ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
87.

Jeg mener derfor ikke, at Retten begik en retlig fejl ved i den appellerede doms præmis 74 at anføre, at »den omstændighed, at de satser, der er fastsat for hvert år af aftalens gyldighed, er et resultat af en forhandling, [er] ikke tilstrækkeligt til, at denne aftale er selektiv«, og at »[det kun] ville [...] have forholdt sig anderledes, såfremt de ungarske myndigheder havde udøvet deres skønsmargen [...], således at det begunstigede sagsøgeren, og accepterede et lavt afgiftsniveau uden objektiv grund, henset til formålet med afgiftsforhøjelsen ved forlængelse af udvindingstilladelser og til skade for enhver anden aktør, der havde ansøgt om forlængelse af sine minerettigheder, eller, hvis der ikke fandtes en sådan aktør, såfremt der forelå konkrete indicier på, at der fandtes en uberettiget fordelagtig behandling af sagsøgeren«.
16.

Den øverste forvaltningsdomstol har meddelt, at den nævnte ændring af gaveafgiftsloven ifølge lovbegrundelsen blev vedtaget for at dække udgifterne til at støtte elproduktionen fra vedvarende energikilder. Indførelsen af støtte førte til en betydelig stigning i de støttede kilder og samtidig et betydeligt fald i investeringsomkostningerne til deres anlæg, hvilket især gjorde sig gældende i forbindelse med solkraftanlæg. Det var derfor nødvendigt at udbetale store beløb i støtte til driftsledere af solkraftanlæg. En af de kilder, der blev anvendt til at dække denne støtte, var indtjeningen fra gaveafgift, der blev pålagt gratistildelinger af emissionskvoter.
126.

På grundlag af det anførte foreslår jeg, at Domstolen besvarer de præjudicielle spørgsmål, som Bundessozialgericht har forelagt, således: »1) Artikel 24, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/38/EF af 29. april 2004 om unionsborgeres og deres familiemedlemmers ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område, om ændring af forordning (EF) nr. 1612/68 og om ophævelse af direktiv 64/221/EØF, 68/360/EØF, 72/194/EØF, 73/148/EØF, 75/34/EØF, 75/35/EØF, 90/364/EØF, 90/365/EØF og 93/96/EØF skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en medlemsstats lovgivning, hvorefter statsborgere i andre medlemsstater, der har ret til ophold i mere end tre måneder med henblik på at søge beskæftigelse i medfør af artikel 14, stk. 4, litra b), i direktiv 2004/38, udelukkes fra at modtage visse »særlige ikke-bidragspligtige kontantydelser« som omhandlet i artikel 70, stk. 2, i forordning nr. 883/2004, som ændret ved forordning nr. 1244/2010, der også må anses for »sociale ydelser« som omhandlet i direktiv 2004/38, når disse ydelser er garanteret statsborgere fra værtsmedlemsstaten, der befinder sig i samme situation. 2) Artikel 24, stk. 2, i direktiv 2004/38 skal fortolkes således, at den er til hinder for en medlemsstats lovgivning, hvorefter statsborgere i andre medlemsstater, der søger beskæftigelse på værtsmedlemsstatens område efter at have befundet sig på det pågældende arbejdsmarked, automatisk og uden individuel vurdering udelukkes fra at modtage visse »særlige ikke-bidragspligtige kontantydelser« som omhandlet i artikel 70, stk. 2, i forordning nr. 883/2004, som ændret ved forordning nr. 1244/2010, der også må anses for »sociale ydelser« som omhandlet i direktiv 2004/38, når disse ydelser er garanteret statsborgere fra værtsmedlemsstaten, der befinder sig i samme situation. 3) Under omstændigheder som dem, der foreligger i hovedsagen, kan børnene til en statsborger i en medlemsstat, som arbejder eller har arbejdet i værtsmedlemsstaten, og den forælder, som har den faktiske forældremyndighed over dem, i sidstnævnte stat påberåbe sig en opholdsret alene på grundlag af artikel 10 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 492/2011 af 5. april 2011 om arbejdskraftens frie bevægelighed inden for Unionen, uden at en sådan ret er underlagt en betingelse om, at de råder over tilstrækkelige midler og en sygeforsikring, der dækker samtlige risici i denne stat.«
76.

Såfremt det i denne forbindelse viser sig, at de tilbud om overtagelse af SNCM, der er indgivet til tribunal de commerce de Marseille, er betinget af, at forpligtelsen til tilbagebetaling af den ulovlige støtte »annulleres« ved, at der skabes en økonomisk diskontinuitet mellem SNCM og en ny struktur ( 31 ), skal jeg bemærke, at det fremgår af fast retspraksis, at, når der er stiftet et selskab med henblik på at fortsætte en del af aktiviteten i den virksomhed, der har modtaget den ulovlige støtte, og som er trådt i likvidation, »kan fortsættelsen af denne aktivitet, når den omhandlede støtte ikke er tilbagesøgt i sin helhed, bevirke, at den konkurrencefordrejning, som er forårsaget af den konkurrencefordel, som modtageren af dette selskab har opnået på markedet i forhold til sine konkurrenter, varer ved. Derfor kan et sådant nystiftet selskab, hvis der fortsat foreligger en fordel for det, være forpligtet til at tilbagebetale den omhandlede støtte. Dette er navnlig tilfældet, når det er godtgjort, at dette selskab faktisk nyder godt af den konkurrencefordel, der er forbundet med støtten, og særligt når selskabet erhverver aktiver fra selskabet i likvidation uden som modydelse at betale en pris svarende til markedsværdien, eller når det er godtgjort, at stiftelsen af et sådant selskab bevirker omgåelse af pligten til at tilbagesøge nævnte støtte« ( 32 ).
71.

Jeg tilføjer, at den måde, hvorpå Domstolen har defineret begrebet hvileperiode, gør det nemt at forkaste den opfattelse, som Irland påberåber sig. I forhold til »tilsvarende kompenserende hvileperioder« som omhandlet i artikel 17, stk. 2 og 3, i direktiv 93/104 har Domstolen således præciseret, at disse perioder skal være kendetegnet ved den omstændighed, »at arbejdstageren i løbet af disse perioder ikke har nogen forpligtelse over for arbejdsgiveren, der kan forhindre ham i frit og uafbrudt at hellige sig sine egne interesser med henblik på at neutralisere de virkninger, som arbejdet har for hans sikkerhed og sundhed. Disse hvileperioder skal desuden følge umiddelbart efter den arbejdstid, som de har til formål at kompensere for, med henblik på at undgå, at der opstår en tilstand af træthed eller overanstrengelse hos arbejdstageren som følge af flere på hinanden følgende arbejdsperioder« ( 34 ). Domstolen har ligeledes præciseret, at »[f]or at kunne hvile sig effektivt skal arbejdstageren have mulighed for at være væk fra sit arbejde i et bestemt antal timer, der ud over at udgøre en uafbrudt periode også skal følge lige efter en arbejdsperiode, for at han kan slappe af og forvinde den træthed, der er uløseligt forbundet med udøvelsen af hans arbejdsopgaver« ( 35 ).
63.

Som allerede anført ( 39 ) fastslog Domstolen i dommen i sagen Seydaland Vereinigte Agrarbetriebe ( 40 ), at anvendelse af reglerne i national ret, mens denne ret i forbindelse med de offentlige myndigheders salg af landbrugsjord kunne indføre regler for beregning af markedsværdien, kun kan anses for at være i overensstemmelse med artikel 107 TEUF, hvis den i alle tilfælde resulterer i en pris, som ligger så tæt som muligt på markedsværdien ( 41 ). Den fastslog, at et salg til den højestbydende og en fastsættelse af prisen ved en sagkyndig er egnet til at fastsætte priser svarende til den reelle markedsværdi, uden dog at udelukke, at andre metoder ligeledes kan nå det samme resultat ( 42 ). Den præciserede imidlertid, at hvor metoden til værdiansættelse af landbrugsjorden ikke ledsages af en mekanisme for ajourføring, som muliggør, at salgsprisen på jordarealerne i videst muligt omfang tilnærmes markedsværdien af disse arealer, navnlig i en situation med kraftigt opadgående pristendens, er den ikke egnet til at afspejle de reelle priser på det omhandlede marked ( 43 ).
63.

I denne forbindelse kan det af begrebet »medlem af ledelsen« som fastlagt ovenfor i punkt 56 udledes, at en medarbejder kan anses for medlem af ledelsen, såfremt vedkommende har en nøglefunktion i kreditinstituttet, som sætter vedkommende i stand til at udøve en betydelig indflydelse på kreditinstituttets ledelsesprincipper, og medarbejderen er direkte ansvarlig over for instituttets ledelsesorgan for denne virksomhed. I lyset af denne definition af medlem af ledelsen finder jeg, at det for at anse en medarbejder for medlem af ledelsen slet ikke er nødvendigt, at vedkommende besidder det fulde ansvar i forhold til et virksomhedsområde eller har mulighed for at give instrukser eller vedtage bindende beslutninger. Det kan nemlig ikke udelukkes, at beføjelsen til at lede, planlægge, koordinere og føre tilsyn med virksomheden eller et betydeligt område af et kreditinstituts virksomhed henset til de aktuelle omstændigheder i enhver konkret sag gør den person, som har denne beføjelse, i stand til at øve en betydelig indflydelse på instituttet. Det tilkommer dog den nationale ret i betragtning af alle relevante omstændigheder i den konkrete sag at vurdere, hvorvidt medarbejderen uden at besidde det fulde ansvar for et virksomhedsområde og/eller have mulighed for at give instrukser eller vedtage bindende beslutninger i realiteten kan øve en betydelig indflydelse på kreditinstituttets ledelsesprincipper.
42.

Det påhviler nærmere bestemt denne ret at analysere de forskellige bestanddele af det yngre varemærke, deres egentlige betydning i selve varemærket samt deres samspil med hinanden med henblik på via en sammenfatning at udlede det helhedsindtryk, som varemærket giver, og som den relevante kundekreds vil kunne bevare i erindringen. Med henblik på at foretage en sådan vurdering skal den pågældende ret under omstændigheder som de i hovedsagen foreliggende, hvor det yngre varemærke er sammensat af et tegn, der gengiver den bogstavrækkefølge, som er den eneste ordbestanddel i det ældre varemærke, og en ordkombination, blandt andre faktorer tage hensyn til den placering, som henholdsvis bogstavrækkefølgen og ordkombinationen har i tegnet ( 41 ), samt til sidstnævntes længde ( 42 ), og eventuelt beskrivende karakter ( 43 ), til den forbindelse, som den relevante kundekreds vil kunne skabe mellem bogstavrækkefølgen og ordkombinationen – navnlig muligheden for, at førstnævnte anses for at være et akronym for sidstnævnte – til hvorvidt en sådan forbindelse vil blive opfattet straks, til konsekvenserne af en sådan opfattelse for erindringen af tegnet ( 44 ), til typen af de omhandlede varer, kendetegnene ved den relevante kundekreds og dens grad af opmærksomhed, samt til hvilken type hukommelse, der forudsættes (kort tid, gennemsnitlig tid eller lang tid). På samme måde påhviler det i givet fald den forelæggende ret at vurdere, om den omstændighed, at det yngre varemærkes bestanddele danner en særskilt logisk enhed, som følge af de forbindelser, som den relevante kundekreds kan skabe mellem bogstavrækkefølgen og ordkombinationen, kan forhindre, at denne bogstavrækkefølge, der er den fælles bestanddel for de omhandlede varemærker, kan blive selvstændigt opfattet og husket af denne kundekreds, og dermed væsentligt bidrager til at skabe et helhedsbillede af det yngre varemærke, som den nævnte kundekreds vil bevare i erindringen. Ved denne vurdering og med henblik på at bedømme den begrebsmæssige lighed mellem de omtvistede varemærker skal der ligeledes tages hensyn til sandsynligheden for, at de forbrugere, der har set det ældre varemærke, vil kunne tillægge den bogstavrækkefølge, som dette varemærke er sammensat af, den samme betydning, som de genfinder i det yngre varemærke ( 45 ).
8.

Reduktionsprogrammet er fastsat i VOC-direktivets bilag II B: »1. Principper Formålet med reduktionsprogrammet er at gøre det muligt for driftslederen gennem andre midler at nå emissionsbegrænsninger svarende til dem, der ville være opnået under anvendelse af emissionsgrænseværdierne. Driftslederen kan bruge ethvert reduktionsprogram, der er specielt udformet til hans anlæg, hvis enderesultatet er en tilsvarende reduktion af emissionen. Medlemsstaterne indberetter jf. artikel 11 i dette direktiv til Kommissionen om fremskridtene med at nå den samme reduktion af emissionen, herunder om erfaringerne fra anvendelsen af reduktionsprogrammet. 2. Praksis Ved anvendelse af overfladebehandlingsmidler, lakker, klæbemidler eller trykfarver kan nedenstående program anvendes. Når nedenstående metode ikke er hensigtsmæssig, kan den kompetente myndighed tillade en driftsleder at anvende enhver alternativ undtagelsesordning, som den mener opfylder de her skitserede principper. Ved udformningen af planen skal følgende forhold inddrages: i) hvis alternative stoffer, som indeholder ringe mængder af eller ingen opløsningsmidler, er under udvikling, skal driftslederen have forlænget tidsfristen for gennemførelse af sine programmer for emissionsbegrænsningen ii) referencepunktet for emissionsbegrænsninger skal så nøjagtigt som muligt svare til den emission, som ville være forekommet, hvis der ikke var gennemført begrænsningsaktioner. Følgende program gælder for anlæg, for hvilke et konstant tørstofindhold i produktet kan antages og bruges til fastlæggelse af referencepunktet for emissionsbegrænsningen. i) Driftslederen fremsender et program for emissionsbegrænsningen, som især redegør for faldet i det gennemsnitlige indhold af opløsningsmiddel i det samlede input og/eller den øgede effektivitet i anvendelsen af tørstoffer, som kræves for at opnå en begrænsning af den samlede emission fra anlægget til en given procentdel af den årlige referenceemission, kaldet målemissionen. ii) Den årlige referenceemission beregnes på følgende måde: a) Der foretages en bestemmelse af den samlede masse af tørstoffer i mængden af overfladebehandlingsmiddel og/eller trykfarve, lak eller klæbemiddel, der forbruges pr. år. Tørstoffer er alt materiale i overfladebehandlingsmidler, trykfarver, lak og klæbestoffer, der bliver faste, når vand og flygtige organiske forbindelser er fordampet. b) Den årlige referenceemission beregnes ved at multiplicere massen under litra a) med den relevante faktor fra nedenstående tabel. […] c) Målemissionen svarer til den årlige referenceemission multipliceret med en procentdel lig med: — for anlæg under punkt 6 og de laveste tærskelområder i bilag II A, punkt 8 og 10: (værdi for diffus emission + 15) — for alle andre anlæg: (værdi for diffus emission + 5).«
38.

Hvad for det første angår argumentet om, at ingen medlemsstat bør være forpligtet til at tillade fradrag, der vedrører virksomhed, som ikke beskattes på dens område, er det tilstrækkeligt at bemærke, at det ikke ville have en sådan konsekvens at gøre det muligt for D.G. Kieback successivt at være omfattet af ordningerne for henholdsvis hjemmehørende og ikke-hjemmehørende skattepligtige. Dette ville kun have til følge, at D.G. Kieback kunne foretage de sædvanlige fradrag i sin skattepligtige indkomst i Nederlandene i de første tre måneder af 2005, således inklusive fradrag for renter af realkreditlån i sin bolig i Tyskland, der vedrørte denne periode. Fradraget ville således udelukkende vedrøre indkomst, der var skattepligtig i Nederlandene.
45.

Kommissionen har indledningsvis redegjort for de kriterier, der alle sammen skal være opfyldt for, at der kan opgives gennemsnitlige personaleudgifter. For det første skal beregningsmetoden for gennemsnitlige personaleudgifter være støttemodtagerens almindelige praksis for beregning af udgifter; for det andet skal de gennemsnitlige personaleudgifter være baseret på modtagerens faktiske personaleudgifter, som de fremgår af de lovpligtige regnskaber, uden budgetterede eller anslåede beløb; for det tredje skal alle ikke-støtteberettigede udgifter fratrækkes ved beregningen af de gennemsnitlige personaleomkostningstakster; og for det fjerde skal det antal produktive timer, der anvendes til beregning af de gennemsnitlige timetakster, svare til støttemodtagerens sædvanlige administrative praksis, forudsat at denne afspejler støttemodtagerens reelle arbejdsnormer. Hvad angår det sidstnævnte kriterium, har Kommissionen fremhævet, at Retten præciserede, at kun udgifterne til det antal timer, som de personer, der direkte har udført arbejdet, rent faktisk har arbejdet på projektet, kan opføres.
4.

Følgende betragtninger til Reach-forordningen er relevante: »(1) Denne forordning bør sikre såvel et højt beskyttelsesniveau for menneskers sundhed og miljøet som den frie bevægelighed på det indre marked for stoffer som sådan, i blandinger og i artikler og samtidig styrke konkurrenceevne og innovation. Denne forordning bør også fremme udviklingen af alternative metoder til vurdering af stoffers farlighed. […] (3) Der bør sikres et højt niveau for menneskers sundhed og miljøbeskyttelse ved tilnærmelse af lovgivningerne om stoffer med det mål at opnå en bæredygtig udvikling. Denne lovgivning bør anvendes på en ikke-diskriminerende måde, uanset om stofferne handles på det indre marked eller internationalt, i overensstemmelse med Fællesskabets internationale forpligtelser. […] (29) Da producenter og importører af artikler bør være ansvarlige for deres artikler, er det hensigtsmæssigt at pålægge registreringskrav for stoffer, der er beregnet til at blive frigivet fra artikler, og som ikke er blevet registreret til den pågældende anvendelse. I forbindelse med særligt problematiske stoffer, der er til stede i artikler over mængde- og koncentrationstærsklerne, hvor eksponering for stoffet ikke kan udelukkes, og hvor ingen har registreret stoffet til denne anvendelse, bør agenturet underrettes. Agenturet bør endvidere have beføjelser til at kræve, at der indsendes en registrering, hvis det har grunde til at formode, at frigivelsen af et stof fra artiklen kan udgøre en sundheds- eller miljørisiko, og at stoffet er til stede i disse artikler i mængder på over 1 ton pr. producent eller importør pr. år. Agenturet bør overveje, om der er behov for et forslag om en begrænsning, hvis det mener, at sådanne stoffers anvendelse i artikler udgør en sundheds- eller miljørisiko, der ikke er tilstrækkeligt kontrolleret. […] (56) En del af producenters eller importørers ansvar for risikohåndtering i forbindelse med stoffer består i formidling af oplysninger om disse stoffer til andre fagfolk, bl.a. downstream-brugere eller distributører. Desuden bør producenter og importører af artikler give oplysninger om sikker anvendelse af artikler til industrielle og professionelle brugere, samt til forbrugere efter anmodning. Dette vigtige ansvar bør ligeledes gælde i hele leverandørkæden, så alle aktører kan opfylde deres forpligtelser med hensyn til håndtering af risiciene i forbindelse med anvendelse af stofferne. […] (117) EU-borgere bør havde adgang til oplysninger om kemikalier, som de kan blive eksponeret for, således at de kan træffe kvalificerede beslutninger om deres brug af kemikalier. […] [...]«
28.

Det kan ikke anses for en korrekt måde at opfylde denne forpligtelse på, at et køretøj fritages for den nye afgift, fordi det allerede har været underlagt en tidligere gældende afgift, der senere er kendt uforenelig med EU-retten. Det er således to forskellige personer, der pålægges disse to afgifter. Fritagelsen begunstiger køberen af køretøjet, der fritages for forpligtelsen til at betale afgift, når køretøjet registreres i dennes navn, hvorimod den person, der er berettiget til tilbagebetaling af den tidligere afgift, som er kendt uforenelig med EU-retten, er den, der har betalt denne afgift, dvs. sælgeren af køretøjet eller en endnu tidligere ejer, hvis køretøjet er blevet solgt mellem det tidspunkt, hvor den tidligere afgift blev betalt, og det tidspunkt, hvor den nye afgift trådte i kraft. Selv om de offentlige indtægter, som svarer til den afgift, der er kendt uforenelig med EU-retten, udlignes på denne måde, er dette ikke til fordel for den person, der har ret til at få tilbagebetalt denne afgift, men for en tredjepart. Den berettigede person vil højst få udbetalt det residuelle afgiftsbeløb, der indgår i køretøjets værdi, som led i salgsprisen. Dette beløb vil dog sjældent svare til den afgift, der faktisk er betalt, og vil under alle omstændigheder ikke omfatte påløbne renter.
GVG’s § 187, som ændret efter gennemførelsen af direktiv 2010/64 og 2012/13, bestemmer:

»1. Retten sørger for tolke- eller oversætterbistand til en tiltalt eller dømt person, der ikke behersker det tyske sprog eller har nedsat hørelse eller talebesvær, såfremt dette er nødvendigt, for at han kan udøve sine straffeprocessuelle rettigheder. Retten gør på et sprog, som tiltalte forstår, denne opmærksom på, at han for så vidt har krav på gratis tolke- eller oversætterbistand under hele straffesagen.

2. For at sikre, at en tiltalt, der ikke behersker det tyske sprog, kan udøve sine straffeprocessuelle rettigheder, er det normalt nødvendigt, at der udfærdiges en skriftlig oversættelse af en afgørelse om frihedsberøvelse samt anklageskrifter, strafferetlige kendelser og ikke-retskraftige domme. [...]

[...]«
108.

Med henblik herpå er de for det første forpligtet til at fortolke og anvende alle nationale bestemmelser i overensstemmelse med EU-retten. I denne forbindelse skal de i videst muligt omfang fortolke national lovgivning i lyset af de relevante EU-retlige bestemmelsers ordlyd og formål, for at fremkalde det med disse tilsigtede resultat ( 65 ). Idet de tager den nationale ret i dens helhed i betragtning og anvender fortolkningsmetoder, der er anerkendt i denne ret, skal de gøre alt, hvad der henhører under deres kompetence, for at sikre den fulde virkning af de EU-retlige bestemmelser og for at nå et resultat, der er i overensstemmelse med det mål, der tilsigtes med EU-retten ( 66 ).
60.

I denne forbindelse vil jeg indledningsvis erindre om, at medlemsstaterne efter fast retspraksis fortsat er kompetente til gennem overenskomst eller på egen hånd at fastlægge kriterierne for fordelingen af beskatningskompetencen med henblik på at undgå dobbeltbeskatning ( 19 ), i givet fald gennem indgåelse af overenskomster. Det tilkommer medlemsstaterne at træffe de nødvendige foranstaltninger for at undgå dobbeltbeskatning ved bl.a. at anvende de kriterier, som følges i international beskatningspraksis ( 20 ).
14.

For så vidt angår den procedure, hvorefter tilslutninger blev erklæret for gyldige, og for den vilkårlige fordeling af medlemmer (artikel 19-31 i bekendtgørelse nr. 18/2007), bestemte bekendtgørelse nr. 18/2007, at forvaltningsselskaberne to gange om måneden (den 1. og den 15. i måneden) skulle indsende en rapport til det nationale organ for pensioner og andre sociale sikringsydelser (Casa Națională de Pensii și alte Drepturi de Asigurări Sociale, herefter »CNPAS«) med oplysninger om de personer, som havde underskrevet en individuel indmeldelse i de to uger forud for udarbejdelsen af rapporten. Hvis det inden for rammerne af de halvmånedlige rapporter fremgik af rapporterne fra et eller flere forvaltningsselskaber, at en person havde underskrevet mere end én individuel indmeldelse, eller hvis det blev konstateret, at den pågældendes indmeldelse foreløbigt var blevet erklæret for gyldig i forbindelse med tidligere rapporter, opførte CNPAS den pågældende i et elektronisk register over dubletter (artikel 21, stk. 1 i bekendtgørelse nr. 18/2007). I sådanne tilfælde var de selskaber, der forvaltede fondene, for så vidt angår personer, der forekom at have underskrevet flere individuelle indmeldelser, efter loven forpligtet til at kontrollere ægtheden af den individuelle indmeldelse og af kopien af identitetskortet med den pågældendes håndskrevne underskrift, og forvaltningsselskabet kunne, hvis det blev fastslået, at indmeldelsen var ægte, på ny indsende oplysningerne om den pågældendes tilslutning til CNPAS i den følgende halvmånedlige rapport.
42.

For det andet er det ikke tilstrækkeligt for at bekræfte denne hensigt om at opfylde en forpligtelse hos EU-lovgiver, at det blot generelt af betragtningerne til en EU-retsakt kan udledes, at den pågældende retsakt skal vedtages under hensyntagen til Unionens internationale forpligtelser ( 29 ). Tværtimod er det tilstrækkeligt – men også nødvendigt – for at anvende den retspraksis, der følger af Nakajima-dommen, at der af den sammenhæng, hvori den pågældende EU-retsakt indgår, uden tvivl kan udledes en specifik hensigt om at opfylde en bestemt og indholdsmæssigt præcis WTO-forpligtelse, og at det også fremgår, med hvilken bestemmelse i hvilken afledt retsakt, denne forpligtelse konkret skulle opfyldes.