis artikel 10, litra a), forkyndelse kan ske ved brev.

7 Den forelaeggende ret har paa baggrund heraf rejst spoergsmaalet, om det omhandlede forbud er i strid med traktatens artikel 34 og 59 samt artikel 73 B. Den har herved anfoert, at virksomheder med hjemsted i Italien vil kunne tilskyndes til at foretraekke forretningsforbindelser med kunder, der driver virksomhed i Italien, frem for med udenlandske kunder, idet det kun er i forhold til de italienske kunder, de kan nyde godt af den saerlige sikkerhed og de begraensede omkostninger, som anvendelse af fremgangsmaaden med udstedelse af betalingspaalaeg udgoer. Dette vil kunne have negative foelger saavel for de frie varebevaegelser som for den frie udveksling af tjenesteydelser, idet fremgangsmaaden med udstedelse af betalingspaalaeg ogsaa er anvendelig for fordringer, der er stiftet ved erlaeggelse af tjenesteydelser. Naar der er tale om pengefordringer, vil forbuddet ogsaa kunne udgoere en hindring for de frie kapitalbevaegelser.

8 Den forelaeggende ret har desuden anfoert, at det tidligere under en sag ved Corte costituzionale er blevet gjort gaeldende, at den omtvistede bestemmelse var forfatningsstridig. Anbringendet herom blev forkastet af Corte costituzionale, der i kendelse nr. 364 af 27. juni 1989 (jf. Giurisprudenza costituzionale 1990 IV, s. 1661) fastslog, at der ikke i faellesskabstraktaterne findes generelle retsgrundsaetninger, der har betydning for procesretten, som det er overladt til medlemsstaterne at regulere i national ret, og at forbuddet mod forkyndelse af et betalingspaalaeg i udlandet kun begraenser retsbeskyttelsen, for saa vidt angaar denne fremgangsmaade og ikke i det hele taget, eftersom det altid er muligt at anlaegge en almindelig retssag.

9 Paa baggrund heraf har Pretura circondariale di Bologna besluttet at udsaette sagen og anmode Domstolen om en praejudiciel afgoerelse af foelgende spoergsmaal:

»Skal forbuddet mod at udstede betalingspaalaeg i tilfaelde, hvor forkyndelsen for debitor skal ske uden for Italien eller uden for omraader under italiensk jurisdiktion, jf. artikel 633, sidste stykke, i CPC, anses for en restriktion eller en foranstaltning med tilsvarende virkning, der direkte eller indirekte, aktuelt eller potentielt kan vaere til hinder for den frie bevaegelighed for varer, tjenesteydelser og kapital, der er sikret ved Rom-traktatens artikel 34, 59 og 73 B?«

Traktatens artikel 34

10 Det bemaerkes, at efter Domstolens faste praksis tager traktatens artikel 34 sigte paa nationale foranstaltninger, hvis formaal eller virkning saerlig er at hindre eksporthandelen og saaledes skabe forskelsbehandling mellem handelen paa hjemmemarkedet i en medlemsstat og dens eksporthandel, saaledes at der herved sikres den paagaeldende medlemsstats indenlandske produktion eller hjemmemarked en saerlig fordel (jf. bl.a. dom af 7.2.1984, sag 237/82, Jongeneel Kaas m.fl., Sml. s. 483, praemis 22).

11 Den i praemis 4 i denne dom citerede nationale bestemmelse medfoerer ganske vist, at en erhvervsdrivende processuelt stilles forskelligt alt efter, om han leverer varer til den paagaeldende medlemsstats hjemmemarked eller eksporterer dem til andre medlemsstater. Som den franske og den oestrigske regering med foeje har anfoert, er imidlertid den omstaendighed, at personer, der er hjemmehoerende i den paagaeldende medlemsstat, som foelge heraf vil vaere mindre tilboejelige til at saelge varer til koebere i andre medlemsstater, alt for usikker og indirekte til, at denne nationale retsforskrift kan betragtes som en foranstaltning, der er egnet til at hindre samhandelen mellem medlemsstaterne (jf. i en anden sammenhaeng dom af 7.3.1990, sag C-69/88, Krantz, Sml. I, s. 583, praemis 11, af 24.1.1991, sag C-339/89, Alsthom Atlantique, Sml. I, s. 107, praemis 14 og 15, og af 13.10.1993, sag C-93/92, CMC Motorradcenter, Sml. I, s. 5009, praemis 12).

12 Denne del af spoergsmaalet skal derfor besvares med, at traktatens artikel 34 ikke er til hinder for en national lovgivning, hvorefter det er forbudt at anvende reglerne om udstedelse af betalingspaalaeg i tilfaelde, hvor forkyndelsen for debitor skal ske i en af Faellesskabets oevrige medlemsstater.

Traktatens artikel 59

13 Det bemaerkes saaledes, som Kommissionen og de fleste af de medlemsstater, der har afgivet indlaeg for Domstolen, har anfoert, at hovedsagen intet har at goere med en erlaeggelse af tjenesteydelser.

14 Det er derfor ufornoedent at besvare den del af spoergsmaalet, der vedroerer traktatens artikel 59.

Traktatens artikel 73 B

15 Traktatens artikel 73 B, stk. 2, bestemmer:

»Inden for rammerne af bestemmelserne i dette kapitel er alle restriktioner for kapitalbevaegelser mellem medlemsstaterne indbyrdes og mellem medlemsstaterne og tredjelande forbudt.«

16 For at fastlaegge raekkevidden af denne bestemmelse maa den sammenlignes med den gamle bestemmelse i EOEF-traktatens artikel 106, stk. 1 (EF-traktatens artikel 73 H, stk. 1 (ophaevet ved Amsterdam-traktaten)), som den er traadt i stedet for, og hvorefter:

»I det omfang fri bevaegelighed for varer, tjenesteydelser, kapital og personer er gennemfoert mellem medlemsstaterne i medfoer af denne traktat, forpligter hver medlemsstat sig til at tillade betalinger, som vedroerer udveksling af varer, tjenesteydelser og kapital, samt overfoersler af kapital og loenninger, i den medlemsstats valuta, i hvilken fordringshaveren eller adressaten opholder sig.«

17 Ligesom EOEF-traktatens artikel 106 har EF-traktatens artikel 73 B, stk. 2, til formaal at goere det muligt for debitor for et pengebeloeb, som skyldes for levering af varer eller tjenesteydelser, frivilligt at opfylde denne kontraktlige forpligtelse uden ulovlige begraensninger og for kreditor frit at modtage en saadan betaling. Denne bestemmelse kan imidlertid ikke finde anvendelse paa processuelle regler for en kreditors soegsmaal med henblik paa at opnaa en modvillig debitors betaling af et pengebeloeb.

18 Den forelaeggende rets spoergsmaal skal derfor besvares med, at en national processuel bestemmelse som den i hovedsagen omhandlede ikke udgoer en restriktion for friheden til at foretage betalinger.

Afgørelse om sagsomkostninger

Sagens omkostninger

19 De udgifter, der er afholdt af den italienske, af den franske og af den oestrigske regering samt af Kommissionen, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgoer et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger.

Afgørelse

Paa grundlag af disse praemisser

kender

DOMSTOLEN

(Femte Afdeling)

vedroerende det spoergsmaal, der er forelagt af Pretura circondariale di Bologna ved kendelse af 29. november 1997, for ret:

1) EF-traktatens artikel 34 (efter aendring nu artikel 29 EF) er ikke til hinder for en national lovgivning, hvorefter det er forbudt at anvende reglerne om udstedelse af betalingspaalaeg i tilfaelde, hvor forkyndelsen for debitor skal ske i en af Faellesskabets oevrige medlemsstater.

2) En national processuel bestemmelse som den i hovedsagen omhandlede udgoer ikke en restriktion for friheden til at foretage betalinger.