RETTENS DOM (Femte Afdeling)

18. marts 1997

Forenede sager T-178/95 og T-179/95

Santo Picciolo og Giuseppe Caló

mod

Den Europæiske Unions Regionsudvalg

»Tjenestemænd — ny stilling ved Regionsudvalget — stillingsopslag — afslag på ansøgninger — annullationssøgsmål — forsinket meddelelse om afslagene — manglende begrundelse — ligebehandling — åbenbart fejlskøn«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-155

Angående:

Påstand dels om annullation af Regionsudvalgets afgørelser af 5. december 1994 om afslag på sagsøgernes ansøgninger til stillingen som direktør for Regionsudvalgets Administrations- og Sekretariatsafdeling i henhold til stillingsopslag CdR/1/94, dels om annullation af afgørelsen af samme dato om udnævnelse af M. til stillingen.

Udfald:

Frifindelse.

Resumé af dom

Sagsøgeren i sag T-178/95, Santo Picciolo, er tjenestemand i lønklasse A3 og chef for lønningsafdelingen ved Europa-Parlamentets Generaldirektorat for Personale, Budget og Økonomi.

Sagsøgeren i sag T-179/95, Giuseppe Caló, er tjenestemand i lønklasse A3 og chef for Kontoret for Landbrugsregnskaber og -strukturer ved Direktoratet for Landbrags-, Fiskeri- og Miljøstatistik under Det Statistiske Kontor (Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber).

Ved meddelelse om ledig stilling CdR/1/94, der blev vedtaget af formanden for Regionsudvalget den 17. november 1994 og opslået i Regionsudvalgets og Det Økonomiske og Sociale Udvalgs (ØSU) lokaler med virkning fra den 21. november 1994, meddelte Regionsudvalget, at stillingen i lønklasse A2 som direktør for Regionsudvalgets Administrations- og Sekretariatsafdeling var ledig. Fristen for indgivelse af ansøgninger til den pågældende stilling var fastsat til den 1. december 1994, kl. 12.00.

På forespørgsel fra generalsekretæren for Union syndicale, der er en af de største fagforeninger for EF-ansatte, meddelte direktøren for ØSU's Personale-, Administrations- og Budgetdirektorat den 29. november 1994, at meddelelse om ledig stilling CdR/1/94, der var udarbejdet af Personaledirektoratet efter anmodning fra Regionsudvalget, i hans fravær var blevet forelagt generalsekretæren for Regionsudvalget den 18. november 1994, og at meddelelsen var blevet opslået i ØSU's lokaler den 21. november 1994 efter weekenden.

Henholdsvis den 30. november og den 1. december 1994 indgav sagsøgerne Caló og Picciolo ansøgninger til den ledige stilling.

Den 5. december 1994 udnævnte Regionsudvalget M. til den pågældende stilling.

Ved skrivelse af 10. februar 1995 fik sagsøgerne afslag på deres ansøgninger til stillingen.

Realiteten

Det første anbringende om tilsidesættelse af vedtægtens artikel 25, stk. 2

Retten bemærkede, at fristen for meddelelse af afslagene på sagsøgernes ansøgninger ikke skulle bedømmes i forhold til den afgørelse, hvorved en anden ansøger blev udnævnt, men i forhold til afgørelsen om ikke at efterkomme sagsøgernes ansøgninger (præmis 28).

Henvisning til: Domstolen, 30. maj 1984, sag 111/84, Picciolo mod Parlamentet, Sml. s. 2323, præmis 25.

Retten anførte, at selv om det blev lagt til grund, at sagsøgerne ikke rettidigt vatblevet underrettet om afslaget på deres ansøgninger, kunne dette ikke medføre annullation af de anfægtede retsakter. Underretningen af den pågældende om en individuel afgørelse er nemlig en efterfølgende handling i forhold til selve afgørelsen, og påvirker derfor ikke dennes indhold. Det kan således ikke i sig selv udgøre en overtrædelse af artikel 25 i vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber (vedtægten), som kan medføre annullation af den anfægtede retsakt, aí der konstateres en forsinkelse i forbindelse med underretningen af den pågældende om en individuel afgørelse (præmis 29).

Henvisning til: Retten, 20. marts 1991, sag T-1/90, Pérez-Mínguez Casariego mod Kommissionen, Sml. II, s. 143, præmis 72.

Retten fastslog, at pligten i medfør af vedtægtens artikel 25, stk. 2, til at begrunde enhver bebyrdende afgørelse udgør et vigtigt princip i fællesskabsretten, som kun kan fraviges af tvingende hensyn. Denne pligt har til formål dels at gøre det muligt for Fællesskabernes retsinstanser at udøve deres kontrol med hensyn til afgørelsens lovlighed, dels at give afgørelsens adressat oplysninger, der er tilstrækkelige til at fastslå, hvorvidt afgørelsen er korrekt eller behæftet med mangler (præmis 33).

Henvisning til: Pérez-Mínguez Casariego mod Kommissionen, a.st., præmis 73.

Retten bemærkede, at ansættelsesmyndigheden imidlertid ikke havde pligt til at begrunde afgørelser om forfremmelse i forhold til ansøgere, som ikke var blevet forfremmet. Den havde derimod pligt til at begrunde en afvisning af en klage i medfør af vedtægtens artikel 90, stk. 2, indgivet af en ansøger, der ikke var blevet forfremmet, hvilken begrundelse måtte antages at falde sammen med begrundelsen for den afgørelse, som klagen var rettet imod. Det var herved tilstrækkeligt, at begrundelsen støttedes på de betingelser, som ifølge vedtægten gælder for en behørig gennemførelse af proceduren (præmis 34).

Henvisning til: Retten, 23. februar 1994, forenede sager T-18/92 og T-68/92, Coussios mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 171, præmis 69; Retten, 24. februar 1994, sag T-108/92, Caló mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 213, præmis 34; Retten, 16. oktober 1996, sag T-37/94, Benecos mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 1301, præmis 39.

Retten fandt, at de detaljerede forklaringer, som ansættelsesmyndigheden havde givet i sine besvarelser af de nævnte klager, måtte anses for at udgøre en tilstrækkelig begrundelse af afslaget på ansøgningerne (præmis 35 og 38).

Det andet anbringende om tilsidesættelse af princippet om ligebehandling og om forbud mod forskelsbehandling af tjenestemænd

Retten fastslog, at i henhold til princippet om ligebehandling og forbud mod forskelsbehandling må sammenlignelige situationer ikke behandles forskelligt, medmindre der er en objektiv begrundelse for en forskellig behandling (præmis 54).

Henvisning til: Retten, 9. februar 1994, sag T-109/92, Lacruz Bassols mod Domstolen, Sml. Pers. II, s. 105, præmis 87.

Sagsøgerne havde ikke godtgjort, at den fastsatte frist for indgivelse af ansøgninger havde været usædvanlig kort. De 13 dage fra afsendelsen af meddelelsen om ledig stilling til de forskellige institutioner, som fandt sted om formiddagen den 18. november 1994, til fristen for indgivelse af ansøgninger den 1. december 1994, kl. 12.00, var tilstrækkelige til, at de potentielle ansøgere måtte anses for at være blevet behørigt underrettet. Selv om det blev lagt til grund, at de forskellige institutioner, som meddelelsen om ledig stilling var blevet sendt til, ikke havde udvist al fornøden påpasselighed for straks at gøre deres respektive personale bekendt med meddelelsen, kunne den manglende påpasselighed under alle omstændigheder ikke tilregnes Regionsudvalget (præmis 57).

Rettede bemærkede, at et klagepunkt kun kan antages til realitetsbehandling, såfremt klagepunktet fremgår af klagens ordlyd, eller det i hvert fald forudsætningsvis kan udledes af klagen, at den vedrører det pågældende klagepunkt. Endvidere bemærkede Retten, at selv om de påstande, som nedlægges for Fællesskabernes retsinstanser, kun kan vedrøre indsigelser, der hviler på samme grundlag som de i klagen anførte, kan disse dog under sagens gang uddybes ved anbringender og argumenter, som ikke nødvendigvis figurerer i klagen, men som står i nøje forbindelse med den (præmis 60).

Henvisning til: Domstolen, 9. juli 1981, sag 184/80, Van Zaanen mod Revisionsretten, Sml. s. 1951, præmis 13; Retten, 3. marts 1993, sag T-58/91, Booss og Fischer mod Kommissionen, Sml. II, s. 147, præmis 83; Retten, 16. oktober 1996, sag T-378/94, Knijffmod Revisionsretten, Sml. Pers. II, s. 1341, præmis 21.

Retten fandt, at argumentet om, at udvælgelsen skal ske på et så bredt geografisk grundlag som muligt, hvilket er en gengivelse af vedtægtens artikel 27, måtte antages til realitetsbehandling, eftersom det, om end bredt formuleret, figurerede i sagsøgernes klager (præmis 64).

Under retsmødet anførte sagsøgerne, at vedtægtens artikel 27 er en grundlæggende bestemmelse i vedtægten, men påviste dog ikke, hvorledes den var blevet tilsidesat i sagen. De bemærkede, at bestemmelsen i forbindelse med ansættelsesprocedurer indebærer, at de kvalifikationer, som kræves af ansøgerne, skal være fastlagt med henblik på at garantere den udvalgte ansøgers faglige egnethed, og ikke ud fra profilen af den person, man eventuelt ønsker at ansætte af geografiske hensyn (præmis 65).

Retten udtalte, at reglen i vedtægtens artikel 27, stk. 3, hvorefter ingen stilling kan forbeholdes borgere fra en bestemt medlemsstat, skal overholdes i forbindelse med alle ansættelsesprocedurer efter vedtægtens artikel 29, herunder også ansættelse af tjenestemænd i lønklasse Al og A2 i henhold til proceduren ifølge artikel 29, stk. 2 (præmis 66).

Henvisning til: Booss og Fischer mod Kommissionen, a.st., præmis 85.

Retten bemærkede dog, at ansættelsesmyndigheden ved besættelsen af en stilling kan lægge vægt på ansøgernes nationalitet som udslagsgivende faktor med henblik på at opretholde eller genskabe en geografisk ligevægt, såfremt det fremgår af en sammenlignende bedømmelse af ansøgningerne, at to eller flere ansøgeres dokumenterede kvalifikationer i det væsentlige må ligestilles (præmis 67).

Henvisning til: Retten, 22. marts 1995, sag T-586/93, Kotzonis mod ØSU, Sml. II, s. 665, præmis 86.

Det tredje anbringende om tilsidesættelse af vedtægtens artikel 45 og et påstået åbenbart fejlskøn

Præsidiet havde gennemført »en sammenlignende bedømmelse af ansøgningerne under hensyntagen til de ledige stillinger. Efter afslutningen af denne procedure havde præsidiet efter forslag fra generalsekretæren truffet afgørelse om at udnævne M. til direktør for Sekretariats-, Administrations- og Finanskontrolafdelingen«. Ansøgningerne og de vedlagte curriculum vitae havde været genstand for en indgående sammenlignende bedømmelse (præmis 82 og 83).

Det påhvilede derfor Retten at påse, at ansættelsesmyndigheden ikke havde begået nogen åbenbar fejl ved sin bedømmelse af, at sagsøgerne i modsætning til den valgte ansøger ikke opfyldte alle de krævede særlige kvalifikationer i meddelelsen om ledig stilling (præmis 84).

Henvisning til: Retten, 2. oktober 1996, sag T-356/94, Vecchi mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 1251, præmis 54.

Retten bemærkede for så vidt angik bedømmelsen af, om der forelå en fejl i forbindelse med valget af en tjenestemand i lønklasse A2, at denne skulle være åbenbar og overskride den vide skønsbeføjelse, som ansættelsesmyndigheden besidder ved sammenligningen af ansøgernes fortjenester og bedømmelsen af tjenestens interesse. Rettens kontrol måtte begrænses til spørgsmålet om, hvorvidt administrationen i betragtning af de oplysninger, den havde støttet sin vurdering på, havde holdt sig inden for rimelige grænser, og ikke havde udøvet sit skøn åbenbart fejlagtigt eller til uvedkommende formål. Udøvelsen af den skønsmæssige beføjelse, som administrationen besidder ved udnævnelser og forfremmelser, forudsætter, at den omhyggeligt og upartisk undersøger alle relevante forhold i den enkelte ansøgning, og at den nøje iagttager de i stillingsopslaget opstillede betingelser, og at den skal se bort fra enhver ansøger, der ikke opfylder disse betingelser (præmis 85).

Henvisning til: Domstolen, 18. marts 1993, sag C-35/92 P, Parlamentet mod Frederiksen, Sml. I, s. 991, præmis 15; Retten, 13. december 1990, sag T-20/89, Moritz mod Kommissionen. Sml. II, s. 769, præmis 29.

Retten udtalte, at selv om beskrivelsen af de i meddelelse CdR/1/94 krævede kvalifikationer faktisk tillod en vis fortolkningsmargin, måtte den manglende præcision ses i forhold til betydningen af den stilling, som skulle besættes. Henset til, at den pågældende meddelelse om ledig stilling angik en nyoprettet stilling i lønklasse A2, måtte de »krævede kvalifikationer« anses for at være tilstrækkeligt præcise og for at have kunnet fungere som hensigtsmæssigt kriterium for udvælgelse af den bedste af ansøgerne til stillingen som direktør i tjenestens interesse (præmis 87).

Meddelelsen om ledig stilling havde opfyldt sit formål, som var at underrette interesserede så nøjagtigt som muligt om de betingelser, der skulle opfyldes ved besættelsen af den pågældende stilling, for at give dem mulighed for at bedømme, om det havde noget formål for dem at indgive ansøgning, og ordlyden af meddelelsen havde ikke en sådan karakter, at Retten ikke kunne vurdere, om ansættelsesmyndigheden havde begået et åbenbart fejlskøn. Kontrollen af den bedømmelse af sagsøgernes kvalifikationer, som ansættelsesmyndigheden havde foretaget, havde ikke påvist nogen sådan åbenbar fejl fra ansættelsesmyndighedens side (præmis 95).

Henvisning til: Vecchi mod Kommissionen, a.st., præmis 50.

Det jjerde anbringende om magtfordrejning

Retten bemærkede, at begrebet magtfordrejning sigter til det tilfælde, hvor en administrativ myndighed har anvendt sine beføjelser til et andet formål end det, hvortil det har fået dem tillagt. En afgørelse er kun behæftet med magtfordrejning, såfremt det på grundlag af objektive, relevante og samstemmende indicier må antages, at afgørelsen er truffet for at forfølge andre formål end de angivne (præmis 100).

Henvisning til: Kotzonismod ØSU, a.st., præmis 73; Retten, 19. september 1996, sag T-158/94, Brunagel mod Parlamentet, Sml. Pers. II, s. 1131, præmis 86; Retten, 16. oktober 1996, sag T-56/94, de Santis mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 1325, præmis 37.

Retten fandt derfor, at den blotte omstændighed, at formodningen om, at M. ville blive udnævnt, senere blev bekræftet, ikke i sig selv kunne udgøre et indicium for magtfordrejning, når der ikke ad anden vej var fremkommet nogen som helst oplysninger, der gav anledning til at tro, at den valgte ansøger ikke opfyldte betingelserne og kravene i henhold til meddelelse CdR/1/94 (præmis 104).

Henvisning til: de Santis mod Kommissionen, a.st., præmis 41.

Konklusion:

Den Europæiske Unions Regionsudvalg frifindes.