32.

Retten redegjorde derefter i den appellerede doms præmis 27-36 for begrundelsen for at forkaste appellantens påstande: »27 […] Retten har udtalt, at [gennemførelsesforordningens] regel 22, stk. 2, andet punktum, ikke kan fortolkes således, at den er til hinder for, at der tages hensyn til yderligere beviser, når der foreligger nye oplysninger, selv om de fremlægges efter fristens udløb (HIPOVITON-dommen ( 20 ), præmis 56, og CORPO livre-dommen, præmis 50). 28 I denne sag har ansøgeren i det væsentlige påstået, at appelkammeret med urette fandt, at indsigelsesafdelingen kunne tage hensyn til katalogerne, idet de var blevet fremlagt efter den fastsatte frist for fremlæggelse af bevis for reel brug af det ældre varemærke. Et sådant argument kan imidlertid ikke tiltrædes. […] 30 For det andet må det lægges til grund, at intervenienten ved inden for fristen, nemlig den 6. juni 2006, at have fremlagt relevante beviser, såsom en skriftlig erklæring på tro og love, fakturaer og fotografier, skal anses for at have overholdt fristen i henhold til [gennemførelsesforordningens] regel 22, stk. 2, andet punktum. Endvidere er det ikke omtvistet, at Harmoniseringskontoret efter ansøgerens bemærkninger om, at disse beviser ikke var tilstrækkelige, gav intervenienten mulighed for at fremsætte bemærkninger senest den 14. januar 2007. I denne forbindelse kunne indsigelsesafdelingen tage hensyn til de beviser, der blev fremlagt sammen med intervenientens bemærkninger inden for fristen. 31 [Gennemførelsesforordningens] regel 22, stk. 2, skal forstås således, at intet er til hinder for, at der tages hensyn til yderligere beviser, som blot supplerer andre beviser, der er fremlagt inden for fristen, eftersom de oprindelige beviser ikke er irrelevante, men blev anfægtet af den anden part som utilstrækkelige. En sådan betragtning, som på ingen måde gør ovennævnte regel overflødig, gælder så meget desto mere, eftersom intervenienten ikke misbrugte de fastsatte frister ved bevidst at anvende forhalende taktikker eller ved at udvise åbenbar forsømmelighed. […] 33 I denne sag, hvor de beviser, som intervenienten fremlagde efter den af indsigelsesafdelingen fastsatte frist, ikke var de oprindelige og eneste beviser for brug, men snarere beviser, der supplerede de relevante beviser, som var fremlagt inden for fristen, var det forhold, at ansøgeren anfægtede disse beviser, tilstrækkeligt til at begrunde intervenientens fremlæggelse af yderligere beviser, da denne fremsatte sine bemærkninger. Det forhold, at der blev taget hensyn til disse beviser, gjorde det muligt for indsigelsesafdelingen og efterfølgende appelkammeret at tage stilling til den reelle brug af det ældre varemærke på grundlag af alle relevante kendsgerninger og beviser. 34 For det tredje forekommer konklusionen, hvorefter indsigelsesafdelingen med rette tog hensyn til katalogerne, der blev fremlagt for den den 15. januar 2007, også at være i overensstemmelse med det mere generelle formål, der ligger bag indsigelsesproceduren, i forbindelse med hvilket artikel 76, stk. 2, i forordning nr. 207/2009 er blevet fortolket således, at der endog skal tages hensyn til beviser, der er blevet fremlagt for sent, forudsat at de forekommer at være relevante, og at det tidspunkt under proceduren, hvor de fremlægges, og omstændighederne i øvrigt ikke udelukker fremlæggelsen heraf. […] 36 Det følger heraf, at det første anbringende vedrørende tilsidesættelse af artikel 42, stk. 2 og 3, og artikel 76, stk. 2, i forordning nr. 207/2009 og [gennemførelsesforordningens] regel 22, stk. 2, andet punktum, derfor skal forkastes som ugrundet.«