Dom afsagt af Retten i Første Instans (Anden Udvidede Afdeling) den 15. december 1999. - Freistaat Sachsen, Volkswagen AG og Volkswagen Sachsen GmbH mod Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber. - Statsstøtte - Udligning af de økonomiske ulemper, som er forårsaget af Tysklands deling - Alvorlig forstyrrelse af en medlemsstats økonomi - Økonomisk udvikling af en region - Fællesskabsskabsrammer for statsstøtte inden for automobilsektoren. - Forenede sager T-132/96 og T-143/96.



Samling af Afgørelser 1999 side II-03663



Sammendrag

Parter

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

1 Annullationssøgsmål - fysiske eller juridiske personer - akter, der berører dem umiddelbart og individuelt - beslutning fra Kommissionen, der er rettet til en medlemsstat, og hvori det fastslås, at en støtte er uforenelig med fællesmarkedet - sag anlagt af en regional myndighed, der har ydet den nævnte støtte - antagelse til realitetsbehandling

(EF-traktaten, art. 173 (efter ændring nu art. 230 EF))

2 Statsstøtte - forbud - undtagelser - støtte til områder, som er påvirket af Tysklands deling - undtagelsens rækkevidde - snæver fortolkning - økonomiske ulemper forårsaget af den isolation, der opstod ved grænsedragningen mellem de to zoner

[EF-traktaten, art. 92, stk. 2, litra c) [efter ændring nu art. 87, stk. 2, litra c), EF]]

3 Statsstøtte - forbud - undtagelser - samarbejdsforpligtelse for den medlemsstat, der anmoder om en undtagelse

(EF-traktaten, art. 92, stk. 2 (efter ændring nu art. 87, stk. 2, EF))

4 Institutionernes retsakter - begrundelse - pligt - rækkevidde - beslutning, der ligger på linje med tidligere beslutninger - kortfattet begrundelse

(EF-traktaten, art. 190 (nu art. 253 EF))

5 Statsstøtte - forbud - undtagelser - støtte, der kan betragtes som forenelig med fællesmarkedet - støtte, der kan afhjælpe en alvorlig forstyrrelse i en medlemsstats økonomi - snæver fortolkning - forstyrrelse, der påvirker hele den pågældende medlemsstats økonomi

[EF-traktaten, art. 92, stk. 3, litra b) [efter ændring nu art. 87, stk. 3, litra b), EF]]

6 Statsstøtte - forbud - undtagelser - støtte, der kan betragtes som forenelig med fællesmarkedet - Kommissionens skøn - domstolsprøvelse - grænser

(EF-traktaten, art. 92, stk. 3 (efter ændring nu art. 87, stk. 3, EF))

7 Statsstøtte - forbud - undtagelser - støtte, der kan betragtes som forenelig med fællesmarkedet - støtte til udviklingen af bestemte områder - Kommissionens vurdering - forpligtelse til at tage hensyn til støttens virkninger på fællesskabsplan

[EF-traktaten, art. 92, stk. 3, litra a) og c) [efter ændring nu art. 87, stk. 3, litra a) og c), EF]]

8 Statsstøtte - Kommissionens undersøgelse - indførelse af rammebestemmelser for støtte inden for en økonomisk sektor - ingen bindende virkning uden medlemsstaternes samtykke - Kommissionens hensyntagen til bestemmelserne med henblik på anvendelsen af traktatens artikel 92 (efter ændring nu artikel 87 EF) og artikel 93 (nu artikel 88 EF) - lovligt

(EF-traktaten, art. 92 (efter ændring nu art. 87 EF) og art. 93 (nu art. 88 EF))

9 Statsstøtte - Kommissionens beslutning - bedømmelse af lovligheden under hensyn til de oplysninger, der var til rådighed på tidspunktet for vedtagelsen af beslutningen - hensyntagen til den forventelige udvikling af konkurrencen

(EF-traktaten, art. 92, stk. 1, og art. 173 (efter ændring nu art. 87, stk. 1, EF, og art. 230 EF))

10 Statsstøtte - Kommissionens undersøgelse - forpligtelse til at tage stilling inden for en rimelig frist - mulighed for passivitetssøgsmål ved manglende stillingtagen

(EF-traktaten, art. 92 (efter ændring nu art. 87 EF) og art. 93 og 175 (nu art. 88 EF og 232 EF))

11 Statsstøtte - Kommissionens undersøgelse - mulighed for at benytte faste operationelle kriterier - indgreb i Rådets beføjelser - foreligger ikke - sondring mellem »greenfield-investeringer« og »udvidelsesinvesteringer« - betegnelse henhørende under fællesskabsretten

(EF-traktaten, art. 92 (efter ændring nu art. 87 EF) og art. 93 (nu art. 88 EF))

Sammendrag

1 En regional eller lokal myndighed, der er en juridisk person i henhold til myndighedens nationale ret, kan anlægge et annullationssøgsmål i medfør af traktatens artikel 173 (efter ændring nu artikel 230 EF) til anfægtelse af beslutninger, der retter sig til den, samt beslutninger, som, skønt de er udfærdiget i form af en forordning eller en beslutning rettet til en anden person, dog berører den umiddelbart og individuelt.

En beslutning fra Kommissionen, der er rettet til en medlemsstat, og hvorved visse former for statsstøtte erklæres for uforenelige med fællesmarkedet, berører individuelt den regionale eller lokale myndighed, der, til dels ved hjælp af myndighedens egne midler, har ydet støtten, og som på grund af beslutningen afskæres fra at udøve sine selvstændige beføjelser på den måde, den ønsker, og pålægges at indlede den administrative procedure med henblik på tilbagesøgning af støtten hos støttemodtagerne, som den er enekompetent til at gennemføre på nationalt plan.

Myndigheden må anses for umiddelbart berørt af den nævnte beslutning, eftersom de nationale myndigheder, der er beslutningens adressater, ikke udøvede noget skøn, da de gav myndigheden meddelelse om beslutningen.

Myndigheden har i øvrigt en interesse i at anfægte denne beslutning, som adskiller sig fra interessen for den medlemsstat, som den er en del af.

2 Traktatens artikel 92, stk. 2, litra c) [efter ændring nu artikel 87, stk. 2, litra c), EF], som fastslår foreneligheden med fællesmarkedet af »støtteforanstaltninger for økonomien i visse af Forbundsrepublikken Tysklands områder, som er påvirket af Tysklands deling, i det omfang de er nødvendige for at opveje de økonomiske ulemper, som denne deling har forårsaget«, er blevet opretholdt ved Maastricht-traktaten og Amsterdam-traktaten, og en identisk bestemmelse er blevet indsat i artikel 61, stk. 2, litra c), i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, og det kan derfor ikke antages, at denne bestemmelse er blevet indholdsløs efter Tysklands genforening.

Da der imidlertid er tale om en undtagelse fra det generelle princip i traktatens artikel 92, stk. 1, om, at statsstøtte er uforenelig med fællesmarkedet, skal artikel 92, stk. 2, litra c), fortolkes snævert. I øvrigt skal der ved fortolkningen af bestemmelsen ikke blot tages hensyn til dens ordlyd, men ligeledes til den sammenhæng, hvori den indgår, og de mål, der forfølges med den ordning, som den udgør en del af.

Idet udtrykket »Tysklands deling« historisk set henviser til etableringen af skillelinjen mellem de to zoner i 1948, kan »økonomiske ulemper, som denne deling har forårsaget«, kun omfatte de økonomiske ulemper, som er forårsaget af den isolation, der opstod som følge af etableringen eller opretholdelsen af denne grænse, f.eks. indeslutningen af visse regioner, afbrydelsen af samfærdselsårer eller visse virksomheders tab af naturlige afsætningsmuligheder, således at virksomhederne har brug for støtte enten for at kunne tilpasse sig de nye betingelser eller for at kunne overleve denne ulempe.

Det ville være i strid med såvel denne bestemmelses karakter af en undtagelse som med den sammenhæng, bestemmelsen indgår i, og de mål, den forfølger, såfremt traktatens artikel 92, stk. 2, litra c), fortolkedes således, at den hjemler mulighed for helt at udligne den tilbagestående økonomiske situation, som de nye delstater lider under, indtil de har nået et udviklingstrin, der svarer til det i de gamle delstater. Forskellene i udviklingen mellem de gamle og de nye delstater beror på andre forhold end Tysklands deling som sådan og skyldes især de forskellige politisk-økonomisk systemer, der blev etableret i de to stater på hver sin side af grænsen.

3 En medlemsstat, der anmoder om tilladelse til at bevilge støtte under fravigelse af traktatens regler, skal samarbejde med Kommissionen og i denne forbindelse bl.a. fremlægge alle oplysninger, der gør det muligt for Kommissionen at kontrollere, at betingelserne for den ansøgte fravigelse er opfyldt.

4 Det skal klart og utvetydigt fremgå af den begrundelse, der kræves efter traktatens artikel 190 (nu artikel 253 EF), hvilke betragtninger den institution, som har udstedt retsakten, har lagt til grund, således at Fællesskabets retsinstanser kan udøve deres kontrol, og de berørte kan gøre sig bekendt med baggrunden for den trufne foranstaltning.

En beslutning, der er blevet vedtaget i en sammenhæng, som parterne er fortrolige med, og som indgår i en fast beslutningspraksis, kan dog begrundes kortfattet.

Begrundelsen for en retsakt skal i øvrigt især bedømmes under hensyntagen til den interesse, som retsaktens adressat eller andre berørte personer har i at få forklaringer, især når de har spillet en aktiv rolle i forbindelse med udarbejdelsen af den anfægtede retsakt, og de har kendt de faktiske og retlige grunde, som har fået Kommissionen til at træffe sin beslutning.

Kommissionen er ikke i begrundelsen for en beslutning forpligtet til at behandle alle de retlige og faktiske spørgsmål, som de berørte parter har gjort gældende, når blot den tager hensyn til alle sagens omstændigheder og relevante faktorer. Hvad særlig angår en beslutning om statsstøtte følger det heraf, at for så vidt sagsøgerne har været tæt inddraget i den administrative procedure, der har ført til vedtagelsen af beslutningen, udgør det ikke en tilsidesættelse af begrundelsespligten, at beslutningen ikke gengiver de enkelte tal, der er indgået i rentabilitetsberegningen for den planlagte investering, eller at denne beregning ikke blev vedlagt beslutningen.

5 Det fremgår af sammenhængen og den generelle opbygning af traktatens artikel 92, stk. 3, litra b) [efter ændring nu artikel 87, stk. 3, litra b), EF], hvorefter støtte, der kan afhjælpe en alvorlig forstyrrelse i en medlemsstats økonomi, kan betragtes som forenelig med fællesmarkedet, at den pågældende forstyrrelse skal påvirke hele økonomien i den pågældende medlemsstat og ikke blot i en af dennes regioner eller en del af dens territorium. Denne løsning er i øvrigt i overensstemmelse med princippet om, at en undtagelsesbestemmelse som traktatens artikel 92, stk. 3, litra b), skal fortolkes snævert.

6 Den kontrol, som Fællesskabets retsinstanser foretager med hensyn til Kommissionens udøvelse af det vide skøn, den råder over i forbindelse med traktatens artikel 92, stk. 3 (efter ændring nu artikel 87, stk. 3, EF), og som indebærer komplicerede økonomiske og sociale vurderinger, som må foretages i en fællesskabssammenhæng, må begrænses til en efterprøvelse af, om procedure- og begrundelseskravene er overholdt, om de faktiske omstændigheder er materielt rigtige, samt om der foreligger et åbenbart urigtigt skøn, eller om der er begået magtfordrejning. Fællesskabets retsinstanser kan navnlig ikke sætte deres skøn med hensyn til de økonomiske forhold i stedet for det, der er anlagt af Kommissionen.

7 Forskellen i formuleringen af litra a) og litra c) i traktatens artikel 92, stk. 3 (efter ændring nu artikel 87, stk. 3, EF), kan ikke føre til den antagelse, at Kommissionen overhovedet ikke må tage hensyn til Fællesskabets interesse, når den anvender artikel 92, stk. 3, litra a), og at den skal begrænse sig til at efterprøve, om de pågældende foranstaltninger har en særlig regional karakter uden at vurdere deres virkning på det eller de relevante markeder inden for Fællesskabet som helhed.

Anvendelsen af artikel 92, stk. 3, litra a), ligesom af litra c) forudsætter, at der ikke blot tages hensyn til de regionale virkninger af de støtteforanstaltninger, som er omfattet af disse traktatbestemmelser, men at der efter artikel 92, stk. 1, også tages hensyn til virkningen af disse støtteforanstaltninger for samhandelen mellem medlemsstaterne og dermed til de sektorbestemte virkninger, som de kan fremkalde på fællesskabsplan.

8 Selv om de EF-rammebestemmelser, som Kommissionen på grundlag af traktatens artikel 93, stk. 1 (nu artikel 98, stk. 1, EF), har foreslået medlemsstaterne som formålstjenlige foranstaltninger, ikke er bindende og kun skaber pligter for medlemsstaterne, hvis de har erklæret sig indforstået med dem, hindrer dette ikke Kommissionen i ved udøvelsen af sine vide skønsbeføjelser i forbindelse med anvendelsen af traktatens artikel 92 (efter ændring nu artikel 87 EF) og traktatens artikel 93 at undersøge de støtteforanstaltninger, der skal anmeldes over for den, i lyset af disse bestemmelser.

9 Retmæssigheden af en beslutning om støtte skal vurderes i forhold til de oplysninger, som Kommissionen sad inde med på det tidspunkt, da den gennemførte den.

Når Kommissionen undersøger, om der er tale om en støtte i betydningen i traktatens artikel 92, stk. 1 (efter ændring nu artikel 87, stk. 1, EF), er den ikke strengt bundet til de konkurrencevilkår, der består på det tidspunkt, hvor beslutningen vedtages. Den skal foretage en undersøgelse, der inddrager mulige forandringer, og tage hensyn til den forventede konkurrenceudvikling og den pågældende støttes påvirkning af denne.

Heraf følger, at Kommissionen ikke kan kritiseres for at have taget hensyn til omstændigheder, der er indtrådt efter vedtagelsen af en plan om indførelse eller ændring af en støtte. Det forhold, at den berørte medlemsstat har gennemført de planlagte foranstaltninger, inden undersøgelsesproceduren har ført til en endelig beslutning, og derved har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til traktatens artikel 93, stk. 3 (nu artikel 88, stk. 3, EF), er i denne forbindelse uden betydning.

10 Selv om Kommissionen under den indledende undersøgelsesprocedure i henhold til traktatens artikel 93, stk. 3 (nu artikel 88, stk. 3, EF), skal have en passende frist, skal den dog handle med den påkrævede hurtighed og tage hensyn til medlemsstaternes interesse i hurtigt at få klarhed i de tilfælde, hvor den nødvendige indgriben kan vise sig at haste på grund af den virkning, som disse medlemsstater forventer, at de påtænkte støtteforanstaltninger vil have. Kommissionen skal derfor tage stilling inden for en rimelig frist, som Domstolen har fastsat til to måneder.

Kommissionen har i øvrigt den samme generelle pligt til at handle med den påkrævede hurtighed, når den beslutter, at den kontradiktoriske undersøgelsesprocedure i henhold til traktatens artikel 93, stk. 2, skal indledes, og hvis den i denne forbindelse forholder sig passivt, kan Fællesskabets retsinstanser i givet fald idømme sanktioner ved en sag i henhold til traktatens artikel 175 (nu artikel 232 EF).

11 Rådets kompetence til i henhold til traktatens artikel 94 (nu artikel 89 EF) at udstede de fornødne forordninger med henblik på anvendelsen af traktatens artikel 92 (efter ændring nu artikel 87 EF) og traktatens artikel 93 (nu artikel 88 EF) berøres ikke af, at Kommissionen ved udøvelsen af de vidtrækkende skønsbeføjelser, den har i forbindelse med anvendelsen af disse bestemmelser, benytter faste operationelle kriterier som dem, der ligger til grund for sondringen mellem »greenfield-investeringer« og »udvidelsesinvesteringer«.

Afgørelsen af, om en investering skal betegnes som »udvidelsesinvestering« eller modsat som »greenfield-investering«, skal træffes i en fællesskabsretlig sammenhæng, uafhængigt af den anvendte karakteristik i henhold til regnskabs- eller skatteretten i den medlemsstat, som den støttemodtagende virksomhed hører under.

Parter

I de forenede sager T-132/96 og T-143/96,

Freistaat Sachsen ved advokaterne Karl Pfeiffer og Jochim Sedemund, Berlin, og med valgt adresse i Luxembourg hos advokat Aloyse May, 31, Grand-rue,

og

Volkswagen AG og Volkswagen Sachsen GmbH, henholdsvis Wolfsburg og Mosel (Tyskland), ved advokat Michael Schütte, Berlin, og advokat Martina Maier, Düsseldorf, og med valgt adresse i Luxembourg hos advokaterne Bonn og Schmitt, 62, avenue Guillaume,

sagsøgere,

støttet af

Forbundsrepublikken Tyskland, først ved afdelingschef Ernst Röder, derefter afdelingschef Wolf-Dieter Plessing, som befuldmægtigede, bistået af professor Thomas Oppermann, Universitetet i Tübingen, Graurheindorferstraße 108, Bonn (Tyskland),

intervenient,

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber, først ved Paul Nemitz og Anders Jessen, Kommissionens Juridiske Tjeneste, derefter ved Paul Nemitz, som befuldmægtigede, bistået af advokaterne Hans-Jürgen Rabe, Georg Berrisch og Marco Nuñez Müller, Hamburg, og med valgt adresse i Luxembourg hos Carlos Gómez de la Cruz, Kommissionens Juridiske Tjeneste, Wagnercentret, Kirchberg,

sagsøgt,

støttet af

Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland ved John Collins, Treasury Solicitor's Department, som befuldmægtiget, bistået af barrister Sarah Moore, London, og med valgt adresse i Luxembourg på Det Forenede Kongeriges Ambassade, 14, boulevard Roosevelt,

intervenient,

angående en påstand om delvis annullation af Kommissionens beslutning 96/666/EF af 26. juni 1996 om Tysklands støtte til Volkswagen-koncernen til fabrikkerne i Mosel og i Chemnitz (EFT L 308, s. 46),

har

DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABERS RET I FØRSTE INSTANS

(Anden Udvidede Afdeling)

sammensat af afdelingsformanden, A. Potocki, og dommerne K. Lenaerts, C.W. Bellamy, J. Azizi og A.W.H. Meij,

justitssekretær: fuldmægtig A. Mair,

på grundlag af den skriftlige forhandling og efter mundtlig forhandling den 30. juni 1999,

afsagt følgende

Dom

Dommens præmisser

Retlig baggrund

1 Ved skrivelse af 31. december 1988 meddelte Kommissionen medlemsstaterne, at den efter sin beslutning af 19. juli 1988 om at fastlægge almindelige EF-rammebestemmelser for statsstøtte til motorkøretøjsindustrien (herefter »EF-rammebestemmelserne«) på sit møde den 22. december 1988 i henhold til EF-traktatens artikel 93, stk. 1 (nu artikel 88, stk. 1, EF), fastlagde betingelserne for gennemførelsen af disse rammebestemmelser; betingelserne er gengivet i et bilag til skrivelsen. Kommissionen opfordrede medlemsstaterne til inden en måned at meddele Kommissionen, om de var indforstået med rammebestemmelserne.

2 EF-rammebestemmelserne blev affattet som en meddelelse (89/C 123/03) og offentliggjort i De Europæiske Fællesskabers Tidende (EFT 1989 C 123, s. 3). Ifølge meddelelsens punkt 2.5 skulle den træde »i kraft den 1. januar 1989« og »gælde i to år«.

3 Ifølge punkt 1, fjerde afsnit, er det bl.a. formålet med rammebestemmelserne at indføre en strengere disciplin i støtteydelsen inden for motorkøretøjsindustrien med henblik på at sikre, at EF-industriens konkurrencedygtighed ikke svækkes af illoyal konkurrence. Kommissionen understregede, at den kun kan føre en effektiv politik, hvis den sættes i stand til at tage stilling til de enkelte støttetilfælde, før støtten udbetales.

4 EF-rammebestemmelsernes punkt 2.2, første afsnit, lyder således:

»Al støtte, som ydes af de offentlige myndigheder som led i en godkendt støtteordning, til (en) virksomhed(er), der opererer i motorkøretøjssektoren som defineret ovenfor, skal, såfremt omkostningerne ved det projekt, der skal støttes, overstiger 12 mio. ECU, anmeldes på forhånd i overensstemmelse med EØF-traktatens artikel 93, stk. 3. Støtte, som ydes uden for en godkendt støtteordning, skal, uanset omkostningerne og støtteintensiteten, uden undtagelse anmeldes i overensstemmelse med EØF-traktatens artikel 93, stk. 3. Hvor støtten ikke er direkte forbundet med et særligt projekt, skal al planlagt støtte anmeldes, selv om den udbetales i henhold til ordninger, som Kommissionen allerede har godkendt. Medlemsstaterne skal underrette Kommissionen så betids om enhver påtænkt indførelse eller ændring af støtteforanstaltninger, at denne kan fremsætte sine bemærkninger hertil.«

5 I EF-rammebestemmelsernes punkt 3, der vedrører retningslinjerne for vurdering af støttetilfælde, anførte Kommissionen bl.a. følgende:

»- Regionalstøtte

...

Kommissionen erkender, at en etablering af nye produktionsfaciliteter for motorkøretøjer og komponenter og/eller udvidelse af bestående aktiviteter i ugunstigt stillede områder kan være et værdifuldt bidrag til regionaludviklingen. Af denne grund ser Kommissionen sædvanligvis positivt på investeringsstøtte, der ydes til at afhjælpe strukturelle handicaps i ugunstigt stillede områder af Fællesskabet. Sådan støtte ydes sædvanligvis automatisk i overensstemmelse med retningslinjer, som Kommissionen tidligere har godkendt. Når Kommissionen kræver forudgående anmeldelse af sådan støtte i fremtiden, er det fordi, den ønsker at få lejlighed til at vurdere fordelene heraf for regionaludviklingen (dvs. fremme af en varig udvikling af regionen gennem varig jobskabelse, sammenkobling med lokal- og EF-økonomiske målsætninger) set i forhold til eventuelle negative virkninger for sektoren som helhed (såsom skabelse af betydelig overkapacitet). Der søges ikke med en sådan vurdering at tilsidesætte den centrale betydning af regionalstøtte for skabelsen af indre sammenhæng i Fællesskabet, men snarere at sikre, at andre aspekter af Fællesskabets interesse, såsom udviklingen af Fællesskabets industri, også tages med i betragtningerne.

...«

6 Efter at den tyske regering havde meddelt Kommissionen, at den havde besluttet ikke at anvende EF-rammebestemmelserne, vedtog Kommissionen i henhold til traktatens artikel 93, stk. 2, beslutning 90/381/EØF af 21. februar 1990 om ændring af den tyske støtteordning for motorkøretøjsindustrien (EFT L 188, s. 55, herefter »beslutning 90/381«). Artikel 1 i denne beslutning lyder således:

»1. Fra den 1. maj 1990 underretter Forbundsrepublikken Tyskland som omhandlet i EØF-traktatens artikel 93, stk. 3, Kommissionen om al støtte, der - som led i en af de i bilaget anførte støtteordninger - ydes til projekter, hvor omkostningerne overstiger 12 mio. ECU, og som er beregnet til virksomheder, der opererer i motorkøretøjssektoren som defineret i punkt 2.1 i EF-rammebestemmelserne for statsstøtte til motorkøretøjsindustrien. Sådanne anmeldelser foretages i overensstemmelse med forskrifterne i punkt 2.2 og 2.3. Endvidere indsender Forbundsrepublikken årsrapporter som fastsat i rammebestemmelserne.

2. Forpligtelsen i henhold til stk. 1 gælder ud over de støtteordninger, der er anført på listen i bilaget (denne liste er ikke udtømmende), alle andre bestående støtteordninger, som kan komme motorkøretøjsindustrien til gode.

3. Støtte til virksomheder i motorkøretøjssektoren i Berlin, der ydes som led i Berlin Förderungsgesetz, fritages for den i rammebestemmelserne fastsatte forpligtelse til forhåndsanmeldelse, men medtages i de deri foreskrevne årsrapporter.«

7 Ved skrivelse af 2. oktober til den tyske regering godkendte Kommissionen regionalstøtteordningen for 1991 i henhold til det 19. rammeprogram, der blev vedtaget i henhold til den tyske lov af 6. oktober 1969 om den såkaldte »Gemeinschaftsaufgabe« (»fællesprojektet«), »forbedring af regionale økonomiske strukturer« (herefter »loven om fællesprojektet«); Kommissionen påpegede dog, at der ved gennemførelsen af de påtænkte foranstaltninger skulle tages hensyn til de EF-rammebestemmelser, der gjaldt for visse industrigrene. I det 19. rammeprogram (del I, punkt 9.3, s. 43) siges det, at Kommissionen »har truffet afgørelser, hvori det forbydes at yde statsstøtte til bestemte sektorer, også selv om støtten ligger inden for godkendte ordninger, som f.eks. regionalstøtteordninger, eller hvori der stilles krav om forudgående godkendelse af de enkelte støtteprojekter ...

Sådanne regler er opstillet for følgende områder:

a) ...

- motorkøretøjsindustrien, såfremt omkostningerne ved en foranstaltning, der skal støttes, overstiger 12 mio. ECU«.

8 Efter at de fem nye delstater, der var udgået fra den tidligere Tyske Demokratiske Republik, herunder Freistaat Sachsen, var blevet optaget i Forbundsrepublikken Tyskland, proklamerede man den 3. oktober 1990 Tysklands politiske genforening.

9 Ved skrivelse af 31. december 1990 meddelte Kommissionen medlemsstaterne, at den anså det for nødvendigt at forlænge EF-rammebestemmelserne.

10 Denne beslutning fra Kommissionen blev ligeledes offentliggjort som en meddelelse (91/C 81/05) i De Europæiske Fællesskabers Tidende (EFT 1991 C 81, s. 4). I denne meddelelse siges bl.a. følgende:

»Kommissionen [mener], det er nødvendigt at forlænge rammebestemmelserne for statsstøtte til motorkøretøjsindustrien i sin nuværende form. Den eneste ændring, Kommissionen har besluttet, er en udvidelse af den forudgående anmeldelsespligt af støtte fra Forbundsrepublikken Tyskland til også at omfatte Berlin (vest) og den tidligere Tyske Demokratiske Republiks område (artikel 1, stk. 3, i Kommissionens beslutning af 21.2.1990, som offentliggjort i EFT nr. L 188 af 20.7.1990, er ikke længere gyldig fra den 1.1.1991).

Efter to år tager Kommissionen rammebestemmelserne op til fornyet gennemgang. Hvis ændringer (eller en mulig ophævelse af rammebestemmelserne) synes nødvendige, skal disse besluttes af Kommissionen efter høring af medlemsstaterne.«

11 Ved skrivelser af 5. december 1990 og 11. april 1991 til den tyske regering gav Kommissionen tilladelse til at anvende loven om fællesprojekt på de nye delstater, men henviste endnu engang til, at der ved gennemførelsen af de påtænkte foranstaltninger skulle tages hensyn til de EF-rammebestemmelser, der gjaldt for visse industrigrene. Ved skrivelse af 9. januar 1991 godkendte Kommissionen ligeledes, at de bestående regionalstøtteordninger blev udvidet til også at omfatte de nye delstater, og præciserede, at EF-rammebestemmelserne skulle overholdes.

12 Den 23. december 1992 besluttede Kommissionen »ikke at ændre rammebestemmelserne« og lade dem forblive i kraft, indtil en ny gennemgang blev arrangeret af Kommissionen. Denne beslutning blev affattet som en meddelelse (93/C 36/06) og offentliggjort i De Europæiske Fællesskabers Tidende (EFT 1993 C 36, s. 17).

13 I dom af 29. juni 1995 (sag C-135/93, Spanien mod Kommissionen, Sml. I, s. 1651, præmis 39) fastslog Domstolen, at denne beslutning skulle fortolkes således, »at den kun har forlænget rammebestemmelserne indtil en ny gennemgang, der, ligesom de foregående, skal finde sted ved udgangen af en ny gyldighedsperiode på to år«.

14 Efter afsigelsen af denne dom meddelte Kommissionen ved skrivelse af 6. juli 1995 medlemsstaterne, at den i Fællesskabets interesse den 5. juli 1995 havde besluttet at forlænge sin beslutning af 23. december 1992 med tilbagevirkende kraft fra den 1. januar 1995, således at EF-rammebestemmelserne fandt anvendelse uden afbrydelse. Kommissionen understregede, at denne forlængelse kun skulle gælde, indtil proceduren i traktatens artikel 93, stk. 1, som Kommissionen havde besluttet at indlede samtidig, var blevet afsluttet (jf. nedenfor, præmis 15). Denne beslutning, der blev affattet som en meddelelse (95/C 284/03) og offentliggjort i De Europæiske Fællesskabers Tidende (EFT 1995 C 284, s. 3), annullerede Domstolen i sin dom af 15. april 1997 (sag C-292/95, Spanien mod Kommissionen, Sml. I, s. 1931).

15 I en anden skrivelse af 6. juli 1995 gav Kommissionen i øvrigt medlemsstaterne meddelelse om sin beslutning af 5. juli 1995, hvori den i lyset af dommen i sagen Spanien mod Kommissionen af 29. juni 1995 foreslog medlemsstaterne at genindføre EF-rammebestemmelserne for to år med visse ændringer, især den ændring, at grænsen for anmeldelsespligt sættes op til 17 mio. ECU (jf. ovennævnte meddelelse 95/C 284/03). Punkt 2.5 i den nye affattelse af EF-rammebestemmelserne, som Kommissionen foreslog, lød således: »De pågældende foranstaltninger træder i kraft, når alle medlemsstater har erklæret sig enig, dog senest den 1. januar 1996. Alle støtteprojekter, som inden da endnu ikke er blevet endelig godkendt af de kompetente offentlige myndigheder, skal anmeldes på forhånd.« Ved skrivelse af 15. august 1995 erklærede den tyske regering sig enig i denne genindførelse af EF-rammebestemmelserne.

Sagens faktiske omstændigheder

16 Ikrafttrædelsen af den økonomiske, monetære og sociale union mellem Forbundsrepublikken Tyskland og Den Tyske Demokratiske Republik den 1. juli 1990 bevirkede, at efterspørgslen efter og dermed produktionen af køretøjer af mærket Trabant i Sachsen brød sammen. For at bevare automobilindustrien i denne region indledte Volkswagen AG (herefter »Volkswagen«) forhandlinger med Treuhandanstalt (det offentlige organ, som havde til opgave at omstrukturere virksomhederne i den tidligere Tyske Demokratiske Republik, herefter »THA«), der ledte til en principaftale i oktober 1990. Der blev blandt aftalt følgende:

- Treuhand og Volkswagen stifter sammen et selskab, der har til opgave at sikre arbejdspladser (såkaldt »Beschäftigungsgesellschaft«) - Sächsischer Automobilbau GmbH (herefter »SAB«). I første omgang skal Treuhandanstalt eje 87,5% af selskabets kapital og Volkswagen 12,5%.

- SAB overtager lakeringshallen (på det tidspunkt stadig under opførelse) og den eksisterende slutmontage i Mosel (herefter »Mosel I«).

- Selskabet Volkswagen Sachsen GmbH (herefter »VW Sachsen«), der er et helejet datterselskab af Volkswagen, overtager den eksisterende motorfabrik i Chemnitz (herefter »Chemnitz I«).

- VW Sachsen overtager topstykkeproduktionen i Eisenach.

- VW Sachsen etablerer en ny automobilfabrik i Mosel med fire hovedproduktionsfelter, nemlig presning, karrosseribygning, lakering og slutmontage (herefter »Mosel II«), og bygger en ny motorfabrik i Chemnitz (herefter »Chemnitz II«).

17 Oprindelig var overtagelsen og omstruktureringen af Mosel I og Chemnitz I tænkt som en overgangsløsning, der skulle forhindre, at de ansatte blev arbejdsløse i tiden indtil den planlagte påbegyndelse af driften i Mosel II og Chemnitz II i 1994.

18 Ved skrivelse af 19. september 1990 anmodede Kommissionen den tyske regering om i henhold til EF-rammebestemmelserne at give Kommissionen meddelelse om statsstøtten til disse investeringsprojekter. Ved skrivelse af 14. december 1990 og 14 marts 1991 understregede Kommissionen, at støtten ikke kunne ydes, inden den var blevet anmeldt og godkendt af Kommissionen. Dette spørgsmål blev også sat på dagsordenen for to bilaterale møder, som blev afholdt i Bonn den 31. januar og den 7. februar 1991.

19 Den 22. marts 1991 traf Økonomi- og Arbejdsministeriet i delstaten Sachsen i henhold til loven om fællesprojektet to afgørelser om ydelse af investeringstilskud til VW Sachsen for Mosel II og Chemnitz II (herefter »afgørelserne fra 1991«). Tilskuddene beløb sig til i alt 757 mio. DEM til Mosel II, fordelt over perioden 1991 til 1994, og 147 mio. DEM til Chemnitz II, fordelt over perioden 1991 til 1996.

20 Ved afgørelse af 18. marts 1991 tildelte Finanzamt Zwickau-Land VW Sachsen skattelettelse for investeringer i henhold til den tyske lov fra 1991 om skattelettelser ved investeringer (»Investitionszulagengesetz«).

21 Volkswagen-koncernen anmodede desuden om tilladelse til at foretage ekstraordinære afskrivninger i henhold til den tyske lov om støtteområder fra 1991 (»Fördergebietsgesetz«).

22 Ved skrivelse af 25. marts 1991 gav de tyske myndigheder Kommissionen visse oplysninger om den støtte, der er nævnt ovenfor i præmis 19, 20 og 21; de angav dog, at de endnu ikke havde nærmere informationer, og at det var påtænkt at yde støtten inden for rammerne af de støtteordninger, som Kommissionen havde godkendt for de nye delstater. Ved skrivelse af 17. april 1991 anførte Kommissionen, at de tyske myndigheders brev af 25. marts 1991 udgjorde en underretning efter EF-traktatens artikel 93, stk. 3, men at det var nødvendigt at give yderligere oplysninger.

23 Ved skrivelse af 29. maj 1991 gjorde de tyske myndigheder især gældende, at EF-rammebestemmelserne ikke gjaldt for de nye delstater i perioden fra 1. januar til 31. marts 1991. Da de omtvistede støtteforanstaltninger blev godkendt før den 31. marts 1991, havde Kommissionen ifølge de tyske myndigheder kun kunnet undersøge de forskellige sager herom på grundlag af regionalstøtteordningen (jf. ovenfor, præmis 7). På et bilateralt møde den 10. juli 1991 afviste Kommissionen de tyske myndigheders opfattelse, og ved skrivelse af 16. juli 1991 stillede den krav om yderligere detaljerede oplysninger. Efter at den tyske regering havde svaret den 17. september 1991, stillede Kommissionen en ny række spørgsmål ved skrivelse af 27. november 1991.

24 I oktober og december 1991 modtog Volkswagen-koncernen investeringstilskud på 360,8 mio. DEM og skattelettelser på 10,6 mio. DEM for Mosel II og Chemnitz II.

25 Ved beslutning af 18. december 1991 (EFT 1992 C 68, s. 14, herefter »beslutningen om at indlede undersøgelsesproceduren«), der blev meddelt den tyske regering den 14. januar 1992, indledte Kommissionen undersøgelsesproceduren i henhold til traktatens artikel 93, stk. 2, med henblik på at fastslå, om de forskellige støtteforanstaltninger til finansiering af investeringerne i Mosel I og II, Chemnitz I og II samt i fabrikken i Eisenach er forenelige med fællesmarkedet.

26 I denne beslutning konkluderede Kommissionen bl.a. følgende:

»Den støtte, som de tyske myndigheder planlægger, giver ... anledning til alvorlige betænkeligheder af følgende grunde:

- den er ikke blevet korrekt anmeldt til Kommissionen i henhold til proceduren i EØF-traktatens artikel 93, stk. 3

- den tilsyneladende høje planlagte støtteintensitet til en plan, der indebærer en betydelig udvidelse af kapaciteten på det europæiske bilmarked, kan forårsage en urimelig fordrejning af konkurrencevilkårene

- de hidtil fremlagte begrundelser berettiger ikke kombinationen af den relativt høje intensitet for regionalstøtten og THA's ydelse af indirekte investeringsstøtte samt ydelse af en midlertidig driftsstøtte ligeledes fra THA med henvisning til de strukturelle og økonomiske problemer, som VW utvivlsomt står over for i de nye Länder; den globale støtteintensitet kunne tværtimod være uforholdsmæssig høj og uforenelig med kriterierne i EF's rammebestemmelser for statsstøtte til sektoren.«

27 Ved skrivelse af 29. januar 1992 indvilgede den tyske regering i at indstille al støttebevilling, indtil undersøgelsesproceduren var afsluttet.

28 Ved skrivelse af 24. april 1992 anmodede Kommissionen de tyske myndigheder, THA og Volkswagen om yderligere oplysninger. Efter et møde den 28. april 1992 og efter Kommissionens skrivelser af 14. maj, 5. juni, 21. august og 17. november 1992 fremsendte de tyske myndigheder yderligere oplysninger ved skrivelser af 20. maj, 3. og 12. juni, 20. og 29. juli, 8. og 25. september, 16. og 21. oktober samt 4. og 25. november 1992, og Volkswagen fremsendte yderligere oplysninger ved skrivelser af 15. juni og 30. oktober 1992 samt af 12. og 20. juni 1993. Desuden mødtes parterne den 16. juni, 9. september, 12. og 16. oktober og 3. december 1992 samt den 8. og 11. juni 1993.

29 Den 13. januar 1993 besluttede Volkswagen at udskyde store dele af de investeringer, der oprindeligt var planlagt i fabrikkerne i Mosel og Chemnitz. Man planlagde nu, at lakeringshallen og slutmontagen i Mosel II først skulle tages i drift i 1997, og at produktionen på motorfabrikken Chemnitz II først skulle starte i 1996. Kommissionen erklærede sig villig til at tage sin vurdering op til fornyet overvejelse på grundlag af Volkswagen's nye investeringsprojekter.

30 Den 30. marts 1993 traf Økonomi- og Arbejdsministeriet i delstaten Sachsen to nye afgørelser om ændring af afgørelserne fra 1991 (herefter »afgørelserne fra 1993«). De samlede planlagte investeringstilskud udgjorde derefter 708 mio. DEM til Mosel II, fordelt over perioden 1991 til 1997, og 195 mio. DEM til Chemnitz II, fordelt over perioden 1992 til 1997.

31 Kommissionen fik nærmere oplysninger om Volkswagen's nye investeringsplaner under et møde, der fandt sted den 5. maj 1993. Ved skrivelse af 6. juli 1993 meddelte Tyskland desuden visse oplysninger om investeringerne, og Volkswagen supplerede dem i skrivelser af 24. juni og 6. juli 1993 samt i fax af 10. november 1993. Disse nye oplysninger blev desuden undersøgt under drøftelser, der fandt sted den 18. maj, den 10. juni og den 2. samt den 22. juli 1993. Ved skrivelse af 15. februar og fax af 25. februar 1994 gav den tyske regering nye oplysninger om Volkswagen's produktionskapacitetsplaner.

32 Kommissionen fik endvidere indhentet nye lysninger om disse planer under en besigtigelse af fabrikkerne i begyndelsen af april 1994 og under drøftelser, der fandt sted den 11. maj og den 2., 7. og 24. juni 1994. Den fik desuden udleveret visse dokumenter under disse drøftelser og modtog yderligere dokumentation fra de tyske myndigheder og fra Volkswagen den 10. maj, 30. juni og 4. og 12. juli 1994.

33 Den 24. maj vedtog Økonomi- og Arbejdsministeriet i delstaten Sachsen to afgørelser om ændring af beslutningerne fra 1991 og 1993 (herefter »afgørelserne fra 1994«). De samlede planlagte investeringstilskud beløb sig derefter til 648 mio. DEM til Mosel II, fordelt over perioden 1991 til 1997, og til 167 mio. DEM til Chemnitz II, fordelt over perioden 1992 til 1997.

34 Ved kontrakt af 21. juni 1994 og tillægskontrakt af 1. november 1994 erhvervede Volkswagen THA's andel på 87,5% af SAB's selskabskapital.

35 Den 27. juli 1994 vedtog Kommissionen beslutning 94/1068/EF om statsstøtte til Volkswagen-koncernens investeringer i de nye delstater (EFT L 385, s. 1, herefter »Mosel I-beslutningen«). I denne beslutning konstaterede Kommissionen bl.a. følgende (afsnit IV, fjerde afsnit, i betragtningerne til beslutningen):

»Ved indledningen af proceduren betragtede Kommissionen Volkswagen's investeringsprojekter i Sachsen som en helhed og ville også træffe en samlet beslutning om alle støtteelementer. I 1993 stillede Volkswagen investeringerne i de nye fabrikker i bero, men anførte dog stadig, at produktionsteknikken, arbejdsindsatsen og andre afgørende størrelser ikke blev berørt heraf. Under en virksomhedsinspektion i år stod det dog klart, at denne opfattelse ikke længere kunne forsvares, hvilket blev bekræftet af eksperter. Volkswagen indrømmede da også over for Kommissionen, at de gamle planer i mellemtiden er blevet forældet, og at man arbejder på nye. De nye planer for de nye bil- og motorfabrikker Mosel II og Chemnitz II er snævert forbundet med udviklingen af Golf A4, der skal sættes i produktion, når Mosel II også begynder at producere, dvs. i 1997. De endelige planer vil først foreligge ved udgangen af 1994. Så vidt vides indeholder de nye planer væsentlige ændringer af teknikken og produktionsstrukturen. Det fremgår klart, at den oprindelige forbindelse mellem investeringerne i de gamle fabrikker under Treuhandanstalt og planerne om et særskilt nybyggeri ikke længere er til stede. Kommissionen har derfor besluttet i første omgang kun at beskæftige sig med omstruktureringsstøtten til de eksisterende fabrikker, hvor man kan danne sig et klart billede på grundlag af de foreliggende oplysninger, og først træffe en beslutning vedrørende planerne om nybyggeri, når Volkswagen og den tyske regering kan forelægge konkrete investerings- og støtteplaner.«

36 Det fremgår af Mosel I-beslutningen, at lakeringshallen og slutmontagen i Mosel I blev moderniseret og ombygget i overensstemmelse med aftalen med THA (jf. ovenfor, præmis 16). I den første periode indtil 1992 blev Mosel I brugt til slutmontage af modellerne VW Polo og Golf A 2; delene blev fremstillet på andre af Volkswagen-koncernens fabrikker og leveret til Mosel I i fuldstændig adskilt tilstand. Fra juli 1992 kunne man ved kombineret brug af lakeringshallen og slutmontagen i Mosel I, som netop var blevet ombygget, og det nye karrosserianlæg i Mosel II, der kort forinden var blevet taget i drift, begynde at producere Golf A 3 i Mosel; presning blev dog foretaget et andet sted. Herefter blev logistikken flyttet fra Wolfsburg til Mosel I i januar 1993, og nye underleverandører, der kunne levere de dele, som skulle bruges på Mosel I og Chemnitz I, etablerede sig i området. Det nye presseanlæg i Mosel II, der ligger i nærheden af Mosel I, begyndte at producere i marts 1994.

37 Det var på grundlag heraf, at Kommissionen i artikel 1 i Mosel I-beslutningen fastslog, at forskellige former for støtte, som var blevet bevilget indtil udgangen af 1993 - det tidspunkt, hvor omstruktureringen skulle være afsluttet - og som beløb sig til 487,3 mio. DEM til Mosel I og 84,8 mio. til Chemnitz I, var forenelige med fællesmarkedet. Derimod anså Kommissionen forskellige former for støtte, der var blevet bevilget senere, for at være uforenelige med fællesmarkedet, især de foranstaltninger, der blev defineret som støtte til investering i genanskaffelse og modernisering; disse kunne ifølge Mosel I-beslutningen i henhold til EF-rammebestemmelserne under ingen omstændigheder godkendes (jf. Mosel I-beslutningen, afsnit IX og X).

38 Herefter underrettede den tyske regering flere gange Kommissionen mundtligt om forsinkelser, der var indtrådt i forbindelse med opbygningen af Mosel II og Chemnitz II. I et brev af 12. april 1995 mindede Kommissionen de tyske myndigheder om, at de var forpligtet til at give den meddelelse om Volkswagen's planer med disse nye fabrikker, således at den kunne efterprøve støtten hertil. Dette brev blev ikke besvaret. Ved skrivelse af 4. august 1995 anmodede Kommissionen om at få de nødvendige oplysninger tilsendt så hurtigt som muligt og truede med at udstede en foreløbig beslutning og derefter en endelig beslutning på grundlag af de oplysninger, som den havde til rådighed, hvis Tyskland ikke efterkom anmodningen. Som svar herpå meddelte den tyske regering ved brev af 22. august 1995 Kommissionen, at Volkswagen's investeringsplaner endnu ikke var afsluttet.

39 Den 31. oktober 1995 vedtog Kommissionen beslutning 96/179/EF om pålæg til den tyske regering om at fremlægge alle oplysninger om Volkswagen-koncernens investeringsprojekter i de nye tyske delstater og om støtten hertil (EFT 1996 L 53, s. 50).

40 Efter denne beslutning fik Kommissionen under et møde den 20. november 1995 visse oplysninger om disse planer og om produktionskapaciteten. Oplysningerne blev bekræftet ved skrivelse af 13. december 1995 og forklaret nærmere under en virksomhedsinspektion den 21. og 22. december 1995. Den 15. januar 1996 stillede Kommissionen yderligere spørgsmål til de tyske myndigheder. Efter en drøftelse den 23. januar 1996 blev de fleste af de oplysninger, der manglede, tilsendt Kommissionen ved skrivelse af 1. og 12. februar 1996.

41 Den 21. februar 1996 vedtog Økonomi- og Arbejdsministeriet i Sachsen to afgørelser om ændring af afgørelserne fra 1991, 1993 og 1994 (herefter »afgørelserne fra 1996«). De samlede planlagte investeringstilskud beløb sig nu til 499 mio. DEM til Mosel II, fordelt over perioden 1991 til 1997, og til 109 mio. DEM til Chemnitz II, fordelt over perioden 1992 til 1997.

42 Ved skrivelse af 23. februar 1996 mindede Kommissionen de tyske myndigheder om, at den endnu manglede visse oplysninger. Den fik disse på et møde den 25. marts 1996, og de blev derefter drøftet den 2. og 11. april 1996. Et nyt møde fandt sted den 29. maj 1996.

43 Den 26. juni 1996 vedtog Kommissionen beslutning 96/666/EF om Tysklands støtte til Volkswagen-koncernen til fabrikkerne i Mosel og Chemnitz (EFT L 308, s. 46, herefter »beslutningen« eller »den anfægtede beslutning«). Beslutningens konklusion lyder således:

»Artikel 1

Følgende støtte, som Tyskland har planlagt at yde til Volkswagen AG's forskellige investeringsprojekter i Sachsen, er forenelig med EF-traktatens artikel 92, stk. 3, litra c), og EØS-aftalens artikel 61, stk. 3, litra c):

- Tysklands støtte til [Volkswagen-koncernen] til investeringsprojekterne i Mosel (Mosel II) og Chemnitz (Chemnitz II) i form af investeringstilskud (Investitionszuschüssen) på indtil 418,7 mio. DEM

- Tysklands støtte til [Volkswagen-koncernen] til investeringsprojekterne i Mosel (Mosel II) og Chemnitz (Chemnitz II) i form af skattelettelser (Investitionszulagen) på indtil 120,4 mio. DEM.

Artikel 2

Følgende støtte, som Tyskland har planlagt at yde til Volkswagen AG's forskellige investeringsprojekter i Sachsen, er uforenelig med EF-traktatens artikel 92, stk. 3, litra c), og EØS-aftalens artikel 61, stk. 3, litra c), og må derfor ikke ydes:

- den investeringsstøtte med en nominel værdi på 51,67 mio. DEM, som planlægges ydet til [Volkswagen-koncernen] til investeringsprojekterne i Mosel II og Chemnitz II i form af særafskrivninger på investeringer inden for rammerne af Fördergebietsgesetz (lov om støtteområder)

- de 189,1 mio. DEM, som ud over det i artikel 1, første led, nævnte beløb planlægges ydet til [Volkswagen-koncernen] til investeringsprojekterne i Mosel II i form af investeringstilskud.

Artikel 3

Tyskland sikrer, at kapaciteten på fabrikkerne i Mosel ikke overskrider 432 enheder pr. dag i 1997 ...

Tyskland tilsender og forklarer desuden årligt Kommissionen en rapport om gennemførelsen af de støtteberettigede investeringer på 2 654,1 mio. DEM i Mosel II og Chemnitz II samt om den faktiske udbetaling af støtte med henblik på at sikre, at den kombinerede effektive støtteintensitet udtrykt som bruttosubventionsækvivalent ikke overstiger 22,3% for Mosel II's vedkommende og 20,8% for Chemnitz II's vedkommende.

Artikel 4

Senest en måned efter at denne beslutning er blevet meddelt, underretter Tyskland Kommissionen om, hvilke foranstaltninger den har truffet med henblik på at efterkomme beslutningen.

Artikel 5

Denne beslutning er rettet til Forbundsrepublikken Tyskland.«

44 Efter en skrivelse af 8. juli 1996 fra Volkswagen's administrerende direktør til Freistaat Sachsen's ministerpræsident betalte Freistaat Sachsen i juli 1996 et beløb på 90,7 mio. DEM til Volkswagen som investeringstilskud, der i den anfægtede beslutning var blevet erklæret for uforenelige med fællesmarkedet.

Retsforhandlinger

45 Ved stævninger, indgået til Rettens Justitskontor den 26. august og den 13. september 1996 og indført i registret under henholdsvis nummer T-132/96 og T-143/96, har først Freistaat Sachsen og derefter Volkswagen og VW Sachsen anlagt sag med påstand om delvis annullation af beslutningen.

46 Ved stævning, indgået til Domstolens Justitskontor den 16. september 1996 og indført i registret under nummer C-301/96, har Forbundsrepublikken Tyskland anlagt sag med påstand om delvis annullation af beslutningen.

47 Ved stævning, indgået til Domstolens Justitskontor den 16. september 1996, har Kommissionen anlagt traktatbrudssøgsmål mod Forbundsrepublikken Tyskland, efter at Freistaat Sachsen havde betalt det støttebeløb på 90,7 mio. DEM, som i den anfægtede beslutning blev erklæret for uforenelig med fællesmarkedet. Denne stævning er indført i Domstolens register under nummer C-302/96.

48 I sag T-132/96 har Kommissionen i et særskilt dokument, indgået til Rettens Justitskontor den 8. november 1996, i henhold til artikel 114, stk. 1, i procesreglementet begæret sagen afvist.

49 Ved kendelse af 4. februar 1997 har Domstolen udsat sag C-301/96, Tyskland mod Kommissionen, indtil afsigelsen af Rettens dom.

50 Ved processkrifter, indgået til Rettens Justitskontor henholdsvis den 13. og den 19. februar 1997, har Forbundsrepublikken Tyskland og Det Forenede Kongerige anmodet om at indtræde i sag T-132/96 og T-143/96 som intervenienter.

51 Ved skrivelse af 10. april og 17. juli 1997 samt 26. maj 1998 har sagsøgerne anmodet om fortrolig behandling af visse oplysninger over for Det Forenede Kongerige.

52 Ved kendelse af 26. marts 1998 har Domstolens præsident slettet sag C-302/96 af registret.

53 Den 29. juni 1998 har Retten (Anden Udvidede Afdeling) afholdt et uformelt møde med parterne.

54 Ved kendelse af 30. juni 1998 har Retten (Anden Udvidede Afdeling) besluttet, at Kommissionens begæring om afvisning af sagen behandles sammen med undersøgelsen af sagens realitetsspørgsmål.

55 Ved kendelse af 1. og 3. juli 1998 har formanden for Rettens Anden Udvidede Afdeling tilladt Forbundsrepublikken Tyskland og Det Forenede Kongerige at intervenere i sag T-132/96 og T-143/96 til støtte for henholdsvis sagsøgernes og sagsøgtes påstande. Formanden har desuden taget begæringerne om fortrolig behandling delvis til følge.

56 Ved kendelse af 7. juli 1998 har formanden for Rettens Anden Udvidede Afdeling besluttet, at sag T-132/96 og T-143/96 forenes med henblik på den skriftlige forhandling, den mundtlige forhandling og domsafsigelsen.

57 Ved skrivelser indgået mellem den 17. og den 22. juli 1998 som svar på et spørgsmål, som Retten (Anden Udvidede Afdeling) stillede som led i foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse, har sagens parter og Forbundsrepublikken Tyskland taget stilling til, hvilke følger det opnåede forlig i sag C-302/96 eventuelt måtte have for sagens videre forløb i sag T-132/96 og T-143/96, og især hvad angår sagernes genstand.

58 På grundlag af den refererende dommers rapport har Retten (Anden Udvidede Afdeling) besluttet at åbne den mundtlige forhandling. Med undtagelse af Det Forenede Kongerige, der lovligt var udeblevet, har parterne afgivet mundtlige indlæg og besvaret Rettens mundtlige spørgsmål under det offentlige retsmøde den 30. juni 1999.

Parternes påstande

59 Freistaat Sachsen har nedlagt følgende påstande:

- Artikel 2 i den anfægtede beslutning annulleres.

- Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

60 Volkswagen og VW Sachsen har nedlagt følgende påstande:

- Artikel 2 i den anfægtede beslutning annulleres.

- Artikel 3 i den anfægtede beslutning annulleres, for så vidt som støtteintensiteten, udtrykt som bruttosubventionsækvivalent, begrænses til 22,3% for Mosel II's vedkommende og 20,8% for Chemnitz II's vedkommende.

- Artikel 1 i den anfægtede beslutning annulleres, for så vidt som investeringstilskudsbeløbet, som er erklæret for foreneligt med fællesmarkedet, er begrænset til 418,7 mio. DEM.

- Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

61 Forbundsrepublikken Tyskland støtter sagsøgernes påstande.

62 I sag T-132/96 har Kommissionen nedlagt følgende påstande:

- Sagen afvises, subsidiært frifindes Kommissionen.

- Freistaat Sachsen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

63 I sag T-143/96 har Kommissionen nedlagt følgende påstande: - Kommissionen frifindes.

- Volkswagen og VW Sachsen tilpligtes at betale sagens omkostninger solidarisk.

64 Det Forenede Kongerige støtter Kommissionens påstande.

65 Under retsmødet den 30. juni 1999 har sagsøgerne i sag T-143/96 nedlagt påstand om, at det fastslås, at sagen er blevet uden genstand, for så vidt den angår en påstand om annullation af artikel 2, første led, i den anfægtede beslutning, hvori investeringsstøtten i form af særafskrivninger på investeringer erklæres for uforenelig med fællesmarkedet, og at procesreglementets artikel 87, stk. 6, i denne forbindelse finder anvendelse. Retten har ligeledes taget til efterretning, at denne begæring efter Kommissionens opfattelse skal forstås som en delvis hævelse af sagen, og at procesreglementets artikel 87, stk. 5, derfor skal anvendes.

Formalitetsspørgsmålet i sag T-132/96

Parternes argumentation

66 Til støtte for sin påstand om afvisning af sagen har Kommissionen for det første gjort gældende, at en territorial enhed som Freistaat Sachsen i forbindelse med statsstøtteordningen a priori ikke har søgsmålskompetence i henhold til EF-traktatens artikel 173 (efter ændring nu artikel 230 EF), da traktatens artikel 93 kun vedrører medlemsstaterne som retssubjekter over for Fællesskabet.

67 Kommissionen har især påpeget, at EF-traktatens artikel 92, stk. 1 (efter ændring nu artikel 87 EF), på samme måde som artikel 93, stk. 2, vedrører »statsstøtte eller støtte, som ydes ved hjælp af statsmidler«; anmeldelsespligten efter traktatens artikel 93, stk. 3, påhviler alene den pågældende medlemsstat; det er kun denne, der deltager i proceduren i henhold til EF-traktatens artikel 93, stk. 2; hvis Kommissionen fastslår, at en støtteforanstaltning er uforenelig med fællesmarkedet, påhviler det alene den pågældende medlemsstat at ophæve eller ændre den, og hvis denne forpligtelse ikke overholdes, er Kommissionens sagsanlæg i henhold til traktatens artikel 93, stk. 2, andet afsnit, alene rettet mod medlemsstaten.

68 Såfremt en territorial enhed blev tillagt søgsmålsret, ville der blive gjort indgreb i princippet om, at medlemsstaten alene bærer ansvaret for støtte, der ydes ved hjælp af offentlige midler, og det kunne føre til interessekonflikter mellem den pågældende territoriale enhed og vedkommende medlemsstat, som hverken Kommissionen eller Fællesskabets retsinstanser ville have kompetence til at træffe afgørelse om.

69 Under alle omstændigheder er der i fællesskabsretlig forstand delvis identitet mellem Freistaat Sachsen og Forbundsrepublikken Tyskland, og Freistaat Sachsen kan ikke anses for at være en »anden person« i forhold til Forbundsrepublikken Tyskland, uden at man derved ændrer ordningen vedrørende søgsmålsret som indført ved traktatens artikel 173.

70 Kommissionen har tilføjet, at hvis den foreliggende sag blev antaget til realitetsbehandling, ville dette uundgåeligt medføre en mangedobling af sådanne sagsanlæg og en større retsusikkerhed, undergrave den ordning, der er opstillet i traktatens artikel 92 og 93 og således bringe gennemførelsen af Kommissionens beslutninger om statsstøtte i fare.

71 Kommissionen har for det andet gjort gældende, at Freistaat Sachsen af to grunde ikke har nogen retlig interesse i at anlægge sag i henhold til traktatens artikel 173, stk. 4: For det første havde den støtte, som delstaten har ydet, i det foreliggende tilfælde hjemmel i forbundslovgivningen, og for det andet har Forbundsrepublikken Tyskland søgsmålskompetence i henhold til traktatens artikel 173, stk. 2. Det kan derfor ikke anerkendes, at Freistaat Sachsen har en retlig interesse, der adskiller sig fra Tysklands; i øvrigt har Tyskland også anlagt sag med påstand om annullation af beslutningen (sag C-301/96).

72 Det forhold, at Freistaat Sachsen i henhold til Forbundsrepublikken Tysklands nationale forfatningsretlige system betegnes som »stat«, påvirker ikke Fællesskabets retssystem. EF-traktaten giver ikke delstater i en forbundsstat specielle rettigheder bortset fra dem, som de eventuelt har i forbindelse med Regionsudvalget ifølge traktatens artikel 198 A (efter ændring nu artikel 263). Det forholder sig altså ikke sådan, at Freistaat Sachsen i sin egenskab af juridisk person automatisk har søgsmålskompetence i henhold til fællesskabsretten (jf. generaladvokat Lenz' forslag til afgørelse i forbindelse med Domstolens dom af 8.3.1988, forenede sager 62/87 og 72/87, Exécutif régional wallon og Glaverbel mod Kommissionen, Sml. s. 1573, på s. 1581, punkt 13, generaladvokat Van Gerven's forslag til afgørelse i forbindelse med Domstolens dom af 22.5.1990, sag 70/88, Parlamentet mod Rådet, Sml. I, s. 2041, på s. 2063, og generaladvokat Lenz' forslag til afgørelse i forbindelse med Domstolens dom af 29.6.1993, sag C-298/89, Gibraltar mod Rådet, Sml. I, s. 3605, på s. 3621, punkt 38-51).

73 I øvrigt bygger investeringsstøtte i form af særafskrivninger, der gives i henhold til »Fördergebietsgesetz«, udelukkende på den tyske forbundslov »Gesetz über Sonderabschreibungen und Abzugsbeträge im Fördergebiet«, der i henhold til artikel 87 i den tyske grundlov skal anvendes af forbundsskattemyndighederne. Det samme gælder skattelettelser i forbindelse med investeringer (Investitionszulagengesetz, 1993). Loven om fællesprojektet af 6. oktober 1969, som investeringstilskuddene i det foreliggende tilfælde bygger på, er ligeledes en forbundslov, der har hjemmel i den tyske grundlovs artikel 91 A, der principielt giver de enkelte delstater kompetence hvad angår »forbedring af den regionale økonomiske struktur«, men kræver, at dette sker i tæt samarbejde med forbundsstaten (jf. Domstolens dom af 14.10.1987, sag 248/84, Tyskland mod Kommissionen, Sml. s. 4013, præmis 2 ff.), som bærer halvdelen af omkostningerne. I øvrigt kan forbundsregeringen i henhold til grundlovens artikel 85 udstede generelle administrative forskrifter, give delstaternes myndigheder anvisninger, udsende kommitterede til dem og forlange rapporter og dokumenter fremlagt. Dette viser for det første, at forbundsstaten til stadighed medvirker ved gennemførelsen af projekter af fælles interesse, og for det andet, at forbundsstaten og delstaterne har samme interesser, hvad angår forbedring af de regionale økonomiske strukturer. Freistaat Sachsen er derfor ikke i stand til at påvise, på hvilke punkter dens interesser adskiller sig fra Forbundsrepublikken Tysklands (jf. Domstolens dom af 10.7.1986, sag 282/85, DEFI mod Kommissionen, Sml. s. 2469, præmis 18). I det foreliggende tilfælde er hensynet til retssikkerheden tilgodeset derved, at Forbundsrepublikken Tyskland selv har anlagt sag.

74 Kommissionen har for det tredje gjort gældende, at Freistaat Sachsen hverken er umiddelbart eller individuelt berørt af den anfægtede beslutning.

75 Freistaat Sachsen er ikke umiddelbart berørt, da den i modsætning til de andre sagsøgere ikke på noget tidspunkt har deltaget i den administrative procedure, og da dens forpligtelse til at yde investeringstilskud hviler på en forbundslov. Det forhold, at det i henhold til § 9 i loven om fællesprojektet er blevet overdraget delstaterne at gennemføre rammeplanen, og at forbundsstaten godtgør halvdelen af udgifterne, gør i den forbindelse ingen forskel. Den anfægtede beslutning vedrører under alle omstændigheder ikke kun investeringstilskuddene, men også andre former for støtte, som forbundsstaten har bevilget. Der er tale om en enkelt beslutning, der vedrører alle støtteforanstaltninger, og som udelukkende er rettet til Forbundsrepublikken Tyskland.

76 Freistaat Sachsen er heller ikke individuelt berørt. Det kan nemlig ikke fastslås, at der foreligger en faktisk situation, der adskiller delstaten fra alle andre, og som individualiserer denne på lignende måde som en adressat (jf. generaladvokat Lenz' forslag til afgørelse i forbindelse med Domstolens dom af 11.7.1984, sag 222/83, Differdange Kommune m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 2889, på s. 2905).

77 Endelig har Kommissionen fremhævet, at situationen i den foreliggende svarer til den, som Retten beskrev i sin kendelse af 16. juni 1998 i sag T-238/97 (Comunidad Autónoma de Cantabria mod Rådet, Sml. II, s. 2271). Rettens dom af 30. april 1998 i sag T-214/95 (Vlaams Gewest mod Kommissionen, Sml. II, s. 717) og af 15. juni 1999 i sag T-288/97 (Regione autonoma Friuli Venezia Giulia mod Kommissionen, Sml. II, s. 1871) kan derimod ikke anvendes på det foreliggende tilfælde, for det første fordi investeringsstøtten i form af særafskrivninger er blevet bevilget af forbundsmyndighederne på grundlag af en forbundslov, for det andet fordi investeringstilskuddene har hjemmel i en forbundslov, og Freistaat Sachsen for så vidt ikke handlede inden for et eget kompetenceområde og ikke havde nogen skønsbeføjelser, og for det tredje fordi den anfægtede beslutning ikke forpligter Freistaat Sachsen til at kræve den omtvistede støtte tilbagebetalt, men blot forbyder den at udbetale støtten.

78 Det Forenede Kongerige har i det væsentlige tilsluttet sig Kommissionens anbringender.

79 Freistaat Sachsen har bestridt Kommissionens argumenter. Den har i det væsentlige gjort gældende, at Kommissionen har opfordret den til at anlægge sagen, at beslutningerne om at yde den omtvistede støtte ifølge tysk ret henhører under delstatens enekompetence, at støtten i hvert fald delvis blev finansieret af denne, at delstatens repræsentanter har deltaget i den administrative procedure, og at den under alle omstændigheder er umiddelbart og individuelt berørt af den anfægtede beslutning.

80 Forbundsrepublikken Tyskland har i det væsentlige tilsluttet sig Freistaat Sachsen's anbringender.

Rettens bemærkninger

81 Det skal indledningsvis bemærkes, at Freistaat Sachsen, der i henhold til tysk ret har status som juridisk person, kan anlægge annullationssøgsmål efter traktatens artikel 173, stk. 4, hvorefter enhver fysisk eller juridisk person kan anlægge sag til prøvelse af beslutninger, der retter sig til ham, samt beslutninger, som skønt de er udfærdiget i form af en forordning eller en beslutning rettet til en anden person, dog berører ham umiddelbart og individuelt (jf. dommen i sagen Vlaams Gewest mod Kommissionen, præmis 28, og den citerede retspraksis, og kendelsen i sagen Comunidad Autónoma de Cantabria mod Rådet, præmis 43).

82 Da den anfægtede beslutning er rettet til Forbundsrepublikken Tyskland, skal det følgelig undersøges, om den berører Freistaat Sachsen umiddelbart og individuelt.

83 Det skal i denne forbindelse bemærkes, at andre personer end dem, der er adressater for en beslutning, kun vil kunne påstå, at de berøres individuelt som omhandlet i traktatens artikel 173, stk. 4, hvis beslutningen rammer dem på grund af visse egenskaber, som er særlige for dem, eller på grund af en faktisk situation, der adskiller dem fra alle andre og derfor individualiserer dem på lignende måde som adressaten (Domstolens dom af 15.7.1963, sag 25/62, Plaumann mod Kommissionen, Sml. 1954-1964, s. 411, på s. 414, org. ref.: Rec. s. 199, på s. 223, og af 28.1.1986, sag 169/84, Cofaz m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 391, præmis 22). Formålet med bestemmelsen er nemlig at sikre den, som berøres af den anfægtede retsakt, uden at denne er rettet til ham, samme retsbeskyttelse som adressaten (dommen i sagen Differdange Kommune m.fl. mod Kommissionen, præmis 9).

84 Den anfægtede beslutning vedrører støtte, som Freistaat Sachsen delvis har ydet af egne midler. Den berører ikke alene retsakter, som Freistaat Sachsen har udstedt, dvs. afgørelserne fra 1991, 1993, 1994 og 1996, men afskærer også delstaten fra at udøve sine selvstændige beføjelser på den måde, den ønsker (jf. dommen i sagen Vlaams Gewest mod Kommissionen, præmis 29, og dommen i sagen Regione autonoma Friuli Venezia Giulia mod Kommissionen, præmis 31).

85 Det følger nemlig af præmis 2, 3 og 4 i dommen af 14. oktober 1987, Tyskland mod Kommissionen, som Kommissionen har påberåbt sig, at regionalstøtte i Forbundsrepublikken Tyskland som udgangspunkt ydes af de forskellige delstater, også selv om forbundsstaten siden en grundlovsændring i 1969 i henhold til den nye artikel 91 A i grundloven ligeledes yder bistand til at forbedre de regionale økonomiske strukturer. På grundlag af loven om fællesprojektet, der blev vedtaget med hjemmel i den tyske grundlovs artikel 91 A, har forbundsstaten og delstaterne i fællesskab siden 1972 løbende oprettet støtteprogrammer i form af rammeplaner. Den støtte, der ydes som led i gennemførelsen af disse rammeplaner, finansieres såvel af forbundsstaten som af delstaterne. Parallelt med de rammeplaner, der fastlægges i henhold til loven om fællesprojektet, kan delstaterne også gennemføre regionalstøtteprogrammer for virksomheder, der investerer i deres område.

86 Endvidere er Freistaat Sachsen i henhold til den anfægtede beslutning forpligtet til at indlede den administrative procedure med henblik på tilbagesøgning af støtten hos støttemodtagerne, og delstaten er den eneste, der på nationalt plan er kompetent til at gennemføre proceduren. Retten har i denne forbindelse under retsmødet på begæring fra Kommissionen taget til efterretning, at en del af støtten er blevet betalt tilbage til Freistaat Sachsen selv.

87 I modsætning til, hvad Kommissionen har anført, kan Freistaat Sachsen's situation ikke sammenlignes med situationen for Communidad Autónoma de Cantabria i den sag, der førte til ovennævnte kendelse i sagen Comunidad Autónoma de Cantabria mod Rådet, idet denne selvstyrende region alene havde påberåbt sig at være individuelt berørt hvad angik den anfægtede retsakts socio-økonomiske virkninger på dets område.

88 Heraf følger, at Freistaat Sachsen er individuelt berørt af den anfægtede beslutning efter betydningen i traktatens artikel 173, stk. 4.

89 I øvrigt er den anfægtede beslutning ganske vist rettet til Forbundsrepublikken Tyskland, men de nationale myndigheder har ikke udøvet noget skøn i forbindelse med meddelelsen af beslutningen til Freistaat Sachsen.

90 Freistaat Sachsen er således også umiddelbart berørt af den anfægtede retsakt i traktatens artikel 173, stk. 4's forstand (jf. i samme retning Domstolens dom af 13.5.1971, forenede sager 41/70, 42/70, 43/70 og 44/70, International Fruit Company m.fl. mod Kommissionen, Sml. 1971, s. 83, org. ref.: Rec. s. 411, præmis 26, 27 og 28, af 29.3.1979, sag 113/77, NTN Toyo Bearing Company m.fl. mod Rådet, Sml. s. 1185, præmis 11, og af 26.4.1988, sag 207/86, Apesco mod Kommissionen, Sml. s. 2151, præmis 12).

91 Hvad angår spørgsmålet, om Freistaat Sachsen's interesse i at anfægte beslutningen ikke retteligt skal varetages af den tyske stat (jf. dommen i sagen Regione autonoma Friuli Venezia Giulia mod Kommissionen, præmis 34), følger det af de nævnte forhold, at Freistaat Sachsen's situation ikke kan sammenlignes med sagsøgerens situation i den sag, som førte til dommen i ovennævnte sag DEFI mod Kommissionen. I denne sag kunne den franske regering fastlægge DEFI's forretningsførelse og politik og således også fastlægge de interesser, som DEFI skulle varetage. De investeringstilskud, der er omtvistet i den foreliggende sag, udgør derimod foranstaltninger, der er truffet som led i den lovgivningsmæssige og økonomiske selvstændighed, som Freistaat Sachsen har med direkte hjemmel i den tyske forfatning.

92 Heraf følger, at Freistaat Sachsen har en interesse i at anfægte beslutningen, som adskiller sig fra den tyske stats, og at den derfor kan anlægge sag til prøvelse af beslutningen i henhold til traktatens artikel 173, stk. 4.

93 De andre anbringender og argumenter, som Kommissionen har anført til støtte for sin påstand om, at sagen skal afvises, kan af de samme grunde som dem, der er anført i præmis 37-49 i dommen i sagen Regione autonoma Friuli Venezia Giulia mod Kommissionen, ikke tages til følge.

94 Af alle disse grunde kan Kommissionens påstand om afvisning af sagen ikke tages til følge.

Realiteten

95 Til støtte for deres påstande i sag T-143/96 har Volkswagen og VW Sachsen i det væsentlige anført fire anbringender: Der foreligger en forvanskning af de faktiske omstændigheder, hvilket ifølge sagsøgerne er udtryk for en væsentlig formel mangel som omhandlet i traktatens artikel 173; en tilsidesættelse af traktatens artikel 92, stk. 2, litra c); flere tilsidesættelser af traktatens artikel 92, stk. 3; og der er sket en krænkelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning. De har også gjort gældende, at den anfægtede beslutnings begrundelse i flere henseender er mangelfuld. Til støtte for sine påstande i sag T-132/96 har Freistaat Sachsen fremført to anbringender: traktatens artikel 92, stk. 2, litra c), og traktatens artikel 92, stk. 3, er blevet overtrådt.

96 Det skal imidlertid bemærkes, at anbringendet om, at Kommissionen skulle have forvansket de faktiske omstændigheder, ikke har noget selvstændigt indhold set i forhold til de andre anbringender. Desuden kan en forvanskning af de faktiske omstændigheder ikke defineres som en »væsentlig formel mangel« i henhold til traktatens artikel 173. I øvrigt er Retten ikke bundet til parternes kvalificering af deres anbringender og argumenter.

97 I det foreliggende tilfælde skal alle anbringender og argumenter undersøges under tre hovedgrupper, der omfatter de påståede overtrædelser, for det første af traktatens artikel 92, stk. 2, litra c), for det andet af traktatens artikel 92, stk. 3, og for det tredje af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning. Klagepunkterne om forvanskning af de faktiske omstændigheder og om manglende begrundelse af beslutningen kan, som sagsøgerne har indrømmet i deres skriftlige bemærkninger til retsmøderapporten, også undersøges udtømmende, hvis de formelt henføres under en af disse tre grupper.

I - Spørgsmålet om overtrædelse af traktatens artikel 92, stk. 2, litra c)

Parternes argumentation

98 Efter sagsøgernes opfattelse har Kommissionen overtrådt traktatens artikel 92, stk. 2, litra c), idet den i afsnit X, tredje afsnit, i beslutningen angiver, at traktatbestemmelsen som undtagelsesbestemmelse »bør ... fortolkes snævert og ikke anvendes til regionalstøtte til nye investeringsprojekter«. Kommissionen har således afvist at undersøge, om betingelserne for at anvende denne bestemmelse er opfyldt i det foreliggende tilfælde, og den har nøjedes med at henvise til hensigtsmæssighedsbetragtninger, selv om den ikke har nogen skønsbeføjelse, da der er tale om en lovbestemt undtagelse til forbuddet mod statsstøtte (jf. Domstolens dom af 17.9.1980, sag 730/79, Philip Morris mod Kommissionen, Sml. s. 2671, præmis 17, generaladvokat Tesauro's forslag til afgørelse i Domstolens dom af 21.3.1990, sag C-142/87, Belgien mod Kommissionen, Sml. I, s. 959, på s. 979, punkt 19, herefter »Tubemeuse II-dommen«, og generaladvokat Lenz' forslag til afgørelse i Domstolens dom af 13.7.1988, sag 102/87, Frankrig mod Kommissionen, Sml. 1988, s. 4067, på s. 4075, punkt 25).

99 For det første blev traktatens 92, stk. 2, litra c), ved med at være i kraft efter Tysklands genforening i 1990, selv i de regioner, der ikke støder op til den gamle grænse.

100 For det andet gælder traktatens artikel 92, stk. 2, litra c), for de nye delstater. I bestemmelsen nævnes nemlig generelt de områder, som er berørt af Tysklands deling, og der skelnes ikke mellem øst og vest.

101 Sagsøgerne har henvist til, at traktatens artikel 92, stk. 2, litra c), ikke blev ophævet ved undertegnelsen af Maastricht-traktaten, at der blev indført en tilsvarende bestemmelse i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, og at denne bestemmelse ved indgåelsen af Amsterdam-traktaten blev gentaget uændret i den nye artikel 87, stk. 2, litra c), EF. Efter Freistaat Sachsen's opfattelse er den eneste og indlysende fortolkning af de høje kontraherende parters vilje, der kom til udtryk på denne vis, at bestemmelsen skal anvendes på alle de områder i Tyskland, der som følge af den økonomiske skade, det kommunistiske styre medførte, økonomisk set stadig er meget bagud i forhold til andre regioner i Forbundsrepublikken Tyskland.

102 Freistaat Sachsen har i denne forbindelse kritiseret Kommissionen for permanent siden 1990 at have afvist at anvende traktatens artikel 92, stk. 2, litra c), på de nye delstater. Den har fremhævet, at dette er i modstrid med Kommissionens standpunkt i dens beslutning af 11. december 1964 om støtte til den økonomiske integration af Saar-regionen i Forbundsrepublikken Tyskland (Det Europæiske Økonomiske Fællesskabs Bulletin nr. 2-1965, s. 33, herefter »beslutningen om Saar-regionen«).

103 For det tredje forlangte den tyske regering under den administrative procedure, at traktatens artikel 92, stk. 2, litra c), skulle anvendes (jf. afsnit V, andet afsnit, i den anfægtede beslutning). Da der er tale om en lovbestemt undtagelse til forbuddet i traktatens artikel 92, stk. 1, påhvilede det Kommissionen at påvise, at betingelserne for at anvende undtagelsen ikke var opfyldt i det foreliggende tilfælde, og ikke forbundsregeringen at bevise det modsatte. På trods af en skrivelse af 1. juni 1992 fra kommissionsmedlem Sir Leon Brittan til forbundsregeringen, hvori det anførtes, at Kommissionens tjenestegrene undersøgte muligheden for at anvende traktatens artikel 92, stk. 2, litra c), afviste Kommissionen at tage nærmere oplysninger til efterretning eller beskæftige sig med dette spørgsmål. Kommissionen har dermed også tilsidesat sin pligt til selv at undersøge, hvilke omstændigheder der er relevante i sagen (Domstolens dom af 13.7.1966, forenede sager 56/64 og 58/64, Consten og Grundig mod Kommissionen, Sml. 1965-1968, s. 245, på s. 259, org. ref.: Rec. s. 429, på s. 501, og af 14.2.1978, sag 27/76, United Brands mod Kommissionen, Sml. s. 207, præmis 267 og 268; Rettens dom af 10.3.1992, sag T-9/89, Hüls mod Kommissionen, Sml. II, s. 499, præmis 66, 67 og 68).

104 For det fjerde opfylder beslutningens begrundelse på dette punkt (afsnit X, tredje afsnit) ikke kravene i Domstolens praksis, og den er derfor ikke tilstrækkelig til at begrunde, at traktatens artikel 92, stk. 2, litra c), ikke anvendes i det foreliggende tilfælde (jf. især Domstolens dom af 4.7.1963, sag 24/62, Tyskland mod Kommissionen, Sml. 1954-1964, s. 407, org. ref.: Rec. s. 131, på s. 155, af 13.3.1985, forenede sager 296/82 og 318/82, Nederlandene og Leeuwarder Papierwarenfabriek mod Kommissionen, Sml. s. 809, præmis 23 og 24, af 28.4.1993, sag C-364/90, Italien mod Kommissionen, Sml. I, s. 2097, præmis 44 og 45, og af 24.10.1996, forenede sager C-329/93, C-62/95 og C-63/95, Tyskland m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 5151, præmis 36 og 53). Det forhold, at adressaten for en beslutning kan udlede begrundelsen af en tidligere beslutning, er ikke tilstrækkeligt (Domstolens dom af 17.3.1983, Control Data Belgium mod Kommissionen, Sml. s. 911, på s. 932).

105 Den begrundelsesmangel, som beslutningen er behæftet med, kan ifølge sagsøgerne ikke afhjælpes i svarskriftet, da beslutningen endog ikke antydningsvis indeholder en begrundelse (Domstolens dom af 26.11.1981, sag 195/80, Michel mod Parlamentet, Sml. s. 2861, præmis 22, og af 12.11.1985, sag 183/83, Krupp mod Kommissionen, Sml s. 3609, præmis 21; Rettens dom af 2.7.1992, sag T-61/89, Dansk Pelsdyravlerforening mod Kommissionen, Sml. II, s. 1931, præmis 131 og 137). I hvert fald er argumentationen i svarskriftet om, at traktatens artikel 92, stk. 2, litra c), af geografiske grunde ikke kan anvendes på de nye delstater, i modstrid med argumentationen i beslutningen.

106 For det femte er begrundelsen i beslutningen som sådan selvmodsigende, for så vidt som Kommissionen heri på den ene side har afvist at anvende traktatens artikel 92, stk. 2, litra c), med den begrundelse, at der i det foreliggende tilfælde er tale om »nye investeringsplaner«, men på den anden side i forbindelse med efterprøvelsen af støtten i henhold til traktatens artikel 92, stk. 3, litra c), har henvist til, at der ikke er tale om en »ny investering«, men derimod om en »udvidelsesinvestering«.

107 For det sjette opfylder Freistaat Sachsen, især i det område, der omfatter byerne Zwickau og Chemnitz, betingelserne i traktatens artikel 92, stk. 2, litra c), idet området økonomisk set var helt afskåret fra Vesttyskland. Freistaat Sachsen har i denne forbindelse henvist til en sagkyndig rapport fra Von Dohnanyi/Pohl, hvoraf det fremgår, at de nye delstaters dårlige økonomiske situation skyldes Tysklands deling.

108 Når det skal fastslås, hvilke ulemper der skyldes denne deling, er det nødvendigt at sammenligne den økonomiske situation i Sachsen før og efter delingen. I den foreliggende sag er det derimod ikke nødvendigt at undersøge konsekvenserne af det politiske og økonomiske system i Den Tyske Demokratiske Republik.

109 Før Tysklands deling var der i områderne Zwickau og Chemnitz blevet etableret en betydelig automobilindustri, især virksomheden Auto Union AG. Som følge af delingen standsede bilsalget på de traditionelle markeder i Vesttyskland og i resten af Europa fuldstændigt. Auto Union AG etablerede derfor nye fabrikker i Ingolstadt i Bayern. Senere, og uanset at der var visse begrænsede afsætningsmuligheder i Østeuropa, brød automobil- og motorproduktionen i Zwickau og Chemnitz sammen. Hvis Tyskland ikke var blevet delt, havde Auto Union AG, der nu er Audi, kunnet blive i regionen og ville have haft lige så stor succes, som den nu har.

110 De omtvistede støtteforanstaltninger, der tog sigte på at lette etableringen af en bilfabrik og en motorfabrik i Sachsen, var derfor i deres helhed »nødvendige« efter betydning i traktatens artikel 92, stk. 2, litra c), da de ulemper, som Tysklands deling forårsagede, fortsat består. Det var kun udsigten til at modtage den samlede støtte, der fik Volkswagen til at investere i genopbygningen af en automobilindustri, der i størrelse kan sammenlignes med den, der eksisterede i området inden Tysklands deling. Volkswagen's investeringer var i øvrigt et signal, der skulle motivere andre erhvervsdrivende til at investere i regionen.

111 For det syvende er Kommissionens afvisning af at anvende traktatens artikel 92, stk. 2, litra c), i Mosel I-beslutningen uden betydning, da hverken den tyske regering eller Volkswagen har haft mulighed for at anfægte denne beslutning ad rettens vej, idet de fleste af de pågældende støtteforanstaltninger blev erklæret for forenelige med fællesmarkedet.

112 Det var derfor med urette, at Kommissionen i den anfægtede beslutning anvendte kriterierne i traktatens artikel 92, stk. 3, og især kriterierne i EF-rammebestemmelserne, der adskiller sig grundlæggende fra dem, som Kommissionen skulle have anvendt i henhold til traktatens artikel 92, stk. 2, litra c).

113 Forbundsrepublikken Tyskland har i det væsentlige tilsluttet sig sagsøgernes argumenter og har i øvrigt henvist til sine skriftlige indlæg i sag C-301/96.

114 I en skrivelse af 9. december 1992 om den foreliggende sag, som forbundskansler Kohl sendte til Kommissionens formand Delors, henviste forbundskansleren til, at den tyske regering »i tilfælde som det, der nu behandles af EF-Kommissionen, anser EØF-traktatens artikel 92, stk. 2, litra c), for at være afgørende«. På trods af, at Forbundsrepublikken har en anden holdning end Kommissionen til spørgsmålet om anvendelse af denne bestemmelse på de nye delstater, samarbejdede Tyskland med Kommissionen under den administrative procedure, da Kommissionen i andre tilfælde havde vist forståelse for disse delstaters vanskelige økonomiske situation og derved havde gjort det muligt at indgå kompromiser. Den tyske regering tog imidlertid udtrykkeligt et forbehold og understregede, at det efter dens opfattelse fulgte af en korrekt fortolkning af traktaten, at den pågældende bestemmelse skulle finde anvendelse.

115 Forbundsrepublikken Tyskland understreger, at der er tale om en lovbestemt undtagelse, og at støtten, når kriterierne i traktatens artikel 92, stk. 2, litra c), er opfyldt, efter loven er forenelig med fællesmarkedet. I øvrigt skal Kommissionens undersøgelse i henhold til traktatens artikel 93, stk. 2, begrænses til en kontrol af, at de nationale myndigheder, der har ydet støtten, ikke har anvendt kriterierne i traktatens artikel 92, stk. 2, litra c), på en måde, som »udgør et misbrug«.

116 I modsætning til traktatens artikel 92, stk. 2, litra b), om støtte i tilfælde af naturkatastrofer eller lignende begivenheder har artikel 92, stk. 2, litra c), ikke til formål at »råde bod på skader«, men derimod at »opveje« følgerne af Tysklands deling. Denne fleksible formulering tager hensyn til den komplicerede økonomiske situation, der skyldes de ulemper, som Tysklands deling har forårsaget. Den tager sigte på alle de tiltag, hvorved der i de nye delstater skal skabes økonomiske og sociale strukturer, som kan sammenlignes med dem, der findes i de andre regioner i Tyskland.

117 Traktatens artikel 92, stk. 2, litra c), omfatter ifølge den tyske regering alle områderne i de nye delstater. De »økonomiske ulemper«, der er tale om i det foreliggende tilfælde, er helt åbenbart »forårsaget« af Tysklands deling, sådan som det fremgår af en sammenligning af den tyske automobilproduktion i Sachsen henholdsvis før 1939 (i 1936 ca. 27%) og i 1990 (ca. 5%). Denne nedgang skyldes først og fremmest, at man mistede de traditionelle afsætningsmarkeder i Vesten og blev tvunget til at erstatte dem med markederne i COMECON i et økonomisk ineffektivt system.

118 Endelig har den tyske regering understreget, at Volkswagen's investeringer i Sachsen i 1996 beløb sig til i alt ca. 3,5 mia. DEM og skabte ca. 23 000 arbejdspladser. Disse investeringer har således haft en meget væsentlig betydning for genopbygningsarbejdet i de nye delstater.

119 Kommissionen har gjort gældende, at den rent faktisk undersøgte, om traktatens artikel 92, stk. 2, litra c), kunne finde anvendelse i den foreliggende sag. Den havde imidlertid ret til at afvise at anvende bestemmelsen og gøre dette med den samme begrundelse som i Mosel I-beslutningen.

120 For det første har den tyske regering under den administrative procedure ikke opfyldt sin pligt til at meddele alle de oplysninger, der gør det muligt at kontrollere, om betingelserne i den påberåbte undtagelse er opfyldt (dommen i sagen Philip Morris mod Kommissionen, præmis 18, og generaladvokat Capotorti's forslag til afgørelse i denne sag, Sml. s. 2693, punkt 16, dommen i sagen Italien mod Kommissionen, præmis 20, generaladvokat Darmon's forslag til afgørelse i forbindelse med dommen af 14.10.1987, Tyskland mod Kommissionen, s. 4025, punkt 8). Hverken den tyske regering eller Volkswagen har efter februar 1993 forlangt, at traktatens artikel 92, stk. 2, litra c), skulle anvendes, og de har ikke på noget tidspunkt fremført konkrete forhold, som godtgør, at betingelserne i denne bestemmelse var opfyldt, selv ikke efter at Kommissionen i Mosel I-beslutningen havde afvist at anvende bestemmelsen på det foreliggende tilfælde.

121 For det andet skal traktatens artikel 92, stk. 2, litra c), i sin egenskab af undtagelsesbestemmelse fortolkes snævert (jf. Domstolens dom af 10.5.1960, forenede sager 3/58-18/58, 25/58 og 26/58, Erzbergbau m.fl. mod Den Høje Myndighed, Sml. 1954-1964, s. 179, org. ref.: Rec. s. 367, på s. 408 og 409).

122 For det tredje kræver artikel 92, stk. 2, litra c), at der er en direkte årsagsforbindelse mellem den økonomiske ulempe, der skal opvejes, og Tysklands deling. Efter genforeningen er de direkte konsekvenser af denne deling praktisk talt forsvundet, da vej- og jernbaneforbindelserne er blevet genoprettet, og de traditionelle markeder igen står til rådighed. Som følge heraf har denne bestemmelse siden 1990 kun kunnet anvendes i visse undtagelsestilfælde.

123 Kommissionen har anført, at grunden til, at man opretholdt traktatens artikel 92, stk. 2, litra c), i Maastricht- og Amsterdam-traktaten, var, at Forbundsrepublikken Tyskland nedlagde veto mod at ophæve den. Det fremgår hverken af traktaten om Den Europæiske Union eller af Amsterdam-traktaten, at man på nogen måde ville give den nye artikel 87, stk. 2, litra c), EF, en anden betydning end den oprindelige fortolkning af traktatens artikel 92, stk. 2, litra c). Sagsøgerne har i øvrigt ikke forklaret, hvorfor den pågældende bestemmelse for fremtiden ikke blot skulle dække følgerne af Tysklands deling, men også virkningerne af planøkonomien i Den Tyske Demokratiske Republik og følgerne af, at der efter den nationale genforening blev indført markedsøkonomi.

124 Kommissionen har for det fjerde gjort gældende, at det selv før Tysklands genforening kun var visse områder i den tidligere forbundsrepublik, der var udsat for ulemper, fordi de lå tæt ved grænsen, som kunne modtage støtte i henhold til traktatens artikel 92, stk. 2, litra c). Der var først og fremmest tale om de områder i østzonen, der stødte op til grænsen (»Zonenrand«), og om Østberlin. Tysklands genforening har ikke ændret noget ved dette princip. Selv om det i visse undtagelsestilfælde kan være begrundet at anvende traktatens artikel 92, stk. 2, litra c), på områder, der lå nær ved den tidligere grænse på begge sider af denne, og dermed også på Zonenrand i Den Tyske Demokratiske Republik, kan denne bestemmelse ikke hjemle en generel og omfattende støtte til udviklingen i de nye delstater.

125 Kommissionen har for det femte fremhævet den fasthed, der er i dens beslutningspraksis. Siden Tysklands genforening har Kommissionen kun anvendt traktatens artikel 92, stk. 2, litra c), i to beslutninger (Kommissionens beslutning 92/465/EØF af 14.4.1992 om delstaten Berlins støtte til Daimler-Benz AG, Tyskland (EFT L 263, s. 15, herefter »Daimler-Benz-beslutningen«) og Kommissionens beslutning af 13.4.1994 om støtte til glas- og porcelænsproducenter i Tettau (EFT C 178, s. 24, herefter »Tettau-beslutningen«)), der begge vedrørte tilfælde, hvor de direkte virkninger af grænsedragningen mellem de to zoner fortsat kunne mærkes. I de andre beslutninger vedrørende støtte til de nye delstater anvendte Kommissionen ikke traktatens artikel 92, stk. 2, litra c). Hvad angår beslutningen om Saar-regionen har Kommissionen understreget, at dette område allerede var en delstat, da EØF-traktaten trådte i kraft. Desuden indeholder EØF-Bulletin nr. 2-1965 intet, der giver anledning til at antage, at den pågældende støtte blev bevilget på grundlag af traktatens artikel 92, stk. 2, litra c), og ikke på grundlag af traktatens artikel 92, stk. 2, litra b).

126 For det sjette skyldes den dårlige generelle økonomiske situation i de nye delstater ikke direkte Tysklands deling, men derimod det politiske system i den tidligere Tyske Demokratiske Republik og genforeningen selv, og herved især de nye delstaters markedstab inden for COMECON og i forbindelse med samarbejdet med det tidligere USSR, oprettelsen af den tyske monetære, økonomiske og sociale union, tilpasningen af det østtyske lønniveau til det vesttyske samt den juridiske usikkerhed, der navnlig bestod vedrørende spørgsmålet om ejendomsretten til fast ejendom.

127 I øvrigt måtte man i Zwickau og Chemnitz ligesom i andre europæiske lande konstatere en nedgang i automobilindustrien inden afslutningen på 2. verdenskrig.

128 Endelig har Kommissionen fremført, at da dens beslutningspraksis aldrig tidligere var blevet anfægtet, var der ingen grund til at angive en yderligere begrundelse i beslutningen af, hvorfor traktatens artikel 92, stk. 2, litra c), ikke kunne anvendes.

Rettens bemærkninger

129 I henhold til traktatens artikel 92, stk. 2, litra c), er »støtteforanstaltninger for økonomien i visse af Forbundsrepublikken Tysklands områder, som er påvirket af Tysklands deling, i det omfang de er nødvendige for at opveje de økonomiske ulemper, som denne deling har forårsaget«, forenelige med fællesmarkedet.

130 Denne bestemmelse er på ingen måde stiltiende blevet ophævet efter Tysklands genforening, men derimod blevet opretholdt i både Maastricht-traktaten, der blev indgået den 7. februar 1992, og Amsterdam-traktaten, der blev indgået den 2. oktober 1997. Der er desuden blevet opstillet en identisk bestemmelse i artikel 61, stk. 2, litra c), i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, som blev indgået den 2. maj 1992 (EFT 1994 L 1, s. 3).

131 Henset til den objektive gyldighed af de fællesskabsretlige bestemmelser, hvis overholdelse og effektive virkning skal sikres, kan det ikke antages, at denne bestemmelse er blevet indholdsløs efter Tysklands genforening, sådan som Kommissionen i modstrid med sin egen administrative praksis (jf. især Daimler-Benz-beslutningen og Tettau-beslutningen) har gjort gældende under retsmødet.

132 Det skal dog understreges, at traktatens artikel 92, stk. 2, litra c), skal fortolkes snævert, da den er en undtagelse til det generelle princip i traktatens artikel 92, stk. 1, om, at statsstøtte er uforenelig med fællesmarkedet.

133 Som Domstolen har fremhævet, skal der i øvrigt ved fortolkningen af en fællesskabsretlig bestemmelse ikke blot tages hensyn til ordlyden, men ligeledes til den sammenhæng, hvori den indgår, og de mål, der forfølges med den ordning, som den udgør en del af (jf. Domstolens dom af 17.11.1983, sag 292/83, Merck, Sml. s. 3781, på s. 3792, og af 21.2.1984, sag 337/82, St. Nikolaus Brennerei, Sml. s. 1051, på s. 1062).

134 Udtrykket »Tysklands deling« henviser i det foreliggende tilfælde historisk set til etableringen af skillelinjen mellem de to zoner i 1948. Formuleringen »de økonomiske ulemper, som denne deling har forårsaget« kan derfor kun omfatte de økonomiske ulemper, som er forårsaget af den isolation, der opstod som følge af etableringen eller opretholdelsen af denne grænse, f.eks. indeslutningen af visse regioner (jf. Daimler-Benz-beslutningen), afbrydelse af samfærdselsårer (jf. Tettau-beslutningen), eller visse virksomheders tab af naturlige afsætningsmuligheder, som gjorde, at de for fremtiden havde brug for støtte for enten at kunne tilpasse sig de nye betingelser eller for at kunne overleve i denne vanskelige situation (jf. i samme retning, men vedrørende artikel 70, stk. 4, i EKSF-traktaten, dommen i sagen Erzbergbau m.fl. mod Den Høje Myndighed, org. ref.: Rec. 1960, på s. 409).

135 Sagsøgerne og den tyske regering tager imidlertid ikke i betragtning, at traktatens artikel 92, stk. 2, litra c), har karakter af en undtagelse, og de ser bort fra den sammenhæng, bestemmelsen indgår i, og de mål, den forfølger, når de hævder, at bestemmelsen hjemler mulighed for helt at udligne den tilbagestående økonomiske situation, som de nye delstater lider under, indtil de har nået et udviklingstrin, der svarer til det i de gamle delstater.

136 De økonomiske ulemper, som de nye delstater generelt lider under, skyldes rent faktisk ikke Tysklands deling i traktatens artikel 92, stk. 2, litra c)'s forstand. Den tyske deling har som sådan kun haft perifere konsekvenser for den økonomiske udvikling i de to zoner; delingen påvirkede zonerne ens i starten og forhindrede ikke, at de gamle delstaters økonomi efterfølgende udviklede sig godt.

137 Det må derfor fastslås, at forskellene i udviklingen mellem de gamle og de nye delstater beror på andre forhold end Tysklands deling som sådan og især skyldes de forskellige politisk-økonomiske systemer, der blev etableret i de to stater på hver sin side af grænsen.

138 Heraf følger ligeledes, at Kommissionen ikke begik nogen retlig fejl, da den i afsnit X, tredje afsnit, i den anfægtede beslutning generelt anførte, at traktatens artikel 92, stk. 2, litra c), som undtagelsesbestemmelse ikke bør anvendes til regionalstøtte til nye investeringsprojekter, og at problemerne i de nye delstater er dækket tilstrækkeligt ind af undtagelsesbestemmelserne i traktatens artikel 92, stk. 3, litra a) og c), samt af EF-rammebestemmelserne.

139 Det er med urette, at sagsøgerne i denne forbindelse har gjort gældende, at begrundelsen er selvmodsigende, fordi Kommissionen andre steder i beslutningen har kvalificeret de omtvistede investeringer som »udvidelsesinvesteringer«. Udtrykket »regionalstøtte til nye investeringsprojekter« bruges nemlig som svar på et generelt argument fra den tyske regerings side (jf. afsnit V, første afsnit, i den anfægtede beslutning) og tager derfor ikke specifikt sigte på støtten til Volkswagen's investeringsprojekter i Mosel II og Chemnitz II, men derimod på alle støtteforanstaltninger til fremme af den almindelige økonomiske udvikling i de nye delstater.

140 Hvad angår spørgsmålet, om den omstridte støtte - ud over at fremme den økonomiske udvikling i Freistaat Sachsen - specifikt har til formål at opveje de økonomiske ulemper, som Tysklands deling har forårsaget, skal det desuden bemærkes, at en medlemsstat, der anmoder om tilladelse til at bevilge støtte under fravigelse af traktatens regler, skal samarbejde med Kommissionen og i denne forbindelse bl.a. forelægge alle oplysninger, der gør det muligt for Kommissionen at kontrollere, at betingelserne for den ansøgte fravigelse er opfyldt (dommen i sagen Italien mod Kommissionen, præmis 20).

141 De sagsakter, der er blevet forelagt for Retten, giver imidlertid ikke grundlag for at fastslå, at den tyske regering eller sagsøgerne under den administrative procedure har fremført særlige argumenter med henblik på at påvise, at der er en årsagsforbindelse mellem Tysklands deling og den situation, som automobilindustrien i Sachsen befinder sig i efter den tyske genforening.

142 Kommissionen har derfor med rette gjort gældende, at parterne ikke har fremført nogen konkrete forhold, der begrunder, at traktatens artikel 92, stk. 2, litra c), skal anvendes i det foreliggende tilfælde.

143 For Retten har sagsøgerne - og den tyske regering under henvisning til dens skriftlige indlæg herom i sag C-301/96 - ganske vist gjort gældende, at de økonomiske ulemper, som Sachsen har lidt som følge af Tysklands deling, kan bevises ved en sammenligning af den tyske automobilproduktion i denne region før 1939 og i 1990. Ifølge sagsøgerne skyldes den nedgang, som den saksiske automobilindustri har oplevet i forhold til bilindustrien i Vesttyskland, især delingen af det tyske marked og den saksiske bilindustris tab af de traditionelle afsætningsmarkeder i Vesttyskland som følge af delingen.

144 I det omfang dette argument kan påberåbes ved Retten, selv om det ikke er blevet fremført under den administrative procedure (jf. Domstolens dom af 14.9.1994, forenede sager C-278/92, C-279/92 og C-280/92, Spanien mod Kommissionen, Sml. I, s. 4103, præmis 31, og Rettens dom af 25.3.1999, sag T-37/97, Forges de Clabecq mod Kommissionen, Sml. II, s. 859, præmis 93), skal det forkastes.

145 Selv hvis det antages, at hindringerne i den indre tyske handel medførte, at den saksiske automobilindustris traditionelle afsætningsmarkeder forsvandt, ville det ikke betyde, at denne industris dårlige økonomiske situation i 1990 var en direkte følge af dette tab af afsætningsmuligheder, som påstås at være indtrådt på grund af Tysklands deling i 1948. De vanskeligheder, som sagsøgerne har gjort rede for, skyldes først og fremmest det forskellige økonomiske system i Østtyskland, og de var ikke »forårsaget« af »Tysklands deling« som omhandlet i traktatens artikel 92, stk. 2, litra c).

146 Sammenligningen af den saksiske automobilindustris stilling før 1939 med situationen i 1990 er derfor ikke i sig selv nok til at bevise, at der er en tilstrækkelig direkte forbindelse mellem de økonomiske ulemper, som denne industri led under på det tidspunkt, hvor den omtvistede støtte blev bevilget, og »Tysklands deling« i denne bestemmelses forstand.

147 Hvad angår beslutningen om Saar-regionen har ingen af parterne fremlagt den eller fremsat begæring herom i den foreliggende sag. Sagsøgerne har ikke påvist, at denne afgørelse afspejler, at Kommissionen havde en anden holdning tidligere, og at denne holdning - hvis den måtte blive påvist - ville anfægte gyldigheden af Kommissionens retlige bedømmelser i 1996.

148 Sagsøgerne og intervenienterne har således ikke fremført nogen forhold, der giver grundlag for at konkludere, at Kommissionen overskred grænserne for sit skøn, da den fastslog, at den omtvistede støtte ikke opfylder betingelserne for at være omfattet af undtagelsesbestemmelsen i traktatens artikel 92, stk. 2, litra c).

149 Hvad angår klagepunktet om manglende begrundelse skal der erindres om, at det klart og utvetydigt skal fremgå af den begrundelse, der kræves efter traktatens artikel 190 (nu artikel 253 EF), hvilke betragtninger den institution, som har udstedt retsakten, har lagt til grund, således at Fællesskabets retsinstanser kan udøve deres kontrol, og de berørte kan gøre sig bekendt med baggrunden for den trufne foranstaltning (jf. f.eks. Rettens dom af 7.11.1997, sag T-84/96, Cipeke mod Kommissionen, Sml. II, s. 2081, præmis 46).

150 Den anfægtede beslutning indeholder kun en kort sammenfatning af grundene til, at Kommissionen har afvist at anvende undtagelsen i traktatens artikel 92, stk. 2, litra c), på de faktiske omstændigheder i den foreliggende sag.

151 Det skal dog understreges, at denne beslutning blev vedtaget i en sammenhæng, som den tyske regering og sagsøgerne var kendte, og indgår i en fast beslutningspraksis, navnlig over for disse parter. En sådan beslutning kan begrundes kortfattet (Domstolens dom af 26.11.1975, sag 73/74, Papiers peints mod Kommissionen, Sml. s. 1491, præmis 31, og Rettens dom af 27.10.1994, sag T-34/92, Fiatagri og New Holland Ford mod Kommissionen, Sml. II, s. 905, præmis 35).

152 I sin korrespondance med Kommissionen har den tyske regering siden 1990 flere gange henvist til traktatens artikel 92, stk. 2, litra c), og påpeget, at denne har betydning for genopbygningen af det tidligere Østtyskland (jf. bl.a. ovennævnte brev af 9.12.1992 fra forbundskansler Kohl til Kommissionens formand Delors).

153 Den tyske regerings argumenter herom har Kommissionen afvist i forskellige skrivelser og afgørelser (jf. bl.a. meddelelse i henhold til EØF-traktatens artikel 93, stk. 2, til de øvrige medlemsstater og andre interesserede parter angående den statsstøtte, som den tyske regering påtænker at yde til Opel-koncernen til fremme af dennes investeringsplaner i de nye delstater (EFT 1993 C 43, s. 14), meddelelse i henhold til EØF-traktatens artikel 93, stk. 2, til de øvrige medlemsstater og andre interesserede parter angående den støtte, som de tyske myndigheder påtænker at yde til virksomheden Rhône-Poulenc Rhotex GmbH (EFT 1993 C 210, s. 11), Kommissionens beslutning 94/266/EF af 21.12.1993 om forslaget om støtte til SST-Garngesellschaft mbH, Thüringen (EFT 1994 L 114, s. 21), Mosel I-beslutningen og Kommissionens beslutning 94/1074/EF af 5.12.1994 om Tysklands påtænkte statsstøtte til Textilwerke Deggendorf GmbH, Thüringen (EFT L 386, s. 13)).

154 I denne forbindelse har Mosel I-beslutningen en særlig betydning; i denne beslutning fastslog Kommissionen, at visse af de omstridte støtteforanstaltninger på 125,2 mio. DEM var uforenelige med fællesmarkedet, idet den ud fra de samme grunde som i den anfægtede beslutning afviste, at disse støtteforanstaltninger kunne være omfattet af undtagelsesbestemmelsen i traktatens artikel 92, stk. 2, litra c). Det skal i øvrigt bemærkes, at hverken sagsøgerne eller de tyske myndigheder har anlagt sag til anfægtelse af denne forudgående beslutning.

155 Ganske vist har der i perioden mellem vedtagelsen af Mosel I-beslutningen og vedtagelsen af den anfægtede beslutning fundet talrige kontakter sted mellem Kommissionen, de tyske myndigheder og sagsøgerne, hvor det tydeligt er kommet frem, at parternes forskellige opfattelser med hensyn til, om traktatens artikel 92, stk. 2, litra c), kan anvendes på de omtvistede støtteforanstaltninger, ikke har ændret sig (jf. afsnit V og VI i den anfægtede beslutning), men det må ligeledes understreges, at der i denne forbindelse ikke er blevet fremført noget særligt eller nyt argument, navnlig ikke vedrørende spørgsmålet, om der foreligger en årsagsforbindelse mellem Tysklands deling og den saksiske automobilindustris stilling efter Tysklands genforening (jf. ovenfor, præmis 141).

156 Sagsøgerne og intervenienten var følgelig tilstrækkeligt informeret om den anfægtede beslutnings begrundelse, og da der ikke blev fremsat mere specifikke argumenter, var Kommissionen heller ikke forpligtet til at begrunde den nærmere.

157 Det følger i det hele af det anførte, at anbringendet om, at traktatens artikel 92, stk. 2, litra c), er blevet overtrådt, og at der foreligger en begrundelsesmangel, skal forkastes.

II - Vedrørende spørgsmålet om overtrædelse af traktatens artikel 92, stk. 3

158 Sagsøgerne har gjort gældende, at der er sket forskellige overtrædelser af traktatens artikel 92, stk. 3, hvoraf visse vedrører artiklens almindelige system, mens andre specifikt angår henholdsvis bestemmelsens litra a) og b). Det skal først undersøges, om artikel 92, stk. 3, litra b), er blevet overtrådt.

Vedrørende spørgsmålet om overtrædelse af traktatens artikel 92, stk. 3, litra b)

Parternes argumentation

159 Sagsøgerne har gjort gældende, at Kommissionen har overtrådt traktatens artikel 92, stk. 3, litra b), idet den har undladt at undersøge betingelserne for at anvende denne bestemmelse. De har henvist til afsnit X, andet afsnit, i den anfægtede beslutning, der lyder:

»Undtagelsesbestemmelsen i traktatens artikel 92, stk. 3, litra b), er givetvis ikke opfyldt i det foreliggende tilfælde. Det er ganske vist korrekt, at den tyske forening havde negative virkninger på den tyske økonomi, men det er i sig selv ikke en tilstrækkelig begrundelse for at anvende artikel 92, stk. 3, litra b), på en støtteordning. Kommissionen har ikke godkendt støtte som middel til at afhjælpe en alvorlig forstyrrelse i en medlemsstats økonomi siden 1991, hvor den godkendte støtte til det græske privatiseringsprogram. Kommissionen anførte i den pågældende