Sag T-29/05

Deltafina SpA

mod

Europa-Kommissionen

»Konkurrence – karteller – det spanske marked for køb og første forarbejdning af råtobak – beslutning, der fastslår en overtrædelse af artikel 81 EF – fastsættelse af priser og opdeling af markedet – overensstemmelse mellem klagepunktsmeddelelsen og den anfægtede beslutning – ret til forsvar – afgrænsning af det relevante marked – bøder – overtrædelsens grovhed – skærpende omstændigheder – ledende rolle – samarbejde«

Sammendrag af dom

1. Konkurrence – aftaler – en virksomheds ansvar – Kommissionens beslutning, der fastslår et ansvar for en virksomhed, som er aktiv på et marked, der er placeret i et led lige efter det pågældende marked, og som aktivt og forsætligt har medvirket til overtrædelsen

[Art. 3, stk. 1, litra g), EF og art. 81, stk. 1, EF]

2. Konkurrence – administrativ procedure – klagepunktsmeddelelse – nødvendigt indhold – overholdelse af retten til forsvar – rækkevidde

(Rådets forordning nr. 17 og nr. 1/2003)

3. Konkurrence – aftaler – aftaler mellem virksomheder – påvirkning af samhandelen mellem medlemsstaterne – bedømmelseskriterier

(Art 81, stk. 1, EF)

4. Institutionernes retsakter – retningslinjer for beregning af bøder ved overtrædelse af konkurrencereglerne

(Rådets forordning nr. 17, art. 15; Kommissionens meddelelse 98/C 9/03)

5. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier – overtrædelsens grovhed – vurdering – vurdering fra sag til sag

(Rådets forordning nr. 17, art. 15, stk. 2, og forordning nr. 1/2003, art. 23, stk. 3; Kommissionens meddelelse 98/C 9/03)

6. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier – overtrædelsens grovhed – vurdering – indbyrdes sammenhæng mellem de tre kriterier, der udtrykkeligt er nævnt i de af Kommissionen vedtagne retningslinjer – en overtrædelses betegnelse som alvorlig – den væsentlige rolle for kriteriet vedrørende overtrædelsens art

(Rådets forordning nr. 17, art. 15, stk. 2, og forordning nr. 1/2003, art. 23, stk. 3; Kommissionens meddelelse 98/C 9/03)

7. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier – konkret indvirkning på markedet

(Rådets forordning nr. 17, art. 15, stk. 2, og forordning nr. 1/2003, art. 23, stk. 3; Kommissionens meddelelse 98/C 9/03, punkt 1 A, stk. 1)

8. Konkurrence – bøder – relevante retsregler – fastsættelse – betydningen af Kommissionens tidligere beslutningspraksis – ingen betydning

(Rådets forordning nr. 17 og nr. 1/2003)

9. Institutionernes retsakter – begrundelse – forpligtelse – rækkevidde

(Art. 253 EF)

10. Konkurrence – administrativ procedure – klagepunktsmeddelelse – nødvendigt indhold – overholdelse af retten til forsvar

(Rådets forordning nr. 17 og forordning nr. 1/2003; Kommissionens meddelelse 98/C 9/03, punkt 2)

11. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier – overtrædelsens grovhed – skærpende omstændigheder – overtrædelsens ledende rolle – begreb

(Rådets forordning nr. 17, art. 15, stk. 2, og forordning nr. 1/2003, art. 23, stk. 3; Kommissionens meddelelse 98/C 9/03, punkt 2)

12. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier – formildende omstændigheder – vurdering – nødvendigheden af at tage hver enkelt omstændighed i betragtning særskilt – foreligger ikke – samlet vurdering

(Rådets forordning nr. 17, art. 15, stk. 2, og forordning nr. 1/2003, art. 23, stk. 3; Kommissionens meddelelse 98/C 9/03, punkt 3)

13. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier – formildende omstændigheder – adfærd, der afviger fra den, der blev aftalt i kartellet – vurdering

(Rådets forordning nr. 17, art. 15, og forordning nr. 1/2003, art. 23; Kommissionens meddelelse 98/C 9/03, punkt 3, andet led)

14. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier – formildende omstændigheder – overtrædelsens ophør inden Kommissionens indgriben – ikke omfattet

(Rådets forordning nr. 17, art. 15, stk. 2, og forordning nr. 1/2003, art. 23; stk. 3; Kommissionens meddelelse 98/C 9/03, punkt 3, tredje led)

15. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier – nedsættelse af bøden som modydelse for den anklagede virksomheds samarbejde – betingelser

(Rådets forordning nr. 17 og nr. 1/2003; Kommissionens meddelelse 96/C 207/04)

16. Konkurrence – fællesskabsregler – overtrædelser – bøder – fastsættelse – kriterier – forhøjelse af det generelle bødeniveau – lovlig – betingelser

(Art. 81, stk. 1, EF og 82 EF; Rådets forordning nr. 17 og forordning nr. 1/2003)

1. Kommissionen overskrider ikke grænserne for forbuddet i artikel 81, stk. 1, EF, når den fastslår en virksomheds ansvar for en overtrædelse af denne bestemmelse, når denne virksomhed, selv om den var aktiv på et marked, der var placeret i et led lige efter det marked, hvor den konkurrencebegrænsende praksis blev iværksat, aktivt og forsætligt medvirker i et kartel mellem producenter, som er aktive på et marked, som adskiller sig fra det marked, som denne virksomhed selv opererer på.

En virksomhed kan overtræde forbuddet i artikel 81, stk. 1, EF, såfremt virksomhedens adfærd, som koordineret med andre virksomheders adfærd, har til formål at begrænse konkurrencen på et særligt relevant marked i det fælles marked, uden at dette nødvendigvis indebærer, at virksomheden selv er aktiv på dette relevante marked.

Det er således ikke udelukket, at en virksomhed kan deltage i gennemførelsen af en begrænsning af konkurrencen, selv om den ikke begrænser sin egen handlefrihed på det marked, hvorpå virksomheden primært er aktiv. Enhver anden fortolkning kan indskrænke rækkevidden af det forbud, der er fastsat i artikel 81, stk. 1, EF, og modvirke bestemmelsens effektive virkning samt dens primære formål, som fremgår af artikel 3, stk. 1, litra g), EF, om at sikre, at konkurrencen inden for det indre marked ikke fordrejes, idet en sådan fortolkning ikke vil gøre det muligt at forfølge en virksomhed, der yder et aktivt bidrag til en begrænsning af konkurrencen, alene fordi dette bidrag ikke hidrører fra en økonomisk aktivitet på det relevante marked, hvor begrænsningen gennemføres eller tilsigtes at blive gennemført.

En fortolkning af begrebet »aftaler mellem virksomheder« i lyset af formålene med artikel 81, stk. 1, EF og artikel 3, stk. 1, litra g), EF bekræfter opfattelsen af, at der vedrørende begrebet kartel og den virksomhed, som er ophavsmand til en overtrædelse, ikke sondres alt efter den sektor, hvori eller det marked hvorpå de berørte virksomheder er aktive.

Det forhold, at en virksomhed, der har deltaget i et kartel, pålægges et ansvar for den samlede overtrædelse, er i overensstemmelse med kravene i princippet om individuelt ansvar, såfremt to betingelser af henholdsvis objektiv og subjektiv karakter er opfyldt.

Vedrørende den første betingelse er denne opfyldt hvad angår forholdet mellem konkurrenter, der opererer på det samme relevante marked, samt mellem sådanne konkurrenter og deres kunder, hvis den deltagende virksomhed har bidraget til iværksættelsen af kartellet, selv underordnet, accessorisk eller passivt, f.eks. i form af en stiltiende godkendelse og ved ikke at angive kartellet til myndighederne.

Hvad angår den anden betingelse afhænger pålæggelsen af ansvaret for hele overtrædelsen desuden af, om den deltagende virksomheds egen vilje er kommet til udtryk på en måde, der godtgør, at virksomheden, eventuelt stiltiende, har tilsluttet sig kartellets formål.

(jf. præmis 48, 49, 51, 57, 58 og 62)

2. Retten til forsvar i enhver procedure, som kan føre til, at der pålægges sanktioner, navnlig bøder eller tvangsbøder, kræver navnlig, at den klagepunktsmeddelelse, som Kommissionen adresserer til en virksomhed, som den påtænker at pålægge en bøde for overtrædelse af konkurrencereglerne, skal indeholde de væsentlige faktiske forhold, der gøres gældende over for denne virksomhed, såsom de påtalte faktiske omstændigheder, hvorledes disse kvalificeres, og de beviser, Kommissionen støtter sig på, således at virksomheden er i stand til effektivt at gøre sine argumenter gældende under den administrative procedure, der er indledt mod den.

Vurderingen af, om kontradiktionsprincippet er tilsidesat under den administrative procedure, skal ske på grundlag af de klagepunkter, som Kommissionen har fremført i klagepunktsmeddelelsen og i den beslutning, der afslutter den nævnte procedure. Konstateringen af, at kontradiktionsprincippet er tilsidesat, forudsætter derfor under disse omstændigheder, at det klagepunkt, som virksomheden hævder ikke blev rejst i klagepunktsmeddelelsen, er gjort gældende af Kommissionen i den endelige beslutning. En mindre forskel i fremstillingen af de faktiske omstændigheder, hvorved der alene tages hensyn til de faktiske omstændigheder på en mere præcis måde i den anfægtede beslutning, udgør ikke en materiel ændring af klagepunkterne.

(jf. præmis 113-115 og 120)

3. En vedtagelse, aftale eller samordnet praksis kan kun påvirke handelen mellem medlemsstater, såfremt det på grundlag af en flerhed af objektive, retlige eller faktiske omstændigheder med tilstrækkelig sandsynlighed kan forudses, at den kan udøve en direkte eller indirekte, aktuel eller potentiel indflydelse på handelen mellem medlemsstater på en måde, der kan være til skade for virkeliggørelsen af målene for et mellemstatsligt enhedsmarked. Desuden må denne indflydelse ikke være ubetydelig Således skyldes en påvirkning af samhandelen mellem medlemsstater i almindelighed en kombination af flere faktorer, som hver for sig ikke nødvendigvis vil være afgørende.

Artikel 81, stk. 1, EF kræver ikke, at de i bestemmelsen omhandlede karteller mærkbart har påvirket samhandelen inden for Fællesskabet, men kræver bevis for, at kartellerne kan have en sådan virkning.

(jf. præmis 167-169)

4. Selv om retningslinjerne for beregningen af bøder i henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 65, stk. 5, i EKSF-traktaten ikke kan anses for retsregler, som vedkommende myndighed under alle omstændigheder er forpligtet til at overholde, fastsætter de dog vejledende regler for den praksis, der skal følges, og som vedkommende myndighed ikke kan fravige i konkrete tilfælde uden at angive grunde, som er i overensstemmelse med princippet om ligebehandling.

(jf. præmis 230)

5. Det forhold, at Kommissionen i retningslinjerne for beregningen af bøder i henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 65, stk. 5, i EKSF-traktaten har præciseret sin tilgang til vurderingen af en overtrædelses grovhed, er ikke til hinder for, at den vurderer overtrædelsen samlet på grundlag af alle de relevante omstændigheder, herunder de elementer, som ikke udtrykkeligt er nævnt i retningslinjerne.

(jf. præmis 230)

6. De tre kriterier, der skal tages i betragtning ved vurderingen af grovheden ved en overtrædelse af Fællesskabets konkurrenceregler i henhold til retningslinjerne for beregningen af bøder i henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 65, stk. 5, i EKSF-traktaten, er overtrædelsens art, overtrædelsens konkrete indvirkning på markedet – når den kan måles – og det berørte markeds udstrækning. Disse tre aspekter af vurderingen af overtrædelsens grovhed vejer ikke lige tungt i den samlede vurdering. Navnlig for kvalificeringen af en overtrædelse som »meget alvorlig« spiller dens art en væsentlig rolle.

I denne henseende fremgår det af beskrivelsen af meget alvorlige overtrædelser i retningslinjerne, at aftaler eller samordnet praksis, der især har til formål at fastsætte priser eller at opdele markedet, alene på grund af deres egen beskaffenhed kan føre til kvalifikationen »meget alvorlig«, uden at det er fornødent at beskrive den pågældende adfærd nærmere ved at angive dens særlige virkning eller geografiske udstrækning. At det forholder sig således, bekræftes af, at der i beskrivelsen af alvorlige overtrædelser udtrykkeligt henvises til indflydelse på markedet og til virkninger inden for store dele af fællesmarkedet, mens der derimod i beskrivelsen af meget alvorlige overtrædelser ikke opstilles noget krav om en konkret indflydelse eller om fremkaldelse af virkninger inden for et bestemt geografisk område.

Der er en indbyrdes sammenhæng mellem de tre aspekter af vurderingen af overtrædelsens grovhed, for så vidt som en høj grad af grovhed i forhold til et eller flere af aspekterne kan kompensere for overtrædelsens mindre grovhed i andre aspekter.

Hvad angår det geografiske markeds udstrækning udgør denne kun ét af de tre relevante kriterier, der skal tages hensyn til ved den samlede vurdering af overtrædelsens grovhed, og er ikke et selvstændigt kriterium i den forstand, at kun overtrædelser, der faktisk berører de fleste medlemsstater, kan kvalificeres som »meget alvorlige«. Det fremgår hverken af traktaten, forordning nr. 17 eller forordning nr. 1/2003, retningslinjerne eller retspraksis, at kun geografisk set meget omfattende begrænsninger kan kvalificeres således. Følgelig er den begrænsede udstrækning af det omhandlede geografiske marked ikke til hinder for, at overtrædelsen kvalificeres som »meget alvorlig«. Denne løsning gælder så meget desto mere hvad angår det relevante produktmarkeds begrænsede størrelse, henset til, at produktmarkedets størrelse i princippet ikke er et element, som obligatorisk skal tages i betragtning, men alene et relevant element blandt andre ved vurderingen af overtrædelsens grovhed og beregningen af bødens størrelse.

Det står imidlertid klart, at den overtrædelse, der er lagt forarbejdningsvirksomhederne og den pågældende virksomhed til last, hvis aktiviteter omfatter markedsføring af forarbejdet tobak, og som består i fastsættelse af priserne på de forskellige råtobaksorter i en medlemsstat og i fordelingen af mængderne af den råtobak, der kan købes hos producenterne, ifølge sin art udgør en meget grov overtrædelse. Overtrædelser af denne type er af retspraksis kvalificeret som særligt grove, eftersom de indebærer et direkte indgreb i de væsentlige konkurrenceparametre på det pågældende marked eller åbenbare overtrædelser af Fællesskabets konkurrenceregler.

(jf. præmis 231, 233, 234, 238, 240 og 242)

7. I sin bedømmelse af grovheden af overtrædelsen af konkurrencereglerne med henblik på at fastsætte bøden har den omstændighed, at Kommissionen ikke i tilstrækkelig grad har godtgjort, at kartellet har en konkret indvirkning på markedet, imidlertid ingen indflydelse på kvalificeringen af overtrædelsen som »meget alvorlig«.

Dette fravær af tilstrækkelig bevisførelse for konkret indvirkning på markedet kan ikke påvirke bødens grundbeløb, der er fastsat af Kommissionen på grundlag af overtrædelsens grovhed.

(jf. præmis 250 og 251)

8. Kommissionens hidtidige beslutningspraksis tjener ikke i sig selv som retlig ramme for bøder i konkurrencesager.

(jf. præmis 292 og 426)

9. Begrundelsen for en individuel beslutning skal klart og utvetydigt angive de betragtninger, som den institution, der har udstedt retsakten, har lagt til grund, således at de berørte parter kan få kendskab til grundlaget for den trufne foranstaltning, og således at den kompetente ret kan udøve sin prøvelse. Begrundelseskravet skal vurderes ud fra den konkrete sags omstændigheder. Det kræves ikke, at begrundelsen angiver alle de forskellige relevante faktiske og retlige momenter, da spørgsmålet, om begrundelsen opfylder kravene i artikel 253 EF, ikke blot skal vurderes i forhold til ordlyden af den pågældende retsakt, men ligeledes til den sammenhæng, hvori den indgår, samt under hensyn til alle de retsregler, der regulerer det berørte område.

(jf. præmis 319)

10. Kommissionen opfylder sine forpligtelser til at sikre virksomhedernes ret til at blive hørt, når den i klagepunktsmeddelelsen udtrykkeligt angiver at ville undersøge, om der bør pålægges de berørte virksomheder bøder, og angiver de væsentligste faktiske og retlige omstændigheder, som kan medføre pålæggelse af en bøde, herunder den hævdede overtrædelses grovhed og varighed, og den omstændighed, at denne er begået »forsætligt eller uagtsomt«. Herved giver Kommissionen de berørte virksomheder de fornødne oplysninger til, at de kan forsvare sig ikke blot over for konstateringen af overtrædelsen, men også over for den omstændighed, at de er blevet pålagt en bøde. En pligt for Kommissionen til, på tidspunktet for klagepunktsmeddelelsen, at afgive konkrete oplysninger til de berørte virksomheder om størrelsen af de påtænkte bøder, ville på utilladelig vis foregribe Kommissionens endelige beslutning.

I den forbindelse medfører kvalificeringen som leder vigtige konsekvenser for størrelsen på den bøde, der skal pålægges den berørte virksomhed. Det drejer sig i overensstemmelse med punkt 2 i retningslinjerne for beregningen af bøder i henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 65, stk. 5, i EKSF-traktaten om en skærpende omstændighed, der medfører en ikke uvæsentlig forhøjelse af bødens grundbeløb. Ifølge ordlyden af samarbejdsmeddelelsens afsnit B, litra e), udelukker en sådan kvalificering uden videre muligheden for en betydelig reduktion af bøden, selv om den virksomhed, der er kvalificeret som leder, opfylder alle de fastsatte betingelser for at kunne opnå en sådan reduktion. Det tilkommer derfor Kommissionen i klagepunktsmeddelelsen at fremhæve de elementer, den finder relevante, således at den virksomhed, der vil kunne tænkes at blive kvalificeret som leder af kartellet, har mulighed for at besvare et sådant klagepunkt. Henset til, at en sådan meddelelse imidlertid er et led i vedtagelsen af den endelige beslutning, og at den derfor ikke udgør Kommissionens endelige holdning, kan det dog ikke kræves, at denne allerede på dette stade foretager en juridisk kvalificering af de elementer, den vil lægge til grund i sin endelige beslutning med henblik på at fastslå, at en virksomhed er leder af et kartel.

(jf. præmis 324, 325 og 327)

11. Inden for rammerne af fastsættelsen af bøden for overtrædelse af Fællesskabets konkurrenceregler skal den omhandlede virksomhed have været en væsentlig drivende kraft bag kartellet og have haft et særligt og konkret ansvar for dettes funktion for at blive kvalificeret som leder.

Hvis de elementer, der er fremført af Kommissionen, godtgør, at denne virksomhed har spillet en aktiv og direkte rolle i kartellet, er de dog ikke tilstrækkelige til at fastslå, at denne virksomhed har udgjort en væsentlig drivende kraft bag kartellet, og navnlig, hvis der heller ikke er noget i sagens akter, der godtgør, at den omhandlede virksomhed har taget noget som helst initiativ med det formål at skabe nævnte kartel eller at bringe nogen af disse virksomheder til at tilslutte sig kartellet, og hvis der heller ikke er noget i sagens akter, der godtgør, at den omhandlede virksomhed har påtaget sig de aktiviteter, der normalt henhører under rollen som leder af et kartel, som f.eks. formandsposten under møder eller centralisering og formidling af visse oplysninger.

(jf. præmis 332-335)

12. Kommissionen skal i princippet overholde sine egne retningslinjer, når den fastsætter bøder for overtrædelser af Fællesskabets konkurrenceregler. Imidlertid er det ikke i retningslinjerne for beregningen af bøder i henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 65, stk. 5, i EKSF-traktaten angivet, at Kommissionen altid skal tage alle de i regningslinjernes punkt 3 opregnede formildende omstændigheder i betragtning hver for sig, og den er ikke forpligtet til automatisk at indrømme en yderligere nedsættelse på denne baggrund, da spørgsmålet, om det er passende eventuelt at nedsætte bøden på grundlag af formildende omstændigheder, skal bedømmes ud fra en samlet vurdering under hensyn til alle de relevante omstændigheder.

Vedtagelsen af retningslinjerne har nemlig ikke frataget den tidligere retspraksis sin relevans, ifølge hvilken Kommissionen har en skønsbeføjelse, som gør det muligt for den at tage hensyn til, eller ikke tage hensyn til, bestemte elementer, når den fastsætter størrelsen af den bøde, den ønsker at pålægge, bl.a. på baggrund af de faktiske omstændigheder.

Således må det, i mangel af bindende bestemmelser i retningslinjerne for så vidt angår de formildende omstændigheder, som kan tages i betragtning, fastslås, at Kommissionen har bibeholdt en vis skønsmargen med henblik på en samlet vurdering af omfanget af en eventuel nedsættelse af bøden, når der foreligger formildende omstændigheder.

(jf. præmis 347 og 348)

13. I forbindelse med fastsættelse af bøden for overtrædelser af Fællesskabets konkurrenceregler er Kommissionen ikke forpligtet til at anerkende, at der foreligger en formildende omstændighed, fordi et kartel ikke er blevet gennemført, medmindre den virksomhed, der påberåber sig denne omstændighed, kan bevise, at den klart og virkningsfuldt har modsat sig gennemførelsen af dette kartel, således at den har forstyrret selve dettes funktion, og at den ikke tilsyneladende har tilsluttet sig aftalen og dermed tilskyndet andre virksomheder til at gennemføre det pågældende kartel. Det ville være for let for virksomhederne at mindske risikoen for at skulle betale en stor bøde, hvis de kunne få gavn af et ulovligt kartel og derefter opnå en nedsættelse af bøden med den begrundelse, at de kun havde spillet en begrænset rolle i gennemførelsen af overtrædelsen, selv om de ved deres holdning tilskyndede andre virksomheder til at udvise en adfærd, der var til større skade for konkurrencen.

(jf. præmis 350)

14. Inden for rammerne af fastsættelsen af bøden for overtrædelse af Fællesskabets konkurrenceregler, »hvis en virksomhed har bragt overtrædelsen til ophør straks efter Kommissionens første indgreb (typisk en kontrolundersøgelse)«, som nævnt i punkt 3, tredje led, i retningslinjerne for beregningen af bøder i henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 65, stk. 5, i EKSF-traktaten, kan dette ophør kun logisk være en formildende omstændighed, hvis der er grund til at formode, at de pågældende virksomheder blev tilskyndet til at ophøre med deres konkurrencestridige adfærd som følge af de pågældende indgreb, idet det tilfælde, hvor overtrædelsen allerede er ophørt før tidspunktet for Kommissionens første indgreb, ikke er omfattet af retningslinjernes nævnte bestemmelse.

(jf. præmis 354 og 355)

15. Kommissionen har et vidt skøn med hensyn til beregningsmetoden for bøder for overtrædelser af Fællesskabets konkurrenceregler, og den kan herved tage hensyn til mange forhold, herunder de pågældende virksomheders samarbejde ved undersøgelserne gennemført af denne institutions tjenestegrene. Den har et vidt skøn, når den skal vurdere kvaliteten og brugbarheden af en virksomheds samarbejde, navnlig i forhold til andre virksomheders bidrag. For at en bøde kan nedsættes i medfør af samarbejdsmeddelelsen, skal en virksomheds adfærd lette Kommissionens opgave med hensyn til konstatering og bekæmpelse af nævnte overtrædelser. Inden for rammerne af sin bedømmelse af det af virksomhederne ydede samarbejde må Kommissionen ikke se bort fra ligebehandlingsprincippet, som er tilsidesat, såfremt sammenlignelige situationer behandles forskelligt, eller forskellige situationer behandles ens, medmindre en sådan behandling er objektivt begrundet.

(jf. præmis 389, 390 og 399)

16. Den omstændighed, at Kommissionen tidligere har pålagt bøder af en bestemt størrelsesorden i tilfælde af visse typer overtrædelser, kan ikke berøve den muligheden for at forhøje dette niveau inden for de i forordning nr. 1/2003 angivne rammer, hvis det er nødvendigt for at gennemføre Fællesskabets konkurrencepolitik.

De erhvervsdrivende kan ikke have nogen berettiget forventning om opretholdelse af en bestående situation, som Kommissionen kan ændre inden for rammerne af sit skøn.

De virksomheder, der deltager i en administrativ procedure, som kan give anledning til pålæggelse af en bøde, kan derfor ikke have en berettiget forventning om, at Kommissionen ikke vil overskride det hidtil anvendte bødeniveau.

Enhver virksomhed, der deltager i en administrativ procedure, som kan give anledning til pålæggelse af en bøde, bør endvidere tage i betragtning, at Kommissionen til enhver tid kan beslutte at forhøje størrelsen af bødebeløbene i forhold til det tidligere anvendte niveau.

(jf. præmis 426 og 435)

RETTENS DOM (Fjerde Afdeling)

8. september 2010 ( )

»Konkurrence – karteller – det spanske marked for køb og første forarbejdning af råtobak – beslutning, der fastslår en overtrædelse af artikel 81 EF – fastsættelse af priser og opdeling af markedet – overensstemmelse mellem klagepunktsmeddelelsen og den anfægtede beslutning – ret til forsvar – afgrænsning af det relevante marked – bøder – overtrædelsens grovhed – skærpende omstændigheder – ledende rolle – samarbejde«

I sag T-29/05,

Deltafina SpA, Orvieto (Italien), ved avocats R. Jacchia, A. Terranova, I. Picciano, F. Ferraro, J.-F. Bellis og F. Di Gianni,

sagsøger,

mod

Europa-Kommissionen, først ved É. Gippini Fournier og F. Amato, dernæst ved Gippini Fournier og V. Di Bucci, som befuldmægtigede,

sagsøgt,

angående en påstand om annullation af Kommissionens beslutning K(2004) 4030 endelig af 20. oktober 2004 om en procedure efter EF-traktatens artikel 81, stk. 1 [EF] (sag COMP/C.38.238/B.2 – Råtobak – Spanien) og subsidiært, nedsættelse af bøden, der er pålagt sagsøgeren i medfør af den pågældende beslutning,

har

RETTEN (Fjerde Afdeling)

sammensat af afdelingsformanden, O. Czúcz, og dommerne I. Labucka og K. O’Higgins (refererende dommer),

justitssekretær: ekspeditionssekretær J. Palacio González,

på grundlag af den skriftlige forhandling og efter retsmødet den 9. juni 2009,

afsagt følgende

Dom

Sagens baggrund

1 Sagsøgeren, Deltafina SpA, er et italiensk selskab, hvis hovedaktiviteter er første forarbejdning af råtobak og handel med forarbejdet tobak. Selskabet ejes 100% af det amerikanske selskab Universal Corp. gennem dettes helejede datterselskab, det amerikanske selskab Universal Leaf Tobacco Company Inc. (herefter »Universal Leaf«).

2 Universal Leaf ejer endvidere hele kapitalen i Tabacos Españoles SL (herefter »Taes«), en af de fire virksomheder i Spanien, der er beskæftiget med første forarbejdning af råtobak (herefter »forarbejdningsvirksomhederne« eller »de spanske forarbejdningsvirksomheder«).

3 Herefter vil der blive refereret til gruppen af de forskellige selskaber, der er nævnt i præmis 1 og 2, som »gruppen Universal«.

4 Den 3. og 4. oktober 2001 foretog Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber, som havde oplysninger om, at de spanske forarbejdsningsvirksomheder og producenter af råtobak havde overtrådt artikel 81 EF, i henhold til artikel 14 i Rådets forordning nr. 17 af 6. februar 1962, første forordning om anvendelse af bestemmelserne i artikel [81 EF] og [82 EF] (EFT 1959-1962, s. 81), kontrolundersøgelser i lokalerne hos tre af disse forarbejdningsvirksomheder, dvs. Compañia española de tabaco en rama SA (herefter »Cetarsa«), Agroexpansión SA og World Wide Tobacco España SA (herefter »WWTE«) samt hos Asociación Nacional de Empresas Transformadoras de Tabaco (herefter »Anetab«).

5 Kommissionen foretog endvidere den 3. oktober 2001 kontrolbesøg i lokalerne i Maison des métiers du tabac (tobaksfagenes hus) og hos den europæiske sammenslutning af tobaksforarbejdningsvirksomheder, samt den 5. oktober 2001 hos Federación nacional de cultivadores de tabaco (den nationale tobaksavlersammenslutning, herefter »FNCT«).

6 Ved skrivelse af 16. januar 2002 meddelte forarbejdningsvirksomhederne og Anetab Kommissionen, under henvisning til Kommissionens meddelelse om bødefritagelse eller bødenedsættelse i kartelsager (EFT 1996 C 207, s. 4, herefter »samarbejdsmeddelelsen«), at de havde til hensigt at samarbejde.

7 Ved skrivelse af 21. januar 2002 fremlagde de visse nærmere oplysninger for Kommissionen.

8 Ved skrivelse af 15. februar 2002 meddelte Universal Leaf Kommissionen, at den fuldt ud støttede initiativet fra Taes om at samarbejde inden for rammerne af samarbejdsmeddelelsen. Universal Leaf oplyste endvidere Kommissionen om, at Deltafina sammen med Taes deltog i udarbejdelsen af en skriftlig redegørelse for sidstnævntes rolle og aktiviteter på det spanske tobaksmarked, samt at Universal Leaf håbede, at Deltafina ligeledes ville nyde godt af fordelene i henhold til samarbejdsmeddelelsen.

9 Den 18. februar 2002 sendte Taes den i præmis 8 nævnte redegørelse til Kommissionen.

10 Herefter sendte Kommissionen på grundlag af artikel 11 i forordning nr. 17 en række anmodninger om oplysninger til de spanske forarbejdningsvirksomheder, til Anetab og til FNCT. Kommissionen anmodede endvidere om oplysninger fra det spanske landbrugs-, fiskeri- og fødevareministerium (herefter »landbrugsministeriet«) vedrørende den spanske lovgivning for landbrugsprodukter.

11 Den 11. december 2003 indledte Kommissionen proceduren, der ligger til grund for nærværende sag, og vedtog en klagepunktsmeddelelse, som den sendte til 20 virksomheder eller sammenslutninger, herunder de spanske forarbejdningsvirksomheder, Deltafina, Universal, Universal Leaf, Anetab og FNCT.

12 De berørte virksomheder og sammenslutninger fik aktindsigt i Kommissionens forberedende sagsakter i form af kopier på en CD-rom, som blev sendt til dem, og de har fremsendt skriftlige bemærkninger som svar på de af Kommissionen fremsatte klagepunkter. Deltafina fremsatte sine skriftlige bemærkninger den 1. marts 2004.

13 Der blev afholdt høring den 29. marts 2004, i hvilken Deltafina deltog.

14 Efter at have hørt det rådgivende udvalg for kartel- og monopolspørgsmål og på baggrund af den endelige rapport fra høringskonsulenten vedtog Kommissionen den 20. oktober 2004 beslutning K(2004) 4030 endelig om en procedure efter EF-traktatens artikel 81, stk. 1 [EF] (sag COMP/C.38.238/B.2 – Råtobak – Spanien) (herefter »den anfægtede beslutning«), hvoraf et resumé er offentliggjort i Den Europæiske Unions Tidende den 19. april 2007 (EUT L 102, s. 14).

15 Den anfægtede beslutning vedrører to horisontale karteller, der er indgået og iværksat på det spanske marked for råtobak.

16 Det første kartel, der omfattede forarbejdningsvirksomhederne og Deltafina, havde til formål hvert år i perioden 1996-2001 at fastsætte den (maksimale) gennemsnitlige leveringspris for hver råtobaksort og for alle kvaliteter under ét, og at fordele de mængder af de enkelte råtobaksorter, som hver af forarbejdningsvirksomhederne kunne købe hos producenterne (jf. bl.a. betragtning 74-76 og 276 til den anfægtede beslutning). Fra 1999 til 2001 havde forarbejdningsvirksomhederne og Deltafina endvidere indgået aftale om prisgaflerne for hver kvalitetstype inden for de enkelte råtobaksorter, der er anført i prislisterne i bilagene til »dyrkningskontrakterne« og de »yderligere betingelser«, dvs. den gennemsnitlige mindstepris pr. producent og pr. producentsammenslutning (jf. bl.a. betragtning 77-83 og 276 til den anfægtede beslutning).

17 Der henvises herefter til kartellet beskrevet i præmis 16 som »forarbejdningsvirksomhedernes kartel«.

18 Det andet kartel, der er beskrevet i den anfægtede beslutning, omfattede de tre spanske landbrugsforeninger, dvs. Asociación agraria de jóvenes agricultores (herefter »ASAJA«), Unión de pequeños agricultores (herefter »UPA«) og Coordinadora de organizaciones de agricultores y ganaderos (herefter »COAG«), samt Confederación de cooperativas agrarias de España (herefter »CCAE«). Dette kartel havde til formål hvert år i perioden 1996-2001 at fastsætte prisgaflerne for hver kvalitetstype inden for de enkelte råtobaksorter, der er anført i prislisterne i bilaget til »dyrkningskontrakterne« og de »yderligere betingelser« (jf. bl.a. betragtning 77-83 og 277 til den anfægtede beslutning).

19 Der henvises herefter til kartellet beskrevet i præmis 18 som »producentrepræsentanternes kartel«.

20 I den anfægtede beslutning anfører Kommissionen, at hvert af disse karteller udgør en sammenhængende og vedvarende overtrædelse af artikel 81, stk. 1, EF (jf. bl.a. betragtning 275-277 til den anfægtede beslutning).

21 I denne beslutnings artikel 1 lægger Kommissionen ansvaret for forarbejdningsvirksomhedernes kartel på ni virksomheder, herunder de spanske forarbejdningsvirksomheder og Deltafina, og ansvaret for producentrepræsentanternes kartel på ASAJA, UPA, COAG og CCAE (herefter under ét »producentrepræsentanterne«).

22 I den anfægtede beslutnings artikel 2 pålægger Kommissionen disse virksomheder og producentrepræsentanter straks at afslutte de overtrædelser, der er omhandlet i artikel 1, hvis det ikke allerede er sket, og for fremtiden at afholde sig fra enhver konkurrencebegrænsende praksis, der har et identisk eller tilsvarende formål eller virkning.

23 I den anfægtede beslutnings artikel 3 pålægges følgende bøder:

– Deltafina: 11 880 000 EUR

– Cetarsa: 3 631 500 EUR

– Agroexpansión: 2 592 000 EUR

– WWTE: 1 822 500 EUR

– Taes: 108 000 EUR

– ASAJA: 1 000 EUR

– UPA: 1 000 EUR

– COAG: 1 000 EUR

– CCAE: 1 000 EUR.

24 Med størrelsen på den bøde, der er pålagt Deltafina, tages der især hensyn til den ledende rolle, som Deltafina har haft i forarbejdningsvirksomhedernes kartel (betragtning 435-436 til den anfægtede beslutning). Henset til denne rolle, har Kommissionen på grundlag af skærpende omstændigheder forhøjet bødens grundbeløb med 50%. Deltafina har dog på grundlag af formildende omstændigheder nydt godt af en nedsættelse på 40% af bødens grundbeløb (betragtning 437 og 438 til den anfægtede beslutning) og på 10% af bødens størrelse på grundlag af samarbejdet i forbindelse med den administrative procedure (betragtning 448-456 til den anfægtede beslutning).

25 Det fremgår endvidere af den anfægtede beslutnings artikel 3, at WWTE’s moderselskaber hæfter in solidum for betalingen af den bøde, der er pålagt WWTE, og Agroexpansións moderselskab hæfter for betalingen af den bøde, der er pålagt Agroexpansión.

Retsforhandlinger og parternes påstande

26 Ved stævning indleveret til Retten den 20. januar 2005 har Deltafina anlagt nærværende søgsmål.

27 På grundlag af den refererende dommers rapport har Retten (Fjerde Afdeling) besluttet at åbne den mundtlige forhandling og i henhold til procesreglementets artikel 64 om foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse opfordret parterne til at fremlægge visse nærmere dokumenter og stillet dem en række spørgsmål. Parterne har efterkommet disse anmodninger inden for den fastsatte frist.

28 Parterne har under retsmødet, der fandt sted den 20. januar 2009, afgivet mundtlige indlæg og besvaret Rettens spørgsmål.

29 Deltafina har nedlagt følgende påstande:

– Den anfægtede beslutning annulleres.

– Subsidiært: Bødens størrelse nedsættes.

– Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

30 Kommissionen har nedlagt følgende påstande:

– Frifindelse, idet det fastslås, at søgsmålet delvist ikke kan antages til realitetsbehandling og under alle omstændigheder savner grundlag.

– Sagsøgeren tilpligtes at betale sagens omkostninger.

– Subsidiært: Hver part bærer sine egne omkostninger, hvis sagsøgeren i samme omfang som Kommissionen ikke får medhold i sagen, eller sagsøgeren tilpligtes at bære sine egne omkostninger og at betale en andel af Kommissionens udgifter, hvis sagsøgeren ikke får medhold i de fleste af sine anbringender.

Retlige bemærkninger

31 Til støtte for søgsmålet har Deltafina fremført følgende elleve anbringender:

– Det første: Artikel 81, stk. 1, EF, artikel 23, stk. 2, litra a), i Rådets forordning (EF) nr. 1/2003 af 16. december 2002 om gennemførelse af konkurrencereglerne i traktatens artikel 81 [EF] og 82 [EF] (EFT 2003 L 1, s. 1), legalitetsprincippet og princippet om individuelt ansvar er tilsidesat, og der foreligger manglende begrundelse og magtfordrejning.

– Det andet: Artikel 27, stk. 1 og 2, i forordning nr. 1/2003, princippet om retten til forsvar og en retfærdig rettergang er tilsidesat, der foreligger væsentlige formelle mangler, legalitetsprincippet, retssikkerhedsprincippet og proportionalitetsprincippet er tilsidesat, og der foreligger manglende begrundelse og magtfordrejning.

– Det tredje: Artikel 81, stk. 1, EF, artikel 2 i forordning nr. 1/2003 og punkt 43 i retningslinjer vedrørende begrebet påvirkning af handelen i traktatens artikel 81 [EF] og 82 [EF] (EUT 2004 C 101, s. 81) er tilsidesat, og der foreligger manglende begrundelse.

– Det fjerde: Artikel 2 og artikel 23, stk. 2, i forordning nr. 1/2003, punkt 1A og punkt 5, litra d), i retningslinjer for beregningen af bøder i henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 65, stk. 5, i EKSF-traktaten (EFT 1998 C 9, s. 3) (herefter »retningslinjerne«), proportionalitetsprincippet og princippet om »ligebehandling og lige straf« er tilsidesat, og der foreligger manglende begrundelse og magtfordrejning.

– Det femte: Artikel 23, stk. 3, i forordning nr. 1/2003, retningslinjernes punkt 1B og ligebehandlingsprincippet er tilsidesat, og der foreligger magtfordrejning.

– Det sjette: Artikel 23, stk. 3, i forordning nr. 1/2003 og retningslinjernes punkt 2 er tilsidesat, og der foreligger manglende begrundelse og magtfordrejning.

– Det syvende: Artikel 23, stk. 3, i forordning nr. 1/2003 og retningslinjernes punkt 3 er tilsidesat, og der foreligger magtfordrejning.

– Det ottende: Artikel 23, stk. 2, i forordning nr. 1/2003 og retningslinjernes punkt 5, litra a), er tilsidesat.

– Det niende: Artikel 23, stk. 3, i forordning nr. 1/2003, retningslinjernes præambel og punkt 4, samarbejdsmeddelelsens afsnit B, litra e), og afsnit D samt ligebehandlingsprincippet er tilsidesat, og der foreligger manglende begrundelse og magtfordrejning.

– Det tiende: Artikel 23, stk. 3, i forordning nr. 1/2003, retningslinjernes punkt 5, litra b), og proportionalitetsprincippet er tilsidesat, og der foreligger magtfordrejning.

– Det ellevte: Ligebehandlingsprincippet, princippet om, at straffe ikke kan have tilbagevirkende kraft, og princippet om beskyttelse af den berettigede forventning er tilsidesat, og der foreligger magtfordrejning.

32 De tre første anbringender er gjort gældende principalt og er knyttet til påstanden om annullation af den anfægtede beslutning. De syv efterfølgende anbringender er gjort gældende subsidiært og er knyttet til påstanden vedrørende nedsættelse af bødens størrelse. Det sidste anbringende er gjort gældende mere subsidiært for det tilfælde, at de syv foranstående anbringender ikke tiltrædes, og vedrører ligeledes en nedsættelse af bødens størrelse.

1. Formaliteten i forbindelse med klagepunkterne om magtfordrejning

33 I forbindelse med de forskellige anbringender, som Deltafina har gjort gældende til støtte for søgsmålet, har Deltafina – bortset fra tredje og ottende anbringende – bl.a. bebrejdet Kommissionen, at den har begået magtfordrejning.

34 I den forbindelse skal det bemærkes, at efter fast retspraksis forstås ved magtfordrejning, at en administrativ myndighed under udøvelsen af sine beføjelser forfølger et andet formål end det, hvortil beføjelserne blev givet. En beslutning er kun behæftet med magtfordrejning, såfremt det på grundlag af objektive, relevante og samstemmende indicier fremgår, at den må antages udelukkende eller i overvejende grad at være truffet for at forfølge andre formål end de angivne eller for at omgå en fremgangsmåde, der særligt er fastsat ved EF-traktaten for at imødegå konkret foreliggende vanskeligheder (Domstolens dom af 13.11.1990, sag C-331/88, Fedesa m.fl., Sml. I, s. 4023, præmis 24, og af 25.1.2007, sag C-407/04 P, Dalmine mod Kommissionen, Sml. I, s. 829, præmis 99).

35 I det foreliggende tilfælde skal det fastslås, at Deltafina har begrænset sig til på abstrakt vis at gøre en række klagepunkter gældende vedrørende magtfordrejning, uden at fremlægge det mindste indicium eller nogen redegørelse til støtte herfor og uden at præcisere, hvilket hensyn Kommissionen i virkeligheden har forfulgt med vedtagelsen af den anfægtede beslutning. Disse klagepunkter opfylder, således som de er fremlagt, ikke kravene i procesreglementets artikel 44, stk. 1, litra c), idet de ikke er tilstrækkeligt klare og præcise til, at sagsøgte kan forberede sit forsvar, og Retten i givet fald på det således foreliggende grundlag kan tage stilling til sagen. Klagepunkterne skal følgelig afvises (jf. i denne retning Rettens dom af 14.5.1998, sag T-352/94, Mo og Domsjö mod Kommissionen, Sml. II, s. 1989, præmis 333 og 334).

2. Påstandene vedrørende annullation af den anfægtede beslutning

Det første anbringende vedrørende tilsidesættelse af artikel 81, stk. 1, EF, artikel 23, stk. 2, litra a), i forordning nr. 1/2003, legalitetsprincippet og princippet om individuelt ansvar samt om den manglende begrundelse

36 Det første anbringende, som Deltafina har gjort gældende, er opdelt i fire led. I forbindelse med det første led kritiserer Deltafina det faktum, at Kommissionen har holdt Deltafina ansvarlig for en overtrædelse, der er begået på et marked, hvor denne ikke er til stede. I forbindelse med det andet led har Deltafina gjort gældende, at den adfærd, der er lagt Deltafina til last, ikke er fastsat i artikel 81, stk. 1, EF eller i artikel 23, stk. 2, litra a) i forordning nr. 1/2003. I forbindelse med det tredje led har Deltafina gjort gældende, at Kommissionen fejlagtigt har kvalificeret Deltafina som leder af forarbejdningsvirksomhedernes kartel. Endelig i forbindelse med det fjerde led har Deltafina gjort gældende, at Kommissionen har undladt at afgrænse det relevante marked i den anfægtede beslutning.

37 Retten vil undersøge de to første led samlet, derefter hver for sig det tredje og det fjerde led.

38 Hvad angår Deltafinas klagepunkt om tilsidesættelse af begrundelsespligten, der er gjort gældende i forbindelse med nærværende anbringende uden at knytte det til noget bestemt af de fire led, må det fastslås, at Deltafina ikke fremlægger den mindste redegørelse til dets belysning. Klagepunktet må derfor afvises under henvisning til procesreglementets artikel 44, stk. 1, litra c) (jf. præmis 35 ovenfor).

Det første og det andet led vedrørende henholdsvis det forhold, at Kommissionen har holdt Deltafina ansvarlig for en overtrædelse, der er begået på et marked, hvor denne ikke er til stede, og at den adfærd, der er lagt Deltafina til last, ikke er fastsat i artikel 81, stk. 1, EF eller i artikel 23, stk. 2, litra a), i forordning nr. 1/2003

– Parternes argumenter

39 For det første har Deltafina gjort gældende, at virksomheden ikke er aktiv på markedet for køb og forarbejdning af råtobak i Spanien, hvorfor Deltafina, forudsat at dette marked udgør det relevante marked, ikke burde holdes ansvarlig for den adfærd, der er blevet fulgt på det pågældende marked.

40 For det andet har Deltafina gjort gældende, at virksomheden ikke har deltaget i udarbejdelsen af aftaler, der er indgået mellem forarbejdningsvirksomhederne, og ikke har iværksat aftalerne, idet den ikke er autoriseret som forarbejdningsvirksomhed i Spanien, og idet den således ikke har beføjelse til at forhandle og indgå kontrakter med spanske producenter af råtobak eller til at deltage i fordelingen af den mængde af råtobak, der kan købes. Deltafina har gjort gældende, at virksomheden ikke bør tillægges en rolle som »ophavsmand eller medophavsmand til disse handlinger« og endnu mindre som leder af forarbejdningsvirksomhedernes kartel, men snarere som en »person, der objektivt og subjektivt befinder sig uden for kartellet, men som indirekte befordrer ophavsmændenes handlinger ved sin tilstedeværelse under møder, udveksling af oplysninger, mægling mellem deltagerne, opbevaring af dokumenter og data«. Sådanne former for adfærd er dog ikke omhandlet i artikel 81, stk. 1, EF eller i artikel 23, stk. 2, litra a), i forordning nr. 1/2003 og kan derfor ikke gøres til genstand for straf.

41 Til støtte for disse påstande har Deltafina påberåbt sig Kommissionens beslutning 2005/349/EF af 10. december 2003 om en procedure efter EF-traktatens artikel 81 og EØS-aftalens artikel 53 (sag COMP/E-2/37.857 – Organiske peroxider) (EUT 2005 L 110, s. 44) (herefter »beslutningen om organiske peroxider«). Deltafina har forklaret, at Kommissionen i denne beslutning har lagt til grund, at et selskab uden for det berørte kartel, konsulentvirksomheden AC-Treuhand AG, havde overtrådt artikel 81, stk. 1, EF ved dennes nærmere adfærd, der viste lighedspunkter med den adfærd, Deltafina anklages for. Deltafina har gjort gældende, at denne konsulentvirksomhed til trods for den omstændighed, at den havde haft en afgørende rolle i organiseringen og iværksættelsen af et kartel, og at konsulentvirksomheden var blevet anset for at være den »tilsynsførende« i kartellet, alene blev pålagt en symbolsk bøde på 1 000 EUR, fordi der var tale om en »forholdsvis ny situation«.

42 For det første har Kommissionen repliceret, at Deltafinas påstand om, at artikel 81, stk. 1, EF ikke gælder for virksomheder, der ikke er direkte aktive på det relevante marked, ikke kan støttes på affattelsen af denne bestemmelse. Det, der er afgørende for anvendelsen af bestemmelsen, er, om den pågældende virksomhed har deltaget i en konkurrencebegrænsende adfærd, der i det mindste potentielt har en mærkbar virkning på handelen mellem medlemsstaterne.

43 For det andet har Kommissionen anført, at Deltafinas påstand om, at den adfærd, virksomheden anklages for, ikke er omfattet af noget forbud i artikel 81, stk. 1, EF, ikke alene er fuldstændig grundløs, men også modsiges af flere oplysninger i stævningen.

44 Endvidere har Kommissionen gjort gældende, at Deltafina selv anser sin rolle for svarende til den, som AC-Treuhand havde i den sag, der gav anledning til beslutningen om organiske peroxider, og at en sådan rolle kan straffes i henhold til artikel 81, stk. 1, EF.

– Rettens bemærkninger

45 Hvad angår det første led i nærværende anbringende bemærkes det, at det er uomtvistet mellem parterne, at Deltafina i Spanien, der i nærværende sag udgør det relevante geografiske marked, ikke køber råtobak hos producenterne og ikke udøver aktiviteter vedrørende den første forarbejdning af råtobak. I den nævnte medlemsstat er Deltafina alene aktiv på det efterfølgende stade af produktionen, i dette tilfælde køb af forarbejdet tobak med henblik på videresalg til fabrikation af tobaksvarer.

46 Det skal derfor fastslås, at Deltafina ikke er til stede på det relevante marked, dvs. det spanske marked for køb og første forarbejdning af råtobak som beskrevet i præmis 82 nedenfor.

47 Det kan dog ikke udledes af denne konstatering, at Kommissionen ikke var berettiget til straffe Deltafina for overtrædelse af artikel 81, stk. 1, EF.

48 Således som Retten allerede har fastslået i præmis 122 i sin dom af 8. juli 2008, AC-Treuhand mod Kommissionen (sag T-99/04, Sml. II, s. 1501), kan en virksomhed overtræde forbuddet i artikel 81, stk. 1, EF, såfremt virksomhedens adfærd, der er koordineret med andre virksomheders adfærd, har til formål at begrænse konkurrencen på et særligt relevant marked i det fælles marked, uden at dette nødvendigvis indebærer, at virksomheden selv er aktiv på dette relevante marked.

49 Retten har i samme retning i præmis 127 i dommen i sagen AC-Treuhand mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 48, præciseret, at det ikke er udelukket, at en virksomhed kan deltage i gennemførelsen af en begrænsning af konkurrencen, selv om den ikke begrænser sin egen handlefrihed på det marked, hvorpå virksomheden primært er aktiv. Enhver anden fortolkning kan indskrænke rækkevidden af det forbud, der er fastsat i artikel 81, stk. 1, EF, og modvirke bestemmelsens effektive virkning samt dens primære formål, som fremgår af artikel 3, stk. 1, litra g), EF, om at sikre, at konkurrencen inden for det indre marked ikke fordrejes, idet en sådan fortolkning ikke vil gøre det muligt at forfølge en virksomhed, der yder et aktivt bidrag til en begrænsning af konkurrencen, alene fordi dette bidrag ikke hidrører fra en økonomisk aktivitet på det relevante marked, hvor begrænsningen gennemføres eller tilsigtes at blive gennemført. I samme doms præmis 128 har Retten fastslået, at en fortolkning af begrebet »aftaler mellem virksomheder« i lyset af formålene med artikel 81, stk. 1, EF og artikel 3, stk. 1, litra g), EF bekræfter opfattelsen af, at der vedrørende begrebet kartel og den virksomhed, som er ophavsmand til en overtrædelse, ikke sondres alt efter den sektor, hvori eller det marked hvorpå de berørte virksomheder er aktive.

50 Således som det forklares mere detaljeret i præmis 122-133 nedenfor, er det i nærværende sag godtgjort, at Deltafina sammen med forarbejdningsvirksomhederne har deltaget aktivt og direkte i et kartel, hvorom Deltafina vidste eller ikke kunne undgå at vide, at dets formål var at fjerne eller begrænse konkurrencen i sektoren for råtobak i Spanien.

51 Rettens vurdering som beskrevet i præmis 48 ovenfor er så meget mere relevant i nærværende sag, henset til, at AC-Treuhand i sin egenskab af konsulentvirksomhed ikke på nogen måde var aktiv på markedet for det berørte produkt, dvs. markedet for organiske peroxider, som konkurrent eller i forhold til udbud og efterspørgsel, hvorimod Deltafina, som hovedaftager fra de spanske forarbejdningsvirksomheder, var aktiv i Spanien på et marked, der var placeret i et led lige efter det marked, hvor den omtvistede konkurrencebegrænsende praksis blev iværksat. Endvidere var Deltafina i Italien til stede på det samme relevante produktmarked som det i nærværende sag.

52 Det følger heraf, at det første anbringendes første led må forkastes som ugrundet.

53 Hvad angår det andet led i nærværende anbringende hviler dette på en forudsætning om, at Deltafina ikke har deltaget aktivt og direkte i forarbejdningsvirksomhedernes kartel på lige fod med disse, men har begrænset sig til »indirekte« at befordre iværksættelsen.

54 Således som det imidlertid allerede er påvist i præmis 50, og som det fastslås nedenfor i præmis 122-133, er denne forudsætning fejlagtig.

55 Under alle omstændigheder er Deltafinas påstand om, at de virksomheder, der alene bidrager til et kartel på en underordnet, accessorisk eller passiv måde, ikke overtræder artikel 81, stk. 1, EF og således ikke kan idømmes en bøde i henhold til artikel 23, stk. 2, i forordning nr. 1/2003, ligeledes fejlagtig.

56 Retten har således i dommen i sagen AC-Treuhand mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 48, afvist en lignende påstand, og det efter at have henvist til retspraksis vedrørende de betingelser, der skal være opfyldt, for at en virksomhed, der deltager i et kartel, ifalder ansvar som medophavsmand til overtrædelsen som helhed (præmis 129-136).

57 Retten har i den nævnte dom særligt henvist til, at det forhold, at en virksomhed, der har deltaget i et kartel, pålægges et ansvar for den samlede overtrædelse, er i overensstemmelse med kravene i princippet om individuelt ansvar, såfremt to betingelser af henholdsvis objektiv og subjektiv karakter er opfyldt.

58 I forhold til den første betingelse har Retten fastslået, at ifølge retspraksis var betingelsen opfyldt hvad angår forholdet mellem konkurrenter, der opererer på det samme relevante marked, samt mellem sådanne konkurrenter og deres kunder, hvis den deltagende virksomhed har bidraget til iværksættelsen af kartellet, selv underordnet, accessorisk eller passivt, f.eks. i form af en stiltiende godkendelse og ved ikke at angive kartellet til myndighederne (dommen i sagen AC-Treuhand mod Kommissionen, nævnt i præmis 48 ovenfor, præmis 133).

59 For at nå frem til denne konstatering har Retten først bemærket, at det er tilstrækkeligt bevis for, at en virksomhed har deltaget i et kartel, hvis Kommissionen godtgør, at virksomheden har deltaget i møder, hvorunder der blev indgået konkurrencestridige aftaler, uden klart at have taget afstand herfra (dommen i sagen AC-Treuhand mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 48, præmis 130). Retten har tilføjet, at for at fastslå en virksomheds deltagelse i en samlet aftale, bestående af en flerhed af tidsmæssigt udstrakte overtrædelser, skal Kommissionen føre bevis for, at den pågældende virksomhed har haft til hensigt ved sin egen adfærd at bidrage til de fælles mål, deltagerne som helhed har forfulgt, og at den har haft kendskab til de konkrete handlinger, som de øvrige virksomheder har planlagt eller foretaget med de samme mål for øje, eller at den med rimelighed har kunnet forudse dem, og at den var indstillet på at løbe den dermed forbundne risiko. I den forbindelse har Retten bemærket, at den stiltiende godkendelse af et ulovligt initiativ, uden offentligt at tage afstand fra dets indhold eller gøre myndighederne opmærksom på det, virker som en tilskyndelse til at fortsætte overtrædelsen og hindrer, at den bliver opdaget. Retten har understreget, at denne medvirken udgør en form for passiv deltagelse i overtrædelsen, som derfor kan gøre virksomheden ansvarlig inden for rammerne af en samlet aftale. Retten har præciseret, at disse principper finder tilsvarende anvendelse på møder, hvori ikke alene de konkurrerende producenter har deltaget, men også deres kunder.

60 Endvidere har Retten i præmis 131 i dommen i sagen AC-Treuhand mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 48, påpeget, at i forbindelse med fastsættelsen af det individuelle ansvar for en virksomhed, hvis deltagelse i kartellet ikke har den samme rækkevidde og intensitet som de andre virksomheders, fremgår det af retspraksis, at selv om aftaler og samordnet praksis som omhandlet i artikel 81, stk. 1, EF nødvendigvis må være et resultat af flere virksomheders medvirken, som alle deltager i overtrædelsen, men hvis deltagelse kan have forskellig form afhængig af det pågældende markeds karakter, den enkelte virksomheds stilling på markedet, de tilsigtede mål og måden, hvorpå gennemførelsen heraf er besluttet eller planlagt, udelukker selve den omstændighed, at den enkelte virksomheds deltagelse i overtrædelsen har en individuel karakter, dog ikke, at virksomheden er ansvarlig for hele overtrædelsen, herunder for de handlinger, som konkret gennemføres af de andre deltagende virksomheder, men som har samme konkurrencebegrænsende mål eller virkning.

61 Følgelig har Retten i præmis 132 i dommen i sagen AC-Treuhand mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 48, fastslået, at den omstændighed, at en virksomhed ikke har deltaget i alle de elementer, der udgør et kartel, eller at den har spillet en mindre rolle i de aspekter, som den har deltaget i, ikke er relevant for at fastslå, at den er skyldig i en overtrædelse. Ikke desto mindre har Retten tilføjet, at selv om den begrænsede betydning af den berørte virksomheds deltagelse i givet fald ikke kan anfægte virksomhedens individuelle ansvar for den samlede overtrædelse, kan den dog påvirke bedømmelsen af rækkevidden og grovheden af overtrædelsen, og derved bødens størrelse.

62 Hvad angår den anden betingelse har Retten i præmis 134 i dommen i sagen AC-Treuhand mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 48, mindet om, at pålæggelsen af ansvaret for hele overtrædelsen desuden afhænger af, om den deltagende virksomheds egen vilje er kommet til udtryk på en måde, der godtgør, at virksomheden, eventuelt stiltiende, har tilsluttet sig kartellets formål. Retten har præciseret, at denne subjektive betingelse dels følger af kriteriet om stiltiende godkendelse af kartellet og om den manglende offentlige afstandtagen til indholdet heraf, idet disse kriterier indebærer en formodning for, at den berørte virksomhed fortsætter med at tilslutte sig formålene med og gennemførelsen af kartellet, dels udgør begrundelsen for at gøre den berørte virksomhed medansvarlig, eftersom den ved sin egen adfærd har tilsigtet at bidrage til de fælles mål, deltagerne som helhed har forfulgt, og har haft kendskab til de øvrige deltageres ulovlige handlinger eller med rimelighed har kunnet forudse dem og var indstillet på at løbe den dermed forbundne risiko.

63 I præmis 136 i dommen i sagen AC-Treuhand mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 48, har Retten bemærket, at de principper, der er redegjort for i præmis 57-62 ovenfor, finder tilsvarende anvendelse på en virksomheds deltagelse, hvis virksomhedens økonomiske aktivitet og faglige ekspertise udelukker, at den har kunnet være uvidende om den konkurrencebegrænsende karakter af den pågældende adfærd, og idet den således har kunnet bidrage med en ikke uvæsentlig støtte til en overtrædelse.

64 Det følger af det ovenstående, at det første anbringendes andet led må forkastes som ugrundet.

Det tredje led vedrørende det forhold, at Kommissionen fejlagtigt har kvalificeret Deltafina som leder af forarbejdningsvirksomhedernes kartel.

– Parternes argumenter

65 Deltafina har gjort gældende, at Kommissionen fejlagtigt har kvalificeret virksomheden som leder af forarbejdningsvirksomhedernes kartel.

66 Til støtte for denne påstand har Deltafina gjort følgende elementer gældende, der adskiller virksomhedens situation fra andre virksomheders, som i andre sager er blevet anset for ledere af et kartel:

– Deltafina har ikke haft en rolle som tilskynder til den adfærd, forarbejdningsvirksomhederne lægges til last.

– Deltafina har ikke opfordret – og endnu mindre tvunget – nogen virksomhed til at slutte sig til forarbejdningsvirksomhedernes kartel.

– Deltafina har ikke udøvet pres på nogen som helst og har under alle omstændigheder ikke haft magten til at gøre det.

– Deltafina har ikke haft nogen rolle i ledelsen af eller kontrollen med forarbejdningsvirksomhedernes kartel, der i øvrigt ikke havde nogen »institutionelle ledelsesorganer«.

– Deltafinas direktør, M., har kun deltaget i fire møder i forarbejdningsvirksomhedernes kartel og har ikke kunnet »styre strategierne i dette«.

– Deltafina har ikke kunnet benytte en adfærd som »prisfastsætter« (price leader) i forhold til efterspørgslen, henset til, at Deltafina, der ikke opererer på samme trin i produktionsproceduren som de spanske forarbejdningsvirksomheder, ikke har købt råtobak hos producenterne.

– Deltafina har ikke på noget tidspunkt hverken retligt eller faktisk haft beføjelser til at pålægge sanktioner eller foretage gengældelsesaktioner mod de medlemmer af forarbejdningsvirksomhedernes kartel, der ikke rettede sig efter de fælles aktioner.

67 Endvidere har Deltafina bestridt Kommissionens anbringende om, at den ledende rolle, der er tillagt Deltafina, alene er taget i betragtning i den anfægtede beslutning som skærpende omstændighed. Deltafina har hævdet, at denne rolle reelt er Kommissionens eneste indsigelse over for Deltafina.

68 Kommissionen har for det første repliceret, at selv om den skulle have begået en fejl ved at kvalificere Deltafina som leder af forarbejdningsvirksomhedernes kartel, ville det ikke fritage denne fra ethvert ansvar for de overtrædelser, der er lagt den til last, men højst føre til en nedsættelse af bødens størrelse. Det forhold, at Deltafina var leder af forarbejdningsvirksomhedernes kartel, er således i den anfægtede beslutning alene taget i betragtning som skærpende omstændighed i forbindelse med fastsættelsen af bøden.

69 Kommissionen finder dernæst, at nærværende led under alle omstændigheder bør forkastes som ugrundet. I den henseende har Kommissionen mindet om, at ifølge retspraksis kan Kommissionens hidtidige beslutningspraksis ikke i sig selv anvendes som retlig ramme for bøder i konkurrencesager. Endvidere henviser Kommissionen til betragtning 435 til den anfægtede beslutning, der ifølge Kommissionen tilstrækkeligt klart og præcist angiver begrundelsen for, at Deltafina er anset for at være leder af forarbejdningsvirksomhedernes kartel.

– Rettens bemærkninger

70 Det bemærkes, at nærværende led er gjort gældende af Deltafina til støtte for dennes påstand om annullation af den anfægtede beslutning, og at det i lighed med de første to led hermed søges godtgjort, at Kommisionen ikke kan holde Deltafina ansvarlig for forarbejdningsvirksomhedernes kartel.

71 Som Kommissionen med rette har gjort gældende, er der i den anfægtede beslutning alene taget hensyn til Deltafinas rolle som leder af forarbejdningsvirksomhedernes kartel i forbindelse med fastsættelsen af bøden, nemlig som skærpende omstændighed (jf. betragtning 435 og 436 til den anfægtede beslutning). I modsætning til det af Deltafina anførte er det ikke konstateringen af, at Deltafina har haft en ledende rolle i forarbejdningsvirksomhedernes kartel, der har ført til, at Kommissionen har erklæret Deltafina ansvarlig for overtrædelsen, men dette følger af, at det, på grundlag af især de forskellige elementer, der er beskrevet i betragtning 359-369 til den anfægtede beslutning, er konstateret, at Deltafina har deltaget aktivt og direkte i det nævnte kartel. Sagt med andre ord har kvalificeringen af Deltafina som leder af forarbejdningsvirksomhedernes kartel ikke haft nogen betydning for fastlæggelsen af Deltafinas ansvar for den begåede overtrædelse.

72 Deltafinas handlinger, på grundlag af hvilke Kommissionen har kvalificeret Deltafina som leder af forarbejdningsvirksomhedernes kartel, er ganske vist i det væsentlige de samme som dem, på grundlag af hvilke Kommissionen har fastslået Deltafinas deltagelse i det nævnte kartel. Som Kommissionen med rette har anført i de skriftlige indlæg, er spørgsmålet om, hvorvidt en virksomhed har deltaget i et kartel og i givet fald rækkevidden og intensiteten af denne deltagelse, imidlertid underlagt to forskellige vurderinger, hvor den første vedrører fastlæggelsen af, at der foreligger en overtrædelse af artikel 81, stk. 1, EF og den anden fastsættelsen af bødens størrelse.

73 Det følger af ovenstående redegørelse, at selv om det første anbringendes tredje led skulle være begrundet, ville det ikke kunne føre til annullation af den anfægtede beslutning. Det tredje led skal derfor forkastes som ikke-relevant for dette anbringende. Det tredje led vil dog blive taget i betragtning i forbindelse med undersøgelsen af det sjette anbringende, der til dels hviler på de samme argumenter.

Det fjerde led vedrørende Kommissionens undladelse af at afgrænse det relevante marked i den anfægtede beslutning

– Parternes argumenter

74 Deltafina bebrejder Kommissionen, at denne har undladt at afgrænse det relevante produktmarked og det relevante geografiske marked i den anfægtede beslutning.

75 I den henseende har Deltafina henvist til præmis 27 ff. i Rettens dom af 11. december 2003, Adriatica di Navigazione mod Kommissionen (sag T-61/99, Sml. II, s. 5349). Deltafina har gjort gældende, at ifølge præmis 30 i denne dom kan klagepunkter mod det relevante markeds afgrænsning, som Kommissionen har lagt til grund, angå andre omstændigheder, der specielt vedrører anvendelsen af artikel 81, stk. 1, EF, end eksistensen af en »aftale« mellem virksomheder, »påvirkning af handelen mellem medlemsstater« og »indgreb i konkurrencen«, dvs. bl.a. omfanget af det pågældende kartel, om det udgør en enhed eller er altomfattende samt omfanget af hver af de pågældende virksomheders individuelle deltagelse. Disse sidstnævnte omstændigheder er nært knyttet til princippet om individuelt ansvar for at have begået kollektive overtrædelser, samt til almindelige retsgrundsætninger såsom retssikkerhedsprincippet og proportionalitetsprincippet. Deltafina har endvidere gjort gældende, at det ifølge præmis 32 i den samme dom »således [er] ønskeligt, at Kommissionen, når den træffer en beslutning, hvori det konstateres, at en virksomhed har deltaget i en kompliceret, kollektiv og uafbrudt overtrædelse, som karteller ofte er, ud over at undersøge, om de særlige betingelser for at anvende artikel [81, stk. 1, EF] er overholdt, tager den omstændighed i betragtning, at såfremt en sådan beslutning skal medføre et individuelt ansvar for hver enkelt af sine adressater, er det alene for deres fastslåede deltagelse i de former for kollektiv adfærd, der er pålagt sanktioner, og som er korrekt afgrænset«. Deltafina har tilføjet, at det i samme præmis anføres, at »[d]a en sådan beslutning kan have betydelige konsekvenser for de pågældende virksomheders forhold, ikke blot til de administrative myndigheder, men også til tredjemænd, bør Kommissionen undersøge det eller de pågældende markeder og i betragtningerne til beslutningen om at pålægge en overtrædelse af artikel [81, stk. 1, EF] sanktioner, afgrænse dem tilstrækkeligt præcist for at opfylde betingelserne om det markeds funktion, på hvilket konkurrencen er blevet fordrejet, og samtidig opfylde de væsentlige krav om retssikkerhed«.

76 Endvidere har Deltafina anført, at Kommissionen, henset til, at Deltafina ikke er aktiv på det marked, hvor den konkurrencebegrænsende adfærd er foregået, ikke uden at tilsidesætte princippet om individuelt ansvar kunne erklære Deltafina ansvarlig for disse handlinger og pålægge virksomheden en straf.

77 Med samme begrundelse har Deltafina endvidere gjort gældende, at Kommissionen i den anfægtede beslutning ikke fastslår en »forbindelse mellem [den nævnte] adfærd og indvirkningerne på markedet, der, selv ved en overtrædelse, der beror på det konkurrencebegrænsende formål, skal munde ud i skadelige konsekvenser for konkurrencen«. Deltafina finder, at Kommissionens henvisning i den anfægtede beslutnings betragtning 368 til præmis 136 i Rettens dom af 15. september 1998, European Night Services m.fl. mod Kommissionen (forenede sager T-374/94, T-375/94, T-384/94 og T-388/94, Sml. II, s. 3141), er uden relevans.

78 Kommissionen har som svar på Deltafinas argumenter for det første gjort gældende, at Kommissionen i den anfægtede beslutning tilstrækkelig klart og detaljeret har fastlagt den økonomiske og retlige sammenhæng på det marked, hvor den omhandlede konkurrencebegrænsende praksis er blevet iværksat.

79 Kommissionen har endvidere afvist Deltafinas påstand om, at Kommissionen har tilsidesat princippet om individuelt ansvar ved at holde Deltafina ansvarlig for den omhandlede konkurrencebegrænsende adfærd, selv om denne virksomhed ikke var aktiv på det marked, hvor denne adfærd er blevet konstateret.

80 Endelig er det Kommissionens opfattelse, at Deltafinas argument om, at der ikke er nogen forbindelse mellem den pågældende ulovlige adfærd og dens indvirkning på markedet, fordi Deltafina ikke er til stede på det relevante marked, er »fuldstændig uden mening«. Kommissionen har gjort gældende, at den omstændighed, at Deltafina ikke er direkte aktiv på det marked, hvor den konkurrencebegrænsende praksis er blevet konstateret, ikke fritager Deltafina fra ansvar i forbindelse med iværksættelsen af denne praksis og ikke bør føre til den konklusion, at virksomheden ikke har haft nogen indvirkning på det pågældende marked. I den henseende, og idet den særligt henviser til præmis 136 i dommen i sagen European Night Services m.fl. mod Kommissionen, der er nævnt ovenfor i præmis 77, har Kommissionen gjort gældende, at det ifølge fast retspraksis ikke er nødvendigt at vurdere de konkrete indvirkninger på markedet af aftaler, der, som i nærværende sag, klart begrænser konkurrencen.

– Rettens bemærkninger

81 Det må fastslås, at Kommissionen, i modsætning til det af Deltafina anførte, ikke i den anfægtede beslutning har undladt at afgrænse det relevante produktmarked og det relevante geografiske marked.

82 Det fremgår således tilstrækkeligt klart og præcist af denne beslutning, at det relevante marked er det spanske marked for køb og første forarbejdning af råtobak. I særdeleshed i betragtning 19-65 til den anfægtede beslutning har Kommissionen detaljeret beskrevet de virksomheder, der foretager første forarbejdning af råtobak i Spanien – ved at beskrive deres aktiviteter vedrørende køb og forarbejdning af råtobak samt deres indbyrdes handelsmæssige forbindelser – producenterne af råtobak, producentrepræsentanterne, forskellige aspekter af sektoren for råtobak i Spanien, herunder regionerne for produktion, omfanget og værdien af produktionen, salgsværdien, de forskellige sorter råtobak og den (maksimale) gennemsnitlige leveringspris for hver af sorterne, samt de gældende fællesskabsregler og de nationale spanske regler for råtobak.

83 Endvidere tillader den analyse, som Kommissionen har foretaget i den anfægtede beslutning, fuldt ud at forstå funktionsmåden af det marked, hvor konkurrencen er blevet fordrejet – i modsætning til hvad Deltafina har ladet forstå ved at citere den sidste sætning i præmis 32 i dommen Adriatica di Navigazione mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 75.

84 Det er derfor endnu mindre begrundet, når Deltafina hævder, at Kommissionen i den anfægtede afgørelse har undladt at afgrænse det relevante marked, henset til at det af adskillige passager af Deltafinas skriftlige indlæg fremgår, at Deltafina fuldt ud har forstået, at det relevante marked var det spanske marked for køb og første forarbejdning af råtobak. Alene for at citere et eksempel, hviler hele den argumentation, som sagsøgeren har fremført til støtte for nærværende anbringendes første led, netop på denne afgrænsning.

85 Det første anbringendes fjerde led er derfor uden faktisk grundlag.

86 Hvad angår Deltafinas argument om, at Kommissionen har tilsidesat princippet om individuelt ansvar ved at gøre virksomheden ansvarlig for et kartel, der er iværksat på et marked, hvor den ikke er aktiv, kan dette ikke tiltrædes. Som det blev beskrevet i præmis 48 og 49 ovenfor, kan en virksomhed overtræde forbuddet i artikel 81, stk. 1, EF, såfremt dens adfærd, som koordineret med andre virksomheders adfærd, har til formål at begrænse konkurrencen på et særligt relevant marked i det fælles marked, uden at dette nødvendigvis indebærer, at virksomheden selv er aktiv på dette relevante marked. Hvad der i realiteten har betydning for, at en virksomheds tilregnelse af ansvaret for den samlede overtrædelse, når virksomheden har deltaget i et kartel, er i overensstemmelse med kravene i princippet om individuelt ansvar, er, at den pågældende virksomhed opfylder de to betingelser af henholdsvis objektiv og subjektiv karakter, der er nævnt ovenfor i præmis 57-63, hvilket er tilfældet med Deltafina, således som det vil blive beskrevet nedenfor i præmis 122-133.

87 I modsætning til hvad Deltafina synes at have gjort gældende (jf. præmis 77 ovenfor), kan det ikke udledes af den ene omstændighed, at sidstnævnte ikke var aktiv på det relevante marked, at forarbejdningsvirksomhedernes kartel ikke kunne have en skadelig virkning på konkurrencen på dette marked.

88 På grundlag af ovenstående bemærkninger skal det første anbringendes fjerde led forkastes som ugrundet.

89 Det følger af de samlede ovenstående bemærkninger, at der ikke kan gives medhold i nogen af det første anbringendes led.

Det andet anbringende vedrørende tilsidesættelse af artikel 27, stk. 1 og 2, i forordning nr. 1/2003, princippet om retten til forsvar og en retfærdig rettergang, legalitetsprincippet, retssikkerhedsprincippet og proportionalitetsprincippet samt vedrørende væsentlige formelle mangler og manglende begrundelse

90 Det andet anbringende, der er gjort gældende af Deltafina, er udformet i fire led. I første led har Deltafina kritiseret den omstændighed, at Kommissionen i den anfægtede beslutning har tillagt Deltafina en anden rolle end den, Kommissionen anførte i klagepunktsmeddelelsen. I andet led har Deltafina hævdet, at den adfærd, der er lagt Deltafina til last, i stedet bør lægges Deltafinas direktør til last. I tredje led har Deltafina gjort gældende, at Kommissionen har afslået at give aktindsigt i visse belastende dokumenter. Endelig har Deltafina i fjerde led gjort gældende, at Kommissionen ikke tilstrækkeligt klart har afgrænset det relevante produktmarked og det relevante geografiske marked i klagepunktsmeddelelsen.

91 Hvad angår Deltafinas klagepunkt om tilsidesættelse af begrundelsespligten, der er gjort gældende i forbindelse med det andet anbringende uden at knytte det til noget bestemt af dets fire led, skal det fastslås, at Deltafina ikke fremlægger den mindste redegørelse til belysning heraf. Klagepunktet må derfor afvises under henvisning til procesreglementets artikel 44, stk. 1, litra c) (jf. præmis 35 ovenfor).

Det første led vedrørende den omstændighed, at Kommissionen i den anfægtede beslutning har tillagt Deltafina en anden rolle end den, Kommissionen har kritiseret virksomheden for i klagepunktsmeddelelsen

– Parternes argumenter

92 Deltafina har hævdet, at Kommissionen, ved i den anfægtede beslutning at holde Deltafina ansvarlig som »ophavsmand« eller »medophavsmand« til overtrædelsen og ved at kvalificere Deltafina som leder af forarbejdningsvirksomhedernes kartel, har tillagt virksomheden en anden, og mere graverende rolle end den, Kommissionen tillagde den i klagepunktsmeddelelsen.

93 Til støtte for disse påstande har Deltafina anført en række forskelle mellem teksten i klagepunktsmeddelelsen og teksten i den anfægtede beslutning. Deltafina har bl.a. gjort gældende, at mens virksomheden i førstnævnte ikke blev lagt til last at have deltaget i de omtvistede aftaler og praksis – en anklage, der alene blev formuleret i forhold til de spanske forarbejdningsvirksomheder – blev Deltafina derimod i den anfægtede beslutning præsenteret som en, der har deltaget aktivt og direkte i disse aftaler og praksis. Ligeledes blev der i klagepunktsmeddelelsen intet nævnt om den omstændighed, at Deltafina kunne anses for leder af forarbejdningsvirksomhedernes kartel. Endvidere har Deltafina kritiseret en række betragtninger i den anfægtede beslutning.

94 Deltafina har hævdet, at Kommissionen ved at føre sin sag på en sådan måde ikke alene har fremsat en påstand, der ikke er i overensstemmelse med sagens omstændigheder, men ligeledes har tilsidesat virksomhedens ret til forsvar. Hvad angår sidstnævnte bebrejder Deltafina i særdeleshed Kommissionen, at den ikke har tilladt virksomheden at udtale sig i forhold til kvalificeringen af den – i den anfægtede afgørelse – som ophavsmand eller medophavsmand til overtrædelsen og som leder af forarbejdningsvirksomhedernes kartel.

95 Kommissionen har hævdet, at den ikke på noget tidspunkt har kvalificeret Deltafina som »ophavsmand« eller »medophavsmand« til den ulovlige konkurrencebegrænsende praksis, hvorved Kommissionen imidlertid har gjort gældende, at en sådan kvalificering ikke har nogen »juridisk betydning« inden for konkurrenceretten. Med henvisning til de faktiske omstændigheder, der fremgår af betragtning 362-366 til den anfægtede beslutning, har Kommissionen præciseret, at den konklusion, den er nået frem til i beslutningen, er, at Deltafina fuldt ud har »deltaget« i den nævnte praksis, og at virksomheden derfor skal holdes »fuldt ud« medansvarlig for overtrædelsen.

96 Kommissionen har anført, at den i klagepunktsmeddelelsen har baseret sig på de samme faktiske omstændigheder for at fastlægge Deltafinas deltagelse i forarbejdningsvirksomhedernes kartel og, som følge heraf, Deltafinas medansvar for overtrædelsen af artikel 81 EF. Kommissionen har gjort gældende, at Deltafina i sit svarskrift til klagepunktsmeddelelsen har forsvaret sig fyldigt i forhold til den rolle, virksomheden således har fået tildelt i forarbejdningsvirksomhedernes kartel. Det er Kommissionens vurdering, at ingen af de »redaktionelle forskelle« mellem klagepunktsmeddelelsen og den anfægtede beslutning, som er anført af Deltafina, kan godtgøre, at der foreligger en tilsidesættelse af virksomhedens ret til forsvar.

97 Kommissionen afviser endvidere den kritik, som Deltafina har gjort gældende i forhold til visse betragtninger til den anfægtede beslutning.

98 Endelig har Kommissionen under henvisning til den adfærd, der er beskrevet i betragtning 363-365 til den anfægtede beslutning, vurderet, at det ikke er »urimeligt« at hævde, som Kommissionen gør i betragtning 361 til den anfægtede beslutning, at Deltafina har spillet en »særligt aktiv« rolle i forarbejdningsvirksomhedernes kartel.

99 Ifølge Kommissionen følger det af ovenstående forhold, at Kommissionen ved at anse Deltafina for en part i den konkurrencebegrænsende praksis, der er omhandlet i artikel 1 i den anfægtede beslutning, og ved at erklære Deltafina medansvarlig for denne praksis, hverken har foretaget et urigtigt skøn eller tilsidesat virksomhedens ret til forsvar.

100 Hvad angår den kritik, Deltafina har formuleret angående kvalificeringen af virksomheden i den anfægtede beslutning som leder af forarbejdningsvirksomhedernes kartel, har Kommissionen indledningsvis gjort gældende, at selv om denne kritik skulle være begrundet, kan den højst føre til en nedsættelse af bødens størrelse.

101 Herefter har Kommissionen mindet om, at ifølge fast retspraksis opfylder Kommissionen sine forpligtelser til at sikre virksomhedernes ret til at blive hørt, når den i klagepunktsmeddelelsen udtrykkeligt angiver at ville undersøge, om der bør pålægges de berørte virksomheder bøder, og angiver de væsentligste faktiske og retlige omstændigheder, som kan medføre pålæggelse af en bøde, herunder den formodede overtrædelses grovhed og varighed, og hvorvidt denne er begået forsætligt eller uagtsomt (Rettens dom af 20.3.2002, sag T-23/99, LR AF 1998 mod Kommissionen, Sml. II, s. 1705, præmis 199). Disse i retspraksis fastsatte forhold indgår i klagepunktsmeddelelsen.

102 Endelig har Kommissionen gjort gældende, at det forhold, at Kommissionen ikke udtrykkeligt har oplyst i klagepunktsmeddelelsen, at den havde til hensigt at betragte den særlige rolle, som Deltafina har spillet i forarbejdningsvirksomhedernes kartel, som en skærpende omstændighed, under alle omstændigheder ikke har haft konsekvenser for forsvaret af den nævnte virksomhed. Deltafina har således udtrykkeligt på side 31-37 i sit svarskrift til klagepunktsmeddelelsen fremsat argumenter med henblik på at minimere sin rolle.

– Rettens bemærkninger

103 Nærværende led indeholder to hovedbestanddele. Deltafina har for det første gjort gældende, at der er forskel på klagepunktsmeddelelsen og den anfægtede afgørelse hvad angår vurderingen af Deltafinas rolle i forarbejdningsvirksomhedernes kartel. For det andet bestrider Deltafina rigtigheden af denne vurdering, således som den fremgår af den anfægtede beslutning.

104 I forbindelse med hver af disse dele har Deltafina bl.a. fremsat kritik af at være blevet tillagt rollen som leder af forarbejdningsvirksomhedernes kartel. I første del bebrejder Deltafina Kommissionen, at den ikke i klagepunktsmeddelelsen har omtalt den omstændighed, at Deltafina kunne anses for leder af forarbejdningsvirksomhedernes kartel, og på den måde tilsidesatte virksomhedens ret til forsvar. I den anden del har Deltafina gjort gældende, at Kommissionens konklusion i den anfægtede beslutning, ifølge hvilken virksomheden har spillet en sådan rolle i forarbejdningsvirksomhedernes kartel, ikke er tilstrækkeligt underbygget.

105 Som det allerede blev fastslået i præmis 71, og som Kommissionen med rette har gjort gældende, er der i den anfægtede beslutning alene taget hensyn til Deltafinas rolle som leder af forarbejdningsvirksomhedernes kartel i forbindelse med fastsættelsen af bøden, nemlig som en skærpende omstændighed. Selv hvis tilsidesættelsen af retten til forsvar, der er gjort gældende i denne sammenhæng, blev godtgjort, eller hvis det skulle fremgå, at den nævnte rolle er blevet etableret på et mangelfuldt retligt grundlag, ville det ikke medføre annullation af den anfægtede afgørelse, således som Deltafina forsøger ved at anføre nærværende led, men højst en nedsættelse af størrelsen på den bøde, der er blevet pålagt Deltafina. Følgelig må ovennævnte kritik forkastes som værende uden relevans i nærværende led. Kritikpunkterne vil blive undersøgt nedenfor i forbindelse med det sjette anbringende, der er gjort gældende af Deltafina til støtte for virksomhedens påstand om nedsættelse af bødens størrelse, og som i det væsentlige bygger på de samme betragtninger.

106 Hvad angår den øvrige kritik, som Deltafina har formuleret til støtte for nærværende led, anføres tre forskellige forhold, for det første vedrørende grundlaget, hvorpå Kommissionen har konkluderet i den anfægtede beslutning, at Deltafina har overtrådt artikel 81 EF, for det andet spørgsmålet om, hvorvidt der i den henseende foreligger forskelle mellem beslutningen og klagepunktsmeddelelsen, og for det tredje, hvorvidt der foreligger en tilstrækkelig retlig begrundelse for Kommissionens konklusion.

107 Hvad angår det første forhold bemærkes, som der allerede er redegjort for i præmis 15-21 ovenfor, at den anfægtede beslutning vedrører to horisontale karteller, der er indgået og iværksat på det spanske marked for råtobak, hvor det ene omfatter de spanske forarbejdningsvirksomheder og Deltafina og det andet producentrepræsentanterne. Ifølge ordlyden af den anfægtede beslutning er hvert af disse karteller karakteriseret ved en række aftaler og/eller former for samordnet praksis og udgør en sammenhængende og vedvarende overtrædelse af artikel 81, stk. 1, EF (jf. især betragtning 275-277 og 296-298 til den anfægtede beslutning).

108 De spanske forarbejdningsvirksomheder og Deltafina er anset for at være ansvarlige for den samlede første overtrædelse og producentrepræsentanterne for den samlede anden overtrædelse (jf. især artikel 1 og betragtning 358, 359 og 366 til den anfægtede beslutning).

109 Mere præcist fremgår det af flere betragtninger til den anfægtede beslutning, at Deltafina er anset for, på lige fod med de spanske forarbejdningsvirksomheder, at have indgået aftaler og/eller deltaget i samordnet praksis med det formål hvert år i perioden 1996-2001 at fastsætte den (maksimale) gennemsnitlige leveringspris for hver råtobaksort og for alle kvaliteter under ét, og at have fordelt de mængder af de enkelte råtobaksorter, som hver af forarbejdningsvirksomhederne kunne købe hos producenterne (jf. bl.a. betragtning 85, 88, 112, 144, 274, 276, 278, 279, 281-283, 285-287, 301, 303, 305 og 357 til den anfægtede beslutning). Endvidere er Deltafina anset for, på lige fod med de spanske forarbejdningsvirksomheder og i perioden 1999-2001 at have indgået aftaler og/eller deltaget i samordnet praksis med det formål at fastsætte prisgaflerne for hver kvalitetstype inden for de enkelte råtobaksorter, der er anført i prislisterne i bilagene til dyrkningskontrakterne og de yderligere betingelser (jf. bl.a. betragtning 85, 274, 276, 290 og 357 til den anfægtede beslutning).

110 I den anfægtede beslutning er det med andre ord lagt Deltafina til last, at virksomheden har deltaget aktivt og direkte i forarbejdningsvirksomhedernes kartel (jf. bl.a. betragtning 357, 361, 366 og 369 til den anfægtede beslutning). I den henseende bemærkes det, at Kommissionen især i betragtning 369 til den anfægtede beslutning præciserer, at »Deltafinas rolle i nærværende sag skal anses for at have været direkte og fremtrædende og ikke en begrænset rolle som ekstern koordinator og/eller formidler«.

111 I betragtning 359-366 til den anfægtede beslutning har Kommissionen, under henvisning til andre betragtninger til denne beslutning, redegjort for begrundelsen og de konkrete faktiske forhold, som Kommissionen har lagt til grund for at nå frem til de konklusioner, der er redegjort for i præmis 109 og 110 ovenfor.

112 Denne begrundelse og de faktiske forhold er som følger:

– Deltafina har ved sin direktørs og af og til andre repræsentanters mellemkomst deltaget i visse møder i forarbejdningsvirksomhedernes kartel (betragtning 67, 112 og 363 til den anfægtede beslutning), i det foreliggende tilfælde i møderne den 13. marts 1996 i Madrid (Spanien) (betragtning 88 og 92 til den anfægtede beslutning), den 17. december 1996 (betragtning 117 til den anfægtede beslutning), den 30. januar 1997 i Rom (Italien) (betragtning 118 til den anfægtede beslutning) og i marts 1999 (betragtning 186 til den anfægtede beslutning).

– Når Deltafina ikke var til stede på nogle af møderne i forarbejdningsvirksomhedernes kartel, blev Deltafina af forarbejdningsvirksomhederne orienteret om situationen på det spanske marked for råtobak og den praksis, der var blevet iværksat (betragtning 112, 133-136, 140-143. 145, 149 og 364 til den anfægtede beslutning).

– I 1997 holdt direktøren for Deltafina endog en note i forvaring, som de spanske forarbejdningsvirksomheder havde udarbejdet og undertegnet under et af deres møder, og som indeholdt en nærmere beskrivelse af de forskellige aftaler, de havde indgået (betragtning 122 og 364 til den anfægtede beslutning).

– Deltafina har deltaget i forarbejdningsvirksomhedernes kartels organisering, bl.a. ved at sende breve til dem for at sikre en korrekt udførelse af de ulovlige aftaler, og hvorved Deltafina har optrådt som mægler i forbindelse med uoverensstemmelser mellem virksomhederne (betragtning 140 og 365 til den anfægtede beslutning).

– Deltafina har spillet en central rolle i forbindelse med forhandlingerne mellem de spanske forarbejdningsvirksomheder og producentrepræsentanterne vedrørende prisgaflerne for den overskydende tobak fra høsten 1999 (betragtning 207, 221 og 365 til den anfægtede beslutning).

113 Hvad angår det andet forhold bemærkes indledningsvis, at det følger af fast retspraksis, at retten til forsvar i enhver procedure, som kan føre til, at der pålægges sanktioner, navnlig bøder eller tvangsbøder, er et grundlæggende princip i fællesskabsretten, der skal overholdes, selv om der er tale om en procedure af administrativ karakter (Domstolens dom af 13.2.1979, sag 85/76, Hoffmann-La Roche mod Kommissionen, Sml. s. 461, præmis 9, og af 2.10.2003, sag C-176/99 P, ARBED mod Kommissionen, Sml. I, s. 10687, præmis 19).

114 Det følger navnlig af dette princip, at den klagepunktsmeddelelse, som Kommissionen adresserer til en virksomhed, som den påtænker at pålægge en bøde for overtrædelse af konkurrencereglerne, skal indeholde de væsentlige faktiske forhold, der gøres gældende over for denne virksomhed, såsom de påtalte faktiske omstændigheder, hvorledes disse kvalificeres, og de beviser, Kommissionen støtter sig på, således at virksomheden er i stand til effektivt at gøre sine argumenter gældende under den administrative procedure, der er indledt mod den (jf. dommen i sagen ARBED mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 113, præmis 20 og den deri nævnte retspraksis).

115 Endvidere skal vurderingen af, om kontradiktionsprincippet er tilsidesat under den administrative procedure, ske på grundlag af de klagepunkter, som Kommissionen har fremført i klagepunktsmeddelelsen og i den beslutning, der afslutter den nævnte procedure (Rettens domme af 29.6.1995, sag T-30/91, Solvay mod Kommissionen, Sml. II, s. 1775, præmis 60, og sag T-36/91, ICI mod Kommissionen, Sml. II, s. 1847, præmis 70). Konstateringen af, at kontradiktionsprincippet er tilsidesat, forudsætter derfor, at det klagepunkt, som virksomheden hævder ikke blev rejst i klagepunktsmeddelelsen, er gjort gældende af Kommissionen i den endelige beslutning.

116 I klagepunktsmeddelelsen i nærværende sag såvel som i den anfægtede beslutning har Kommissionen sondret mellem to horisontale karteller, der er karakteriseret ved en række aftaler og/eller samordnet praksis på det spanske marked for råtobak, hvor det første kartel omfatter sektoren for første forarbejdning og det andet produktionen, og Kommissionen kvalificerer hvert af disse karteller som en sammenhængende og vedvarende overtrædelse af artikel 81, stk. 1, EF (jf. bl.a. punkt 1, 316-318 og 338-340 i klagepunktsmeddelelsen). Som i den anfægtede beslutning er de spanske forarbejdningsvirksomheder og Deltafina holdt ansvarlige for den samlede første overtrædelse og producentrepræsentanterne for den samlede anden overtrædelse (jf. bl.a. punkt 411, 412 og 420 i klagepunktsmeddelelsen).

117 I særdeleshed hvad angår Deltafina fremgår det klart af klagepunktsmeddelelsen, såvel som af den anfægtede beslutning, at denne virksomhed er tillagt ansvaret for overtrædelsen på grund af dens aktive og direkte involvering i forarbejdningsvirksomhedernes kartels aktiviteter. Således har Kommissionen i første sætning i klagepunktsmeddelelsens punkt 415, der er næsten identisk med første sætning i betragtning 361 til den anfægtede beslutning, redegjort for, at »Deltafina har spillet en særlig aktiv rolle i kartellet med de spanske virksomheder, der forarbejder råtobak«. I punkt 420 i klagepunktsmeddelelsen, der har samme ordlyd som betragtning 366 til den anfægtede beslutning, har Kommissionen endvidere bl.a. konkluderet, at »Deltafina bør anses for at have deltaget aktivt i udarbejdelsen og iværksættelsen af den aftale om gennemsnitspris og mængder, der blev indgået mellem forarbejdningsvirksomhederne fra og med 1996, og i forhandlingen om prislisterne for overskydende tobak i 2000«.

118 Endvidere svarer begrundelsen og de faktiske forhold, som Kommissionen har lagt til grund for at fastlægge klagepunktet om Deltafinas aktive og direkte involvering i overtrædelsen, i det væsentlige til dem, den har gjort gældende i den anfægtede beslutning, og som der er redegjort for i præmis 112 ovenfor (jf. bl.a. punkt 412-420, herunder også de punkter, som disse henviser til, i klagepunktsmeddelelsen).

119 Det må derfor fastslås, at den anfægtede beslutning, i modsætning til det, Deltafina har gjort gældende, ikke er forskellig fra klagepunktsmeddelelsen hvad angår begrundelsen for tilregnelsen af ansvaret for overtrædelsen. Ved læsning af klagepunktsmeddelelsen måtte Deltafina nødvendigvis forstå, at Kommissionen, som den gør det i den anfægtede beslutning, agtede at tilskrive Deltafina en aktiv og direkte involvering i forarbejdningsvirksomhedernes kartels aktiviteter. Klagepunktsmeddelelsen, der har gjort det muligt for Deltafina at gøre sig bekendt med ikke alene klagepunktet om virksomhedens aktive og direkte involvering i overtrædelsen, men også de faktiske forhold, som Kommissionen har lagt til grund i den anfægtede beslutning til støtte for klagepunktet, har gjort sagsøgeren fuldt ud i stand til at sikre sit forsvar under den administrative procedure.

120 Ganske vist er Deltafina i flere passager af den anfægtede beslutning udtrykkelig nævnt som deltager i aftalerne og/eller den samordnede praksis sammen med de spanske forarbejdningsvirksomheder (jf. præmis 109 ovenfor), mens Deltafina ikke er nævnt som sådan deltager i de tilsvarende passager i klagepunktsmeddelelsen. Imidlertid er der her alene tale om en mindre forskel i fremstillingen af de faktiske omstændigheder, hvorved der alene tages hensyn til de faktiske omstændigheder på en mere præcis måde i den anfægtede beslutning, og hvilken forskel ikke udgør en materiel ændring af klagepunkterne, som disse er beskrevet i klagepunktsmeddelelsen. Det bemærkes i den henseende, at det følger af fast retspraksis, at Kommissionens endelige beslutning ikke nødvendigvis skal være en kopi af klagepunktsmeddelelsen (Domstolens dom af 15.7.1970, sag 41/69, ACF Chemiefarma mod Kommissionen, Sml. 1970, s. 107, org.ref.: Rec. s. 661, præmis 91, og af 7.6.1983, forenede sager 100/80-103/80, Musique Diffusion française m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 1825, præmis 14, samt Rettens dom af 8.10.1996, forenede sager T-24/93 – T-26/93 og T-28/93, Compagnie maritime belge de transports m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 1201, præmis 113).

121 Kommissionen har ligeledes udtalt i klagepunktsmeddelelsens punkt 413, hvori den citerer sin beslutning 80/1334/EØF af 17. december 1980 om en procedure i henhold til artikel [81 EF] (IV/29.869 – Støbt glas i Italien) (EFT L 383, s. 19, herefter »beslutningen vedrørende støbt glas«), at det følger af Kommissionens beslutningspraksis, at »når en virksomhed mod bedre vidende tillader og støtter gennemførelsen i praksis af de konkurrencebegrænsninger, der er selve formålet med aftalerne, er virksomheden medansvarlig for de konkurrencebegrænsende virkninger af aftalerne«. Denne bemærkning, der ikke ses tilsvarende i den anfægtede beslutning, og som figurerer i den sektion af klagepunktsmeddelelsen, der vedrører adressaterne for denne og i særdeleshed Deltafina, kunne ved første øjekast fortolkes således, at Kommissionen ikke har bebrejdet Deltafina, at virksomheden har deltaget aktivt og direkte i forarbejdningsvirksomhedernes kartel, men alene, at Deltafina har fremmet overtrædelsen. En sådan fortolkning kan imidlertid ikke tiltrædes, idet den ikke tager højde for de punkter i klagepunktsmeddelelsen, der følger efter den nævnte bemærkning, især punkt 415 og 420, i hvilke Deltafina klart bebrejdes at have deltaget aktivt i forarbejdningsvirksomhedernes kartel (jf. præmis 117 ovenfor). Med denne bemærkning i punkt 413 i klagepunktsmeddelelsen indikerede Kommissionen – selv om det er beklageligt, at Kommissionen ikke har anvendt et mere præcist ordvalg – at en virksomhed kan overtræde forbuddet i artikel 81, stk. 1, EF, såfremt virksomhedens adfærd, som koordineret med andre virksomheders, har til formål at begrænse konkurrencen på et særligt relevant marked i det fælles marked, uden at dette nødvendigvis indebærer, at virksomheden selv er aktiv på dette relevante marked. Dette fremstår tydeligt, når den nævnte bemærkning læses i sammenhæng med den passage, den stammer fra i beslutningen vedrørende støbt glas.

122 Hvad angår det tredje forhold må det fastslås, at Deltafina ikke har bestridt, at de faktiske omstændigheder, som Kommissionen har lagt til grund i betragtning 359-366 til den anfægtede beslutning for at holde virksomheden ansvarlig for en overtrædelse af artikel 81, EF, som nævnt ovenfor i præmis 112, er underbygget af de beviser, der foreligger i sagen. I forbindelse med nærværende led har Deltafina anfægtet Kommissionens konklusion, ifølge hvilken de nævnte faktiske omstændigheder begrunder, at Deltafina ifalder ansvar for den samlede første overtrædelse.

123 Det bemærkes, at to betingelser skal være opfyldt, for at en virksomhed, der deltager i et kartel, kan ifalde ansvar for den samlede overtrædelse, dels en objektiv og dels en subjektiv (jf. præmis 57-63 ovenfor). Hvad angår den første betingelse skal den pågældende virksomhed have bidraget til gennemførelsen af kartellet, selv om det blot er underordnet, accessorisk eller passivt. For så vidt angår den anden betingelse skal den berørte virksomhed have ladet sin egen vilje komme til udtryk på en sådan måde, at det godtgør, at virksomheden, eventuelt stiltiende, har tilsluttet sig kartellets formål.

124 I det foreliggende tilfælde er det godtgjort, at Deltafina i perioden for overtrædelsen har deltaget aktivt og direkte i gennemførelsen af forarbejdningsvirksomhedernes kartel.

125 Oplysningerne i sagsakten godtgør, at to repræsentanter fra Deltafina, i det foreliggende tilfælde M., direktør, og C., ansvarlig direktør for indkøb, deltog i forarbejdningsvirksomhedernes kartels første møde den 13. marts 1996 i Madrid, hvor man drøftede priser og omfang af køb af råtobak for produktionsåret 1996/1997, og der blev indgået en prisaftale. Det fremgår af en telefax fra WWTE til Deltafina den 10. april 1996, nævnt i betragtning 95 til den anfægtede beslutning, at Deltafina deltog aktivt i indgåelsen af denne aftale og har affattet mødereferatet, hvori aftalen er optaget. Det fremgår endvidere af denne telefax og af en telefax fra Agroexpansión til Deltafina den 22. april 1996, at WWTE og Agroexpansión har beklaget sig til Deltafina over Cetarsas manglende overholdelse af aftalen.

126 Endnu et møde i forarbejdningsvirksomhedernes kartel blev fastsat til 17. december 1996, hvor M. var til stede. Denne og C. deltog endvidere i forarbejdningsvirksomhedernes kartels møde den 30. januar 1997 i Rom, hvor der blev indgået aftaler om priser og omfang af køb af råtobak for produktionsåret 1997/1998. Det fremgår af sagen, at M. havde opbevaret en note, der blev affattet og undertegnet af de spanske forarbejdningsvirksomheder under det nævnte møde, og som indeholdt en nærmere beskrivelse af de forskellige aftaler, men som M. efterfølgende på samme forarbejdningsvirksomheders foranledning har destrueret.

127 Efterfølgende har WWTE og Agroexpansión flere gange informeret Deltafina om situationen på det spanske marked for råtobak og har beklaget sig til Deltafina over den manglende overholdelse af de aftaler, der er omtalt i præmis 126, og af andre aftaler, der blev indgået i de første måneder af 1997. Således sendte WWTE den 29. april 1997 en telefax til M., hvori WWTE oplyste, at den (gennemsnitlige) minimumspris, som Cetarsa havde accepteret at betale til producenterne, udgjorde en overtrædelse af en aftale, der var indgået mellem forarbejdningsvirksomhederne i nærvær af M., og at det følgelig var umuligt at overholde forpligtelsen til at betale en gennemsnitspris på 50/60 spanske pesetas (PTAS) pr. kilo. Som svar på denne telefax opfordrede M. samme dag i en telefax på brevpapir med Deltafinas hoved WWTE til at »bevare roen« og mindede om, »at det ikke hjælper nogen at betale mere«. Den 30. april 1997 sendte Agroexpansión en telefax til M., hvori Agroexpansión bl.a. anførte, at »aftalerne og møderne med de øvrige forarbejdningsvirksomheder endnu en gang [var] ufrugtbare og latterlige«, og at Agroexpensión »[havde] overholdt sine engagementer og ville købe 5 mio. kg, men ville betale 30 PTAS mere end sidste år«. Ved telefax af 9. juli 1997 beklagede WWTE sig på ny til Deltafina over Cetarsa, hvorved WWTE bl.a. understregede behovet for at »opnå fred i sektoren«, og at man havde »en aftale uden enighed«. WWTE anførte endvidere i sin telefax: »Som du har sagt flere gange, fungerer det ikke med en prisaftale uden en aftale om mængder. Aftalen om mængder kan ikke være alene for et år […]. Det er nødvendigt med en aftale [af en varighed] på eventuelt fem [eller] minimum tre år.«

128 Den første oktober 1997 sendte Agroexpansión en telefax til Deltafina for at oplyse, at WWTE havde accepteret at betale højere priser end dem, der var blevet aftalt. Som svar på denne telefax skrev M. samme dag på brevpapir med Deltafinas hoved til WWTE for at oplyse denne om, at hvis disse oplysninger skulle vise sig at være korrekte, forelå der et alvorligt problem, og at WWTE’s adfærd kunne fortolkes som et »voldsomt angreb« på Agroexpansión. Ved telefax af 2. oktober 1997 til Deltafina fremlagde WWTE sit synspunkt i sagen.

129 Den 6. november 1997 sendte WWTE en telefax til Deltafina, hvori WWTE bl.a. oplyste, at denne »med alle midler« forsøgte at opnå en aftale om mængder, og at WWTE på det møde, der skulle afholdes den 20. november 1997 med de øvrige forarbejdningsvirksomheder, ville foreslå »kautionnering af aftalerne ved deponering af store pengesummer, der stiller sikkerhed for gennemførelsen af aftalerne«. Til denne telefax var der vedhæftet en liste med oplysninger om visse priser, der var blevet betalt af hver af de spanske forarbejdningsvirksomheder.

130 Allerede dagen efter mødet i Madrid den 20. januar 1998 informerede Taes Deltafina om rammeaftalen vedrørende betingelserne for indkøb for produktionsåret 1998/1999, indgået af forarbejdningsvirksomhederne på det nævnte møde.

131 Det fremgår af en aktivitetsrapport fra Agroexpansión af 6. april 1999, at M. i marts 1999 deltog i et møde med de spanske forarbejdningsvirksomheder og Anetab, på hvilket man drøftede priserne for råtobak og fordelingen af de mængder råtobak, der skulle indkøbes for produktionsåret 1999/2000.

132 Endelig deltog Deltafina i 2000 i forhandlingerne mellem forarbejdningsvirksomhederne og producentrepræsentanterne vedrørende prisgaflerne for den overskydende råtobak fra 1999. I særdeleshed til brug for et møde i Anetab, der skulle finde sted i slutningen af februar 2000, sendte M. den 15. februar 2000 en telefax på brevpapir med Deltafinas hoved til Cetarsa, Agroexpansión og WWTE med henblik på at delagtiggøre dem i hans overvejelser, råd og forslag i den forbindelse.

133 Med hensyn til alle de objektive omstændigheder vedrørende Deltafinas deltagelse må det herefter fastslås, at virksomheden i fuldt kendskab til sagen og forsætligt har medvirket i forarbejdningsvirksomhedernes kartel. Det er helt åbenbart, at Deltafina dels ikke kunne overse, dels kendte det konkurrence