Forslag til afgørelse fra generaladvokat Jacobs fremsat den 4. juni 1992. - STRAFFESAG MOD MICHELE FERRER LADERER. - ANMODNING OM PRAEJUDICIEL AFGOERELSE: JUZGADO DE LO PENAL N. 4 DE ALICANTE - SPANIEN. - ETABLERINGSFRIHED - EJENDOMSMAEGLERE - FAGLIGE KVALIFIKATIONER. - SAG C-147/91.



Samling af Afgørelser 1992 side I-04097



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hr. afdelingsformand,

De herrer dommere,

1. Domstolen er endnu engang blevet anmodet om at traeffe afgoerelse om, hvorvidt den spanske ordning, hvorefter erhvervet som ejendomsmaegler er forbeholdt personer med bestemte kvalifikationsbeviser udstedt af den spanske stat, er forenelig med faellesskabsretten. Det var den samme ordning, som der var spoergsmaal om i de forenede sager C-330/90 og C-331/90, Ministerio Fiscal mod López Brea og Hidalgo Palacios, hvori Domstolen afsagde dom den 28. januar 1992 (Sml. I, s. 323). Ordningen var ligeledes genstand for sag C-104/91, Colegio Oficial de Agentes de la Propiedad Inmobiliaria mod Aguirre Borrell, Newman m.fl., hvori Domstolen afsagde dom den 7. maj 1992 (Sml. I, s. 3003).

2. Som det fremgik af de naevnte sager, er udoevelse af erhvervet som ejendomsmaegler i henhold til de relevante bestemmelser i spansk lovgivning (jf. navnlig dekret nr. 3248/69 af 4.12.1969) forbeholdt personer, der i) har gennemfoert en uddannelse paa mindst tre aar paa universitetsniveau, ii) har bestaaet en proeve, der afholdes af Ministeriet for Offentlige Arbejder, og iii) er optaget som medlemmer af en faglig sammenslutning, "Colegio Oficial de Agentes de la Propiedad Inmobiliaria". Personer, der ikke opfylder disse betingelser, goer sig skyldige i et strafbart forhold, saafremt de udoever virksomhed som ejendomsmaegler. Spansk statsborgerskab var tidligere en forudsaetning for at kunne blive ejendomsmaegler. I henhold til dekret nr. 1464/88 af 2. december 1988, der blev udstedt til gennemfoerelse af Raadets direktiv 67/43/EOEF af 12. januar 1967 om gennemfoerelse af etableringsfrihed og fri udveksling af tjenesteydelser for selvstaendig virksomhed inden for bl.a. ejendomshandel og -administration (EFT 1967, s. 3), skal statsborgere i andre medlemsstater imidlertid nu vaere underlagt de samme vilkaar som spanske statsborgere. I mit forslag til afgoerelse i sagerne López Brea og Hidalgo Palacios redegjorde jeg naermere for indholdet af dette direktiv.

3. Tiltalte i hovedsagen, Michele Ferrer Laderer, strafforfoelges for at have udoevet virksomhed som ejendomsmaegler paa trods af, at hun ikke er i besiddelse af de efter spansk lovgivning kraevede kvalifikationsbeviser. Som i sagerne López Brea og Hidalgo Palacios er den forelaeggende retsinstans Juzgado de lo Penal nr. 4 de Alicante. Foelgende spoergsmaal er blevet forelagt Domstolen:

"1) Er bestemmelserne i artikel 1 i dekret af 4. december 1969 og i kongeligt dekret nr. 1464/88 ° hvorefter virksomhed som ejendomsmaegler omfatter formidling og maeglervirksomhed vedroerende koeb, salg og mageskifte af land- og byejendomme, laan mod pantesikkerhed i saadanne ejendomme, udlejning og bortforpagtning af begge typer ejendomme, herunder overdragelse i lejeforhold og fremleje, samt vaerdiansaettelser ved salg, overdragelse eller fremleje af saadanne goder ° gyldige, naar henses til artikel 3, 2 og 5 i Raadets direktiv 67/43, og kan en medlemsstat lovligt efter direktivets ikrafttraedelse tillaegge en bestemt gruppe erhvervsdrivende eneret til at udoeve de naevnte former for virksomhed vedroerende fast ejendom?

2) Kan en medlemsstat fastsaette begraensninger i eller undtagelser fra det naevnte direktiv?

3) Kan den spanske stat i henhold til de naevnte direktivbestemmelser af statsborgere i andre EF-medlemsstater, der ikke i deres hjemlande for at kunne udoeve virksomhed som ejendomsmaegler behoever at opfylde de samme krav med hensyn til kvalifikationsbeviser eller proever som dem, der gaelder i Spanien, forlange, at de opfylder disse, saaledes at dette er en forudsaetning for, at saadanne personer kan blive optaget som medlemmer af 'Colegio de Agentes de la Propiedad Inmobiliaria' og dermed opnaa autorisation til at udoeve denne form for virksomhed?"

4. Jeg bemaerker, at de to foerste spoergsmaal er de samme som dem, Domstolen fik forelagt i sagerne López Brea og Hidalgo Palacios, hvori Domstolen fastslog, at direktiv 67/43 ikke er til hinder for nationale bestemmelser, hvorefter visse former for virksomhed inden for ejendomshandel og -administration er forbeholdt personer, der udoever det lovregulerede erhverv som ejendomsmaegler.

5. I sidstnaevnte tilfaelde var de tiltalte spanske statsborgere, og der var tale om et rent nationalt anliggende i den forstand, at der ikke var noget tilknytningsmoment til en anden medlemsstat. I den foreliggende sag synes det tredje spoergsmaal at forudsaette, at tiltalte er statsborger i en anden medlemsstat. Det fremgaar imidlertid af sagens akter, at Michele Ferrer Laderer er statsborger i Schweiz, der som bekendt ikke for naervaerende er en EF-medlemsstat. Under den mundtlige forhandling blev det bekraeftet, at Ferrer Laderer stammer fra Schweiz, ligesom det blev oplyst, at hun er gift med en spansk statsborger. Som anfoert af Kommissionen fremgaar det imidlertid klart af dommen af 18. oktober 1990 (forenede sager C-297/88 og C-197/89, Dzodzi, Sml. I, s. 3763), at denne omstaendighed ikke goer traktatens bestemmelser om den frie bevaegelighed for personer relevante. Der er fortsat tale om et rent nationalt anliggende. Der er heller ikke holdepunkter for at antage, at Ferrer Laderer har erhvervet et relevant kvalifikationsbevis i en anden medlemsstat. Colegio Oficial de Agentes de la Propiedad Inmobiliaria, der er privat paataleberettiget i sagen, anfoerte under den mundtlige forhandling, at tiltalte ikke i nogen medlemsstat, eller for den sags skyld i Schweiz, har erhvervet nogen relevante kvalifikationsbeviser, og rigtigheden heraf blev ikke bestridt af Ferrer Laderer.

6. Alt, hvad der vedroerer faktum, henhoerer selvsagt under den nationale retsinstans. Saafremt forholdet er det, og det synes det at vaere, at Ferrer Laderer ikke har statsborgerskab i en anden medlemsstat end Spanien, og at hun ikke er i besiddelse af et relevant kvalifikationsbevis udstedt i en anden medlemsstat, er det aabenbart, at hun ° lige saa lidt som López Brea og Hidalgo Palacios ° hverken kan stoette ret paa direktiv 67/43 eller paa de relevante bestemmelser i EOEF-traktaten (jf. navnlig artikel 52 ff.). I henhold til disse bestemmelser er medlemsstaterne forpligtet til at underlaegge statsborgere i andre medlemsstater de samme vilkaar som dem, der gaelder deres egne statsborgere. Bestemmelserne skaber derimod ikke rettigheder for statsborgere i ikke-medlemsstater.

7. Da der ved det tredje spoergsmaal fra den nationale retsinstans udtrykkeligt oenskes en afgoerelse vedroerende retsstillingen for statsborgere i andre medlemsstater, bemaerker jeg, at saafremt det ° paa trods af det ovenfor anfoerte ° viser sig, at Ferrer Laderer er statsborger i en anden medlemsstat end Spanien og har erhvervet relevante kvalifikationsbeviser i denne medlemsstat, er de spanske myndigheder ifoelge dommen i sagen Aguirre Borrell, Newman m.fl. forpligtet til at undersoege, i hvilket omfang disse maatte vaere ligevaerdige med, hvad der kraeves i henhold til spansk lovgivning. Saafremt der er en delvis ligevaerdighed i forhold til de spanske kvalifikationsbeviser, kan det af Ferrer Laderer forlanges, at hun, navnlig ved at bestaa en proeve, godtgoer, at hun har erhvervet de kundskaber og de kvalifikationer, som ikke er dokumenteret ved de i den paagaeldende anden medlemsstat erhvervede kvalifikationsbeviser. En beslutning om afslag skal vaere begrundet og kunne indbringes for domstolene.

8. I sit skriftlige indlaeg har Ferrer Laderer, med en fantasi, som selveste Don Quijote ville kunne vaere stolt af, forsoegt at udvikle en kompliceret argumentation, hvorefter den anfaegtede spanske ordning medfoerer et misbrug af en dominerende stilling hos udoeverne af det lovregulerede erhverv som ejendomsmaegler i Spanien og er udtryk for statsstoette til disse personer. Jeg kan indskraenke mig til at bemaerke, at den nationale retsinstans ikke har rejst spoergsmaal om fortolkningen af traktatens artikel 86 eller artikel 92-94, og at det under alle omstaendigheder er vanskeligt at se, hvorledes den paagaeldende ordning skulle kunne have de virkninger, som den tillaegges.

9. Jeg skal herefter foreslaa, at de spoergsmaal, som Juzgado de lo Penal nr. 4 de Alicante har forelagt for Domstolen, besvares saaledes:

"1) Raadets direktiv 67/43/EOEF er ikke til hinder for nationale bestemmelser, hvorefter visse former for virksomhed inden for ejendomshandel og -administration er forbeholdt personer, der udoever det lovregulerede erhverv som ejendomsmaegler.

2) Raadets direktiv 67/43/EOEF skaber ikke ret for en statsborger i en ikke-medlemsstat til i en medlemsstat at udoeve virksomhed som ejendomsmaegler uden at vaere i besiddelse af de kvalifikationsbeviser, som efter lovgivningen i denne medlemsstat er en forudsaetning for at faa adgang til erhvervet som ejendomsmaegler.

3) OEnsker en statsborger i én medlemsstat at udoeve virksomhed som ejendomsmaegler i en anden medlemsstat, i hvilken dette erhverv er forbeholdt personer med bestemte kvalifikationsbeviser, er de kompetente myndigheder i sidstnaevnte medlemsstat forpligtet til at undersoege, i hvilket omfang kvalifikationsbeviser, som den paagaeldende har erhvervet i foerstnaevnte medlemsstat, er ligevaerdige med de i medlemsstaten kraevede. Saafremt de i foerstnaevnte medlemsstat erhvervede kvalifikationsbeviser ikke er fuldt ud ligevaerdige med de i den sidstnaevnte medlemsstat kraevede, kan det forlanges, at den paagaeldende, navnlig ved at bestaa en proeve, godtgoer, at han eller hun har erhvervet de kundskaber og kvalifikationer, der ikke er dokumenteret ved de i den foerstnaevnte medlemsstat opnaaede kvalifikationsbeviser. Anerkendes de i den foerstnaevnte medlemsstat erhvervede kvalifikationsbeviser ikke som fuldt ud ligevaerdige, har den paagaeldende krav paa at blive gjort bekendt med begrundelsen for en saadan beslutning, og vedkommende skal have mulighed for at indbringe beslutningen for domstolene, saaledes at det kan efterproeves, om beslutningen er forenelig med faellesskabsretten."

(*) Originalsprog: engelsk.