ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Rettens dom (Sjette Afdeling) af 23. maj 2019 –

Remag Metallhandel og Jaschinsky mod Kommissionen

(Sag T-631/16)

»Ansvar uden for kontraktforhold – antidumping – OLAF’s vedholdende opfordring til medlemsstaterne om opkrævning af antidumpingtold på enhver import af silicium med oprindelse i Taiwan uden beviser for, at dette metal havde oprindelse i Kina – forordning (EF) nr. 398/2004 og gennemførelsesforordning (EU) nr. 467/2010 – årsagsforbindelse«

1. Erstatningssøgsmål – selvstændigt i forhold til annullations- og passivitetssøgsmål – rækkevidde (Art. 263, stk. 4, TEUF, art. 268 TEUF og art. 340, stk. 2, TEUF) (jf. præmis 26)

2. Ansvar uden for kontraktforhold – betingelser – ulovlighed – tab – årsagsforbindelse – en af disse betingelser foreligger ikke – søgsmålet forkastet i det hele (Art. 340, stk. 2, TEUF) (jf. præmis 36-38)

3. Ansvar uden for kontraktforhold – betingelser – årsagsforbindelse – begreb – bevisbyrde (Art. 340, stk. 2, TEUF) (jf. præmis 40 og 41)

4. Annullationssøgsmål – akter, der kan være genstand for søgsmål – begreb – akter, der fremkalder bindende retsvirkninger – endelig rapport fra Det Europæiske Kontor for Bekæmpelse af Svig (OLAF) vedrørende en ekstern undersøgelse og henstilling fra OLAF’s generaldirektør med hensyn til, hvorledes den skal følges op af de nationale myndigheder – ikke omfattet (Art. 263 TEUF) (jf. præmis 48)

5. Ansvar uden for kontraktforhold – betingelser – årsagsforbindelse – begreb – Det Europæiske Kontor for Bekæmpelse af Svigs (OLAF) vedholdenhed over for medlemsstaterne med hensyn til opkrævning af antidumpingtold hos sagsøgeren – den nationale myndigheds skønsbeføjelse med hensyn til opfølgning på OLAF’s henstillinger – manglende årsagsforbindelse (Art. 267 TEUF og art. 340, stk. 2, TEUF; Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 883/2013, art. 11, stk. 6, og art. 12, stk. 3) (jf. præmis 48-58 og 62)

6. Det Europæiske Kontor for Bekæmpelse af Svig (OLAF) – undersøgelser – endelig undersøgelsesrapport og henstillinger – bindende karakter for de nationale myndigheder, som oplysningerne er stilet til – foreligger ikke – de nationale myndigheders skøn med hensyn til opfølgning – afgørelser, der kræver efterbetaling af ikke-opkrævet told – de nationale myndigheders enekompetence (jf. præmis 49-51)

7. Ansvar uden for kontraktforhold – skade – erstatningsberettigende tab – omkostninger afholdt i forbindelse med retssagen – ikke omfattet (Art. 340, stk. 2, TEUF) (jf. præmis 63)

Angående

Søgsmål anlagt i henhold til artikel 268 TEUF med påstand om erstatning for det tab, som sagsøgerne angiveligt har lidt som følge af opfordringen fremsat af Det Europæiske Kontor for Bekæmpelse af Svig (OLAF) til medlemsstaternes toldmyndigheder om at opkræve antidumpingtold af partier af silicium, der er eksporteret fra Taiwan til Den Europæiske Union.

Konklusion

1) Europa-Kommissionen frifindes.
Modbevis og adgangen til at fremkomme med nye beviser som følge af et modbevis fra modpartens side i svarskriftet er ikke omfattet af præklusionsreglen i Rettens procesreglements artikel 85, stk. 1, som foreskriver, at beviserne fremlægges eller anføres i forbindelse med den første udveksling af processkrifter. Denne bestemmelse omfatter nemlig nye beviser og skal ses i sammenhæng med procesreglementets artikel 92, stk. 7, hvorefter adgangen til at føre modbevis og til at fremkomme med nye beviser udtrykkeligt bevares.

Den formodning om EU-varemærkers gyldighed, som kendetegner ugyldighedssager, begrænser forpligtelsen for Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO) til i overensstemmelse med artikel 76, stk. 1, i forordning nr. 207/2009 om EU-varemærker at foretage en prøvelse ex officio af de relevante faktiske omstændigheder, der vil kunne foranledige EUIPO til at anvende de absolutte registreringshindringer. Da der foreligger en formodning for, at det registrerede EU-varemærke er gyldigt, påhviler det den person, der har indgivet ugyldighedsbegæringen vedrørende dette varemærke, for EUIPO at påberåbe sig de konkrete forhold, der rejser tvivl om dets gyldighed.

Indgiveren af ugyldighedsbegæringen kan imidlertid med henblik på at anfægte gyldigheden af et registreret EU-varemærke påberåbe velkendte kendsgerninger. Velkendte kendsgerninger er defineret som kendsgerninger, som enhver har kendskab til eller kunne få kendskab til ved almindeligt tilgængelige kilder.

Når EUIPO’s instanser beslutter at tage hensyn til velkendte kendsgerninger, påhviler det derudover ikke disse instanser at godtgøre rigtigheden af sådanne faktiske omstændigheder i deres afgørelser.

På samme vis kan det ikke foreholdes parterne i en procedure for EUIPO’s instanser, at de ikke har fremlagt beviser med henblik på at godtgøre korrektheden af velkendte kendsgerninger. Det er først efter, at appelkammeret har anført, at de velkendte kendsgerninger, som parterne i en ugyldighedssag har påberåbt, ikke kan anses for sådanne, at appelkammeret i givet fald kan forkaste dem med den begrundelse, at parterne ikke har fremført tilstrækkelige beviser med henblik på at godtgøre rigtigheden deraf.

(jf. præmis 31-34)
2.

Fri bevægelighed for personer – arbejdstagere – traktatens bestemmelser – anvendelsesområde – arbejdstagernes frie bevægelighed mellem et hjemsted uden for Unionen og et tjenestested inden for Unionen – ikke omfattet (Art. 45 TEUF) (jf. præmis 32-36)
2.

Fri bevægelighed for personer – arbejdstagere – traktatens bestemmelser – anvendelsesområde – arbejdskraftens bevægelighed mellem et hjemsted uden for Unionen og et tjenestested inden for Unionen – ikke omfattet (Art. 45 TEUF) (jf. præmis 32-36)
2.

Fri bevægelighed for personer – arbejdstagere – traktatens bestemmelser – anvendelsesområde – arbejdstageres bevægelighed mellem et hjemsted uden for Unionen og et tjenestested inden for Unionen – ikke omfattet (Art. 45 TEUF) (jf. præmis 33-37)
4.

Fri bevægelighed for personer – arbejdstagere – traktatens bestemmelser – anvendelsesområde – arbejdskraftens bevægelighed mellem et hjemsted uden for Unionen og et tjenestested inden for Unionen – ikke omfattet (Art. 45 TEUF) (jf. præmis 66-70)
Rettens dom (Ottende Afdeling) af 15. juni 2022 –

Schaffrin mod Kommissionen

(Sag T-538/16)

»Personalesag – tjenestemænd – ændring af vedtægten i 2014 – godtgørelse af årlige rejseudgifter – hjemsted i et tredjeland – standardbeløb beregnet på grundlag af afstanden mellem tjenestestedet og hovedstaden i den medlemsstat, hvor tjenestemanden er statsborger«

Tjenestemænd – godtgørelse af udgifter – årlige rejseudgifter – reform af vedtægten – EU-lovgivers skønsbeføjelse – anvendelse af forskellige beregningsmetoder for tjenestemænd, der har deres hjemsted inden for Unionen, og tjenestemænd, der har deres hjemsted uden for Unionen – lovlighed – tilsidesættelse af retssikkerhedsprincippet, ligebehandlingsprincippet og proportionalitetsprincippet – foreligger ikke

(Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 20; Tjenestemandsvedtægten, som ændret ved forordning nr. 1023/2013, bilag VII, art. 8)

(jf. præmis 31-35, 39 og 41-60)

Konklusion

1) Europa-Kommissionen frifindes.

2) Dora Schaffrin bærer sine egne omkostninger og betaler de af Kommissionen afholdte omkostninger.
2.

Tilnærmelse af lovgivningerne – ensartede lovgivninger – humanmedicinske lægemidler – lægemidler til sjældne sygdomme – lægemidler svarende til et lægemiddel til en sjælden sygdom, der indeholder samme aktive stof, terapeutiske indikation, lægemiddelform, indgivelsesvej og dosering som et referencelægemiddel – markedsføringstilladelse – hybrid procedure – ikke forpligtelse til at fremlægge kliniske undersøgelser for at påvise disse lægemidlers terapeutiske ækvivalens [Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 141/2000, art. 8, stk. 1, og 3; Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/83, art. 8, stk. 3, litra i), og art. 10, stk. 1 og 3] (jf. præmis 52-60)
Rettens dom (Første Afdeling) af 8. december 2021 –

BZ mod ECB

(Sag T-500/16)

»Personalesag – ansatte ved ECB – ansøgning om anerkendelse af en sygdom som en erhvervssygdom – ansvar uden for kontraktforhold – økonomisk tab – ikke-økonomisk tab«

Tjenestemandssager – ansatte ved Den Europæiske Centralbank – dom om annullation – retsvirkninger – forpligtelse til at vedtage gennemførelsesforanstaltninger – dom om annullation af afgørelser, der afslutter en procedure til anerkendelse af en sygdom som en erhvervssygdom og en undersøgelse vedrørende hævdet psykisk chikane – sagsøgerens påstand om erstatning af det lidte økonomiske tab – påstanden fremsat for tidligt

(Art. 266 TEUF)

(jf. præmis 49 og 50)

Angående

Søgsmål støttet på artikel 270 TEUF og artikel 50a i statutten for Den Europæiske Unions Domstol med påstand dels om annullation af ECB’s afgørelser af 29. august 2011, af 20. december 2011 og af 25. april 2012, dels om erstatning for de økonomiske og ikke-økonomiske tab, som sagsøgeren hævder at have lidt som følge af ECB’s handlinger.

Konklusion

1) Den Europæiske Centralbank (ECB) frifindes.
5.

Den Europæiske Unions budget – finansiel støtte fra Unionen – modtageren forpligtet til at overholde betingelserne for tildeling af tilskud – begrundelse for afholdte udgifter – procedure indledt af Kommissionen med henblik på inddrivelse af tidligere udbetalte forskud – inddrivelse af finansiering af omkostninger, der ikke anses for at være støtteberettigede (Art. 317 TEUF) (jf. præmis 79-84)
10.

Fælles handelspolitik – beskyttelse mod dumping – tab – faktorer, der skal tages i betragtning – dumpingens følgevirkninger for Unionens produktion – faktorer og indicier, der taler for en positiv tendens – omstændighed, som ikke udelukker, at det fastslås, at der foreligger en væsentlig skade for EU-erhvervsgrenen – Kommissionens forpligtelse til at foretage en overbevisende analyse af de positive og negative faktorer – domstolsprøvelse – åbenbart urigtigt skøn – bevisbyrde (Aftalen om anvendelse af artikel VI i den almindelige overenskomst om told og udenrigshandel (antidumpingaftalen af 1994), art. 3.4; Rådets forordning nr. 1225/2009, art. 3, stk. 2, 3 og 5; Europa-Parlamentets og Rådets forordning 2016/1036, art. 3, stk. 3) (jf. præmis 171-176 og 205)
7.

Fælles handelspolitik – beskyttelse mod dumping – tab – faktorer, der skal tages i betragtning – dumpingens følgevirkninger for Unionens produktion – faktorer og indicier, der taler for en positiv tendens – omstændighed, som ikke udelukker, at det fastslås, at der foreligger en væsentlig skade for Unionens erhvervsgren – Kommissionens forpligtelse til at foretage en overbevisende analyse af de positive og negative faktorer – domstolsprøvelse – åbenbart urigtigt skøn – bevisbyrde (Aftalen om anvendelsen af artikel VI i den almindelige overenskomst om told og udenrigshandel (antidumpingaftalen af 1994), art. 3.4; Rådets forordning nr. 1225/2009, art. 3, stk. 2, 3 og 5, Europa-Parlamentets og Rådets forordning 2016/1036, art. 3, stk. 3) (jf. præmis 137-142 og 171)
30

Sagsøgeren har gjort gældende, at kvaliteten af afbildningerne af designet gør det muligt at foretage en reproduktion. Afbildningerne fremgår nemlig af en neutral baggrund i overensstemmelse med artikel 4, stk. 1, litra d) og e), i forordning nr. 2245/2002, de er ikke retoucheret med blæk eller korrekturlak, og de er af en kvalitet, som gør det muligt tydeligt at skelne alle detaljer i den genstand, for hvilket der er ansøgt om beskyttelse, og som giver mulighed for formindskelse eller forstørrelse. Disse krav er de eneste, der følger af EU-lovgivningen. Appelkammerets afslag på at fastsætte en ansøgningsdato med den begrundelse, at afbildningerne ikke gør det muligt at afgøre, om der er ansøgt om beskyttelse for bægret, flasken eller en kombination af dem begge, er forkert, idet dette spørgsmål alene melder sig i forbindelse med en krænkelsessag, og det er ikke til hinder for fastsættelsen af en ansøgningsdato. Appelkammerets betragtninger kan eventuelt tages i betragtning i forbindelse med spørgsmålet om, hvorvidt et design er egnet til at kunne registreres. Ifølge sagsøgeren fastsætter artikel 36, stk. 1, litra c), i forordning nr. 6/2002 og artikel 10, stk. 1, litra c), i forordning nr. 2245/2002, sammenholdt med sidstnævnte forordnings artikel 4, stk. 1, litra e), kun krav til kvaliteten af afbildningen af designet og ikke til indholdet heraf. Den generelle opbygning af artikel 45 og 46 i forordning nr. 6/2002 taler for, at der burde have været fastsat en ansøgningsdato for sagsøgerens registreringsansøgninger.
15

Sagsøgerne har for det andet gjort gældende, at begrebet »skoleudgifter« er et selvstændigt begreb. Sagsøgerne har i denne forbindelse anerkendt, at den offentligt støttede undervisning i Belgien ikke fastsætter undervisning i modersmålet engelsk af indfødte lærere eller formidling af det jødiske folks kulturelle, religiøse og historiske arv. Den eneste måde at sikre denne undervisning vil være en supplerende finansiering. De udgifter, der dækkes af de pågældende skolers egne midler, og som finansieres takket være støtten fra sammenslutningerne, som drives uden gevinst for øje, er nemlig de udgifter, som gør det muligt for en elev først at få adgang til et specifikt pædagogisk projekt og dernæst i fornødent omfang at deltage i samme skoles programmer og undervisningstimer. Parlamentets argument om, at det i den belgiske lovgivning præciseres, at en skole ikke kan betinge en indskrivning af betaling af et pengebeløb, uanset om det er til selve skolen eller til et andet organ, tilsidesætter den selvstændige karakter af begrebet »skoleudgifter«. Ifølge sagsøgerne fremgår det endvidere af erklæringen om skoleudgifter, at de afholdte udgifter nøjagtigt svarer til forældrenes deltagelse i finansieringen af den sammenslutning, som drives uden gevinst for øje, og som støtter en offentligt støttet skole, og ved deres formål og anvendelse udgør skoleudgifter, der kan godtgøres.
21

Kommissionen har bestridt, at ansættelsesmyndigheden har pligt til at tilbagebetale sagsøgeren de beløb, som er blevet fradraget i dennes løn. Den har i denne forbindelse henvist til, at det ikke er muligt at pålægge sagsøgeren en strengere sanktion end en irettesættelse, og har tilføjet, at denne sanktion ikke afspejler grovheden af de begåede forsømmelser. Ifølge Kommissionen vil en tilbagebetaling af de fradragne beløb, som følger af en ordlydsfortolkning af artikel 24, stk. 4, i bilag IX til vedtægten, derfor være i strid med formålet med denne bestemmelse, som er at fjerne virkningerne af de pågældende fradrag, når de efter disciplinærsagen anses for at være for vidtgående i forhold til grovheden af de konstaterede forsømmelser. Det følger ligeledes af en ordlydsfortolkning af denne bestemmelse, at en ansat, som tilbagebetales de beløb, der er blevet fradraget i hans løn på trods af grovheden af de forsømmelser, som han lægges til last, opnår en ugrundet berigelse, og at der foreligger en ulige behandling af de ansatte, som har begået de samme forsømmelser under udførelsen af deres hverv, alt afhængig af, om der opretholdes et vedvarende og permanent retligt forhold til disse ansatte efter ophøret af deres hverv. Ansatte, der som sagsøgeren ikke længere har et retligt forhold til Kommissionen, kan derfor, som følge af at de ikke kan pålægges strengere sanktioner end en irettesættelse, opnå en tilbagebetaling af de fradrag, der er foretaget i deres løn, selv om disse var begrundede på det tidspunkt, hvor de blev vedtaget. Kommissionen har subsidiært tilføjet, at de beløb, der skal tilbagebetales, i givet fald kun kan pålægges renter, såfremt der ikke er blevet idømt en sanktion efter disciplinærsagen.
Det fremgik af en e-mail af 28. maj 2015, som en ansat i enheden for »Personale« under direktoratet for ressourcer i GD for »Kommunikation« sendte på vegne af chefen for denne enhed til sagsøgeren, at GD for »Kommunikation« ikke havde til hensigt at forlænge hendes ansættelse som kontraktansat til varetagelse af hjælpefunktioner (herefter »afgørelsen af 28. maj 2015«). Denne e-mail havde følgende ordlyd:

»Som jeg forklarede Dem under vores møde den 4. februar 2015, havde denne enhed behov for at få tilført ressourcer med henblik på at forberede en stor begivenhed, nemlig EUVP’s 40-årsfødselsdag, der [var] planlagt til den 26. maj 2015. Da der efter afholdelsen af denne begivenhed ikke længere [var] et begrundet behov for at tilføre ressourcer til enheden [for besøgsprogrammet], [blev] der ikke til den kompetente myndighed (ansættelsesmyndigheden) indgivet en ansøgning om forlængelse af Deres kontrakt.«
10

Ved skrivelse af 4. februar 2015 besvarede generaldirektøren for GD for »Personale« skrivelsen af 23. januar 2015 fra sagsøgerens repræsentant, idet han oplyste, at der var blevet truffet en adskillelsesforanstaltning i forhold til chefen for enheden for audiovisuelle medier for at tilgodese sagsøgeren, hvilket bestod i, at sagsøgeren blev forflyttet til enheden for besøgsprogrammet. Hvad angår de oplysninger, som chefen for enheden for audiovisuelle medier havde nævnt under et møde i denne enhed, oplyste han over for sagsøgeren, at disse oplysninger »sk[ulle] forstås i sammenhæng med den adskillelsesforanstaltning, der var blevet truffet for at tilgodese [sagsøgeren], og ikke som en trussel rettet mod andre kolleger i hendes enhed, [og] endnu mindre som et nyt eksempel p[å] chikane mod [sagsøgeren]«. Generaldirektøren for GD for »Personale« meddelte endvidere sagsøgeren, at det efter en grundig undersøgelse af hendes sag og som svar på hendes ansøgning om at indlede en administrativ undersøgelse var blevet besluttet at videresende hendes sag til det rådgivende udvalg, hvis formand ville holde hende orienteret om den senere udvikling i sagen. Generaldirektøren for GD for »Personale« var af den opfattelse, at han dermed havde besvaret ansøgningen om bistand, og at dette inden for hans kompetenceområde havde den virkning, at sagsøgerens »sag var afsluttet« (herefter »afgørelsen af 4. februar 2015«).
76

For så vidt angår sagsøgerens argument vedrørende den komplementaritet, der foreligger mellem »udsmykning til lynlåse af ædle metaller« på den ene side, og »tasker«, der henhører under klasse 18, og som er omfattet af det ældre varemærke, på den anden side, skal det bemærkes, at »udsmykning til lynlåse af ædle metaller« ikke er uundværlige eller vigtige for at bruge en taske. En taske kan nemlig, selv når den er udstyret med en lynlås, anvendes uden, at denne lynlås påføres nogen udsmykning. Såfremt spørgsmålet betragtes ud fra synsvinklen om vigtigheden eller endog uundværligheden for »tasker« af anvendelsen af »beslag og udsmykning til lynlåse« bemærkes, at det ganske vist er korrekt, at det for at kunne anvende en udsmykning til lynlåse er nødvendigt at have en vare, der er udstyret med en lynlås. Det skal imidlertid konstateres, at tasker ikke er de eneste varer, der kan have et sådant lukkesystem. En udsmykning af lynlåse kan f.eks. ligeledes anvendes med en beklædningsgenstand, der er udstyret med en lynlås. Det skal i denne forbindelse endvidere konstateres, at der findes tasker, som ikke har et lynlåssystem. Den forbindelse, der består mellem »udsmykning af lynlåse af ædle metaller« og »tasker« er således ikke meget tæt. I denne forbindelse skal det bemærkes, at det med henblik på at fastslå, at varerne er af lignende art som følge af deres komplementaritet ikke er tilstrækkeligt, at en vare er uundværlig eller vigtig for brugen af den anden, idet denne omstændighed også skal have til følge, at forbrugeren kan antage, at ansvaret for fremstillingen af disse varer påhviler den samme virksomhed (jf. præmis 73 ovenfor). Med andre ord skal det undersøges, om »tasker« er så vigtige for brugen af »udsmykning til lynlåse«, at kundekredsen kan antage, at ansvaret for fremstillingen af disse varer påhviler den samme virksomhed (jf. i denne retning dom af 14.5.2013, Sanco mod KHIM – Marsalman (gengivelse af en kylling), T-249/11, EU:T:2013:238, præmis 39). Det skal lægges til grund, at den forbindelse, der foreligger mellem »udsmykning til lynlåse af ædle metaller« og »tasker«, ikke er tilstrækkeligt tæt til, at forbrugerne kan antage, at ansvaret for fremstillingen af disse varer påhviler den samme virksomhed. Kundekredsen forventer ikke, at en producent af tasker ligeledes udbyder udsmykning til lynlåse til salg.
120

Forbundsrepublikken Tyskland har i replikken anført, at Kommissionen under den skriftlige forhandling for Retten gav en efterfølgende begrundelse vedrørende anvendelsen af en korrektionssats på 10%, idet den forklarede, at der var blevet anvendt en begrænset finansiel korrektion på 5% i andre medlemsstater for tilsvarende mangler, da disse trods alt havde anvendt et pointsystem for at klassificere operationerne. Ud over det forhold, at denne begrundelse er fremsat for sent, bygger den imidlertid på en grund, som er i strid med den omstændighed, at der ikke i forordning nr. 1698/2005 stilles krav om et pointsystem for at klassificere operationerne.
9

Ved afgørelse af 18. januar 2016 (herefter »den anfægtede afgørelse«) gav Fjerde Appelkammer ved EUIPO sindustrysurf medhold i klagen og ophævede annullationsafdelingens afgørelse. Appelkammeret anførte først, at eftersom de betingelser, der er omhandlet i artikel 8, stk. 3, i forordning nr. 207/2009, ikke var opfyldt, kunne der ikke gives medhold i ugyldighedsbegæringen, som var støttet på artikel 53, stk. 1, litra b), i forordning nr. 207/2009. Ifølge appelkammeret forelå der nemlig dels ikke noget bevis for, at der eksisterede et »befuldmægtiget/fuldmagtsgiver«-forhold mellem parterne, idet sagsøgeren ikke havde forklaret, hvorledes den distributionsaftale, der var indgået i 2009 – inden stiftelsen af det sagsøgende selskab – mellem Endeavor Snowboards Inc. og sindustrysurf (herefter »distributionsaftalen«) kunne godtgøre, at der forelå et sådant forhold. Den nævnte aftale indeholdt i øvrigt ikke nogen henvisning til det anfægtede varemærke. Dels var der ikke noget, der godtgjorde, at sagsøgeren ikke havde samtykket i, at der blev indgivet en ansøgning om det anfægtede varemærke. Herefter anførte appelkammeret, at der heller ikke kunne gives medhold i ugyldighedsbegæringen, der var støttet på artikel 52, stk. 1, litra b), i forordning nr. 207/2009, eftersom der ikke på tidspunktet for indgivelsen af ansøgningen om det anfægtede varemærke var noget i sindustrysurfs adfærd, der antydede, at dette selskab havde handlet i ond tro. For det første fandt appelkammeret nemlig, at ansøgningen om det anfægtede varemærke var blevet indgivet med sagsøgerens samtykke. For det andet var det forhold, at sindustrysurf på tidspunktet for indgivelsen af ansøgningen om det anfægtede varemærke vidste, at dette allerede var blevet brugt af sagsøgeren og andre distributører, ikke i sig selv tilstrækkeligt til at godtgøre, at der forelå ond tro. For det tredje var der intet der godtgjorde, at sindustrysurf havde indgivet ansøgningen om det anfægtede varemærke i eget navn med den hensigt at bruge det mod sagsøgeren.
58

I modsætning til det, som sagsøgeren har anført, har det i denne henseende ingen betydning – selv hvis det skulle vise sig at være tilfældet – at ikke alle føde- og drikkevarerne bidrager til forbrugernes velbefindende. Det forhold, at et tegn er beskrivende for alene en del af de varer eller tjenesteydelser, der henhører under en kategori, som er nævnt som sådan i registreringsansøgningen, er nemlig ikke til hinder for, at der gives afslag på registrering af dette tegn, eftersom der i det pågældende tilfælde, hvis det pågældende tegn blev registreret som EU-varemærke for den omhandlede kategori, ikke ville være noget til hinder for, at dets indehaver også anvendte det for de varer og tjenesteydelser fra denne kategori, for hvilket det er beskrivende (jf. dom af 9.7.2008, Reber mod KHIM – Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (Mozart), T-304/06, EU:T:2008:268, præmis 92 og den deri nævnte retspraksis). Det kan følgelig ikke foreholdes appelkammeret, at det i den anfægtede afgørelses punkt 22 modsagde sig selv, idet det anførte, dels, at det ansøgte varemærke var beskrivende for de omhandlede varer og tjenesteydelser, dels at det ikke var alle føde- og drikkevarerne, der bidrog til velbefindende.