RETTENS DOM (Første Afdeling)

6. juli 1995

Sag T-36/93

Girish Qjha

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Tjenestemænd — placering uden for Fællesskabet — omplacering til Kommissionens hjemsted — annullationssøgsmål — erstatning for ikke-økonomisk skade«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-497

Angående:

Påstand om dels annulation af Kommissionens afgørelse om at omplacere sagsøgeren med hans stilling fra Kommissionens delegation i Dacca (Bangladesh) til Kommissionens hjemsted i Bruxelles, dels at Kommissionen tilpligtes at betale sagsøgeren erstatning for den ikke-økonomiske skade, han hævder at have lidt.

Udfald:

Frifindelse.

Resumé af dóin

Sagsøgeren var placeret ved Kommissionens delegation i Dacca (Bangladesh).

Ved skrivelse af 8. maj 1992 gav direktøren for direktoratet »Asien« i Generaldirektoratet for Forbindelser med Tredjelande (GD I) sagsøgeren meddelelse om, at der var indgivet fire klager over sagsøgeren, som hævdedes at have udvist en upassende adfærd ved udøvelsen af sine funktioner ved delegationen i Dacca.

Den 13. juli 1992 underrettede generaldirektøren for Nord/Syd-forbindelserne i GD I sagsøgeren om, at han agtede at anmode om, at sagsøgeren blev omplaceret til Bruxelles, idet han understregede, at denne foranstaltning hverken var en disciplinær sanktion eller skyldtes en negativ vurdering af hans faglige kvalifikationer.

Ved afgørelse af 9. oktober 1992 pålagde ansættelsesmyndigheden sagsøgeren at træffe de nødvendige foranstaltninger til at vende tilbage til Bruxelles med virkning fra den 1. november. Ved skrivelse af 19. oktober 1992 indbragte sagsøgeren denne afgørelse for turnusudvalget.

Ved skrivelse af 20. oktober 1992 gav generaldirektøren for personale sagsøgeren meddelelse om, at udvalget havde forkastet hans appel af afgørelsen, og tilsendte ham samtidig afgørelsen om hans omplacering til Bruxelles, som var truffet samme dag. Den 30. oktober 1992 indgav sagsøgeren en klage, hvori han rejste krav om tilbagekaldelse af afgørelsen af 20. oktober 1992, hvorved han med virkning fra den 1. november 1992 blev omplaceret til Bruxelles.

Den 3. november 1992 indgav sagsøgeren en supplerende klage, hvori han rejste krav om tilbagekaldelse af de »foranstaltninger, som var truffet i medfør af afgørelsen af 20. oktober 1992«.

Den 5. november 1992 indgav sagsøgeren begæring til Retten om anordning af foreløbige forholdsregler bestående i udsættelse af gennemførelsen af afgørelsen af 20. oktober 1992 (sag T-95/92 R), idet han samtidig indgav annullationssøgsmål vedrørende samme afgørelse (sag T-95/92).

Inden afhøringen den 20. november 1992 modtog sagsøgeren en skrivelse fra generaldirektøren for personale og administration, som meddelte ham, at han agtede at sende sagsøgeren på en særlig tjenesterejse til Dacca mellem den 23. november og den 18. december 1992, for at han kunne flytte sine personlige ejendele til Bruxelles.

Som følge heraf frafaldt sagsøgeren sin begæring om foreløbige forholdsregler og det indgivne søgsmål samt den supplerende klage af 3. november 1992.

Ved telefax af 18. december 1992 meddelte sagsøgeren Kommissionen, at han så sig nødsaget til at indgive en fornyet begæring om anordning af foreløbige forholdsregler på grund af hans vanskeligheder i forbindelse med gennemførelsen af flytningen. Ved telefax af samme dag meddelte generaldirektøren for personale og administration sagsøgeren, at hans ophold i Bangladesh blev forlænget indtil den 31. december 1992.

Den 1. juni 1993 anlagde sagsøgeren den foreliggende sag, som vedrører den stiltiende afvisning af den klage, han indgav den 30. oktober 1992 over afgørelsen af 20. oktober 1992.

Aimullationspåstandene

Formaliteten

Om formaliteten bemærkede Retten, at sagsøgeren under afhøringen den 20. november 1992 — som det fremgår af Rettens kendelse af 22. januar 1993 om slettelse af sag T-95/92 — havde frafaldet begæringen om anordning af foreløbige forholdsregler og hovedsøgsmålet samt sin supplerende klage af 3. november 1992, men ikke havde frafaldet sin klage af 30. oktober 1992.

Sagsøgeren kunne herefter i sag T-95/92 kun antages at have frafaldet de krav, han havde fremsat i sin supplerende klage vedrørende de afgørelser, som Kommissionen havde truffet til gennemførelse af afgørelsen af 20. oktober 1992, men ikke at have frafaldet selve klagen af 30. oktober 1992.

Vedrørende Kommissionens anden afvisningspåstand, som støttedes på, at afgørelsen af 20. oktober 1992 ikke var en bebyrdende retsakt for sagsøgeren, bemærkede Retten, at bebyrdende retsakter ifølge fast praksis kun omfatter foranstaltninger, som er egnet til umiddelbart at påvirke en tjenestemands retsstilling og derfor går videre end blotte foranstaltninger til intern organisation af tjenesten, som ikke påvirker den pågældende tjenestemands vedtægtsmæssige stilling.

Henvisning til: Domstolen, 10. december 1969, sag 32/68, Grasselli mod Kommissionen, SmI. 1969, s. 141, org. réf.: Rec, s. 505; Retten, 8. juni 1993, sag T-50/92, Fiorani mod Parlamentet, Smi. II, s. 555.

Retten tilføjede, at visse retsakter, selv om de ikke påvirker tjenestemandens materielle interesser og tjenstlige rang, dog kan anses for bebyrdende retsakter, såfremt de skader de pågældendes moralske interesser og/eller fremtidsudsigter, og at en afgørelse om at omplacere en tjenestemand, som medfører, at denne må flytte til et andet land eller endog et andet kontinent, og som er truffet mod hans vilje, er en bebyrdende retsakt, i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 2, og artikel 91, stk. 1, og bør træffes med den fornødne omhu og med særlig forsigtighed, idet der navnlig skal tages hensyn til tjenestemandens personlige interesse.

Henvisning til: Domstolen, 27. juni 1973, sag 35/72, Kley mod Kommissionen, Sml. s. 679; Domstolen, 29. oktober 1981, sag 125/80, Arning mod Kommissionen, Sml. s. 2539; Domstolen, 7. marts 1990, forenede sager Cl 16/88 og C-149/88, Hecq mod Kommissionen, Sml. I, s. 599, præmis 23.

Realiteten

Det første anbringende om tilsidesættelse af turnusproceduren og begrundelsespligten

Retten bemærkede, at ifølge fast praksis skal de påstande, som nedlægges for Fællesskabets retsinstanser i personalesager, have samme genstand som de i klagen anførte, og de heri indeholdte indsigelser skal hvile på samme grundlag som de i klagen anførte. Selv om de påstande, der nedlægges for Fællesskabets retsinstanser, kun må indeholde indsigelser, der hviler på samme grundlag som de i klagen anførte, kan disse indsigelser dog under søgsmålet udvikles ved fremførelse af anbringender og argumenter, som ikke nødvendigvis behøver være indeholdt i klagen, men som har snæver forbindelse dermed.

Henvisning til: Domstolen, 14. juli 1988, forenede sager 23/87 og 24/87, Aldinger og Virgili mod Parlamentet, Sml. s. 4395, præmis 15; Retten, 3. marts 1993, sag T-58/91, Booß og Fischer mod Kommissionen, Sml. II, s. 147, præmis 83; Retten, 30. marts 1993, sag T-4/92, Vardakasmod Kommissionen, Sml. II, s. 357, præmis 16.

Retten bemærkede, at sagsøgeren i sin klage af 30. oktober 1992 havde bestridt lovligheden af den turnusprocedure, som blev fulgt forud for vedtagelsen af afgørelsen af 20. oktober 1992, hvorfor indsigelsen om, at turnusudvalget var inkompetent til at træffe den anfægtede afgørelse, var snævert forbundet med den foreliggende sag og kunne udvikles under denne.

Hvad angår anbringendet om, at der forelå en tilsidesættelse af de procedureforskrifter, Kommissionen selv havde fastsat i sin meddelelse af 26. juli 1988, bemærkede Retten, at ansættelsesmyndigheden kan træffe afgørelser om ændret placering efter forslag fra Generaldirektoratet og på grundlag af en udtalelse fra turnusudvalget. Selv om turnusudvalget i sin udtalelse af 22. september 1992 anvendte formuleringer som »Ojha forflyttes med sin stilling i tjenestens interesse« og »datoen for iværksættelsen af denne foranstaltning fastsættes af generaldirektøren for personale«, fandt Retten ikke, at der forelå nogen overskridelse af kompetencen hos dette organ, som udelukkende har en rådgivende og ikke nogen beslutningstagende funktion.

Hvad angår det andet klagepunkt om, at den anfægtede afgørelse var utilstrækkeligt begrundet, bemærkede Retten, at begrundelsespligtens omfang måtte vurderes efter de konkrete omstændigheder i sagen. En afgørelse må således anses for tilstrækkeligt begrundet, når tjenestemanden kender den sammenhæng, hvorunder den retsakt, som anfægtes under sagen, er vedtaget, og han i kraft heraf har mulighed for at forstå rækkevidden af den over for ham trufne foranstaltning.

Henvisning til: Domstolen, 21. juni 1984, sag 69/83, Lux mod Revisionsretten, Sml. s. 2447, præmis 36; Domstolen, 13. december 1989, sag C-169/88, Prelle mod Kommissionen, Sml. s. 4335, præmis 9; Retten, 16. december 1993, sag T-80/92, Turner mod Kommissionen, Sml. II, s. 1465, præmis 62; Hecq mod Kommissionen, a.st.

Det var ubestridt, at sagsøgeren, før den anfægtede afgørelse blev truffet, ved en skrivelse af 13. juli 1992 var blevet underrettet om planerne om en omplacering af ham efter forinden at være blevet holdt personlig informeret af generaldirektørens assistent og at have haft en række samtaler med forskellige personer herom. Efter vedtagelsen af afgørelsen af 9. oktober 1992 om at omplacere ham med sin stilling til Generaldirektoratet for Beskæftigelse, Arbejdsmarkedsrelationer og Sociale Anliggender (GD V) i Bruxelles, appellerede sagsøgeren denne afgørelse administrativt ved skrivelse oversendt ved telefax den 19. oktober 1992.

I betragtning af disse omstændigheder fandt Retten, at sagsøgeren havde været i stand til at vurdere såvel den anfægtede afgørelses lovlighed og dens berettigelse som hensigtmæssigheden i at anlægge sag i henhold til vedtægtens artikel 91 til prøvelse af afgørelsen.

Hvad angår klagepunktet om, at Kommissionen havde tilsidesat sin forpligtelse til at give de berørte tjenestemænd en forudgående og fortløbende diplomatisk uddannelse, når de placeres uden for Fællesskabet, fastslog Retten, at der ikke findes nogen bestemmelse i meddelelsen af 26. juli 1988, som pålægger Kommissionen en sådan forpligtelse, men at Kommissionen i betragtning af de opgaver, som påhviler dens tjenestegrene uden for Fællesskabet, alene kan være forpligtet til at give de tjenestemænd, som er placeret ved disse tjenestegrene, en egentlig diplomatisk uddannelse inden for rammerne af de eksisterende muligheder. Under alle omstændigheder kunne undladelsen af at give en sådan uddannelse ikke medføre, at de forskellige afgørelser, som ansættelsesmyndigheden havde truffet som led i sin personaleadministration i tjenestens interesse, blev ugyldige.

Hvad angår klagepunktet om, at proceduren for behandlingen af den påklagede afgørelse ved turnusudvalget var retsstridig, bemærkede Retten, at vedtægten ikke indeholder noget krav, hvorefter der inden for alle områder skal gennemføres en kontradiktorisk procedure, som forpligter administrationen til at høre en tjenestemand direkte i alle de tilfælde, hvor den træffer en foranstaltning for hans vedkommende, og at der i mangel af en udtrykkelig bestemmelse herom i vedtægten som hovedregel ikke påhviler administrationen en sådan forpligtelse.

Henvisning til: Lux mod Revisionsretten, a.st., præmis 36; Prelle mod Kommissionen, a.st., præmis 9; Arning mod Kommissionen, a.st.; Hecq mod Kommissionen, a.st.; Turner mod Kommissionen, a.st., præmis 62; Fiorani mod Parlamentet, a.st., præmis 36.

Det andet anbringende om tilsidesættelse af omsorgspligten, princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, kontradiktionsprincippet samt vedtægtens artikel 24

Retten bemærkede for det første, at Fællesskabets institutioner råder over et vidt skøn ved tilrettelæggelsen af deres tjenestegrene, dog på den betingelse, at placeringen af tjenestemændene sker i tjenestens interesse og under overholdelse af princippet om stillingers ligeværdighed. I øvrigt er administrationen, når en sådan foranstaltning ikke berører tjenestemandens vedtægtsmæssige stilling eller strider mod princippet om overensstemmelse mellem lønklasse og stilling, ikke forpligtet til at høre den pågældende forinden.

Henvisning til: Hecq mod Kommissionen, a.st.

For det andet bemærkede Retten, at det er fast praksis, at så længe der ikke findes nogen udtrykkelig bestemmelse i vedtægten om gennemførelse af en kontradiktorisk procedure, som forpligter administrationen til at høre en tjenestemand direkte i alle tilfælde, hvor der træffes en foranstaltning for hans vedkommende, påhviler der som hovedregel ikke administrationen en sådan forpligtelse, hvorfor de garantier, som er foreskrevet i vedtægtens artikel 90, principielt må betragtes som tilstrækkelige.

For det tredje bemærkede Retten, at forflyttelsen af en tjenestemand med henblik på at bringe en administrativ situation til ophør, som er blevet utålelig, udgør en foranstaltning, som er truffet i tjenestens interesse, og at en afgørelse om omplacering af en tjenestemand, som medfører, at han mod sin vilje må flytte til et andet tjenestested, skal træffes med den nødvendige påpasselighed og med særlig stor omhu, navnlig under hensyntagen til den pågældende tjenestemands personlige interesse.

Retten bemærkede, at afgørelsen om omplaceringen af sagsøgeren til Kommissionens hjemsted i Bruxelles ikke medførte nogen ændring i hans lønklasse eller på nogen måde berørte hans vedtægtsmæssige stilling, og at Kommissionen begrundede den anfægtede afgørelse med, at sagsøgeren ikke havde godtgjort at have de nødvendige egenskaber til udførelse af opgaver af diplomatisk karakter, uden i øvrigt at drage hans faglige kvalifikationer i tvivl, hvorfor den anfægtede foranstaltning om hans omplacering måtte antages at være truffet udelukkende for at sikre, at Kommissionens delegation i Dacca fungerede gnidningsløst, og navnlig af hensyn til delegationens eksterne relationer med det pågældende tredjeland.

Retten fandt, at sagsøgeren ikke med rette kunne påberåbe sig, at kontradiktionsprincippet var overtrådt for hans vedkommende, da den anfægtede foranstaltning ikke var nogen disciplinær sanktion og ikke berørte hans vedtægtsmæssige stilling. Anbringendet måtte derfor forkastes.

Det samme gjaldt efter Rettens opfattelse klagepunktet om, at Kommissionen havde forsømt at iværksætte en undersøgelse til efterprøvelse af berettigelsen af de beskyldninger, som var rettet mod sagsøgeren. Ganske vist kræver vedtægtens artikel 24, at administrationen i tilfælde af alvorlige beskyldninger vedrørende en tjenestemands faglige hæderlighed træffer enhver egnet foranstaltning til at konstatere, om beskyldningerne er begrundede, og i benægtende fald afviser dem og tager alle fornødne skridt til at genoprette det skadede omdømme. En sådan forpligtelse påhviler imidlertid kun administrationen, når den har besluttet at indlede disciplinærsag mod den pågældende tjenestemand og at træffe alle de nødvendige foranstaltninger med henblik herpå. Når Kommissionen derimod beslutter, at der ikke er grund til at tage hensyn til de beskyldninger, som er rejst mod den pågældende tjenestemand, og at disse ikke kan være til skade for hans faglige hæderlighed, er en sådan beslutning efter Domstolens praksis ensbetydende med, at beskyldningerne mod den pågældende forkastes, hvorved hans faglige omdømme genoprettes. I den omhandlede sag var det ubestridt, at Kommissionen ikke drog nogen følger af de klager, som var indgivet over sagsøgeren, som kunne begrunde, at der blev indledt disciplinærsag mod ham.

Henvisning til: Domstolen, 11. juli 1974, sag 53/72, Guillot mod Kommissionen, SmI. s. 791, præmis 3; Domstolen, 18. oktober 1976, sag 128/75, N. mod Kommissionen, SmI. s. 1567, præmis 10 og 15.

Hvad angår klagepunktet om, at afgørelsen om at omplacere sagsøgeren til Bruxelles var i strid med omsorgspligten, da afgørelsen herom, som blev vedtaget den 9. oktober 1992 og efterfølgende bekræftet den 20. oktober 1992, bestemte, at den skulle træde i kraft den 1. november, hvilket ikke gav sagsøgeren tilstrækkelig lang frist til at foretage sin flytning, fandt Retten, at administrationen, når den træffer en beslutning i tjenestens interesse, kan være nødsaget til at gennemføre afgørelsen med meget kort varsel, såfremt de omstændigheder, som begrunder tjenestens interesse, gør dette nødvendigt.

Retten fandt derfor, at den omstændighed, at den anfægtede afgørelses ikrafttrædelsestidspunkt var fastsat til den 1. november 1992, ikke gjorde indgreb i dens lovlighed.

Hvad angår den påståede overtrædelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning bemærkede Retten, at ifølge fast praksis kan enhver berørt person, hos hvem institutionen har skabt en begrundet forventning, påberåbe sig princippet om beskyttelse af den berettigede forventning.

Henvisning til: Domstolen, 19. maj 1983, sag 289/81, Mavridis mod Parlamentet, Sml. s. 1731, præmis 21; Retten, 7. maj 1991, T-18/90, Jongen mod Kommissionen, Sml. II, s. 187, præmis 35.

Det fremgik imidlertid af sagen, at Kommissionen ikke havde truffet nogen foranstaltning i sagen eller fulgt en adfærd, som kunne skabe nogen berettigede forventninger hos sagsøgeren i løbet af perioden forud for vedtagelsen af den anfægtede afgørelse. Hvad derimod angår de forsikringer, som Kommissionen afgav over for sagsøgeren efter vedtagelsen af den anfægtede afgørelse, fandt Retten, at selv om Kommissionen derved havde kunnet skabe visse berettigede forventninger hos sagsøgeren, var sagsøgeren ikke berettiget til at gøre gældende under sagen ved Retten, at princippet om beskyttelse af den berettigede forventning var tilsidesat, medmindre han først havde fulgt den administrative procedure, som er foreskrevet i vedtægtens artikel 91, stk. 2. Følgelig kunne dette anbringende ikke realitetsbehandles i det omfang, det vedrørte Kommissionens adfærd efter vedtagelsen af den anfægtede afgørelse, medmindre den forudgående administrative procedure var overholdt.

Henvisning til: Retten, 27. oktober 1994, sag T-47/93, C. mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 743; Retten, 1. december 1994, sag T-79/92, Ditterich mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 907.

Det tredje anbringende om tilsidesættelse af vedtægtens artikel 24 og 26

Hvad angår klagepunktet om den påståede tilsidesættelse af forpligtelsen til at garantere sagsøgerens faglige videreuddannelse, bemærkede Retten, at ansættelsesmyndighedens afgørelse om at omplacere sagsøgeren med hans stilling til Bruxelles udelukkende var begrundet i sagsøgerens vanskeligheder ved at tilpasse sig de særlige laav, som blev stillet til hans funktioner, hvortil var knyttet opgaver af diplomatisk karakter, uden at selve sagsøgerens faglige kvalifikationer derved var draget i tvivl.

Hvad angår klagepunktet om tilsidesættelsen af vedtægtens artikel 26 bemærkede Retten, at vedtægtens artikel 26, som det fremgår af fast praksis, har til formål at sikre tjenestemanden ret til kontradiktion ved at forhindre, at afgørelser fra ansættelsesmyndigheden, som berører hans tjensteretlige stilling og karriere, træffes på grundlag af omstændigheder ved hans adfærd, som ikke er omtalt i hans personlige aktmappe. Som tidligere fastslået udgjorde den anfægtede afgørelse, som udelukkende var truffet i tjenestens interesse, ikke nogen disciplinær foranstaltning og berørte hverken sagsøgerens tjenesteretlige stilling eller hans karriere.

Henvisning til: Retten, 5. december 1990, sag T-82/89, Marcato mod Kommissionen, Sml. II, s. 735, præmis 78; Retten, 30. november 1993, sag T-76/92, Tsirimokosmod Parlamentet, Sml. II, s. 1281, præmis 33, 34 og 35; Retten, 9. februar 1994, sag T-109/92, Lacruz Bassols mod Domstolen, Sml. Pers. II, s. 105, præmis 68.

Det fjerde anbringende om tilsidesættelse af vedtægtens artikel 86 ff.

Herom bemærkede Retten, som det fremgår af Domstolens praksis, at en afgørelse som den i sagen anfægtede om omplacering af en tjenestemand, som var truffet i tjenestens interesse uden ændring af den pågældendes tjenstlige rang og materielle rettigheder i henhold til vedtægten, ikke kan anses foren skjult disciplinær sanktion.

Henvisning til: Hecq mod Kommissionen, a.st.

Som følge af de anførte betragtninger måtte Kommissionen i det hele frifindes for annullationssøgsmålet.

Erstatningspåstandene

Formaliteten

Vedrørende sagsøgerens påstand om, at hans beslutning om at indgive et særskilt søgsmål med henblik på at opnå erstatning for sit økonomiske tab, blev taget til efterretning, fastslog Retten, at det ikke henhører under dens kompetence at imødekomme en sådan begæring, da spørgsmålet om, hvorvidt en personalesag kan antages til realitetsbehandling i henhold til traktatens artikel 179, under alle omstændigheder udelukkende afhænger af betingelserne i vedtægtens artikel 90 og 91.

Følgelig måtte sagsøgerens begæring herom afvises.

Hvad derimod angår Kommissionens formalitetsindsigelse over for sagsøgerens påstand om erstatning for den ikke-økonomiske skade, som han hævdede at have lidt, bemærkede Retten, at et erstatningssøgsmål, som har direkte sammenhæng med et annullationssøgsmål, kan fremmes til realitetsbehandling som et accessorium til dette, og det er hverken en betingelse, at der indgives en ansøgning til ansættelsesmyndigheden om erstatning af det hævdede tab, eller at der indgives klage over den udtrykkelige eller stiltiende afvisning af ansøgningen.

Henvisning til: Retten, 15. juli 1993, forenede sager T-17/90, T-28/91 og T-17/92, Cámara Alloisio m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 841, præmis 46.

Da det imidlertid er en betingelse for at antage en personalesag til realitetsbehandling, at den administrative procedure, som er foreskrevet i vedtægtens artikel 90 og 91, er forskriftsmæssigt gennemført, måtte det derimod — i det omfang, den ikke-økonomiske skade beroede på forhold, som ikke var indeholdt i afgørelsen af 20. oktober 1992 — undersøges, om der var gennemført en sådan forudgående administrativ procedure. I den forbindelse bemærkede Retten, at denne procedure er forskellig afhængig af, om det tab, som kræves erstattet, er forvoldt af en bebyrdende retsakt i vedtægtens artikel 90, stk. 2's forstand, eller om tabet er forvoldt ved handlinger, der ikke har karakter af afgørelser. I det første tilfælde er det en betingelse for at antage erstatningssøgsmålet til realitetsbehandling, at den pågældende inden for de fastsatte frister har indgivet en klage til ansættelsesmyndigheden over den retsakt, som har forvoldt ham tabet, og har anlagt sag inden for en frist på tre måneder efter, at klagen er blevet afvist. I det andet tilfælde indeholder den administrative procedure derimod to etaper. Først skal den pågældende nemlig indgive en ansøgning til ansættelsesmyndigheden om erstatning, hvorved det udelukkende er det udtrykkelige eller stiltiende afslag, som i givet fald gives på denne ansøgning, som udgør en bebyrdende retsakt, og som følgelig kan gøres til genstand for en klage. Kun såfremt denne klage efterfølgende afslås stiltiende eller udtrykkeligt, kan der anlægges sag ved Retten.

Henvisning til: C. mod Kommissionen, a.st., præmis 30.

Under sagen gjorde sagsøgeren gældende, at hans tab var forvoldt såvel af Kommissionens afgørelse af 20. oktober 1992 om at omplacere ham til Bruxelles som af Kommissionens adfærd efter vedtagelsen af denne afgørelse.

Retten bemærkede, at sagsøgeren hverken havde indgivet ansøgning om erstatning for det tab, som han hævdede at være blevet påført på grund af Kommissionens adfærd, og heller ikke havde indgivet nogen klage over afslaget på en sådan ansøgning.

Følgelig måtte sagsøgerens påstande om erstatning for den ikke-økonomiske skade, som han hævdede at have lidt på grund af en retsakt, som Kommissionen havde truffet, eller en adfærd, som den havde udvist efter vedtagelsen af afgørelsen den 20. oktober 1992, afvises fra realitetsbehandling.

Realiteten

Retten fastslog, at de klagepunkter, som sagsøgeren havde gjort gældende over for Kommissionen — og som var støttet på, at denne ikke havde iværksat en undersøgelse af berettigelsen af de beskyldninger, som var blevet rettet mod sagsøgeren — var blevet gjort gældende og gennemgået af Retten under annullationssøgsmålet og var blevet forkastet. Følgelig måtte også sagsøgerens krav om erstatning for den ikke-økonomiske skade, som han hævdede at have lidt, forkastes i det omfang, sagsøgerens anbringende om retsstridigheden af den adfærd, sagsøgeren havde bebrejdet Kommissionen, var baseret på de samme klagepunkter.

Henvisning til: Retten, 12. januar 1994, sagT-65/91, White mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 23, præmis 137.

Vedrørende klagepunktet om, at Kommissionen havde truffet afgørelse om sagsøgerens omplacering allerede i juni 1992, og dermed havde fulgt en adfærd, som kunne vildlede sagsøgeren og bringe ham i en uacceptabel uvished om hans situation, bemærkede Retten, at Kommissionen ikke traf nogen afgørelse i juni 1992 om at omplacere sagsøgeren til Bruxelles. Det fremgik i øvrigt af sagen, at Kommissionen fra juli 1992 havde givet sagsøgeren underretning om, at den påtænkte at foretage en omplacering af ham og med henblik herpå førte en vedvarende dialog med sagsøgeren i tiden derefter. Klagepunktet måtte derfor forkastes.

Vedrørende klagepunktet om, at Kommissionen ikke havde givet sagsøgeren tilstrækkelig lang tid til at træffe de nødvendige foranstaltninger i forbindelse med hans fratræden i Bangladesh, bemærkede Retten, som den havde fastslået i forbindelse med undersøgelsen af det andet anbringende, som sagsøgeren havde fremført til støtte for sine annullationspåstande, at datoen for den omhandlede afgørelses ikrafttrædelse var tilstrækkeligt begrundet i tjenestens interesse i betragtning af de omstændigheder, hvorunder afgørelsen om omplacering af sagsøgeren til Bruxelles måtte træffes. I det omfang, Retten havde forkastet dette samme anbringende i forbindelse med annullationspåstanden, måtte det ligeledes forkastes i forbindelse med erstatningspåstanden.

Henvisning til: White mod Kommissionen, a.st.

Konklusion:

Kommissionen frifindes.