Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Retspleje – formaliteten – sagsøgtes forpligtelse til at påstå sagen afvist ved særskilt dokument – foreligger ikke – mulighed for blot at rejse tvivl i svarskriftet

(Rettens procesreglement, art. 113 og art. 114, stk. 1)

2. Annullationssøgsmål – retlig interesse i søgsmål – krav om eksisterende og aktuel interesse – vurdering på tidspunktet for sagens anlæg – interesse, der vedrører fremtidige og uvisse situationer – ikke omfattet

(Art. 87, stk. 1, EF, art. 88, stk. 3, EF og art. 234 EF)

Sammendrag

1. Artikel 114, stk. 1, i Rettens procesreglement kræver ikke, at en part, som agter at kræve sagen afvist, gør dette i et særskilt dokument. Sagsøgte kan – uden formelt at fremsætte en formalitetsindsigelse – i svarskriftet nøjes med inden behandlingen af sagens realitet at udtrykke alvorlig tvivl om, hvorvidt sagen kan antages til realitetsbehandling, og lade Retten vurdere, om sagen skal afvises. Retten kan under alle omstændigheder i medfør af procesreglementets artikel 113 til enhver tid af egen drift efterprøve, om sagen skal afvises, fordi ufravigelige procesforudsætninger ikke er opfyldt, som f.eks. på grund af manglende retlig interesse.

(jf. præmis 20-22)

2. Et annullationssøgsmål anlagt af en fysisk eller juridisk person kan kun admitteres, såfremt sagsøgeren har en retlig interesse i, at den anfægtede retsakt annulleres. Det skal herved godtgøres, at den pågældende har en eksisterende og faktisk interesse, der skal bedømmes på det tidspunkt, hvor søgsmålet er anlagt. Når den interesse, som en sagsøger påstår at have, vedrører en fremtidig retsstilling, skal han godtgøre, at indgrebet i retsstillingen allerede på nuværende tidspunkt er sikker. En sagsøger kan derfor ikke påberåbe sig fremtidige og uvisse situationer med henblik på at godtgøre sin interesse i at kræve annullation af den anfægtede retsakt.

Følgelig kan en sagsøger med henblik på at godtgøre, at han har en eksisterende og faktisk interesse i at anlægge sag til prøvelse af en kommissionsbeslutning, der kvalificerer ansvarlig lånekapital, som var blevet ydet sagsøgeren af et kreditinstitut – en offentlig virksomhed – som statsstøtte, der er forenelig ned fællesmarkedet, ikke begrænse sig til rent hypotetisk efter artikel 88, stk. 3, sidste punktum, EF at gøre gældende, at sådanne sager kunne anlægges, uden at gøre gældende, at der verserer sager. Sagsøgeren kan heller ikke støtte sig til, at de hævdede virkninger af kvalificeringen af den omhandlede foranstaltning som statsstøtte skyldes dens relationer med det nævnte kreditinstitut, da den omstændighed, at Kommissionen i den foreliggende sag har kvalificeret instituttet som en offentlig virksomhed, ikke medfører en forpligtelse til for fremtiden at meddele Kommissionen enhver foranstaltning, som dette kreditinstitut har truffet til fordel for sagsøgeren.

Selv om der endnu skulle kunne blive anlagt sager ved de nationale domstole, ville en sådan sagsøger endelig langt fra være frataget den effektive retsbeskyttelse, som tilkommer vedkommende i medfør af fællesskabsretten. Sagsøgeren ville således dels kunne fremføre alle de anbringender, som kan udledes af national ret, med henblik på at modsætte sig tilbagesøgningen af statsstøtten. Dels – da vedkommendes direkte søgsmål for Fællesskabets retsinstanser er blevet afvist – er der intet til hinder for, at sagsøgeren i forbindelse med en retstvist ved den nationale domstol foreslår den nationale dommer at foretage en præjudiciel forelæggelse i medfør af artikel 234 EF, med henblik på at drage gyldigheden af beslutningen i tvivl, for så vidt som den erklærer, at den pågældende foranstaltning udgør en statsstøtte.

(jf. præmis 23, 25-33 og 39-41)