ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1)

Er en retlig afgørelse, der træffes i henhold til en retsorden i forbindelse med en disciplinær afskedigelse, der anses for at være ulovlig, og navnlig den afgørelse, der fremgår af artikel 96, stk. 2, i kongeligt lovdekret nr. 5/2015 af 30. oktober 2015 om godkendelse af lov om vedtægten for offentligt ansatte (omarbejdning), omfattet af begrebet »ansættelsesvilkår« i § 4, stk. 1, i den rammeaftale, der er optaget som bilag til Rådets direktiv 1999/70/EF (1) af 28. juni 1999 om rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 151/25

Appel iværksat den 17. marts 2017 af Den Europæiske Union til prøvelse af dom afsagt af Retten (Tredje Udvidede Afdeling) den 10. januar 2017 i sag T-577/14, Gascogne Sack Deutschland og Gascogne mod Den Europæiske Union

(Sag C-138/17 P)

(2017/C 151/32)

Processprog: fransk

Parter

Appellant: Den Europæiske Union, repræsenteret af Den Europæiske Unions Domstol (ved J. Inghelram og Á.M. Almendros Manzano, som befuldmægtigede)

De andre parter i appelsagen: Gascogne Sack Deutschland GmbH, Gascogne og Europa-Kommissionen

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Punkt 1 i den appellerede doms konklusion ophæves.

— Den af Gascogne Sack Deutschland og Gascogne i første instans nedlagte påstand om betaling af 187 571 EUR for det angiveligt lidte tab som følge af yderligere betalinger i forbindelse med bankgarantien ud over en rimelig periode forkastes som ugrundet.

— Gascogne Sack Deutschland og Gascogne tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Anbringender og væsentligste argumenter

Til støtte for appellen har appellanten fremsat tre anbringender.

Det første anbringende vedrører en retlig fejl ved fortolkningen af begrebet årsagsforbindelse, idet Retten fastslog, at overskridelsen af den rimelige sagsbehandlingstid udgjorde den afgørende årsag til den hævdede materielle skade, som bestod i betaling af omkostninger til bankgaranti, mens det følger af fast retspraksis, at en virksomheds eget valg af ikke at betale bøden under sagen for Unionens retsinstanser udgør den afgørende årsag til betalingen af sådanne omkostninger.

Det andet anbringende vedrører en retlig fejl ved fortolkningen af begrebet skade, idet Retten afviste at anvende den samme betingelse, som den havde formuleret for så vidt angår den hævdede materielle skade i forbindelse med betaling af renter af bødebeløbet, på den hævdede materielle skade i forbindelse med betalingen af omkostninger til bankgaranti, nemlig at sagsøgerne i første instans skulle godtgøre, at den økonomiske byrde, som var forbundet med denne betaling, var større end den fordel, som de kunne drage af ikke at betale bøden.

Det tredje anbringende om en retlig fejl ved fastlæggelsen af det tidsrum, hvori den hævdede materielle skade fandt sted, samt en begrundelsesmangel, idet Retten, uden at gøre rede for grunden til det, fandt, at det tidsrum, hvori den hævdede materielle skade, som bestod i betaling af omkostninger til bankgaranti, fandt sted, kunne være forskellig fra det tidsrum, hvori den havde fastslået, at den ulovlige adfærd, som angiveligt havde forårsaget denne skade, havde fundet sted.
1)

Er bestemmelserne i artikel 30 TEUF til hinder for en fortolkning, der indebærer, at en afgiftspligtig, som reelt har betalt en afgift med tilsvarende virkning, kan anmode om tilbagebetaling af det beløb, der er blevet betalt på grundlag af denne afgift, selv om betalingsordningen vedrørende denne afgift i den nationale lovgivning er blevet udformet således, at afgiften overvæltes på den europæiske forbruger?
1)

Skal artikel 4, stk. 2, andet led, i Rådets direktiv 2000/78/EF (1) af 27. november 2000 om generelle rammebestemmelser om ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv (herefter »direktiv 2000/78/EF«) fortolkes således, at kirken for en organisation som den, sagsøgte i den foreliggende sag udgør, på bindende vis kan bestemme, at der for så vidt angår krav om en redelig indstilling og loyal opførsel, som stilles til arbejdstagere i en ledende stilling, skelnes mellem arbejdstagere, der er medlemmer af kirken, og arbejdstagere, der er medlem i en anden kirke eller ikke er medlem i nogen kirke?
1)

Skal et kontraktvilkår, hvorefter kursrisikoen påhviler forbrugeren, og der — som følge af fjernelsen af et urimeligt kontraktvilkår, som fastsatte en forskel mellem sælgerkurs og køberkurs samt forpligtelsen til at bære den deraf følgende kursrisiko — er blevet indføjet i aftalen ex tunc som følge af lovgivers indgriben, der udspringer af retssager om ugyldighed, der har påvirket et stort antal aftaler, anses for at være et vilkår, som ikke har været genstand for individuel forhandling som omhandlet i direktivets artikel 3, stk. 1 (1), og som derfor er omfattet af direktivets anvendelsesområde?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 144/23

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Verwaltungsgericht Berlin (Tyskland) den 3. februar 2017 — INEOS Köln GmbH mod Bundesrepublik Deutschland

(Sag C-58/17)

(2017/C 144/29)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Verwaltungsgericht Berlin

Parter i hovedsagen

Sagsøger: INEOS Köln GmbH

Sagsøgt: Bundesrepublik Deutschland

Præjudicielt spørgsmål

Skal Kommissionens afgørelse af 27. april 2011 om fastlæggelse af midlertidige EU-regler for harmoniseret gratistildeling af emissionskvoter i henhold til artikel 10a i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/87/EF (2011/278/EU) (1) fortolkes således, at definitionen af »procesemissionsdelinstallation« i henhold til artikel 3, litra h), i afgørelse 2011/278/EU kræver, at det ufuldstændigt oxiderede kulstof skal være gasformigt, eller omfatter den også ufuldstændigt oxideret kulstof i flydende tilstand?

(1) EUT L 130, s. 1.
4)

Er det foreneligt med artikel 2, stk. 4, sammenholdt med [artikel 2,] stk. 3, litra a) og litra b), nr. i), samt [artikel 2,] stk. 1, i direktiv 98/59/EF at arbejdstagere, der ad rettens vej gør gældende, at deres opsigelse i forbindelse med en kollektiv afskedigelse er ugyldig, med henvisning til, at den opsigende arbejdsgiver ikke har gennemført høringsproceduren med arbejdstagernes repræsentanter korrekt, pålægges en oplysningspligt og bevisbyrde, der går videre end at oplyse om holdepunkter for en bestemmende indflydelse?
1)

Skal det underafsnit i artikel 3, stk. 3, i bilag I til Kommissionens forordning (EF) nr. 800/2008 (1) af 6. august 2008, hvorefter »virksomheder, mellem hvilke der via en fysisk person eller en gruppe af fysiske personer, som handler i fællesskab, består en eller flere af disse forbindelser, [også betragtes] som tilknyttede virksomheder, hvis disse virksomheder udøver deres aktiviteter eller en del af deres aktiviteter på det samme relevante marked eller på tilgrænsende markeder«, fortolkes således, at de virksomheder, som udøver deres aktiviteter på det samme marked som medlemmer af en overordnet virksomhedskoncern, der ejes af den samme koncern af ejere, på forhånd og uden, at der tages hensyn til andre omstændigheder, anses for at være indbyrdes »tilknyttede virksomheder«, uden at det er nødvendigt at foretage en detaljeret undersøgelse af, om der faktisk foreligger de i artikel 3, stk. 3, [første afsnit], litra a)-d), omhandlede forbindelser, eller om virksomhedens aktiviteter på det samme marked udøves i fællesskab,
DA Den Europæiske Unions Tidende C 144/32

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Monomeles Protodikeio Athinon (Grækenland) den 7. marts 2017 — O.L. mod P.Q.

(Sag C-111/17)

(2017/C 144/42)

Processprog: græsk

Den forelæggende ret

Monomeles Protodikeio Athinon (Grækenland)

Parter i hovedsagen

Sagsøger: O.L.

Sagsøgt: P.Q.

Præjudicielt spørgsmål

Hvorledes skal udtrykket »sædvanlig[t] opholdssted« som omhandlet i artikel 11, stk. 1, i forordning (EF) nr. 2201/2003 »om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar« fortolkes, når der er tale om et spædbarn, der som følge af hændelige begivenheder eller på grund af force majeure er født et andet sted end det, som barnets forældre, der i fællesskab udøver forældreansvar over for barnet, havde tiltænkt skulle udgøre barnets sædvanlige opholdssted, og som efterfølgende er blevet ulovligt tilbageholdt af en af forældrene i den stat, hvor barnet er født, eller som er blevet fjernet til et tredje land [?]. Mere specifikt, er den fysiske tilstedeværelse under alle omstændigheder en nødvendig og åbenlys betingelse for at fastlægge en persons, og navnlig et nyfødt barns, sædvanlige opholdssted?
Skal artikel 1, stk. 4, i Rådets direktiv 84/5/EØF (2) af 30. december 1983 (der var i kraft på datoen for ulykken) fortolkes således, at Fundo de Garantia Automóvel — der på grund af en manglende ansvarsforsikring betalte erstatning til tredjeparter, der led skade som følge af en færdselsulykke forårsaget af et motorkøretøj, som uden ejerens samtykke og vidende var blevet fjernet fra den private grund, hvor det var parkeret — har ret til subrogation over for køretøjets ejer, uanset om sidstnævnte har et ansvar for ulykken?

eller

skal bestemmelsen fortolkes således, at Fundo de Garantia Automóvels subrogation over for ejeren afhænger af, om betingelserne for at ifalde erstatningsansvar er opfyldt, herunder navnlig den omstændighed, at ejeren faktisk rådede over køretøjet, da ulykken fandt sted?
D.

Såfremt spørgsmål C besvares bekræftende, skal førnævnte direktivs artikel 14, stk. 4, da fortolkes således, at bestemmelsen er forenelig med chartrets artikel 18 og artikel 78, stk. 1, i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, der navnlig kræver, at afledt EU-ret er i overensstemmelse med Genèvekonventionen, idet der ved bestemmelsen indføres en begrundelse for at inddrage flygtningestatus, som ikke alene ikke er fastsat i Genèvekonventionen, men som endvidere ikke på nogen måde er hjemlet i denne?
1)

Finder afledte EU-retlige bestemmelser (navnlig f.eks. artikel 64 eller 65, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/36/EU af 26.6.2013 om adgang til at udøve virksomhed som kreditinstitut og om tilsyn med kreditinstitutter og investeringsselskaber, om ændring af direktiv 2002/87/EF og om ophævelse af direktiv 2006/48/EF og 2006/49/EF (1), EUT L 176/338 af 27.6.2013) anvendelse på myndighedens pålæggelse af renter i henhold til en medlemsstats lovbestemmelse, hvorefter et kreditinstitut i tilfælde af overskridelse af grænsen for store eksponeringer i henhold til artikel 395, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 575/2013 af 26. juni 2013 om tilsynsmæssige krav til kreditinstitutter og investeringsselskaber og om ændring af forordning (EU) nr. 648/2012 (2) skal pålægges renter på to procent af overskridelsen af grænsen for store eksponeringer, beregnet pr. år, i 30 dage?
1)

Er Rådets direktiv 2006/112/EF (1) af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (i særdeleshed artikel 213, 214 og 273) under de i hovedsagen omhandlede omstændigheder til hinder for nationale bestemmelser eller en skatteretlig praksis, hvorefter en afgiftspligtig person ikke kan udøve retten til at fradrage moms i forbindelse med flere momsangivelser efter genaktivering af den afgiftspligtige persons momsregistreringsnummer, fordi den omhandlede moms vedrører køb gennemført i en periode, hvor den afgiftspligtige persons momsregistreringsnummer var inaktivt?
2)

Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende, skal artikel 27 i direktiv 92/50/EØF, hvorefter antallet af ansøgere, der har adgang til at forhandle i tilfælde af indgåelse af en aftale ved udbud efter forhandling, ikke må være mindre end tre, forudsat at der er et tilstrækkeligt antal kvalificerede ansøgere, fortolkes således, at den også finder anvendelse på aftaler, hvis genstand er de i bilag I B opførte tjenesteydelser?
2)

Skal et bidrag beregnet på grundlag af det offentlige elforbrug, der allokeres dels til finansiering af de udgifter, der er forbundet med produktion af elektricitet fra vedvarende energikilder og kraft-varme-produktion, dels til gennemførelse af en geografisk takstudligning og en nedsættelse af elpriserne for fattige husstande, anses for at forfølge særlige formål i henhold til artikel 3, stk. 2, i direktivet af 25. februar 1992, der er gengivet i artikel 1, stk. 2, i direktivet af 16. december 2008 (3)?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 161/8

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Sąd Rejonowy Poznań-Grunwald i Jeżyce w Poznaniu (Polen) den 7. februar 2017 — Grzegorz Chudaś og Irena Chudaś mod DA Deutsche Allgemeine Versicherung Aktiengesellschaft AG

(Sag C-66/17)

(2017/C 161/10)

Processprog: polsk

Den forelæggende ret

Sąd Rejonowy Poznań-Grunwald i Jeżyce w Poznaniu

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Grzegorz Chudaś og Irena Chudaś

Sagsøgt: DA Deutsche Allgemeine Versicherung Aktiengesellschaft

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 4, nr. 1), sammenholdt med artikel 7 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 805/2004 af 21. april 2004 om indførelse af et europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument for ubestridte krav (1) fortolkes således, at attesten som europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument kan udstedes for en afgørelse om godtgørelse af sagsomkostninger, som er indeholdt i en dom om konstatering af en rettighed?

(1) EUT L nr. 143, s. 15
b)

Er en ydelse fra entreprenøren, der består i udførelse for støttemodtageren af andre arbejder, som på ingen måde er forbundet med de arbejder, der er genstand for finansieringen, og som fritager entreprenøren for pligten til at betale kontraktbøde (datio in solutum), indtægter som omhandlet i regel nr. 2 i Kommissionens forordning (EF) nr. 448/2004 af 10. marts 2004 om ændring af forordning (EF) nr. 1685/2000 om fastsættelse af gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning (EF) nr. 1260/1999 for så vidt angår støtteberettigede udgifter i forbindelse med foranstaltninger medfinansieret af strukturfondene og om tilbagetrækning af forordning (EF) nr. 1145/2003?
1.

Det første appelanbringende vedrører en retlig fejl ved fortolkningen af begrebet årsagsforbindelse, idet Retten fastslog, at den manglende iagttagelse af en rimelig sagsbehandlingstid udgjorde den afgørende grund til den angivelige materielle skade, som består i betaling af udgifter til en bankgaranti, til trods for, at det følger af fast retspraksis, at den afgørende grund til betaling af disse omkostninger er en virksomheds eget valg om ikke at betale en bøde under sagen for Unionens retsinstanser.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 161/14

Appel iværksat den 24. marts 2017 af Den Europæiske Union, repræsenteret ved Den Europæiske Unions Domstol til prøvelse af dom afsagt af Retten (Tredje Udvidede Afdeling Afdeling) den 1. februar 2017 i sag T-479/14, Kendrion mod Den Europæiske Union

(Sag C-150/17 P)

(2017/C 161/18)

Processprog: nederlandsk

Parter

Appellant: Den Europæiske Union, repræsenteret ved Den Europæiske Unions Domstol (ved J. Inghelram og E. Beysen, som befuldmægtigede)

De andre parter i appelsagen: Kendrion NV og Europa-Kommissionen

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Punkt 1) i den appellerede doms konklusion ophæves.

— Den af Kendrion i første instans nedlagte påstand om betaling af erstatning for den materielle skade, som selskabet angiveligt har lidt, forkastes, eller subsidiært nedsættes denne erstatning til 175 709,87 EUR.

— Kendrion tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanten har til støtte for appellen fremsat tre anbringender.

Det første anbringendevedrører en retlig fejl i forbindelse med fortolkningen af begrebet årsagssammenhæng, idet Retten fastslog, at tilsidesættelsen af princippet om overholdelse af en rimelig frist for afsigelse af dom var den afgørende årsag til den angivelige materielle skade bestående i betalingen af bankgarantiomkostninger, selv om det i henhold til fast retspraksis er en virksomheds eget valg om ikke betale bøden under proceduren for Unionens retsinstanser, som er den afgørende årsag til betalingen af disse omkostninger.

Det andet anbringende vedrører en retlig fejl i forbindelse med fortolkningen af begrebet skade, idet Retten nægtede på den angivelige materielle skade forbundet med betalingen af bankgarantiomkostninger at anvende den samme betingelse, som den havde opstillet med hensyn til den angivelige skade forbundet med betaling af renter af bøden, nemlig, at sagsøgeren i første instans skulle godtgøre, at den økonomiske byrde forbundet med sidstnævnte betaling var større end den fordel, som sagsøgeren kunne opnå ved en manglende betaling af bøden.

Det tredje anbringende vedrører en retlig fejl i forbindelse med fastlæggelsen af den periode, hvorunder den angivelige materielle skade fandt sted, og en begrundelsesmangel, idet Retten, uden at give nogen begrundelse, fastslog, at den periode, hvorunder den angivelige materielle skade bestående i betalingen af bankgarantiomkostninger fandt sted, kunne være en anden end den periode, med hensyn til hvilken Retten havde fastslået, at der forelå den retsstridige handling, som angiveligt havde forårsaget skaden.
1)

Er direktiv 2006/112/EF (1) samt princippet om afgiftsneutralitet og proportionalitetsprincippet under de i hovedsagen omhandlede omstændigheder til hinder for en administrativ praksis og/eller en fortolkning af nationale bestemmelser, som hindrer undersøgelse og indrømmelse af ret til tilbagebetaling af moms fra reguleringer angående transaktioner, der er blevet gennemført i en periode, som ligger før undersøgelsesperioden, og som har været genstand for en afgiftsmæssig undersøgelse, på baggrund af hvilken skattemyndighederne ikke har konstateret uoverensstemmelser af en sådan karakter, at de kan ændre beregningsgrundlaget for momsen, selv om de pågældende bestemmelser fortolkes således, at skattemyndighederne kan træffe beslutning om fornyet undersøgelse af en periode, som tidligere har været omfattet af afgiftsmæssig undersøgelse, på baggrund af nye oplysninger og data, som er fremkommet på grundlag af samarbejdet mellem statslige myndigheder og institutioner?
2)

Under omstændigheder som de i denne sag omhandlede kan momsdirektivets artikel 143, stk. 1, litra d), da fortolkes således, at dokumenter, som ikke er blevet tilbagebevist (bekræftelser af e-AD [elektronisk administrativt dokument], fragtbreve og e-ROR [elektronisk modtagelsesrapport]), og som bekræfter, at varerne er transporteret fra et afgiftsoplag i en medlemsstat til et afgiftsoplag i en anden medlemsstat, kan anses for tilstrækkeligt bevis for, at varerne er transporteret til en anden medlemsstat?
1)

a) Giver artikel 5 i direktiv 2008/95/EF (1) og artikel 9 i Rådets forordning (EF) nr. 207/2009 (2) af 26. februar 2009 om EF-varemærker (kodificeret udgave) varemærkeindehaveren ret til at modsætte sig, at tredjemand uden mærkevareindehaverens samtykke fjerner alle på varerne påsatte tegn, der er identisk med varemærkerne (debranding), når der er tale om varer, som aldrig før er blevet bragt i omsætning i Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde såsom varer, der er anbragt i toldoplag, og når tredjemands fjernelse af tegnene sker med henblik på at bringe disse varer i omsætning i eller indføre dem til det Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde? b) Har det betydning for besvarelsen af spørgsmålet i litra a), om varerne, når de indføres eller bringes i handelen i Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, er påført et tegn med eget særpræg, som er anbragt af tredjemanden (rebranding)?
1)

Skal artikel 4, stk. 5, i direktiv 2002/47/EF (1) fortolkes således, at medlemsstaterne pålægges en forpligtelse til at indføre bestemmelser om, at finansiel sikkerhedsstillelse ikke inkluderes i de tilbageværende aktiver efter sikkerhedshaverens insolvens (en bank under likvidation)? Er medlemsstaterne med andre ord forpligtet til at indføre bestemmelser om, at en sikkerhedshaver (en bank) de facto bør kunne opnå fyldestgørelse af sin fordring, for hvilken der er stillet finansiel sikkerhed (penge på en konto i banken og en ret til at gøre krav på disse penge), selv om fyldestgørelsesgrunden opstod efter indledningen af likvidationen af sikkerhedshaveren (banken)?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 161/16

Sag anlagt den 4. april 2017 — Europa-Kommissionen mod Portugal

(Sag C-170/17)

(2017/C 161/20)

Processprog: portugisisk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved N. Yerrell og P. Costa de Oliveira, som befuldmægtiget)

Sagsøgt: Den Portugisiske Republik

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Den Portugisiske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 4, stk. 1 og 2, og artikel 7, stk. 2, litra a), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/126/EF (1) af 20. december 2006 om kørekort, idet den har udstedt specielle nationale kørekort med henblik på køretøjer i den harmoniserede kategori AM.

— Det fastslås, at Den Portugisiske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 7, stk. 5, litra b), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/126/EF af 20. december 2006 om kørekort, idet den ikke har sikret, at personen er indehaver af kun ét kørekort.

— Den Portugisiske Republik tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

For så vidt angår de forpligtelser, der påhviler Den Portugisiske Republik i henhold til direktivets artikel 4, stk. 1 og 2, og artikel 7, stk. 2, litra a), samt artikel 7, stk. 5, litra b), er det Kommissionens opfattelse, at Den Portugisiske Republik ikke har vedtaget de nødvendige foranstaltninger inden for den frist, der blev fastsat i den begrundede udtalelse. Desuden har de portugisiske myndigheder selv anerkendt, at de ikke har truffet de nævnte foranstaltninger, idet de i skrivelse af 15. december 2016 har oplyst, at de agter, at vedtage de nødvendige lovændringer.

(1) EUT 2006, L 403, s. 18.
3)

Skal artikel 11 i direktiv 2005/29 fortolkes således, at den er til hinder for en national spansk lovgivning, som ikke giver forbrugeren mulighed for under tvangsfuldbyrdelsesproceduren af pant i fast ejendom at anmode om overholdelse af en adfærdskodeks, nærmere bestemt hvad angår levering af den faste ejendom i betalings sted og bortfald af gælden — afsnit 3 i bilaget til Decreto Ley 6/2012, de 9 de marzo, Código de Buenas Prácticas (lovdekret nr. 6 af 9.3.2012 om kodeks for god bankpraksis)?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 151/21

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af High Court of Justice, Chancery Division, Patents Court (Det Forenede Kongerige) den 8. marts 2017 — Teva UK Ltd, Accord Healthcare Ltd, Lupin Ltd, Lupin (Europe) Ltd og Generics (UK) trading as »Mylan« mod Gilead Sciences Inc.

(Sag C-121/17)

(2017/C 151/28)

Processprog: engelsk

Den forelæggende ret

High Court of Justice, Chancery Division, Patents Court (Det Forenede Kongerige)

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Teva UK Ltd, Accord Healthcare Ltd, Lupin Ltd, Lupin (Europe) Ltd og Generics (UK) trading as »Mylan«

Sagsøgt: Gilead Sciences Inc.

Præjudicielt spørgsmål

Hvilke kriterier skal anvendes for at afgøre, om »produktet er beskyttet ved et grundpatent, der er i kraft« i henhold til artikel 3, litra a), i forordning nr. 469/2009 (1)?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 469/2009 af 6.5.2009 om det supplerende beskyttelsescertifikat for lægemidler (EUT 2009, L 152, s. 1).