ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
I første instans har Leendert van Bennekom erkendt at have besiddet de omtvistede vitaminpræparater med henblik på salg, men har bestridt, at der er tale om lægemidler. Han mente derfor ikke at være forpligtet til at overholde de forpligtelser, som han er tiltalt for at have tilsidesat.

I anklageskriftet har anklagemyndighedens repræsentant på grundlag af sagkyndiges erklæringer tværtimod hævdet, at der er tale om lægemidler på grund af deres sammensætning, deres koncentrationsgrad samt påskriften på indpakningen. Desuden bør en anden oplysning i anklageskriftet fremdrages. Den vedrører sagens baggrund. Det fremgår, at de stoffer, der blev beslaglagt i Leendert van Bennekom's lokaler, ordineres af tilhængere af empiriske lægemidler (homøopati, plantemedicin...), idet disse således betegnes som modsætning til den konventionelle lægevidenskab. Det er ubestrideligt, at de i stort tal stammer fra USA, hvor disse lægemidler har haft en vis succes. I Nederlandene er efterspørgslen efter midler af denne type stigende.

Underinstansen antog i sin dom af 21. september 1981, at vitaminpræparaterne er lægemidler i den betydning, der forudsættes i den nederlandske lov om lægemiddelforsyning. Den antog, at da vitaminer kun er nødvendige for opretholdelse af sundheden i små mængder, har vitaminpræparater i store doser til formål at bekæmpe eller forebygge vitaminmangel hos brugeren. Retten henviste ligeledes til, at de anvendes ved behandling af forskellige sygdomme, heriblandt kræft, under navnet »ernæringsterapi«. Den udtalte ligeledes, at deres farmaceutiske form indebar, at de var bestemt til at helbrede eller forebygge en svaghed — som er forårsaget eller kan være forårsaget af vitaminmangel — hos mennesket. Derfor idømte den Leendert van Bennekom en bøde på 750 HFL og pålagde ham at ophøre med at sælge de omtvistede varer, som i øvrigt allerede var blevet beslaglagt af politiet.
Kommissionen har indtaget det standpunkt, at der er tale om ikke ligestillede perioder.

Den har først og fremmest henvist til, at beskæftigelsesperioder, der er tilbagelagt i Nederlandene før den 1. juli 1967, ikke kan siges at være omfattet af begrebet »ligestillede perioder«, således som det er fastlagt i artikel 1, litra r), i forordning nr. 1408/71. Definitionen af »forsikringsperioder« i litra r) består nemlig af tre led, og beskæftigelsesperioder falder ind under den kategori af forsikringsperioder, der ikke betegnes som ligestillede perioder. Herved forstås, som allerede nævnt, først og fremmest »... beskæftigelsesperioder, der i den lovgivning, hvorefter de er tilbagelagt ... betegnes eller anerkendes [som forsikringsperioder]«.

Kommissionen har ligeledes peget på, at det ifølge artikel 1, litra r), er i den nationale lovgivning, en periode skal være betegnet som en »ligestillet periode«, hvilket også er fastslået af Domstolen i Welchner-dommen af 5. december 1967 ( 18 ). Bilag V, afsnit H, stk. 4, finder imidlertid kun anvendelse på den sammenlægning og forholdsmæssige beregning, der skal foretages i medfør af forordning nr. 1408/71.

Kommissionen har endelig anført, at beskæftigelsesperioder, der er tilbagelagt i Nederlandene før den 1. juli 1967, ikke kan være ligestillede perioder som nævnt i gennemførelsesforordningens artikel 15, eftersom det allerede i artikel 1, litra r), bestemmes, at ligestillede perioder betragtes som forsikringsperioder. Hvis forholdet mellem beskæftigelsesperioder i Nederlandene før juli 1967 og perioder i henhold til WAO var det, at beskæftigelsesperioderne simpelt hen ligestilledes med WAO-perioder, ville bilaget ikke have nogen betydning. Forholdet må derfor være et andet, og der må nærmere være tale om, at perioderne betragtes som tilbagelagt efter WAO, dvs., at de falder ind under det andet led i definitionen i artikel 1, litra r) ( 19 ).

Efter min opfattelse baseres alle disse argumenter på en henvisning til den lovgivning, hvorefter de pågældende perioder er tilbagelagt eller anses for at være tilbagelagt, nemlig den nederlandske lovgivning, der var gældende før den 1. juli 1967, og dermed tages det ikke i betragtning, at en sådan henvisning ikke længere er relevant med henblik på anvendelsen af artikel 46, stk. 2 ( 20 ).

Det er således alene bilag V, afsnit H, stk. 4, litra a), der skal lægges vægt på.
Domstolen skal tage stilling til en sag, anlagt af Papierfabrik Schoellershammer den 21. oktober 1982, hvorunder der er nedlagt påstand om, a) annullation af Kommissionens beslutning af 9. juli 1982 om iværksættelse af en undersøgelse i henhold til artikel 13 i forordning (EØF) nr. 1430/79 om godtgørelse af importafgifter og, b) at det statueres, at der i nærværende tilfælde er grundlag for en sådan godtgørelse.

Vedrørende de faktiske omstændigheder: for at opfylde en kontrakt, der oversteg sagsøgerens produktionskapacitet, indførte virksomheden mellem den 5. og den 15. oktober 1981 fem partier tegnepapir fra Schweiz og lod dem anmelde til fri omsætning ved Zollamt Düren og indbetalte afgifterne i forbindelse hermed på 24703,96 DM. Imidlertid var varen ikke bestemt til indenlandsk omsætning; de befandt sig nemlig kun inden for det fællesskabsretlige toldområde i den tid, der medgik til at anbringe nye etiketter på dem, og som det rederi, der stod for fragten til Japan, behøvede for at omlade dem i containere (6.-21. 10. 1981). Ved en ansøgning af 9. november 1981 anmodede sagsøgeren i medfør af Rådets forordning (EØF) nr. 1430/79 af 2. juli1979 (EFT L 175, s. 1) de tyske toldmyndigheder om godtgørelse af de indbetalte afgifter. Virksomheden anførte, at man ved en fejl havde anmeldt varen til fri omsætning og påberåbte sig til sin undskyldning, at der i nærværende tilfælde (indførsel og omgående udførsel) forelå en undtagelsessituation i forhold til virksomhedens sædvanlige praksis, samt gjorde gældende, at uregelmæssigheden ved ekpeditionen var opstået, fordi den var gennemført af nyansat og stadig uerfarent personale.

Hauptzollamt Aachen-Süd afslog imidlertid at yde godtgørelse, fordi udførslen af varen — som det hedder i afgørelsen — ikke var blevet overvåget af toldmyndighederne. Herpå anmodede Schoellershammer den 2. december 1981 om at få godtgjort tolden efter billighed. Ved skrivelse af 8. april 1982 anmodede forbundsfinansministeren Kommissionen om at behandle ansøgningen i henhold til fremgangsmåden efter artikel 4-7 i forordning (EØF) nr. 1575/80 af 20. juni 1980 (EFT L 161, s. 13), hvorefter der skal indhentes en udtalelse fra de nationale eksperter, der er medlemmer af Toldfritagelsesudvalget. Gruppen nåede med et flertal — idet den tyske delegation dog stemte imod — til det resultat, at der ikke var grundlag for godtgørelsen. Ved beslutning af 9. juli 1982, der blev tilstillet forbundsregeringen den 19. juli 1982, tilsluttede Kommissionen sig denne opfattelse, hvorefter Hauptzollamt den 24. august 1982 afslog Schoellershammers ansøgning.

Sagsøgeren vendte sig både administrativt og ad rettens vej imod denne afgørelse. Således indbragte virksomheden den 17. september 1982 sagen for Oberfinanzdirektion Köln og anlagde derpå sag. Efter at have fået meddelelse om sagsanlægget udsatte Oberfinanzdirektion i medfør af § 363, stk. 1, i Abgabenordnung (de nationale afgiftsregler) sagen, indtil der forelå en afgørelse fra Domstolen.
Ved stævning indgivet til Domstolens justitskontor den 29. september 1982 har to franske byggevirksomheder, Développement SA og Clemessy, anlagt sag med påstand om erstatning med den begrundelse, at Kommissionen for De europæiske Fællesskaber har handlet på en sådan måde, at de ikke har fået byggeriet af det somaliske farmaceutiske institut i licitation. De har i medfør af EØF-traktatens artikler 178 og 215, stk. 2, påstået Kommissionen dømt til at betale en erstatning på 1202754 FF.

De faktiske omstændigheder. De europæiske Fællesskaber påtog sig inden for rammerne af det ved den første Lomé-konvention fastlagte finansielle samarbejde med AVS-landene (konvention af 28. februar 1975, EFT L 25 af 30.1.1976, s. 1) at finansiere et projekt med henblik på opførelsen af nævnte institut ved hjælp af midler fra Den europæiske Udviklingsfond (i det følgende benævnt Fonden). På grundlag af aftalen herom udbød den somaliske minister for offentlige arbejder den 12. december projektet i licitation, og fem virksomheder afgav tilbud nemlig Montitalia, Dravo Costruttori, General Impiant, Astaie og sammen med Clemessy, Développement SA, der dengang hed Sopha Développement. Efter -en temmelig indviklet procedure, der varede over et år, meddelte den nationale anvisningsberettigede, det vil i det foreliggende tilfælde sige den somaliske planlægningsminister, officielt Fællesskabets repræsentant i Mogadiscio, at man havde besluttet at acceptere selskabet Dravos tilbud.

De franske virksomheder har i stævningen gjort gældende, at Kommissionen under nævnte procedure på forskellig måde øvede pres på de somaliske myndigheder for at få dem til at revidere deres oprindelige beslutning om at tildele Sopha Développement arbejdet for i stedet at acceptere virksomheden Dravos tilbud.

De har navnlig gjort gældende, a) at de nævnte myndigheder den 15. marts 1981 efter formelig accept den 28. juni 1980 af Sophas tilbud besluttede at annullere licitationen og at indlede private forhandlinger med de tre virksomheder Sopha, Dravo og Montitalia, der havde afgivet de bedste tilbud; at b) dette skridt blev taget efter modtagelsen af instrukser fra fællesskabsadministrationen og under tilsidesættelse af en teknisk rapport, der var blevet forelagt af professor Lhoest, den belgiske ekspert, som den nationale anvisningsberettigede havde bedt om en vurdering af de fem virksomheders tilbud; c) at Sophas tilbud den 14. maj 1981 blev antaget én gang til efter at være blevet tilpasset den sagkyndiges angivelser; d) at EØF-repræsentanten fem dage senere skriftligt anmodede den kompetente minister om at suspendere vedtagelsen herom, indtil professor Lhoest havde forelagt en ny rapport. Således gik det til, at arbejdet efter tre måneders forløb endeligt blev overdraget Dravo.
5.

Såfremt Domstolen imidlertid forkaster den nævnte formalitetsindsigelse, bør sagsøgte efter min opfattelse frifindes. Sagsøgernes påstande støttes på to anbringender: — den forskelsbehandling, der strider mod den højere grundsætning om lighed med hensyn til løn, sagsøgerne er genstand for i forhold til tjenestemænd i samme kategori, der udfører tilsvarende opgaver, eller i forhold til andre midlertidigt ansatte, der ikke omfattes af artikel 2, d), i AØA, — den tilsidesættelse af omsorgspligten, Kommissionen begår over for sagsøgerne ved ikke at have draget omsorg for, at disses aflønning blev identisk med aflønningen af tjenestemænd i kategori C og D. Som med rette anført af Kommissionen foreligger der efter fast retspraksis »forskelsbehandling, dels når forskellige forhold behandles ensartet, dels når ensartede forhold behandles forskelligt« ( 3 ). Sagsøgerne, der er midlertidigt ansatte aflønnet over forsknings- og investeringsbevillingerne, ansættes imidlertid ikke efter samme kriterier og aflønnes ikke over samme bevillinger som tjenestemænd eller andre midlertidigt ansatte som omhandlet i litraerne a), b) og c) i artikel 2 i AØA. De er omfattet af særlige bestemmelser. Selv om de indplaceres i samme kategorier, befinder de sig altså hverken i henseende til ansættelsesvilkår eller budgetmæssigt i samme situation som tjenestemændene eller de øvrige midlertidigt ansatte. Hvad angår anbringendet om en tilsidesættelse af omsorgspligten er dette ikke holdbart, da Kommissionen ikke har krænket grundsætningen om lighed med hensyn til løn. I øvrigt bestræber Kommissionen sig på at afskaffe denne lønforskel for fremtiden og disse bestræbelser, der er til gunst for sagsøgerne, kan ikke gøres gældende mod Kommissionen. Jeg foreslår følgelig, at sagsøgte frifindes, og at sagsøgerne bærer deres egne omkostninger.
Den sagsøgte institution har først påberåbt sig, at sagen bør afvises af to grunde; først fordi der ikke foreligger nogen retsakt, der indeholder et klagepunkt, og dernæst fordi søgsmålet for Domstolen og den administrative klage ikke har samme formål. Parlamentet har anført, at sagen ikke kan admitteres, fordi overflyttelsen af stillingen er en foranstaltning vedrørende organisationen af tjenesten, som er uden betydning for sagsøgerens arbejdsforhold; Parlamentet har yderligere anført, at det kun er i stævningen, at der nedlægges påstand om annullation af den omtvistede foranstaltning. Heroverfor har Morina anført, at han under alle omstændigheder befandt sig i en retsbeskyttet situation, og at han følgelig har retlig interesse i søgsmålet.

Jeg kan tilslutte Morina's opfattelse. Ved at søge den ledige stilling har Morina nemlig erhvervet et krav på, at ansættelsen sker under overholdelse af tjenestemandsvedtægten, og navnlig at administrationen ikke under udøvelsen af det frie skøn gør sig skyldig i magtfordrejning. I en tilsvarende sag har Domstolen fastslået, at disse anbringender (nemlig overtrædelse af vedtægten og magtfordrejning) henhører under realitetsbehandlingen, hvorfor afvisningspåstanden ikke kan tages til følge (dom afsagt den 24. 6. 1969 i sag 26/68, Fux mod Kommissionen, Sml. 1969, s. 31, præmis 6 og 7). Således kan der ikke gives Parlamentet medhold i den første afvisningspåstand. For så vidt angår den anden afvisningspåstand, har klagen og stævningen efter min opfattelse samme sagsgenstand. Afgørelsen om at overflytte stillingen indebærer såvel logisk som rent faktisk en beslutning om at annullere udvælgelsesprøven. At Morina i den administrative klage påstod sidstnævnte afgørelse annulleret indebærer således, at han ligeledes fremsatte krav om annullation af den første afgørelse.
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

P. VERLOREN VAN THEMAAT

FREMSAT DEN 19. JANUAR 1984 ( 1 )

Høje Domstol.

I denne sag forekommer det mig, at Kommissionens indlæg er så fuldstændigt og relevant, at der ikke er noget at tilføje eller ændre. De andre skriftlige og mundtlige indlæg, der er afgivet for Domstolen, var bestemt også meget nyttige. Imidlertid mener jeg ikke, at de kan gendrive Kommissionens meget overbevisende argumenter. Hvis jeg har forstået det ret, baserede repræsentanten for de to første parter, der er indstævnt i hovedsagen, den fremstilling, som vi lige har hørt, på den engelske version af den omhandlede forordning, samt på visse uklarheder i denne version, som hindrer forståelsen heraf. I sådanne situationer har Domstolen imidlertid, som De ved, i de fleste tilfælde — eller i hvert fald meget ofte — kunnet fjerne sådanne uklarheder ved en sammenligning af de forskellige sproglige versioner. Det er kun med hensyn til den usikkerhed, der fortsat består, at det kan være nødvendigt eller nyttigt at tage sin tilflugt til de hensyn, der ligger til grund for de omhandlede bestemmelser — deres »rationale« (logiske begrundelse) — for at gentage advokat Pardoe's udtryk; det lader til, at Kommissionen også er gået frem på denne måde i sin argumentation. Jeg slutter mig derfor uforbeholdent til denne og foreslår Domstolen at bevare de stillede spørgsmål som angivet af Kommissionen. Det forekommer mig dog, at ordlyden af de stillede spørgsmål nødvendiggør, at Domstolens svar udformes på en anden måde end den, Kommissionen har foreslået.

Denne anden udformning, som ligger nærmere op ad ordlyden af de stillede spørgsmål, samtidig med at den — som netop anført af advokat Pardoe — indebærer en præcisering af disse, kunne efter min opfattelse være følgende:

Svar på spørgsmål 1 og 2:

Udtrykket »dyrekroppe« i artikel 14a, stk. 2, litra c), i Rådets forordning (EØF) nr. 543/69 af 25. marts 1969, som ændret ved Rådets forordning (EØF) nr. 2827/77 af 12. december 1977 tager udelukkende sigte på dyrekroppe, som ikke er bestemt til menneskeligt forbrug, og som består af hele kroppe eller næsten hele kroppe af døde eller slagtede dyr.

Svar på spørgsmål 3 og 4:

Udtrykket »slagteriaffald, som ikke er bestemt til menneskeligt forbrug«, der ifølge ovennævnte artikel angiver en anden mulighed for undtagelse, tager sigte på alle de biprodukter fra slagtningen, der er bestemt til anden brug end menneskeføde, herunder de biprodukter, der har en vis handelsværdi som følge af disse andre anvendelsesmuligheder.

Svar på spørgsmål 5:

Et køretøj, der også transporterer andre produkter end dyrekroppe og slagteriaffald, som ikke er bestemt til menneskeligt forbrug, er ikke omfattet af den undtagelse, der omhandles i artikel 14a, stk. 2, litra c), i ovennævnte forordning.

( 1 ) – Oversat fra fransk.
Sagsøgerne bestrider ikke, at overskridelserne har fundet sted, men har som et første anbringende til støtte for deres påstand om annullation af den nævnte artikel 1 gjort gældende, at de angivne overskridelser, for så vidt angår produkter i gruppe Ic, må tilregnes aktieselskabet »Fabrique de fer de Maubeuge«, et selskab, der retligt er uafhængigt af aktieselskabet »Usines Gustave Boël«.

Ved denne søgsmålsgrund anfægtes lovligheden af de individuelle beslutninger, hvorved kvotaerne og kvotaandelene for »Boël-gruppen« for tredje og fjerde kvartal 1981 blev fastsat.

Jeg skal bemærke, at de meddelelser, der gives hver virksomhed eller gruppe af virksomheder om hvilken kvota, der er blevet fastsat for den for et givet kvartal, eller om tilpasning af kvotaen, er individuelle beslutninger, og at kun de beslutninger, hvorved reduktionssatserne hvert kvartal fastsættes, har karakter af generelle beslutninger.

Ifølge Domstolens faste praksis ( 3 ) kan er sagsøger ikke under et annullationssøgsmål rettet imod en individuel beslutning rejse indsigelse om, at en anden individuel beslutning, som er rettet til sagsøgeren, og som er blevet endelig, er retsstridig.

Under disse omstændigheder kan de pågældende selskaber ikke anfægte lovligheden af de kommissionsbeslutninger, hvorved deres kvotaer for de omhandlede kvartaler blev fastsat. Dette anbringende kan derfor ikke tages i betragtning.

Lad mig herefter bemærke, at aktieselskabet »Fabrique de fer de Maubeuge« udgør en del af »Boël-gruppen«, der må anses som »en enkelt virksomhed«, jfr. artikel 2, stk. 4, i beslutning nr. 1831/81/EKSF ( 4 ), som dermed med rette er blevet tildelt den kvota, hvis overskridelse bøden er blevet pålagt for.

Der findes ganske vist et selskab ved navn »Usines Gustave Boel« med hjemsted i Bruxelles, men blandt selskabets virksomheder finder man ikke mindst aktieselskabet »Usines Gustave Boel«, der ligger i La Louvière. Sidstnævnte selskab, der således er en stålproducerende virksomhed i henhold til den i EKSF-traktatens artikel 80 indeholdte definition, kan kontrollere ( 5 ) det franske aktieselskab »Fabrique de fer de Maubeuge«, der ligeledes er stålproducent. Disse to firmaer udgør således en virksomhedskoncentration i den i artikel 66, stk. 1, forudsatte betydning, og de er et led i »Boel-gruppen« ( 6 ).

Endvidere kan der ikke tages hensyn til argumentet om, at virksomheden »Boël, La Louvière«, ikke har mulighed for at overvælte den byrde, bøden udgør, på et andet selskab inden for gruppen. Dette er et internt spørgsmål i virskomhedsgruppen ( 7 ), der ikke kan ændre noget ved en regel, der er udformet efter de særlige hensyn, der ligger til grund for kvotaordningen.
Jeg skal først analysere de bestemmelser, som tvisten ved den forelæggende ret drejer sig om. Som allerede anført drejer det sig om fællesskabsrettens bestemmelser om lageromkostningsafgiften for sukker.

Den grundlæggende bestemmelse er artikel 8 i Rådets forordning nr. 3330/74 af 19. december 1974 om den fælles markedsordning for sukker, som ændret ved Rådets forordning nr. 1396/78 af 20. juni 1978. I henhold til den nævnte artikels stk. 1 refunderer medlemsstaterne — med et fast beløb — fabrikanternes omkostninger ved oplagring af bestemte former for sukker, der fremstilles på grundlag af sukkerroer og sukkerrør høstet inden for Fællesskabet (hvidt sukker, råsukker, sirup, som fremstilles inden det stadium, på hvilket der produceres sukker i fast form samt sirup, der fremstilles ved opløsning af sådant sukker). Staterne finansierer den nævnte refusion ved en afgift, som de opkræver hos den enkelte fabrikant pr. vægtenhed produceret sukker, henholdsvis pr. vægtenhed af de førnævnte former for sirup, for så vidt som de fremstilles inden det stadium, på hvilket der produceres sukker i fast form, samt afsættes i uforarbejdet stand.

Det bestemmes endelig i den omtalte artikels stk. 3, at Rådet vedtager de almindelige regler for anvendelsen af artiklen, samt at Kommissionen — ud over årligt at fastsætte afgiftsbeløbet — vedtager gennemførelsesbestemmelserne. De førstnævnte regler findes i forordning nr. 1358/77 af 20. juni 1977, der regulerer udligningen af lageromkostningerne. I denne forbindelse knytter interessen sig først og fremmest til artikel 6, stk. 4, der blandt andet bestemmer: »Medlemsstaten opkræver afgiften hos den enkelte sukkerfabrikant for de i artikel 8, stk. 1, 3. afsnit, litra a), i forordning (EØF) nr. 3330/74 omhandlede mængder hvidt sukker, råsukker eller sirup, der er produceret og afsat inden for rammerne af maksimalkvoten«.

Ordningen er reguleret i enkeltheder ved Kommissionens forordning nr. 1998/78 af 18. august 1978. Dennes artikel 8, stk. 2, er sålydende: »Ved sirup, som fremstilles inden det stadium, på hvilket der produceres sukker i fast form, forstås sirupper henhørende under pos. 17.02 D II i den fælles toldtarif, der senere under toldkontrol eller under administrativ kontrol, der frembyder samme sikkerhed, forarbejdes til sukker i fast form og oplagres i særlige beholdere, som er adskilt fra anlæggene til fremstilling af sukker« (jeg bemærker i den forbindelse, at den nævnte toldposition omfatter »andre« former for sukker og sirup end dem, der henhører under de foranstående toldpositioner). Artikel 12, stk. 1, lyder således: »Afgiften forfalder for de i artikel 8, stk. 1,3. afsnit, litra a) i forordning (EØF) nr. 3330/74 anførte varer, når disse afsættes«; ved beregningen af afgiftsbeløbene betragtes som afsætning blandt andet »producentens forarbejdning af sukker og sirup til andre end de under pos. 17.01 i den fælles toldtarif henhørende varer [roe- og rørsukker i fast form]«.
Som allerede nævnt drejer hovedsagen sig om en vandrende arbejdsløs arbejdstagers krav på sygesikrings- og moderskabsydelser fra en institution for social sikring i den medlemsstat, hvor arbejdstageren har bopæl. Ifølge artikel 25 i forordning nr. 1408 er udbetalingen af disse ydelser afhængig af, at betingelserne for udbetaling af arbejdsløshedsydelser er opfyldt. Udbetalingen af sidstnævnte ydelser er underkastet betingelserne i forordningens kapitel 6, herunder artikel 71, som den forelæggende ret har anmodet Domstolen om at fortolke. Jeg skal derfor først gennemgå principperne i denne ordning.

Som hovedregel udbetales ydelserne af det land, hvor arbejdstageren senest var beskæftiget. Det er nemlig kun ved at henvende sig til dette lands institutioner for social sikring, at arbejdstageren kan sammenlægge de forsikrings- og beskæftigelsesperioder, som han har tilbagelagt på andre medlemsstaters område og efter deres lovgivning (artikel 67, stk. 3). Når en arbejdsløs arbejdstager forlader den stat, hvor han senest har været beskæftiget, og rejser til en anden stat for der at søge ny beskæftigelse, er den stat, hvor han senest har været beskæftiget, forpligtet til at udbetale ham ydelser i et tidsrum af tre måneder (artikel 69).

Grunden til denne begrænsning fremgår af præamblen til det forslag til forordning om foranstaltninger til fordel for arbejdsløse arbejdstagere, som Kommissionen forelagde Rådet i 1980 (EFT C 169, 1980, s. 22). Kapitel 6 i forordning nr. 1408 — står der i forslaget — blev vedtaget i en periode med fuld beskæftigelse, hvor man nemt og hurtigt kunne finde arbejde. Det forekom derfor urimeligt at sikre, at arbejdstagerne i mere end tre måneder kunne gøre krav på disse ydelser uden for det land, hvor de senest havde været beskæftiget. For at oppebære ydelserne ud over denne periode, kunne den arbejdsløse blot vende tilbage til det land, hvor han senest havde haft beskæftigelse.