RETTENS DOM (Fjerde Afdeling)

1. december 1994

Sag T-79/92

Kuno Bitterich

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Tjenestemænd — bedømmelsesrapporter — ikke udfærdiget — anmodninger om udfærdigelse af bedømmelsesrapporter og godtgøreise for forsinkelsen — betingelser for antagelse til realitetsbehandling«

Fuldstændig gengivelse på tysk II-907

Angående:

Påstand om, at Kommissionen tilpligtes at udfærdige bedømmelsesrapporter for sagsøgeren for perioderne 1983-1985, 1985-1987, 1987-1989 og 1989-1991 samt at meddele sagsøgeren disse og at betale sagsøgeren 100000 ECU i erstatning.

Udfald:

Afvisning.

Resumé af dom

Sagsøgeren har været videnskabelig tjenestemand ved Kommissionen, med tjenestested ved Det Fælles Forskningscenter i Ispra, fra den 4. oktober 1965 til den31. juli 1992, hvor han blev pensioneret. I hele sin ansættelsesperiode var sagsøgeren indplaceret i lønklasse A5.

Der er iłdce udfærdiget nogen endelig bedømmelsesrapport for sagsøgeren for perioderne 1983-1985, 1985-1987, 1987-1989 og 1989-1991.

Den 23. februar 1988 indgav sagsøgeren en notits til sin umiddelbart overordnede, hvori han henledte dennes opmærksomhed på, at der ikke var udfærdiget bedømmelsesrapporter for perioderne 1983-1985 og 1985-1987.

Den 11. december 1991 foreslog den umiddelbart overordnede sagsøgeren, at den bedømmelse, der var udfærdiget for perioden 1981-1983, blev forlænget, således at den også omfattede perioden 1989-1991.

Sagsøgeren besvarede dette ved en notits af 19. december 1991, hvori han påpegede, at der ikke forelå bedømmelsesrapporter for perioderne 1983-1985 1985-1987 og 1987-1989, hvilket han anførte var en grov tilsidesættelse af vedtægtens artikel 43 og 45.

Den 7. februar 1992 modtog sagsøgeren et forslag om forlængelse af bedømmelsen for 1981-1983 til og med perioden 1989-1991.

Den 26. februar 1992 modtog Kommissionen en Mage fra sagsøgeren over, at der trods hans henstillinger herom stadig ikke forelå nogen bedømmelsesrapporter for penoderne efter 1983, idet han i Magen anførte, at det ville indebære en fejl, hvis man påtænkte at forlænge den bedømmelse, der blev udfærdiget for perioden 1981-1983, så den kom til at omfatte sidstnævnte periode. Sagsøgeren fremsatte endvidere krav om 100000 ECU i erstatning for den skade, som han mente var forvoldt ved denne situation.

Denne klage blev ikke besvaret af Kommissionen.

Formaliteten

1. Anbringendet om manglende overholdelse af den administrative procedure

Retten bemærkede, at det første punktum i vedtægtens artikel 91, stk. 1, begrænser det andet punktum, således at denne bestemmelse kun tillægger Retten fuld prøvelsesret i de tilfælde, hvor der foreligger en tvist om lovligheden af en bebyrdende retsakt (præmis 37).

Henvisningtil: Domstolens dom af 10. december 1969, sag 32/68, Grasselli mod Kommissionen, Sml. 1969, s. 141, org. réf.: Rec. s. 505, præmis 10; Rettensdomaf 13. juli 1993, sag T-20/92, Moat mod Kommissionen, Sml. II, s. 799, præmis 46.

Endvidere bemærkede Retten, at der ifølge vedtægtens artikel 91, stk. 2, kun kan anlægges sag ved Retten, såfremt der forinden er indgivet en klage til ansættelsesmyndigheden i henhold til artikel 90, stk. 2, inden for den deri fastsatte frist, og denne klage udtrykkeligt eller stiltiende er blevet afvist. Klagen skal være rettet mod en bebyrdende retsakt (præmis 38).

Den i henhold til vedtægten krævede administrative procedure forud for et erstatningssøgsmål er således forskellig, alt efter om genstanden for tjenestemandens klage udgør en bebyrdende retsakt som omhandlet i vedtægten (præmis 39).

Såfremt tjenestemanden ønsker at anfægte en bebyrdende retsakt, kan han klage direkte til ansættelsesmyndigheden og, hvis klagen afvises, anlægge sag ved Retten med påstand om annullation af den bebyrdende retsakt, om betaling af en erstatning eller begge dele (præmis 40).

Henvisning til: Domstolens dom af 22. oktober 1975, sag 9/75, Meyer-Burckhardt mod Kommissionen, Sml. s. 1171, præmis 10 og 11; Rettens dom af 8. oktober 1992, sag T-84/91, Meskens mod Parlamentet, Sml. II, s. 2335, præmis 42.

Hvis derimod genstanden for tjenestemandens Wage ikke udgør en bebyrdende retsakt efter vedtægten, kan han kun indlede proceduren ved at forelægge en ansøgning for ansættelsesmyndigheden i medfør af vedtægtens artikel 90, stk. 1. Et eventuelt afslag herpå vil udgøre en bebyrdende afgørelse, som han kan indgive ldage over, og som i givet fald vil kunne gøres til genstand for et annullationssøgsmål og/eller et erstatningssøgsmål (præmis 41).

Henvisning til: Rettens dom af 25. september 1991, sag T-5/90, Marcato mod Kommissionen, Sml. II, s. 731; Rettens kendelseaf 25. februar 1992, sag T-64/91, Marcato mod Kommissionen, Sml. II, s. 243, præmis 32, 33 og 34, og af 22. maj 1992, T-72/91, Moat mod Kommissionen, Sml. II, s. 1771, præmis 40 og 41; Rettens dom af 16. juli 1992, sag T-1/91, Della Pietra mod Kommissionen, Sml. II, s. 2145, præmis 34, og af 8. juni 1993, sag T-50/92, Fioriani mod Parlamentet, Sml. II, s. 555, præmis 40, 41, 45 og 46; Rettens domme af 15. juli 1993, forenede sager T-17/90.T-28/91 og T-17/92, Cámara Alloisio m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 841, præmis 45, og sag T-27/92, Camera-Lampitelli m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 873, præmis 26; Rettens dom af 12. januar 1994, sag T-65/91, White mod Kommissionen, Sml.Pers. IA, s. 9.

2. Den administrative procedure i den foreliggende sag

Retten fandt, at sagsøgerens skrivelser af 23. februar 1988 og 19. december 1991 blot er påmindelser til en umiddelbart overordnet og ikke udgør ansøgninger efter vedtægtens artikel 90, stk. 1 (præmis 43 og 44).

Endvidere fastslog Retten, at klagen af 26. februar 1992 ikke var indbragt efter en udtrykkelig eller stiltiende afvisning af en ansøgning efter vedtægtens artikel 90. Selv hvis skrivelsen af 19. december 1991 havde udgjort en ansøgning, ville klagen af 26. februar 1992 have været indbragt for tidligt, nemlig inden der loinne siges at være truffet en stiltiende afvisning ved udløbet af fristen på fire måneder fra indgivelsen af ansøgningen (præmis 45 og 46).

Retten fastslog, at sagsøgerens argument om, at klagen af 26. februar 1992 skulle anses for at være blevet virksom den 19. april 1992 - nemlig fire måneder efter indgivelse af skrivelsen af 19. december 1991 - under alle omstændigheder ikke kunne tages til følge, idet den rekursordning, der er indført ved vedtægtens artikel 90, stk. 1 og 2, forudsætter, at der kun kan indgives en klage over en bebyrdende retsakt, der allerede foreligger ved indgivelsen af klagen. I øvrigt kan en sag, der anlægges, inden der er truffet en udtrykkelig eller stiltiende afgørelse om afslag på klagen, ikke antages til realitetsbehandling, og ifølge retspraksis har klagefrister den samme præceptive karakter som søgsmålsfrister (præmis 47).

Henvisning til: Domsiolcnsdom af 19. februar 1981, forenede sager 122/79 og 123/79. Schiavo mod Rådet, Sml. s. 473, præmis 22, og af 27. oktober 1981, forenede sager 783/79 og 786/79, Venus og Oben mod Kommissionenog Rådet, Sml. s. 2445, præmis 25; Rettens dom af 27. juni 1991, sag T-156/89, Valverde Mordt mod Domstolen, Sml. II, s. 407, præmis 29; Rettens kendelse af 4. december 1991, sag T-78/91, Moat mod Kommissionen, Sml. II, s. 1387, præmis 4, og ovennævnte dom af 13. juli 1993 i sagen Moat mod Kommissionen, præmis 31.

En klage, der er indgivet for tidligt, kan således lain under ekstraordinære omstændigheder anses for gyldig, for eksempel når klagen efterfølgende er blevet suppleret. En sådan omstændighed fandtes ikke at foreligge i sagen (præmis 48).

Henvisning til: ovennævnte dom i sagen Valverde Mordt mod Domstolen, præmis 30; Rettens dom af 10. juli 1992, forenede sager T-59/91 og T-79/91, Eppe mod Kommissionen, Sml. II, s. 2061, præmis 111.

Det fandtes at følge af ovenstående, at den administrative procedure i to etaper ikke var fulgt. Under disse omstændigheder fandt Retten derfor, at det skulle undersøges, om administrationens undladelse af at udfærdige en bedømmelsesrapport mindst hvert andet år i overensstemmelse med vedtægtens artikel 43 inden den frist, der er fastsat i de almindelige gennemførelsesbestemmelser, udgør en »undladelse af at træffe en i vedtægten foreskreven foranstaltning« og dermed bebyrdende retsakt efter vedtægtens artikel 90, stk. 2 (præmis 49).

3. Begrebet »undladelse af at træffe en i vedtægten foreskreven foranstaltning«

Retten bemærkede, at kun de retsakter, som direkte og umiddelbart berører en tjenestemands retsstilling, er bebyrdende (præmis 65).

Henvisning til: Domstolens dom af 21. januar 1987, sag 204/85, Stroghili mod Revisionsretten, Sml. s. 389; Rettens dom af 24. juni 1993, sag T-69/92, Seghers mod Rådet, Sml. II, s. 651.

Det forhold, at en bedømmelsesrapport ikke er blevet udfærdiget eller er blevet udfærdiget for sent, er imidlertid i retspraksis altid blevet anset for en tjenstlig fejl og aldrig for en bebyrdende retsakt (præmis 66).

Henvisning til: Domstolens dom af 5. juni 1980, sag 24/79, Oberthiir mod Kommissionen, Sml. s. 1743, præmis 14, af 5. maj 1983, sag 207/81, Ditterich mod Kommissionen, Sml. s. 1359, præmis 27 og 28, og af 6. februar 1986, forenede sager 173/82,157/83 og 186/84, Castillemod Kommissionen, Sml. s. 497, præmis 34; Rettens dom af 8. november 1990, sag T-73/89, Barbi mod Kommissionen, Sml. II, s. 619, præmis 35, 43 og 50, af 24. januar 1991, sag T-63/89, Latham mod Kommissionen, Sml. II, s. 19, præmis 39, af 24. januar 1991, sagT-27/90, Latham mod Kommissionen, Sml. II, s. 35, af 10. juli 1992, sag T-68/91, Barbi mod Kommissionen, Sml. II, s. 2127, af 17. marts 1993, sag T-13/92, Moat mod Kommissionen, Sml. II, s. 287, præmis 34 og 48, og af 16. december 1993, sag T-20/89 RV, Moritz mod Kommissionen Sml' II. s. 1423, præmis 37.

Retten fandt, at på baggrund af denne retspraksis og i betragtning af opbygningen af vedtægtens artikel 90 og 91 kunne det ikke antages, at undladelsen af at udfærdige en bedømmelsesrapport i sig selv udgør en bebyrdende retsakt efter vedtægtens artikel 90, stk. 2 (præmis 67).

Retten udtalte, at for det første er det forhold, at en bedømmelsesrapport ikke er udfærdiget inden for fristen, ikke i sig selv tilstrækkelig endeligt eller håndgribeligt til at anses for at være en bebyrdende »retsakt«, selv ikke hvis det anskues som en »undladelse« af at træffe en i vedtægten foreskreven foranstaltning, og for det andet kan den blotte omstændighed, at der ikke foreligger en bedømmelsesrapport, ikke ændre en tjenestemands retsstilling på den beskrevne måde, idet det ikke i sig selv har ubetingede retsvirkninger, der på afgørende måde binder institutionens stilling (præmis 68).

Hvis det forhold, at der ikke er udfærdiget en bedømmelsesrapport, i sig selv kunne udgøre en bebyrdende retsakt, ville det endvidere give anledning til betydelige vanskeligheder med hensyn til beregningen af tremånedersfristen for at indgive en klage i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 2. Tre måneder efter den dag, hvor bedømmelsesrapporten i henhold til de almindelige gennemførelsesbestemmelser skal være udfærdiget, ville det være udelukket at tage skridt til at afhjælpe det forhold, at der ikke er udfærdiget en bedømmelsesrapport, og dette ville bevirke, at administrationens manglende overholdelse af sin forpligtelse i henhold til vedtægten ville være unddraget Rettens kontrol efter denne frists udløb, til trods for, at forpligtelsen på ingen måde ophorer ved udløbet af de tre måneder, men tværtimod med tiden bliver mere presserende (præmis 70).

Dette ville endvidere medføre, at en tjenestemand, som ikke har modtaget en bedømmelsesrapport til det fastsatte tidspunkt, ville være nødt til at indgive en ldage straks for at være sikker på at bevare sine rettigheder, hvilket i betragtning af, at det er almindeligt kendt, at administrationen i samtlige fællesskabsinstitutioner har vanskeligheder med få udfærdiget de mange bedømmelser til tiden, ikke ville være foreneligt med den generelle opbygning af vedtægten eller med lighedsprincippet og princippet om god forvaltningsskik (præmis 71).

Retten bemærkede endvidere, at det i retspraksis altid er antaget, at administrationen har en rimelig frist til at udfærdige bedømmelsesrapporten efter det i de almindelige gennemførelsesbestemmelser fastsatte tidspunkt (præmis 72).

Henvisning til: ovennævntedom i sagen Duterich mod Kommissionen, præmis 25; Rettens dom af 13. december 1990, sag T-29/89, Moritz mod Kommissionen, SmI. II, s. 787, præmis 21.

Retten fastslog, at det af ovenstående fremgik, at der ikke i nærværende sag foreligger en bebyrdende retsakt, der kan gøres til genstand for et søgsmål (præmis 73).

Konklusion:

Sagen afvises.