I sag nr. 39/74

angående en anmodning, som i medfør af EØF-traktatens artikel 177 af Tribunal du Travail, Liège, er indgivet til Domstolen for i den sag, som verserer for nævnte ret mellem

FRU LUCIANA COSTA, GIFT MAZZIER, boende Flemalle-Haute,

og

DEN BELGISKE STAT ved socialministeriet, afdelingen for støtte til handicappede, Bruxelles,

at opnå en præjudiciel afgørelse vedrørende rækkevidden af Rådets forordning nr. 3 om social sikring af vandrende arbejdstagere og af Rådets forordning (EØF) nr. 1612/68 om arbejdskraftens frie bevægelighed inden for Fællesskabet

afsiger

DOMSTOLEN

sammensat af: præsidenten, R. Lecourt, afdelingsformændene, C. Ó Dálaigh og Mackenzie Stuart, dommerne, A. M. Donner, R. Monaco (refererende), J. Mertens de Wilmars og P. Pescatore,

generaladvokat: G. Reischl

justitssekretær: A. Van Houtte

følgende

DOM

Sagsfremstilling

Forelæggelseskendelsen og de skriftlige indlæg, der er indgivet i medfør af artikel 20 i statutten for EØFs Domstol, kan sammenfattes således:

I — Faktiske omstændigheder og skriftvekslingen

1. Fru Luciana Costa, gift Mazzier, der har været bosat i Belgien siden juli 1956, indgav den 29. september 1971 en ansøgning til de belgiske myndigheder med henblik på at opnå en støtte for handicappede i henhold til den belgiske lov af 29. juni 1969. I henhold til den midlertidige europæiske overenskomst af 11. december 1953»om sociale sikringsordninger for ældre, invalide og efterladte«, der ved lov af 26. marts 1957 blev inkorporeret i belgisk ret, giver den belgiske stat andre med lemsstaters statsborgere ret til denne ydelse, såfremt de opfylder betingelserne i overenskomstens artikel 2, der lyder således: »De kontraherende parters statsborgere har på lige fod med enhver af de andre parters statsborgere adgang til de fordele, der i henhold til lov eller administrative forskrifter tilkommer disse sidste, idet: 1. ydelser ved invaliditet i henhold til en ordning med eller uden bidragspligt tildeles den, der har erhvervet fast bopæl på den anden parts område, før den lidelse, der er årsag til invaliditeten, første gang konstateres af en læge; 2. …« Ved afgørelsen af 8. marts 1972 afviste afdelingen for støtte til handicappede andragerens ansøgning med den begrundelse, at hun ikke havde erhvervet fast bopæl på belgisk område, før den lidelse, der er årsag til invaliditeten, første gang blev konstateret af en læge. Den 13. maj 1972 appellerede fru Costa denne afgørelse til Tribunal du Travail, Liège, idet hun særlig gjorde gældende, at den omstridte støtte var en »social fordel« i den betydning, der er forudsat i artikel 7 i Rådets forordning nr. 1612/68 af 15. oktober 1968) (EFT-specialudgave 1968) (II), s. 46; org. ref. JO nr. L 257 af 19. oktober 1968), og at hun, såfremt hun ikke opfylder betingelserne i den midlertidige overenskomst, er berettiget til at henholde sig til bestemmelserne i nævnte forordning. Den belgiske stat har herimod anført, at den lovgivning, der gælder for sagsøgerinden, ikke henhører under fællesskabsretten, da støtten til handicappede er en »offentlig forsorgsydelse«, som tildeles uafhængigt af den erhvervsmæssige stilling, hvorimod de »sociale fordele«, der omhandles i artikel 7 i forordning nr. 1612/68, er knyttet til arbejdsydelse og løn. Tribunal du Travail, Liège, der blandt andet mente, — »at Fællesskabets forordninger, der træder i stedet for foreløbige overenskomster, må anvendes forud for disse sidste, idet de giver Fællesskabets borgere større fordele«, — at dette kun er muligt, »såfremt lovgivningen vedrørende støtte til handicappede henhører under disse forordninger«, besluttede ved kendelse af 29. marts 1974 at udsætte sin afgørelse og i medfør af EØF-traktatens artikel 177 henskyde følgende spørgsmål til Domstolens afgørelse: »1. Er loven om støtte til handicappede (lov af 27. juni 1969) en lov om offentlig forsorg, der materielt set henhører under anvendelsesområdet for artikel 2, stk. 3 i forordning nr. 3; 2. Såfremt spørgsmålet besvares benægtende, er loven om handicappede da en sådan social fordel, som omhandles i artikel 7, stk. 2 i forordning nr. 1612/68.«

2. En udskrift af kendelsen er indgået til Domstolen den 5. juni 1964. Sagsøgeren i hovedsagen, repræsenteret af advokat Jean Jadin, den belgiske stat, repræsenteret af socialministeren, den italienske regering, repræsenteret af ambassadør Adolfo Maresca, bistået af advokat Giorgio Zagari, og Kommissionen for De europæiske Fællesskaber, repræsenteret af sin juridiske rådgiver Norbert Koch, bistået af Marie-José Jonczy, den juridiske afdeling, har i henhold til artikel 20 i statutten for EØFs Domstol indgivet skriftlige indlæg. På grundlag af den refererende dommers rapport og efter at have hørt generaladvokaten har Domstolen besluttet at indlede den mundtlige forhandling uden forudgående bevisførelse.

II — Indlæg afgivet i henhold til artikel 20 i protokollen vedrørende statutten for Domstolen

A — Fru Luciana Costas indlæg

Vedrørende det første spørgsmål har sagsøgerinden i hovedsagen anført, at det er af afgørende betydning at få konstateret, hvorvidt den belgiske lovgivning om støtte til handicappede henhører under fællesskabsrettens anvendelsesområde som fastsat i artikel 4 i Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71, hvorefter hun har konkluderet, at en sådan lovgivning er omfattet af denne artikel, der i øvrigt i stk. 2 udtrykkeligt henviser til almindelige og særlige sociale sikringsordninger »med eller uden bidragspligt«.

Den nævnte lov er ikke en lov om offentlig forsorg: den giver ikke plads for individuelle skøn men beskriver nøje betingelserne for tildeling af ydelser.

Det har ingen betydning, at ydelsesmodtagerne skal være »arbejdstagere« i den i artikel 1, litra a) i forordning nr. 1408/71 forudsatte betydning, thi udtrykket »social sikringsordning«, der er anvendt i samme forordnings artikel 4, stk. 2, omfatter lovgivninger af samme karakter som den her omtvistede. Det er i øvrigt uden betydning, om modtagerne er »forsikret« i den i nævnte artikel 1, litra a) forudsatte betydning, da støtten ydes under hensyn til en vis grad af uarbejdsdygtighed.

Vedrørende det andet spørgsmål har sagsøgerinden i hovedsagen understreget, at udtrykket »sociale fordele« i artikel 7, stk. 2 i forordning nr. 1612/68 skal fortolkes i lyset af fællesskabslovgivningens grundlæggende mål. Systemet med arbejdskraftens frie bevægelighed, som denne forordning skal sikre, må nødvendigvis udelukke, at arbejdstageren og dennes familie berøves en social fordel som støtten til handicappede på grund af skifte til en ny arbejdsplads.

Det omhandlede udtryk må derfor forstås i en vid betydning: det vedrører ikke udelukkende de fordele, der er knyttet til lønnet arbejde, men omfatter enhver fordel uanset dens art. Den belgiske støtte til handicappede kan altså beskrives som en »social fordel« i den betydning, som er forudsat i artikel 7, stk. 2 i forordning nr. 1612/68. Denne betegnelse er korrekt, selv hvor den er knyttet til fordele, der er forbundet med udøvelse af erhverv. Den nævnte støtte tildeles faktisk personer, der ikke har tilstrækkelige egne midler, og forudsætter en vis grad af permanent uarbejdsdygtighed.

Sagsøgeren i hovedsagen foreslår følgende svar på de to spørgsmål:

»Den belgiske lov om støtte til handicappede kan betragtes som en ydelse ved invaliditet i den i artikel 4, stk. 1 i forordning nr. 1408/71 forudsatte betydning, for så vidt modtageren er arbejdstager i den i nævnte forordning artikel 1, litra a) forudsatte betydning eller medlem af en sådan arbejdstagers familie.

Den støtte, der ydes i henhold til den belgiske lov om støtte til handicappede, er en social fordel i den i artikel 7, stk. 2 i forordning nr. 1612/68 forudsatte betydning.«

B — Den belgiske stats indlæg

Den belgiske stat har indledningsvis anført, at Domstolens fortolkning må anses som nødvendig, for at den nationale ret kan træffe sin endelige afgørelse. I nærværende sag har andrageren erklæret at være »husmoder«. I øvrigt indeholder sagens akter intet, der gør det muligt at opfatte hende som forhenværende arbejdstager. Derfor kan Domstolens fortolkning af forordning nr. 3 og forordning nr. 1612/68 ikke have nogen indflydelse på en eventuel tildeling af ydelser i henhold til den belgiske lov af 27. juni 1969.

Vedrørende det første spørgsmål har den belgiske stat bemærket, at anvendelsen af forordning nr. 3 i medfør af dens artikel 2 udstrækkes til 9 forskellige sociale sikringsydelser, der gentages i konvention nr. 102 om ILOs mindstekrav.

Da de nævnte ydelser ikke defineres i artikel 1 i forordning nr. 3, må afgørelsen af, hvorvidt en lov om støtte til handicappede er omfattet af en af disse, søges i den nævnte konvention, hvis forpligtelser ikke berøres af forordning nr. 3. Det fremgår af betingelserne og vilkårene for tildeling af almindelig støtte til handicappede, særlig af artikel 5, stk. 1 og stk. 2 i lov af 27. juni 1969, at kun en sammenligning med de ydelser ved invaliditet, der er omhandlet i artikel 2, stk. 1, litra b) i forordning nr. 3, kan komme på tale. Det fremsatte spørgsmål er således, om en støtte, der opfylder betingelserne i artikel 4 i den belgiske lov af 27. juni 1969, er en sådan ydelse ved invaliditet, som omhandles i den nævnte artikel 2, stk. 1, litra b).

Artikel 54 i konvention nr. 102 omhandler tilfælde af »en vis grad af uarbejdsdygtighed, såfremt det må antages, at denne uarbejdsdygtighed vil være permanent, eller såfremt den vedvarer efter ophøret med modtagelsen af sygegodtgørelse«. Det drejer sig alene om uarbejdsdygtighed, og enhver anden slags invaliditet falder uden for konventionens anvendelsesområde, herunder også den fysiske uskikkethed, der består i nedsat styrke eller førlighed sammenlignet med en normal person, der har alle lemmer i behold og er i god helbredstilstand. Det er netop den slags invaliditet, der er omhandlet i den belgiske lov af 27. juni 1971. Den sædvanlige støtte, der tildeles handicappede, er således kun en ydelse ved invaliditet i den betydning, der er forudsat i artikel 2, stk. 1, litra b) i forordning nr. 2, såfremt den opfylder de to nævnte betingelser i artikel 54 i konvention nr. 102, dvs. at den er en ydelse, som udover en vedvarende tilstand af uarbejdsdygtighed forudsætter en forbindelse mellem adgangen i indtægt og omfanget af ydelsen.

En sådan forbindelse mangler ganske i denne sag. Faktisk fremgår det af det til lovgivningen om ydelse af støtte til handicappede knyttede skema over invaliditetsgrader (jf. ministeriel anordning af 19. marts 1959, Moniteur beige, 21. april 1959), at invaliditetsgraderne, der gør det muligt at fastsætte de pågældendes vedvarende uarbejdsdygtighed, er blevet udarbejdet af socialministeriets socialmedicinske afdeling uden henvisning til noget bestemt erhverv. Dette skema er opstillet på grundlag af skøn, uden hensyn til erhverv eller socialretlig stilling.

I modsætning til ydelser ved invaliditet er støtten til handicappede altså ikke en indkomsterstatning, der skal modsvare en nedgang i modtagerens indtjeningsevne; den kan også tildeles personer, der aldrig har arbejdet. Hertil kommer, at indkomsterstatningen for invalide arbejdstagere udgøres af godtgørelsen for uarbejdsdygtighed, som eventuelt udbetales i form af invaliditetsgodtgørelse. Støtten til handicappede ydes ved en vis invaliditetsgrad, der ikke falder sammen med invaliditetslovgivningens, og kan ikke være en ekstra ydelse ved invaliditet.

Vedrørende det andet spørgsmål er den belgiske stat af den opfattelse, at de »sociale fordele«, der er omhandlet i denne forordnings artikel 7, stk. 2, i henhold til den første betragtning i forordning nr. 1612/68 er sådanne, som er knyttet til udøvelsen af erhverv. Som det fremgår af den foregående redegørelse, har de omstridte ydelser ingen forbindelse med erhvervsudøvelsen. I øvrigt kan den ovennævnte bestemmelse kun være til gavn for en person, der har status som arbejdstager (sammenlign dom nr. 76/72, præmis nr. 9).

Den belgiske stat konkluderer således:

»1. En fortolkning af artikel 2, stk. 3 i forordning nr. 3 og af artikel 7, stk. 2 i forordning nr. 1612/68 er ikke nødvendig, for at Tribunal du Travail, Liège, kan træffe afgørelse i den sag, der er blevet den forelagt.

2. Under alle omstændigheder bør de to spørgsmål besvares benægtende.«

C — Den italienske stats indlæg

Vedrørende det første spørgsmål har den italienske regering henvist til Domstolens praksis og særlig til dommen af 28. maj 1974 i sag nr. 187/73 »Callemeyn«. De principper, som Domstolen ved den lejlighed har givet udtryk for, gør det faktisk muligt at løse det materielle problem, der opstår i denne sag, og således besvare det første spørgsmål, som sagsøgerinden i hovedsagen har foreslået. For ikke at gøre sin redegørelse for lang har den italienske regering indskrænket sig til at henvise til de indlæg, som den har afgivet i den netop nævnte sag.

Vedrørende det andet spørgsmål er den italienske regering af den opfattelse, at et bekræftende svar på det andet spørgsmål ikke er betinget af et benægtende svar på det første, thi ordningen vedrørende støtte til handicappede, der ganske vist fungerer som en offentlig forsorg, er også en social fordel i den i artikel 7, stk. 2 i forordning nr. 1612/68 forudsatte betydning. Logisk set er de to begreber social sikring og offentlig forsorg ikke ganske modstridende og udelukker ikke gensidigt hinanden men lader sig mere hensigtsmæssigt opfatte som begreber, der supplerer hinanden.

Forskellen mellem de to ordninger beror slet ikke på formålet med og arten af de fordele, der tilkommer arbejdstagere, men hænger mere eller mindre sammen med den retlige beskaffenhed af den pågældendes krav på disse fordele. Hvis dette krav kan konkretiseres som en subjektiv ret, er man under den sociale sikringsordning; såfremt det i modsætning hertil er bundet til offentlige myndigheders diskretionære vurdering, hører det hjemme under området for offentlig forsorg som omhandlet i artikel 2, stk. 3 i forordning nr. 3. Følgelig kan en foranstaltning, der må betegnes som en offentlig forsorgsydelse i den i forordning nr. 3 forudsatte betydning, beskrives som en »social fordel« med henblik på fortolkningen af artikel 7, stk. 2 i forordning nr. 1612/68. Herefter er den italienske regering ikke i tvivl om, at de ydelser, der i henhold til en national lov tildeles handicappede personer, i denne sag må beskrives som »sociale fordele«. Det er unødvendigt at hensive til, at disse ydelser er omhandlet i generelle regler, der ikke refererer til erhvervsarbejde: hvis man kun kunne anvende de nationale bestemmelser, der udtrykkeligt vedrører arbejdstagere, på vandrende arbejdstagere, ville det reelt være let at omgå fællesskabsreglerne og begunstige egne borgere ved at formulere en hvilken som helst social sikringslov generelt. I det foreliggende tilfælde bør det tværtimod betragtes som tilstrækkeligt, at (også) nationale arbejdstagere kan få gavn af disse nationale bestemmelser; forbudet mod forskelsbehandling i EØF-traktatens artikel 7 forudsætter, at disse samme regler også kan være til gavn for andre medlemsstaters borgere, der udfører eller har udført et arbejde i en given medlemsstat.

D — EØF-Kommissionens indlæg

Ifølge Kommissionen for De europæiske Fællesskaber fremkalder den formulering, som den pågældende dommer har givet sine spørgsmål, en vis forvirring. Eftersom artikel 2, stk. 3 i forordning nr. 3 udelukker »offentlig forsorg« fra sit anvendelsesområde, og eftersom Domstolen i sin praksis har præciseret, at udtrykket »sociale fordele« som omhandlet i artikel 7, stk. 2 i forordning nr. 1612/68 kun kommer i betragtning, hvor det ikke drejer sig om en social sikringsydelse i den i forordning nr. 3 forudsatte betydning, kan det andet spørgsmål kun stilles, såfremt det første besvares bekræftende, idet den omhandlede lovgivning netop er en lovgivning om offentlig forsorg. Imidlertid fremgår det af sammenhængen i forelæggelseskendelsen, at det spørgsmål, som Tribunal du Travail, Liège, egentlig har villet stille, er, om ydelserne til handicappede i henhold til den belgiske lov af 27. juni 1969 falder ind under området for forordning nr. 3, og såfremt dette besvares benægtende, om disse ydelser er »sociale fordele« i den betydning, der er forudsat i artikel 7, stk. 2 i forordning nr. 1612/68. I øvrigt lader det til, at sagsøgerinden i hovedsagen er gift med en lønnet belgisk arbejdstager, der arbejder i Belgien, og at hun ikke er og aldrig har været arbejdstager, eller hvad hermed ligestilles. Indi rekte rejses der også et andet spørgsmål i forelæggelseskendelsen, nemlig hvorvidt det krav om statsborgerskab, som er en betingelse for tildelingen af støtte til handicappede, er faldet bort til fordel for familiemedlemmerne til en arbejdstager, eller hvad dermed ligestilles, som følge dels af forordning nr. 3 dels af forordning nr. 1612/68.

I henhold til det princip, som Domstolen har givet udtryk for, og hvorefter man på dette område ikke bør anvende en formalisme, der er uforenelig med arten af og formålet med ordningen i EØF-traktatens artikel 177, er det væsentlige indhold af de forelagte spørgsmål:

»a) Er støtten til handicappede i henhold til en national lovgivning omfattet af de ydelser, der nævnes i artikel 2, stk. 1 i forordning nr. 3?

b) Eller er den en social fordel i den i artikel 7, stk. 2 i forordning nr. 1612/68 forudsatte betydning?

c) Er det krav om statsborgerskab, som tildelingen af disse ydelser er betinget af, faldet bort for så vidt angår en arbejdstagers familiemedlemmer som følge dels af forordning nr. 3, dels af forordning nr. 1612/68?«

Vedrørende det første af disse spørgsmål er det ikke en følge af, at loven af 27. juni 1969 ikke er nævnt i bilag B i forordning nr. 3, at den nødvendigvis falder uden for forordningens anvendelsesområde.

For løsningen af nærværende problem er det vigtigt at beskrive de i den pågældende lov omhandlede ydelser i forhold til de kriterier, der bestemmer den materielle rækkevidde af forordning nr. 3. Selv om Domstolen ikke i henhold til proceduren efter traktatens artikel 177 kan fortolke den belgiske lov, kan den ikke desto mindre forsyne den nationale ret med sådanne fortolkningselementer fra fællesskabsretten, og som kan vejlede disse retter ved lovens anvendelse.

Efter at have undersøgt betingelserne og vilkårene i den belgiske lov af 27. juni 1969. for tildelingen af ydelser til handicappede og efter at have henvist til Domstolens praksis på dette område og til opbygningen af forordning nr. 1408/71 har Kommissionen anført, at de ydelser, der er nævnt i artikel 2, stk. 1, litra b) i forordning nr. 3, også omfatter ydelser efter nationale bestemmelser om støtte til handicappede, i det omfang disse bestemmelser i denne forordnings betydning vedrører arbejdstagere og hvad dermed ligestilles, og hjemler disse en lovmæssig ret til sådanne fordele. Såfremt fru Costa derfor er arbejdstager, og hvad dermed må ligestilles, i den i forordning nr. 3 forudsatte betydning, kan man ikke stille noget statsborgerkrav til hende, og den midlertidige overenskomst vil være gældende for hende »i det omfang, hvor denne forordning er mere gunstig for de berettigede end den nævnte overenskomst«.

Vedrørende det andet spørgsmål er Kommissionen af den opfattelse, at det er blevet uden genstand, eftersom den pågældende er lønnet arbejdstager, og hvad dermed ligestilles, i den i forordning nr. 3 forudsatte betydning, hvorfor den omstridte støtte er en social sikringsydelse.

Med hensyn til det tredje spørgsmål har Kommissionen præciseret, at det efter sagens akter bør lægges til grund, at den pågældende ikke selv er arbejdstager men blot gift med en arbejdstager, der er beskæftiget i Belgien. Spørgsmålet er derfor, om den pågældende som medlem af en arbejdstagers familie, er berettiget til en støtte til handicappede i henhold til en national lovgivning som den belgiske lov af 27. juni 1969 enten i medfør af forordning nr. 3 eller i medfør af forordning nr. 1612/68.

a) Vedrørende forordning nr. 3 har Kommissionen henvist til Domstolens praksis, hvoraf det fremgår, at sådanne ydelser til handicappede, som omhandles i den belgiske lovgivning, henhører under artikel 4, stk. 1, litra b) i forordning nr. 1408/71, for så vidt som de dér relevante bestemmelser kan siges at vedrøre en arbejdstager i den i samme forordnings artikel 1, litra a) forudsatte betydning. Hvad angår anvendelsesområdet for forordning nr. 3 har Domstolen givet udtryk for et tilsvarende princip i forbindelse med »garanteret indkomst«. Selv om den sidstnævnte forordning ikke definerer udtrykket »arbejdstager og hvad dermed ligestilles«, indeholder artikel la i forordning nr. 1408/71 til gengæld en sådan definition. Det er især denne bestemmelses litra a), ii), der gælder for sådanne ordninger som den belgiske lov om handicappede, dvs. »sociale sikringsordninger for samtlige indbyggere«. I henhold til dette afsnit, særligt dets andet led, er enhver, der er forsikret under en sådan ordning, at betragte som arbejdstager, såfremt vedkommende er forsikret »mod en anden af de i bilag V opregnede risici inden for rammerne af en ordning for arbejdstagere«. Imidlertid er familiemedlemmer, der ikke selv er arbejdstagere, ikke forsikret i henhold til sådanne ordninger men har kun sådanne rettigheder, som kan afledes af arbejdstagerens forsikring. Heraf følger, at fru Costa, der ikke selv er arbejdstager eller hvad dermed ligestilles, i den citerede bestemmelses forstand, ikke kan rejse noget krav på grundlag af den nævnte forordning og særlig ikke krav på den ligebehandling, som denne tekst tilstræber. Hvis det i øvrigt antages, at status som »arbejdstager, og hvad dermed ligestilles«, ikke er en betingelse for, at forordning nr. 3 kan finde anvendelse på ordninger som den her omstridte, må det afgøres, hvilke rettigheder, der i henhold til fællesskabsretten anerkendes for familiemedlemmer. I medfør af artikel 4, stk. 1 i forordning nr. 3 er arbejdstagerens »ydelsesberettigede pårørende«, der omhandles i EØF-traktatens artikel 51, netop »familiemedlemmer« og »efterladte«, hvilke begreber defineres i artikel 1, litra n) og o) i nævnte forordning. Det fremgår heraf, at fællesskabsretten kun gælder for en arbejdstagers familiemedlemmer i det omfang, hvor disse rettigheder tilkommer dem selv i henhold til en medlemsstats lovgivning, dvs. i det om fang hvor denne lovgivning tillægger dem rettigheder, der er afledt af arbejdstagerens forsikring. På denne måde tilsikrer forordning nr. 3 ikke de familiemedlemmer, som ikke selv er arbejdstagere, nogen lovmæssig ligebehandling i den medlemsstat, hvor arbejdstageren er beskæftiget, når en sådan lovgivning gør ydelsen til handicappede betinget af statsborgerskab og knytter ydelsen til bopæl på den nævnte stats område og ikke til arbejdstagerens forsikring.

b) Vedrørende forordning nr. 1612/68 har Kommissionen påpeget, at den udtrykkeligt vedrører den arbejdstager, som er statsborger i en medlemsstat, og som søger eller udøver beskæftigelse i en anden medlemsstat. Hvad angår arbejdstagerens familiemedlemmer, bestemmer denne forordnings artikel 10 ligeledes, at det drejer sig om ægtefælles og slægtninge i op- og nedstigende linje til en »arbejdstager«, der er statsborger i én medlemsstat og er beskæftiget på en anden medlemsstats område …«. Antages det derfor, at fru Costa er gift med en belgisk arbejdstager, som er beskæftiget i Belgien, gælder forordning nr. 1612 ikke for hende. I øvrigt må anvendelsen af den nævnte forordning også udelukkes i nærværende tilfælde af den grund, at de »sociale fordele«, der er omhandlet i artikel 7, i henhold til Domstolens praksis er sådanne, som er knyttet til beskæftigelsen og er til fordel for arbejdstagerne selv, hvorfor fordele, der tilkommer familiemedlemmer, falder uden for artiklen. De eneste rettigheder til fordel for arbejdstagerens ægtefælle er dem, der er opregnet i forordningens artikler 10 og 11, der, sammen med artikel 12, udtrykkeligt omhandler »arbejdstagerens familie«.

På grundlag af denne redegørelse har Kommissionen foreslået at svare således på de 3 spørgsmål:

»1. De i artikel 2, stk. 1, litra b) i forordning nr. 3 opregnede ydelser omfatter ydelser, der i henhold til nationale bestemmelser tildeles handicappede, for så vidt disse bestemmelser vedrører arbejdstagere og hvad dermed ligestilles, i nævnte forordnings forstand og sikrer dem en lovmæssig ret til sådanne fordele.

2. Følgelig kommer Rådets forordning nr. 1612/68 om arbejdskraftens frie bevægelighed inden for Fællesskabet ikke i betragtning.

3. Hverken bestemmelserne i Rådets forordning nr. 3 eller i Rådets forordning nr. 1612/68 sikrer familiemedlemmer til en arbejdstager, der er beskæftiget i en medlemsstat, ligestilling i forhold til denne medlemsstats lovgivning, som gør retten til ydelser til handicappede betinget af statsborgerskab, når denne ret er afhængig ikke af arbejdstagerens forsikring eller beskæftigelse men af de berettigede personers bopæl på nævnte medlemsstats område.«

III — Den mundtlige forhandling

Sagsøgerinden i hovedsagen, den belgiske stat bistået af . advokat Jacques Bovy, og Kommissionen for De europæiske Fællesskaber har afgivet mundtlige indlæg i retsmødet den 1. oktober 1974;

disse indlæg har ikke tilført sagen nye omstændigheder, som ikke er kommet frem under skriftvekslingen;

generaladvokaten har fremsat forslag til afgørelse i retsmødet den 22. oktober 1974.

Præmisser

1 Ved kendelse af 29. marts 1974, indgået til Domstolen den 5. juni 1974, har Tribunal du Travail, Liège, i medfør af EØF-traktatens artikel 177 forelagt nogle præjudicielle spørgsmål vedrørende fortolkningen af visse bestemmelser i Rådets forordning nr. 3 om social sikring af vandrende arbejdstagere og i Rådets forordning nr. 1612/68 om arbejdskraftens frie bevægelighed inden for Fællesskabet;

2 disse spørgsmål er stillet i forbindelse med en retssag vedrørende kongeriget Belgiens afvisning af at lade sagsøgerinden i hovedsagen, der er italiensk statsborger men belgisk gift og har bopæl i Belgien siden juli 1956, falde ind under den belgiske lov af 27. juni 1969 om støtte til handicappede under henvisning til, at hun på grund af sit statsborgerskab alene ville kunne ligestilles med egne statsborgere i medfør af den foreløbige europæiske overenskomst af 11. december 1953 om sociale sikringsordninger for ældre, invalide og efterladte, men at hun ikke opfylder betingelserne i henhold til den nævnte overenskomsts artikel 2.

3 Det første spørgsmål drejer sig om, hvorvidt »loven om støtte til handicappede (lov af 27. juni 1969) er en lov om offentlig forsorg, der materielt set henhører under anvendelsesområdet for artikel 2, stk. 3 i forordning nr. 3«.

4 Ifølge sin artikel 1, litra b) gælder forordning nr. 3 for enhver lovgivning i medlemsstaterne vedrørende de i artikel 2, stk. 1 og 2 nævnte »sociale sikringsordninger og sikringsgrene«;

5 i henhold til sidstnævnte artikels stk. 3 gælder forordningen derimod ikke for »offentlig social og sundhedsmæssig forsorg.«

6 Selv om det med henblik på anvendelsen af denne forordning kan synes ønskeligt at sondre mellem en lovgivning om social sikring og en lovgivning om offentlig forsorg, kan man ikke udelukke muligheden af, at en lov på grund af den personkreds, den retter sig til, sin målsætning og sin praktiske gennemførelse samtidig har tilknytning til begge kategorier og således unddrager sig en almen beskrivelse;

7 selv om en lov om ydelse af støtte til handicappede i kraft af visse af sine karateristika nærmer sig social forsorg — navnlig når den opstiller trang som væsentligt kriterium for sin anvendelse og ser bort fra ethvert krav til beskæftigelsesperioder, tilknytning eller bidrag — er den dog beslægtet med social sikring, i det omfang den giver afkald på enhver individuel vurdering, der er karateristisk for forsorgen, og tillægger de berettigede en i loven fastsat retsstilling;

8 på grund af den vide definition af kredsen af berettigede har en sådan lovgivning i realiteten en dobbeltfunktion, idet den dels sikrer handicappede, som helt falder uden for den sociale sikringsordning, en minimumsindtægt, og dels sikrer modtagere af sociale sikringsydelser, der er permanent uarbejdsdygtige, en supplerende indtægt.

9 I henhold til sin artikel 2, stk. 1, litra b) gælder forordning nr. 3 for alle »ydelser ved invaliditet, herunder ydelser, der tager sigte på at bevare eller forbedre erhvervsevnen«;

10 ifølge artikel 1, litra s) i samme forordning må udtrykket ydelser forstås i videste betydning, dvs. som samtlige ydelser »herunder samtlige dele af dem, der afholdes af offentlige midler, forhøjelser, reguleringstillæg eller andre tillæg«;

11 imidlertid må en national lovgivning, der hjemler handicappede ret til støtte, i forhold til den i forordning nr. 3 omhandlede personkreds anses for at vedrøre social tryghed i den betydning, der er forudsat i traktatens artikel 51 og de fællesskabsforordninger, der er udstedt til gennemførelse af denne bestemmelse.

12 Det andet spørgsmål drejer sig om, hvorvidt loven om handicappede for det tilfælde, at det første spørgsmål besvares benægtende, er en sådan social fordel, som omhandles i artikel 7, stk. 2 i forordning nr. 1612/68;

13 det fremgår af forelæggelseskendelsen, at dette spørgsmål kun stilles for det tilfælde, at det statueres, at den omhandlede lovgivning falder uden for forordning nr. 3 i medfør af denne forordnings artikel 2, stk. 3;

14 da dette ikke er tilfældet, er der ikke grund til at behandle det andet spørgsmål.

Vedrørende sagsomkostningerne

15 De udgifter, der er afholdt af den belgiske stat, Den italienske Republiks regering og Kommissionen for De europæiske Fællesskaber, som alle har indgivet indlæg for Domstolen, kan ikke godtgøres;

16 da retsforhandlingerne i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne.

På grundlag af disse præmisser, kender DOMSTOLEN idet den tager stilling til de spørgsmål, som Tribunal du Travail, Liège, ved kendelse af 29. marts 1974 har forelagt den, følgende for ret:

En national lovgivning, der hjemler handicappede ret til støtte, må i forhold til den i forordning nr. 3 omhandlede personkreds anses for at vedrøre social tryghed i den betydning, der er forudsat i traktatens artikel 51 og de fællesskabsforordninger, der er udstedt til gennemførelse af denne bestemmelse.