ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
En forsker, som forbereder en doktorafhandling på grundlag af en stipendiekontrakt, som er indgået med en almennyttig forening, der driver videnskabelige forskningsinstitutter, og som er oprettet i henhold til national privatret i en medlemsstat, skal kun anses for arbejdstager i artikel 39 EF’s forstand, hvis han i en vis periode, hvorunder han udøver sin beskæftigelse, udøver denne efter anvisninger fra et institut, som henhører under denne almennyttige forening, og han modtager et vederlag som modydelse for denne beskæftigelse. Det tilkommer den forelæggende ret at foretage den nødvendige faktiske efterprøvelse af, om dette er tilfældet i sagen.

Begrebet »arbejdstager« i artikel 39 EF’s forstand er et fællesskabsretligt begreb og må ikke fortolkes indskrænkende. Enhver person, der udøver en reel og faktisk beskæftigelse, bortset fra beskæftigelse af så ringe omfang, at den udgør et rent marginalt supplement, skal anses for »arbejdstager«. Det afgørende kriterium for, om der foreligger et arbejdsforhold, er, om en person i en vis periode præsterer ydelser mod vederlag for en anden og efter dennes anvisninger.

(jf. præmis 33-35 og 37 samt domskonkl. 1)
En kontraappel, der ikke tilsigter at opnå en ophævelse af den appellerede dom, men en erklæring om, at hovedappellen ikke antages til realitetsbehandling, må derfor afvises.

Det fremgår af artikel 61 i statutten for Domstolen, at enhver appel skal have til formål at opnå en hel eller delvis ophævelse af en dom afsagt af Retten, idet Domstolen, når den giver appellanten medhold, enten selv kan træffe endelig afgørelse, hvis sagen er moden til påkendelse, eller hjemvise den til Retten til afgørelse.

Én enkelt justeringskoefficient for hvert land, der anvendes på tjenestemændenes pensioner, kan udgøre en passende indikator for de nødvendigvis omtrentlige leveomkostninger i en medlemsstat.

Henset til den omstændighed, at én enkelt justeringskoefficient for hvert land nødvendigvis må være af omtrentlig karakter, må formålet, der består i at sikre en vis lighed i købekraft for tidligere tjenestemænd, der er bosat i forskellige medlemsstater, nemlig anses for at være opfyldt, i det omfang denne ensartede justeringskoefficient fastsættes efter kriterier, der garanterer dens repræsentativitet. Den mekanisme, hvorefter disse justeringskoefficienter beregnes på grundlag af forholdet mellem leveomkostningerne i bopælsmedlemsstaten og leveomkostningerne i Belgien (»landemetoden«), afspejler imidlertid leveomkostningerne i en medlemsstat på en måde, der er mindst lige så repræsentativ som beregningen af disse justeringskoefficienter på grundlag af forholdet mellem leveomkostningerne i bopælslandets hovedstad og leveomkostningerne i Bruxelles (»hovedstadsmetoden«).

Da »landemetoden« således udgør en beregningsmåde, der er egnet til så vidt muligt at sikre pensionisterne samme købekraft, har fællesskabslovgiver ikke tilsidesat ligebehandlingsprincippet, da lovgiver ved udstedelsen af forordning nr. 723/2004 om ændring af vedtægten for tjenestemænd og af ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte erstattede »hovedstadsmetoden« med »landemetoden« med henblik på fastsættelsen af justeringskoefficienter inden for rammerne af overgangspensionsordningen.

(jf. præmis 52, 54 og 55)
Når en sådan punktafgift alene pålægges salg af køretøjer før deres første indregistrering i landet, kan den nemlig ikke anses for generelt at pålægges enhver transaktion vedrørende goder eller tjenesteydelser, og dermed adskiller den sig fra omsætningsafgiften på en sådan måde, at den ikke kan kvalificeres som en afgift, der har karakter af omsætningsafgift i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i nævnte artikel.

Artikel 33, stk. 1, i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter, som ændret ved direktiv 91/680, skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en punktafgift, der pålægges ethvert salg af køretøjer før deres første indregistrering i landet.

Artikel 90, stk. 1, EF skal fortolkes således, at den er til hinder for en punktafgift, der pålægges ethvert salg af køretøjer før deres første indregistrering i landet, for så vidt som størrelsen af den punktafgift, der pålægges brugte køretøjer, som er indført fra en anden medlemsstat, overstiger det restbeløb af afgiften, som indgår i markedsværdien for tilsvarende køretøjer, der tidligere er blevet indregistreret i den medlemsstat, som indførte punktafgiften. Det tilkommer den nationale ret at undersøge, om den nationale lovgivning har en sådan virkning.

(jf. præmis 39 og domskonkl. 2)
Sag C-226/07

Flughafen Köln/Bonn GmbH

mod

Hauptzollamt Köln

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Finanzgericht Düsseldorf)

»Direktiv 2003/96/EF — EF-bestemmelserne for beskatning af energiprodukter og elektricitet — artikel 14, stk. 1, litra a) — fritagelse for energiprodukter, der anvendes til produktion af elektricitet — mulighed for beskatning af miljøpolitiske hensyn — direkte virkning af fritagelsen«

Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 17. juli 2008 I - 6001

Sammendrag af dom

Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – beskatning af energiprodukter og elektricitet – direktiv 2003/96

[Rådets direktiv 2003/96, art. 14, stk. 1, litra a)]

Artikel 14, stk. 1, litra a), i direktiv 2003/96 om omstrukturering af EF-bestemmelserne for beskatning af energiprodukter og elektricitet har, for så vidt som det i denne bestemmelse er fastsat, at energiprodukter, der anvendes til produktion af elektricitet, fritages for den i direktivet foreskrevne beskatning, direkte virkning, således at den kan påberåbes af en borger for de nationale retter — for så vidt angår en periode, hvor den pågældende medlemsstat ikke inden for den fastsatte frist har gennemført direktivet — under en tvist med denne stats afgiftsmyndigheder, med henblik på at udelukke anvendelsen af en national lovgivning, som er uforenelig med denne bestemmelse, og følgelig opnå refusion af en afgift, som er i strid hermed.

Forpligtelsen til at fritage energiprodukter, der er bestemt til produktion af elektricitet, for den i direktivet foreskrevne beskatning er således formuleret tilstrækkeligt præcist og ubetinget til, at borgerne har ret til at påberåbe sig den for de nationale retter med henblik på at modsætte sig nationale bestemmelser, der er uforenelige med forpligtelsen. Den omstændighed, at der for at sikre en korrekt og ligefrem anvendelse af sådanne fritagelser i et indledende afsnit i artikel 14, stk. 1, tillægges medlemsstaterne et skøn med hensyn til vilkårene, kan ikke anfægte fritagelsesforpligtelsens ubetingede karakter.

Denne konklusion anfægtes ikke af medlemsstaternes mulighed for at beskatte de omhandlede produkter af miljøpolitiske hensyn, som er fastsat i artikel 14, stk. 1, litra a), andet punktum, i direktiv 2003/96, eftersom der herved kun er tale om en eventuel begrænsning for reglen om afgiftsfritagelse, og en medlemsstat, som ikke har benyttet sig af denne mulighed, kan ikke påberåbe sig sin egen undladelse med henblik på at nægte en afgiftspligtig person den afgiftsfritagelse, han med rette kan gøre krav på i henhold til direktiv 2003/96.

(jf. præmis 31-33 og 39 samt domskonkl.)
Sag C-381/07

Association nationale pour la protection des eaux et rivières — TOS

mod

Ministère de l’Écologie, du Développement et de l’Aménagement durables

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Conseil d’État (Frankrig))

»Forurening af vandmiljøet — direktiv 2006/11/EF — artikel 6 — farlige stoffer — udledninger — forudgående tilladelse — fastsættelse af emissionsnormer — erklæringsordning — fiskeopdræt«

Domstolens dom (Anden Afdeling) af 6. november 2008 I ‐ 8283

Sammendrag af dom

Miljø – forurening af vandmiljøet – direktiv 2006/11 – gennemførelse af særlige programmer omfattende miljøkvalitetskrav med henblik på at formindske forureningen forårsaget af visse farlige stoffer

(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/11, art. 6 og bilag I, liste II)

Artikel 6 i direktiv 2006/11 om forurening, der er forårsaget af udledning af visse farlige stoffer i Fællesskabets vandmiljø, der pålægger medlemsstaterne at stille krav om en forudgående tilladelse, der fastsætter emissionsnormer for enhver udledning, som kan indeholde et af de stoffer, der er opført på liste II i bilag I til direktivet, kan ikke fortolkes således, at den tillader medlemsstaterne — når der i henhold til denne artikel er fastsat programmer til nedbringelse af forureningen af vandressourcerne omfattende miljøkvalitetskrav — for visse anlæg, der ikke anses for særligt forurenende, at indføre en erklæringsordning ledsaget af en henvisning til disse krav og en ret for den administrative myndighed til at gøre indsigelse mod åbning af driften eller til at pålægge grænseværdier for udledning for det berørte anlæg.

Dels er en forudgående og konkret behandling af hver enkelt planlagt udledning, der kan indeholde stoffer, som er opført på liste II, nødvendig for gennemførelsen af programmerne til nedbringelse af forurening af vandressourcer, vedtaget af medlemsstaterne i henhold til direktivets artikel 6, stk. 1, hvorefter det forhold, at enhver udledning af denne art kræver en forudgående tilladelse, udgør et af midlerne til gennemførelsen af disse programmer. En sådan behandling er tillige nødvendig med henblik på hver gang, der gives tilladelse til udledning, at fastsætte emissionsnormer, der bestemmes ud fra de i disse programmer fastsatte miljøkvalitetskrav, med henblik på at formindske de udledninger, der indeholder et eller flere stoffer, som er opført på liste II. Denne behandling kræver desuden en bedømmelse af recipientvandenes konkrete tilstand, der skal henses til, når emissionsnormerne skal fastsættes. Dels er en stiltiende tilladelse ikke forenelig med kravet om, at der i den forudgående tilladelse skal fastsættes emissionsnormer.

(jf. præmis 27 og 35 samt domskonkl.)
Det er en betingelse efter artikel 95, stk. 5, EF, dels at indførelsen af nationale undtagelsesbestemmelser er baseret på et nyt videnskabeligt belæg vedrørende miljøbeskyttelse eller beskyttelse af arbejdsmiljøet på grund af et problem, der er specifikt for den pågældende medlemsstat, og som viser sig efter vedtagelsen af harmoniseringsforanstaltningen, dels at der gives Kommissionen meddelelse om de påtænkte foranstaltninger og om grundene til deres indførelse. Disse betingelser er kumulative og skal alle være opfyldt, hvorfor Kommissionen i modsat fald må forkaste de nationale undtagelsesbestemmelser.

Kommissionen råder over en betydelig skønsbeføjelse ved vurderingen af, om de nævnte betingelser faktisk er opfyldt, hvilket i det enkelte tilfælde kan nødvendiggøre komplicerede, tekniske vurderinger. Udøvelsen af denne skønsmargin er imidlertid underlagt domstolsprøvelse. Fællesskabets retsinstanser skal ikke blot tage stilling til den materielle nøjagtighed af de beviser, der henvises til, oplysningernes troværdighed og sammenhæng, men ligeledes kontrollere, om disse oplysninger udgør alle de relevante oplysninger, som skal tages i betragtning i forbindelse med en vurdering af en kompleks situation, og om disse oplysninger taler til støtte for de heraf dragne konklusioner.

I tilfælde, hvor en fællesskabsinstitution råder over en betydelig skønsbeføjelse, skal der endvidere lægges stor vægt på overholdelsen af de garantier, som fællesskabsretten giver med hensyn til den administrative sagsbehandling. Disse garantier omfatter bl.a. kravet om, at den kompetente institution omhyggeligt og upartisk skal efterprøve alle relevante forhold i den konkrete sag samt begrunde sin beslutning tilstrækkeligt. Overholdelsen af de proceduremæssige garantier er så meget desto mere vigtig under en procedure i henhold til artikel 95, stk. 5, EF, da kontradiktionsprincippet ikke finder anvendelse under denne procedure.

(jf. præmis 52-57)
Sag C-291/07

Kollektivavtalsstiftelsen TRR Trygghetsrådet

mod

Skatteverket

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Regeringsrätten)

»Moms — stedet for afgiftspligtige transaktioner — fiskalt tilknytningsmoment — tjenesteyder etableret i en anden medlemsstat end den medlemsstat, hvor aftageren er etableret — afgiftspligtig person — tjenesteydelser, der leveres til en national stiftelse, der både driver økonomisk virksomhed og anden virksomhed«

Forslag til afgørelse fra generaladvokat J. Mazák fremsat den 17. juni 2008 I ‐ 8257

Domstolens dom (Første Afdeling) af 6. november 2008 I ‐ 8268

Sammendrag af dom

Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – omsætningsafgifter – det fælles merværdiafgiftssystem – levering af tjenesteydelser – bestemmelse af det fiskale tilknytningsmoment

[Rådets direktiv 77/388, art. 9, stk. 2, litra e), og direktiv 2006/112, art. 56, stk. 1,litra c)]

Artikel 9, stk. 2, litra e), i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter, som ændret ved direktiv 1999/59, og artikel 56, stk. 1, litra c), i direktiv 2006/112 om det fælles merværdiafgiftssystem, som bestemmer det fiskale tilknytningsmoment for ydelser fra rådgivningsvirksomheder, ingeniører, projekteringsvirksomheder, advokater og revisorer samt andre lignende ydelser, skal fortolkes således, at den, der køber konsulentbistand, som præsteres af en afgiftspligtig person, der er etableret i en anden medlemsstat, og som både driver økonomisk virksomhed og virksomhed, der falder uden for disse direktivers anvendelsesområde, skal anses for en afgiftspligtig person, uanset at købet kun sker for sidstnævnte virksomhed.

Denne bestemmelse præciserer således ikke, hvorvidt dens anvendelse er underlagt den betingelse, at den afgiftspligtige person, som køber en tjenesteydelse, anvender denne med henblik på sin erhvervsmæssige virksomhed. I modsætning til andre bestemmelser i sjette direktiv, såsom artikel 2, nr. 1, og artikel 17, stk. 2, angiver denne bestemmelse således på ingen måde, at opfyldelsen af en sådan betingelse er nødvendig for, at bestemmelsen finder anvendelse.

I mangel af en udtrykkelig præcisering i sjette direktivs artikel 9, stk. 2, litra e), hvad angår det forhold, at købet af tjenesteydelserne skal ske for tjenesteyderens erhvervsmæssige virksomhed, er den omstændighed, at sidstnævnte anvender disse tjenesteydelser i forbindelse med virksomhed, som falder uden for sjette direktivs anvendelsesområde, ikke til hinder for anvendelsen af denne bestemmelse.

(jf. præmis 28-33 og domskonkl.)
Sag C-136/07

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

mod

Kongeriget Spanien

»Traktatbrud — direktiv 89/48/EØF og 92/51/EØF — anerkendelse af eksamensbeviser og erhvervsuddannelser — flyveledererhvervet«

Domstolens dom (Anden Afdeling) af 16. oktober 2008 I ‐ 7795

Sammendrag af dom

Fri bevægelighed for personer – etableringsfrihed – arbejdstagere – anerkendelse af eksamensbeviser og kvalifikationsbeviser

(Rådets direktiv 89/48 og 92/51)

En medlemsstat tilsidesætter sine forpligtelser i henhold til direktiv 89/48 om indførelse af en generel ordning for gensidig anerkendelse af eksamensbeviser for erhvervskompetencegivende videregående uddannelser af mindst tre års varighed og direktiv 92/51 om anden generelle ordning for anerkendelse af erhvervsuddannelser til supplering af direktiv 89/48, såfremt den ikke vedtager en anerkendelsesordning for så vidt angår flyveledererhvervet.

Dette erhverv skal således betegnes som et lovreguleret erhverv i nævnte direktivers forstand og henhører dermed under disse direktivers anvendelsesområde, når udøvelsen af flyveledererhvervet rent faktisk er reguleret i bestemmelser, der indfører en ordning, hvorved den erhvervsmæssige virksomhed udtrykkeligt forbeholdes personer, som opfylder visse betingelser, og hvorved personer, som ikke opfylder disse betingelser, forbydes adgangen hertil. Den omstændighed, at der ikke findes en uddannelse med et enkelt eksamensbevis, som giver adgang til at udøve det pågældende erhverv, kan ikke føre til et andet resultat. Da adgangen til flyveledererhvervet er betinget af, at man har et eksamensbevis som defineret i direktiv 89/48, følger det heraf, at det påhviler den pågældende medlemsstat at træffe bestemmelse om anerkendelse af eksamensbeviser, som henhører under definitionen indeholdt i direktiv 89/48 eller under definitionen i direktiv 92/51.

Da nævnte direktiver ikke indfører en ordning om automatisk anerkendelse, er den omstændighed, at visse kvalifikationer, der kræves af en person, som ønsker at udøve flyveledererhvervet i værtsmedlemsstaten, er af specifik eller lokal karakter, ikke til hinder for, at der foretages en sammenligning mellem dels de kompetencer, som attesteres af eksamensbeviser eller erhvervsuddannelser, der er opnået i en anden medlemsstat end værtsmedlemsstaten med henblik på at udøve det samme erhverv, dels de kompetencer og kvalifikationer, som kræves for at udøve dette erhverv i værtsmedlemsstaten.

(jf. præmis 38-40, 45, 47, 53, 55 og 57 samt domskonkl.)
Sag C-310/07

Svenska staten

mod

Anders Holmqvist

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Lunds tingsrätt)

»Tilnærmelse af lovgivningerne — beskyttelse af arbejdstagerne i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens — direktiv 80/987/EØF — artikel 8a — aktiviteter i flere medlemsstater«

Forslag til afgørelse fra generaladvokat D. Ruiz-Jarabo Colomer fremsat den 3. juni 2008 I ‐ 7873

Domstolens dom (Fjerde Afdeling) af 16. oktober 2008 I ‐ 7891

Sammendrag af dom

Socialpolitik – tilnærmelse af lovgivningerne – beskyttelse af arbejdstagerne i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens – direktiv 80/987

(Rådets direktiv 80/987, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/74, art. 8a)

Artikel 8a i direktiv 80/987 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om beskyttelse af arbejdstagerne i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens, som ændret ved direktiv 2002/74, skal fortolkes således, at det ikke er nødvendigt for at kunne anse en virksomhed, etableret i en medlemsstat, for at have aktiviteter på en anden medlemsstats område, at virksomheden har en filial eller et fast driftssted i denne anden stat. Virksomheden skal dog i sidstnævnte stat have en fast, økonomisk tilstedeværelse, som er karakteriseret ved, at der er menneskelige ressourcer til stede, som gør det muligt for virksomheden at udføre aktiviteter dér. Hvad angår en transportvirksomhed, der er etableret i en medlemsstat, er den blotte omstændighed, at en arbejdstager, ansat af virksomheden i denne stat, leverer varer til og fra denne og en anden medlemsstat, ikke tilstrækkelig til, at det kan fastslås, at nævnte virksomhed har en fast, økonomisk tilstedeværelse i en anden medlemsstat.

(jf. præmis 36 og domskonkl.)
Sag C-313/07

Kirtruna SL og Elisa Vigano

mod

Red Elite de Electrodomésticos SA m.fl.

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Juzgado de lo Mercantil no 3 de Barcelona)

»Socialpolitik — direktiv 2001/23/EF — overførsel af virksomheder — varetagelse af arbejdstagerens rettigheder — insolvensbehandling — succession i lejekontrakten«

Domstolens dom (Fjerde Afdeling) af 16. oktober 2008 I ‐ 7909

Sammendrag af dom

Socialpolitik – tilnærmelse af lovgivningerne – overførsel af virksomheder – varetagelse af arbejdstagernes rettigheder – direktiv 2001/23

(Rådets direktiv 2001/23, art. 3, stk. 1)

Artikel 3, stk. 1, i direktiv 2001/23 om tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varetagelse af arbejdstagernes rettigheder i forbindelse med overførsel af virksomheder eller bedrifter eller af dele af virksomheder eller bedrifter ved overførsel af en virksomhed kræver ikke, at en lejekontrakt om erhvervslokaler, der er indgået af overdrageren af virksomheden med en tredjemand, skal opretholdes, selv om opsigelsen af kontrakten risikerer at medføre ophævelse af de arbejdskontrakter, der er overført til erhververen.

Det er korrekt, at formålet med direktivet er at beskytte arbejdstagerne i tilfælde af en ny indehaver af virksomheden, især for at sikre varetagelsen af deres rettigheder, og at der i mangel af en automatisk overførsel af lejekontrakten foreligger en risiko for, at overdrageren af en virksomhed må forlade lokalerne, indstille aktiviteterne og følgelig ophæve de berørte arbejdstageres arbejdskontrakter. Nødvendigheden af at opnå dette formål, der består i at beskytte arbejdstagerne, kan imidlertid ikke udstrækkes så langt, at den entydige ordlyd af artikel 3, stk. 1, i direktiv 2001/23 ændres, og de rettigheder, der tilkommer udenforstående tredjemænd, tilsidesættes derved, at de pålægges en forpligtelse til at tåle en automatisk overførsel af lejekontrakten, der ikke er klart fastsat i direktivet.

(jf. præmis 42-44 og 47 samt domskonkl.)
Sag C-298/07

Bundesverband der Verbraucherzentralen und Verbraucherverbände — Verbraucherzentrale Bundesverband eV

mod

deutsche internet versicherung AG

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesgerichtshof)

»Direktiv 2000/31/EF — artikel 5, stk. 1, litra c) — elektronisk handel — tjenesteyder, som udbyder sine tjenester via internettet — e-post«

Forslag til afgørelse fra generaladvokat D. Ruiz-Jarabo Colomer fremsat den 15. maj 2008 I ‐ 7843

Domstolens dom (Fjerde Afdeling) af 16. oktober 2008 I ‐ 7855

Sammendrag af dom

Tilnærmelse af lovgivningerne – elektronisk handel – direktiv 2000/31 – levering af tjenesteydelser via internettet

[Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/31, art. 5, stk. 1, litra c)]

Artikel 5, stk. 1, litra c), i direktiv 2000/31 om visse retlige aspekter af informationssamfundstjenester, navnlig elektronisk handel, i det indre marked skal fortolkes således, at tjenesteyderen har pligt til, forud for indgåelsen af en kontrakt med tjenestemodtagerne, foruden angivelsen af sin e-postadresse at give andre oplysninger, som gør det muligt hurtigt at kontakte tjenesteyderen og kommunikere direkte og konkret med denne. Disse oplysninger skal ikke nødvendigvis bestå i et telefonnummer. De kan bestå i en online-spørgeformular, ved hjælp af hvilken tjenestemodtagerne kan henvende sig over internettet til tjenesteyderen, og som denne kan besvare via e-post, med undtagelse af situationer, hvor tjenestemodtageren, som efter at have taget elektronisk kontakt til tjenesteyderen ikke har adgang til det elektroniske netværk, anmoder sidstnævnte om adgang til en ikke-elektronisk kommunikationsvej.

(jf. præmis 40 og domskonkl.)
Sag C-304/07

Directmedia Publishing GmbH

mod

Albert-Ludwigs-Universität Freiburg

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesgerichtshof)

»Direktiv 96/9/EF — retlig beskyttelse af databaser — sui generis-retten — begrebet »udtræk« af indholdet af en database«

Forslag til afgørelse fra generaladvokat E. Sharpston fremsat den 10. juli 2008 I ‐ 7567

Domstolens dom (Fjerde Afdeling) af 9. oktober 2008 I ‐ 7587

Sammendrag af dom

Tilnærmelse af lovgivningerne – retlig beskyttelse af databaser – direktiv 96/9

(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 96/9, art. 7)

Overførsel af data fra en beskyttet database til en anden database efter at have konsulteret den førstnævnte base på en dataskærm og foretaget en vurdering i hvert enkelt tilfælde af dens indhold kan udgøre et »udtræk« i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 7 i direktiv 96/9 om retlig beskyttelse af databaser, for så vidt som denne transaktion ud fra et kvalitativt eller kvantitativt synspunkt svarer til en overførsel af en væsentlig del af indholdet af den beskyttede database eller til overførsler af uvæsentlige dele, som i kraft af deres gentagne og systematiske karakter kan føre til gendannelse af en væsentlig del af indholdet.

Begrebet »udtræk« i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i direktivets artikel 7, skal nemlig forstås således, at det omfatter enhver uretmæssig tilegnelse af hele eller en væsentlig del af databasens indhold. Det afgørende kriterium i denne henseende består i, om der foreligger en »overførsel« af hele eller en væsentlig del af en given databases indhold til et andet medium af samme art som databasens eller af en anden art. En sådan overførsel forudsætter, at hele eller en del af en databases indhold befinder sig på et andet medium end den oprindelige database uafhængigt af, hvilken karakter og form den benyttede fremgangsmåde har.

(jf. præmis 34-36 og 60 samt domskonkl.)