Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1 Praejudicielle spoergsmaal - fortolkning - fortolkningsdommes tidsmaessige virkninger - tilbagevirkende gyldighed - raekkevidde - anvendelse af en national, praeklusiv frist paa et krav om tilbagebetaling af nationale afgifter, der er opkraevet i strid med faellesskabsretten

(EF-traktaten, art. 177)

2 Faellesskabsret - direkte virkning - nationale afgifter i strid med faellesskabsretten - tilbagebetaling - naermere regler - anvendelse af national ret - praeklusive frister - lovlighed - betingelser - overholdelse af princippet om faellesskabsrettens effektivitet - overholdelse af princippet om, at betingelserne for erstatning og de betingelser, der gaelder for tilsvarende soegsmaal paa grundlag af national ret, skal vaere aekvivalente

3 Institutionernes retsakter - direktiver - direkte virkning - foelger - mulighed for at goere nationale regler om soegsmaalsfrister gaeldende mod en borger foer direktivets korrekte gennemfoerelse - lovligt - betingelser

Sammendrag

1 Den fortolkning, som Domstolen foretager af en faellesskabsretlig regel under udoevelse af sin kompetence i henhold til traktatens artikel 177, belyser og praeciserer i noedvendigt omfang betydningen og raekkevidden af den paagaeldende regel, saaledes som den skal forstaas og anvendes, henholdsvis burde have vaeret forstaaet og anvendt fra sin ikrafttraeden. Det foelger heraf, at den saaledes fortolkede regel kan og skal anvendes af retten endog i forbindelse med retsforhold, der er stiftet og bestaar, foer der afsiges dom vedroerende fortolkningsanmodningen, saafremt betingelserne for at forelaegge en tvist om anvendelsen af den naevnte regel i oevrigt er opfyldt. Under hensyn til de naevnte principper maa det hoere til de absolutte undtagelser, at Domstolen begraenser virkningerne af en dom vedroerende en fortolkningsanmodning.

Anvendelsen af nationale, processuelle regler for soegsmaal, saavel de materielle som de formelle regler, er ikke det samme som en begraensning af virkningerne af en dom, hvorved Domstolen fortolker en faellesskabsretlig bestemmelse. Foelgen af en saadan begraensning er saaledes, at borgerne, som normalt i henhold til de nationale, processuelle regler kan udoeve de rettigheder, den omtvistede faellesskabsretlige bestemmelse tillaegger dem, fratages muligheden for at paaberaabe sig den til stoette for deres krav.

Den omstaendighed, at Domstolen har afsagt en praejudiciel dom vedroerende fortolkningen af en faellesskabsretlig bestemmelse, men ikke begraenset dommens tidsmaessige virkninger, beroerer derfor ikke en medlemsstats ret til at afskaere tilbagebetalingskrav vedroerende afgifter, der er opkraevet i strid med den paagaeldende bestemmelse, under henvisning til en national, praeklusiv frist.

2 I mangel af faellesskabsretlige bestemmelser om tilbagesoegning af nationale afgifter, der er opkraevet med urette, tilkommer det hver enkelt medlemsstat i sin interne retsorden at udpege de kompetente retter og fastsaette de processuelle regler for sagsanlaeg til sikring af beskyttelsen af de rettigheder, som faellesskabsretten medfoerer for borgerne. Disse regler maa dog ikke vaere mindre gunstige end dem, der gaelder for tilsvarende soegsmaal paa grundlag af national ret (aekvivalensprincippet), og de maa heller ikke i praksis goere det umuligt eller uforholdsmaessigt vanskeligt at udoeve de rettigheder, der tillaegges i henhold til Faellesskabets retsorden (effektivitetsprincippet).

For saa vidt angaar effektivitetsprincippet er det foreneligt med faellesskabsretten, at der af retssikkerhedshensyn fastsaettes rimelige, praeklusive soegsmaalsfrister til beskyttelse af baade den afgiftspligtige og den paagaeldende myndighed. Saadanne frister kan ikke antages i praksis at goere det umuligt eller uforholdsmaessigt vanskeligt at udoeve de rettigheder, der tillaegges i henhold til faellesskabsretten. En national, praeklusiv frist paa tre aar, som regnes fra det tidspunkt, hvor den anfaegtede betaling foretages, findes herved ikke at vaere urimelig.

Det er en betingelse for, at aekvivalensprincippet er overholdt, at den omtvistede regel finder anvendelse uden forskel paa soegsmaal, der vedroerer tilsidesaettelse af faellesskabsretten, og soegsmaal, der vedroerer tilsidesaettelse af national ret, og der er tale om afgifter eller gebyrer af samme art. Dette princip kan derimod ikke fortolkes saaledes, at en medlemsstat er forpligtet til at udvide den gunstigste nationale ordning om tilbagebetaling til at omfatte alle tilbagebetalingskrav vedroerende afgifter eller gebyrer, der er opkraevet i strid med faellesskabsretten. Faellesskabsretten er saaledes ikke til hinder for, at en medlemsstats lovgivning ud over en almindelig foraeldelsesfrist, der gaelder med hensyn til soegsmaal med paastand om tilbagebetaling af beloeb erlagt i urigtig formening om skyld mellem private, indeholder saerlige og mindre gunstige regler med hensyn til indgivelse af klager og anlaeggelse af soegsmaal med henblik paa anfaegtelse af gebyrer og andre former for afgifter. Det ville kun forholde sig anderledes, saafremt de paagaeldende regler alene fandt anvendelse paa tilbagebetalingskrav vedroerende saadanne gebyrer og afgifter, der stoettes paa faellesskabsretten.

Faellesskabsretten er saaledes ikke til hinder for, at en medlemsstat afskaerer tilbagebetalingskrav vedroerende afgifter, der er opkraevet i strid med faellesskabsretten, under henvisning til en national, praeklusiv frist paa tre aar, som er en undtagelse fra den almindelige ordning, der gaelder med hensyn til soegsmaal med paastand om tilbagebetaling af beloeb erlagt i urigtig formening om skyld mellem private, for hvilke der gaelder en gunstigere frist, forudsat at den paagaeldende praeklusive frist finder anvendelse uden forskel paa tilbagebetalingskrav vedroerende saadanne afgifter, der stoettes paa faellesskabsretten, og krav, der stoettes paa national ret.

3 Faellesskabsretten er ikke til hinder for, at en medlemsstat afskaerer tilbagebetalingskrav vedroerende afgifter, der er opkraevet i strid med et direktiv, under henvisning til en national, praeklusiv frist, der regnes fra det tidspunkt, hvor de paagaeldende afgifter blev betalt, selv om direktivet paa det paagaeldende tidspunkt endnu ikke var blevet korrekt gennemfoert i national ret. En saadan frist maa dog ikke vaere mindre gunstig med hensyn til soegsmaal, der stoettes paa faellesskabsretten, end for soegsmaal, der stoettes paa national ret, og den maa ikke i praksis goere det umuligt eller uforholdsmaessigt vanskeligt at udoeve de rettigheder, der tillaegges i henhold til Faellesskabets retsorden. De nationale myndigheders adfaerd, sammenholdt med, at den omtvistede frist har vaeret gaeldende, findes i oevrigt ikke at have vaeret ensbetydende med, at sagsoegeren har vaeret fuldstaendig afskaaret fra at goere sine rettigheder gaeldende ved de nationale domstole.