Den formodning om relevans, som knytter sig til præjudicielle spørgsmål fra de nationale retter, kan kun undtagelsesvis afvises, navnlig når det klart fremgår, at den ønskede fortolkning af de i disse spørgsmål omhandlede fællesskabsforskrifter savner enhver forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand. Dette gælder spørgsmål, hvor den forelæggende ret ikke angiver, hvilken forbindelse der måtte være mellem forholdene i den nationale retstilstand og de fællesskabsforskrifter, hvoraf den ønsker en fortolkning, og ikke forklarer, hvorfor Domstolens undersøgelse af såvel adfærdskodeksen for læger som den anlagte fortolkningspraksis af gældende lovgivning om reklame kan være anvendelig med henblik på afgørelsen af tvisten i hovedsagen.

Det tilkommer ikke Domstolen at udtale sig om anvendelsen af nationale bestemmelser i forbindelse med afgørelsen af en tvist, men den skal i henhold til kompetencefordelingen mellem Domstolen og de nationale retter tage hensyn til de retsregler, som ifølge forelæggelsesafgørelsen er baggrunden for det præjudicielle spørgsmål.

Artikel 43 EF og 49 EF, sammenholdt med artikel 48 EF og 55 EF, skal fortolkes således, at de er til hinder for en national lovgivning, som forbyder reklame på nationale tv-kanaler for medicinsk-kirurgiske behandlinger på private etablissementer inden for sundhedssektoren, men som under visse betingelser tillader sådan reklame på lokale tv-kanaler.

En sådan reklameordning omfatter således et forbud, der er mere omfattende end det forbud, der er fastsat i artikel 14, stk. 1, i direktiv 89/552 om samordning af visse love og administrative bestemmelser i medlemsstaterne vedrørende udøvelse af tv- radiospredningsvirksomhed. Selv om samme direktivs artikel 3, stk. 1, giver medlemsstaterne mulighed for at fastsætte mere detaljerede eller strengere regler på de områder, som er omfattet af direktivet, skal en sådan kompetence udøves under overholdelse af de ved EF-traktaten sikrede grundlæggende rettigheder.

En sådan reklameordning kan gøre udøvelsen af de ved traktaten i artikel 43 EF og 49 EF sikrede grundlæggende friheder vanskeligere eller mindre attraktiv. For selskaber med hjemsted i andre medlemsstater end den omhandlede medlemsstat udgør et sådant forbud således en alvorlig hindring for udøvelsen af deres virksomhed via et datterselskab oprettet i sidstnævnte medlemsstat og kan således gøre adgangen til denne medlemsstats marked for disse erhvervsdrivende vanskeligere. Desuden udgør en sådan reklameordning en restriktion for den frie udveksling af tjenesteydelser, idet den forhindrer selskaber fra andre medlemsstater i at benytte tjenesteydelser bestående i udsendelse af tv-reklame.

Selv om bestemmelserne om tv-reklame for medicinsk-kirurgiske behandlinger i private etablissementer inden for sundhedssektoren principielt kan begrundes i hensynet til beskyttelsen af den offentlige sundhed, er en ordning, som forbyder sådan reklame på nationale tv-kanaler for medicinsk-kirurgiske behandlinger, men som tillader udsendelse af sådan reklame på lokale tv-kanaler, imidlertid modstridende og kan derfor ikke kan være egnet til at sikre virkeliggørelsen af det formål, som den forfølger.

(jf. præmis 31-33 og 37-39 samt domskonkl.)