Forslag til afgørelse fra generaladvokat La Pergola fremsat den 9. oktober 1997. - Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber mod Forbundsrepublikken Tyskland. - Traktatbrud - Manglende gennemførelse af direktiv 91/414/EØF. - Sag C-137/96.



Samling af Afgørelser 1997 side I-06749



Generaladvokatens forslag til afgørelse

1 Kommissionen har under den foreliggende sag nedlagt paastand om, at det fastslaas, at Forbundsrepublikken Tyskland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til EF-traktaten ved ikke inden for den fastsatte frist at have truffet de foranstaltninger, som er noedvendige for at efterkomme Raadets direktiv 91/414/EOEF af 15. juli 1991 om markedsfoering af plantebeskyttelsesmidler (1), bortset fra direktivets artikel 10, stk. 1, andet led.

Oprindeligt havde Kommissionen nedlagt paastand om, at heller ikke sidstnaevnte bestemmelse var blevet gennemfoert. Den sagsoegte regering gjorde imidlertid gaeldende, at den frist, som var paalagt medlemsstaterne til gennemfoerelse af artikel 10, stk. 1, andet led, endnu ikke var udloebet paa det tidspunkt, hvor Kommissionen indledte den administrative procedure. I henhold til direktivets artikel 23, stk. 2, udloeb denne frist et aar efter vedtagelsen af de »ensartede principper«, som er omhandlet i direktiv 94/43/EF (2), dvs. den 27. juli 1995. Sidstnaevnte direktiv blev dog annulleret ved Domstolens dom af 18. juni 1996 (3), saaledes at fristen for gennemfoerelse af artikel 10, stk. 1, andet led, endnu ikke er begyndt at loebe. Kommissionen har efter at have taget disse bemaerkninger til efterretning undtaget den manglende gennemfoerelse af denne bestemmelse fra sagsgenstanden, idet den i oevrigt har opretholdt sine paastande.

2 Det direktiv, hvis gennemfoerelse er omtvistet, har til formaal at tilnaerme de eksisterende bestemmelser i medlemsstaterne vedroerende godkendelse af markedsfoering af plantebeskyttelsesmidler; tilnaermelsen skal ske i det omfang, de forskelle, der bestaar mellem de nationale regler, kan udgoere en hindring »ikke blot for handelen med plantebeskyttelsesmidler, men ogsaa for handelen med planteprodukter, og derved umiddelbart have indflydelse paa oprettelsen og funktionen af det indre marked« (4). Ifoelge artikel 1 vedroerer direktiv 91/414 »godkendelse, markedsfoering, anvendelse og kontrol i Faellesskabet af plantebeskyttelsesmidler og markedsfoering og kontrol i Faellesskabet af aktive stoffer til anvendelse som fastlagt i artikel 2, nr. 1«. Artikel 4 fastsaetter de regler, medlemsstaterne skal overholde, naar de godkender et plantebeskyttelsesmiddel. I artikel 10, stk. 1, er der fastsat regler i henhold til princippet om gensidig anerkendelse af godkendelser, der er meddelt af medlemsstaterne: »proever og analyser, der allerede er udfoert i forbindelse med godkendelsen af midlet« kan ikke kraeves gentaget »for saa vidt de landbrugsmaessige, plantesundhedsmaessige og miljoemaessige, herunder klimatiske forhold, der er relevante for anvendelsen af midlet, og foelgerne af denne anvendelse er sammenlignelige i de paagaeldende regioner« (5). Herudover skal medlemsstaterne, »hvis der i overensstemmelse med artikel 23 er vedtaget ensartede principper, naar midlet udelukkende indeholder aktive stoffer, der er anfoert i bilag I, ligeledes godkende dets markedsfoering paa sit omraade, hvis de landbrugs-, plantesundheds- og miljoemaessige forhold, herunder klimaforhold, hvorunder midlet anvendes, er sammenlignelige i de paagaeldende regioner« (6). Endelig bestemmes det i direktivets artikel 23, at »medlemsstaterne saetter de noedvendige love og administrative bestemmelser i kraft for at efterkomme dette direktiv senest to aar efter dets meddelelse« (7).

3 Den tyske regering har i sine bemaerkninger anfoert, at et forslag til aendring af Pflanzenschutzgesetz (lov om plantebeskyttelse) med det formaal at tilpasse den interne retsorden til ovennaevnte direktiv var under vedtagelse. Under alle omstaendigheder har regeringen, hvad angaar sagens realitet, bestridt traktatbruddet.

Imidlertid finder jeg af nedenstaaende grunde ikke, at den tyske regerings anbringender til sit forsvar kan tages til foelge. For det foerste er jeg ikke overbevist om rigtigheden af synspunktet om, at der ikke er behov for en saerlig gennemfoerelsesakt i det foreliggende tilfaelde, eftersom direktivets regler i det vaesentlige skulle svare til indholdet af allerede eksisterende regler i den tyske lovgivning. Jeg skal hertil blot bemaerke, at det i direktivets artikel 23, stk. 1, andet afsnit, bestemmes, at naar medlemsstaterne vedtager gennemfoerelsesbestemmelserne skal »de indeholde en henvisning til dette direktiv, eller de skal ved offentliggoerelsen ledsages af en saadan henvisning«. Denne regel indfoerer saaledes et formelt krav til gennemfoerelsen, som fordrer en saerlig gennemfoerelsesakt. Under alle omstaendigheder har den sagsoegte regering ikke praeciseret indholdet af de allerede gaeldende nationale bestemmelser, som skulle goere en gennemfoerelse af direktivet overfloedig.

Det er heller ikke muligt at tage det anbringende til foelge, hvorefter det paagaeldende direktiv udviser en flerhed af fortolkningsproblemer, der yderligere vanskeliggoer en hurtig gennemfoerelse deraf, og dette i saa hoej grad, at Kommissionen er i faerd med at udfaerdige et ikke naermere specificeret fortolkningsdokument, der netop har til formaal at overvinde de ovennaevnte problemer. I den henseende skal det blot anfoeres, at Kommissionen bestemt har afvist udsagnet om, at den skulle vaere i faerd med at udfaerdige et saadant dokument. Dernaest kan jeg ikke se, hvorledes de paastaaede fortolkningsproblemer, som den sagsoegte regering har beklaget sig over, skulle kunne berettige den manglende gennemfoerelse; medlemsstaterne havde under alle omstaendigheder pligt til at gennemfoere direktivet, uanset eventuelle fortolkningsproblemer for saa vidt angaar de paagaeldende bestemmelser.

Endelig har den tyske regering gjort gaeldende, at selv om den havde villet gennemfoere det omtvistede direktiv rettidigt, kunne den centrale bestemmelse vedroerende harmoniseringen af handelen med plantebeskyttelsesmidler, dvs. artikel 10, ikke finde konkret anvendelse, eftersom der ikke er optaget et eneste aktivt stof paa direktivets bilag I. Ogsaa selv om de relevante bestemmelser i direktivet var blevet gennemfoert rettidigt, ville medlemsstaterne for tiden ikke kunne foretage nogen gensidig anerkendelse af godkendelser.

Heller ikke dette synspunkt kan tages til foelge: den gennemfoerelsesforpligtelse, som paahviler medlemsstaterne, afhaenger ikke af muligheden for at anvende de bestemmelser, der tilsigtes gennemfoert. Medlemsstaterne skal under alle omstaendigheder gennemfoere direktivet, og derved i den nationale retsorden skabe saadanne betingelser, at faellesskabsbestemmelserne kan finde anvendelse. Det er saa et andet spoergsmaal, som ikke har interesse i naervaerende sammenhaeng, om betingelserne for en saadan anvendelse foreligger eller ej. Det er indlysende, at det sidstnaevnte aspekt ikke spiller nogen rolle for pligten til at gennemfoere det omhandlede direktiv i national ret, og denne pligt er klart ikke blevet efterkommet i den foreliggende sag.

4 Jeg skal foelgelig foreslaa Domstolen at give Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber medhold og paalaegge Forbundsrepublikken Tyskland at betale sagens omkostninger i overensstemmelse med procesreglementets artikel 69, stk. 2.

(1) - EFT L 230, s. 1.

(2) - Raadets direktiv 94/43/EF af 27.7.1994 om affattelsen af bilag VI til direktiv 91/414/EOEF om markedsfoering af plantebeskyttelsesmidler (EFT L 227, s. 31).

(3) - Sag C-303/94, Parlamentet mod Raadet, Sml. I, s. 2943.

(4) - Jf. femte betragtning.

(5) - Artikel 10, stk. 1, foerste led.

(6) - Artikel 10, stk. 1, andet led.

(7) - Som allerede anfoert, foreskriver artikel 23, stk. 2, dog en saerlig ordning for vedtagelse af alle de foranstaltninger, der er noedvendige for anvendelsen af artikel 10, stk. 1, andet led.