ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
55

Det fremgår af ordlyden af kapitel IV, nr. 5, i afsnit II i bilag III til forordning nr. 853/2004, at der på stadiet for slagtningen skal være truffet alle foranstaltninger med henblik på at undgå en kontaminering, bl.a. ved at fordøjelseskanalens indhold flyder ud ved udtagningen af organer. Brugen af verbet »undgå« viser, at EU-lovgiver ikke har ønsket at pålægge nogen resultatforpligtelse på dette stadium i processen, men derimod har tilskyndet slagterierne til at iværksætte alle de foranstaltninger, der er mulige, med henblik på at sørge for, at slagtekroppene ikke kontamineres. Et fravær af enhver form for synlig kontaminering på dette stadium ville nemlig pålægge slagterierne en urimelig forpligtelse.
56

Eftersom den forelæggende ret har anført, at Curtea de Apel Ploieștis (appeldomstolen i Ploiești) anvendelse af denne frist bevirkede, at det ikke var muligt at tilbagebetale den afgift, som var opkrævet i strid med EU-retten, til Oana Mădălina Călin, idet hun ikke havde andre nationale processuelle midler til at opnå tilbagebetaling af denne afgift, skal det, som generaladvokaten har anført i punkt 103 i forslaget til afgørelse, bemærkes, at princippet om retskraft ikke er til hinder for at anerkende et princip om, at staten er erstatningsansvarlig for afgørelser truffet af en ret i sidste instans (dom af 30.9.2003, Köbler, C-224/01, EU:C:2003:513, præmis 40), såsom den forelæggende ret. Som følge af bl.a. den omstændighed, at en tilsidesættelse af de ved EU-retten tillagte rettigheder ved en sådan afgørelse normalt ikke længere kan berigtiges, bør borgerne nemlig ikke fratages muligheden for at drage staten til ansvar for ved hjælp af dette middel at opnå beskyttelse af deres rettigheder ad rettens vej (dom af 30.9.2003, Köbler, C-224/01, EU:C:2003:513, præmis 34, af 6.10.2015, Târşia, C-69/14, EU:C:2015:662, præmis 40, og af 24.10.2018, XC m.fl., C-234/17, EU:C:2018:853, præmis 58).
23

Appellanten i sag C-447/17 P har nærmere bestemt anført, at Retten baserede sig på en fejlagtig forudsætning om, at beslutningen om at stille en bankgaranti træffes på ét eneste tidspunkt, dvs. på tidspunktet for »den oprindelige beslutning« om at stille garantien. Eftersom forpligtelsen til at betale bøden var gældende under hele proceduren for Unionens retsinstanser, havde Guardian Europe i første instans mulighed for at betale bøden og således opfylde den forpligtelse, som den var pålagt i denne forbindelse. Idet sagsøgeren i første instans havde mulighed for på ethvert tidspunkt at betale bøden, udgjorde selskabets beslutning om at stille en bankgaranti under hele proceduren i stedet for at betale bøden en vedvarende beslutning. Den afgørende årsag til, at sagsøgeren i første instans skulle afholde omkostninger til en bankgaranti, er selskabets egen beslutning om ikke at betale hele bøden og om i stedet at stille en bankgaranti og ikke tilsidesættelsen af en rimelig sagsbehandlingstid.
9

Artikel 75 i forordning nr. 1308/2013 bestemmer: »1. Handelsnormer kan finde anvendelse på en eller flere af følgende sektorer og et eller flere af følgende produkter: […] b) frugt og grøntsager […] 6. For at tage hensyn til forbrugernes forventninger og behovet for at forbedre kvaliteten og de økonomiske vilkår for produktion og afsætning af landbrugsprodukter tillægges Kommissionen beføjelse til at vedtage delegerede retsakter i henhold til artikel 227 for at ændre listen over sektorer i stk. 1. Sådanne delegerede retsakter gælder udelukkende påviste behov som følge af udviklingen i forbrugernes efterspørgsel, tekniske fremskridt eller behovet for produktinnovation og skal være genstand for en rapport fra Kommissionen til Europa-Parlamentet og Rådet, bl.a. med en evaluering af forbrugerens behov, omkostningerne og de administrative byrder for aktører, herunder indvirkningen på det indre marked og den internationale handel, samt de fordele, det vil have for producenterne og for den endelige forbruger.«
Artikel 1 i direktiv 2002/58 med overskriften »Anvendelsesområde og formål« bestemmer:

»1. Dette direktiv tager sigte på en harmonisering af nationale bestemmelser, der er nødvendig for at sikre et ensartet niveau i beskyttelsen af de grundlæggende rettigheder og frihedsrettigheder og navnlig retten til privatliv og fortrolighed i forbindelse med behandling af personoplysninger inden for den elektroniske kommunikationssektor, og for at sikre fri omsætning af sådanne oplysninger og af elektronisk kommunikationsudstyr og elektroniske kommunikationstjenester i [Den Europæiske Union].

2. Med henblik på at nå de i stk. 1 omhandlede mål specificerer og supplerer dette direktivs bestemmelser direktiv [95/46]. Nærværende bestemmelser beskytter desuden legitime interesser hos abonnenter, der er juridiske personer.

3. Dette direktiv gælder ikke for aktiviteter, der ikke er omfattet af [TEUF], som f.eks. de aktiviteter, der er omfattet af afsnit V og VI i traktaten om Den Europæiske Union, og under ingen omstændigheder for aktiviteter, der vedrører den offentlige sikkerhed, forsvaret, statens sikkerhed (herunder statens økonomiske interesser, når disse aktiviteter er forbundet med spørgsmål vedrørende statens sikkerhed) og statens aktiviteter på det strafferetlige område.«
65

Det fremgår således af proceduredirektivets artikel 15, stk. 2 og 3, at den personlige samtale skal finde sted under forhold, der sikrer passende fortrolighed, og som giver ansøgerne mulighed for at give en fyldestgørende redegørelse for grundene til deres ansøgning. Hvad navnlig angår sidstnævnte punkt forpligter proceduredirektivets artikel 15, stk. 3, litra a), medlemsstaterne til at sikre, at den person, som skal forestå samtalen, er kompetent til at tage hensyn til de personlige og generelle omstændigheder i forbindelse med ansøgningen, herunder ansøgerens kulturelle oprindelse, køn, seksuel orientering, kønsidentitet eller sårbarhed. Det nævnte direktivs artikel 15, stk. 3, litra b), kræver for sit vedkommende, at medlemsstaterne så vidt muligt lader samtalen med ansøgeren forestå af en person af samme køn, hvis ansøgeren anmoder herom, medmindre den besluttende myndighed har grund til at tro, at en sådan anmodning skyldes grunde, der ikke har at gøre med ansøgerens vanskelighed ved at fremlægge grundene for sin ansøgning udførligt. Desuden pålægger samme direktivs artikel 15, stk. 3, litra c), medlemsstaterne at vælge en tolk, der kan sikre en tilfredsstillende kommunikation mellem ansøgeren og den person, der forestår samtalen, med henblik på at fuldbringe ansøgerens ret i henhold til proceduredirektivets artikel 12, stk. 1, litra b), til, hvis det er nødvendigt, at få stillet en tolk til rådighed med henblik på forelæggelsen af den pågældendes sag. Hvad angår sidstnævntes artikel 15, stk. 3, litra e), pålægger denne bestemmelse medlemsstaterne at sikre, at samtaler med mindreårige foregår på en børnevenlig måde.
(19)

For at sikre, at de bindende nationale overordnede mål nås, bør medlemsstaterne arbejde mod et vejledende forløb for, hvordan deres endelige bindende mål skal opfyldes. De bør udarbejde en national handlingsplan for vedvarende energi med oplysninger om målene for de enkelte sektorer og samtidig tage højde for, at der er forskellige anvendelser for biomasse, og at det derfor er vigtigt at skaffe nye biomasseressourcer. Desuden bør medlemsstaterne anføre, hvilke foranstaltninger de agter at træffe for at nå disse mål. Hver medlemsstat bør, når den anslår sit forventede udvidede endelige energiforbrug i sin nationale handlingsplan for vedvarende energi, vurdere, i hvor høj grad energieffektivitets- og energibesparelsesforanstaltninger kan bidrage til at opnå dens nationale mål. Medlemsstaterne bør tage hensyn til den optimale kombination af energieffektivitetsteknologier med energi fra vedvarende energikilder.
30

Det skal indledningsvis bemærkes, at den forelæggende ret som nævnt i præmis 23 ovenfor har besluttet at opretholde anmodningen om præjudiciel afgørelse for at opnå en afklaring vedrørende rækkevidden af dom af 25. juli 2018, Teva UK m.fl. (C-121/17, EU:C:2018:585), til brug for afgørelsen af tvisten i hovedsagen. Den forelæggende ret ønsker nærmere bestemt oplyst, om begrebet »kernen i den innovative aktivitet« er relevant for fortolkningen af artikel 3, litra a), i forordning nr. 469/2009. Den har konstateret, at Domstolen i denne dom traf afgørelse uden hensyntagen til den kritik, som generaladvokat Wathelet havde udtalt i forslag til afgørelse Teva UK m.fl. (C-121/17, EU:C:2018:278), særligt i punkt 73, vedrørende anvendelsen af dette begreb med henblik på at fastsætte genstanden for beskyttelsen i henhold til et grundpatent. Heraf har den forelæggende ret udledt, at Domstolen, idet den ikke eksplicit afviste, at dette begreb kunne anvendes med henblik på at bedømme, om en sammensætning af aktive ingredienser kunne være omfattet af beskyttelsen i henhold til et grundpatent, der er i kraft, implicit kan have anerkendt dette begreb. Den forelæggende ret har desuden fremhævet, at spørgsmålene vedrørende begrebet »kernen i den innovative aktivitet« er kilde til mange forskelle i de kompetente nationale retters og myndigheders fortolkning af artikel 3, litra a), i forordning nr. 469/2009.
77

Det er derfor kun, hvis den kompetente institution i værtsmedlemsstaten har indledt denne procedure, og den institution, der har udstedt E 101-attesterne, har undladt at foretage en fornyet undersøgelse af, om udstedelsen af de disse attester er sket på et korrekt grundlag, og ikke inden for en rimelig frist har taget stilling til anmodningen om en sådan undersøgelse fra den kompetente institution i værtsmedlemsstaten, at de konkrete indicier, som giver anledning til at tro, at disse attester er blevet opnået eller gjort gældende ved svig, skal kunne påberåbes under en retssag med henblik på at opnå, at retten i værtsmedlemsstaten ser bort fra attesterne, dog forudsat at de personer, som under en sådan retssag foreholdes at have opnået eller gjort disse attester gældende ved svig, har mulighed for at tilbagevise de oplysninger, der ligger til grund for denne retssag, under overholdelse af de med retten til en retfærdig rettergang forbundne garantier (jf. i denne retning dom af 6.2.2018, Altun m.fl., C-359/16, EU:C:2018:63, præmis 54-56).
39

I denne sag synes det at følge af de betragtninger, der fremgår af nærværende doms præmis 22, at den forelæggende ret har taget udgangspunkt i forudsætningen om, at de vilkår, som Györgyné Lintner ikke har anfægtet, ikke har forbindelse til genstand for tvisten i hovedsagen, eftersom behandlingen af hendes krav, som udtrykkeligt vedrører de vilkår, der giver UniCredit Bank mulighed for ensidigt at ændre kontrakten, på ingen måde afhænger af en stillingtagen til disse vilkår. I dette tilfælde omfatter ex officio-undersøgelsesforpligtelsen i henhold til direktiv 93/13 ikke disse vilkår, med forbehold for den prøvelse, som den forelæggende ret i givet fald skal foretage vedrørende tvistens genstand, henset til de påstande og anbringender, som Györgyné Lintner har fremsat. Denne konklusion påvirker imidlertid ikke Györgyné Lintners mulighed for i medfør af gældende national ret, efter opfordring fra den forelæggende ret eller på eget initiativ, eventuelt at anlægge et nyt søgsmål til prøvelse af de kontraktvilkår, som ikke var genstand for det oprindelige søgsmål, eller at udvide genstanden for den tvist, som verserer for denne ret.
34

For det fjerde har Republikken Polen gjort gældende, at hvis man skulle holde sig til den løsning, som Retten valgte, hvilken løsning er støttet på Domstolens nuværende praksis vedrørende repræsentationen af parter for Unionens retsinstanser, ville dette have til følge, at der blev skabt en ordning, hvor to former for krav om uafhængighed fandt anvendelse på den samme advokat, nemlig et krav, når den pågældende møder for de nationale retsinstanser, og et strengere, når den pågældende møder for Unionens retsinstanser.
85

Under disse omstændigheder skal det tredje spørgsmål besvares med, at artikel 63 TEUF skal fortolkes således, at den er til hinder for en medlemsstats lovgivning, der fastsætter, at en ikke-hjemmehørende investeringsforening ikke kan indrømmes tilbagebetaling af udbytteskat, som foreningen har været pligtig at betale i denne medlemsstat, med den begrundelse, at den ikke opfylder de retlige betingelser, som en sådan tilbagebetaling er underlagt, dvs. at den ikke fuldt ud til sine aktionærer eller selskabsdeltagere udlodder sit investeringsresultat hvert år inden otte måneder efter regnskabsårets afslutning, såfremt det investeringsresultat, som ikke er blevet udloddet, i den medlemsstat, hvor foreningen har sit hjemsted, anses for at være blevet udloddet eller henregnes til det skattebeløb, som denne medlemsstat opkræver hos aktionærerne eller selskabsdeltagerne, som om dette overskud var blevet udloddet, og at en sådan investeringsforening, henset til det formål, der ligger til grund for disse betingelser, befinder sig i en situation, der er sammenlignelig med situationen hos en hjemmehørende investeringsforening, som indrømmes tilbagebetaling af denne skat, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.
(1) Alle ejere og indehavere af brugsret over en lejlighed i en fællesejet ejendom, som er tilsluttet en underordnet station for abonnenter eller en selvstændig del heraf, er varmeenergikunder og har pligt til at installere de i artikel 140, stk. 1, nr. 2), omhandlede varmefordelingsmålere på varmegivere, der befinder sig i deres lejlighed, og til at betale omkostningerne til forbruget af varmeenergi på de betingelser og efter de regler, der er fastsat i den relevante bekendtgørelse omhandlet i artikel 36, stk. 3.

(2) Når ejere, som repræsenterer mindst to tredjedele af ejendomsretten over den fællesejede ejendom, og som er tilsluttet en underordnet station for abonnenter eller en selvstændig del heraf, ikke ønsker at være forbrugere af varmeenergi til opvarmning eller varmt vand, er de forpligtede til skriftligt at underrette varmeforsyningsvirksomheden herom og anmode om, at forsyningen af varmeenergi bestemt til opvarmning eller varmt vand til denne underordnede station eller en selvstændig del heraf bringes til ophør.

[…]

(5) Når der er fastsat et fordelingssystem for forbruget af varmeenergi, har kunderne i en ejendom ikke ret til at afbryde forsyningen af varmeenergi fra varmegivere i deres lejlighed ved fysisk at frakoble dem fra bygningens indre installation.

(6) Kunder bosat i en fællesejet ejendom, og som afbryder forsyningen af varmeenergi til de varmegivere, der befinder sig i deres lejlighed, forbliver varmeenergikunder for så vidt angår den varme, der afgives af den indre installation og af de varmegivere, der befinder sig i de fælles dele af bygningen.«
52

Det følger af alle de foregående betragtninger, at når medlemsstaterne tildeler, eller gør det muligt for arbejdsmarkedets parter at tildele, ret til årlig betalt ferie ud over den minimumsperiode på fire uger, der er fastsat i dette direktivs artikel 7, stk. 1, henhører sådanne rettigheder, og endvidere betingelserne for en eventuel udskydelse af disse i tilfælde af sygdom opstået under ferien, under udøvelsen af medlemsstaterne kompetence, uden at være reguleret af det nævnte direktiv eller at være omfattet af sidstnævntes anvendelsesområde (jf. analogt dom af 10.7.2014, Julián Hernández m.fl., C-198/13, EU:C:2014:2055, præmis 45).
Artikel 58 i forordning nr. 651/2014 med overskriften »Overgangsbestemmelser« bestemmer:

»1. Denne forordning finder anvendelse på individuel støtte, der ydes inden dens ikrafttrædelse, hvis støtten opfylder alle denne forordnings betingelser, med undtagelse af artikel 9.

2. Støtte, der ikke er fritaget for anmeldelsespligten i […] artikel 108, stk. 3, [TEUF] i medfør af denne eller andre tidligere gældende forordninger, der er vedtaget i henhold til artikel 1 i forordning nr. [994/98], vurderes af Kommissionen i overensstemmelse med de relevante rammebestemmelser, retningslinjer og meddelelser.

3. Individuel støtte, der ydes inden den 1. januar 2015 i overensstemmelse med en forordning, der er vedtaget i henhold til artikel 1 i forordning [nr. 994/98], og som er i kraft på tidspunktet for støttens tildeling, er forenelig med det indre marked og fritaget for anmeldelsespligten i […] artikel 108, stk. 3, [TEUF] dog undtaget regionalstøtte. Risikokapitalstøtteordninger til [små og mellemstore virksomheder (SMV’er)], der er etableret inden den 1. juli 2014, og som er fritaget for anmeldelsespligten i […] artikel 108, stk. 3, TEUF efter forordning [nr. 800/2008], er fortsat fritaget og forenelige med det indre marked, indtil finansieringsaftalen udløber, forudsat at tilsagnet om offentlig finansiering af den støttede kapitalfond på grundlag af denne aftale blev givet inden den 1. januar 2015, og at de øvrige betingelser for fritagelse fortsat er opfyldt.

4. Bortset fra regionalstøtteordninger er enhver støtteordning, der er fritaget efter denne forordning, fortsat fritaget i en overgangsperiode på seks måneder efter forordningens udløb. Fritagelsen af regionalstøtteordninger udløber samtidig med de godkendte regionalstøttekort. Fritagelsen af risikofinansieringsstøtte i henhold til artikel 21, stk. 2, litra a), udløber ved udgangen af den periode, der er fastsat i finansieringsaftalen, forudsat at tilsagnet om offentlig finansiering til de støttede kapitalfonde blev givet på grundlag af en sådan aftale senest seks måneder efter udløbet af denne forordnings gyldighedsperiode, og at alle andre betingelser for fritagelse fortsat er opfyldt.«
98

Det tilkommer derfor den forelæggende ret at efterprøve, om situationen for ikke-hjemmehørende pensionsfonde som følge af indførelsen af særlig lovgivning vedrørende pensionsfonde efter den 31. december 1993 er blevet mindre fordelagtig end den situation, som hjemmehørende pensionsfonde befinder sig i, for så vidt angår det udbytte, som hjemmehørende selskaber udbetaler til dem, således at det element, der udgør den i det foreliggende tilfælde omhandlede restriktion, ikke kan anses for at have eksisteret på denne dato. I forbindelse med denne vurdering skal den forelæggende ret også tage hensyn til, at de betingelser, som en national lovgivning skal opfylde for at blive betragtet som en lovgivning, der »eksisterede« den 31. december 1993, på trods af en ændring af den nationale lovgivning efter denne dato, skal fortolkes strengt (dom af 20.9.2018, EV, C-685/16, EU:C:2018:743, præmis 81, og af 26.2.2019, X (Passive selskaber etableret i tredjelande), C-135/17, EU:C:2019:136, præmis 42).
103

Det fremgår af Domstolens faste praksis, som Retten også har henvist til i den appellerede kendelses præmis 64, at betingelsen om, at en fysisk eller juridisk person skal være umiddelbart berørt af den afgørelse, der er genstand for søgsmålet, som fastsat i artikel 263, stk. 4, TEUF kræver, at to kumulative kriterier er opfyldt, nemlig for det første at den anfægtede foranstaltning umiddelbart skal have indvirkning på den pågældendes retsstilling, og for det andet at foranstaltningen ikke må overlade et skøn til adressaterne, der skal gennemføre den, men at gennemførelsen skal ske helt automatisk og udelukkende i medfør af EU-reglerne uden anvendelse af andre mellemkommende regler (jf. bl.a. dom af 22.3.2007, Regione Siciliana mod Kommissionen, C-15/06 P, EU:C:2007:183, præmis 31, af 13.10.2011, Deutsche Post og Tyskland mod Kommissionen, C-463/10 P og C-475/10 P, EU:C:2011:656, præmis 66, og af 6.11.2018, Scuola Elementare Maria Montessori mod Kommissionen, Kommissionen mod Scuola Elementare Maria Montessori og Kommissionen mod Ferracci, C-622/16 P – C-624/16 P, EU:C:2018:873, præmis 42).
Denne afgørelses artikel 10 havde følgende ordlyd:

»Der indføres en konsultationsprocedure baseret på princippet for partnerskabet mellem Kommissionen, medlemsstaten og OLT for at give de lokale kompetente myndigheder i OLT mulighed for i højere grad at deltage i arbejdet med gennemførelsen af principperne for OLT’s associering med EØF, idet de pågældende medlemsstaters centrale myndigheders beføjelser samtidig tilgodeses.

Med dette partnerskab, for hvilket der er fastsat nærmere bestemmelser i afgørelsens artikel 234 til 236, vil der være mulighed for at undersøge de handlinger, der gennemføres inden for associeringen, og drøfte de problemer, der eventuelt måtte opstå i forholdet mellem OLT og Fællesskabet.«
Første og tredje betragtning til OLT-afgørelsen havde følgende ordlyd:

»Det er nødvendigt for en ny periode at fastsætte de bestemmelser, der skal gælde for associeringen af de oversøiske lande og territorier, i det følgende benævnt »OLT«, med Det Europæiske Økonomiske Fællesskab; disse bestemmelser finder anvendelse på de territorier, der henhører under Den Franske Republik, de lande og territorier, der henhører under Det Forenede Kongerige, de lande, der henhører under Kongeriget Nederlandene, og delvis på Grønland.

[…]

Fællesskabet har for længe siden åbnet sit marked for varer med oprindelse i OLT på samme måde som for varer fra AVS-staterne; på grund af de særlige forbindelser mellem Fællesskabet og OLT, der er baseret på Traktatens bestemmelser, især fjerde del, bør disse bestemmelser forbedres ved at indrømme OLT større smidighed med hensyn til oprindelsesreglerne for varer med oprindelse i OLT ved at vedtage nye bestemmelser for visse varer, som ikke har oprindelse i OLT.«
Artikel 14 i direktiv 2014/41 har følgende ordlyd:

»1. Medlemsstaterne sikrer, at retsmidler svarende til dem, der er tilgængelige i en lignende national sag, finder anvendelse på de efterforskningsforanstaltninger, der er anført i den europæiske efterforskningskendelse.

2. De materielle grunde for udstedelse af den europæiske efterforskningskendelse kan kun anfægtes ved en sag anlagt i udstedelsesstaten, uden at dette anfægter garantierne for de grundlæggende rettigheder i fuldbyrdelsesstaten.

3. Hvis det ikke vil undergrave fortroligheden af en efterforskning i henhold til artikel 19, stk. 1, træffer udstedelsesmyndigheden og fuldbyrdelsesmyndigheden passende foranstaltninger for at sikre, at der informeres om mulighederne i henhold til national ret for at søge de retsmidler, når disse kan gøres gældende, og i tide til at sikre, at de kan udøves effektivt.

4. Medlemsstaterne sikrer, at tidsfristerne for anmodning om et retsmiddel er de samme som dem, der er foreskrevet i lignende nationale sager, og finder anvendelse på en måde, der garanterer muligheden for, at de berørte parter effektivt kan iværksætte disse retsmidler.

5. Udstedelsesmyndigheden og fuldbyrdelsesmyndigheden underretter hinanden om de søgte retsmidler mod udstedelsen, anerkendelsen eller fuldbyrdelsen af en europæisk efterforskningskendelse.

6. En juridisk anfægtelse suspenderer ikke fuldbyrdelsen af efterforskningsforanstaltningen, medmindre det har denne virkning i lignende nationale sager.

7. Udstedelsesstaten tager en vellykket anfægtelse af anerkendelsen eller fuldbyrdelsen af en europæisk efterforskningskendelse i betragtning i overensstemmelse med dens nationale ret. Uden at dette berører nationale procedureregler sikrer medlemsstaterne, at retten til et forsvar og en retfærdig behandling af sagen respekteres i straffesager i udstedelsesstaten i forbindelse med vurderingen af det bevismateriale, der er fremskaffet gennem den europæiske efterforskningskendelse.«
–

kan den fuldbyrdende judicielle myndighed ikke fastslå, at der ikke foreligger en reel risiko for, at den person, som er omfattet af en europæisk arrestordre udstedt med henblik på fuldbyrdelse af en frihedsstraf, underkastes umenneskelig eller nedværdigende behandling som omhandlet i artikel 4 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, alene med den begrundelse, at denne person i den udstedende medlemsstat har adgang til retsmidler, der gør det muligt for den pågældende at anfægte forholdene under frihedsberøvelsen, idet den nævnte myndighed dog med henblik på at træffe afgørelse om overgivelse af den pågældende person kan tage hensyn til, at en sådan adgang til retsmidler foreligger