ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
4.

Den Europæiske Unions privilegier og immuniteter – Europa-Parlamentets medlemmer – immunitet for så vidt angår meningstilkendegivelser eller stemmeafgivelser under udøvelsen af deres hverv – begrebet meningstilkendegivelse under udøvelsen af et erhverv – krav om en direkte og klar forbindelse mellem den udtrykte meningstilkendegivelse og det parlamentariske hverv – offentliggørelse af et tweet, der synes at udtrykke en hensigt om at lægge vægt på en adfærd, der er i strid med national ret og ikke en stillingtagen til generelle aktuelle emner – ingen forbindelse – immunitet finder ikke anvendelse (Protokollen vedrørende Den Europæiske Unions privilegier og immuniteter, art. 8 og 9) (jf. præmis 53 og 54)
Ordmærket DEVIN er hverken beskrivende for en geografisk oprindelse for så vidt angår gennemsnitsforbrugeren i Bulgariens nabolande, dvs. Grækenland og Rumænien, eller gennemsnitsforbrugeren i andre medlemsstater i Unionen, alene med undtagelse af Bulgarien.

Mens det geografiske navn Devin er kendt af de berørte kredse i Bulgarien, forholder det sig med hensyn til de berørte kredse i de andre medlemslande i Unionen således, at det geografiske navn Devin i det store og hele er ukendt for dem, eller i det mindste ukendt som betegnelse for et geografisk sted.

Det forhold alene, at byen Devin findes af internetsøgemaskiner, er ikke tilstrækkeligt til at godtgøre, at der er tale om et sted, som er kendt af en betydelig del af den relevante kundekreds i Grækenland og Rumænien. Eksistensen af en »turistprofil på internettet« er ikke i sig selv tilstrækkelig til at godtgøre den relevante kundekreds i udlandets kendskab til en lille by.

Frem for alt har gennemsnitsforbrugeren af mineralvand og drikkevarer i Unionen ikke en høj grad af specialviden inden for geografi eller turisme. Idet appelkammeret fejlagtigt fokuserede på de udenlandske turister, navnlig grækere og rumænere, som besøger Bulgarien eller Devin, tog det ikke hensyn til hele den relevante kundekreds, der består af gennemsnitsforbrugeren i Unionen, navnlig fra Grækenland og Rumænien, men begrænsede sig fejlagtigt til en minimal eller meget lille del af den relevante kundekreds, dvs. udenlandske turister, der besøger Bulgarien og Devin, som under alle omstændigheder er ubetydelig og ikke kan anses for at være tilstrækkeligt repræsentativ for denne, henset til retspraksis. Appelkammeret har således anvendt en forkert test, der har ført det til en faktuelt fejlagtig vurdering af opfattelsen af ordet »devin« for den relevante kundekreds.

Hvad angår rådigheden over det geografiske navn Devin bemærkes, at en beskrivende anvendelse af navnet »Devin« med henblik på at promovere byen som turistdestination er tilladt. Forordning nr. 207/2009 om EU-varemærker fastsætter i selve definitionen af den eneret, der tillægges ved et varemærke, garantier, der skal bevare tredjemands interesser. Navnet på byen Devin er stadig til rådighed for tredjemand, ikke blot til en beskrivende brug, såsom promovering af turismen i denne by, men ligeledes som særpræget tegn, hvis der foreligger en »rimelig grund« og i mangel af en risiko for forveksling, der udelukker anvendelsen af artikel 8 og 9 i forordning nr. 207/2009. Den almene interesse i at friholde et geografisk navn som navnet på kurbyen Devin kan således være beskyttet på grund af tilladelsen til beskrivende brug af sådanne navne og de garantier, der begrænser indehaveren af det anfægtede varemærkes eneret, uden at det er nødvendigt, at dette varemærke annulleres.

(jf. præmis 39, 41, 46-48, 79, 83, 89, 90, 93 og 95)
Begreberne »renommé« og »høj grad af særpræg« er nært sammenknyttede. Et ældre varemærkes renommé kan bidrage til dets høje grad af særpræg og derfor forhøje risikoen for forveksling mellem dette varemærke og et ansøgt varemærke. Det fremgår ligeledes af retspraksis, at forskellen mellem et varemærkes renommé og et varemærkes høje grad af særpræg snarere er et spørgsmål om en gradsforskel end en forskel i karakter. Således forudsætter tilstedeværelsen af et særpræg, der er stærkere end normalt, på grund af det kendskab, kundekredsen har til et varemærke på markedet, nødvendigvis, at dette varemærke er kendt af i det mindste en betydelig del af den berørte kundekreds, uden at varemærket nødvendigvis har et renommé i henhold til artikel 8, stk. 5, i forordning nr. 207/2009 om EU-varemærker. Dels er de relevante faktorer ved vurderingen af, om en høj grad af særpræg er blevet erhvervet ved brug, de samme som dem, der er relevante ved vurderingen af varemærkets renommé, nemlig navnlig varemærkets markedsandel og intensiteten, den geografiske udstrækning og varigheden af brugen af dette varemærke samt størrelsen af de investeringer, som virksomheden har foretaget for at fremme varemærket. Det følger deraf, at appelkammeret ved vurderingen af, om det ældre varemærke har en høj grad af særpræg, kan lægge de elementer, som indehaveren af dette varemærke gør gældende med henblik på at godtgøre sit renommé, til grund.

Ganske vist skal der sondres mellem vurderingen af den særprægede karakter af en bestanddel af et komplekst varemærke, som er knyttet til denne bestanddels mulighed for at dominere det helhedsindtryk, som varemærket giver, og analysen af det ældre varemærkes særpræg, som er knyttet til udstrækningen af den beskyttelse, som er tildelt dette varemærke. Særpræget for en bestanddel af et sammensat varemærke skal undersøges i forbindelse med vurderingen af tegnenes lighed, og graden af det ældre varemærkes særpræg er et af de forhold, der skal tages hensyn til i forbindelse med helhedsvurderingen af risikoen for forveksling. Derudover gælder det, at når et varemærke har et særpræg, skal dette tilregnes varemærket i sin helhed og ikke automatisk til alle de bestanddele, det består af.

Det kan imidlertid ikke udelukkes, at et varemærkes høje grad af særpræg kan tages i betragtning med henblik på som del af en detaljeret analyse at godtgøre en af dette varemærkes bestanddeles særpræg. Således kan et tegns høje grad af særpræg, og a fortiori dets renommé, spille en rolle ved fastlæggelsen af særpræget af en bestanddel, der er en del af det omhandlede tegn, for så vidt som det væsentlige kendskab til den forbindelse, der er skabt mellem de omhandlede varer eller tjenesteydelser og en bestemt virksomhed, vil kunne påvirke opfattelsen af forholdet mellem de forskellige bestanddele, som det omhandlede tegn består af, og navnlig den ene bestanddels højere grad af særpræg end de andres.

(jf. præmis 51 og 52)
Sag T-274/17

(offentliggørelse i uddrag)

Monster Energy Company

mod

Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret

»EU-varemærker – indsigelsessag – ansøgning om registrering af EU-figurmærket MONSTER DIP – ældre EU-ord og ‑figurmærker og ikke-registreret erhvervsmæssigt anvendt tegn, som alle indeholder ordbestanddelen »monster« – relative registreringshindringer – ingen risiko for forveksling – artikel 8, stk. 1, litra b), i forordning (EF) nr. 207/2009 [nu artikel 8, stk. 1, litra b), i forordning (EU) 2017/1001] – ingen risiko for, at der vildledende antages at være en forbindelse – artikel 8, stk. 4, i forordning nr. 207/2009 (nu artikel 8, stk. 4, i forordning 2017/1001) – ingen risiko for udvanding af det ældre renommerede varemærke – artikel 8, stk. 5, i forordning nr. 207/2009 (nu artikel 8, stk. 5, i forordning 2017/1001)«

Sammendrag – Rettens dom (Niende Afdeling) af 13. december 2018

EU-varemærker – definition på og erhvervelse af et EU-varemærke – relative registreringshindringer – indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der har et renommé – beskyttelsen af det ældre renommerede varemærke udvidet til at omfatte varer eller tjenesteydelser, der ikke er af lignende art – figurmærkerne MONSTER DIP og MONSTER ENERGY – godtgørelse af forbindelsen mellem varemærkerne – alene hensyntagen til de varer, der er omfattet af renomméet

(Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 5)

Konstateringen af, at den relevante kundekreds ikke i sin bevidsthed vil forbinde det ansøgte figurmærke MONSTER DIP og det ældre figurmærke MONSTER ENERGY med hinanden, kan ikke drages i tvivl af sagsøgerens argument, der tilsigter at gøre gældende, at appelkammeret også burde have taget hensyn til de varer, med hensyn til hvilke det ældre EU-figurmærke MONSTER ENERGY ikke var renommeret, såsom varerne »selvklæbende etiketter«, »overføringsbilleder« og »overføringer«, som henhører under klasse 16 i Nicearrangementet, der er omfattet af det nævnte ældre varemærke. Fraværet af et renommé medfører nemlig, at en betingelse for anvendelse af artikel 8, stk. 5, i forordning nr. 207/2009 om EU-varemærker ikke er opfyldt, og det omhandlede ældre varemærke er således ikke blevet skadet. Idet det ældre varemærkes renommé med andre ord er en nødvendig betingelse for, at det kan konkluderes, at der foreligger en af de skader, der er omhandlet i den nævnte forordnings artikel 8, stk. 5, herunder den skade på det ældre varemærkes særpræg, der er kendt under navnet udvanding af varemærket, følger det deraf, at ingen af de skader, der er omfattet af den nævnte bestemmelse, kan konstateres for så vidt angår de varer og tjenesteydelser, i forhold til hvilke betingelsen om det ældre varemærkes renommé ikke er overholdt. Det argument, der tilsigter, at det gøres gældende, at appelkammeret begik en fejl, idet det med henblik på at godtgøre forbindelsen mellem de omhandlede varemærker alene tog hensyn til de varer, for hvilke renomméet for det ældre varemærke var blevet påvist, må derfor forkastes.

(jf. præmis 82)
1.

Annullationssøgsmål – fysiske eller juridiske personer – søgsmålskompetence – udbudsprocedure – den ordregivende myndigheds beslutning rettet til et konsortium af bydende, der ikke har status som juridisk person – søgsmål anlagt af et selskab, der er medlem af et sådant konsortium – formaliteten (Art. 263, stk. 4, TEUF) (jf. præmis 41)
3.

Retslig procedure – indbringelse af sag for Retten på grundlag af en voldgiftsklausul – kontrakter, indgået som led i et specifikt program for forskning, teknologisk udvikling og demonstration – Kommissionens afslag på at anse visse beløb, som er udbetalt til modtageren til gennemførelse af kontrakter, for støtteberettigede omkostninger – afgørelsen begrundet i flere forhold, hvoraf et i sig selv udgør et tilstrækkeligt og gyldigt grundlag for at begrunde afgørelsen – afgørelsens øvrige begrundelser ugyldige – ingen betydning (Art. 272 TEUF) (jf. præmis 65)
4.

Retslig procedure – indbringelse af sag for Retten på grundlag af en voldgiftsklausul – kontrakter indgået som led i et specifikt program for forskning, teknologisk udvikling og demonstration – Kommissionens afslag på at anse visse beløb, som er udbetalt til modtageren til gennemførelse af kontrakter, for støtteberettigede udgifter – afgørelse, der indeholder flere begrundelser, hvoraf en udgør et tilstrækkeligt og gyldigt grundlag for afgørelsen – afgørelsens øvrige begrundelser ugyldige – ingen betydning (Art. 272 TEUF) (jf. præmis 76)
3.

Tjenestemænd – ansættelse – retspleje – pligt for administrationen til at rette henvendelse til en ansøger på et sprog, som denne behersker indgående – rækkevidde (Tjenestemandsvedtægten, art. 27) (jf. præmis 110 og 115)
2.

Tjenestemænd – sygeorlov – ophold uden for tjenestestedet uden tilladelse – pligt for administrationen til at underrette tjenestemanden om forpligtelsen til at indhente en tilladelse – foreligger ikke – tilsidesættelse af due diligence-forpligtelsen og af princippet om god forvaltning – foreligger ikke (Tjenestemandsvedtægten, art. 60) (jf. præmis 56 og 57)
5.

Tjenestemænd – ansættelsesvilkår for de øvrige ansatte – foranstaltninger, der har til formål at forhindre misbrug ved anvendelse af flere på hinanden følgende tidsbegrænsende ansættelseskonter – forbud mod anvendelse af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelseskontrakter, hvis formål er at sikre den fortsatte varetagelse af permanente opgaver – flere på hinanden følgende kontrakter, der vedrører midlertidige opgaver og er baseret på forskellige retsgrundlag – tilladt (Tjenestemandsvedtægten, art. 1a, stk. 1; ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte, art. 2-5 og 88) (jf. præmis 64-69 og 76)
6.

EU-varemærker – definition på og erhvervelse af et EU-varemærke – relative registreringshindringer – indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art – risiko for forveksling med det ældre varemærke – vurdering af risikoen for forveksling – fastlæggelse af den relevante kundekreds – kundekredsens opmærksomhedsniveau [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 82 og 84)
Sag T-22/17

Den Portugisiske Republik

mod

Europa-Kommissionen

»ELFUL – udgifter udelukket fra EU-finansiering – udgifter afholdt af Portugal – artikel 31, stk. 4, litra c, i forordning (EF) nr. 1290/2005 – manglende bevis for en begrundet og rimelig tvivl – hovedkontroller – støttekontroller

Sammendrag – Rettens dom (Niende Afdeling) af 6. december 2018

Landbrug – finansiering over ELFUL – afslutning af regnskaber – udarbejdelse af afgørelser – Kommissionens skriftlige meddelelse til medlemsstaterne om resultaterne af sin efterprøvning – virkninger i tilfælde af manglende overholdelse [Rådets forordning nr. 1290/2005, art. 31, stk. 4, litra c); Kommissionens forordning nr. 885/2006, art. 11, stk. 1]

Landbrug – finansiering over ELFUL – afslutning af regnskaber – begrænsning af afslaget på finansiering – 24-måneders frist – begyndelsestidspunkt – Kommissionens meddelelse af resultaterne af efterprøvninger – den relevante dato for støttens udbetaling for beregning af fristen – datoen for betalingen af restbeløbet af støtten – anvendelsen af en finansiel korrektion på beløb, der blev udbetalt inden den relevante periode på 24 måneder – betingelser [Rådets forordning nr. 1290/2005, art. 31, stk. 4, litra c)]

Landbrug – finansiering over ELFUL – afslutning af regnskaber – afslag på at afholde udgifter, der følger af uregelmæssigheder i forbindelse med anvendelsen af Unionens retsforskrifter – den berørte medlemsstats anfægtelse – bevisbyrde – fordeling mellem Kommissionen og medlemsstater

Landbrug – finansiering over ELFUL – afslutning af regnskaber – afslag på at afholde udgifter, der følger af uregelmæssigheder i forbindelse med anvendelsen af Unionens retsforskrifter – fast finansiel korrektion, der vedtages af Kommissionen i overensstemmelse med de interne retningslinjer om regnskabsafslutning for EUGFL – garanti – Kommissionens anvendelse af de pågældende interne retningslinjer inden for rammerne af regnskabsafslutningen for andre fonde end EUGFL – garanti – lovlighed

Landbrug – finansiering over EUGFL – afslutning af regnskaber – afslag på at afholde udgifter, der følger af uregelmæssigheder i forbindelse med anvendelsen af Unionens retsforskrifter – vurdering af det tab, som fonden har lidt – uregelmæssige udgifter, der ikke kan fastsættes tilstrækkeligt præcist – vurdering baseret på faste korrektioner – lovlighed

Landbrug – finansiering over ELFUL – afslutning af regnskaber – afslag på at afholde udgifter, der følger af uregelmæssigheder i forbindelse med anvendelsen af Unionens retsforskrifter – fast finansiel korrektion, der vedtages af Kommissionen i overensstemmelse med de interne retningslinjer om regnskabsafslutning for EUGFL – garanti – kontroller, der ikke giver tilstrækkelig sikkerhed for ansøgningernes retmæssighed – tilladt at anvende en fast sats på 5% i tilfælde af mangler, der er konstateret ved hovedkontroller, der er indført af en medlemsstat i den berørte sektor
Det fremgår af artikel 108, stk. 8, litra c), i forordning nr. 966/2012 om de finansielle regler vedrørende Unionens almindelige budget, som ændret ved forordning nr.2015/1929, at inden panelet som omhandlet i artikel 108 vedtager en eventuel henstilling, giver det den økonomiske aktør og de underrettede ordregivende myndigheder mulighed for at fremsætte bemærkninger. De anvendelige bestemmelser fastsætter imidlertid ikke, med hvilket kommunikationsmiddel den økonomiske aktør af panelet omhandlet i artikel 108 skal underrettes om den pågældende retlige kvalificering af de faktiske omstændigheder og den påtænkte sanktion.

I denne forbindelse er Kommissionens skrivelse, der indeholder den retlige kvalificering af de faktiske omstændigheder og den af panelet i artikel 108 påtænkte sanktion, behørigt forkyndt, når adressaten herfor er underrettet om denne, og denne således har haft mulighed for at få kendskab hertil. Det tilkommer således Kommissionen at sikre den effektive virkning af retten til at blive hørt, og det påhviler den derfor at godtgøre, at den har gjort det muligt for modtageren på passende vis at tilkendegive sit synspunkt hvad angår de forhold, som Kommissionen tilsigter at lægge til grund for afgørelsen. På denne baggrund kan Kommissionen, når denne skrivelse sendes med e-mail, således ikke gyldigt støtte sig på kvitteringen for læsning for at bevise, at modtageren har fået behørig mulighed for at få kendskab til den omtvistede skrivelse, eller at modtageren havde kendskab til eksistensen af en sådan skrivelse eller afsendelsen heraf. Kvitteringen for læsning er en e-mail, som e-mailmodtagerens it-system kan have oprettet og sendt automatisk uden modtagerens egen indgriben, og således uden at denne nødvendigvis har kunnet få kendskab til den nævnte e-mails eksistens.

Selv om forkyndelsen ved anbefalet brev med kvittering for modtagelse i øvrigt ikke er den eneste mulige metode til forkyndelse af administrative afgørelser, er den som følge af de særlige garantier, som den udgør for såvel den berørte person som forvaltningen, ikke desto mindre en særligt sikker løsning, og dette gælder så meget desto mere, når den berørte person ikke er ansat i institutionerne. En af disse garantier er bl.a. sikkerheden for, at modtageren på grund af den underskrift, som han har sat på kvitteringen for modtagelse, ved, at han er blevet tilsendt en skrivelse, som nødvendiggør hans opmærksomhed. En kvittering for læsning giver til forskel fra kvitteringen for modtagelse af post ikke en sådan garanti. I modsætning til modtagerens underskrift på en kvittering for modtagelse af en skrivelse eller til affattelsen og afsendelsen af modtagerens bekræftelse af modtagelsen af en e-mail giver kvitteringen for læsning, eftersom modtagerens it-system automatisk har oprettet og sendt den, ikke mulighed for utvetydigt at godtgøre, at modtageren havde kendskab til eller fik mulighed for at få kendskab til den omtvistede skrivelse den dato, den nævnte kvittering blev sendt.

(jf. præmis 45-47 og 60-62)
1.

EU-varemærker – definition på og erhvervelse af et EU-varemærke – absolutte registreringshindringer – varemærker, der udelukkende består af tegn eller angivelser, der kan betegne en vares eller en tjenesteydelses egenskaber – begreb – varemærke, der udgøres af et ord eller en neologisme, som består af en sammensætning af bestanddele [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 7, stk. 1, litra c)] (jf. præmis 13, 14 og 27)
1.

EU-varemærker – definition på og erhvervelse af et EU-varemærke – relative registreringshindringer – indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art – risiko for forveksling med det ældre varemærke – bedømmelseskriterier [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 27-30)
2.

EU-varemærker – klagesag – påstand om annullation af en afgørelse truffet af et appelkammer ved EUIPO – appelkammerets prøvelse – rækkevidde – faktiske omstændigheder og beviser til støtte for indsigelsen, som ikke er fremlagt inden for den fastsatte frist – hensyntagen – appelkammerets skønsbeføjelse – intet andet fastsat [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 53, stk. 1, litra a), art. 57, stk. 2 og 3, art. 63, stk. 2, art. 76, stk. 2, og art. 78; Kommissionens forordning nr. 2868/95, art. 1, regel 40, stk. 6] (jf. præmis 46-53)
4.

EU-varemærker – definition på og erhvervelse af et EU-varemærke – relative registreringshindringer – indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der har et omdømme – beskyttelse af det ældre varemærke med omdømme udvidet til at omfatte varer eller tjenesteydelser, der ikke er af lignende art – formål – beviser, der skal fremlægges af indehaveren – fremtidig, ikke hypotetisk risiko for utilbørlig udnyttelse eller skade (Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 5) (jf. præmis 41)
4.

EU-varemærker – definition på og erhvervelse af et EU-varemærke – relative registreringshindringer – indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art – risiko for forveksling med det ældre varemærke – bedømmelseskriterier [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 74 og 75)
3.

EU-varemærker – definition på og erhvervelse af et EU-varemærke – absolutte registreringshindringer – varemærker uden fornødent særpræg – konstateringen af varemærkets særpræg afhænger ikke af, at der kan fastslås et bestemt sprogligt eller kunstnerisk kreativitets- eller fantasiniveau [Europa-Parlamentets og Rådets forordning 2017/1001, art. 7, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 19)
5.

Landbrug – ensartede lovgivninger – sortsbeskyttelse – klagesag – klage indgivet til appelkammeret over en afgørelse truffet af EF-Sortsmyndigheden – prøvelse ex officio af de faktiske omstændigheder – krav om, at alle relevante forhold skal undersøges omhyggeligt og upartisk – rækkevidde (Rådets forordning nr. 2100/94, art. 10, 54, 55 og 76; Kommissionens forordning nr. 874/2009, art. 51) (jf. præmis 32 og 41)
4.

Institutionernes retsakter – begrundelse – forpligtelse – omfang – afgørelse om ikke at antage et bud inden for rammerne af en udbudsprocedure vedrørende levering af tjenesteydelser – vurdering i betragtning af de oplysninger, der var til sagsøgerens rådighed på tidspunktet for anlæggelsen af søgsmålet – oplysninger, der stilles til rådighed for sagsøgeren, indeholder ikke klart grundene til, at tilbuddet er blevet afvist, og skaber ikke i tilstrækkeligt omfang klarhed om karakteristika og fordele ved det tilbud, der er blevet accepteret – utilstrækkelig begrundelse (Art. 296, TEUF; Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 966/2012, art. 113, stk. 2) (jf. præmis 60, 73, 74 og 78)
2.

Fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik – restriktive foranstaltninger over for Den Demokratiske Republik Congo – indefrysning af midler, der tilhører personer, der undergraver retsstatsprincippet, eller som bidrager til at udføre handlinger, der udgør alvorlige krænkelser af menneskerettighederne – forpligtelse til i begrundelsen at angive de individuelle og specifikke grunde til de restriktive foranstaltninger – afgørelse truffet under omstændigheder, som er den pågældende bekendt, og som gør det muligt for vedkommende at forstå, hvilke konsekvenser den trufne foranstaltning har for denne (Art. 296 TEUF; Rådets forordning nr. 1183/2005, som ændret ved forordning 2016/2230, bilag Ia, og forordning 2017/904; Rådets afgørelse 2010/788/FUSP, som ændret ved afgørelse (FUSP) 2016/2231, bilag II, og afgørelse (FUSP) 2017/905) (jf. præmis 41, 47, 49, 58 og 59)
1.

Annullationssøgsmål – afgørelse om ikke at antage et bud inden for rammerne af en procedure vedrørende en bygge- og anlægskontrakt – søgsmål mod en tidligere afgørelse anlagt for sent – afvisning (Art. 263, stk. 6, TEUF) (jf. præmis 35)
3.

Institutionernes retsakter – begrundelse – forpligtelse – omfang – afgørelse om ikke at antage et bud inden for rammerne af en udbudsprocedure vedrørende levering af tjenesteydelser – vurdering i betragtning af de oplysninger, der var til sagsøgerens rådighed på tidspunktet for anlæggelsen af søgsmålet – oplysninger, der stilles til rådighed for sagsøgeren, indeholder ikke klart grundene til, at tilbuddet er blevet afvist, og skaber ikke i tilstrækkeligt omfang klarhed om karakteristika og fordele ved det tilbud, der er blevet accepteret – utilstrækkelig begrundelse (Art. 296, TEUF; Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 966/2012, art. 113, stk. 2) (jf. præmis 41, 49 og 50)