Sag 252/83

Kommissionen for De europæiske Fællesskaber

mod

Kongeriget Danmark

»Etableringsret og fri udveksling af tjenesteydelser — coassurance«

Retsmøderapport

Forslag til afgørelse fra generaladvokat Sir Gordon Slynn, fremsat den 20. marts 1986 3736

Domstolens dom af 4. december 1986 3742

Sammendrag af dom

Ifølge traktatens artikel 155 påhviler det Kommissionen at drage omsorg for gennemførelsen af traktatens bestemmelser, og ved udførelsen af denne opgave kan Kommissionen, såfremt den mener, at en medlemsstat har tilsidesat en af sine traktatmæssige forpligtelser, anlægge sag i henhold til artikel 169. Det forhold, at Rådet har fået forelagt et forslag, der, såfremt det vedtages og omsættes til national ret, vil kunne bringe et påstået traktatbrud til ophør, kan ikke i sig selv afskære Kommissionen fra at anlægge traktatbrudssag.

Når en bestemmelse i den afledte fællesskabsret kan fortolkes på flere måder, bør den fortolkning, der bringer bestemmelsen i overensstemmelse med traktaten, lægges til grund frem for den, som medfører, at bestemmelsen må anses for uforenelig med traktaten.

Traktatens artikler 59 og 60 har haft direkte virkning siden overgangsperiodens udløb, uden at dette er betinget af, at der er foretaget en harmonisering eller samordning af medlemsstaternes lovgivninger. Disse traktatbestemmelser forudsætter ikke blot afskaffelse af enhver form for forskelsbehandling af tjenesteydere, som er begrundet i disses nationalitet, men også enhver form for begrænsning af den fri udveksling af tjenesteydelser, som begrundes med, at tjenesteyderen er etableret i en anden medlemsstat end den, hvor tjenesteydelsen skal udføres.

Den frie udveksling af tjenesteydelser, der er et grundlæggende princip i traktaten, kan kun begrænses ved regler, der er begrundet i almene hensyn, og som påhviler enhver person eller ethvert selskab, der driver virksomhed på modtagerstatens område, og kun i det omfang disse hensyn ikke tilgodeses i kraft af de bestemmelser, som tjenesteyderen er undergivet i den medlemsstat, hvor han er etableret. Det er desuden en betingelse, at kravene er objektivt nødvendige for at sikre overholdelsen af de regler, der gælder for det pågældende erhverv, og for at beskytte de hensyn, som varetages med reglerne.

Inden for forsikringssektoren som helhed består der et ufravigeligt hensyn til beskyttelsen af forbrugerne — i disses egenskab af forsikringstagere og forsikrede — som kan begrunde begrænsninger i den fri udveksling af tjenesteydelser. På fællesskabsrettens nuværende stade, navnlig hvad angår samordningen af de nationale regler, er disse hensyn ikke nødvendigvis beskyttet af etableringslandets lovgivning. Det følger heraf, at et krav om, at der skal indhentes særskilt koncession hos myndighederne i modtagerstaten, under visse omstændigheder kan være berettiget, for så vidt der er tale om direkte forsikring i almindeligehed. Derimod går et krav om etablering, som direkte udelukker den fri udveksling af tjenesteydelser, videre end nødvendigt for at opfylde det tilstræbte formål, og følgelig strider et sådant krav mod traktatens artikler 59 og 60. Hvad specielt angår coassurance, er den ledende assurandørs stilling efter direktiv 78/473 klart en anden end den, en forsikringsgiver i almindelighed har, hvorfor et krav om etablering endsige koncession i modtagerstaten ikke kan anses for foreneligt med traktatens artikler 59 og 60.