DOMSTOLENS DOM (FEMTE AFDELING) AF 14. SEPTEMBER 1995. - HELMUT HENRICHS MOD KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER. - APPEL - ARTIKEL 4, STK. 4 OG 6, I FORORDNING (EURATOM, EKSF, EOEF) NR. 2274/87 - FASTSAETTELSE AF DEN I SAMME ARTIKELS STK. 1 OMHANDLEDE GODTGOERELSE - UDELUKKELSE FRA DEN FAELLES SYGEFORSIKRINGSORDNING FOR TJENESTEMAEND I DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER. - SAG C-396/93 P.



Samling af Afgørelser 1995 side I-02611



Sammendrag

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

++++

1. Tjenestemaend ° midlertidigt ansatte ° udtraeden af tjenesten ° godtgoerelse ° beregningsmaader

(Raadets forordning nr. 2274/87, art. 4, stk. 4)

2. Tjenestemaend ° bebyrdende afgoerelse ° begrundelsespligt ° genstand

(Tjenestemandsvedtaegten, art. 25, stk. 2)

3. Tjenestemaend ° midlertidigt ansatte ° udtraeden af tjenesten ° daekning ifoelge den faelles sygesikringsordning ° betingelser ° ingen daekning i henhold til en anden ved lov eller administrativt fastsat sygesikringsordning ° raekkevidde ° kriterier for tilsvarende ydelser ° udelukkelse

(Tjenestemandsvedtaegten, art. 72; Raadets forordning nr. 2274/87, art. 4, stk. 6)

4. Appel ° anbringender ° anbringende vedroerende Rettens afgoerelse om sagsomkostningerne ° afvisning, saafremt alle oevrige anbringender forkastes

(EF-statutten for Domstolen, art. 51, stk. 2)

Sammendrag

1. Da faellesskabslovgiver har vaeret vidende om, at de nationale skatteordninger er forskellige, da det af artikel 4, stk. 4, andet afsnit, i forordning nr. 2274/87 om indfoerelse af saerlige foranstaltninger vedroerende midlertidigt ansattes udtraeden af tjenesten i De Europaeiske Faellesskaber fremgaar, at der ved beregningen af godtgoerelsen skal tages hensyn til den berettigedes bruttoindtaegter inden fradrag af skat, maa det heraf udledes, at det accepteredes, at denne forskel kunne oeve indflydelse paa de paagaeldendes oekonomiske forhold.

Under alle omstaendigheder skal ligebehandlingsprincippet for saa vidt angaar tidligere EF-ansatte ikke alene bedoemmes ud fra en skattemaessig betragtning, men samlet, under hensyntagen til alle de fordele, de nyder i den medlemsstat, paa hvis omraade de udoever erhvervsmaessig beskaeftigelse.

2. En begrundelse for en bebyrdende afgoerelse opfylder kravene i vedtaegtens artikel 25, naar den giver den paagaeldende de oplysninger, der var noedvendige for hans vurdering af, om afgoerelsen var korrekt og for at muliggoere Domstolens kontrol.

3. Artikel 4, stk. 6, i forordning nr. 2274/87 om indfoerelse af saerlige foranstaltninger vedroerende midlertidigt ansattes udtraeden af tjenesten i De Europaeiske Faellesskaber skal fortolkes saaledes, at en midlertidigt ansat, der oppebaerer den i denne forordning omhandlede godtgoerelse, og som er omfattet af en national social sikringsordning, der er baseret paa offentligretlige bestemmelser, som den tyske ordning om stoette til tjenestemaend, der omfatter ydelser ved sygdom, ikke kan vaere omfattet af den faelles sygesikringsordning i henhold til vedtaegtens artikel 72, uanset om ydelserne ifoelge de to ordninger er overensstemmende.

4. Saafremt alle oevrige anbringender, der under en appelsag er fremfoert vedroerende en af Retten truffet afgoerelse, er blevet forkastet, maa et anbringende om, at Rettens afgoerelse om sagsomkostninger er retsstridig, afvises, jf. artikel 51, stk. 2, i statutten for Domstolen.

Dommens præmisser

1 Ved appelskrift indleveret til Domstolens Justitskontor den 6. september 1993 har Helmut Henrichs i medfoer af artikel 49 i EOEF-statutten og de tilsvarende bestemmelser i EKSF-statutten og Euratom-statutten for Domstolen ivaerksat appel til proevelse af dom af 24. juni 1993 (sag T-92/91, Henrichs mod Kommissionen, Sml. II, s. 611), i hvilken Retten i Foerste Instans frifandt Kommissionen for den under sagen nedlagte paastand om annullation af Kommissionens afgoerelse af 25. april 1991 vedroerende beregning af godtgoerelse til appellanten, om annullation af Kommissionens afgoerelse af 3. maj 1991, hvorved appellanten udelukkedes fra den faelles sygesikringsordning, samt om erstatning for den skade, han har lidt som foelge af Kommissionens fejl.

2 Det fremgaar af den appellerede dom, at sagens faktiske omstaendigheder er foelgende:

"1 Sagsoegeren var indtil den 31. december 1990 midlertidigt ansat ved Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber (herefter 'Kommissionen' ). Pr. denne dato bragte parterne i enighed sagsoegerens tidsubegraensede ansaettelseskontrakt, der havde loebet i seksten aar, til ophoer. Siden den 3. januar 1991 har sagsoegeren vaeret ministeriel tjenestemand i Forbundsrepublikken Tyskland. I denne anledning oppebaerer han en gage, der dels omfatter en grundloen, dels forskellige tillaeg og godtgoerelser.

2 Sagsoegeren fratraadte Kommissionen paa de vilkaar, der er fastsat i Raadets forordning (Euratom/EKSF/EOEF) nr. 2274/87 af 23. juli 1987 om indfoerelse af saerlige foranstaltninger vedroerende midlertidigt ansattes udtraeden af tjenesten i De Europaeiske Faellesskaber (EFT L 209, s. 1, herefter 'forordningen' ), som aendret ved Raadets forordning (EOEF) nr. 2168/89 af 18. juli 1989 (EFT L 208, s. 4). I anledning af Kongeriget Spaniens og Den Portugisiske Republiks tiltraedelse af De Europaeiske Faellesskaber blev det ved denne forordning bestemt, at visse midlertidigt ansatte, med mindst femten aars anciennitet, kan udtraede af tjenesten paa de i forordningen fastsatte vilkaar. Som udgangspunkt foelger det af forordningen, at der til de midlertidigt ansatte, der er omfattet af forordningen, udbetales en godtgoerelse, svarende til 70% af den loen, den paagaeldende oppebar som midlertidigt ansat, samt at de indtaegter, den paagaeldende oppebaerer i sin nye arbejdsmaessige situation, fradrages godtgoerelsen.

3 Herom hedder det i forordningens artikel 4 naermere:

' 4. De bruttoindtaegter, som den godtgoerelsesberettigede oppebaerer i sin nye arbejdsmaessige situation, fradrages den i stk. 1 fastsatte godtgoerelse i det omfang, indtaegterne og godtgoerelsen tilsammen overstiger det seneste samlede bruttovederlag, udregnet paa grundlag af den loentabel, der er gaeldende den foerste dag i den maaned, for hvilken godtgoerelsen skal udbetales. Dette vederlag korrigeres med den i stk. 3 omhandlede justeringskoefficient.

De i foerste afsnit omhandlede bruttoindtaegter og det seneste samlede bruttovederlag er de beloeb, der fremkommer efter fradrag af sociale udgifter og inden fradrag af skat.

Den paagaeldende skal fremlaegge alle de skriftlige beviser, der kan kraeves, og give institutionerne meddelelse om ethvert forhold, der vil kunne aendre hans ret til ydelsen.

[...]

6. Den godtgoerelsesberettigede har for sig selv og for de gennem ham forsikrede personer ret til ydelserne i henhold til den i artikel 72 i vedtaegten omhandlede sociale sikringsordning, saafremt han til denne indbetaler det bidrag, der beregnes paa grundlag af den i stk. 1 fastsatte godtgoerelse, og saafremt han ikke daekkes af en anden ved lov eller administrativt fastsat sygesikringsordning.'

4 Den 23. april 1991 gav sagsoegeren Kommissionen meddelelse om sin nye tjenestemandsstilling. Han fremsendte i denne forbindelse bl.a. en loenseddel, hvoraf fremgik, at han havde en maanedlig bruttoloen paa 8 681,66 DM fra Forbundsrepublikken Tyskland. Loensedlen indeholdt ikke oplysninger om eventuelle sociale udgifter, som paahvilede sagsoegeren. Ved afgoerelse af 25. april 1991 nedsatte Kommissionen godtgoerelsen med 1 356,25 DM i medfoer af den anfoerte forordning. Kommissionen begrundede sin afgoerelse med, at sagsoegerens maanedlige bruttoloen fra Forbundsrepublikken Tyskland, tilsammen med den godtgoerelse, der udbetales af De Europaeiske Faellesskaber i henhold til forordningen, oversteg sagsoegerens seneste loen som ansat ved Faellesskaberne med dette beloeb. Sagsoegeren indgav den 28. maj 1991 en klage over denne afgoerelse i medfoer af artikel 90, stk. 2, i tjenestemandsvedtaegten (herefter 'vedtaegten' ). Uden udtrykkeligt at tage stilling til klagen meddelte Kommissionen den 12. september 1991 sagsoegeren de naermere forudsaetninger for den beregning, som ifoelge Kommissionen dannede grundlag for dens afgoerelse.

5 Ved afgoerelse af 3. maj 1991 udelukkede Kommissionen sagsoegeren fra Faellesskabernes faelles sygesikringsordning. Sagsoegeren indgav den 23. maj 1991 en klage over denne afgoerelse, der udtrykkeligt blev afvist."

3 Herefter anlagde Helmut Henrichs ved staevning indleveret til Rettens Justitskontor den 23. december 1991 sag med paastand om annullation af Kommissionens afgoerelser af 25. april 1991 og 3. maj 1991 samt om erstatning for den skade, han havde lidt.

4 Ved den appellerede dom frifandt Retten Kommissionen.

5 Under appelsagen har Helmut Henrichs anfaegtet Rettens begrundelse for at forkaste samtlige de anbringender, han havde gjort gaeldende til stoette for sin paastand om annullation af de omtvistede afgoerelser og om erstatning.

6 For saa vidt angaar afgoerelsen af 25. april 1991 har han gjort to anbringender gaeldende, for det foerste, at Retten har tilsidesat vedtaegtens artikel 25, stk. 2 (der i medfoer af artikel 11 i ordningen for oevrige ansatte i De Europaeiske Faellesskaber finder anvendelse paa midlertidigt ansatte), og for det andet, at Retten har tilsidesat forordningens artikel 4, stk. 4.

7 For saa vidt angaar afgoerelsen af 3. maj 1991 har han ligeledes gjort to anbringender gaeldende, for det foerste, at Retten har tilsidesat vedtaegtens artikel 25, stk. 2, og for det andet, at Retten har tilsidesat forordningens artikel 4, stk. 6.

8 Han har endvidere appelleret Rettens dom for saa vidt angaar spoergsmaalet om erstatning og sagsomkostninger.

Dokumenter fremlagt efter, at appelsagen er ivaerksat

9 Inden Domstolen gennemgaar de anbringender, der er gjort gaeldende til stoette for appellen, er det fornoedent at tage stilling til, hvorledes der skal forholdes med de dokumenter, som Helmut Henrichs i medfoer af procesreglementets artikel 118, jf. artikel 42, stk. 2, foerste afsnit, har begaeret tilfoert sagens akter. Appellanten har gjort gaeldende, at disse dokumenter er relevante for sagens afgoerelse, samt at han har faaet kendskab til dem efter, at appellen er ivaerksat. Det drejer sig om dokument nr. 7481/91, der er et notat, "Punkt I/A fra De Faste Repraesentanters Komités 'vedtaegts' -udvalg", vedroerende erklaeringer fra AOK Augsburg og AOK Freiburg (almindelige sygekasser i Augsburg og Freiburg) om social forsikring, samt om Kommissionens skrivelse af 5. oktober 1993. Disse dokumenter blev fremlagt til sagen den 9. marts 1994.

10 For saa vidt angaar notatet "Punkt I/A fra De Faste Repraesentanters Komités 'vedtaegts' -udvalg" har Helmut Henrichs gjort gaeldende, at Kommissionen var bekendt med denne ensidige erklaering fra den tyske delegation, der var saaledes affattet:

"Den tyske delegation finder, at ydelser ved sygdom, der ydes ifoelge ordningen for tjenestemaend i Tyskland (Beihilfe), ikke er en godtgoerelse for udgifter i henhold til en obligatorisk sygeforsikring, samt at de ikke kan sidestilles hermed. Ydelser fra De Europaeiske Faellesskabers sygesikringsordning har derfor forrang, da ordningen for tyske tjenestemaend er subsidiaer."

11 Han har imidlertid anfoert, at Kommissionen ikke paa noget tidspunkt har henvist til denne tilkendegivelse. Kommissionen soegte derimod at give indtryk af, at den tyske regering var enig i dens analyse af Beihilfe-ordningens retlige karakter.

12 For saa vidt angaar erklaeringerne fra AOK Augsburg og AOK Freiburg vedroerende soennerne Michaels og Martins tilslutning til sygeforsikringen som studerende fra den 1. august 1993 og Kommissionens skrivelse af 5. oktober 1993, hvori det meddeles, at der skal fradrages et beloeb paa 1 479,25 DM i hans godtgoerelse, har Helmut Henrichs anfoert, at i betragtning af, at hans tyske gage var steget, mens Kommissionen begraensede fradraget, gik han ud fra, at Kommissionen alligevel ansaa bidragene til sygeforsikring for hans soenner for fradragsberettigede ved beregningen af fradraget. Det er i oevrigt ikke muligt ud fra Kommissionens skrivelse at fastslaa, hvorledes den har beregnet fradraget stoerrelsesmaessigt.

13 Det bemaerkes, at denne ensidige erklaering fra den tyske delegation, som Kommissionen med rette har anfoert, hverken er en retsakt i EOEF-traktatens artikel 189' s forstand eller en foranstaltning med retligt bindende virkninger (dom af 11.11.1981, sag 60/81, IBM mod Kommissionen, Sml. s. 2639, praemis 9 og 10, og kendelse af 17.10.1984, sag 135/84, F.B. mod Kommissionen, Sml. s. 3577, praemis 6). Den er saaledes ikke relevant for naervaerende sag.

14 For saa vidt angaar de naevnte erklaeringer og Kommissionens skrivelse er der ikke herved tale om nye anbringender, men om bevismidler, som skal godtgoere, at appellantens boern var daekket af en sygeforsikring. De kan ikke tillades foert under en appelsag, der i medfoer af EOEF-statuttens artikel 51, stk. 1, er begraenset til retsspoergsmaal. Ydermere vedroerer de ikke det tidsrum, der er afgoerende for den anfaegtede afgoerelse af 25. april 1991.

15 Begaeringen om, at dokumenterne tilfoeres sagen, tages ikke til foelge.

Afgoerelsen af 25. april 1991 vedroerende beregning af appellantens godtgoerelse

Anbringendet om, at Retten har tilsidesat vedtaegtens artikel 25, stk. 2

16 For saa vidt angaar det foerste anbringende om, at afgoerelsen af 25. april 1991 savner begrundelse, har Retten anfoert, at:

° Afgoerelsen indeholder de faktiske oplysninger, der er noedvendige for forstaaelsen heraf, nemlig de relevante talmaessige oplysninger, paa grundlag af hvilke det kan kontrolleres, at det fradrag, Kommissionen har foretaget i godtgoerelsen, er korrekt (dommens praemis 14).

° Den omstaendighed, at hjemmelen for afgoerelsen ikke fremgaar af selve afgoerelsen, kan ikke paavirke dens lovlighed, naar det er godtgjort, at adressaten ikke naerede tvivl om hjemmelen (praemis 15).

° De indsigelser, Helmut Henrichs har fremsat mod afgoerelsen, allerede i forbindelse med hans klage til forvaltningsmyndighederne, viser, at han i realiteten ikke havde vanskeligheder med at fastslaa, hvilke omstaendigheder Kommissionen lagde til grund ved beregningen (praemis 16).

17 Ifoelge Helmut Henrichs har Retten med urette (dommens praemis 14-17) fastslaaet, at afgoerelsen af 25. april 1991 var tilstraekkeligt begrundet. Den omstaendighed, at det heraf alene fremgik, at Kommissionen fradrog 1 356,25 DM i godtgoerelsen til Helmut Henrichs, tillod ikke en naermere kontrol med afgoerelsen, saa meget desto mere som der opstaar spoergsmaal om, hvorledes begrebet "bruttoindtaegter" i forordningens artikel 4, stk. 4, skal fortolkes, og hvilke godtgoerelser der skal medregnes heri. Selv om appellanten skulle have vaeret bekendt med den anfaegtede afgoerelses hjemmel, har han ikke herigennem haft adgang til de oplysninger, der er noedvendige for en fortolkning og anvendelse af den paagaeldende bestemmelse. Processkrifterne i foerste instans-sagen viser klart de vanskeligheder, appellanten havde med at forstaa, hvorledes de omtvistede beloeb beregnedes.

18 Denne argumentation kan ikke godtages.

19 Da anbringendet stoettes paa de forstaaelsesvanskeligheder, appellanten havde i forhold til den omtvistede afgoerelse, men som Retten ikke har lagt til grund i dommens praemis 15 og 16, angaar det en bedoemmelse af faktum, som Domstolen ikke kan tage stilling til under en appelsag i medfoer af statuttens artikel 51, stk. 1.

20 Af det saaledes anfoerte fremgaar, at det foerste anbringende maa afvises.

Anbringendet om, at Retten har tilsidesat forordningens artikel 4, stk. 4

21 Det andet anbringende omfatter tre led:

° at der ikke er taget hensyn til visse sociale udgifter

° at der ikke er taget hensyn til § 8 i Bundesbesoldungsgesetz (tysk lov om loen til tjenestemaend i Forbundsstatens tjeneste, herefter "BBesG") eller til § 56 i Beamtenversorgungsgesetz (lov om tjenestemandspensioner, herefter "BeamtVG")

° at forordningen ikke er fortolket efter sit formaal.

Visse sociale udgifter ikke taget i betragtning

22 Retten finder (dommens praemis 28), at en ansaettelse af Helmut Henrichs' personlige bidrag til den sociale sikringsordning, han er omfattet af, falder uden for den befoejelse, Faellesskabets retsinstanser er tillagt med hensyn til fortolkning. I og med det er uomtvistet, at Helmut Henrichs som foelge af national ret er udelukket fra Faellesskabernes sociale sikringsordning og som en konsekvens heraf ikke betaler sociale bidrag med henblik paa at opnaa en beskyttelse, som han nyder i henhold til en saerlig lovgivning, tilkommer det ikke Retten at skoenne over hans ° fiktive ° personlige bidrag, hvis stoerrelse appellanten i oevrigt ikke selv har vaeret i stand til at anslaa, end ikke tilnaermelsesvist, men blot anfoert, at ansaettelsen boer henvises til en sagkyndig erklaering.

23 Retten har endvidere anfoert (praemis 29), at det ifoelge bevisreglen i forordningens artikel 4, stk. 4, tredje afsnit, paahviler appellanten at foere bevis for de sociale udgifter, som han har begaeret lagt til grund, samt disses stoerrelse. Det bemaerkes endvidere, at appellanten ikke har foert et saadant bevis.

24 Helmut Henrichs har gjort gaeldende, at begrebet "bruttoindtaegter" i forordningens artikel 4 henviser til medlemsstaternes retsorden. I denne forbindelse har han anfoert, at Beihilfe-ordningen for tjenestemaend ifoelge tysk ret er en ordning, som baade omfatter sociale ydelser og pension, og som finansieres af tjenestemanden selv, idet der i loennen indgaar et "kompensationsbeloeb", som skal daekke tjenestemandens sygeforsikring. Kommissionen burde have trukket dette beloeb fra i loennen, og Retten har med urette fastslaaet, at det ikke tilkommer den at tage stilling til stoerrelsen af det personlige bidrag, appellanten yder til den sociale sikringsordning. Helmut Henrichs har paa ny anfoert, at han havde begaeret, at dette bidrag stoerrelsesmaessigt fastslaas af en sagkyndig.

25 Han har endvidere anfoert, at Kommissionen heller ikke har fratrukket de sociale udgifter, han har haft som foelge af, at hans boern er tilsluttet en lovpligtig forsikringsordning, og som han har dokumenteret.

26 Denne argumentation kan ikke godtages.

27 Det tilkommer ikke Kommissionen, men i givet fald en national lovgiver at fastslaa, hvilken del af en tjenestemands loen der ydes som bidrag til en supplerende sygeforsikring i forhold til den forsikring, Beihilfe-ordningen omfatter. For saa vidt angaar de sociale udgifter, der vedroerer appellantens boern, har det ikke vaeret gjort gaeldende af Retten, at Kommissionen har undladt at fradrage disse.

28 Det led af anbringendet, der vedroerer tilsidesaettelse af forordningens artikel 4, stk. 4, med den begrundelse, at der ikke er foretaget fradrag for sociale udgifter, maa foelgelig forkastes.

Manglende hensyntagen til § 8 i BBesG eller § 56 i BeamtVG

29 BBesG' s § 8 har foelgende ordlyd:

"Saafremt en tjenestemand (...) oppebaerer indtaegter fra en international eller overnational institution, nedsaettes hans vederlag. Nedsaettelsen andrager 1,875% (2,14% indtil den 31.12.1991) for hvert helt tjenesteaar, han har vaeret ansat i den paagaeldende internationale eller overnationale institution; han bevarer imidlertid ret til mindst 30% af vederlaget."

30 BeamtVG' s § 56 bestemmer foelgende:

"Saafremt en pensioneret tjenestemand faar udbetalt pension efter ansaettelse ved en international eller overnational institution, nedsaettes hans tyske pension med 2,14% for hvert helt tjenesteaar, han har vaeret beskaeftiget ved den internationale eller overnationale institution [...] Ved anvendelsen af foerste led medregnes perioder, for hvilke tjenestemanden har krav paa en godtgoerelse eller en anden ydelse, og hvori han erhverver pensionsrettigheder, selv om han ikke er tjenestegoerende ved den internationale eller overnationale institution, ved fastsaettelsen af den paagaeldendes tjenestetid ved en saadan institution. Bestemmelsen finder tilsvarende anvendelse paa perioder efter tjenestemandens udtraeden af den internationale eller overnationale institutions tjeneste, saafremt disse tages i betragtning ved beregningen af alderspensionen.

Foerste led finder endvidere anvendelse, saafremt en tjenestemand eller en pensioneret tjenestemand ved fratraeden fra sin stilling ved en international eller overnational institution i stedet for pension modtager et samlet beloeb i fratraedelsesgodtgoerelse eller som ydelse fra en pensionsordning [...]"

31 Retten fandt (dommens praemis 37), at lovligheden af den anfaegtede afgoerelse skulle vurderes under hensyn til forholdene, som de forelaa for forvaltningsmyndigheden paa det tidspunkt, da afgoerelsen blev truffet.

32 Retten udledte heraf (praemis 37 og 40), at Kommissionen ved sin vurdering ikke skulle tage § 8 i BBesG og § 56 i BeamtVG i betragtning, idet disse bestemmelser ikke faktisk havde fundet anvendelse i forhold til appellanten.

33 Helmut Henrichs har gjort gaeldende, at selv om der ikke er sket fradrag i hans loen i henhold til § 8 i BBesG, og selv om § 56 i BeamtVG kun finder anvendelse paa pensionerede tjenestemaend, burde Retten alligevel have taget disse bestemmelser i betragtning for at undgaa en senere tvist, nemlig naar de nationale myndigheder foretager de lovpligtige fradrag.

34 Denne argumentation kan ikke godtages.

35 Naar Kommissionen skal tage stilling til en anmodning fra en tjenestemand eller ansat, skal den udelukkende tage udgangspunkt i de faktiske og retlige omstaendigheder, der er gaeldende paa det tidspunkt, hvor afgoerelsen traeffes. Hverken Retten ° under et annullationssoegsmaal ° eller Domstolen ° under en appelsag ° har hjemmel til at definere de retlige forhold, en procespart for fremtiden vil vaere omfattet af.

36 Retten har saaledes med rette antaget, at der ikke var grundlag for at tage hensyn til de anfoerte nationale bestemmelser, henset til, at der ikke var sket fradrag i appellantens loen, da Kommissionen traf afgoerelse.

37 Det led af anbringendet, der angaar tilsidesaettelse af forordningens artikel 4, stk. 4, som foelge af manglende hensyntagen til § 8 i BBesG og § 56 i BeamtVG, maa saaledes forkastes.

Forordningen ikke fortolket efter sit formaal

38 Ifoelge Retten (dommens praemis 58) maa appellantens argumentation om, at den kumulative virkning af den skattemaessige progression skal tages i betragtning, straks afvises, idet det i forordningens artikel 4, stk. 4, er bestemt, at det beloeb, der skal laegges til grund, er vederlaget inden fradrag af skat. I modsaetning til hvad appellanten har gjort gaeldende under henvisning til det tyske skattesystems staerke progression, beror anvendelsen af forordningens regler til dels noedvendigvis paa de nationale skattesystemer, uanset at disse er indbyrdes forskellige.

39 Ifoelge Helmut Henrichs er formaalet med artikel 4 at stille EF-ansatte, der efter udtraeden af tjenesten fortsat udoever erhvervsmaessig beskaeftigelse, oekonomisk paa et niveau, der svarer til det, de tidligere havde. Den del af den nationale indkomst, der skal modregnes, indgaar imidlertid ved fastsaettelsen af indkomstskatten, hvilket affoeder en skatteprocent, der ikke blot finder anvendelse paa tyske indkomster, men ligeledes paa alle appellantens oevrige indtaegter. Naar det saaledes yderligere maa laegges til grund, at de tyske skatteprocenter hoerer til de hoejeste, vil appellanten vaere ringere stillet end, foer han udtraadte af Faellesskabernes tjeneste, saafremt der slet ikke tages hensyn til skatten.

40 Under henvisning til det saaledes anfoerte vil en fortolkning af artikel 4, der ikke tager hensyn til bestemmelsens formaal, foere til, at EF-ansatte behandles forskelligt som foelge af indbyrdes forskelle mellem de nationale skattesystemer. Under henvisning til Domstolens dom af 16. december 1960 (sag 6/60, Humblet mod den belgiske stat, Sml. 1954-1964, s. 207, org. ref.: Rec. s. 1125) har appellanten gjort gaeldende, at der er grundlag for at fradrage et beloeb, der svarer til den skattemaessige forskel, i bruttoindtaegterne i den naevnte bestemmelses forstand.

41 Denne argumentation kan ikke godtages.

42 Af artikel 4, stk. 4, andet afsnit, fremgaar det klart, at "de i foerste afsnit omhandlede bruttoindtaegter og det seneste samlede bruttovederlag er de beloeb, der fremkommer efter fradrag af sociale udgifter og inden fradrag af skat". Da faellesskabslovgiver har vaeret vidende om, at de nationale skatteordninger er forskellige, har denne noedvendigvis accepteret, at dette ville kunne oeve indflydelse paa de paagaeldendes oekonomiske forhold.

43 For saa vidt angaar appellantens argument om, at der er sket tilsidesaettelse af ligebehandlingsprincippet, bemaerkes, at tidligere EF-ansattes forhold ikke alene skal bedoemmes ud fra en skattemaessig betragtning, men samlet, under hensyntagen til alle de fordele, de nyder i den medlemsstat, paa hvis omraade de udoever erhvervsmaessig beskaeftigelse.

44 Af det saaledes anfoerte fremgaar, at det andet annullationsanbringende maa forkastes for saa vidt angaar samtlige tre led.

Afgoerelsen af 3. maj 1991, hvorved appellanten blev udelukket fra den faelles sygesikringsordning

Anbringendet om, at Retten har tilsidesat vedtaegtens artikel 25, stk. 2

45 For saa vidt angaar det foerste anbringende om, at afgoerelsen af 3. maj 1991 savnede begrundelse, har Retten fastslaaet (dommens praemis 66), at afgoerelsen klart angiver, hvilken foranstaltning der traeffes, fra hvilket tidspunkt den har virkning samt dens retsgrundlag. For saa vidt angaar henvisningen til, at der var tale om tilsvarende ydelser (dvs. at de ydelser, der tilkommer tjenestemanden i henhold til national ret og ydelser i henhold til den faelles sygesikringsordning er af tilsvarende art), bemaerkede Retten (praemis 67), at spoergsmaalet ikke var, om der var givet en begrundelse, eller om begrundelsen var tilstraekkelig, men om, hvorvidt afgoerelsen var korrekt.

46 Ifoelge Helmut Henrichs er afgoerelsen af 3. maj 1991, der blot gengiver ordlyden af forordningens artikel 4, stk. 6, ikke tilstraekkeligt begrundet. Spoergsmaalet om, hvorvidt Beihilfe-ordningen maa anses for en obligatorisk sygeforsikring, hvis ydelser svarer til en saedvanlig socialforsikrings, er et andet spoergsmaal, som den anfaegtede afgoerelse besvarer bekraeftende uden nogen begrundelse. Det var saaledes umuligt for appellanten at tage stilling til afgoerelsen og at vaelge egnede midler til sit forsvar. Det var ligeledes umuligt for ham at laegge sin fremtidige adfaerd til rette paa et sikkert retsgrundlag.

47 Paa dette punkt er det tilstraekkeligt at bemaerke, at den anfaegtede afgoerelse stoettes paa en sammenligning mellem ydelser i henhold til den tyske ordning og ydelser i henhold til en saedvanlig socialforsikring, samt at det ikke havde voldt den paagaeldende vanskeligheder at kontrollere, om sammenligningen var korrekt. Af Domstolens faste praksis foelger, at begrundelsen for den anfaegtede afgoerelse gav den paagaeldende de oplysninger, der var noedvendige for hans vurdering, om afgoerelsen var korrekt og for at muliggoere Domstolens kontrol (dom af 21.6.1984, sag 69/83, Lux mod Revisionsretten, Sml. s. 2447, praemis 36, og af 13.7.1989, sag 108/88, Jaenicke Cendoya mod Kommissionen, Sml. s. 2711, praemis 10).

48 Det foerste anbringende om, at afgoerelsen af 3. maj 1991 savnede begrundelse, maa foelgelig forkastes.

Anbringendet om, at Retten har tilsidesat forordningens artikel 4, stk. 6

49 For saa vidt angaar det andet anbringende, hvorefter der er sket tilsidesaettelse af forordningens artikel 4, stk. 6, har Retten (dommens praemis 78-82) for det foerste gennemgaaet § 79 i Bundesbeamtengesetz (tysk tjenestemandslov) og § 1, stk. 1, i de almindelige gennemfoerelsesbestemmelser hertil, og har heraf udledt, at Beihilfe-ordningen frembyder samtlige de karakteristika, som en ved lov eller administrativt fastsat sygesikringsordning i den i forordningens artikel 4, stk. 6, omhandlede betydning. Retten fandt, at ordningen hviler paa et offentligretligt grundlag, samt at appellanten ikke med rette kan goere gaeldende, at ydelserne ikke var sammenlignelige med ydelser i henhold til en almindelig social sikringsordning. Retten fastslog, at tyske tjenestemaend faar godtgjort 50% af de udgifter, der vedroerer den forsikrede selv, og 70%, saafremt den forsikrede har forsoergerpligt over for mindst to boern, 70% af udgifterne vedroerende aegtefaellen og 80% af udgifterne vedroerende boern, over for hvilke han har forsoergerpligt. Da appellanten har to boern, over for hvilke han har forsoergerpligt, er han saaledes, uden at skulle betale nogen form for bidrag, berettiget til en godtgoerelse paa henholdsvis 70 og 80% af sine udgifter, hvilket han i oevrigt udtrykkeligt har bekraeftet i sine svar paa Rettens skriftlige spoergsmaal.

50 Retten har endvidere fastslaaet (praemis 83-85), at de fortolkningsprincipper, der kan udledes af Domstolens dom af 12. december 1989 (sag C-163/88, Kontogeorgis mod Kommissionen, Sml. s. 4189), finder analog anvendelse paa den foreliggende sag, henset til ligheden med de for denne sag relevante bestemmelser.

51 Helmut Henrichs har for det foerste gjort gaeldende, at Retten med urette fastslog, at Beihilfe-ordningen frembyder helt de samme karakteristika som en ved lov eller administrativt fastsat forsikring i den forstand, udtrykket er anvendt i forordningens artikel 4, stk. 6. Han har anfoert, at Beihilfe-ordningen kun daekker 50% af udgifterne, mens Faellesskabets ordning daekker 80-100%. Han har indroemmet, at han som foelge af sine familiemaessige forhold er berettiget til Beihilfe-ordningens hoejeste godtgoerelsessats, dvs. 80%. Godtgoerelsen vil imidlertid blive nedsat til 50%, naar hans aeldste soen fylder 26 aar.

52 Helmut Henrichs har endvidere rejst indsigelse mod Rettens henvisning til Kontogeorgis-dommen, idet han finder, at de fortolkningsprincipper, Domstolen har udledt i denne sag, ikke kan overfoeres paa den foreliggende sag. Georgios Kontogeorgis havde en fuld sygeforsikring, hvis godtgoerelsessats imidlertid var meget lav, mens appellanten kun delvis er daekket.

53 Denne argumentation kan ikke godtages.

54 Af artikel 4, stk. 6, foelger klart, at tidligere ansatte er afskaaret fra Faellesskabernes sygesikringsordning, saafremt de er daekket ved sygdom af en anden ved lov eller administrativt fastsat sygeforsikring.

55 Som anfoert af Retten i dommens praemis 81 og 82 frembyder Beihilfe-ordningen helt de samme karakteristika som en ved lov eller administrativt fastsat forsikring i den i forordningens artikel 4, stk. 6, indeholdte betydning, idet der er tale om en ved lov fastsat ordning, der yder de forsikrede en daekning, der svarer til daekningen ifoelge en almindelig social sikringsordning.

56 For saa vidt angaar appellantens argument om, at han i naer fremtid kun vil vaere berettiget til at faa daekket udgifter til laegebehandling med 50%, hvilket er mindre end ifoelge de almindelige sygesikringsordninger, bemaerkes, at Kommissionen skal laegge den retlige situation til grund, der gaelder for den paagaeldende paa det tidspunkt, hvor afgoerelsen traeffes, og at daekningen af udgifter til laegebehandling, alt andet lige, paa dette tidspunkt svarede til den daekning, der normalt ydes af ved lov eller administrativt fastsatte sygesikringsordninger.

57 Det bemaerkes endvidere, at Domstolen i Kontogeorgis-sagen fastslog, at det kun er noedvendigt at tage stilling til, om der er overensstemmelse mellem Faellesskabets ordning og den paagaeldende nationale sociale sikringsordning, naar dette foelger af faellesskabsbestemmelserne, f.eks. vedtaegtens artikel 72, stk. 1. Dette foelger ligeledes af artikel 11 i Raadets forordning nr. 422/67/EOEF, nr. 5/67/Euratom af 25. juli 1967 om loenningsregulativ for Kommissionens formand og medlemmer og for Domstolens praesident, dommere, generaladvokater og justitssekretaer samt for praesidenten for, medlemmerne af og justitssekretaeren i Retten i Foerste Instans og af artikel 12 i Raadets forordning (EOEF, Euratom, EKSF) nr. 2290/77 af 18. oktober 1977 om loenningsregulativ for Revisionsrettens medlemmer, som affattet ved Raadets forordning (EKSF, EOEF, Euratom) nr. 2426/91 af 29. juli 1991 (EFT L 222, s. 1). I modsaetning til det af appellanten i retsmoedet anfoerte, skal disse bestemmelser ikke fortolkes som udtryk for et almindeligt princip inden for EF-tjenestemandsretten.

58 Af det saaledes anfoerte foelger, at Helmut Henrichs' andet anbringende om, at afgoerelsen af 3. maj 1991 er ulovlig, maa forkastes.

Erstatning

59 Af Rettens dom fremgaar (praemis 91), at appellanten ikke kan paaberaabe sig, at der foreligger en tjenstlig fejl, der kan medfoere erstatningsansvar uden for kontraktforhold for De Europaeiske Faellesskaber, da paastanden om annullation af Kommissionens afgoerelser af 25. april og 3. maj 1991 i det hele er blevet forkastet.

60 Helmut Henrichs har gjort gaeldende, at den omstaendighed, at de omtvistede afgoerelser manglede begrundelse, tillige med Kommissionens senere adfaerd, da Kommissionen undlod at give de noedvendige oplysninger, har paafoert ham flere tab, som han kraever erstatning for.

61 For saa vidt angaar anbringendet om, at Kommissionen har tilsidesat sin begrundelses- og oplysningspligt, da den traf afgoerelserne af 25. april og 3. maj 1991, har Domstolen allerede fastslaaet, at det var korrekt, naar Retten fandt, at paastandene og anbringenderne om annullation af Kommissionens afgoerelser savnede grundlag. Kommissionen har saaledes ikke begaaet nogen tjenstlig fejl, der kan medfoere erstatningsansvar uden for kontrakt for De Europaeiske Faellesskaber.

62 For saa vidt angaar anbringendet om Kommissionens adfaerd efter, at afgoerelserne var truffet, har Retten i den anfaegtede doms praemis 91 udtalt, at det paastaaede tab, saafremt et saadant maa laegges til grund, ikke kan anses for en foelge af Kommissionens adfaerd, men skyldes den forsinkelse, uanset grunden hertil, med hvilken appellanten meddelte Kommissionen, at hans forhold var aendrede. Denne konstatering henhoerer under faktum. Den er i medfoer af EOEF-statuttens artikel 51, stk. 1, ikke omfattet af Domstolens kontrol.

63 Begge anbringender maa foelgelig forkastes; det foerste, fordi det savner det fornoedne grundlag, det andet af hensyn til formaliteten.

Sagens omkostninger for Retten i Foerste Instans

64 Helmut Henrichs har endvidere rejst indsigelse mod, at Retten har paalagt ham at betale sagens omkostninger. Det er navnlig hans opfattelse, at saafremt Kommissionen havde overholdt sin omsorgs- og oplysningspligt over for ham, ville tvisten have vaeret undgaaet, saaledes at Retten i medfoer af procesreglementets artikel 87, stk. 3, andet afsnit, burde have paalagt Kommissionen at betale samtlige sagens omkostninger.

65 Artikel 51, stk. 2, i statutterne for Domstolen bestemmer: "Appel kan ikke ivaerksaettes alene til forandring af afgoerelser om sagsomkostningerne eller disses stoerrelse."

66 Da samtlige appellantens oevrige anbringender er blevet forkastet, maa anbringendet vedroerende sagsomkostninger afvises i medfoer af denne bestemmelse.

67 Heraf foelger, at appellen i det hele maa forkastes.

Afgørelse om sagsomkostninger

Sagens omkostninger

68 I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger. Dets artikel 70 bestemmer, at i tvister mellem Faellesskaberne og deres ansatte baerer institutionerne selv deres egne omkostninger. Det fremgaar imidlertid af procesreglementets artikel 122, at artikel 70 ikke finder anvendelse ved appel ivaerksat af en tjenestemand eller anden ansat ved en institution. Da appellanten har tabt sagen, paalaegges det ham at betale appelsagens omkostninger.

Afgørelse

Paa grundlag af disse praemisser

udtaler og bestemmer

DOMSTOLEN (Femte Afdeling)

1) Appellen forkastes.

2) Appellanten betaler appelsagens omkostninger.