Forslag til afgørelse fra generaladvokat Jacobs fremsat den 2. april 1998. - Canon Kabushiki Kaisha mod Pathe Communications Corporation, nu Metro-Goldwyn-Mayer Inc.. - Anmodning om præjudiciel afgørelse: Bundesgerichtshof - Tyskland. - Varemærkeret - Risiko for forveksling - Lighed mellem varer eller tjenesteydelser. - Sag C-39/97.



Samling af Afgørelser 1998 side I-05507



Generaladvokatens forslag til afgørelse

1 Artikel 4, stk. 1, litra b), i varemaerkedirektivet (1) forbyder registrering af et varemaerke, »saafremt der i offentlighedens bevidsthed er risiko for forveksling, herunder at der er en forbindelse med det aeldre varemaerke, fordi det yngre maerke er identisk med eller ligner det aeldre varemaerke, og varerne eller tjenesteydelserne er af samme eller lignende art«.

2 Den, der vil goere indsigelse mod registrering af et varemaerke paa grundlag af denne bestemmelse, skal saaledes godtgoere, baade at maerket er identisk med eller ligner et aeldre varemaerke, og at de varer eller tjenesteydelser, der er daekket af de to maerker, er af samme eller lignende art.

3 Bundesgerichtshof oensker oplyst, om et aeldre varemaerkes stoerre eller mindre adskillelsesevne, saerlig dets bekendthed, kan tages i betragtning ved bedoemmelsen af, om varer eller tjenesteydelser skal anses for at vaere af lignende art i denne bestemmelses forstand.

Varemaerkedirektivet

4 Varemaerkedirektivet harmoniserer de nationale bestemmelser, »der har den mest direkte indvirkning paa det indre markeds funktion« (direktivets tredje betragtning). Det harmoniserer saaledes bl.a. de grunde, som medfoerer, at varemaerker udelukkes fra registrering eller erklaeres ugyldige (artikel 3 og 4), og de rettigheder, der er knyttet til varemaerket (artikel 5 ff.).

5 Ifoelge direktivets artikel 16, stk. 1, skulle medlemsstaterne have gennemfoert dets bestemmelser senest den 28. december 1991. Raadet har ved beslutning 92/10/EOEF af 19. december 1991 (2) gjort brug af sin befoejelse i henhold til artikel 16, stk. 2, og udsat ikrafttraedelsesdatoen for gennemfoerelsesbestemmelserne til direktivet indtil den 31. december 1992.

6 Direktivets artikel 4, stk. 1, der omhandler muligheden for registrering af et varemaerke, bestemmer:

»Et varemaerke udelukkes fra registrering eller kan erklaeres ugyldigt:

a) saafremt det er identisk med et aeldre varemaerke, og de varer eller tjenesteydelser, for hvilke maerket er anmeldt eller registreret, er af samme art som de varer eller tjenesteydelser, for hvilke det aeldre maerke er beskyttet

b) saafremt der i offentlighedens bevidsthed er risiko for forveksling, herunder at der er en forbindelse med det aeldre varemaerke, fordi det yngre maerke er identisk med eller ligner det aeldre varemaerke, og varerne eller tjenesteydelserne er af samme eller lignende art.«

7 Tilsvarende bestemmes det i artikel 5, stk. 1, der opregner de rettigheder, der er knyttet til varemaerket, at:

»Det registrerede varemaerke giver indehaveren en eneret. Indehaveren kan forbyde tredjemand, der ikke har hans samtykke, at goere erhvervsmaessig brug af

a) et tegn, der er identisk med varemaerket, for varer eller tjenesteydelser af samme art som dem, for hvilke varemaerket er registreret

b) et tegn, der er identisk med eller ligner varemaerket, naar de varer eller tjenesteydelser, der er daekket af varemaerket, er af samme eller lignende art som dem, der er daekket af det paagaeldende tegn, og der som foelge heraf i offentlighedens bevidsthed er risiko for forveksling, herunder at der er en forbindelse med varemaerket.«

8 Velrenommerede maerker kan opnaa yderligere beskyttelse. Ifoelge artikel 4, stk. 4, litra a), kan medlemsstaterne under visse omstaendigheder naegte at registrere et varemaerke, hvis det er identisk med eller ligner et aeldre nationalt varemaerke, der er velrenommeret, ogsaa selv om de varer eller tjenesteydelser, for hvilke det yngre varemaerke bruges, ikke ligner de varer eller tjenesteydelser, for hvilke det aeldre varemaerke er registreret:

»En medlemsstat kan endvidere traeffe bestemmelse om, at et varemaerke ligeledes udelukkes fra registrering eller, hvis det er registreret, kan erklaeres ugyldigt i det omfang:

a) varemaerket er identisk med eller ligner et aeldre nationalt varemaerke efter stk. 2, og det soeges eller er blevet registreret for varer eller tjenesteydelser af anden art end dem, for hvilke det aeldre varemaerke er registreret, naar det aeldre varemaerke er velrenommeret i den paagaeldende medlemsstat, og brugen af det yngre varemaerke ville medfoere en utilboerlig udnyttelse af det aeldre varemaerkes saerpraeg eller renommé, eller saadan brug ville skade dette saerpraeg eller renommé.«

9 Naar det aeldre varemaerke er et EF-varemaerke som omhandlet i forordningen om EF-varemaerker (3), muliggoer direktivets artikel 4, stk. 3, fremsaettelse af samme form for indsigelse mod registrering fra indehaveren af et aeldre EF-varemaerke, der er velkendt i Faellesskabet. I modsaetning til artikel 4, stk. 4, litra a), kraever artikel 4, stk. 3, af medlemsstaterne, at de skal yde en saadan beskyttelse, og bemyndiger dem ikke blot hertil.

10 Endvidere giver artikel 5, stk. 2, (der vedroerer brug i modsaetning til registrering af et yngre maerke) medlemsstaterne en mulighed, der ligner den, der er omhandlet i artikel 4, stk. 4, litra a):

»En medlemsstat kan ligeledes traeffe bestemmelse om, at indehaveren kan forhindre tredjemand, der ikke har hans samtykke, i at goere erhvervsmaessig brug af et tegn, der er identisk med eller ligner varemaerket, for varer eller tjenesteydelser af anden art end dem, for hvilke varemaerket er registreret, naar varemaerket er renommeret i medlemsstaten, og brugen af tegnet uden skellig grund ville medfoere en utilboerlig udnyttelse af varemaerkets saerpraeg eller renommé, eller en saadan brug ville skade dette saerpraeg eller renommé.«

11 Det skal dog bemaerkes, at selv om spoergsmaalet angaar velrenommerede maerker, og artikel 4, stk. 4, litra a), og artikel 5, stk. 2, naevner saadanne maerker, har Bundesgerichtshof gjort det klart, at den omtvistede bestemmelse i den foreliggende sag af de nedenfor anfoerte grunde er artikel 4, stk. 1, litra b) (4).

Faktiske omstaendigheder

12 Den 29. juli 1986 indgav Pathe Communications Corporation (herefter »Pathe«), der har hjemsted i Amerikas Forenede Stater, ansoegning om registrering af ordmaerket »CANNON« som betegnelse for foelgende varer og tjenesteydelser: »film indspillet paa videokassetter (videofilmkassetter); fremstilling, udlejning og fremvisning af film i biografer og tv-institutioner«.

13 Canon Kabushiki Kaisha (herefter »CKK«) gjorde indsigelse mod denne ansoegning med den begrundelse, at ansoegningen var i strid med selskabets ordmaerke »Canon«. Dette maerke var allerede blevet registreret bl.a. for foelgende produkter: »lysbilled- og kinematografiske kameraer og produktionsapparater; apparater til optagelse og indspilning af fjernsyn, apparater til transmission af fjernsyn, apparater til modtagelse og gengivelse af fjernsyn, herunder apparater til plader og baand til optagelse og gengivelse af fjernsyn«.

14 Paa tidspunktet for CKK's fremsaettelse af indsigelsen var varemaerkedirektivet ikke blevet gennemfoert, og det var derfor den nationale tyske varemaerkelov, der fandt anvendelse. Denne lov er kendt under navnet Warenzeichengesetz (herefter »WZG«). Direktivet, der var udstedt den 21. december 1988 og skulle have vaeret gennemfoert den 31. december 1992 (5), blev gennemfoert med forsinkelse i tysk ret ved en lov vedtaget den 25. oktober 1994. De vigtigste bestemmelser i denne lov traadte i kraft den 1. januar 1995. Bundesgerichtshof har imidlertid anfoert, at den foreliggende sag skal afgoeres paa grundlag af den nu gaeldende lov, som gennemfoerer direktivet. Den nye tyske varemaerkelov hedder Markengesetz, og Bundesgerichtshof har oplyst, at denne lovs § 9, stk. 1, nr. 2, svarer til direktivets artikel 4, stk. 1, litra b).

15 Ifoelge Bundesgerichtshof skal det ved den retlige bedoemmelse laegges til grund, at de to maerker »CANNON« og »Canon« er lydmaessigt identiske. De anvendes dog ikke for de samme varer og tjenesteydelser. Det spoergsmaal, der nu er forelagt de tyske retter, er, hvorvidt de paagaeldende varer og tjenesteydelser ikke desto mindre kan betragtes som vaerende af lignende art.

16 Ved proevelsen af Pathe's ansoegning ved Deutsches Patentamt antog forproeveren, at de to parters varer og tjenesteydelser faktisk var ligeartede, og afslog foelgelig registrering af maerket »CANNON«. Remonstrationsproeveren ophaevede denne afgoerelse og tog ikke indsigelsen til foelge paa grund af manglende ligeartethed. CKK indbragte sidstnaevnte afgoerelse for Bundespatentgericht, men afgoerelsen blev stadfaestet ved kendelse af 6. april 1994. CKK indankede Bundespatentgericht's afgoerelse for Bundesgerichtshof, og det er i forbindelse med ankesagen, at der er blevet indgivet anmodning om praejudiciel afgoerelse.

17 Bundespatentgericht forkastede CKK's appel, fordi den var enig med remonstrationsproeveren i, at der ikke var tale om lighed i WZG's § 5, stk. 4, nr. 1's forstand mellem parternes varer og tjenesteydelser. Efter rettens opfattelse kunne der kun foreligge lighed, saafremt varerne eller tjenesteydelserne paa grund af deres oekonomiske betydning og anvendelsesomraade havde saa snaevre beroeringspunkter, at der hos gennemsnitskoeberen ville kunne opstaa den opfattelse, at de hidroerte fra samme virksomhed. CKK goer gaeldende, at 76,6% af befolkningen kendte selskabets maerke i november 1985, og Bundesgerichtshof anfoerer, at dette maa antages at betyde, at maerket »Canon« er et renommeret maerke. Bundespatentgericht fandt dog ikke, at renomméet af CKK's maerke var af betydning ved bedoemmelsen af ligheden mellem de paagaeldende varer og tjenesteydelser.

18 Bundespatentgericht har anfoert, at de varer, der betegnes som »videofilmkassetter« i Pathe's ansoegning, var dem, der kom varerne »apparater til optagelse og indspilning af fjernsyn, apparater til transmission af fjernsyn, apparater til modtagelse og gengivelse af fjernsyn, herunder apparater til plader og baand til optagelse og gengivelse af fjernsyn«, der er daekket af CKK's maerke, naermest. Retten fandt imidlertid ikke, at de to former for varer var ligeartede. Idet Retten erklaerede sig uenig i det standpunkt, der var indtaget af Bundespatentgericht's 30. Afdeling i en lignende sag, fastslog den, at det ikke kunne antages, at videofilmkassetter lignede de fjernsynsapparater, der var daekket af CKK's varemaerke, eller de videokameraer, som forhandledes af CKK.

19 Retten anfoerte, at Bundespatentgericht allerede i 1989 havde fastslaaet, at der ikke fandtes en eneste fabrikant af apparater til underholdningselektronik blandt de fabrikanter af videobaand, som var anfoert i »Industriekatalog von Seibt« af 1988; i denne henseende er der under alle omstaendigheder ikke i mellemtiden sket nogen vaesentlige aendringer med hensyn til indspillede videokassetter. En rundspoerge i vedkommende specialforretninger gav det resultat, at der blandt udvalget af indspillede videokassetter ikke fandtes navnet paa nogen producent af fjernsynsapparater eller videooptagere. Bundespatentgericht fandt foelgelig ikke, at det kunne antages, at de udspurgte gennemsnitskoebere var af den opfattelse, at indspillede videobaand og de tilsvarende apparater til optagelse og gengivelse hidroerte fra samme virksomhed. Selv medlemmer af det almindelige publikum var tilstraekkeligt bekendt med vilkaarene for fremstilling af indspillede videokassetter og forstod, at videokassetter og videooptagere ikke hidroerte fra samme producent.

20 Bundespatentgericht afviste ogsaa muligheden af lighed mellem de tjenesteydelser, der var naevnt i Pathe's ansoegning vedroerende »fremstilling, udlejning og fremvisning af film i biografer og tv-institutioner«, samt de apparater til optagelse og gengivelse af fjernsyn mv., der er beskyttet ved CKK's maerke. Bundespatentgericht fandt, at den omstaendighed, at kameraer og projektionsapparater anvendtes til fremstilling og fremvisning af film, ikke i et varemaerkeretligt relevant omfang foerte til den urigtige slutning, at producenterne af saadanne apparater saedvanligvis ogsaa fremstillede, udlejede eller fremviste film.

21 Under appelsagen vedroerende den af Bundespatentgericht afsagte kendelse har CKK gjort gaeldende, at efter varemaerkedirektivets gennemfoerelse i tysk ret er Bundespatentgericht's holdning med hensyn til bedoemmelsen af, om der er lighed mellem varer og tjenesteydelser, ikke laengere relevant. CKK har anfoert, at maerket »Canon« er et beroemt henholdsvis notorisk velrenommeret maerke, og at dette set i sammenhaeng med, at videofilmkassetter og apparater til videooptagelse og -gengivelse udbydes via de samme salgssteder, foerer til den slutning, at der foreligger lighed mellem de varer, som er omfattet af de to maerker, og at der foelgelig foreligger risiko for forveksling for offentligheden i den betydning, hvori udtrykket er anvendt i § 9, stk. 1, nr. 2, i Markengesetz (6).

Det praejudicielle spoergsmaal

22 Bundesgerichtshof har foelgelig forelagt Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal:

»Kan der ved bedoemmelsen af, om de varer eller tjenesteydelser, som er omfattet af to maerker, er af lignende art, tages hensyn til den adskillelsesevne, og navnlig den bekendthed, som er forbundet med det maerke, der har aeldre prioritet (paa tidspunktet for den dag, der er afgoerende for det yngre maerkes tidsrang), navnlig saaledes, at der ogsaa skal antages at foreligge risiko for forveksling i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 4, stk. 1, litra b), i direktiv 89/104/EOEF, naar det i omsaetningskredsen antages, at varerne og/eller tjenesteydelserne har forskellige oprindelsessteder ('Herkunftsstaetten')?«

23 Bundesgerichtshof har anfoert, at det vaesentligste spoergsmaal er, hvorvidt vedtagelsen af varemaerkedirektivet kraever, at de tyske retter skal aendre holdning med hensyn til bedoemmelsen af ligheden mellem varer og tjenesteydelser. Retten oensker foelgelig oplyst, hvilke kriterier der skal anvendes ved bedoemmelsen af, om varer og tjenesteydelser er af lignende art i direktivets artikel 4, stk. 1, litra b)'s forstand.

24 Forelaeggelseskendelsen indeholder foelgende oplysninger vedroerende gennemfoerelsen af direktivet. Den tyske lovgiver er ved gennemfoerelsen af direktivet gaaet ud fra, at begrebet varers eller tjenesteydelsers lighed ikke kan forstaas paa samme maade, som dette begreb efter den tidligere retstilstand. I begrundelserne til forslaget til Markenrechtsreformgesetz anfoertes det, at man ikke i fremtiden kan anvende det i gaeldende ret udviklede »statiske« ligeartethedsprincip.

25 Ifoelge den tidligere lovgivning skulle der vaere objektiv ligeartethed mellem varerne og tjenesteydelserne, og der var saaledes ikke beskyttelse efter varemaerkeloven, naar de ikke var ligeartede, uanset hvor meget maerkerne end lignede hinanden, og uanset det aeldre maerkes bekendthed. Det er i teorien blevet anfoert, at dette ikke laengere er tilfaeldet efter direktivets gennemfoerelse, og at der derfor nu bestaar et omvendt forhold mellem paa den ene side ligheden mellem varer og tjenesteydelser og paa den anden side ligheden mellem maerkerne og det aeldre maerkes adskillelsesevne. Jo naermere maerkerne staar hinanden, og jo staerkere det aeldre maerkes adskillelsesevne er, jo mindre er derfor den lighed, der skal paavises mellem varerne og tjenesteydelserne. Bundesgerichtshof er af den opfattelse, at denne fortolkning betyder, at det vil blive betydeligt lettere end under den tidligere tyske lovgivning at paavise risiko for forveksling.

26 Bundesgerichtshof erkender, at det aeldre maerke under visse omstaendigheder, hvor det har et renommé, endog kan beskyttes over for varer og tjenesteydelser af anden art i medfoer af direktivets artikel 4, stk. 4, litra a). Selv om denne bestemmelse er fakultativ, anfoerer Bundesgerichtshof, at den er blevet gennemfoert i tysk ret ved varemaerkelovens § 9, stk. 1, nr. 3. Bundesgerichtshof understreger dog, at det er vigtigt at sondre mellem anvendelsen af artikel 4, stk. 1, litra b), og artikel 4, stk. 4, litra a), idet der ikke uden videre kan goeres indsigelse mod den oprindelige registrering af et varemaerke for varer af anden art i medfoer af de nationale gennemfoerelsesbestemmelser til artikel 4, stk. 4, litra a). Kun den, der goer indsigelse, kan anlaegge sag med paastand om annullation af maerket efter dets registrering eller anlaegge sag vedroerende kraenkelse af sit eget varemaerke, idet tanken er, at registreringsproceduren skal forloebe abstrakt og systematisk. Artikel 4, stk. 1, litra b), giver derimod grundlag for at rejse indsigelse mod registreringen af et varemaerke. Spoergsmaalet om, hvorvidt en bestemt brug af et maerke falder ind under artikel 4, stk. 1, litra b), eller artikel 4, stk. 4, litra a), er foelgelig af stor praktisk betydning.

Betydningen af begrebet »forveksling«

27 Med det forelagte spoergsmaal soeges det til dels oplyst, om en risiko (7) for forveksling skal antages at foreligge, endog hvis det i omsaetningskredsen antages, at varerne eller tjenesteydelserne har forskellige oprindelsessteder. Domstolen har allerede haft lejlighed til at tage stilling til betydningen af begrebet »forveksling« i direktivets artikel 4, stk. 1, litra b), i dommen i SABEL-sagen, der blev afsagt den 11. november 1997 (8).

28 Denne sag vedroerte fortolkningen af direktivets artikel 4, stk. 1, litra b), for saa vidt angaar saetningen, »saafremt der i offentlighedens bevidsthed er risiko for forveksling, herunder at der er en forbindelse med det aeldre varemaerke«. Domstolen anfoerte, at det var gjort gaeldende, at »der [...] er risiko for forveksling i tre situationer: for det foerste den situation, at offentligheden blander tegnet og varemaerket sammen (risiko for direkte forveksling); for det andet den situation, at offentligheden ser en forbindelse mellem indehaverne af tegnet og af varemaerket og blander dem sammen (risiko for indirekte forveksling eller for en forbindelse); for det tredje den situation, at offentligheden foretager en sammenligning mellem tegnet og varemaerket, hvorved den maade, tegnet opfattes paa, bringer varemaerket i erindring, uden at de dog blandes sammen (risiko for en forbindelse i egentlig forstand)« (9).

29 Domstolen bemaerkede, at det derfor maatte afgoeres, »om artikel 4, stk. 1, litra b), ... kan finde anvendelse, naar der ikke er risiko for direkte eller indirekte forveksling, men kun risiko for en forbindelse i egentlig forstand« (10). Domstolen udtalte: »Selve ordlyden af bestemmelsen udelukker derfor, at den kan anvendes, hvis der ikke i offentlighedens bevidsthed er risiko for forveksling« (11). Domstolen fastslog derfor, at »den association, der i offentlighedens bevidsthed kan vaere mellem to varemaerker i kraft af, at de har samme meningsindhold, ikke i sig selv er tilstraekkelig til, at der er risiko for forveksling« (12) i artikel 4, stk. 1, litra b)'s forstand.

30 Heraf foelger, at der - hvis der i den foreliggende sag ikke er nogen risiko for, at man i omsaetningskredsen finder, at der er nogen form for forretningsmaessig forbindelse mellem maerkerne »Canon« og »CANNON« - ikke er nogen risiko for forveksling i direktivets artikel 4, stk. 1, litra b)'s forstand. Kommissionen har dog bemaerket, at spoergsmaalet vedroerer henfoerelse af varer eller tjenesteydelser til forskellige »oprindelsessteder«, og at dette begreb kan genspejle den betydning, som den hidtidige tyske varemaerkelovgivning har tillagt fremstillingsstedet for de paagaeldende varer. I denne henseende skal det bemaerkes, at det ikke er tilstraekkeligt alene at godtgoere, at der ikke er nogen risiko for forveksling hos offentligheden med hensyn til det sted, hvor varerne fremstilles, eller tjenesteydelserne erlaegges. Hvis der nemlig er sandsynlighed for, at man i omsaetningskredsen, selv om man erkender, at varerne eller tjenesteydelserne har forskellige oprindelsessteder, dog antager, at der er en forbindelse mellem de to virksomheder, vil der vaere risiko for forveksling i direktivets forstand.

Bedoemmelsen af varers og tjenesteydelsers lighed

31 Hovedargumentationen i denne sag har vaeret koncentreret om spoergsmaalet om, hvorvidt et maerkes adskillelsesevne, isaer dets renommé, kan tages i betragtning ved bedoemmelsen af, om varer eller tjenesteydelser skal anses for at vaere af lignende art i artikel 4, stk. 1, litra b)'s forstand. Kan man med andre ord anse varer eller tjenesteydelser for at vaere af lignende art i forhold til maerker med en saerlig adskillelsesevne, naar saadanne varer eller tjenesteydelser ikke vil blive anset for at vaere af lignende art i forhold til andre maerker med mindre adskillelsesevne? Eller skal bedoemmelsen af, hvorvidt varerne eller tjenesteydelserne er af lignende art, vaere objektiv (dvs. uafhaengig af arten af de paagaeldende maerker)?

32 Alle varemaerker skal have adskillelsesevne, hvis de skal opfylde deres funktion. Et varemaerke, der ikke har nogen adskillelsesevne, maa ifoelge direktivets artikel 3, stk. 1, litra b), ikke registreres, og kan erklaeres ugyldigt, hvis det er blevet registreret. Men adskillelsesevne er et spoergsmaal om grad. Et varemaerke kan have en saerlig adskillelsesevne, enten fordi det er velkendt eller af usaedvanlig karakter. Jo mere velkendt eller usaedvanligt et varemaerke er, jo stoerre er risikoen for, at der hos forbrugerne kan opstaa den urigtige opfattelse, at der eksisterer en forretningsmaessig forbindelse mellem varer eller tjenesteydelser, der har det samme eller et lignende maerke. Som Domstolen udtalte i SABEL-dommen, er der »stoerre risiko for forveksling, jo stoerre det aeldre varemaerkes distinktivitet er« (13). Det skal dog bemaerkes, at det i SABEL-sagen i modsaetning til den foreliggende sag var ubestridt, at i det mindste visse af de varer, for hvilke de paagaeldende maerker anvendtes, var af samme art, og at spoergsmaalet var, hvorvidt de i sagen omhandlede maerker (i modsaetning til varerne) indbyrdes lignede hinanden tilstraekkeligt til at fremkalde risiko for forveksling.

33 CKK, den franske regering og Kommissionen er alle af den opfattelse, at graden af et varemaerkes adskillelsesevne er af betydning for bedoemmelsen af ligheden mellem varer eller tjenesteydelser. Under retsmoedet har den italienske regering bemaerket, at begrebet lighed er et meget vagt begreb, som ikke alene kan baseres paa objektive faktorer.

34 De har herved henvist til direktivets tiende betragtning, hvorefter:

»... det er noedvendigt at fortolke begrebet lighed paa baggrund af risikoen for forveksling; det er en udtrykkelig betingelse for beskyttelsen, at der er risiko for forveksling, hvilket maa vurderes paa grundlag af adskillige faktorer, herunder bl.a. i hvor hoej grad maerket er kendt paa markedet, den association (14), som det anvendte eller registrerede tegn fremkalder, lighedsgraden (15) mellem maerket og tegnet samt mellem de paagaeldende varer eller tjenesteydelser; spoergsmaalet om, hvordan risikoen for forveksling vil kunne konstateres, navnlig bevisbyrden, henhoerer under de nationale retsplejeregler, som direktivet ikke beroerer«.

35 CKK og den franske regering har anfoert, at denne betragtning, herunder navnlig udtalelsen om, at »det er noedvendigt at fortolke begrebet lighed paa baggrund af risikoen for forveksling«, viser, at kriteriet med hensyn til lighed mellem varer eller tjenesteydelser ikke kan betragtes som et objektivt kriterium.

36 CKK har tillige anfoert, at det er af betydning, at man kan goere indsigelse mod den foerste registrering af et maerke efter artikel 4, stk. 1, litra b), frem for at skulle acceptere den foerste registrering og anfaegte brugen heraf i henhold til andre bestemmelser. CKK er af den opfattelse, at parterne i en indsigelsesprocedure paafoeres lavere omkostninger og kan goere deres rettigheder mere effektivt gaeldende end under andre procedurer.

37 Pathe og Det Forenede Kongerige er i modsaetning hertil gaaet ind for en objektiv og uafhaengig bedoemmelse af ligheden mellem varerne eller tjenesteydelserne (dvs. en bedoemmelse, der sker uden hensyn til det aeldre maerkes art eller renommé). Det Forenede Kongerige har anfoert, at et krav om, at et aeldre maerkes renommé skal tages i betragtning ved registreringen af et maerke under bedoemmelsen af ligheden mellem de paagaeldende varer eller tjenesteydelser, vil bebyrde undersoegerne unoedigt og forlaenge registreringsproceduren betydeligt. Pathe har ogsaa anfoert, at store selskaber forsaetligt ville forsinke registreringsprocedurerne.

38 Pathe har desuden anfoert, at fleksible graenser for definitionen af lignende varer eller tjenesteydelser vil medfoere retsusikkerhed. Som afsluttende argument har Det Forenede Kongerige anfoert, at dersom spoergsmaalet om risikoen for forveksling skal gennemgaas for at afgoere, om varer eller tjenesteydelser er af lignende art, vil der ikke vaere noget formaal med at kraeve en saadan lighed. Det eneste spoergsmaal ville vaere, om der var eller ikke var risiko for forveksling. Dersom dette havde vaeret hensigten, ville direktivet have haft en anden opbygning.

39 Efter min opfattelse er det afgoerende punkt for problemets loesning udtalelsen i direktivets tiende betragtning om, at vurderingen af risikoen for forveksling navnlig afhaenger af, i hvor hoej grad maerket er kendt. Denne udtalelse lyder i sin sammenhaeng saaledes:

»Den af det registrerede varemaerke ydede beskyttelse, hvis formaal navnlig er at sikre varemaerkets funktion som angivelse af oprindelse, er fuldstaendig i tilfaelde af sammenfald mellem maerket og tegnet samt mellem varerne eller tjenesteydelserne; beskyttelsen gaelder ligeledes i tilfaelde af lighed mellem maerket og tegnet samt mellem varerne eller tjenesteydelserne; det er noedvendigt at fortolke begrebet lighed paa baggrund af risikoen for forveksling; det er en udtrykkelig betingelse for beskyttelsen, at der er risiko for forveksling, hvilket maa vurderes paa baggrund af adskillige faktorer, herunder bl.a. i hvor hoej grad maerket er kendt paa markedet, den association, som det anvendte eller registrerede tegn fremkalder, lighedsgraden mellem maerket og tegnet samt mellem de paagaeldende varer eller tjenesteydelser ...«

Det fremgaar klart af denne betragtning, at maerkets grad af kendthed, selv om den ikke udtrykkeligt er naevnt i artikel 4, stk. 1, litra b), i direktivet, er af betydning for afgoerelsen af, om der er tilstraekkelig lighed til at fremkalde risiko for forveksling.

40 Dette synspunkt bestyrkes ligeledes af Domstolens dom i SABEL-sagen, hvori den udtalte, at der skulle »foretages en helhedsvurdering af risikoen for forveksling under hensyntagen til alle de relevante faktorer i det foreliggende tilfaelde« (16). Ganske vist blev denne udtalelse fremsat i en anden sammenhaeng, hvori Domstolen tog stilling til spoergsmaalet om, hvorvidt begrebsmaessig lighed mellem maerkerne alene kunne give anledning til forveksling i artikel 4, stk. 1, litra b)'s forstand i en situation, hvor de paagaeldende varer klart var de samme. Udtalelsen finder dog generel anvendelse.

41 Det Forenede Kongeriges regering har soegt at gendrive det argument, at tiende betragtning til direktivet stoetter en helhedsvurdering. Regeringen har anfoert, at denne betragtning alene betyder, at man ved vurderingen af ligheden boer tage i betragtning, om varerne eller tjenesteydelserne er af en saadan art, at man i omsaetningskredsen kan forledes til at antage, at de har samme oprindelse, og at det ikke ved denne vurdering er tilladt at tage hensyn til det aeldre maerkes bekendthed.

42 Denne forklaring kraever dog, at man laeser betragtningen som angivende, at spoergsmaalet om forveksling skal tages i betragtning ved bedoemmelsen af spoergsmaalet om lighed mellem varer eller tjenesteydelser, men at et element i vurderingen af forvekslingsmuligheden, nemlig elementet »i hvor hoej grad« (det aeldre maerke) »er kendt paa markedet« (der udtrykkeligt er omtalt i betragtningen), ikke kan tages i betragtning ved denne vurdering. Jeg har svaert ved at laese betragtningen paa denne maade. (Saetningen »i hvor hoej grad maerket er kendt paa markedet« angaar maerkets adskillelsesevne, dvs. om det umiddelbart genkendes i omsaetningskredsen, enten fordi det i sig selv har en usaedvanlig beskaffenhed eller paa grund af dets bekendthed.)

43 Desuden forekommer farerne for at forlaenge registreringsproceduren ved at kraeve, at der tages hensyn til det aeldre maerkes renommé, mig ikke saa alvorlige, som Pathe og Det Forenede Kongeriges regering haevder. Den franske regering har i retsmoedet oplyst, at hensyntagen hertil efter dens erfaring ikke forlaengede eller komplicerede proceduren urimeligt. Det kan endog vaere i retssikkerhedens interesse at sikre, at maerker, mod hvis brug der med held kan goeres indsigelse, overhovedet ikke registreres. Efter min opfattelse viser direktivets tiende betragtning under alle omstaendigheder, at der boer tages hensyn til et varemaerkes renommé ved vurderingen af risikoen for forveksling af to maerker, selv om det ikke kan tages i betragtning ved vurderingen af varers og tjenesteydelsers lighed. Desuden vil registreringsmyndigheden for EF-varemaerker vaere forpligtet til at overveje spoergsmaalet om et maerkes renommé i mange tilfaelde, da forordningen om EF-varemaerker indeholder en bestemmelse, der svarer til direktivets artikel 4, stk. 4, litra a). Ifoelge forordningens artikel 8, stk. 5, kan indehaveren af et aeldre velkendt varemaerke, paa visse betingelser rejse indsigelse mod registrering af et varemaerke, der er identisk med eller ligner det aeldre varemaerke, og som soeges registreret for varer eller tjenesteydelser af anden art. Dette viser, at de praktiske problemer ved at kraeve, at registreringsmyndighederne tager et maerkes renommé i betragtning, ikke er saa store, som det er blevet gjort gaeldende.

44 Selv om det efter min opfattelse skal tages i betragtning, i hvilket omfang maerket er kendt, ved afgoerelsen af, om der foreligger tilstraekkelig lighed til at fremkalde risiko for forveksling, skal der laegges fuld vaegt paa kravet om lighed, baade ved vurderingen af ligheden mellem maerkerne og vurderingen af ligheden mellem de paagaeldende varer eller tjenesteydelser. Det er derfor ikke rigtigt at haevde, at det som foelge af gennemfoerelsen i national ret af direktivets artikel 4, stk. 1, litra b), maaske ikke laengere er noedvendigt at godtgoere lighed mellem de paagaeldende varer eller tjenesteydelser i forbindelse med et maerke med saerlig adskillelsesevne. Ved bedoemmelsen af spoergsmaalet om lighed mellem varerne eller tjenesteydelserne vil det vaere til nytte at tage hensyn til de faktorer, der er anfoert af Det Forenede Kongeriges regering og af den franske regering.

45 Ifoelge Det Forenede Kongeriges regering boer foelgende typer faktorer tages i betragtning ved vurderingen af spoergsmaalet om lighed mellem varer eller tjenesteydelser:

a) brugen af de paagaeldende varer eller tjenesteydelser

b) brugerne af de paagaeldende varer eller tjenesteydelser

c) den fysiske beskaffenhed af varerne eller tjenesteydelserne

d) de omsaetningskanaler, ad hvilke varerne eller tjenesteydelserne naar frem til markedet

e) for saa vidt angaar varer, der forhandles som selvbetjeningsvarer: om de i praksis henholdsvis findes eller sandsynligvis kan findes i supermarkeder, og saerlig, om de findes eller sandsynligvis kan findes paa samme eller forskellige hylder

f) i hvilket omfang de paagaeldende varer eller tjenesteydelser konkurrerer indbyrdes: ved denne undersoegelse kan man tage i betragtning, hvorledes man klassificerer varerne i omsaetningen, f.eks. om de markedsanalyseselskaber, der naturligvis arbejder for industrien, placerer varerne eller tjenesteydelserne i samme eller forskellige sektorer (17).

46 Under den mundtlige forhandling har Det Forenede Kongeriges regering vel erkendt, at denne liste over faktorer ikke er udtoemmende, men har dog anfoert, at den ikke desto mindre indeholder en faellesnaevner, der boer findes for alle faktorer, der tages i betragtning ved vurderingen af ligheden mellem varer eller tjenesteydelser, nemlig de faktorer, der har forbindelse med selve varerne eller tjenesteydelserne.

47 Den franske regering er ligeledes af den opfattelse, at de faktorer, der skal tages i betragtning ved vurderingen af ligheden mellem varer eller tjenesteydelser, boer omfatte arten af varerne eller tjenesteydelserne, deres bestemmelse og kundekreds, den saedvanlige brug af dem og den maade, hvorpaa de saedvanligvis forhandles.

48 Brugen af ordet »objektive« faktorer ved vurderingen af ligheden udelukker dog efter min opfattelse ikke, at der tages hensyn til, i hvilket omfang maerket er kendt, ved bedoemmelsen af, om ligheden er tilstraekkelig stor til at fremkalde risiko for forveksling.

49 Imod dette synspunkt kunne man indvende, at jo enklere og mere objektiv proevelsen af ligheden mellem varer og tjenesteydelser er efter artikel 4, stk. 1, litra b), jo mindre sandsynligt er det, at de nationale varemaerkeregistre eller retterne i de forskellige medlemsstater vil anlaegge forskellige vurderinger af, hvorvidt et bestemt maerke skaber risiko for forveksling. Dette ville vaere i overensstemmelse med direktivets formaal, nemlig at harmonisere medlemsstaternes varemaerkelovgivninger.

50 Jeg erkender, at en fleksibel proevelse af ligheden mellem varer og tjenesteydelser kan give anledning til forskellige fortolkninger af begrebet lighed i forskellige medlemsstater. Det er endog muligt, at et nyt maerke i modsaetning til opfattelsen i visse medlemsstater ikke vil vaere omfattet af artikel 4, stk. 1, litra b), i direktivet i én medlemsstat, alene fordi det i denne stat antages, at ligheden mellem varerne eller tjenesteydelserne trods det aeldre maerkes renommé eller risikoen for forveksling ikke er tilstraekkelig stor. I et saadant tilfaelde kan den omstaendighed, at det aeldre maerke er velkendt, dog meget vel betyde, at direktivets artikel 4, stk. 4, litra a), eller artikel 5, stk. 2 (vedroerende beskyttelse af et maerke i forhold til varer eller tjenesteydelser af anden art), i stedet kunne finde anvendelse i denne medlemsstat. Efter Kommissionens opfattelse har samtlige medlemsstater benyttet valgmuligheden ifoelge artikel 4, stk. 4, litra a) (18). Det endelige resultat (nemlig forbud mod eller annullation af registreringen af et maerke eller forbud mod dets brug) vil derfor ofte vaere det samme.

51 Afslutningsvis skal jeg tilfoeje, at jeg ikke finder det urimeligt, at en indehaver af et varemaerke nyder beskyttelse i forhold til et stoerre sortiment af varer end den, for hvilken maerket er registreret. Det er ikke rimeligt at kraeve, at en indehaver af et varemaerke skal registrere sit maerke for alle former for varer, i forhold til hvilke brugen af hans maerke kan fremkalde risiko for forveksling, fordi han maaske ikke anvender maerket for saadanne varer. Der er nemlig mulighed for slettelse af varemaerker af registret paa grund af manglende brug i fem aar for varer eller tjenesteydelser, for hvilket de ikke bruges (19). Yderligere sikrer forvekslingskriteriet, at indehaveren af et varemaerke ikke beskyttes i forhold til en for lang raekke varer eller tjenesteydelser, naar man registrerer maerket for en vis klasse varer eller tjenesteydelser. Som jeg anfoerte i mit forslag til afgoerelse af SABEL-sagen (20), boer forvekslingsbegrebet ikke udstraekkes for vidt, idet en vid fortolkning ville stride imod direktivets formaal, nemlig at lette den frie bevaegelighed for varer. Hvor der er tale om en virkelig og tilstraekkelig godtgjort risiko for forveksling, er det dog efter min opfattelse ikke alene begrundet, men noedvendigt at beskytte baade forbrugeren og indehaveren af varemaerket ved at forbyde registrering af et yngre maerke selv for lignende varer eller tjenesteydelser, med hensyn til hvilke det aeldre varemaerke ikke er registreret.

Forslag til afgoerelse

52 Efter min opfattelse skal Bundesgerichtshof's praejudicielle spoergsmaal foelgelig besvares saaledes:

Ved vurderingen af ligheden mellem varer eller tjenesteydelser, der er omfattet af to maerker i medfoer af artikel 4, stk. 1, litra b), i Raadets foerste direktiv 89/104/EOEF af 21. december 1988 om indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivning om varemaerker, kan der tages hensyn til det aeldre varemaerkes adskillelsesevne, isaer dets bekendthed, ved afgoerelse af, om der foreligger tilstraekkelig lighed til at fremkalde risiko for forveksling. Risiko for forveksling i denne bestemmelses forstand vil dog kun foreligge, naar der er risiko for, at omsaetningskredsen forledes til at antage, at der bestaar en eller anden form for forretningsmaessig forbindelse mellem leverandoererne af de paagaeldende varer eller tjenesteydelser.

(1) - Raadets foerste direktiv 89/104/EOEF af 21.12.1988 om indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivning om varemaerker, EFT 1989 L 40, s. 1.

(2) - EFT 1992 L 6, s. 35.

(3) - Raadets forordning (EF) nr. 40/94 af 20.12.1993 om EF-varemaerker, EFT 1994 L 11, s. 1.

(4) - Jf. punkt 26 nedenfor.

(5) - Jf. punkt 5 ovenfor.

(6) - Som anfoert ovenfor svarer denne bestemmelse til direktivets artikel 4, stk. 1, litra b).

(7) - Den tyske version af direktivet anvender udtrykket »Gefahr« (»risiko«) for forveksling, hvorimod den engelske version anvender udtrykket »likelihood« (»sandsynlighed«) for forveksling.

(8) - Sag C-251/95, Sml. I, s. 6191.

(9) - Praemis 16.

(10) - Praemis 17.

(11) - Praemis 18.

(12) - Domskonklusionen.

(13) - Naevnt i fodnote 8, praemis 24.

(14) - O.a.: Denne fodnote vedroerer en fejl i den engelske tekst og er uden betydning for den danske version.

(15) - Jf. fodnote 14.

(16) - Anfoert i fodnote 8, praemis 22.

(17) - Denne liste fremgaar af en dom afsagt af English High Court i sagen British Sugar Plc mod James Robertson & Sons Ltd den 23.5.1996 [1996], RPC 281.

(18) - Kommissionens indlaeg under den mundtlige forhandling i sag C-63/97, BMW, den 13.1.1998.

(19) - Jf. direktivets artikel 10, 11 og 12.

(20) - Anfoert i fodnote 8, punkt 50 og 51.