Sag C-430/15

Secretary of State for Work and Pensions

mod

Tolley

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Supreme Court of the United Kingdom)

»Præjudiciel forelæggelse – social sikring – forordning (EØF) nr. 1408/71 – »plejedel« af underholdsydelse til handicappede (disability living allowance) – person, som er forsikret mod risikoen ved alderdom, og som endeligt er ophørt med enhver form for erhvervsmæssig beskæftigelse – begreberne »ydelse i anledning af sygdom« og »ydelse ved invaliditet« – mulighed for overførsel«

Sammendrag – Domstolens dom (Første Afdeling) af 1. februar 2017

Jf. afgørelsens tekst. (jf. præmis 38 og 40-42)

En ydelse såsom »plejedelen« af underholdsydelsen til handicappede (disability living allowance) er en ydelse i anledning af sygdom i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet, som ændret og ajourført ved Rådets forordning (EF) nr. 118/97 af 2. december 1996, som ændret ved Rådets forordning (EF) nr. 307/1999 af 8. februar 1999. Den omstændighed, at nedsættelsen af førligheden med henblik på tildeling af »plejedelen« af DLA skal vedrøre en væsentlig periode, kan ikke ændre formålet med denne ydelse, som er at forbedre plejekrævende personers liv (jf. analogt dom af 18.10.2007, Kommissionen mod Parlamentet og Rådet, C-299/05, EU:C:2007:608, præmis 63). I øvrigt har Domstolen fastslået, at ydelser, såsom de i hovedsagen omhandlede ydelser, som vedrører risikoen for plejebehov, skal ligestilles med ydelser i anledning af sygdom som omhandlet i artikel 4, stk. 1, litra a), i forordning nr. 1408/71, selv om de til forskel fra ydelser i anledning af sygdom i snæver forstand i princippet ikke kan udbetales kortvarigt, og selv om de især ved deres gennemførelse kan have kendetegn, der i realiteten ligeledes i et vist omfang ligner sikringsgrenene invaliditet og alderdom (jf. i denne retning dom af 30.6.2011, da Silva Martins, C-388/09, EU:C:2011:439, præmis 47 og 48). (jf. præmis 53-55 og domskonkl. 1)

Artikel 13, stk. 2, litra f), i forordning nr. 1408/71, som ændret og ajourført ved forordning nr. 118/97, som ændret ved forordning nr. 307/1999, skal fortolkes således, at den omstændighed, at en person har erhvervet ret til en alderspension i medfør af de bidrag, der er indbetalt i en given periode til en medlemsstats sociale sikringsordning, ikke er til hinder for, at denne medlemsstats lovgivning efterfølgende kan ophøre med at finde anvendelse på denne person. Det tilkommer den nationale ret, henset til omstændighederne i den tvist, der er indbragt for den, og bestemmelserne i den nationale ret, der finder anvendelse, at afgøre, på hvilket tidspunkt denne lovgivning ophørte med at finde anvendelse på den nævnte person. Som det nemlig er præciseret i artikel 10b i Rådets forordning (EØF) nr. 574/72 af 21. marts 1972 om regler til gennemførelse af forordning nr. 1408/71 (EFT 1972, L 74, s. 1), som ændret ved Rådets forordning (EØF) nr. 2195/91 af 25. juni 1991 (EFT 1991, L 206, s. 2), afgøres datoen og betingelserne for, hvornår en i artikel 13, stk. 2, litra f), i forordning nr. 1408/71 omhandlet person ikke længere er omfattet af en medlemsstats lovgivning, i overensstemmelse med bestemmelserne i denne lovgivning. I øvrigt skal der i forbindelse med afgørelsen af, på hvilket tidspunkt en medlemsstats lovgivning ophører med at finde anvendelse på en person, i givet fald ligeledes tages hensyn til bestemmelserne i bilag VI til sidstnævnte forordning, som indeholder særregler for anvendelsen af visse medlemsstaters lovgivning. (jf. præmis 65, 66 og 69 samt domskonkl. 2)