ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
DA Den Europæiske Unions Tidende C 204/18

Appel iværksat den 16. maj 2011 af Siemens Transmission & Distribution Ltd til prøvelse af dom afsagt af Retten (Anden Afdeling) den 3. marts 2011 i forenede sager T-122/07 – T-124/07, Siemens AG Österreich m.fl. mod Kommissionen

(Sag C-232/11 P)

2011/C 204/32

Processprog: tysk

Parter

Appellant: Siemens Transmission & Distribution Ltd (ved advokaterne H. Wollmann og F. Urlesberger)

De andre parter i appelsagen: Siemens AG Österreich, VA Tech Transmission & Distribution GmbH & Co. KEG, Siemens Transmission & Distribution SA, Nuova Magrini Galileo SpA og Europa Kommissionen

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Den anfægtede doms punkt 3, fjerde led, ændres, således at den bøde, som Reyrolle pålægges der, nedsættes med mindst 7 400 000 EUR.

— Subsidiært ophæves punkt 3 i den anfægtede dom for så vidt angår Reyrolle, og sagen hjemvises til Retten.

— Under alle omstændigheder tilpligtes Kommissionen at betale sagens omkostninger.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanten gør gældende, at der foreligger en tilsidesættelse af princippet om individuel straf og strafudmåling. Retten har under udøvelsen af sin fulde prøvelsesret anvendt artikel 23, stk. 3, i forordning 1/2003 forkert, idet den ikke har sanktioneret Rolls-Royce/Reyrolles virksomhed for tidsrummet 1988 til 1998 i overensstemmelse med denne virksomheds forhold, men i stedet på den økonomiske formåen af en økonomisk enhed, som først opstod fire år senere (ved salget af Reyrolle til VA Technologie).

Appellanten gør yderligere gældende, at der er sket en tilsidesættelse af principperne om ligebehandling og proportionalitet som fastslået i Domstolens faste retspraksis. Inden for rammerne af artikel 31 i forordning 1/2003 har Retten systematisk anvendt forskellige beregningsmetoder, som har stillet appellanten mærkbart dårligere end andre bødebetalere. Der er ikke nogen åbenbar objektiv begrundelse for denne forskelsbehandling.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 204/12

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesgerichtshof, Tyskland den 18. marts 2011 — Folien Fischer AG und Fofitec AG mod RITRAMA SpA

(Sag C-133/11)

2011/C 204/22

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Bundesgerichtshof

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Folien Fischer AG und Fofitec AG

Sagsøgt: RITRAMA SpA

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 5, nr. 3), i Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 af 22. december 2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (1) fortolkes således, at kompetencereglen i sager om erstatning uden for kontrakt ligeledes omfatter negative anerkendelsessøgsmål, hvor det af den potentielle skadevolder gøres gældende, at den potentielle skadelidte på grundlag af visse faktiske omstændigheder ikke kan fremsætte krav vedrørende en skadevoldende handling (her: tilsidesættelse af kartelretlige forskrifter)?

(1) EFT L 12, s. 1.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 204/15

Sag anlagt den 20. april 2011 — Europa-Kommissionen mod Republikken Polen

(Sag C-193/11)

2011/C 204/28

Processprog: polsk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved L. Lozano Palacios og K. Herrmann)

Sagsøgt: Republikken Polen

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Republikken Polen har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 306-310 i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (1), idet den i henhold 119, stk. 3, i Ustawa z dnia 11 marca 2004 r. o podatku od towarów i usług (lov af 11.3.2004 om moms på varer og tjenesteydelser (herefter »den polske momslov«) har anvendt særordningen med hensyn til moms for rejsebureauer på salg af turisttjenester til personer, som ikke er rejsende.

— Republikken Polen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Kommissionen har gjort gældende, at anvendelsen af særordningen med hensyn til moms for rejsebureauer i henhold til artikel 119, stk. 3, i den polske momslov i tilfælde, hvor køberen af turisttjenester ikke er en rejsende, er i strid med de gældende bestemmelser i artikel 306-310 i direktiv 2006/112/EF.

Til støtte herfor har Kommissionen gjort gældende, at artikel 306-310 i direktiv 2006/112/EF svarer til ordlyden af den tidligere artikel 26 i sjette momsdirektiv. Fem ud af seks officielle sprogversioner på daværende tidspunkt (dvs. alle sprogversioner undtagen engelsk) stemte fuldstændigt overens, og anvendte konsekvent begrebet »rejsende« i samtlige bestemmelser i artikel 26. Begrebet »kunde« er udelukkende anvendt i få sprogversioner af artikel 306 i direktiv 2006/112/EF, som tager udgangspunkt i den engelske sprogversion. I disse tilfælde er begrebet »rejsende« også anvendt i de efterfølgende bestemmelser (artikel 307-310) om særordningen, hvilket tyder på en fejlagtig anvendelse af begrebet »nabywca« (»kunde«) i artikel 306.

Selv hvis det lægges til grund, at formålet med momsordningen for rejsebureauer, dvs. en forenkling af afregningen, bedre kan opnås gennem en fortolkning, der tager udgangspunkt i kunden, følger det imidlertid Domstolens retspraksis, at en ordning, der udelukkende tager udgangspunkt i en formålsfortolkning, som er i strid med EU-lovgivers utvetydige afgørelse, som fremgår af ordlyden af de gældende bestemmelser, ikke kan anvendes.

(1) EUT L 347, s. 1.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 194/10

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (Det Forenede Kongerige) den 8. april 2011 — Football Dataco Ltd, Scottish Premier League Ltd, Scottish Football League og PA Sport UK Ltd mod Sportradar GmbH (et firma indregistreret i Tyskland) og Sportradar (et firma indregisreret i Schweiz)

(Sag C-173/11)

2011/C 194/13

Processprog: engelsk

Den forelæggende ret

Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division)

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Football Dataco Ltd, Scottish Premier League Ltd, Scottish Football League og PA Sport UK Ltd

Sagsøgt: Sportradar GmbH (et firma indregistreret i Tyskland) og Sportradar (et firma indregisreret i Schweiz)

Præjudicielle spørgsmål

1) Såfremt en part uploader data fra en database, der er beskyttet af sui generis-retten i henhold til direktiv 96/9/EF (1) (herefter »databasedirektivet«), på sin webserver, der forefindes i medlemsstat A, og webserveren som svar på anmodninger fra en bruger i en anden medlemsstat B sender sådanne data til den pågældende brugers computer, således at dataene lagres i denne computers hukommelse og vises på dens skærm a) foretager den pågældende part da »udtræk« eller »genanvendelse« ved at sende dataene? b) sker den pågældende parts udtræk og/eller genanvendelse i) kun i A ii) kun i B, eller iii) i både A og B?

(1) Europa-Parlamentet og Rådets direktiv 96/9/EF af 11.3.1996 om retlig beskyttelse af databaser, EFT L 77, s. 20.
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Symvoulio tis Epikrateias (Grækenland) den 15. april 2011 — Syllogos Ellinon Poleodomon & Chorotakton mod 1) Ypourgos Perivallontos, Chorotaxias & Dimosion Ergon, 2) Ypourgos Oikonomias & Oikonomikon og 3) Ypourgos Esoterikon, Dimosias Dioikisis & Apokentrosis

(Sag C-177/11)

2011/C 194/14

Processprog: græsk

Den forelæggende ret

Symvoulio tis Epikrateias

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Syllogos Ellinon Poleodomon & Chorotakton (»Foreningen af græske by- og arealplanlæggere«), med hjemsted i Athen

Sagsøgte: 1) Ypourgos Perivallontos, Chorotaxias & Dimosion Ergon (minister for miljø, fysisk planlægning og offentlige arbejder, herefter »miljøministeren«) 2) Ypourgos Oikonomias & Oikonomikon (økonomi- og finansminister, herefter »finansministeren«), 3) Ypourgos Esoterikon, Dimosias Dioikisis & Apokentrosis (indenrigsminister samt minister for offentligt ansatte og decentralisering, herefter »indenrigsministeren«)

Præjudicielt spørgsmål

»Skal bestemmelsen i artikel 3, stk. 2, litra b), i direktiv 2001/42/EF om vurdering af bestemte planers og programmers indvirkning på miljøet (EFT L 197, s. 30), som bestemmer, at der skal gennemføres en miljøvurdering for alle planer og programmer »for hvilke det på grund af den sandsynlige indvirkning på lokaliteter er besluttet, at der kræves en vurdering i medfør af artikel 6 eller 7 i direktiv 92/43/EØF«, forstås således, at den gør forpligtelsen til at underkaste en konkret plan en miljøvurdering betinget af, at forudsætningerne for, at denne plan skal underkastes en miljøvurdering i henhold til direktiv 92/43/EØF, er opfyldt, og at denne bestemmelse i direktiv 2001/42 følgelig, lige som de ovennævnte bestemmelser i direktiv 92/43/EØF, ligeledes kræver, at det fastslås, at planen vil kunne få en væsentlig indvirkning på et konkret særligt bevaringsområde, idet den overlader den faktiske vurdering heraf til medlemsstaterne? Eller er kravet om gennemførelse af en miljøvurdering i henhold til artikel 3, stk. 2, litra b), i direktiv 2001/42 ikke afhængigt af, at betingelserne for en gennemførelse af en miljøvurdering i henhold til direktiv 92/43/EØF er opfyldt, dvs. af bedømmelsen af sandsynligheden for en væsentlig indvirkning på et særligt bevaringsområde, idet konstateringen af, at en bestemt plan under alle omstændigheder er forbundet med et område omfattet af direktiv 92/43, men ikke nødvendigvis med et særligt bevaringsområde, tværtimod er tilstrækkelig til, at der indtræder en forpligtelse til at gennemføre en sådan vurdering?«
3)

Såfremt det andet spørgsmål ligeledes besvares bekræftende: Kan også den, der har erhvervet en »brugt« softwarelicens, for så vidt angår fremstillingen af en kopi af et edb-program, som »den, der retmæssigt har erhvervet edb-programmet« i henhold til artikel 5, stk. 1, og artikel 4, første del af stk. 2, i direktiv 2009/24/EF påberåbe sig, at retten til at sprede en kopi af edb-programmet, som den første erhverver har fremstillet med rettighedshaverens tilladelse ved at downloade programmet fra internettet til et medium, er udtømt, når første erhverver har slettet sin kopi af programmet eller ikke længere anvender denne?
1)

I en situation, hvor i 2005 og 2006 varer fra en stat, som ikke tilhører Den Europæiske Union (Ukraine) blev [indført] til et offentligt toldoplag beliggende i en stat, som tilhører Den Europæiske Union, af en importør fra sidstnævnte stat og efterfølgende i dette toldoplag blev omdannet under proceduren for aktiv forædling inden for rammerne af suspensionsordningen, og det endelig produkt i stedet for med det samme at blive eksporteret som omhandlet i artikel 114 i forordning(EØF) nr. 2913/92 blev solgt i samme toldoplag af den person, som havde omdannet produktet, til et andet selskab fra nævnte medlemsstat, som fra ovennævnte toldoplag ikke bragte produktet i fri omsætning, men henførte det under toldoplagsproceduren, er nævnte salg af varer i samme toldoplag da stadig kun underlagt Fællesskabets toldbestemmelser, eller har den retlige situation ændret sig med nævnte salg, således at nævnte transaktion skal underlægges ordningen i Rådets sjette direktiv 77/388/EØF af 17. maj 1977 (1), med andre ord, er det muligt med henblik på formålet med merværdiafgiftsordningen i sjette direktiv at anse et offentligt toldoplag, som er beliggende på en af medlemsstaternes område, som en del af Fællesskabets område, eller denne medlemsstats område, som defineret i sjette direktivs artikel 3?
2)

Såfremt det første spørgsmål besvares benægtende, er nationale forskrifter, hvorved — idet de i sig selv har til formål at bekæmpe kriminalitet ved at sikre kontrol af virksomhederne inden for det pågældende område, således at det sikres, at disse aktiviteter kun udøves inden for kontrollerede kredse — en enkelt virksomhed indrømmes eneretten til at gennemføre, administrere, afholde og drive hasardspil i overensstemmelse med EF-traktatens artikel 43 og 49, selv om denne indrømmelse samtidig medfører en ubegrænset udvikling af det pågældende udbud? Eller skal udviklingen af dette udbud under alle omstændigheder, og for at den pågældende begrænsning kan anses for at medvirke til at nå målet om bekæmpelse af kriminalitet, altid være kontrolleret, sagt med andre ord skal det have karakter af en nødvendig foranstaltning for at nå dette mål og ikke gå videre end dette? Såfremt den nævnte udvikling under alle omstændigheder skal være kontrolleret, kan den da anses for kontrolleret i denne henseende, hvis eneretten på dette område indrømmes en enhed med de karakteristika, som er beskrevet i det første spørgsmål? Såfremt indrømmelsen af denne eneret anses for at føre til en kontrolleret udvikling af udbuddet af hasardspil, går indrømmelsen af ovennævnte eneret til en enkelt virksomhed da ud over, hvad det er nødvendigt, idet det samme formål hensigtsmæssigt kan opnås ved at indrømme denne ret til flere end én virksomhed?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 186/13

Sag anlagt den 5. april 2011 — Europa-Kommissionen mod Den Franske Republik

(Sag C-164/11)

2011/C 186/22

Processprog: fransk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved W. Mölls, som befuldmægtiget)

Sagsøgte: Den Franske Republik

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Den Franske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til direktiv 2003/96/EF (1), idet den på trods af udløbet af den i direktivets artikel 18, stk. 10, andet afsnit, fastsatte overgangsperiode ikke har vedtaget de bestemmelser, der er nødvendige for at tilpasse sit system for beskatning af elektricitet til direktivets bestemmelser.

— Den Franske Republik tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

I stævningen har Kommissionen gjort gældende, at sagsøgte endnu ikke, på trods af udløbet af overgangsperioden den 1. januar 2009, har tilpasset alle dele af sit system for beskatning af elektricitet til direktivets bestemmelser. Ifølge de franske myndigheder gennemfører lov nr. 2010-1488 af 7. december 2010, der blev vedtaget og trådte i kraft efter udløbet af fristen i den begrundede udtalelse, ovennævnte direktivs bestemmelser i national ret. Ifølge Kommissionen skal den gives medhold i sin påstand henset til forholdene i gældende national ret på tidspunktet for udløbet af fristen i den begrundede udtalelse.

Kommissionen har anført, at Frankrig under alle omstændigheder stadig ikke har tilpasset alle dele af sit system for beskatning af elektricitet for at bringe det i overensstemmelse med direktivets bestemmelser. Sagsøger afviser derfor de nationale myndigheders argument om, at direktivet ikke forbyder afgiftsforhøjelser alt efter, hvilket geografisk område der er tale om. Direktivet opstiller derimod princippet om en enkelt sats for det samlede elforbrug i en medlemsstat og anfører udtømmende undtagelserne til dette princip i artikel 5, 14, 15 og 17.

Kommissionen har desuden afvist det standpunkt, som de franske myndigheder forfægter, hvorefter denne »tariferingsdifferentiering« hverken medfører en risiko for svig, indebærer en ekstra byrde for de erhvervsdrivende eller udgør en hindring for adgangen til markedet for udenlandske leverandører.

(1) Rådets direktiv 2003/96/EF af 27.10.2003 om omstrukturering af EF-bestemmelserne for beskatning af energiprodukter og elektricitet (EUT L 283, s. 51).
1)

Garanterer Rådets direktiv 2003/9/EF af 27. januar 2003 (1) de ansøgere, for hvilke en medlemsstat, der har modtaget en asylansøgning, i henhold til Rådets forordning (EF) nr. 343/2003 af 18. februar 2003 (2) beslutter, at det er dens opfattelse, at en anden medlemsstat er ansvarlig for behandlingen af ansøgningen, at de har ret til de minimumsmodtagelsesforhold, som direktivet fastsætter, så længe proceduren for forsørgelse eller fornyet forsørgelse verserer for denne anden medlemsstat?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 186/11

Sag anlagt den 28. februar 2011 — Europa-Kommissionen mod Kongeriget Danmark

(Sag C-95/11)

2011/C 186/18

Processprog: dansk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved R. Lyal, befuldmægtiget, H. Peytz, advokat)

Sagsøgt: Kongeriget Danmark

Påstande

— Det statueres, at Kongeriget Danmark ved at give ikke-afgiftspligtige personer mulighed for at deltage i en momsgruppe, har tilsidesat sine forpligtelser efter artikel 9 og 11 i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (1).

— Kongeriget Danmark tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Med henblik på administrativ forenkling og for at forebygge visse former for misbrug giver momsdirektivet medlemsstaterne mulighed for at betragte to eller flere afgiftspligtige personer som én enkelt afgiftspligtig person. Det er Kommissionens opfattelse, at direktivet ikke giver ikke-afgiftspligtige personer mulighed for at deltage i en sådan momsgruppe og dermed blive omfattet af de rettigheder og forpligtelser, der gælder for afgiftspligtige personer. Den danske lovgivning, som giver ikke-afgiftspligtige personer mulighed for at deltage i en momsgruppe, er derfor ikke i overensstemmelse med direktivet.

(1) EUT L. 347, s. 1
2)

Såfremt det første spørgsmål besvares benægtende, er nationale forskrifter, hvorved — idet de i sig selv har til formål at bekæmpe kriminalitet ved at sikre kontrol af virksomhederne inden for det pågældende område, således at det sikres, at disse aktiviteter kun udøves inden for kontrollerede kredse — en enkelt virksomhed indrømmes eneretten til at gennemføre, administrere, afholde og drive hasardspil, i overensstemmelse med EF-traktatens artikel 43 og 49, selv om denne indrømmelse samtidig medfører en ubegrænset udvikling af det pågældende udbud? Eller skal udviklingen af dette udbud under alle omstændigheder, og for at den pågældende begrænsning kan anses for at medvirke til at nå målet om bekæmpelse af kriminalitet, altid være kontrolleret, sagt med andre ord skal det have karakter af en nødvendig foranstaltning for at nå dette mål og ikke gå videre end dette? Såfremt den nævnte udvikling under alle omstændigheder skal være kontrolleret, kan den da anses for kontrolleret i denne henseende, hvis eneretten på dette område indrømmes en enhed med de karakteristika, som er beskrevet i det første spørgsmål? Såfremt indrømmelsen af denne eneret anses for at føre til en kontrolleret udvikling af udbuddet af hasardspil, går indrømmelsen af ovennævnte eneret til en enkelt virksomhed da ud over, hvad det er nødvendigt, idet det samme formål hensigtsmæssigt kan opnås ved at indrømme denne ret til flere end én virksomhed?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 186/16

Sag anlagt den 20. april 2011 — Europa-Kommissionen mod Kongeriget Spanien

(Sag C-189/11)

2011/C 186/27

Processprog: spansk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved L. Lozano Palacios og C. Soulay, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Kongeriget Spanien

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Kongeriget Spanien har tilsidesat de forpligtelser, der påhviler det i medfør af artikel 73, 168, 169, 226 og 306-310 i Rådets direktiv 2006/112/EF (1) af 28. november 2006, om det fælles merværdiafgiftssystem, idet det — anvender særordningen for rejsebureauer i tilfælde, hvor rejsetjenesteydelserne er solgt til en anden person end den rejsende — udelukker, at den nævnte særordning anvendes på salg til offentligheden, som foretages af detailforhandlere, der handler i eget navn, af rejser, som arrangeres af engrosforhandlere — tillader rejsebureauer under bestemte omstændigheder at anføre et samlet beløb i fakturaen, som ikke har nogen forbindelse med den moms, der faktisk overvæltes på kunden, og tillader sidstnævnte, forudsat der er tale om en afgiftspligtig person, at trække dette samlede beløb fra den moms, der skal betales, og — tillader rejsebureauer, for så vidt som de er omfattet af særordningen, at fastsætte et samlet afgiftsgrundlag for hver enkelt afgiftsperiode.

— Kongeriget Spanien tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Kommissionen er af den opfattelse, at Kongeriget Spaniens anvendelse af særordningen for rejsebureauer er i strid med bestemmelserne i momslovgivningen, for så vidt som den ikke som foreskrevet i direktivet er begrænset til tjenesteydelser til rejsende, men også omfatter transaktioner mellem rejsebureauer.

Desuden er det forhold, at salg til offentligheden, som foretages af detailforhandlere, der handler i eget navn, af rejser, som arrangeres af engrosforhandlere, udelukkes fra særordningen, heller ikke foreneligt med direktivet. Ifølge Kommissionen er der ingen tvivl om, at sådan virksomhed hører ind under den virksomhed, som er omfattet af særordningen.

Kommissionen er af den opfattelse, at også de spanske forskrifter, der, uden noget grundlag i momsdirektivet, tillader rejsebureauer at anføre et samlet beløb i fakturaen, som ikke har nogen forbindelse med den moms, der faktisk overvæltes på kunden, og som tillader sidstnævnte, forudsat der er tale om en afgiftspligtig person, at trække dette samlede beløb fra den moms, der skal betales, er i strid med nævnte direktiv. Ligeledes er de forskrifter, der tillader rejsebureauer, for så vidt som de er omfattet af særordningen, at fastsætte et samlet afgiftsgrundlag for hver enkelt afgiftsperiode, i strid med direktivet.

(1) EUT L 347, s. 1.
1)

Skal artikel 6, stk. 2, første afsnit, litra a), og artikel 13, punkt B, litra b), i Rådets sjette direktiv 77/388/EØF af 17. maj 1977 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter — Det fælles merværdiafgiftssystem: ensartet beregningsgrundlag (1), fortolkes således, at de er til hinder for, at det anses for en afgiftsfri levering af en tjenesteydelse, i form af bortforpagtning eller udlejning af fast ejendom, jf. nævnte artikel 13, punkt B, litra b), at et afgiftspligtigt selskab, der er en juridisk person, til privat brug for indehaverne, direktørerne eller partnerne og deres familie anvender hele eller en del af en ejendom, som er en del af selskabets formue og således benyttes i sin helhed til dets virksomhed, i det tilfælde, hvor der ikke betales leje som en modydelse for brugen, men hvor den udgør en fordel in natura, der beskattes som sådan i forhold til indehaverens indkomstskat, idet denne brug derfor i skattemæssig henseende anses for en modydelse for en del af de arbejdsydelser, som indehaverne, direktørerne eller partnerne præsterer?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 211/13

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Cour constitutionelle (Belgien) den 28. april 2011 — Eric Libert, Christian Van Eycken, Max Bleeckx, Syndicat national des propriétaires et copropriétaires (ASBL) og Olivier de Clippele mod Gouvernement flamand

(Sag C-197/11)

2011/C 211/25

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Cour constitutionelle

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Eric Libert, Christian Van Eycken, Max Bleeckx, Syndicat national des propriétaires et copropriétaires (ASBL) og Olivier de Clippele

Sagsøgt: Gouvernement flamand

Intervenient: Collège de la Commission communautaire française, Gouvernement de la Communauté française og Conseil des ministres

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 21, 45, 49, 56 og 63 TEUF samt artikel 22 og 24 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/38/EF af 29. april 2004 om unionsborgeres og deres familiemedlemmers ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område, der ændrer forordning (EØF) nr. 1612/68 og ophæver direktiv 64/221/EØF, 68/360/EØF, 72/194/EØF, 73/148/EØF, 75/34/EØF, 75/35/EØF, 90/364/EØF, 90/365/EØF og 93/96/EØF (1) fortolkes således, at de er til hinder for ordningen ifølge Bog 5 i regionen Flanderns dekret af 27. marts 2009 om visse retningslinjer vedrørende fast ejendom, som har overskriften »At bo i din egen region« (Vivre dans sa propre région/Wonen in eigen streek), og som i visse såkaldte mål-kommuner betinger overdragelsen af grunde og bygninger, der er opført på grundene, af, at erhververen eller lejeren godtgør at have en tilstrækkelig tilknytning til disse kommuner i den i dekretets artikel 5.2.1, § 2, omhandlede forstand?

(1) EFT L 158, s. 77.