ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Bestemmelserne i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/14/EF af 26. februar 2001 om tildeling af jernbaneinfrastrukturkapacitet og opkrævning af afgifter for brug af jernbaneinfrastruktur, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2007/58/EF af 23. oktober 2007, navnlig dets artikel 4, stk. 5, og artikel 30, skal fortolkes således, at disse bestemmelser er til hinder for, at en almindelig retsinstans i en medlemsstat træffer afgørelse i et erstatningssøgsmål vedrørende statens ansvar anlagt af en jernbanevirksomhed som følge af en ukorrekt gennemførelse af dette direktiv, som har medført, at der angiveligt er betalt for meget i afgift til infrastrukturforvalteren, når tilsynsorganet og i givet fald den ret, der har kompetence til at påkende søgsmål anlagt til prøvelse af dette organs afgørelser, endnu ikke har truffet afgørelse om lovligheden af denne afgift.

Artikel 30, stk. 2, 5 og 6, i direktiv 2001/14, som ændret ved direktiv 2007/58, skal fortolkes således, at denne bestemmelse pålægger, at en jernbanevirksomhed, der er indehaver af en adgangstilladelse, har ret til for tilsynsorganet at anfægte størrelsen af de individuelle afgifter, som infrastrukturforvalteren har fastlagt, at dette organ træffer afgørelse om denne anfægtelse, og at denne afgørelse kan prøves af den i denne henseende kompetente retsinstans.
29

Det forholder sig ikke desto mindre således, at en medlemsstats lovgivning, som finder anvendelse uden forskel på alle skibe, der er indflaget i denne medlemsstat, og som i overensstemmelse med artikel 79, stk. 5, TEUF fastsætter et krav om, at alle tredjelandsstatsborgere, der arbejder som besætningsmedlemmer på sådanne skibe, skal have arbejdstilladelse, samtidig med, at besætningsmedlemmer på skibe, der ikke inden for en periode på et år anløber havn i denne medlemsstat mere end 25 gange, fritages for dette krav, ikke kan kvalificeres som en »restriktion« for etableringsfriheden som omhandlet i artikel 49 TEUF og følgelig som uforenelig med denne sidstnævnte bestemmelse.
8

Direktivets artikel 71 bestemmer: »1. Der kræves recept for lægemidler, når de: – direkte eller indirekte kan frembyde en fare, selv ved normal brug, hvis de anvendes uden lægeligt tilsyn, eller – ofte og i meget vid udstrækning bliver anvendt under unormale omstændigheder, og dette direkte eller indirekte kan være til fare for sundheden, eller – indeholder stoffer eller præparater på basis af disse stoffer, hvis virkning og/eller bivirkninger det er absolut nødvendigt at undersøge nærmere, eller – med visse undtagelser, er foreskrevet af en læge med henblik på at blive indgivet parenteralt. 2. Når medlemsstaterne fastsætter underkategorien for de lægemidler, for hvilke der kræves en særlig recept, tager de hensyn til følgende: – lægemidlet indeholder i en ikke-fritaget mængde et stof, der er klassificeret som et narkotisk eller psykotropt stof i henhold til de internationale konventioner (såsom FN-konventionerne af 1961 og 1971), eller – lægemidlet kan ved unormal brug være forbundet med alvorlig risiko for medicinmisbrug, medføre stofafhængighed eller give anledning til misbrug i kriminelt øjemed, eller – lægemidlet indeholder et stof, der, fordi det er nyt eller har særlige egenskaber, som en sikkerhedsforanstaltning vil kunne henregnes til den i andet led nævnte gruppe. 3. Når medlemsstaterne fastsætter underkategorien for de lægemidler, for hvilke der kræves en recept til begrænset udlevering, tager de hensyn til følgende: – lægemidlet er på grund af sine farmakologiske egenskaber, fordi der er tale om et nyt produkt, eller af hensyn til folkesundheden forbeholdt behandlinger, som kun kan gennemføres i et hospitalsmiljø, eller – lægemidlet anvendes til behandling af sygdomme, som skal diagnosticeres i et hospitalsmiljø eller i institutioner med passende diagnostiske midler, hvorimod indgiften af lægemidlet og den videre patientbehandling kan ske uden for hospitalet, eller – lægemidlet er beregnet for patienter i ambulant behandling, men anvendelsen heraf kan fremkalde meget alvorlige bivirkninger, hvilket kræver en recept udstedt, i givet fald, af en specialist og et særligt tilsyn under behandlingen. 4. En kompetent myndighed kan fravige anvendelsen af stk. 1, 2 og 3, for så vidt angår: a) den maksimale enkeltdosis eller den maksimale dagsdosis, styrken, dispenseringsformen, visse typer emballage, og/eller b) andre anvendelsesbetingelser, som den har specificeret. 5. Hvis en kompetent myndighed ikke klassificerer et lægemiddel i en af de i artikel 70, stk. 2, omhandlede underkategorier, skal den ikke desto mindre tage hensyn til de i nærværende artikel, stk. 2 og 3, omhandlede kriterier ved bestemmelse af, om et lægemiddel skal klassificeres i kategorien af lægemidler, der kun kan udleveres på recept.«
Forordningens artikel 69 med overskriften »Retsvirkningerne af beviset« bestemmer:

»1. Beviset skal være gældende i alle medlemsstater, uden at der stilles krav om anvendelse af en særlig procedure.

2. Beviset forudsættes nøjagtigt at godtgøre de elementer, der er fastsat i henhold til den lov, der finder anvendelse på arven, eller i henhold til en hvilken som helst anden lov, der finder anvendelse på specifikke forhold. Den person, der i beviset er nævnt som arving, legatar, testamentsindsat bobestyrer eller bobestyrer, forudsættes at have den status, der er nævnt i beviset, og/eller at have de rettigheder eller de beføjelser, som er anført i beviset, uden andre betingelser og/eller begrænsninger i tilknytning til disse rettigheder eller andre beføjelser end dem, der er nævnt i beviset.

3. Enhver person, som på grundlag af de oplysninger, der er attesteret i beviset, foretager udbetalinger eller overdrager ejendele til en person, der i beviset er nævnt som bemyndiget til at modtage betalinger eller ejendom, anses for at have udført en transaktion med en person, der har beføjelse til at modtage betalinger eller ejendom, medmindre personen har kendskab til, at bevisets indhold ikke er korrekt, eller er uvidende om urigtige oplysninger som følge af grov forsømmelse.

4. Hvis en person, der i beviset er nævnt som bemyndiget til at disponere over boets ejendele, disponerer over sådanne ejendele til fordel for en anden person, skal den anden person, hvis denne handler på grundlag af de oplysninger, der er attesteret i beviset, anses for at have udført en transaktion med en person, der har beføjelse til at disponere over de pågældende ejendele, medmindre personen har kendskab til, at bevisets indhold ikke er korrekt, eller er uvidende om urigtige oplysninger som følge af grov forsømmelse.

5. Beviset udgør et gyldigt dokument til optagelse af boets ejendele i det relevante register i en medlemsstat, jf. dog artikel 1, stk. 2, litra k) og l).«
39

Det bemærkes i denne henseende, at i henhold til forordningens artikel 1, stk. 1, har denne forordning til formål at fastsætte de vilkår, hvorunder de kompetente myndigheder, der i medlemsstaterne er ansvarlige for anvendelsen af momslovgivningen, skal samarbejde med de kompetente myndigheder i de øvrige medlemsstater og med Kommissionen for at sikre overholdelsen af denne lovgivning, og med henblik herpå at fastsætte regler og procedurer, som giver disse myndigheder mulighed for at samarbejde og udveksle alle nødvendige oplysninger indbyrdes med henblik på at foretage en korrekt momsansættelse, kontrollere, at denne afgift anvendes korrekt, navnlig i forbindelse med transaktioner inden for Fællesskabet, og bekæmpe svig med denne afgift.
56

Hvad for det andet angår spørgsmålet om, hvorvidt denne artikel udelukker anvendelsen af ordningen med afgift af fortjenstmargenen på levering af byggegrunde, når sådanne grunde har været genstand for ændringer mellem tidspunktet for den afgiftspligtige persons erhvervelse og tidspunktet for dette videresalg, herunder ændringer i grundens karakteristika såsom opdeling i parceller eller udførelse af arbejder, der gør det muligt at tilslutte dem til forskellige netværk, skal det bemærkes, at det ganske vist er korrekt, at gennemførelsesforordning nr. 282/2011 kvalificerer enhver »bygning« eller enhver »konstruktion, der er fastgjort til jorden eller i jorden over eller under havets overflade, og som ikke let kan demonteres eller flyttes«, såsom »opførelse af permanente strukturer på land samt konstruktion og nedrivningsarbejde udført på permanente konstruktioner såsom rørledninger til gas og vand, kloakker og lignende strukturer« som »fast ejendom«.
55

Det fremgår i denne henseende af Domstolens praksis, at fastsættelsen af metoder og kriterier med henblik på fordelingen af indgående moms mellem økonomisk virksomhed og ikke-økonomisk virksomhed henhører under medlemsstaternes skønsbeføjelse. Under udøvelsen af denne beføjelse skal medlemsstaterne tage hensyn til dette direktivs formål og opbygning og herved fastsætte en beregningsmetode, som objektivt afspejler, hvilken del af de forudgående udgifter der reelt skal henføres til hver af disse to former for virksomhed (dom af 6.9.2012, Portugal Telecom, C-496/11, EU:C:2012:557, præmis 42, og af 25.7.2018, Gmina Ryjewo, C-140/17, EU:C:2018:595, præmis 58), for at sikre, at der kun foretages fradrag for den del af momsen, som forholdsmæssigt svarer til det beløb, der vedrører transaktioner, som giver ret til fradrag (jf. i denne retning dom af 13.3.2008, Securenta, C-437/06, EU:C:2008:166, præmis 37, og af 12.11.2020, Sonaecom, C-42/19, EU:C:2020:913, præmis 47).
45

Hertil kommer, at selv om den forelæggende ret har bemærket, at konteksten i Tyskland for de tjenesteydelser, der ydes på den ene side inden for rammerne af en aktivitetspark og på den anden side inden for rammerne af en messe, ikke er karakteriseret ved særskilte lovgivningsmæssige rammer, fremgår det af den tyske regerings skriftlige bemærkninger, at omrejsende aktører på markeder og fast etablerede aktører på markeder ikke er underlagt de samme nationale lovrammer, idet tilladelsen til at holde en messe kan indeholde forskellige »markedsprivilegier«, der for den fastsatte periode medfører en undtagelse fra visse lovkrav, der normalt er gældende, f.eks. reglerne om åbningstider. I denne henseende tilkommer det ligeledes den forelæggende ret at afgøre, om sådanne forskelle, for så vidt som de godtgøres, har indflydelse på gennemsnitsforbrugerens valg.
Artikel 56 i direktiv 2012/34, der har overskriften »Tilsynsorganets funktioner«, bestemmer som følger:

»1. Med forbehold af artikel 46, stk. 6, har en ansøger ret til at indgive klage til tilsynsorganet, hvis han mener at være blevet uretfærdigt behandlet, udsat for forskelsbehandling eller på anden måde krænket, især ved en afgørelse truffet af infrastrukturforvalteren eller, hvis det er relevant, jernbanevirksomheden eller operatøren af en servicefacilitet vedrørende:

a) den foreløbige og endelige udgave af netvejledningen

b) de kriterier, der er anført i netvejledningen

c) tildelingsprocessen og dens resultat

d) afgiftsordninger

e) niveauet for eller strukturen i infrastrukturafgifter, som virksomheden skal eller kan komme til at skulle betale

f) ordninger vedrørende adgang i henhold til artikel 10-13

g) adgang til og opkrævning af afgifter for tjenester i henhold til artikel 13.

2. Med forbehold af de nationale konkurrencemyndigheders beføjelser til at sikre konkurrencen på markederne for jernbanetransportydelser har tilsynsorganet beføjelse til at overvåge konkurrencesituationen på markederne for jernbanetransportydelser og navnlig at føre tilsyn med stk. 1, litra a) til g), på eget initiativ med henblik på at undgå forskelsbehandling af ansøgerne. Det kontrollerer især, om netvejledningen indeholder diskriminerende bestemmelser eller giver infrastrukturforvalteren skønsbeføjelser, som kan anvendes til at forskelsbehandle ansøgerne.

[…]

6. Tilsynsorganet sikrer, at afgifter, der er fastsat af infrastrukturforvalteren, er i overensstemmelse med kapitel IV, afdeling 2, og ikke indebærer forskelsbehandling. Forhandlinger mellem ansøgere og en infrastrukturforvalter om niveauet for infrastrukturafgifter er kun tilladt, hvis de foregår under overvågning af tilsynsorganet. Tilsynsorganet griber ind, hvis forhandlingerne kan forventes at stride mod dette kapitel.

[…]«
39

Det skal i denne forbindelse bemærkes, at selv om det tilkommer hver medlemsstat at indføre sin beskatningsordning for udloddet udbytte og i denne forbindelse at fastlægge det beskatningsgrundlag, som finder anvendelse på den modtagende aktionær, følger det af fast retspraksis, at medlemsstaterne ikke desto mindre skal udøve deres skattemæssige selvstændighed under overholdelse af de krav, der følger af EU-retten, navnlig de krav, der pålægges ved EUF-traktatens bestemmelser om kapitalens frie bevægelighed, hvilket indebærer, at beskatningsordningen ikke må anses for at være diskriminerende (jf. i denne retning dom af 30.1.2020, Köln-Aktienfonds Deka, C-156/17, EU:C:2020:51, præmis 42 og 45 og den deri nævnte retspraksis).
14

På denne baggrund har Sofijski Rajonen sad (kredsdomstolen i Sofia) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: » 1) Skal artikel 20, stk. 2, litra a), [TEUF] sammenholdt med [chartrets artikel 47, stk. 2], princippet om forbud mod forskelsbehandling og ækvivalensprincippet vedrørende processuelle foranstaltninger i nationale retssager samt artikel 1, [stk. 1,] litra a), i forordning [nr. 1206/2001] fortolkes således, at den nationale ret, ved hvilken en sag er anlagt, såfremt den nationale lovgivning, der gælder for denne ret, fastsætter, at retten skal indhente en officiel oplysning om sagsøgtes adresse i rettens egen stat, og det fastslås, at den pågældende sagsøgte opholder sig i en anden medlemsstat i Den Europæiske Union, er forpligtet til at indhente en oplysning om sagsøgtes adresse hos de kompetente myndigheder i den stat, hvor sagsøgte opholder sig? 2) Skal artikel 5, stk. 1, i forordning [nr. 1215/2012] sammenholdt med princippet om, at den nationale ret skal sikre processuelle rettigheder med henblik på en effektiv beskyttelse af de rettigheder, der følger af EU-retten, fortolkes således, at den nationale ret i forbindelse med lokaliseringen af en skyldners sædvanlige opholdssted, som i henhold til den nationale lovgivning er en forudsætning for at gennemføre en ensidig formel procedure uden bevisoptagelse, såsom betalingspåkravsproceduren, er forpligtet til at fortolke enhver begrundet mistanke om, at skyldneren har sit sædvanlige opholdssted i en anden medlemsstat i Den Europæiske Union, som manglende retsgrundlag for at udstede et betalingspåkrav henholdsvis som grundlag for, at betalingspåkrav ikke får retskraft? 3) Skal artikel 5, stk. 1, i forordning [nr. 1215/2012] sammenholdt med princippet om, at den nationale ret skal sikre processuelle rettigheder med henblik på en effektiv beskyttelse af de rettigheder, der følger af EU-retten, fortolkes således, at denne bestemmelse forpligter en national ret, som efter at have udstedt et betalingspåkrav over for en bestemt skyldner har konstateret, at den pågældende skyldner sandsynligvis ikke har noget sædvanligt opholdssted i den stat, hvor retten er beliggende, og på den betingelse, at dette i henhold til national lovgivning udgør en hindring for udstedelsen af et betalingspåkrav over for en sådan skyldner, til ex officio at ophæve det udstedte betalingspåkrav, selv om der ikke findes en udtrykkelig lovbestemmelse desangående? 4) Såfremt det tredje spørgsmål besvares benægtende, skal de deri nævnte bestemmelser da fortolkes således, at de forpligter den nationale ret til at ophæve det udstedte betalingspåkrav, når den har foretaget en efterprøvelse og med sikkerhed har konstateret, at skyldneren ikke har noget sædvanligt opholdssted i den stat, hvor den domstol, ved hvilken sagen er anlagt, er beliggende?«
21

Det skal hertil bemærkes, at det følger af Domstolens faste praksis, at der er formodning for, at spørgsmål om EU-rettens fortolkning, som den nationale ret har forelagt på baggrund af de retlige og faktiske omstændigheder, som den har ansvaret for at fastlægge – og hvis rigtighed det ikke tilkommer Domstolen at efterprøve – er relevante. Domstolen kan kun afvise at træffe afgørelse om en anmodning fra en national ret, hvis det klart fremgår, at den ønskede fortolkning af EU-retten savner enhver forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand, eller såfremt problemet er af hypotetisk karakter, eller Domstolen ikke råder over de faktiske og retlige oplysninger, som er nødvendige for, at den kan give en sagligt korrekt besvarelse af de forelagte spørgsmål (dom af 10.12.2018, Wightman m.fl., C-621/18, EU:C:2018:999, præmis 27, og af 12.12.2019, Slovenské elektrárne, C-376/18, EU:C:2019:1068, præmis 24 og den deri nævnte retspraksis).
24

Under disse omstændigheder har Oberlandesgericht Köln (den regionale appeldomstol i Köln) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Er det en betingelse for, at den ret, ved hvilken sagen tidligere er anlagt, erklærer sig inkompetent i henhold til arveretsforordningens artikel 7, litra a), at denne ret udtrykkeligt erklærer sig inkompetent, eller kan den nøjes med en erklæring, der ikke er udtrykkelig, når det heraf følger, at retten har erklæret sig inkompetent? 2) Har den ret i en medlemsstat, hvis kompetence hidrører fra, at retten i en anden medlemsstat, ved hvilken sagen tidligere blev anlagt, har erklæret ikke at være kompetent i sagen, kompetence til at efterprøve, om forudsætningerne for, at den ret, som sagen tidligere blev anlagt ved, kunne træffe afgørelse i henhold til arveretsforordningens artikel 6, litra a), og artikel 7, litra a, var opfyldt? I hvilket omfang er den afgørelse, som er truffet af den ret, ved hvilken sagen tidligere blev anlagt, bindende? Navnlig ønskes der svar på følgende: a) Har den ret i en medlemsstat, hvis kompetence hidrører fra, at retten i en anden medlemsstat, ved hvilken sagen tidligere blev anlagt, har erklæret ikke at være kompetent i sagen, kompetence til at efterprøve, om arveladeren gyldigt har valgt lovgivningen i medlemsstaten i henhold til arveretsforordningens artikel 22? b) Har den ret i en medlemsstat, hvis kompetence hidrører fra, at retten i en anden medlemsstat, ved hvilken sagen tidligere blev anlagt, har erklæret ikke at være kompetent i sagen, kompetence til at efterprøve, om en af sagens parter har indgivet en anmodning om, at den ret, ved hvilken sagen tidligere blev anlagt, afgiver en erklæring om manglende kompetence i henhold til arveretsforordningens artikel 6, litra a)? c) Har den ret i en medlemsstat, hvis kompetence hidrører fra, at retten i en anden medlemsstat, ved hvilken sagen tidligere blev anlagt, har erklæret ikke at være kompetent i sagen, kompetence til at efterprøve, om den ret, ved hvilken sagen tidligere blev anlagt, med rette har antaget, at retterne i den medlemsstat, hvis lovgivning er blevet valgt, er bedre egnet til at træffe afgørelse i arvesagen? 3) Finder arveretsforordningens artikel 6, litra a), og artikel 7, litra a), som forudsætter lovvalg »i overensstemmelse med artikel 22«, også anvendelse i et tilfælde, hvor arveladeren ikke har foretaget et udtrykkeligt eller stiltiende lovvalg i en testamentarisk disposition, der er givet før den 17. august 2015, men det kun kan følge af arveretsforordningens artikel 83, stk. 4, hvilken lov der finder anvendelse på arven?«
6

Det nævnte direktivs artikel 28, stk. 1 og 2, fastsætter: »1. Hvis der er rimelig grund til at antage, at en ansøger implicit har trukket sin ansøgning tilbage eller har opgivet den, sikrer medlemsstaterne, at den besluttende myndighed træffer afgørelse om enten at afbryde sagsbehandlingen eller, under forudsætning af at den besluttende myndighed på grundlag af en passende undersøgelse af ansøgningens substans i overensstemmelse med artikel 4 i [Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/95/EU af 13. december 2011 om fastsættelse af standarder for anerkendelse af tredjelandsstatsborgere eller statsløse som personer med international beskyttelse, for en ensartet status for flygtninge eller for personer, der er berettiget til subsidiær beskyttelse, og for indholdet af en sådan beskyttelse (EUT 2011, L 337, s. 9)] betragter ansøgningen som grundløs, afslå ansøgningen. Medlemsstaterne kan antage, at ansøgeren implicit har trukket sin ansøgning om international beskyttelse tilbage eller opgivet den, navnlig hvis det konstateres: a) at ansøgeren ikke har besvaret anmodninger om at give oplysninger, der er afgørende for vedkommendes ansøgning, jf. artikel 4 i direktiv [2011/95], eller er udeblevet fra en personlig samtale, jf. nærværende direktivs artikel 14-17, medmindre ansøgeren inden for et rimeligt tidsrum kan påvise, at udeblivelsen skyldtes omstændigheder, som vedkommende ikke selv var herre over b) at ansøgeren er rømmet eller uden tilladelse har forladt det sted, hvor vedkommende var indkvarteret eller var anbragt i varetægt, uden at ansøgeren har kontaktet den kompetente myndighed inden for et rimeligt tidsrum, eller ikke inden for et rimeligt tidsrum har opfyldt sin meldepligt eller andre forpligtelser til at kommunikere, medmindre ansøgeren kan påvise, at dette skyldtes omstændigheder, som vedkommende ikke selv var herre over. Medlemsstaterne kan fastsætte tidsfrister eller retningslinjer for gennemførelsen af disse bestemmelser. 2. Medlemsstaterne sikrer, at en ansøger, der igen melder sig til den kompetente myndighed, efter at der er truffet afgørelse om at afbryde sagsbehandlingen, jf. stk. 1 i denne artikel, har ret til at anmode om at få sin sag genoptaget eller til at indgive en ny ansøgning, som ikke er omfattet af proceduren i artikel 40 og 41. Medlemsstaterne kan fastsætte en tidsfrist på mindst ni måneder, efter hvilken ansøgerens sag ikke længere kan genoptages, eller efter hvilken den nye ansøgning kan behandles som en fornyet ansøgning, der er omfattet af proceduren i artikel 40 og 41. Medlemsstaterne kan fastsætte, at ansøgerens sag kun kan genoptages én gang. Medlemsstaterne sikrer, at vedkommende ikke udsendes i modstrid med non-refoulement-princippet. Medlemsstaterne kan tillade, at den besluttende myndighed genoptager sagen på det trin af sagsbehandlingen, hvor den blev afbrudt.«
61

I det foreliggende tilfælde anmodede den spanske skatte- og afgiftsmyndighed to gange Auto Service om at fremsende de manglende oplysninger, som var nødvendige for myndigheden med henblik på at vurdere den i hovedsagen omhandlede ret til tilbagebetaling af moms. Det fremgår ikke af forelæggelsesafgørelsen, at fristen for besvarelse af disse anmodninger skulle have været åbenbart utilstrækkelig, eller at Auto Service skulle have underrettet denne myndighed om, at det ikke var i besiddelse af disse oplysninger. Under disse omstændigheder skal det fastslås, at den nævnte skatte- og afgiftsmyndighed uden held har udvist den fornødne omhu med henblik på at opnå de oplysninger, der gør det muligt at fastslå grundlaget for den af Auto Service indgivne anmodning om tilbagebetaling. Med forbehold af den forelæggende rets efterprøvelse heraf var det derfor ikke praktisk umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt for Auto Service at udøve sin ret til tilbagebetaling af moms.
16

Blandt de i aftalen fastsatte betingelser var bl.a. et krav om, at UM’s far inden for ti år efter aftalens indgåelse skulle opføre et tofamiliehus, om, at UM og hans ægtefælle fortsat skulle være gift, og om, at sidstnævnte skulle være i live. Det var i aftalen bestemt, at UM skulle anses for eneste arveberettigede, hvis disse betingelser ikke var opfyldt. UM’s far gav ligeledes samtykke til, at ejendomsoverdragelsen skulle indføres i den østrigske tingbog efter fremlæggelse af en officiel dødsattest og efter bevis for, at betingelserne for at kunne gennemføre overførslen var opfyldt. Inden UM’s far afgik ved døden den 13. maj 2018 i Köln (Tyskland), blev UM og hans ægtefælle skilt, og siden afgik hun ved døden.