Forslag til afgørelse fra generaladvokat Darmon fremsat den 19. april 1994. - Stadt Lengerich mod Angelika Helmig, Waltraud Schmidt mod Deutsche Angestellten-Krankenkasse, Elke Herzog mod Arbeiter-Samariter-Bund Landverband Hamburg ev, Dagmar Lange mod Bundesknappschaft Bochum, Angelika Kussfeld mod Firma Detlef Bogdol GmbH og Ursula Ludewig mod Kreis Segeberg. - Anmodninger om præjudiciel afgørelse: Landesarbeitsgericht Hamm, Arbeitsgericht Hamburg, Arbeitsgericht Bochum, Arbeitsgericht Elmshorn og Arbeitsgericht Neumünster - Tyskland. - Lige løn - overtidsbetaling til deltidsansatte. - Forenede sager C-399/92, C-409/92, C-425/92, C-34/93, C-50/93 og C-78/93.



Samling af Afgørelser 1994 side I-05727



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hr. afdelingsformand,

De herrer dommere,

1. Indebaerer EOEF-traktatens artikel 119 ° naar det laegges til grund, at flertallet af deltidsansatte er kvinder ° et krav om, at den godtgoerelse, der betales til en deltidsansat for overarbejde, som denne udfoerer ud over sin kontraktlige arbejdstid, skal vaere lige saa stor som den, der oppebaeres af en fuldtidsansat for arbejde ud over den normale ugentlige arbejdstid i henhold til en kollektiv overenskomst?

2. Dette er det hovedspoergsmaal, som fem tyske retter har forelagt Domstolen i nogle sager, der ligner hinanden meget, og som jeg i det foelgende skal sammenfatte i korte traek.

3. En deltidsansat (1) udfoerer arbejde ud over sin kontraktlige ugentlige arbejdstid. Arbejdsgiveren betaler samme vederlag herfor som for normal arbejdstid. I henhold til den kollektive overenskomst skal der for overarbejde, der ligger ud over den normale ugentlige arbejdstid for fuldtidsansatte (som er 38 1/2 time i henhold til BAT (2)), betales et tillaeg paa 15-25% af timeloennen (3).

4. Arbejdstageren kraever betaling af tillaegget for alle overarbejdstimer, hun har ud over den kontraktlige arbejdstid uden dog at naa op paa den normale ugentlige arbejdstid, og anlaegger sag til proevelse af arbejdsgiverens afvisning heraf, som efter hendes opfattelse er i strid med traktatens artikel 119 og Raadets direktiv 75/117/EOEF af 10. februar 1975 om indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivninger om gennemfoerelse af princippet om lige loen til maend og kvinder (4) (herefter benaevnt "direktivet").

5. De nationale retter har forelagt Domstolen nogle praejudicielle spoergsmaal, der i det vaesentlige drejer sig om foelgende tre problemer (5):

1) Indebaerer en overenskomst, hvorefter der kun skal betales overtidstillaeg, saafremt den normale arbejdstid for fuldtidsansatte overskrides, saaledes at deltidsansatte ° altsaa foerst og fremmest kvinder ° som ikke kommer over denne graense, er afskaaret fra enhver form for betaling af overtidstillaeg, en indirekte forskelsbehandling, som er ulovlig i henhold til traktatens artikel 119 og direktivet?

2) I bekraeftende fald: Skyldes denne forskelsbehandling andre ° objektivt begrundede ° faktorer end forskelsbehandling paa grundlag af koen, naar henses til i) den stoerre arbejdsbyrde og ii) begraensningen af fritiden for fuldtidsansatte?

3) Saafremt den deltidsansatte har krav paa et tillaeg for hver overarbejdstime ud over den kontraktlige arbejdstid, hvorledes skal dette tillaeg da beregnes?

6. Jeg skal foerst beskaeftige mig med det foerste spoergsmaal.

7. Der skal goeres fire indledende bemaerkninger.

8. For det foerste: Mine bemaerkninger i det foelgende gaelder baade traktatens artikel 119 og artikel 1 i det til gennemfoerelse heraf udstedte direktiv.

9. For det andet: Det fremgaar af Domstolens faste praksis og af direktivets artikel 4, at kollektive overenskomster ° ligesom love og administrative bestemmelser ° er undergivet forbuddet mod enhver forskelsbehandling paa grundlag af koen for saa vidt angaar loennen (6).

10. For det tredje: Det er ubestridt, at flertallet af deltidsansatte er kvinder, og at en diskriminering af foerstnaevnte indirekte skader sidstnaevnte.

11. For det fjerde: Det staar fast, at overtidstillaeggene er loen som omhandlet i artikel 119, stk. 1, som skal fortolkes vidt (7).

12. Artikel 119 opstiller princippet om lige loen til maend og kvinder "for samme arbejde". Det praeciseres i stk. 3, litra b), at lige loen indebaerer, "at den loen, der ydes for arbejde, betalt efter tid, er den samme for samme slags arbejde" (8). I direktivets artikel 1 hedder det, at ligeloensprincippet "indebaerer, at for samme arbejde eller for arbejde, som tillaegges samme vaerdi, afskaffes enhver forskelsbehandling med hensyn til koen for saa vidt angaar alle loenelementer og loenvilkaar" (9).

13. Domstolens praksis vedroerende indirekte forskelsbehandling har netop relation til retsregler eller overenskomstbestemmelser om deltidsarbejde (10): "Hvis en ufordelagtig situation som foelge af anvendelsen af kriterier, der ikke er baseret paa koen ... rammer et vaesentligt stoerre antal kvinder end maend, er den i strid med ligebehandlingsprincippet, medmindre det godtgoeres, at den skyldes ° 'andre ° objektivt begrundede ° faktorer end forskelsbehandling paa grundlag af koen' " (11).

14. Domstolen har saaledes i hver enkelt sag indledningsvis bemaerket, at det foerst skulle afgoeres, om fuldtidsansatte og deltidsansatte blev behandlet forskelligt, eller om der var tale om en ufordelagtig situation for sidstnaevnte, inden der er blevet taget stilling til spoergsmaalet om en eventuel begrundelse herfor.

15. Der kan foreligge en saadan forskelsbehandling, saafremt deltidsansatte modtager en lavere timeloen end fuldtidsansatte under samme arbejdsbetingelser (12).

16. Det samme gaelder, hvis en arbejdstager afskaeres fra en virksomhedspensionsordning (13) eller ikke indroemmes ret til loen i tilfaelde af sygdom (14) eller ret til fratraedelsesgodtgoerelse ved arbejdsforholdets ophoer (15).

17. Der er endvidere tale om en forskelsbehandling, saafremt den noedvendige proevetid for at rykke op i en hoejere loenramme goeres dobbelt saa lang for deltidsansatte (16), eller hvis de regler, efter hvilke der ydes godtgoerelse til deltidsansatte bedriftsraadsmedlemmer for deltagelse i kurser, er mindre gunstige end dem, der gaelder for fuldtidsansatte medlemmer (17).

18. Endelig foreligger der en forskelsbehandling, hvis en forsikret arbejdstager i tilfaelde af uarbejdsdygtighed oppebaerer en social mindsteindkomst paa mindre gunstige vilkaar, alene med den begrundelse, at han var deltidsansat (18).

19. I Bilka-dommen (19) opstillede Domstolen foelgende regel: Der er tale om en forskelsbehandling, naar den samlede loen, som betales til fuldtidsansatte, er hoejere ved det samme antal arbejdstimer end den, der betales til deltidsansatte.

20. Hvordan skal man bedoemme en overenskomstbestemmelse, hvorefter der kun kan betales overtidstillaeg, saafremt overarbejdet gaar ud over den i overenskomsten fastsatte ugentlige arbejdstid for fuldtidsansatte? Behandles deltidsansatte anderledes end fuldtidsansatte?

21. Bestemmelsen er ikke i sig selv diskriminerende. Den gaelder paa samme maade for alle arbejdstagere, hvad enten de arbejder paa fuldtid eller paa deltid, naar den ugentlige arbejdstid overskrider den i overenskomsten fastsatte.

22. Desuden udsaettes fuldtidsansatte og deltidsansatte i saa fald for de samme byrder, nemlig en stoerre fysisk belastning og en nedsaettelse af fritiden, som overarbejdstillaegget kompenserer for, uafhaengigt af den enkeltes kontraktlige arbejdstid.

23. Der er altsaa tale om en situation, hvor det samme arbejde, som tillaegges samme vaerdi, afloennes paa samme maade, hvad enten det udfoeres af en fuldtidsansat eller en deltidsansat (20).

24. Desuden er betingelserne for udbetaling af tillaegget ° den "taerskel", som, hvis den overskrides, giver ret til tillaegget ° fastlagt objektivt i overenskomsten, og de er uafhaengige af de individuelle arbejdskontrakter.

25. Netop her halter sagsoegernes argumentation.

26. At haevde, at en overskridelse af en deltidsansats kontraktlige arbejdstid systematisk skal give ret til tillaegget, er ensbetydende med et argument om, at en arbejdstager, hvis kontraktlige arbejdstid er fem timer om ugen, har ret til tillaegget fra og med den sjette time. Der ville imidlertid ikke skulle betales tillaeg for den sjette time til fuldtidsansatte eller deltidsansatte med en laengere kontraktlig arbejdstid.

27. En saadan opfattelse er vanskelig at forstaa.

28. Overtidstillaegget har nemlig til formaal at kompensere for den stoerre belastning af arbejdstageren og forhindre, at arbejdsgiveren lader sit personale arbejde ud over den overenskomstmaessige ugentlige arbejdstid, og det kan derfor a priori naeppe skulle finde anvendelse paa deltidsarbejde.

29. Desuden vil sagsoegerne erstatte det faste kriterium baseret paa den ved lov eller overenskomst fastsatte ugentlige arbejdstid med et ukonstant kriterium, der varierer efter den kontraktlige arbejdstid, og som under foregivende af at skulle fjerne en paastaaet forskelsbehandling ville foere til en reel forskelsbehandling, da der ville blive tale om, at samme antal arbejdstimer giver ret til overtidstillaegget for visse arbejdstagere og ikke for andre.

30. I henhold til de omhandlede overenskomster er deltidsansatte omfattet af de samme regler som de oevrige arbejdstagere, men i forhold til beskaeftigelsens omfang. De er efter min opfattelse "de eneste [regler], man kan henholde sig til", jf. Domstolens dom i Kowalska-sagen (21).

31. Der ville derimod foreligge en forskelsbehandling til fordel for deltidsansatte, hvis omfang ville vaere omvendt proportionalt med deres kontraktlige arbejdstid, saafremt der skulle betales tillaeg, saa snart der sker en overskridelse af denne arbejdstid.

32. Som det med rette er anfoert af Det Forenede Kongerige, ville den foreslaaede loesning foere til, at arbejdsgiverne afholdes fra at ansaette folk paa deltid, da afloenningen af de deltidsansatte ° ved samme antal arbejdstimer ° bliver dyrere for virksomheden, saafremt det bliver noedvendigt med overarbejde (22).

33. Jeg maa paa den baggrund konkludere, at traktatens artikel 119 ikke er til hinder for, at det i en kollektiv overenskomst bestemmes, at der kun skal betales overarbejdstillaeg ved en overskridelse af den i overenskomsten fastsatte ugentlige arbejdstid.

34. Jeg skal herefter kun subsidiaert behandle det andet spoergsmaal ° for det tilfaelde, at Domstolen maatte besvare det foerste spoergsmaal bekraeftende.

35. Skyldes det andre ° objektivt begrundede ° faktorer end overvejelser vedroerende koen, at deltidsansatte i henhold til en kollektiv overenskomst er afskaaret fra enhver form for overtidstillaeg?

36. Domstolen har tidligere udtalt:

"Det tilkommer den nationale ret, som er enekompetent til at vurdere de faktiske omstaendigheder og til at fortolke den nationale lovgivning, at afgoere, om og i hvilket omfang en lovbestemmelse, som gaelder uafhaengigt af arbejdstagerens koen, men som faktisk rammer langt flere kvinder end maend, er berettiget af objektive grunde, som intet har at goere med forskelsbehandling paa grundlag af koen." (23)

37. Domstolen har med henblik herpaa opstillet foelgende kriterier for den nationale ret: De midler, der er valgt, skal vaere i overensstemmelse med virksomhedens virkelige behov, vaere egnede til at opnaa det maal, den forfoelger, og vaere noedvendige herfor (24).

38. I sin dom af 1. juli 1986 i Rummler-sagen (25) udtalte Domstolen, at direktivet ikke er til hinder for, "at der i forbindelse med et fagligt klassifikationssystem for fastsaettelsen af loenrammerne anvendes et kriterium, hvor der laegges vaegt paa anstrengelsen eller belastningen af musklerne, eller et kriterium, hvorefter haardheden af det fysiske arbejde er afgoerende, dersom det arbejde, der skal udfoeres, efter arbejdsopgavernes beskaffenhed rent faktisk kraever en vis fysisk styrke, saafremt systemet i sin helhed, under hensyntagen til andre kriterier, udelukker enhver form for forskelsbehandling paa grundlag af koen" (26).

39. Paa linje hermed er den yderligere fysiske belastning og den kortere fritid, som overarbejde ud over den normale ugentlige arbejdstid medfoerer, objektive grunde, der kan goere det berettiget, at en kollektiv overenskomst afskaerer deltidsansatte fra betaling af overtidstillaeg, naar deres overarbejde ikke foerer til, at de overskrider den normale ugentlige arbejdstid.

40. I relation til sagsoegernes argument baseret paa deres forpligtelser med hensyn til boernenes opdragelse skal jeg blot goere en enkelt bemaerkning.

41. I Bilka-dommen fastslog Domstolen, at

"... artikel 119 ikke bevirker, at en arbejdsgiver er forpligtet til at udforme sin pensionsordning for de ansatte saaledes, at der tages hensyn til de saerlige vanskeligheder for ansatte med familiemaessige forpligtelser i forbindelse med konstateringen af, om de betingelser, der giver ret til en saadan pension, er opfyldt" (27).

42. I det foreliggende tilfaelde ville en saadan hensyntagen faktisk foere til, at deltidsansatte stilles bedre end fuldtidsansatte, der imidlertid kan have de samme familiemaessige forpligtelser.

43. Jeg maa derfor konkludere, at den stoerre fysiske belastning og den begraensning af mulighederne for at disponere over fritiden, som overarbejde medfoerer, er objektive grunde, som den nationale ret skal vurdere, og som kan berettige en forskellig behandling af deltidsansatte og fuldtidsansatte.

44. Jeg skal herefter mere subsidiaert behandle det tredje spoergsmaal.

45. Hvis det laegges til grund, at deltidsansatte har krav paa betaling af et overtidstillaeg, saa snart de overskrider den ugentlige arbejdstid i henhold til deres kontrakt, hvordan skal dette tillaeg da beregnes? Kan de kraeve hele det overenskomstmaessige tillaeg for fuldtidsansatte eller kun en del heraf?

46. Saafremt Domstolen maatte finde, at der i saadanne tilfaelde bestaar et krav paa overtidstillaeg, kan dette kun bestaa i forhold til det antal arbejdstimer, der er udfoert.

47. Saaledes fastslog Domstolen i Kowalska-dommen under henvisning til Ruzius-Wilbrink-dommen (28), at

"... medlemmerne af den gruppe, det vaere sig maend eller kvinder, der stilles ugunstigt i tilfaelde, hvor der foreligger indirekte forskelsbehandling, har ret til at vaere omfattet af samme regler som de oevrige arbejdstagere i forhold til beskaeftigelsens omfang" (29).

Dette gaelder, hvad enten de diskriminerende bestemmelser findes i lovgivningen eller i en kollektiv overenskomst (30).

48. Lad mig goere en sidste bemaerkning. Saafremt Domstolen maatte finde, at der foreligger en ulovlig forskelsbehandling i henhold til EOEF-traktatens artikel 119, er der efter min opfattelse ingen grund til at begraense de tidsmaessige virkninger af dommen.

49. I mit forslag til afgoerelse i Nimz-sagen anfoerte jeg: "Det har siden 1976 vaeret gaeldende faellesskabsret, at EOEF-traktatens artikel 119 har direkte virkning. Overenskomstparterne kan saaledes ikke se bort fra de krav, bestemmelsen stiller, naar de foerer forhandlinger om kollektive overenskomster" (31).

50. Det bemaerkes, at Domstolen i sagerne Kowalska og Nimz, hvor det blev fastslaaet, at der forelaa en indirekte forskelsbehandling i en overenskomstbestemmelse, ikke begraensede de tidsmaessige virkninger af dommene.

51. Jeg foreslaar herefter Domstolen at kende for ret:

° at EOEF-traktatens artikel 119 og Raadets direktiv 75/117/EOEF af 10. februar 1975 om indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivninger om gennemfoerelse af princippet om lige loen til maend og kvinder ikke er til hinder for, at der i henhold til en kollektiv overenskomst kun skal betales overtidstillaeg, saafremt den normale ugentlige arbejdstid for fuldtidsansatte overskrides

° subsidiaert, at den stoerre fysiske belastning og det tab af fritid, der fremkaldes ved udfoerelse af overarbejde, er objektive grunde, der intet har at goere med forskelsbehandling paa grundlag af koen, og som kan berettige en forskellig behandling af fuldtidsansatte og deltidsansatte, idet en saadan vurdering henhoerer under den nationale rets kompetence

° mere subsidiaert, at det overtidstillaeg, der betales til deltidsansatte, som arbejder ud over den kontraktlige ugentlige arbejdstid, men inden for den normale ugentlige arbejdstid, der er fastsat ved kollektiv overenskomst, skal staa i forhold til det antal arbejdstimer, der faktisk er udfoert.

(*) Originalsprog: fransk.

(1) ° 19 1/2 time om ugen i sag C-399/92, 23 3/4 time i sag C-409/92, 30 timer i sag C-425/92, ikke oplyst i sag C-34/93, 3 3/4 time seks dage om ugen i sag C-50/93, 21 timer om ugen, senere 3/4 af den normale ugentlige arbejdstid, i sag C-78/93.

(2) ° Bundes-Angestelltentarifvertrag (kollektiv overenskomst for offentligt ansatte).

(3) ° Jf. § 15, stk. 1, § 17, stk. 1, og § 35, stk. 1, andet afsnit, litra a), i den i sagerne C-399/92, C-425/92 og C-78/93 omhandlede BAT. Den i sag C-409/92 omhandlede Ersatzkassentarifvertrag (overenskomst for hjaelpekasser), den i sag C-34/93 omhandlede Knappschaftsangestelltentarifvertrag (overenskomst for funktionaerer inden for minearbejderomraadet) og den i sag C-50/93 omhandlede Rahmentarifvertrag fuer die gewerblichen Arbeitnehmer im Gebaeudereinigerhandwerk (rammeoverenskomst for rengoeringsfaget) indeholder tilsvarende bestemmelser.

(4) ° EFT L 45, s. 19.

(5) ° I sagerne C-409/92 og C-50/93 er der kun stillet det foerste spoergsmaal. I sagerne C-425/92 og C-78/93 er der kun stillet de to foerste spoergsmaal.

(6) ° Jf. dom af 27.6.1990, sag C-33/89, Kowalska, Sml. I, s. 2591, praemis 12 og 18, af 7.2.1991, sag C-184/89, Nimz, Sml. I, s. 297, praemis 11, og af 27.10.1993, sag C-127/92, Enderby, Sml. I, s. 5535, praemis 21.

(7) ° Jf. dom af 17.5.1990, sag C-262/88, Barber, Sml. I, s. 1889, praemis 12, og senest af 17.2.1993, sag C-173/91, Kommissionen mod Belgien, Sml. I, s. 673, praemis 13.

(8) ° Mine fremhaevelser.

(9) ° Mine fremhaevelser.

(10) ° Jf. Darmon og Huglo: L' égalité de traitement entre les hommes et les femmes dans la jurisprudence de la Cour de justice des Communautés européennes: un univers en expansion , RTDE, 1992, s. 1, paa s. 14.

(11) ° Ibidem.

(12) ° Dom af 31.3.1981, sag 96/80, Jenkins, Sml. s. 911, praemis 10 ff.

(13) ° Dom af 13.5.1986, sag 170/84, Bilka, Sml. s. 1607, praemis 27.

(14) ° Dom af 13.7.1989, sag 171/88, Rinner-Kuehn, Sml. s. 2743, praemis 10, 11 og 12.

(15) ° Dom af 27.6.1990, Kowalska, jf. ovenfor (note 6), praemis 13. De to sidstnaevnte sager vedroerte bestemmelser i BAT.

(16) ° Dom af 7.2.1991, Nimz, jf. ovenfor (note 6), praemis 12.

(17) ° Dom af 4.6.1992, sag C-360/90, Boetel, Sml. I, s. 3589, praemis 17.

(18) ° Dom af 13.12.1989, sag C-102/88, Ruzius-Wilbrink, Sml. s. 4311, praemis 13.

(19) ° Jf. ovenfor (note 13), praemis 27. Jf. ogsaa dommene i sagerne Rinner-Kuehn, praemis 10, Kowalska, praemis 13, 19 og 20, og Boetel, praemis 16 og 17.

(20) ° Jf. dom af 1.7.1986, sag 237/85, Rummler, Sml. s. 2101, praemis 13 og 14. Denne konstatering er ikke i modstrid med det eksempel, der gives af professor Schueren i Der Anspruch Teilzeitbeschaeftigter auf UEberstundenzuschlaege , RdA, 1990, s. 18, paa s. 19. Det er korrekt, at 48 timers arbejde er dyrere for arbejdsgiveren, hvis det udfoeres af en fuldtidsansat (der skal have overarbejdstillaeg), end hvis det udfoeres af to deltidsansatte, der hver for sig ikke overskrider den lovbestemte ugentlige arbejdstid. Viser dette ikke, at man netop opfylder maalsaetningen med reglen, som er at goere overarbejde dyrere, rent bortset fra, at man fremmer udviklingen af deltidsarbejde?

(21) ° Praemis 20.

(22) ° Punkt 3.7 i indlaegget.

(23) ° Rinner-Kuehn-dommen, jf. ovenfor, praemis 15.

(24) ° Bilka-dommen, jf. ovenfor, praemis 36.

(25) ° Jf. ovenfor (note 20).

(26) ° Praemis 17.

(27) ° Praemis 43.

(28) ° Jf. ovenfor (note 18).

(29) ° Praemis 19.

(30) ° Ibidem. Se ogsaa praemis 19 og 20 i Nimz-dommen, jf. ovenfor.

(31) ° Punkt 21 i forslaget (Sml. 1991 I, s. 312). Jf. ogsaa punkt 24 i mit forslag til afgoerelse i Kowalska-sagen (Sml. 1990 I, s. 2605).