DA Den Europæiske Unions Tidende C 282/12

Appel iværksat den 14. juli 2011 af Power-One Italy SpA til prøvelse af Rettens kendelse (Sjette Afdeling) af 24. maj 2011 i sag T-489/08, Power-One Italy SpA mod Europa-Kommissionen

(Sag C-372/11 P)

2011/C 282/23

Processprog: italiensk

Parter

Appellant: Power-One Italy SpA (ved avvocati A. Giussani og R. Giuffrida)

Den anden part i appelsagen: Europa-Kommissionen

Appellantens påstande

— Den kendelse, som Retten (Sjette Afdeling) afsagde den 24. maj 2011 i sag T-489/08, annulleres og det fastslås følgelig, at: — Europa-Kommissionen har tilsidesat artikel 10, stk. 2, i forordning nr. 1655/2000 (1) og artikel 14 i standardbestemmelserne (2) samt det almindelige retsprincip om beskyttelse af den berettigede forventning. — I det omfang sagsakterne tillader det: der foreligger en årsagsforbindelse mellem Kommissionens adfærd og den skade, som Power One har lidt, og Unionen tilpligtes følgelig i henhold til artikel 268 TEUF (tidligere artikel 235 EF) at betale erstatning til Power One Italy SpA for den forvoldte skade, der kan opgøres til 2 876 188,99 EUR, eller svarende til de udgifter, som appellanten har afholdt i forbindelse med PNEUMA-projektet, jf. opgørelsen i bilaget til appelstævningen, hvilken opgørelse Kommissionen under alle omstændigheder allerede er i besiddelse af, og som allerede indgår i sagsakterne.

— Europa-Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Anbringender og væsentligste argumenter

Til støtte for appellen har appellanten for det første gjort gældende, at der foreligger en tilsidesættelse af det almindelige princip om beskyttelse af den berettigede forventning, og en utilstrækkelig og selvmodsigende begrundelse med hensyn til påstanden om, at der er tale om procedurefordrejning.

Retten hævder i præmis 47 i den appellerede kendelse, at appellanten kunne drage en større fordel af annullationen af Kommissionens beslutning i forhold til de beløb, der skal tilbagebetales svarende til tilbagesøgning af hele den støtte, der var tildelt det omstridte projekt, og at »det kan lægges til grund, at betaling af dette sidstnævnte beløb i erstatning har en snæver forbindelse med annullationen af den omhandlede beslutning«, hvorved argumentet om procedurefordrejning begrundes. Retten adskilte således ganske vilkårligt appellantens påstand fra den grundlæggende enhed mellem de handlinger, der indgik i den krænkende adfærd, og den skadefremkaldende virkning svarende til de samlede afholdte udgifter. Den omstændighed, at Kommissionens indsigelse blev taget til følge, er følgelig ikke begrundet i tilstrækkeligt omfang.

Det andet anbringende, som fremsættes, vedrører en tilsidesættelse af det almindelige princip om beskyttelse af den berettigede forventning, og en urigtig anvendelse af reglerne om bevisbedømmelse og om fremskaffelse af beviser samt en utilstrækkelig og selvmodsigende begrundelse vedrørende restskaden.

Af præmis 55 i Rettens kendelse fremgår det, at »stævningen ikke angiver arten og omfanget af den restskade, som sagsøgeren angiveligt har lidt«, og at »stævningen på ingen måde angiver grundene til, at sagsøgeren er af den opfattelse, at restskaden kan tilskrives Kommissionens tilbagekaldelse af støtten til det omstridte projekt«. Det skal i denne forbindelse fremhæves, at den skade, der er lidt af det sagsøgende selskab, ikke i sig selv kan beløbsfastsættes, men at den omhandlede finansiering har en præcis vejledende værdi, der kan beløbsfastsættes i forhold til det udførte projekt, og at tilbagekaldelsen af denne finansiering nødvendigvis er forbundet med omkostninger som det sagsøgende selskab ikke ville have haft, såfremt støtten ikke havde været ydet; den nævnte argumentation blev allerede fremført i bemærkningerne vedrørende Kommissionens afvisningspåstand (bemærkninger, der ligeledes var vedlagt det sagsøgende selskabs regnskab), og Retten undlod at tage stilling hertil, idet den blot anførte, at der manglede påstande om den lidte skade.

Appellanten har endelig gjort gældende, at der foreligger en tilsidesættelse af det almindelige princip om beskyttelse af den berettigede forventning og en urigtig anvendelse af reglerne om bevisbedømmelse og om fremskaffelse af beviser samt en manglende bedømmelse af de afgørende faktiske omstændigheder vedrørende årsagsforbindelsen.

Retten anførte i den appellerede kendelses præmis 57 i relation til påstandene vedrørende årsagsforbindelsen, at det »sagsøgende selskab ikke har fremlagt nogen oplysninger om den omhandlede adfærds indvirkning på den omstændighed, at sagsøgeren har afholdt udgifter til det omstridte projekt, der overstiger det maksimale beløb, som Kommissionen havde givet tilsagn om«. Efter appellantens opfattelse er det klart, at Retten i det foreliggende tilfælde har gjort sig skyldig i en saglig unøjagtighed ved bedømmelsen af de faktiske omstændigheder, der kan udledes af sagsakterne. Retten gengav i det væsentlige de fremlagte beviser urigtigt, idet den afviste, at der forelå en tydelig årsagsforbindelse mellem Kommissionens adfærd og den skade, som det sagsøgende selskab var blevet forvoldt. Retten tog således ikke i begrundelsen for sin afgørelse stilling til de omstændigheder, der allerede fremgik af stævningen og af de bemærkninger, der blev fremlagt i efterfølgende indlæg. Det appellerende selskab gør navnlig gældende, at den hævdede manglende opfyldelse fra selskabets side af sin forpligtelse til rettidigt at fremlægge dokumentation i relation til et fuldført projekt er af accessorisk og altså mindre væsentlig karakter.

(1) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1655/2000 af 17.7.2000 om det finansielle instrument for miljøet (Life), EFT L 192, s. 1.

(2) De administrative standardbestemmelser for LIFE-projekter, der var bilagt den indgåede aftale.