Domstolens Dom (Sjette Afdeling) af 2. oktober 1997. - Hellen Gerster mod Freistaat Bayern. - Anmodning om præjudiciel afgørelse: Bayerisches Verwaltungsgericht Ansbach - Tyskland. - Ligebehandling af mænd og kvinder - Tjenestemand - Deltidsbeskæftigelse - Beregning af anciennitet. - Sag C-1/95.



Samling af Afgørelser 1997 side I-05253



Sammendrag

Parter

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

1 Socialpolitik - mandlige og kvindelige arbejdstagere - lige loen - traktatens artikel 119 - anvendelsesomraade - ansaettelsesforhold i den offentlige sektor - omfattet

(EF-traktaten, art. 119)

2 Socialpolitik - mandlige og kvindelige arbejdstagere - lige loen - traktatens artikel 119 og direktiv 75/117 - anvendelsesomraade - beregning af deltidsansattes anciennitet, der kan give adgang til en forfremmelse - ikke omfattet

(EF-traktaten, art. 119; Raadets direktiv 75/117)

3 Socialpolitik - mandlige og kvindelige arbejdstagere - adgang til beskaeftigelse samt arbejdsvilkaar - ligebehandling - beregning af deltidsansattes anciennitet, der kan paavirke deres mulighed for forfremmelse - regel, der overvejende rammer kvinder - ulovlig uden objektiv begrundelse - kriterier for en objektiv begrundelse

(Raadets direktiv 76/207)

Sammendrag

4 Traktatens artikel 119 skal fortolkes saaledes, at den finder anvendelse paa offentligretlige ansaettelsesforhold. En anderledes fortolkning, hvorefter offentligt ansatte holdes uden for bestemmelsens anvendelsesomraade, ville vaere i strid med formaalet med bestemmelsen.

5 En national bestemmelse om, at beskaeftigelsesperioder, hvori arbejdstiden har vaeret mindst halvdelen af den normale arbejdstid og op til to tredjedele heraf, ved beregningen af tjenestemaends anciennitet kun medregnes med to tredjedele, falder ikke ind under traktatens artikel 119 og direktiv 75/117 om indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivninger om gennemfoerelse af princippet om lige loen til maend og kvinder. Da en saadan bestemmelse i foerste raekke sigter mod - under hensyn til ancienniteten - at regulere tjenestemandens adgang til at opnaa en hoejere stilling, har den kun indirekte betydning for stoerrelsen af det vederlag, den paagaeldende har ret til, naar forfremmelsesproceduren er afsluttet.

6 Direktiv 76/207 om gennemfoerelse af princippet om ligebehandling af maend og kvinder for saa vidt angaar adgang til beskaeftigelse, erhvervsuddannelse, forfremmelse samt arbejdsvilkaar er til hinder for en national lovgivning, der bestemmer, at beskaeftigelsesperioder, hvori arbejdstiden har vaeret mindst halvdelen af den normale arbejdstid og op til to tredjedele heraf, ved beregningen af tjenestemaends anciennitet kun medregnes med to tredjedele, medmindre den paagaeldende lovgivning er berettiget af objektive grunde, som intet har at goere med forskelsbehandling paa grundlag af koen. Selv om den omstaendighed, at en lovgivning rammer langt flere kvindelige end mandlige arbejdstagere, i princippet udgoer en overtraedelse af det naevnte direktiv, er dette saaledes ikke tilfaeldet, saafremt det - paa trods af at de hovedsagelig kvindelige deltidsansatte har faaet beregnet en stoerre anciennitet end ud fra et praecist proportionalitetskriterium - maa konstateres, at det normalt varer laengere for deltidsansatte end for fuldtidsansatte at erhverve de kvalifikationer og kundskaber, som deres arbejde giver, og at de kompetente myndigheder er i stand til at godtgoere, at de valgte midler er i overensstemmelse med et legitimt maal i deres socialpolitik, er egnede til at gennemfoere denne socialpolitiske maalsaetning og er noedvendige hertil.

Parter

I sag C-1/95,

angaaende en anmodning, som Bayerisches Verwaltungsgericht Ansbach (Tyskland) i medfoer af EF-traktatens artikel 177 har indgivet til Domstolen for i den for naevnte ret verserende sag,

Hellen Gerster

mod

Freistaat Bayern,

at opnaa en praejudiciel afgoerelse vedroerende fortolkningen af EF-traktatens artikel 119, Raadets direktiv 75/117/EOEF af 10. februar 1975 om indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivninger om gennemfoerelse af princippet om lige loen til maend og kvinder (EFT L 45, s. 19) og Raadets direktiv 76/207/EOEF af 9. februar 1976 om gennemfoerelse af princippet om ligebehandling af maend og kvinder for saa vidt angaar adgang til beskaeftigelse, erhvervsuddannelse, forfremmelse samt arbejdsvilkaar (EFT L 39, s. 40),

har

DOMSTOLEN

(Sjette Afdeling)

sammensat af formanden for Fjerde Afdeling, J.L. Murray, som fungerende formand for Sjette Afdeling (refererende dommer), og dommerne P.J.G. Kapteyn og G. Hirsch,

generaladvokat: A. La Pergola

justitssekretaer: ekspeditionssekretaer H.A. Ruehl,

efter at der er indgivet skriftlige indlaeg af:

- Hellen Gerster ved advokat Martina Schilke, Nuernberg

- Freistaat Bayern ved delstaten Bayerns advokat Walter Rzepka

- den irske regering ved Chief State Solicitor Michael A. Buckley, som befuldmaegtiget, bistaaet af Senior Counsel at the Bar of Ireland, Mary Finlay, og barrister Finola Flanagan

- Det Forenede Kongeriges regering ved Lindsey Nicoll, Treasury Solicitor's Department, som befuldmaegtiget, bistaaet af David Pannick, QC

- Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber ved Christopher Docksey, Kommissionens Juridiske Tjeneste, og Horstpeter Kreppel, der er udstationeret som national ekspert ved Kommissionens Juridiske Tjeneste, som befuldmaegtigede,

paa grundlag af retsmoederapporten,

efter at der i retsmoedet den 13. juni 1996 er afgivet mundtlige indlaeg af Hellen Gerster ved advokat Martina Schilke, af Freistaat Bayern ved delstaten Bayerns advokat ved advokat Gerald Weber, af den graeske regering ved konsulent hos statens advokat Vassileios Kontolaimos, som befuldmaegtiget, af den irske regering ved Mary Finlay og Finola Flanagan, af Det Forenede Kongeriges regering ved Assistant Treasury Solicitor John E. Collins, som befuldmaegtiget, bistaaet af David Pannick, og af Kommissionen ved Marie Wolfcarius, Kommissionens Juridiske Tjeneste, som befuldmaegtiget, bistaaet af advokat Klaus Bertelsmann, Hamburg,

og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgoerelse den 22. oktober 1996,

afsagt foelgende

Dom

Dommens præmisser

1 Ved kendelse af 23. november 1994, indgaaet til Domstolen den 5. januar 1995, har Bayerisches Verwaltungsgericht Ansbach i medfoer af EF-traktatens artikel 177 forelagt tre praejudicielle spoergsmaal vedroerende fortolkningen af EF-traktatens artikel 119, Raadets direktiv 75/117/EOEF af 10. februar 1975 om indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivninger om gennemfoerelse af princippet om lige loen til maend og kvinder (EFT L 45, s. 19) og Raadets direktiv 76/207/EOEF af 9. februar 1976 om gennemfoerelse af princippet om ligebehandling af maend og kvinder for saa vidt angaar adgang til beskaeftigelse, erhvervsuddannelse, forfremmelse samt arbejdsvilkaar (EFT L 39, s. 40).

2 Spoergsmaalene er blevet rejst under en sag, som Hellen Gerster har anlagt mod Freistaat Bayern i anledning af sidstnaevntes afslag paa Hellen Gerster's ansoegning om en stilling, der skulle besaettes ved forfremmelse.

3 Traktatens artikel 119 opstiller princippet om lige loen til maend og kvinder for samme arbejde. Efter artiklens stk. 2 forstaas ved »loen« i denne sammenhaeng den almindelige grund- eller minimumsloen og alle andre ydelser, som arbejdstageren som foelge af arbejdsforholdet modtager fra arbejdsgiveren direkte eller indirekte i penge eller naturalier.

4 I artikel 1 i direktiv 75/117 henvises der til ligeloensprincippet, som »indebaerer, at for samme arbejde eller for arbejde, som tillaegges samme vaerdi, afskaffes enhver forskelsbehandling med hensyn til koen for saa vidt angaar alle loenelementer og loenvilkaar«.

5 I artikel 1, stk. 1, i direktiv 76/207 fastslaas det, at dette direktiv tilsigter gennemfoerelse i medlemsstaterne af princippet om ligebehandling af maend og kvinder med hensyn til adgang til beskaeftigelse, herunder forfremmelse, og til erhvervsuddannelse samt arbejdsvilkaar. Dette princip betegnes »princippet om ligebehandling«. I artikel 3, stk. 1, hedder det: »Anvendelsen af princippet om ligebehandling indebaerer, at der ikke finder nogen forskelsbehandling sted paa grundlag af koen, for saa vidt angaar adgangsvilkaar, herunder udvaelgelseskriterier, til stillinger og funktioner inden for enhver sektor eller erhvervsgren, og til alle niveauer i erhvervshierarkiet«.

6 I artikel 3, stk. 2, i den tyske Grundgesetz (grundlov) fastslaas det, at maend og kvinder er ligeberettigede. Det understreges endvidere, at staten skal fremme den faktiske gennemfoerelse af ligeberettigelsen af kvinder og maend og bestraebe sig paa at afskaffe eksisterende uligheder. For saa vidt angaar offentligt ansatte, det vaere sig tjenestemaend, funktionaerer eller arbejdere, hedder det i artikel 33, stk. 2, i Grundgesetz: »Enhver tysk statsborger har efter sin egnethed, sine kvalifikationer og sine faglige praestationer samme adgang til enhver offentlig stilling.«

7 I Beamtenrechtsrahmengesetz (den tyske rammelov for tjenestemandsretten, herefter »BRRG«) paalaegges det delstaterne at overholde bestemte regler, naar de inden for deres kompetenceomraade indfoerer love eller administrative bestemmelser, idet der overlades delstaterne et skoen paa de omraader, der ikke er reguleret bindende. § 7 i BRRG bestemmer saaledes, at udnaevnelser skal ske ud fra den enkeltes egnethed, kvalifikationer og faglige praestationer, idet der bl.a. ikke kan tages hensyn til den paagaeldendes koen.

8 Der er baade paa forbundsstatsplan og i delstaterne udstedt bekendtgoerelser om offentligt ansattes karriereforloeb (»Laufbahnverordnungen«) med hjemmel i henholdsvis forbundsstatens og de enkelte delstaters love. Bekendtgoerelserne indeholder regler om ansaettelse, proevetid og forfremmelse for hver enkelt kategori af ansatte inden for administrationen.

9 Reglerne for tjenestemaend i delstaten Bayern er indeholdt i dennes Laufbahnverordnung. I henhold til denne bekendtgoerelse sker forfremmelse til en stilling i en hoejere loenklasse ud fra kriterier baseret paa praestationer og anciennitet. Paa baggrund af den bedoemmelse, som den overordnede foretager af en tjenestemand, begynder en »minimumsperiode« (»Mindestbewaehrungszeit«) at loebe fra tjenestemandens sidste forfremmelse, og ved denne periodes udloeb kan han forfremmes til en stilling i en hoejere loenklasse. En tjenestemand, der har opnaaet bedoemmelsen »meget kompetent« (»sehr tuechtig«), kan saaledes forfremmes til en stilling i en hoejere loenklasse efter at have opnaaet en anciennitet i stillingen paa mindst tre et halvt aar. Hvis samme tjenestemand havde opnaaet bedoemmelsen »opfylder i rigeligt maal kravene« (»uebertrifft erheblich die Anforderungen«), ville perioden derimod have vaeret fem aar. Naar tjenestemanden ved udloebet af minimumsperioden er naaet frem til det »teoretiske forfremmelsestidspunkt«, kan han forfremmes, saafremt der er en ledig stilling. Ved udgangen af den oprindelige minimumsperiode befinder tjenestemanden sig paa en »forfremmelsesliste«. De paagaeldende personer er opfoert paa listen efter det teoretiske forfremmelsestidspunkt.

10 § 13, stk. 2, i Laufbahnverordnung, som var gaeldende paa det i hovedsagen relevante tidspunkt, fastslaar foelgende: »Beskaeftigelsesperioder, hvori arbejdstiden har vaeret mindre end halvdelen af den normale arbejdstid, tages ikke i betragtning ved beregningen af ancienniteten. Beskaeftigelsesperioder, hvori arbejdstiden har vaeret mindst halvdelen af den normale arbejdstid, medregnes ved beregningen af ancienniteten med to tredjedele. Beskaeftigelsesperioder, hvori arbejdstiden har vaeret mindst to tredjedele af den normale arbejdstid, medregnes ved beregningen af ancienniteten fuldt ud.«

11 § 13, stk. 2, i Laufbahnverordnung blev aendret i 1995. Bestemmelsen fastslaar nu, at deltidsansatte og fuldtidsansatte med virkning fra den 17. oktober 1995 skal behandles ens ved beregningen af ancienniteten i forbindelse med en forfremmelse. Det fremgaar desuden af bestemmelsen, at der ved fastlaeggelsen af, i hvilket omfang kortere arbejdsperioder skal tages i betragtning ved beregningen, skal tages hensyn til samtlige omstaendigheder i hvert enkelt tilfaelde. Naar henses til datoen for Hellen Gerster's klage over afslaget paa hendes ansoegning, er den paagaeldende aendring imidlertid uden betydning i hendes tilfaelde.

12 Hellen Gerster blev ansat ved Freistaat Bayern's skatteforvaltning den 1. august 1966. Efter at vaere blevet udnaevnt til tjenestemand paa proeve med virkning fra den 1. maj 1968, blev hun med virkning fra den 27. juni 1977 udnaevnt til fastansat tjenestemand, og i perioden fra den 7. september 1984 til den 6. september 1987 havde hun orlov uden loen. Hun har siden da arbejdet paa deltid - paa halv tid - ved et lokalt skattekontor i delstaten Bayern.

13 Ved skrivelse af 2. december 1993 soegte Hellen Gerster en ledig stilling ved Finanzamt Nuernberg-West, idet hun anmodede om, at hendes deltidsbeskaeftigelse i tiden fra september 1987 blev medregnet fuldt ud ved beregningen af hendes anciennitet med henblik paa bedoemmelsen af ansoegningen.

14 Ved afgoerelse af 5. januar 1994 gav Oberfinanzdirektion Nuernberg afslag paa Hellen Gerster's ansoegning med den begrundelse, at den ledige stilling skulle gives til en tjenestemand, der stod hoejere end hende paa forfremmelseslisten. Hellen Gerster klagede over afslaget, men ved afgoerelse af 25. april 1994 afviste Oberfinanzdirektion Nuernberg klagen som ubegrundet.

15 Den 20. maj 1994 anlagde Hellen Gerster sag ved Bayerisches Verwaltungsgericht Ansbach, idet hun gjorde gaeldende, at afslaget paa hendes ansoegning var i strid med faellesskabsretten, navnlig traktatens artikel 119 og direktiverne 75/117 og 76/207.

16 Bayerisches Verwaltungsgericht Ansbach har paa den baggrund udsat sagen og forelagt Domstolen foelgende tre praejudicielle spoergsmaal:

»1) Finder EOEF-traktatens artikel 119 anvendelse paa tjenestemaend?

2) Saafremt spoergsmaal 1 besvares bekraeftende: Foreligger der en indirekte forskelsbehandling af kvinder i strid med EOEF-traktatens artikel 119 og Raadets direktiv 75/117/EOEF, naar det i § 13, stk. 2, 2. pkt., i Laufbahnverordnung bestemmes, at beskaeftigelsesperioder, hvori arbejdstiden har vaeret mindst halvdelen af den normale arbejdstid og op til to tredjedele heraf, ved beregningen af tjenestemaends anciennitet kun medregnes med to tredjedele?

3) Saafremt spoergsmaal 1 besvares bekraeftende: Foreligger der en indirekte forskelsbehandling af kvinder i strid med Raadets direktiv 76/207/EOEF for saa vidt angaar adgangen til forfremmelse, naar det i § 13, stk. 2, 2. pkt., i Laufbahnverordnung bestemmes, at beskaeftigelsesperioder, hvori arbejdstiden har vaeret mindst halvdelen af den normale arbejdstid og op til to tredjedele heraf, ved beregningen af tjenestemaends anciennitet kun medregnes med to tredjedele?«

Foerste spoergsmaal

17 Traktatens artikel 119 opstiller som naevnt princippet om lige loen til maend og kvinder for samme arbejde. Som det allerede blev fastslaaet af Domstolen i dommen af 8. april 1976 i Defrenne II-sagen (sag 43/75, Sml. s. 455, praemis 12), hoerer dette princip til Faellesskabets grundlag.

18 Det ville vaere i strid med formaalet med artikel 119 at holde offentligt ansatte uden for bestemmelsens anvendelsesomraade. Domstolen har i oevrigt i dommen af 21. maj 1985 i sagen Kommissionen mod Tyskland (sag 248/83, Sml. s. 1459, praemis 16) fastslaaet, at direktiv 76/207 - ligesom direktiv 75/117 - finder anvendelse paa ansaettelsesforhold i den offentlige sektor. Domstolen understregede endvidere, at direktiverne i lighed med traktatens artikel 119 i overensstemmelse med det deri fastsatte princip har en generel raekkevidde.

19 Det foerste spoergsmaal skal herefter besvares med, at traktatens artikel 119 skal fortolkes saaledes, at den finder anvendelse paa offentligretlige ansaettelsesforhold.

Andet spoergsmaal

20 Med sit andet spoergsmaal oensker den forelaeggende ret at faa oplyst, om traktatens artikel 119 og direktiv 75/117 er til hinder for en bestemmelse om, at beskaeftigelsesperioder, hvori arbejdstiden har vaeret mindst halvdelen af den normale arbejdstid og op til to tredjedele heraf, ved beregningen af tjenestemaends anciennitet kun medregnes med to tredjedele.

21 Indledningsvis bemaerkes, at Domstolen i sin dom af 15. juni 1978 i Defrenne III-sagen (sag 149/77, Sml. s. 1365, praemis 20) understregede, at artikel 119 kun kan vedroere de ansaettelsesvilkaar, den udtrykkeligt omhandler.

22 Hellen Gerster har gjort gaeldende, at der i det konkrete tilfaelde - ligesom i dommen af 7. februar 1991 i Nimz-sagen (sag C-184/89, Sml. I, s. 297) - er tale om en ordning med kvasiautomatisk indplacering i loenklasser, som falder ind under begrebet loen i traktatens artikel 119 og som er i strid med direktiv 75/117.

23 Det skal understreges, at naar en tjenestemand - som det er tilfaeldet i hovedsagen - optages paa forfremmelseslisten, har den paagaeldende ikke en ret til at opnaa en stilling i en hoejere loenklasse og dermed en hoejere loen, men blot en mulighed herfor. For at der faktisk kan blive tale om en forfremmelse, skal forskellige betingelser vaere opfyldt, idet der for det foerste skal vaere en ledig stilling i en hoejere loenklasse, og den paagaeldende for det andet skal have fastholdt sin placering paa forfremmelseslisten. En bestemmelse som § 13, stk. 2, 2. pkt., i Laufbahnverordnung sigter saaledes i foerste raekke mod - under hensyn til ancienniteten - at regulere tjenestemandens adgang til at blive optaget paa forfremmelseslisten og dermed til at opnaa en hoejere stilling. Den har derfor kun indirekte betydning for stoerrelsen af det vederlag, den paagaeldende har ret til, naar forfremmelsesproceduren er afsluttet.

24 Det bemaerkes, at der i Nimz-sagen var tale om en oprykning til en hoejere loenramme efter en vis tid paa grundlag af en bestemt anciennitet. Oprykningen skete kvasiautomatisk, naar den paagaeldende havde tilbagelagt den kraevede periode uden at blive afskediget. De i hovedsagen omhandlede regler har ganske vist en indirekte sammenhaeng med loennen, men de drejer sig om adgangen til forfremmelse. En ulighed i saa henseende falder saaledes ikke ind under traktatens artikel 119 og direktiv 75/117.

25 Det andet spoergsmaal skal herefter besvares med, at en national bestemmelse om, at beskaeftigelsesperioder, hvori arbejdstiden har vaeret mindst halvdelen af den normale arbejdstid og op til to tredjedele heraf, ved beregningen af tjenestemaends anciennitet kun medregnes med to tredjedele, ikke falder ind under traktatens artikel 119 og direktiv 75/117.

Tredje spoergsmaal

26 Med sit tredje spoergsmaal oensker den forelaeggende ret reelt at faa oplyst, om direktiv 76/207 er til hinder for en national bestemmelse om, at beskaeftigelsesperioder, hvori arbejdstiden har vaeret mindst halvdelen af den normale arbejdstid og op til to tredjedele heraf, ved beregningen af tjenestemaends anciennitet kun medregnes med to tredjedele.

27 Direktiv 76/207 tilsigter som naevnt gennemfoerelse i medlemsstaterne af princippet om ligebehandling af maend og kvinder med hensyn til adgang til beskaeftigelse, herunder forfremmelse, jf. direktivets artikel 1.

28 Direktivets artikel 3 fastslaar, at der gaelder et forbud mod enhver forskelsbehandling paa grundlag af koen, for saa vidt angaar adgangsvilkaar, herunder udvaelgelseskriterier, til stillinger og funktioner inden for enhver sektor eller erhvervsgren, og til alle niveauer i erhvervshierarkiet.

29 Det bemaerkes, at den i hovedsagen omhandlede nationale bestemmelse ikke indebaerer en direkte forskelsbehandling, idet den beregningsmetode for ancienniteten, der gaelder for deltidsansatte, ikke fastlaegges ud fra deres koen. Det skal derfor undersoeges, om en saadan bestemmelse kan udgoere en indirekte forskelsbehandling.

30 I henhold til Domstolens faste praksis foreligger der en indirekte forskelsbehandling, saafremt en national bestemmelse - selv om den er koensneutral - indebaerer, at langt flere kvinder end maend behandles ugunstigt (jf. i denne retning dom af 14.12.1995, sag C-444/93, Megner og Scheffel, Sml. I, s. 4741, praemis 24, og af 24.2.1994, sag C-343/92, Roks m.fl., Sml. I, s. 571, praemis 33).

31 I henhold til § 13, stk. 2, i Laufbahnverordnung faar deltidsansatte med en arbejdstid, der overstiger to tredjedele af den normale arbejdstid, medregnet deres arbejdstimer fuldt ud ved beregningen af ancienniteten. Ansatte med en arbejdstid paa mindst halvdelen af den normale arbejdstid anses ved beregningen af ancienniteten for at have en arbejdstid paa to tredjedele af den normale, mens der for personer med en arbejdstid paa under halvdelen af den normale slet ikke tages hensyn til disse arbejdstimer ved beregningen af ancienniteten.

32 Det staar saaledes fast, at den i hovedsagen omhandlede nationale bestemmelse stiller deltidsansatte ringere end fuldtidsansatte, idet deres anciennitet erhverves langsommere, hvorfor de foerst kan forfremmes paa et senere tidspunkt.

33 Ifoelge Hellen Gerster er 87% af de deltidsansatte i den tjenestegren, hvor hun har opnaaet sin anciennitet, kvinder. Det fremgaar af den forelaeggende rets bemaerkninger, at der findes en tilsvarende koensfordeling blandt alle offentligt ansatte i Bayern.

34 I et saadant tilfaelde maa det konstateres, at bestemmelser som de i hovedsagen omhandlede i realiteten foerer til en forskelsbehandling af kvindelige arbejdstagere i forhold til mandlige arbejdstagere og i princippet maa anses for at vaere i strid med direktiv 76/207. Det vil kun forholde sig anderledes, saafremt den forskellige behandling af de to kategorier af arbejdstagere er begrundet i forhold, som intet har at goere med forskelsbehandling paa grundlag af koen (jf. f.eks. dom af 13.5.1986, sag 170/84, Bilka, Sml. s. 1607, praemis 29, af 13.7.1989, sag 171/88, Rinner-Kuehn, Sml. s. 2743, praemis 12, og af 6.2.1996, sag C-457/93, Lewark, Sml. I, s. 243, praemis 31).

35 Efter Domstolens faste praksis tilkommer det den nationale ret, som er enekompetent til at vurdere de faktiske omstaendigheder og til at fortolke den nationale lovgivning, ud fra alt foreliggende at afgoere, om og i hvilket omfang en lovbestemmelse, som gaelder uafhaengigt af arbejdstagerens koen, men som faktisk rammer flere kvinder end maend, er berettiget af objektive grunde, som intet har at goere med forskelsbehandling paa grundlag af koen (jf. dom af 31.3.1981, sag 96/80, Jenkins, Sml. s. 911, praemis 14, Bilka-dommen, praemis 36, og Rinner-Kuehn-dommen, praemis 15).

36 Ifoelge sagsoegte i hovedsagen er forskelsbehandlingen objektivt begrundet, idet ordningen skyldes noedvendigheden af, at forvaltningen generelt fastlaegger anciennitetskriterier med henblik paa at kunne bedoemme de ansattes faglige erfaring, foer de anses for at kunne forfremmes til en stilling i en hoejere loenklasse. Freistaat Bayern er af den opfattelse, at en tjenestemand, som arbejder paa deltid, skal udfoere sit arbejde i laengere tid end en fuldtidsansat tjenestemand for at opnaa de kvalifikationer og faglige kundskaber, der er noedvendige, for at han kan blive betroet opgaver paa et hoejere niveau.

37 Sagsoegeren i hovedsagen har heroverfor anfoert, at hun som deltidsansat i de sidste ti aar har udfoert opgaver, der svarer til den hoejere loenklasse, som hun oensker at blive forfremmet til.

38 Hertil bemaerkes indledningsvis, at sagsoegte i hovedsagen ifoelge den forelaeggende ret har anfoert, at aendringen af Laufbahnverordnung i 1995 skulle »medvirke til at goere det lettere at forene familie og erhverv«. Den samtidige beskyttelse af familielivet og erhvervsudoevelsen for kvinder er, ligesom for maend, et princip, der i vid udstraekning tages hensyn til i medlemsstaternes retsordener som en naturlig konsekvens af ligestillingen af maend og kvinder, og som anerkendes i faellesskabsretten.

39 Endvidere bemaerkes, at Domstolen i Nimz-dommen har antaget, at paastanden om, at der er en saerlig sammenhaeng mellem varigheden af en erhvervsmaessig beskaeftigelse og opnaaelse af et vist niveau med hensyn til kundskaber og erfaring, kun er en generalisering vedroerende bestemte grupper af ansatte og derfor ikke giver grundlag for at udlede objektive kriterier, som intet har at goere med forskelsbehandling. Ganske vist er ancienniteten ensbetydende med en stoerre erfaring, som principielt saetter arbejdstageren i stand til bedre at udfoere sine arbejdsopgaver, men om et saadant kriterium er objektivt, afhaenger af samtlige omstaendigheder i det konkrete tilfaelde, saerlig af forholdet mellem det udfoerte arbejdes karakter og den erfaring, udfoerelsen af arbejdet giver efter et bestemt antal arbejdstimer.

40 Saafremt den nationale ret maatte naa frem til, at selv om sagsoegeren i hovedsagen allerede paa deltid har udfoert de opgaver, der svarer til den hoejere loenklasse, hun oensker at blive forfremmet til, og beregningen af ancienniteten ikke er sket ud fra et praecist proportionalitetskriterium, varer det normalt laengere for deltidsansatte end for fuldtidsansatte at erhverve de kvalifikationer og kundskaber, som deres arbejde giver, og at de kompetente myndigheder er i stand til at godtgoere, at de valgte midler er i overensstemmelse med et legitimt maal i deres socialpolitik, er egnede til at gennemfoere denne socialpolitiske maalsaetning og er noedvendige hertil, medfoerer den omstaendighed, at lovbestemmelsen rammer langt flere kvindelige end mandlige arbejdstagere, ikke i sig selv, at der er tale om en overtraedelse af direktiv 76/207.

41 Saafremt den forelaeggende ret maa konkludere, at der ikke er nogen saerlig sammenhaeng mellem tjenesteperiodens laengde og opnaaelsen af bestemte kundskaber eller en bestemt erfaring, maa kravet i henhold til § 13, stk. 2, 2. pkt., i Laufbahnverordnung om, at visse deltidsansatte skal have tilbagelagt en tjenesteperiode, der er en tredjedel laengere end den, der er tilbagelagt af en fuldtidsansat tjenestemand, for at have nogenlunde samme mulighed for forfremmelse, betragtes som vaerende i strid med bestemmelserne i direktiv 76/207.

42 Det tredje spoergsmaal skal herefter besvares med, at direktiv 76/207 er til hinder for en national lovgivning, der bestemmer, at beskaeftigelsesperioder, hvori arbejdstiden har vaeret mindst halvdelen af den normale arbejdstid og op til to tredjedele heraf, ved beregningen af tjenestemaends anciennitet kun medregnes med to tredjedele, medmindre den paagaeldende lovgivning er berettiget af objektive grunde som intet har at goere med forskelsbehandling paa grundlag af koen.

Afgørelse om sagsomkostninger

Sagens omkostninger

43 De udgifter, der er afholdt af den graeske regering, den irske regering og Det Forenede Kongeriges regering samt af Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgoer et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger.

Afgørelse

Paa grundlag af disse praemisser

kender

DOMSTOLEN

(Sjette Afdeling)

vedroerende de spoergsmaal, der er forelagt af Bayerisches Verwaltungsgericht Ansbach ved kendelse af 23. november 1994, for ret:

1) EF-traktatens artikel 119 skal fortolkes saaledes, at den finder anvendelse paa offentligretlige ansaettelsesforhold.

2) En national bestemmelse om, at beskaeftigelsesperioder, hvori arbejdstiden har vaeret mindst halvdelen af den normale arbejdstid og op til to tredjedele heraf, ved beregningen af tjenestemaends anciennitet kun medregnes med to tredjedele, falder ikke ind under traktatens artikel 119 og Raadets direktiv 75/117/EOEF af 10. februar 1975 om indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivninger om gennemfoerelse af princippet om lige loen til maend og kvinder.

3) Raadets direktiv 76/207/EOEF af 9. februar 1976 om gennemfoerelse af princippet om ligebehandling af maend og kvinder for saa vidt angaar adgang til beskaeftigelse, erhvervsuddannelse, forfremmelse samt arbejdsvilkaar er til hinder for en national lovgivning, der bestemmer, at beskaeftigelsesperioder, hvori arbejdstiden har vaeret mindst halvdelen af den normale arbejdstid og op til to tredjedele heraf, ved beregningen af tjenestemaends anciennitet kun medregnes med to tredjedele, medmindre den paagaeldende lovgivning er berettiget af objektive grunde, som intet har at goere med forskelsbehandling paa grundlag af koen.