ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Obvodní soud pro Prahu 1 (Den Tjekkiske Republik) den 26. marts 2021 — Správa železnic, státní organizace mod České dráhy a.s., PKP CARGO INTERNATIONAL, a.s., PDV RAILWAY a.s. og KŽC Doprava, s.r.o.

(Sag C-221/21)

(2021/C 242/14)

Processprog: tjekkisk

Den forelæggende ret

Obvodní soud pro Prahu 1

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Správa železnic, státní organizace

Sagsøgte: České dráhy a.s., PKP CARGO INTERNATIONAL, a.s., PDV RAILWAY a.s. og KŽC Doprava, s.r.o.

Præjudicielle spørgsmål

1) Opfylder en national lovgivning som den i femte del i zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, som ændret (lov nr. 99/1963, den civile retsplejelov, herefter »den civile retsplejelov«) kravene til domstolsprøvelse af afgørelser truffet af tilsynsorganet i henhold til artikel 56, stk. 10, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2012/34/EU (1) af 21. november 2012 om oprettelse af et fælles europæisk jernbaneområde (herefter »direktiv 2012/34«)?

2) Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende, skal artikel 56, stk. 10, i direktiv 2012/34 da fortolkes således, at en domstolsprøvelse af tilsynsorganets afgørelse kan afsluttes med et retsforlig, jf. § 99 i den civile retsplejelov?

3) Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende, giver kravet om oprettelse af et enkelt nationalt tilsynsorgan for jernbanesektoren i artikel 55, stk. 1, i direktiv 2012/34, kravet om tilsynsorganets funktioner i henhold til artikel 56, stk. 2, 11 og 12 i direktiv 2012/34, og kravet om samarbejde mellem tilsynsorganerne i henhold til artikel 57, stk. 2, i direktiv 2012/34 mulighed for at erstatte tilsynsorganets afgørelser med domme afsagt af de enkelte almindelige domstole, som ikke er bundet af de faktiske omstændigheder, som tilsynsorganet har fastslået?

(1) EUT 2012, L 343, s. 32.
3)

Kan der i den ovenfor beskrevne situation indtages det standpunkt, at fjernelsen og erstatningen af etiketten med varemærket principielt medfører en risiko for varemærkets funktion som garanti for flaskens oprindelse, eller har det med hensyn til anvendeligheden af betingelserne for ompakning og ny etikettering betydning, at — det må lægges til grund, at målgruppen når til den opfattelse, at etiketten udelukkende henviser til oprindelsen af kuldioxiden (og dermed det selskab, der genpåfylder flasken), eller — det må lægges til grund, at målgruppen når til den opfattelse, at etiketten i det mindste delvis også henviser til flaskens oprindelse?
C 242/8

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesgerichtshof (Tyskland) den 23. marts 2021 — absoluts -bikes and more- GmbH & Co. KG mod the-trading-company GmbH

(Sag C-179/21)

(2021/C 242/10)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Bundesgerichtshof

Parter i hovedsagen

Revisionsappellant: absoluts -bikes and more- GmbH & Co. KG

Revisionsindstævnt: the-trading-company GmbH

Præjudicielle spørgsmål

1) Udløser allerede den blotte eksistens af en producentgaranti oplysningskravet i henhold til artikel 6, stk. 1, litra m), i direktiv 2011/83/EU (1)?

2) Såfremt det første spørgsmål besvares benægtende: Udløses oplysningskravet i henhold til artikel 6, stk. 1, litra m), i direktiv 2011/83/EU af den blotte nævnelse af en producentgaranti i den erhvervsdrivendes tilbud, eller udløses det, når nævnelsen uden videre fremgår for forbrugeren? Foreligger oplysningskravet også, når det uden videre fremgår for forbrugeren, at den erhvervsdrivende kun gør producentens oplysninger vedrørende garantien tilgængelige?

3) Skal de nødvendige oplysninger om eksistensen af og betingelserne for en producentgaranti i henhold til artikel 6, stk. 1, litra m), i direktiv 2011/83/EU indeholde de samme oplysninger som en garanti i henhold til artikel 6, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 1999/44/EF (2) af 25. maj 1999 om visse aspekter af forbrugerkøb og garantier, eller er det tilstrækkeligt med færre oplysninger?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/83/EU af 25.10.2011 om forbrugerrettigheder, om ændring af Rådets direktiv 93/13/EØF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 1999/44/EF samt om ophævelse af Rådets direktiv 85/577/EØF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/7/EF (EUT 2011, L 304, s. 64).

(2) EFT 1999, L 171, s. 12.
—

i fuldbyrdelsesprocedurer med henblik på beslaglæggelse af varer mærket med et EU-varemærke, i deres afgørelser henviser til »varer, der ikke er markedsført på Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde af varemærkeindehaveren eller med dennes samtykke«, hvilket på grund af afgørelsernes generelle ordlyd medfører, at det overlades til fuldbyrdelsesmyndigheden at afgøre, hvilke varer — mærket med EU-varemærket — der er omfattet af disse påbud og forbud (dvs. at fastlægge, hvilke varer der ikke er blevet markedsført på Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde af varemærkeindehaveren eller med dennes samtykke), og i forbindelse med fastlæggelsen er afhængig af varemærkeindehaverens erklæringer eller værktøjer (inklusive it-værktøjer og databaser) mens adgangen til at anfægte fuldbyrdelsesmyndighedens konklusioner for retten inden for rammerne af et anerkendelsessøgsmål er udelukket eller begrænset som følge af karakteren af de retsmidler, der tilkommer sagsøgte i forbindelse med sikring af kravet og under et fuldbyrdelsessøgsmål?
5)

Skal formuleringen »som ikke kan bekæmpes på nogen anden rimelig måde«, der anvendes i førnævnte forordnings artikel 53, fortolkes således, at denne formulering, henset til ordlyden af ottende betragtning til forordningen, tillægger dels den omstændighed at sikre et højt niveau for beskyttelse af både menneskers og dyrs sundhed og miljøet, dels den omstændighed at sikre, at Fællesskabets landbrug er konkurrencedygtigt, lige stor betydning?
1)

Skal artikel 6, stk. 1, og artikel 7, stk. 1, i Rådets direktiv af 5. april 1993 (1) om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler samt ækvivalensprincippet, effektivitetsprincippet og retssikkerhedsprincippet fortolkes således, at disse bestemmelser og principper er til hinder for en retslig fortolkning af den nationale lovgivning, hvorefter en forbrugers krav om tilbagebetaling af beløb, der er uretmæssigt opkrævet i henhold til et urimeligt vilkår i en aftale indgået mellem en erhvervsdrivende og en forbruger, forældes efter udløbet af en frist på ti år, der begynder at løbe fra datoen for hver opfyldelse af forbrugerens forpligtelse, herunder i tilfælde af, at forbrugeren ikke var bekendt med den urimelige karakter af dette vilkår?
2)

Skal artikel 6, stk. 1, og artikel 7, stk. 1, i Rådets direktiv 93/13/EØF af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler fortolkes således, at disse bestemmelser er til hinder for en retslig fortolkning af den nationale lovgivning, hvorefter en national ret efter at have fastslået, at et kontraktvilkår, der medfører en aftales ugyldighed, er urimeligt, kan udfylde aftalens indhold i henhold til en deklaratorisk bestemmelse i national ret for at forhindre aftalens ugyldighed, selv om forbrugeren giver samtykke til aftalens ugyldighed?
2)

Skal artikel 6, stk. 1, og artikel 7, stk. 1, i Rådets direktiv 93/13/EØF af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler fortolkes således, at disse bestemmelser er til hinder for en retslig fortolkning af den nationale lovgivning, hvorefter en ret, når denne har fastslået, at et aftalevilkår, uden hvilket aftalen ikke kan forblive bindende, er urimeligt, kan tilpasse den tilbageværende del af aftalen ved hjælp af fortolkning af parternes viljeserklæringer med det formål at forhindre, at aftalen, som er gunstig for forbrugeren, bliver ugyldig?
Appel iværksat den 18. januar 2021 af Dermavita Co. Ltd til prøvelse af dom afsagt af Retten (Tredje Afdeling) den 18. november 2020 i sag T-643/19 — Dermavita mod EUIPO — Allergan Holdings France (JUVEDERM ULTRA)

(Sag C-26/21 P)

(2021/C 242/03)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Dermavita Co. Ltd (ved advokat D. Todorov)

De andre parter i appelsagen: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO) og Allergan Holdings France SAS

Domstolen (Afdelingen for bevilling af appel) har ved kendelse af 4. maj 2021 besluttet, at appellen ikke admitteres, og bestemt, at Dermavita Co. Ltd bærer sine egne omkostninger.
C 242/2

Appel iværksat den 6. januar 2021 af Deutsche Post AG til prøvelse af dom afsagt af Retten (Femte Afdeling) den 11. november 2020 i sag T-25/20 — Deutsche Post mod EUIPO — Pošta Slovenije (Gengivelse af et stiliseret horn)

(Sag C-5/21 P)

(2021/C 242/02)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Deutsche Post AG (ved Rechtsanwalt M. Viefhues)

De andre parter i appelsagen: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO) og Pošta Slovenije d.o.o.

Domstolen (Afdelingen for bevilling af appel) har ved kendelse af 5. maj 2021 besluttet, at appellen ikke admitteres, og bestemt, at Deutsche Post AG bærer sine egne omkostninger.
—

Fjerde anbringende om, at Retten tilsidesatte artikel 232 TEUF, eftersom den ikke tog hensyn til Parlamentets beføjelse til selv at fastsætte sin funktionsmåde, således som det er fastsat i de interne regler for behandling af klager over chikane, som involverer medlemmer af Parlamentet, og i Parlamentets forretningsorden, særligt artikel 166 og 167 om pålæggelse af sanktioner, der fandt anvendelse på tidspunktet for de faktiske omstændigheder (den appellerede doms præmis 12, 13, 63, 66, 129 og 132).
Appel iværksat den 2. februar 2021 af Laure Camerin til prøvelse af kendelse afsagt af Retten (Syvende Afdeling) den 24. november 2020 i sag T-367/19, Camerin mod Kommissionen

(Sag C-63/21 P)

(2021/C 228/20)

Processprog: fransk

Parter

Appellant: Laure Camerin (ved avocate M. Casado García-Hirschfeld)

Den anden part i appelsagen: Europa-Kommissionen

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Kendelse afsagt af Retten den 24. november 2020 i sag T-367/19, ophæves.

— Europa-Kommissionen tilpligtes at betale samtlige sagsomkostninger, herunder de omkostninger, der opstod i forbindelse med sagen for Retten.

Anbringender og væsentligste argumenter

I appelskriftet har appellanten nedlagt påstand om ophævelse af den appellerede kendelse, for så vidt som Retten fastslog, at det var ufornødent at træffe afgørelse i sagen, og afviste stævningen, hvori der var nedlagt påstand om delvis annullation af PMO’s afgørelse af 17. april 2019 og om erstatning for den lidte ikke-økonomiske skade på grund af de ulovligheder, som PMO har begået, som ikke tillader appellanten at leve et værdigt liv.

I appellen anfægter appellanten navnlig den appellerede kendelses præmis 50-52, 54, 57-62, 67, 73 og 74.

Til støtte for appellen har appellanten fremsat et enkelt anbringende om en urigtig gengivelse af de faktiske omstændigheder og åbenbare vurderingsfejl, der medfører en upræcis retlig begrundelse.
1)

Skal artikel 4 og 5 i rammeafgørelse 2005/212/RIA og artikel 49 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder fortolkes således, at de ikke er til hinder for en medlemsstats lovgivning, hvorefter den nationale ret i en sag som hovedsagen kan idømme en juridisk person en sanktion for en konkret kriminel handling, som endnu ikke er blevet fastslået, eftersom den er genstand for en parallel straffesag, der ikke er endeligt afsluttet?
—

Sagsøgte tilpligtes i erstatning for økonomisk skade at betale i) den resterende del af lønnen svarende til anvendelsen af den årlige tilpasning for 2019, dvs. en stigning på 1,2 % for perioden fra den 1. januar 2019 til den 31. december 2019, ii) den resterende del af lønnen svarende til konsekvenserne af anvendelsen af den årlige tilpasning på 0,8 % for 2019 på den løn, som bliver udbetalt fra januar 2019, iii) morarenter af den skyldige restløn, indtil fuldstændig betaling af de skyldige beløb, idet den morarentesats, der finder anvendelse, skal beregnes på grundlag af den af Den Europæiske Centralbank fastsatte rentesats for primære refinansieringsoperationer i den relevante periode, forhøjet med tre procentpoint.
3.

Henhører et sagsanlæg, hvorunder en sagsøger ønsker at få fastslået, at denne ejer et gode, som vedkommende er i besiddelse af, på grundlag af to købsaftaler, dvs. en første, som den oprindelige medejer af godet (ægtefælle til sagsøgte, der ligeledes er oprindelig medejer) angiveligt har indgået med den person, som solgte godet til sagsøgeren, og en anden, som de to sidstnævnte har indgået, under sager om kontraktforhold som omhandlet i Bruxelles I-forordningens artikel 5, nr. 1)? a. Forholder det sig anderledes, hvis sagsøgte påberåber sig, at den første aftale ikke var en købsaftale, men en deponeringsaftale? b. Såfremt et af disse tilfælde henhører under sager om kontraktforhold, hvilken kontrakt skal da tages i betragtning ved afgørelsen af, hvilket sted den forpligtelse, der ligger til grund for sagen, er opfyldt?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Budapest Környéki Törvényszék (Ungarn) den 28. april 2021 — WD mod Agrárminiszter

(Sag C-273/21)

(2021/C 252/23)

Processprog: ungarsk

Den forelæggende ret

Budapest Környéki Törvényszék

Parter i hovedsagen

Sagsøger: WD

Sagsøgt: Agrárminiszter

Præjudicielt spørgsmål

Med sit eneste præjudicielle spørgsmål ønsker den forelæggende ret oplyst, om artikel 32, stk. 2, litra a) og b), i forordning nr. 1307/2013 (1) skal fortolkes således, at et areal, der ifølge ejendomsregistret er blevet klassificeret som en »flyveplads, der er blevet udtaget fra landbrugsbedriften«, og hvor der ikke længere udøves nogen aktivitet knyttet til en flyveplads, skal anses for fortrinsvis at være anvendt til landbrugsaktiviteter, hvis der udøves hold af husdyr til landbrugsformål på det nævnte areal.

(1) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1307/2013 af 17.12.2013 om fastsættelse af regler for direkte betalinger til landbrugere under støtteordninger inden for rammerne af den fælles landsbrugspolitik og om ophævelse af Rådet forordning (EF) nr. 637/2008 og Rådet forordning (EF) nr. 73/2009 (EUT 2013, L 347, s. 608).
3)

Er en national lov — artikel 68, stk. 4, i lov om indenrigsministeriet — hvorefter retten er forpligtet til at træffe afgørelse om obligatorisk indsamling af personoplysninger (optagelse af kartoteksfotografier og fingeraftryk, prøvetagning med henblik på at lave en DNA-profil), når en person, som er sigtet for at have begået en forsætlig strafbar handling, nægter at medvirke frivilligt til indsamlingen af disse personoplysninger, uden at retten kan vurdere, om der er væsentlig grund til at tro, at personen har begået den strafbare handling, som vedkommende er sigtet for, forenelig med artikel 6, litra a), i direktiv 2016/680, sammenholdt med chartrets artikel 48?
C 252/6

Appel iværksat den 18. januar 2021 af Tinnus Enterprises LLC til prøvelse af dom afsagt af Retten (Tiende Afdeling) den 18. november 2020 i sag T-574/19 — Tinnus Enterprises mod EUIPO

(Sag C-29/21 P)

(2021/C 252/09)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Tinnus Enterprises LLC (ved advocaten A. Odle og R. Palijama)

Den anden part i appelsagen: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO)

Domstolen (Afdelingen for bevilling af appel) har ved kendelse af 5. maj 2021 besluttet, at appellen ikke admitteres, og bestemt, at Tinnus Enterprises LLC bærer sine egne omkostninger.
5)

Skal artikel 2 TEU sammenholdt med artikel 19, stk. 1, TEU samt artikel 47, stk. 1 og 2, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder fortolkes således, at de ikke er til hinder for vedtagelsen af en national lovgivning, som ændrer betingelserne for en gyldig fremsættelse af modregningserklæringer over for et pengeinstitut, idet den udtrykkeligt giver de nye betingelser tilbagevirkende kraft og annullerer modregninger, som gyldigt er foretaget på et tidligere tidspunkt, samtidig med, at pengeinstituttet er under insolvensbehandling i den pågældende medlemsstat, og der verserer retssager, i hvilke modregninger, som er gennemført mod pengeinstituttet, og for hvilke der på tidspunktet for gennemførelsen gjaldt andre retlige betingelser, påstås annulleret?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Juzgado Mercantil no 7 de Barcelona (Spanien) den 11. marts 2021 — AD m.fl. mod PACCAR Inc, DAF TRUCKS NV og DAF Trucks Deutschland GmbH

(Sag C-163/21)

(2021/C 252/13)

Processprog: spansk

Den forelæggende ret

Juzgado Mercantil no 7 de Barcelona

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: AD m.fl.

Sagsøgte: PACCAR Inc, DAF TRUCKS NV og DAF Trucks Deutschland GmbH

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 5, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/104/EU af 26. november 2014 om visse regler for søgsmål i henhold til national ret angående erstatning for overtrædelser af bestemmelser i medlemsstaternes og Den Europæiske Unions konkurrenceret (1) fortolkes således, at fremlæggelsen af relevante beviser alene henviser til dokumenter, som er i den sagsøgtes eller tredjemands besiddelse, og som er forud eksisterende, eller omfatter artikel 5, stk. 1, derimod ligeledes en mulighed for fremlæggelse af dokumenter, som den part, hvortil anmodningen om informationer er rettet, skal oprette ex novo ved aggregering eller klassifikation af informationer, viden eller oplysninger, som vedkommende er i besiddelse af?

(1) EUT 2014, L 349, s. 1.
Sag anlagt den 4. maj 2021 — Europa-Kommissionen mod Den Franske Republik

(Sag C-286/21)

(2021/C 252/25)

Processprog: fransk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved O. Beynet og M. Noll-Ehlers, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Den Franske Republik

Sagsøgerens påstande

— For det første fastslås det, at Den Franske Republik har fortsat tilsidesættelsen af sine forpligtelser i henhold til artikel 13, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/50/EF af 21. maj 2008 om luftkvaliteten og renere luft i Europa (1), sammenholdt med bilag XI til dette direktiv, idet den systematisk og vedvarende har overskredet den daglige grænseværdi for fine partikler (PM10) siden den 1. januar 2005 i det bymæssige område og kvalitetszonen Paris (FR04A01/FR11ZAG01) og siden den 1. januar og til og med 2016 i området Martinique/Fort-de-France (FR39N10/FR02ZAR01),

— For det andet fastslås det, at Den Franske Republik i disse to områder siden den 11. juni 2010 har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 23, stk. 1, andet afsnit, i direktiv 2008/50/EF, sammenholdt bilag XV til dette direktiv, og navnlig forpligtelsen til at sikre, at overskridelsesperioden bliver kortest mulig.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

For så vidt angår Paris er den daglige grænseværdi ikke blevet overholdt uafbrudt siden 2005 frem til tidspunktet for de senest tilgængelige data, dvs. 2019. Det kan i øvrigt konstateres, at afvigelsen fra overensstemmelsen for overskridelserne af de daglige værdier i området Paris er anseelig (idet antallet af overskridelser er det dobbelte af det tilladte antal overskridelser), og den er ikke blevet forbedret siden 2015. For så vidt angår området Martinique er den daglige grænseværdi vedvarende ikke blevet overholdt indtil 2016 (bortset fra i 2008).

I de to områder Paris og Martinique var grænseværdierne for PM10 overskredet på tidspunktet for udløbet af fristen for besvarelse af den begrundede udtalelse. På dette tidspunkt burde Frankrig have udarbejdet og meddelt planer. Undersøgelsen viser, at Frankrig ikke har vedtaget sådanne planer. De foranstaltninger (på nationalt og regionalt niveau), som Frankrig har truffet, har slået fejl med hensyn til at sikre, at overskridelsesperioden bliver kortest mulig, således som bestemmelserne i direktiv 2008/50/EF kræver det.

(1) EUT 2008, L 152, s. 1.
A

Gælder der en forpligtelse til prioriteret licensering af leverandører? 1. Kan en virksomhed på et efterfølgende omsætningstrin i forbindelse med et patentkrænkelsessøgsmål med påstand om undladelse af patentkrænkelsen anlagt af indehaveren af et patent, der er essentielt for en standard fastsat af et standardiseringsorgan (SEP), idet indehaveren har indgået en uigenkaldelig forpligtelse over for dette organ til at indrømme tredjeparter licens på FRAND-vilkår, gøre gældende, at der foreligger misbrug af en dominerende stilling som omhandlet i artikel 102 TEUF, hvis den standard, for hvilken det omtvistede patent er essentielt, eller dele heraf, allerede implementeres i et forprodukt, som sagsøgte anvender, idet patentindehaveren nægter at indrømme de leverandører af dette forprodukt, som er villige til at tage licens, en egen ubegrænset licens til alle patentretligt relevante anvendelsesformer på FRAND-vilkår for produkter, der implementerer standarden? a) Gælder dette navnlig, når det er i overensstemmelse med skik og brug i den pågældende branche, som distributøren af slutproduktet tilhører, at retstilstanden vedrørende intellektuel ejendomsret for de patenter, som leverandørkomponenten anvender, afklares ved, at leverandørerne tager licens? b) Gælder der en ret til prioriteret licensering over for leverandørerne på alle trin i leverandørkæden eller kun over for den leverandør, der går umiddelbart forud for distributøren af slutproduktet i sidste led af værdikæden? Er det afgørende også i denne henseende forretningsmæssig skik og brug? 2. Indebærer det kartelretlige forbud mod misbrug, at leverandøren skal indrømmes en egen ubegrænset licens til alle patentretligt relevante anvendelsesformer på FRAND-vilkår for produkter, der implementerer standarden, i den forstand, at slutdistributørerne (og eventuelt de forudgående aftagere) ikke længere behøver at modtage en egen separat licens fra SEP-indehaveren for at undgå en patentkrænkelse, når den pågældende leverandørkomponent anvendes i overensstemmelse med det formål, som den er bestemt til? 3. Såfremt det første spørgsmål besvares benægtende: Fastsætter artikel 102 TEUF særlige kvalitative, kvantitative og/eller øvrige krav til de kriterier, hvorefter indehaveren af et standardessentielt patent beslutter, mod hvilke potentielle patentkrænkere på forskellige niveauer i den samme produktions- og værdikæde vedkommende anlægger et patentkrænkelsessøgsmål med påstand om undladelse af patentkrænkelsen?
C 252/7

Appel iværksat den 2. februar 2021 af BSH Hausgeräte GmbH til prøvelse af dom afsagt af Retten (Tiende Afdeling) den 2. december 2020 i sag T-152/20, BSH Hausgeräte GmbH mod Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret

(Sag C-67/21 P)

(2021/C 252/11)

Processprog: tysk

Parter

Appellant: BSH Hausgeräte GmbH (ved Rechtsanwalt S. Biagosch)

Den anden part i appelsagen i appelsagen: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret

Domstolen (Afdelingen for bevilling af appel) har ved kendelse af 12. maj 2021 besluttet, at appellen ikke admitteres, og bestemt, at appellanten bærer sine egne omkostninger.
1)

Er betalinger for mikrohabitater, der er oprettet i et skovområde med henblik på gennemførelsen af formålene med Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/147/EF af 30. november 2009 om beskyttelse af vilde fugle, omfattet af anvendelsesområdet for artikel 30, stk. 6, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1305/2013 (1) af 17. december 2013 om støtte til udvikling af landdistrikterne fra Den Europæiske Landbrugsfond for Udvikling af Landdistrikterne (ELFUL) og om ophævelse af Rådets forordning (EF) nr. 1698/2005?