ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1.

Konkurrence–administrativ procedure–kommissionsafgørelse, hvorved der fastslås en overtrædelse–bevisbyrden for en overtrædelse og dennes varighed påhviler Kommissionen–omfanget af bevisbyrden–afgørelse støttet på bevismateriale, som er tilstrækkeligt til at påvise, at der foreligger en overtrædelse–bevismæssige forpligtelser for virksomheder, der bestrider overtrædelsens eksistens (Art. 81 EF) (jf. præmis 17 og 19-21)
Det følger af artikel 1 i antidumpinggrundforordning nr. 1225/2009, som har overskriften »Principper«, at antidumpingundersøgelsen angår en specifik vare, benævnt »den pågældende vare«, som EU-institutionerne definerer ved indledningen af denne undersøgelse. Denne definition af den »pågældende vare« forbyder dog ikke EU-institutionerne at opdele denne vare i typer eller i særskilte varemodeller og, med henblik på beregningen af dumpingmargenen, at basere sig på sammenligninger mellem den normale værdi og eksportprisen, model for model eller type for type.

Derimod kan grundforordningens artikel 2, stk. 11, henset til sin ordlyd, sit formål og den sammenhæng, hvori den indgår, ikke fortolkes således, at den tillader en udelukkelse af de eksporttransaktioner til Unionen, der vedrører visse typer af den pågældende vare, fra beregningen af dumpingmargenen. Det følger tværtimod af denne bestemmelse, at EU-institutionerne med henblik på denne beregning er forpligtede til at tage hensyn til samtlige disse transaktioner.

Det følger heraf, at når den normale værdi og eksportprisen for visse typer af den vare, der er genstand for antidumpingundersøgelsen, i fraværet af sammenlignelige priser ikke kan danne grundlag for en rimelig sammenligning, kan EU-institutionerne beslutte at udelukke denne varetype fra definitionen af den »pågældende vare« eller i henhold til grundforordningens artikel 2, stk. 10, konstruere den normale værdi for den nævnte varetype, for derved at kunne tage eksporttransaktionerne for denne samme varetype i betragtning ved beregningen af dumpingmargenen.

(jf. præmis 56, 59, 61, 67 og 70)
Artikel 3, 8 og 12 i Rådets direktiv 2003/8/EF af 27. januar 2003 om forbedret adgang til domstolene i grænseoverskridende tvister gennem fastsættelse af fælles mindsteregler for retshjælp i forbindelse med tvister af denne art, læst samlet, skal fortolkes således, at den retshjælp, som ydes af den medlemsstat, på hvis område retssagen føres, og hvor en fysisk person, som har bopæl eller sædvanligt opholdssted i en anden medlemsstat, har indgivet en ansøgning om retshjælp i forbindelse med en grænseoverskridende tvist, ligeledes dækker denne persons udlæg til oversættelse af bilag, som er nødvendige for behandlingen af denne ansøgning.

Med hensyn til proceduren for indgivelse af en ansøgning om retshjælp fastsættes det i artikel 13, stk. 1, i direktiv 2003/8 – for at sikre reel adgang til domstolene – at den retshjælpssøgende har to muligheder, for så vidt som ansøgningen om retshjælp kan ingives til enten den kompetente myndighed i den medlemsstat, på hvis område den retshjælpssøgende har bopæl eller sædvanligt opholdssted, som i direktivets artikel 13, stk. 1, litra a), er udpeget som den fremsendende myndighed, eller til den kompetente myndighed i den medlemsstat, på hvis område retssagen føres, eller den trufne retsafgørelse skal fuldbyrdes, som i direktivets artikel 13, stk. 1, litra b), er udpeget som den modtagende myndighed. Hvis omkostningerne forbundet med oversættelse af de bilag, der er nødvendige for behandlingen af en ansøgning om retshjælp, kun blev dækket, når den retshjælpssøgende henvender sig til de kompetente myndigheder i den medlemsstat, hvor den pågældende har bopæl eller sædvanligt opholdssted, ville dette imidlertid urigtigt føre til, at adgangen til retshjælp for disse omkostninger gøres afhængig af den pågældendes processuelle valg, og gøre artikel 13, stk. 1, litra b), som giver mulighed for at indgive ansøgningen om retshjælp direkte til den modtagende myndighed, indholdsløs.

(jf. præmis 29, 43 og 47 samt domskonkl.)
Sag C-528/15

Policie ČR, Krajské ředitelství policie Ústeckého kraje, odbor cizinecké policie

mod

Salah Al Chodor m.fl.

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Nejvyšší správní soud)

»Præjudiciel forelæggelse – kriterier og procedurer til afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen af en ansøgning om international beskyttelse – forordning (EU) nr. 604/2013 (Dublin III) – artikel 28, stk. 2. – frihedsberøvelse med henblik på overførsel – artikel 2, litra n) – væsentlig risiko for, at den pågældende forsvinder – objektive kriterier – ingen retlig definition«

Sammendrag – Domstolens dom (Anden Afdeling) af 15. marts 2017

Grænsekontrol, asyl og indvandring – asylpolitik – kriterier og procedurer til afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen af en ansøgning om international beskyttelse – forordning nr. 604/2013 – frihedsberøvelse med henblik på overførsel – betingelse – væsentlig risiko for, at den pågældende forsvinder – medlemsstaternes pligt til at fastsætte objektive kriterier i en bindende almengyldig bestemmelse for at definere, hvornår der foreligger en sådan risiko

(Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 604/2013, art. 2, litra n), og art. 28, stk. 2)

Artikel 2, litra n), og artikel 28, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 604/2013 af 26. juni 2013 om fastlæggelse af kriterier og procedurer til afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen af en ansøgning om international beskyttelse, der er indgivet af en tredjelandsstatsborger eller en statsløs i en af medlemsstaterne, sammenholdt med dens artikel 28, stk. 2, skal fortolkes således, at de pålægger medlemsstaterne at fastsætte de objektive kriterier, som grundene til at tro, at en ansøger, der er genstand for en tilbagetagelsesprocedure, vil forsvinde, er baseret på, i en bindende almengyldig bestemmelse. Manglen på en sådan bestemmelse medfører, at denne forordnings artikel 28, stk. 2, ikke finder anvendelse.

Under hensyntagen til de omhandlede bestemmelsers formål samt i lyset af det høje beskyttelsesniveau, som følger af den sammenhæng, som de indgår i, er det kun en almengyldig bestemmelse, der kan opfylde kravene om klarhed, forudsigelighed, tilgængelighed og navnlig beskyttelsen mod vilkårlighed.

(jf. præmis 43 og 47 samt domskonkl.)
5.

Miljø–rensning af byspildevand–direktiv 91/271–mere vidtgående rensning af udledninger af byspildevand fra byområder med mere end 10000 personækvivalenter–spildevand fra byområder udledt i et område, der på tidspunktet for de faktiske omstændigheder var udpeget som følsomt, uden at være genstand for en mere vidtgående rensning–undladelse (Rådets direktiv 91/271, art. 5 og bilag I, punkt B) (jf. præmis 84 og 85)
Domstolens dom (Femte Afdeling) af 16. februar 2017 –

Tudapetrol Mineralölerzeugnisse Nils Hansen mod Kommissionen

(Sag C-94/15 P) ( 1 )

»Appel – karteller – det europæiske marked for paraffinvoks og det tyske marked for råparaffin – fastsættelse af priser og fordeling af markeder – begrundelsespligt – bevis for overtrædelse – urigtig gengivelse af beviserne«

1. Appel–anbringender–ingen præcis anfægtelse af en begrundelse fra Rettens side og af retlige argumenter til støtte for appellen–afvisning [Art. 256, stk. 1, TEUF; Statutten for Domstolen, art. 58, stk. 1; Domstolens procesreglement, art. 168, stk. 1, litra d), og art. 169, stk. 2] (jf. præmis 18 og 19)

2. Appel–anbringender–utilstrækkelig begrundelse–Rettens anvendelse af en stiltiende begrundelse–lovlighed–betingelser (Statutten for Domstolen, art. 36 og art. 53, stk. 1; Rettens procesreglement, art. 81) (jf. præmis 20 og 21)

3. Konkurrence–administrativ procedure–kommissionsafgørelse, hvorved der fastslås en overtrædelse–domstolsprøvelse–den kontradiktoriske karakter af den procedure, der følges ved Unionens retsinstanser–forpligtelser, der påhviler den virksomhed, som anfægter Kommissionens afgørelse (Art. 81, stk. 1, EF) (jf. præmis 22 og 26)

4. Konkurrence–EU-regler–overtrædelser–ansvar–virksomheds ansvar for handlinger begået af dens styrende organer–betingelser–handling begået af en person, som er bemyndiget til at handle på virksomhedens vegne (Art. 81 EF) (jf. præmis 28-30)

5. Institutionernes retsakter–begrundelsespligt–formål–rækkevidde (Art. 253 EF) (jf. præmis 40)

6. Appel–anbringender–urigtig vurdering af de faktiske omstændigheder–afvisning–Domstolens kontrol med vurderingen af fakta og beviselementer–udelukket, medmindre de er gengivet urigtigt (Art. 256, stk. 1, TEUF; Statutten for Domstolen, art. 58, stk. 1) (jf. præmis 45-48)

7. Konkurrence–administrativ procedure–kommissionsafgørelse, hvorved der fastslås en overtrædelse–bevisbyrden for en overtrædelse og dennes varighed påhviler Kommissionen–omfanget af bevisbyrden–bevis ført ved et vist antal indicier og sammenfaldende omstændigheder, som beviser forekomsten og varigheden af fortsat konkurrencebegrænsende adfærd–lovlighed (Art. 81 EF) (jf. præmis 51 og 52)

Konklusion

1) Appellen forkastes.

2) Tudapetrol Mineralölerzeugnisse Nils Hansen KG betaler sagens omkostninger.

( 1 ) – EUT C 127 af 20.4.2015.
Genstanden for et traktatbrudssøgsmål i henhold til artikel 258 TEUF fastlægges af Kommissionens begrundede udtalelse, således at søgsmålet skal støttes på de samme grunde og anbringender som denne udtalelse. Et sådant søgsmål kan omfatte faktiske omstændigheder, der er indtrådt efter den begrundede udtalelse, under forudsætning af, at de er af samme art og udgør en og samme adfærd som de i udtalelsen omhandlede faktiske omstændigheder.

For så vidt som formålet med et søgsmål er at afdække et systematisk og vedvarende traktatbrud, kan Kommissionens fremlæggelse af supplerende oplysninger under proceduren for Domstolen til støtte for, at det påståede traktatbrud var generelt og varigt, i princippet ikke udelukkes.

(jf. præmis 37, 42 og 43)
Sag C-580/15

Maria Eugenia Van der Weegen m.fl

mod

Belgische Staat

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af rechtbank van eerste aanleg West-Vlaanderen, afdeling Brugge)

»Præjudiciel forelæggelse – artikel 56 TEUF – artikel 36 i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde – skattelovgivning – indkomstskat – skattefritagelse for renter, der udbetales af banker, som opfylder visse retlige betingelser – indirekte forskelsbehandling – banker hjemmehørende i Belgien og banker hjemmehørende i en anden medlemsstat«

Sammendrag – Domstolens dom (Femte Afdeling) af 8. juni 2017

Fri udveksling af tjenesteydelser – restriktioner – skattelovgivning – foranstaltning, som finder anvendelse uden forskel på alle tjenesteydelser – national lovgivning, hvorefter en skattefritagelsesordning gælder for indkomst fra opsparingskonti hos leverandører af banktjenester, der opfylder betingelser, der er særbestemmelser for det nationale marked – ikke tilladt

(Art. 56, TEUF; EØF-aftalen, art. 36)

Artikel 56 TEUF og artikel 36 i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde af 2. maj 1992 skal fortolkes således, at de er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, som fastsætter en skattefritagelsesordning, i den udstrækning denne ordning – selv om den gælder uden forskel for indkomst fra opsparingskonti hos leverandører af banktjenester hjemmehørende i Belgien eller i en anden EØS-medlemsstat – fastsætter betingelser for adgangen til det belgiske bankmarked for tjenesteydere hjemmehørende i andre medlemsstater, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at undersøge.

Den i hovedsagen omhandlede lovgivning fastlægger en skatteordning, der anvendes uden forskel på afkast fra en opsparingskonto udbetalt af banker hjemmehørende i Belgien og afkast udbetalt af banker hjemmehørende i en anden medlemsstat.

Det forholder sig imidlertid således, at selv en national lovgivning, som finder anvendelse uden forskel på alle tjenesteydelser uafhængigt af, hvor tjenesteyderen er hjemmehørende, kan udgøre en begrænsning af den frie udveksling af tjenesteydelser, idet den forbeholder muligheden for at udnytte en fordel til alene at gælde brugere af disse tjenesteydelser, som opfylder visse betingelser, som faktisk er særbestemmelser på det nationale marked og således fratager brugere af andre tjenesteydelser, som i det væsentlige er sammenlignelige, men som ikke opfylder de særlige betingelser fastsat i denne lovgivning, muligheden for at udnytte denne fordel. En sådan lovgivning påvirker således situationen for brugerne af tjenesteydelserne som sådan og kan derfor afholde brugerne fra at bruge tjenesteydelser fra visse tjenesteydere, da de tjenester, som disse sidstnævnte tilbyder, ikke opfylder de betingelser, der er fastsat i den pågældende lovgivning, som følgelig opstiller betingelser for adgangen til markedet (jf. i denne retning dom af 10.5.1995, Alpine Investments,C-384/93, EU:C:1995:126, præmis 26-28 og 35-38, og af 10.11.2011, Kommissionen mod Portugal,C-212/09, EU:C:2011:717, præmis 65 og den deri nævnte retspraksis).

(jf. præmis 28, 29 og 45 samt domskonkl.)
3.

Konkurrence–administrativ procedure–kommissionsafgørelse, hvorved der fastslås en overtrædelse–offentliggørelse af oplysninger, som en virksomhed, der har deltaget i overtrædelsen, frivilligt har afgivet til Kommissionen med henblik på at blive omfattet af reglerne for bødefritagelse eller -nedsættelse–tilsidesættelse af den berørte virksomheds rettigheder under samarbejdsmeddelelsen–foreligger ikke–tilsidesættelse af princippet om den berettigede forventning–foreligger ikke (Art. 101 TEUF; Rådets forordning nr. 1/2003, art. 30; Kommissionens meddelelse 2002/C 45/03) (jf. præmis 73-83)
I henhold til artikel 174 i Domstolens procesreglement skal påstandene i svarskriftet gå ud på, at appellen helt eller delvist tages til følge, afvises eller forkastes. Det følger endvidere af procesreglementets artikel 172 og 176, at parter, der kan indgive svarskrift, ved et særskilt dokument, som skal være forskelligt fra svarskriftet, kan iværksætte kontraappel, som ifølge nævnte reglements artikel 178, stk. 1 og 3, andet punktum, skal gå ud på, at den appellerede dom ophæves helt eller delvist, idet de retlige anbringender og argumenter, der gøres gældende, skal være forskellige fra de anbringender og argumenter, der gøres gældende i svarskriftet. Det fremgår af en samlet læsning af disse bestemmelser, at formålet med svarskriftet ikke kan være ophævelse af den appellerede dom af grunde, som adskiller sig fra og er selvstændige i forhold til de grunde, som påberåbes i appellen, idet sådanne grunde kun kan påberåbes inden for rammerne af en kontraappel.

På området for spørgsmålet om, hvornår Unionen ifalder erstatningsansvar uden for kontraktforhold, foreligger der en tilstrækkeligt kvalificeret tilsidesættelse af regel, der har til formål at tillægge borgerne rettigheder, når tilsidesættelsen indebærer, at den omhandlede institution åbenbart og alvorligt har overskredet grænserne for sine skønsbeføjelser, idet de forhold, der i denne forbindelse kan tages i betragtning, bl.a. er, hvor klar og præcis den tilsidesatte bestemmelse er, såvel som hvor vidt et skøn den tilsidesatte bestemmelse overlader EU-myndigheden. En tilsidesættelse af EU-retten er under alle omstændigheder åbenbart kvalificeret, når den fortsat består, skønt der er afsagt en dom, der fastslår traktatbruddet, en dom i en præjudiciel sag, eller der foreligger en fast praksis ved Domstolen på det pågældende område, hvoraf det fremgår, at den omtvistede adfærd har karakter af en overtrædelse.

Den næsten tre år lange tilsidesættelse af den forpligtelse, som påhviler Rådet til, i tilfælde af anfægtelse, at fremlægge de oplysninger og beviser, der underbygger begrundelsen for vedtagelsen af restriktive foranstaltninger over for en fysisk eller juridisk person, er en tilstrækkeligt kvalificeret tilsidesættelse af en retsregel, der har til formål at tillægge borgerne rettigheder. Det står således klart, at en sådan forpligtelse, der fremgår af retspraksis vedrørende indefrysning af midler, der blev vedtaget særligt i forbindelse med bekæmpelsen af international terrorisme, ligeledes gælder for så vidt angår vedtagelsen af restriktive foranstaltninger om indefrysning af midler, som har til formål at lægge pres på Den Islamiske Republik Iran, bl.a. henset til de nævnte restriktive foranstaltningers karakter af individuelle foranstaltninger og den betydelige indvirkning, som disse kan have på de omfattede personer og enheders rettigheder og frihedsrettigheder.

(jf. præmis 30, 31, 39 og 40)
En afgørelse, hvormed Kommissionen gør de tilsagn, som en medlemsstat har accepteret med henblik på at sikre, at en eksisterende støtteordning er forenelig med det indre marked, bindende, forudsætter nødvendigvis, at Kommissionen forinden har foretaget en bedømmelse af den omhandlede støtteordnings forenelighed med det indre marked, og at den efter at have taget de oplysninger, som den berørte medlemsstat har fremsendt, i betragtning er nået til den konklusion, at denne ordning ikke eller ikke længere er forenelig med det indre marked, og at de passende foranstaltninger derfor er nødvendige med henblik på at afhjælpe denne uforenelighed. Den bedømmelse, som Kommissionen foretog, og den konklusion, som den drog heraf, er ikke udelukket fra den af Unionens retsinstanser udøvede kontrol, idet retten til effektiv domstolsbeskyttelse – som er sikret ved artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder – for dem, der er omfattet af eksisterende støtteordninger, ellers ville blive tilsidesat.

En afgørelse, hvormed Kommissionen gør de tilsagn, som en medlemsstat har accepteret med henblik på at sikre, at en eksisterende støtteordning er forenelig med det indre marked, bindende i henhold til artikel 18 i forordning nr. 659/1999 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af artikel 108 TEUF, sammenholdt med samme forordnings artikel 19, stk. 1, for så vidt som den er baseret på den forudgående konstatering, at en eksisterende støtteordning er uforenelig med det indre marked, kan gøre indgreb i interesserne for dem, der er omfattet af denne ordning. Retten til effektiv domstolsbeskyttelse for dem, der er omfattet af en eksisterende støtteordning, forudsætter dermed, at de pågældende, ved et søgsmål til prøvelse af en sådan afgørelse, ligeledes kan anfægte den bedømmelse, som Kommissionen har anlagt vedrørende denne ordning, og denne institutions konklusion om, at nævnte ordning ikke er forenelig med det indre marked, og at de passende foranstaltninger følgelig er nødvendige med henblik på at afhjælpe denne uforenelighed.

Denne konklusion afsvækkes ikke af argumentet om, at den omtvistede bedømmelse ikke er endelig. Proceduren for undersøgelse af eksisterende støtteordninger i henhold til artikel 108, stk. 1, TEUF fører ganske vist ikke til en formel konstatering om uforenelighed med det indre marked. Men konklusionen om, at den eksisterende støtteordning er uforenelig med det indre marked, og det forslag om passende foranstaltninger, som denne konklusion indebærer, medfører nødvendigvis de samme retsvirkninger som en sådan formel konstatering i forhold til denne stat, når Kommissionen har taget den berørte medlemsstats accept af disse foranstaltninger til efterretning.

(jf. præmis 38-40, 43, 50-52)
Artikel 71, stk. 1, i direktiv 2006/112, som ændret ved direktiv 2007/75, skal fortolkes således, at unddragelse af en vare fra toldtilsyn inden for en frizone ikke medfører, at afgiftspligten indtræder, og at importmomsen forfalder, hvis varen ikke er optaget i Unionens økonomiske kredsløb, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at afgøre.

Det skal ikke desto mindre bemærkes, at Domstolen har fastslået, at der ud over toldskylden ligeledes kan ske opkrævning af moms, såfremt det på baggrund af den ulovlige adfærd, som førte til, at toldskylden opstod, kan antages, at varen er optaget i Unionens økonomiske kredsløb og dermed har kunnet være genstand for forbrug, hvilket udløser den begivenhed, der pålægges moms (dom af 2.6.2016, Eurogate Distribution og DHL Hub Leipzig, C-226/14 og C-228/14, EU:C:2016:405, præmis 65).

Som generaladvokaten har anført i punkt 67-69 i forslaget til afgørelse, forholder det sig i denne forbindelse således, at i tilfælde hvor importafgiftspligtige varer unddrages toldtilsyn inden for en frizone og ikke længere befinder sig i denne zone, skal det i princippet antages, at varerne er optaget i Unionens økonomiske kredsløb.

(jf. præmis 54, 55 og 57 samt domskonkl. 2)
Det kan således ikke udledes af disse bestemmelser, at de er udtryk for en mere generel regel, der forbyder Kommissionen at anvende oplysninger, som denne har fået fremsendt af nationale myndigheder, der ikke er medlemsstaternes konkurrencemyndigheder, alene med den begrundelse, at oplysningerne er indhentet med henblik på andre formål. En sådan regel ville i høj grad hindre Kommissionen i at udføre sin opgave med at overvåge den korrekte anvendelse af EU-konkurrenceretten.

Artikel 12 i forordning nr. 1/2003 har det særlige formål at lette og fremme samarbejdet mellem myndighederne i det europæiske konkurrencenetværk ved at lette udvekslingen af oplysninger. Artikel 12, stk. 1, bestemmer således, at Kommissionen og medlemsstaternes konkurrencemyndigheder ved anvendelsen af artikel 101 TEUF og 102 TEUF har beføjelse til at udveksle alle faktiske eller retlige oplysninger, herunder fortrolige oplysninger, og benytte dem som bevismateriale, idet de betingelser, hvorpå oplysningerne kan anvendes, navnlig præciseres i stk. 2.

Med henblik på at vurdere, om en sådan aftale er så tilstrækkelig skadelig, at den kan anses for at have et konkurrencebegrænsende formål, skal der lægges vægt på rækkevidden af aftalens bestemmelser, de formål, den tilsigter at opfylde, samt den økonomiske og retlige sammenhæng, hvori den indgår. Hvad angår aftaler, der har til formål at fastsætte priser, og som udgør særligt alvorlige overtrædelser af konkurrencereglerne, kan analysen af den økonomiske og retlige sammenhæng, hvori praksissen indgår, således begrænses til, hvad der er strengt nødvendigt for at fastslå, at der er tale om en aftale med et konkurrencebegrænsende formål.

(jf. præmis 105-107)
Sag C-660/15 P

Viasat Broadcasting UK Ltd

mod

Europa-Kommissionen

»Appel – statsstøtte – artikel 107, stk. 1, TEUF – artikel 106, stk. 2, TEUF – de danske myndigheders foranstaltninger til fordel for det danske public service tv-selskab TV2/Danmark – kompensation for de omkostninger, der er forbundet med opfyldelsen af public service-forpligtelserne – afgørelse, hvorved støtten erklæres forenelig med det indre marked«

Sammendrag – Domstolens dom (Første Afdeling) af 8. marts 2017

Retslig procedure–mundtlig forhandling–genåbning–forpligtelse til at genåbne retsforhandlingernes mundtlige del med henblik på at give parterne mulighed for at afgive indlæg vedrørende de retlige spørgsmål, der behandles i generaladvokatens forslag til afgørelse–foreligger ikke (Art. 252, stk. 2, TEUF; statutten for Domstolen, art. 23; Domstolens procesreglement, art. 83)

Statsstøtte–begreb–foranstaltninger med henblik på kompensation for udgifter til offentlig tjeneste, som en virksomhed har påtaget sig–ikke omfattet–betingelser opstillet i Altmark-dommen (Art. 107, stk. 1, TEUF)

Konkurrence–virksomheder, der har fået overdraget at udføre tjenesteydelser af almindelig økonomisk interesse–omfattet af traktatens bestemmelser–kriterier for bedømmelse af en statslig finansierings forenelighed med det indre marked–ingen betingelse om, at den, der har ansvaret for tjenesteydelsen, er økonomisk effektiv (Art. 106, stk. 2, TEUF)

Statsstøtte–begreb–foranstaltninger med henblik på kompensation for udgifter til offentlig tjeneste, som en virksomhed har påtaget sig–sondring mellem Altmark-testen, som har til formål at afgøre, om der er tale om støtte, og testen i artikel 106, stk. 2, TEUF, der gør det muligt at afgøre, om en støtte er forenelig med det indre marked (Art. 106, stk. 2, TEUF og art. 107, stk. 1, TEUF)