Forslag til afgørelse fra generaladvokat Ruiz-Jarabo Colomer fremsat den 14. september 2000. - Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber mod Den Franske Republik. - Traktatbrud - Direktiv 79/409/EØF - Beskyttelse af vilde fugle - Jagttider. - Sag C-38/99.



Samling af Afgørelser 2000 side I-10941



Generaladvokatens forslag til afgørelse

Indledning

1 I denne sag foreholder Kommissionen Den Franske Republik, at den har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Rådets direktiv 79/409/EØF af 2. april 1979 om beskyttelse af vilde fugle (herefter »direktivet«) (1).

Til støtte for sit søgsmål har Kommissionen fremsat fire anbringender vedrørende manglende gennemførelse af det i direktivet fastsatte »princip om fuldstændig beskyttelse«, tilsidesættelse af dette princip som følge af vedtagelsen af bestemte datoer for åbningen og afslutningen af jagten på fugle, samt manglende underretning om datoerne for jagttiden i departementerne Bas-Rhin, Haut-Rhin og Moselle, der er underlagt et særligt retssystem og en særlig administrativ ordning.

2 Jagt er en aktivitet af stor betydning, ikke kun for dem, der udøver den, men ligeledes fordi den berører ejendomsretten, personers sikkerhed, beskyttelsen af miljøet og dyrearterne, der alle er goder, som anses for at være fælleseje, der skal bevares og deles med kommende generationer.

Den spanske filosof José Ortega y Gasset mener, at »la afición a la caza se encuentra en la condición misma del hombre y brota en las zonas más profundas de su ser« (2), idet »la afición juvenil a la caza combinada con la imaginación amorosa dispara todo el proceso de lo que se ha llamado civilización« (3).

De vidt forskellige interesser, der forenes i jagtaktiviteten, skaber uundgåeligt konflikter, som retsregler har til opgave at løse.

3 Jagtretten har i Frankrig en historisk og en politisk dimension, som giver den en egen profil. Der var faktisk debat om jagtretten under revolutionen i slutningen af det attende århundrede mellem dem, der med støtte i den gamle opfattelse om, at jagt var forbeholdt adelen, gjorde gældende, at det kun tilkom ejeren af jorderne at drive jagt, og dem, der - som Robespierre - påstod, at den burde indføres overalt og til fordel for alle borgere (4).

4 Omvendt er antallet af jægere i Frankrig meget højt, og enhver foranstaltning, der måtte berøre dem, vil kunne få indflydelse ved valg. Problemet accentueres, hvis der tages hensyn til, at Frankrig har den længste jagtsæson i Den Europæiske Union, nemlig 7,5 måned om året i modsætning til 5,5 måned i Belgien, 4,5 måned i Italien, og 4 måneder i Spanien (5).

Direktiv 79/409

5 Formålet med direktiv 79/409 er straks at gennemføre en »beskyttelse af alle de fuglearter, som i vild tilstand har deres naturlige ophold på medlemsstaternes område i Europa« (artikel 1, stk. 1). Direktivet er vedtaget med hjemmel i EF-traktatens artikel 235 (nu artikel 308 EF) som en reaktion på den i visse tilfælde hastige tilbagegang i bestanden af et stort antal fuglearter. Denne tilbagegang udgør en alvorlig fare for bevarelsen af det naturlige miljø og den biologiske ligevægt (direktivets anden betragtning).

6 Direktivet har dermed klart til formål at bevare ornitologiske arter, navnlig gennem forbud mod at ødelægge eller beskadige deres reder, fangst af og drab på fugle, samt den handel, sådanne aktiviteter kan give anledning til (artikel 5 og 6).

Der er imidlertid ikke tale om absolutte forbud: Ifølge direktivet har det til formål at bevare, hvad der i direktivet kaldes »den naturlige ligevægt for de pågældende fuglearter, ... i det omfang dette med rimelighed er muligt«, idet direktivet lægger vægt på tilpasningen af intensiteten af bevarelsesforanstaltningerne til »de forhold, der gælder for de forskellige arter« (syvende betragtning) og til »de særlige forhold, der gør sig gældende i de forskellige egne« (tiende betragtning), og idet der accepteres en vis »forsvarlig udnyttelse« af visse arter, »således at bestanden kan opretholdes på et tilfredsstillende niveau« (ellevte betragtning).

Derfor har fællesskabslovgiver forsøgt at sammefatte de forskellige bekymringer i artikel 2, hvori det bestemmes, at de beskyttelsesforanstaltninger, der skal træffes af medlemsstaterne, skal befinde sig »på et niveau, som især imødekommer økologiske, videnskabelige og kulturelle krav og samtidig tilgodeser økonomiske og rekreative hensyn«.

Konkret tillader direktivet jagt på de fuglearter, der meget nøjagtigt opregnes i direktivets bilag II (artikel 7, stk. 1), og det forudsættes, at det sker på de betingelser, der er fastsat i artikel 7. Blandt dem skal der navnlig gøres opmærksom på betingelserne i stk. 4:

»Medlemsstaterne sikrer sig, at jagt, herunder i givet fald falkejagt, således som den skal finde sted i henhold til de i medlemslandene gældende jagtbestemmelser, udøves i overensstemmelse med princippet om en fornuftig udnyttelse og en økologisk afbalanceret regulering af de pågældende fuglearter, samt at jagtudøvelsen er forenelig med de bestemmelser, der følger af artikel 2, med hensyn til bestandene af disse arter og særlig af trækkende arter. De drager især omsorg for, at de arter, som omfattes af jagtlovgivningen, hverken jages i redetiden eller i de forskellige faser af yngletiden. Når det drejer sig om trækkende arter, påser de ganske særligt, at de arter, der omfattes af jagtlovgivningen, ikke jages i yngletiden og under deres træk til redebygningsstedet. Medlemsstaterne tilsender Kommissionen alle formålstjenlige oplysninger om den praktiske gennemførelse af deres jagtlovgivning« (6).

De sidste tre punktummer i artikel 7, stk. 4, udgør grundlaget for Kommissionens sagsanlæg.

Domstolens praksis

7 Direktivets bevarelsesformål og de specielle forudsætninger for at udøve jagt har inspireret Domstolen til at fastlægge en praksis, der er særlig klar. Jeg tænker navnlig på de følgende to sager.

8 I Domstolens dom af 17. januar 1991 i sag C-157/89, Kommissionen mod Italien (7), skulle Domstolens plenum tage stilling til spørgsmålet om, hvorvidt den italienske jagtlovgivning var forenelig med direktivets artikel 7, stk. 4, andet og tredje punktum. Det skulle undersøges, om Den Italienske Republik ved fastsættelsen af tidspunktet for åbning og afslutning af jagten havde opfyldt sine forpligtelser i henhold til direktivet.

I den del af Domstolens argumentation, hvori den udtalte, at sagen kunne antages til realitetsbehandling, skal jeg fremhæve dommens præmis 14:

»Det skal ... fremhæves, at der ved direktivets artikel 7, stk. 4, andet og tredje punktum, skal tilvejebringes en fuldstændig beskyttelsesordning for de perioder, i hvilke vilde fugle er særligt truede. Beskyttelsen mod de forskellige former for jagt kan følgelig ikke begrænses til flertallet af fugle af en given art som fastlagt på grundlag af et gennemsnit af yngleperioder og fugletræk. Det ville være i strid med direktivets formål, hvis den tilsigtede beskyttelse ikke kommer til at omfatte en del af bestanden af en given art, der efter omstændighederne kendetegnes af en sent udviklet flyvefærdighed eller et tidligt træk.«

9 Dommen af 19. januar 1994 i sag C-435/92, Association pour la protection des animaux sauvages m.fl. (8) (herefter »APAS-dommen«), gav på ny Domstolens plenum lejlighed til, denne gang i en præjudiciel sag, at tage stilling til rækkevidden af forbuddene i direktivets artikel 7, stk. 4, andet og tredje punktum.

Med sit første spørgsmål ønskede Tribunal administratif de Nantes oplyst, om datoen for afslutningen af jagten på trækfugle og svømmefugle kunne fastsættes under hensyn til den omstændighed, at trækket forud for pardannelsen kan variere fra år til år. Efter en gennemgang af de principper, den havde fastlagt i dommen i sagen Kommissionen mod Italien, fastslog Domstolen:

»Datoen for afslutning af jagten på trækfugle og svømmefugle (skal) fastsættes på grundlag af en metode, der giver sikkerhed for en fuldstændig beskyttelse af de omhandlede arter under trækket forud for pardannelsen. ... (metoder), der tilsigter eller fører til, at en vis procentdel af eksemplarer af en fugleart ikke opnår en sådan beskyttelse, (er) ikke ... forenelig med denne bestemmelse« (9).

10 Med sit andet spørgsmål ønskede den forelæggende ret præciseret, om de nationale myndigheder efter direktivet lovligt kan fastsætte forskellige datoer for jagtens afslutning, alt efter hvilke arter der er tale om.

Efter i princippet at udtale, at en fastsættelse af flere forskellige datoer for afslutningen af jagten har to ulemper, nemlig dels den forstyrrelse, jagt forvolder andre fuglearter, der ikke længere kan jages, dels risikoen for forveksling af forskellige arter, fastslog Domstolen:

»De nationale myndigheder (er) efter direktivet ikke beføjet til at fastsætte flere forskellige datoer for jagtens afslutning, alt efter hvilke fuglearter der er tale om, medmindre den pågældende medlemsstat på grundlag af passende videnskabelige og tekniske oplysninger for hvert enkelt tilfælde kan bevise, at en fastsættelse af flere forskellige datoer for jagtens afslutning ikke hindrer en fuldstændig beskyttelse af de fuglearter, der vil kunne blive berørt af en sådan flerhed af datoer« (10).

Det tredje præjudicielle spørgsmål i den pågældende sag er uden betydning for nærværende sag.

11 Rent skematisk kan det af denne retspraksis udledes, at metoder for fastsættelse af datoerne for jagtsæsonen, der giver en omfattende, men ufuldstændig beskyttelse, er uforenelige med direktivet, og at enhver ordning, hvorved der fastsættes forskellige datoer for jagten på de forskellige arter, skal ledsages af videnskabelige og tekniske beviser for, at den i direktivet fastsatte fuldstændige beskyttelse ikke hindres.

De omtvistede franske bestemmelser

12 I henhold til artikel L.224-2 i code rural, som affattet ved lov nr. 94-591 af 15. juli 1994 (herefter »1994-loven«), bemyndiges forvaltningen til at bestemme, på hvilke datoer jagten åbnes på svømme- og vadefugle (begreb, der svarer til udtrykket »trækfugle« i direktivet), uden at forvaltningen pålægges kriterier eller begrænsninger i denne henseende. Den almindelige jagtsæson åbnede - alt afhængig af region - en søndag i september (artikel R.224-4 i code rural), mens jagten på trækfugle i princippet ikke kunne begynde tidligere (artikel R.224-5 i code rural) (11), medmindre ministeren fastsatte noget andet (artikel R.224-6 i code rural). Således udstedte miljøministeren den 29. maj 1997 forskellige bekendtgørelser om tilladelse til en tidligere åbning af jagten på svømmefugle i 68 departementer (»de ministerielle bekendtgørelser fra 1997«).

I samme artikel L.224-2 var der ligeledes fastsat en ordning for afslutning af jagten på forskellige datoer, der varierede i forhold til de forskellige arter, og som for gråands vedkommende begyndte den 31. januar og strakte sig til udgangen af februar for de sene trækfugles vedkommende. På visse betingelser kunne de administrative myndigheder rykke disse datoer frem.

13 Ved lov nr. 98-549 af 3. juli 1998 (herefter »1998-loven«) blev der indført vigtige ændringer.

Hvad angår ordningen for fastsættelse af datoen for åbning af jagtsæsonen indeholder den nye artikel L.224-2, andet afsnit, en oversigt over datoerne for en tidligere åbning af jagten i 68 franske departementer. Disse datoer er i stort omfang sammenfaldende med de datoer, der er fastsat i de ministerielle bekendtgørelser fra 1997.

Med hensyn til datoerne for afslutning af jagtsæsonen opretholdes ved 1998-loven i det væsentlige den allerede gældende ordning med forskellige datoer, dog ophæves de administrative myndigheders mulighed for at fremrykke dem.

Traktatbrudsøgsmålet

14 Efter at Kommissionen den 5. august 1998 havde fremsat en begrundet udtalelse over for de franske myndigheder, hvori den opfordret dem til at træffe de nødvendige foranstaltninger for at efterkomme direktivets bestemmelser, har Kommissionen den 10. februar 1999 anlagt nærværende sag. Fristen for at efterkomme den begrundede udtalelse udløb to måneder senere, uden at de franske myndigheder havde efterkommet Kommissionens opfordring.

15 Sagen støttes på fire anbringender, nemlig:

1) Princippet om fuldstændig beskyttelse er ikke blevet gennemført.

2) Der er fastsat alt for tidlige datoer for jagtens åbning.

3) Der er fastsat alt for sene datoer for jagtens afslutning.

4) Kommissionen er ikke blevet underrettet om bestemmelserne, der vedrører departementerne Bas-Rhin, Haut-Rhin og Moselle.

16 Det forekommer mig mest hensigtsmæssigt først at behandle anbringende 2) og 3), dernæst anbringende 4) og til sidst anbringende 1).

Vurdering

- Det påståede traktatbrud som følge af en for tidlig fastsat dato for åbning og en for sent fastsat dato for afslutning af jagten

17 Ifølge Kommissionen er de forskellige franske bestemmelser for fastsættelsen af datoen for åbning af jagten på trækfugle i strid med direktivet, idet der ikke tages hensyn til forbuddet i direktivets artikel 7, stk. 4, mod jagt i redebygningstiden, redetiden og de forskellige faser af yngletiden.

18 Med hensyn til den ordning, der indførtes ved 1994-loven, er Kommissionen af den opfattelse, at datoerne i henhold til de ministerielle bekendtgørelser fra 1997 savner ethvert videnskabeligt grundlag og er fastsat for tidligt til, at de kan sikre den fuldstændige beskyttelse af fuglearterne. Til støtte for dette anbringende har Kommissionen henvist til den undersøgelse, der i februar 1998 er foretaget af et officielt fransk organ, Office national de chasse (herefter »ONC«), hvoraf det fremgår, at der i jagtsæsonen 1997/1998 var en større overlapning mellem jagtsæsonen for gråand og blishøne og redebygningstiden, redetiden samt de forskellige faser af yngletiden.

Kommissionen har ligeledes henvist til flere domme afsagt den 11. maj 1998 af det franske Conseil d'État, hvorved flere ministerielle bekendtgørelser fra 1997 blev annulleret, idet de ministerielle bekendtgørelser i strid med direktivets formål tillod jagt på svømmefugle i en periode og på steder, hvor de forskellige fuglearter ikke havde afsluttet redetiden og deres forskellige faser af yngletiden.

19 Hvad angår ordningen i henhold til 1998-loven har Kommissionen gjort gældende, at denne kun har forværret tilsidesættelsen af direktivet, idet den, selv om der ikke indføres nogen større materiel ændring herved, har erstattet en midlertidig anordning, der fastsættes af ministeren, med en norm, der har status som lov, og som er bindende og vedvarende.

20 Den franske regering har i svarskriftet gjort gældende, at den har anvendt en metode, der er udarbejdet i samarbejde med ONC og Muséum national d'historie naturelle, for at fastsætte datoerne for åbningen af jagten på svømmefugle. Metoden, der er baseret på observationer af fuglenes adfærd gennem de seneste fem år, gør det muligt at beskytte trækfuglene mod ethvert »stort indhug« (prélèvement significatif) i bestanden.

21 Den franske regerings argument må forkastes. Det fremgår af den franske regerings egne oplysninger, at de datoer for åbning af jagten, der er fastsat i såvel de ministerielle bekendtgørelser fra 1997 som i 1998-loven har til formål at beskytte bestandene af trækfugle mod større tab. Som det imidlertid fremgår af Domstolens dom i sagen Kommissionen mod Italien (12), kan »(b)eskyttelsen mod de forskellige former for jagt ... ikke begrænses til flertallet af fugle af en given art« (13). Direktivet kender ikke begrebet »stort indhug«; det er den fuldstændige beskyttelse, der søges. Herefter er metoder, der består i eller fører til, at en vis procentdel af eksemplarer af en fugleart ikke opnår denne beskyttelse, i strid med direktivets formål (14).

22 Anbringendet om, at datoen for åbning af jagten er fastsat for tidligt, må derfor tages til følge.

23 Efter min mening gør det samme sig gældende med hensyn til valget af datoer for afslutning af jagten.

24 Ifølge Kommissionen gør de datoer for afslutning af jagten, der er fastsat i 1994-loven en overlapning mulig mellem jagtsæsonen og forårstrækket, der videnskabeligt kendes for 31 fuglearters vedkommende. For tolv arters vedkommende var overlapningen på over 20 dage. Der er ved 1998-loven ikke ændret væsentligt herved.

25 Den franske regering har erkendt, at visse datoer for afslutning i 1994-loven og 1998-loven kan anfægtes på grundlag af direktivets artikel 7, stk. 4. Den har dog oplyst, at lovene bygger på ORNIS-metoden, der blev vedtaget i april 1993 af det udvalg, der blev nedsat i henhold til direktivets artikel 16 (»ORNIS-udvalget«), og offentliggjort af Kommissionen den 24. november 1993. Metoden gør det muligt at fastsætte forskellige datoer for jagtens afslutning efter en sammenholdelse af to kriterier, nemlig den pågældende arts nuværende bestand og artens tidligere eller senere træk. Ifølge den franske regering er dette efter ORNIS-metoden tilladt i det tidsrum, hvor jagttiden og indledningen af trækket overlapper hinanden, forudsat at det ikke rammer en større procentdel af en arts bestand.

26 Af ovennævnte grunde må denne argumentation forkastes. Faktisk er en metode, der tilsigter eller fører til, at en vis procentdel af eksemplarer af en fugleart ikke opnår den fuldstændige beskyttelse i henhold til direktivet, i strid med direktivets artikel 7, stk. 4.

27 Endelig er den trinvise fordeling af jagtens afslutningsdatoer heller ikke fri for problemer med hensyn til foreneligheden med fællesskabslovgivningen.

Som Domstolen har udtalt i APAS-dommen, indebærer fastsættelsen af flere forskellige datoer for afslutningen af jagten to ulemper i forhold til direktivets bevaringsformål, nemlig dels den forstyrrelse, som jagt forvolder andre fuglearter, der ikke længere kan jages, dels risikoen for, at jægerne under jagten forveksler de forskellige arter. Henset til disse ulemper fastslog Domstolen, at en metode som den i Frankrig anvendte kun er i overensstemmelse med direktivet, såfremt »den (pågældende) medlemsstat på grundlag af passende videnskabelige og tekniske oplysninger for hvert enkelt tilfælde kan bevise, at en fastsættelse af flere forskellige datoer for jagtens afslutning ikke hindrer en fuldstændig beskyttelse af de fuglearter, der vil kunne blive berørt af en sådan flerhed af datoer«.

Da de beviser, der er fremlagt af den franske regering, vedrører en beskyttelse, der, som jeg har konkluderet, ikke er fuldstændig, opfylder de ikke den særlige forudsætning, som Domstolen har fastsat i APAS-dommen.

28 Herefter må anbringendet om, at datoerne for afslutningen af jagten på trækfugle er fastsat for sent, ligeledes tages til følge.

- Det påståede traktatbrud som følge af manglende underretning om datoerne for jagten i departementerne Bas-Rhin, Haut-Rhin og Moselle

29 Ved direktivets artikel 7, stk. 4, sidste punktum, pålægges det medlemsstaterne at tilsende Kommissionen alle formålstjenlige oplysninger om den praktiske gennemførelse af deres jagtlovgivning.

Kommissionen har anført, at den ikke har modtaget underretning vedrørende disse tre franske departementer.

30 Hvad angår dette anbringende er det tilstrækkeligt at sige, at den franske regering har erkendt, at den ikke ved udløbet af den i den begrundede udtalelse fastsatte frist havde underrettet Kommissionen om de gældende bestemmelser i departementerne Bas-Rhin, Haut-Rhin og Moselle, og som ifølge den franske regering er indeholdt i artikel R.229-1 ff. i code rural.

31 Herefter må dette tredje anbringende derfor også lægges til grund.

- Det påståede traktatbrud som følge af manglende gennemførelse i national ret af princippet om fuldstændig beskyttelse

32 Jeg har ovenfor konkluderet, at Den Franske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til direktivets artikel 7, stk. 4, andet og tredje punktum, idet den ikke har tilrettelagt jagten på trækfugle således, at disse fugle sikres en fuldstændig beskyttelse i de perioder, hvor de er særligt sårbare.

33 Kommissionen har som særskilt anbringende gjort gældende, at Den Franske Republik ikke i fransk ret har gennemført bestemmelserne i disse to punktummer i artikel 7.

34 Den franske regering har ikke bestridt denne mangel.

35 Det kunne hævdes, at effektiviteten af, hvad jeg kalder »princippet om fuldstændig beskyttelse« (15), udtømmes ved, at jagten på trækfugle tilrettelægges under hensyn til redetiden og de forskellige faser af yngletiden samt forårstrækket. I så fald må man spørge sig selv, om hvilken yderligere nytte det ville bringe i national ret at fastsætte et princip, hvis overholdelse skal foreskrives ved gennemførelsesbestemmelser.

Den franske regering er af denne opfattelse og påberåber sig i denne forbindelse bl.a. dom af 27. april 1988, sag C-252/85, Kommissionen mod Italien (16), »hvorefter det for gennemførelsen af et direktiv i national ret ikke er absolut nødvendigt formelt og ordret at gentage direktivets bestemmelser i udtrykkelige specielle lovbestemmelser, men ... er tilstrækkeligt, at der foreligger en generel retlig ramme, der giver en sikker hjemmel for, at direktivet anvendes fuldt ud på en tilstrækkelig og præcis måde« (17).

36 Jeg er ikke overbevist om, at gennemførelsen i fransk ret af et princip som det i direktivets artikel 7, stk. 4, omhandlede i den foreliggende sag blot er en formsag. Med andre ord mener jeg ikke, at den fulde anvendelse af direktivet sikres, medmindre princippet om fuldstændig beskyttelse udtrykkeligt fastsættes i fransk ret.

37 Som Domstolen har fastslået i den allerede nævnte dom i sagen Kommissionen mod Italien, »(præges) fuglenes formering og træk ... af en vis uregelmæssighed, der navnlig på grund af meteorologiske forhold indvirker på tidspunkterne for disse fænomener. ... Ligeledes kan det forekomme, at et relativt stort antal individer af en bestemt trækfugleart begynder deres træk til redebygningsstedet på et i forhold til de normale trækperioder forholdsvis tidligt tidspunkt« (18). Dette gælder så meget desto mere, når de pågældende fuglearter ofte trækker mellem redebygningssteder og vandringsområder, der nogle gange ligger meget langt fra hinanden, og hvorved de krydser flere landegrænser, og idet der inden for samme art findes forskellige bestande, der til tider i forskellige områder følger ruter, der afviger fra hinanden.

Så foranderlig som fuglenes adfærd kan være, så foranderlig, eller bedre, således er også videnskabens kendskab til denne adfærd under udvikling, hvilket Kommissionen og Den Franske Republik også er enige om.

Det er derfor ønskværdigt, at den uligevægt, der kendetegner forudsætningerne for kriterierne med henblik på at fastlægge datoerne for jagtens åbning og afslutning, modsvares af en tilsvarende fleksibel lovgivning, der kan tilpasses de forskellige faktiske omstændigheder og videnskabelige forskningsresultater, og dette ikke mindst, hvis formålet er at opretholde en så lang jagtsæson i Den Europæiske Union som muligt (19). Kun en lovgivende myndighed synes hurtigt og i tide at kunne vedtage de beskyttelsesforanstaltninger, der måtte være nødvendige. Denne myndighed eller enhver anden myndighed, der betros en sådan opgave, skal handle inden for en klar og præcis retlig ramme, der er afstemt efter kravene i direktivet. Jeg mener derfor, at en fuldstændig gennemførelse i national ret forudsætter, at det i direktivets artikel 7, stk. 4, fastsatte princip om fuldstændig beskyttelse udtrykkeligt fastsættes i national ret med en passende bindende virkning.

Min opfattelse er i øvrigt i overensstemmelse med Domstolens tankegang, idet den har udtalt, at punktlighed med hensyn til gennemførelsen af et direktiv i national ret, »har dog en særlig betydning i et tilfælde som det foreliggende, hvor forvaltningen af det fælles eje er betroet medlemsstaterne på deres respektive territorier« (20).

38 Den sagsøgte regering hævder derimod, at princippet om fuldstændig beskyttelse er blevet gennemført i national ret, og henviser i denne sammenhæng til den juridiske debat, som spørgsmålet om, hvorvidt de ministerielle bekendtgørelser fra 1997 og 1998-loven er forenelige med direktivets bestemmelser, har givet anledning til i Frankrig (21).

39 Efter min mening, og uden at tage hensyn til indholdet af disse afgørelser, viser selve eksistensen af denne debat - som i øvrigt er uheldig i forhold til den foreliggende sag, eftersom de pågældende afgørelser er afsagt efter udløbet af den frist, der er fastsat i den åbningsskrivelse, der er grundlaget for nærværende sag - (22) den retsusikkerhed, der kendetegner den franske ordning og bekræfter netop nødvendigheden af udtrykkeligt at gennemføre de i direktivets artikel 7, stk. 4, fastsatte forpligtelser i fransk ret.

40 Det er under alle omstændigheder betryggende at kunne konstatere, at de franske domstole er loyale over for fællesskabsretten. Navnlig bør de af den franske regering fremlagte domme fra Conseil d'État af 3. december 1999 og af 21. april 2000, hvorved Conseil d'État erklærede næsten alle bestemmelserne i artikel L.224-2, stk. 2, i code rural, som affattet ved 1998-loven, for uforenelige med direktivets formål om beskyttelse af arterne.

41 Endelig kan jeg med tilfredshed konstatere, at det lovforslag, som er blevet endeligt vedtaget af Nationalforsamlingen den 28. juni 2000, ændrer artikel L.224-2 til bl.a. at indeholde følgende bestemmelse: »Fugle må hverken jages i redebygningstiden, i redetiden eller under de forskellige faser af yngletiden. I øvrigt kan trækfugle ikke jages under trækket til redebygningsstedet.«

I den nye lovgivning foreskrives det, at de nærmere bestemmelser for anvendelsen af disse forbud fastsættes ved dekret (vedtaget efter høring af Conseil d'État).

42 Det sidste anbringende må derfor også forkastes. Jeg foreslår derfor, at Kommissionen gives medhold i samtlige påstande, og at Den Franske Republik tilpligtes at betale sagens omkostninger i overensstemmelse med procesreglementets artikel 69, stk. 2.

Forslag til afgørelse

43 Af ovenstående grunde foreslår jeg Domstolen at give Kommissionen medhold i samtlige påstande og fastslå, at Den Franske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 7, stk. 4, andet og tredje punktum, i Rådets direktiv 79/409/EØF af 2. april 1979 om beskyttelse af vilde fugle, idet den ikke har fastsat datoerne for jagten på fugle, der er omfattet af direktivet, i overensstemmelse med dets bestemmelser, og idet den ikke har tilsendt Kommissionen alle formålstjenlige oplysninger om den praktiske anvendelse af jagtlovgivningen i departementerne Bas-Rhin, Haut-Rhin og Moselle, samt at den tilpligtes at betale sagens omkostninger.

(1) - EFT L 103, s. 1.

(2) - José Ortega y Gasset: La caza solitaria, Obras completas, bind 9, Alianza Editorial, Madrid, 1997, s. 454.

(3) - Samme værk, s. 456.

(4) - Den første holdning lægges til grund i et dekret fra Nationalforsamlingen af 2.8.1789, der indførte princippet om, at »ejere har kun på deres egne enemærker ret til at dræbe enhver form for vildt«.

(5) - P. Cassia og E. Saulnier: La loi du 3 juillet 1998 sur la chasse et le droit communautaire: error communis facit ius?, Revue Europe, juli 1999, s. 5-8.

(6) - Min fremhævelse.

(7) - Sml. I, s. 57.

(8) - Sml. I, s. 67.

(9) - Præmis 13.

(10) - Præmis 22.

(11) - Indsat ved dekret nr. 90-879 af 28.9.1990.

(12) - Se punkt 8 ovenfor.

(13) - Min fremhævelse.

(14) - APAS-dommen, der er nævnt i punkt 9 ovenfor.

(15) - Hvilket ikke er andet end en syntagme med henblik på i en forkortet form at betegne forpligtelserne i henhold til direktivets artikel 7, stk. 4.

(16) - Sml. s. 2243.

(17) - Præmis 5.

(18) - Præmis 12.

(19) - Se punkt 4 ovenfor.

(20) - Dommen i sagen Kommissionen mod Italien, præmis 9, dom af 8.7.1987, sag 247/85, Kommissionen mod Belgien, Sml. s. 3029, præmis 9, af 13.10.1987, sag 236/85, Kommissionen mod Nederlandene, Sml. s. 3989, præmis 5, og dommen i sagen Kommissionen mod Frankrig, præmis 5.

(21) - Den franske regering har nævnt følgende afgørelser: dom afsagt af Tribunal administratif de Dijon den 24.11.1998, Association Côte d'Or Nature Environnement, dom afsagt af Tribunal administratif de Grenoble den 10.12.1998, Centre ornithologique Rhône-Alpes, dom afsagt af Tribunal administratif de Pau den 17.12.1998, Association FNE, dom afsagt af Tribunal administratif de Bordeaux den 30.12.1998, Association FNE, og dom afsagt af Cour administratif de Bordeaux den 10.5.1999, Fédération départementale de Gers.

(22) - Se punkt 14 ovenfor.