ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Domstolens dom (Ottende Afdeling) af 2. juli 2009 — Kommissionen mod Grækenland

(Sag C-465/08)

»Traktatbrud — direktiv 2005/36/EF — etableringsfrihed — anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer — manglende gennemførelse inden for den fastsatte frist«

Traktatbrudssøgsmål — Domstolens prøvelse af søgsmålsgrundlaget — relevante forhold — forholdene ved udløbet af den i den begrundede udtalelse fastsatte frist (art. 226 EF) (jf. præmis 11)

Angående

Traktatbrud — manglende vedtagelse inden for den fastsatte frist af de nødvendige bestemmelser for at efterkomme Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/36/EF af 7. september 2005 om anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer (EUT L 255, s. 22), der ophæver direktiv 89/48/EØF (EFT L 19, s. 16).

Konklusion

1) Den Hellenske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/36/EF af 7. september 2005 om anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer, idet den ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme dette direktiv.

2) Den Hellenske Republik betaler sagens omkostninger.

Domstolens dom (Ottende Afdeling) af 2. juli 2009 — Kommissionen mod Grækenland

(Sag C-465/08)

»Traktatbrud — direktiv 2005/36/EF — etableringsfrihed — anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer — manglende gennemførelse inden for den fastsatte frist«

Traktatbrudssøgsmål — Domstolens prøvelse af søgsmålsgrundlaget — relevante forhold — forholdene ved udløbet af den i den begrundede udtalelse fastsatte frist (art. 226 EF) (jf. præmis 11)

Angående

Traktatbrud — manglende vedtagelse inden for den fastsatte frist af de nødvendige bestemmelser for at efterkomme Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/36/EF af 7. september 2005 om anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer (EUT L 255, s. 22), der ophæver direktiv 89/48/EØF (EFT L 19, s. 16).

Konklusion

1) Den Hellenske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/36/EF af 7. september 2005 om anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer, idet den ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme dette direktiv.
I det tilfælde, hvor der for det første er tale om ikke-registrerede EF-design, der frembringes efter bestilling, og for det andet, at den nationale lovgivning ikke sidestiller sådanne design med design, der frembringes inden for rammerne af et ansættelsesforhold, skal forordningens artikel 14, stk. 1, fortolkes således, at retten til EF-designet tilkommer designeren, medmindre den ved aftale er blevet overdraget til dennes retssuccessor.

Muligheden for ved aftale at overdrage rettigheder over EF-design fra designeren til dennes retssuccessor i henhold til forordningens artikel 14, stk. 1, er nemlig i overensstemmelse med såvel artiklens ordlyd som med de formål, der forfølges med forordningen. Tilpasningen af beskyttelsen af EF-design til de behov, der gør sig gældende inden for alle Fællesskabets økonomiske sektorer, gennem aftale om overdragelse af EF-design kan i den forbindelse bidrage til en effektiv håndhævelse af de rettigheder, der tillægges et EF-design inden for hele Fællesskabet. I øvrigt vil en bedre beskyttelse af industriel formgivning ikke alene fremme de enkelte designeres bidrag til summen af Fællesskabets formåen på dette område, men også fremme innovation og udvikling af nye produkter samt investering i produktion heraf.

Det påhviler imidlertid den nationale ret at efterprøve indholdet af en sådan aftale og i den forbindelse om fornødent at fastslå, om rettighederne over det ikke-registrerede EF-design rent faktisk er blevet overdraget fra designeren til dennes retssuccessor, idet den i forbindelse med den pågældende undersøgelse anvender lovgivningen om aftaler med henblik på at fastslå, hvem der i overensstemmelse med forordningens artikel 14, stk. 1, er indehaver af det ikke-registrerede EF-design.

(jf. præmis 62 og 77-82 samt domskonkl. 2)
Sag C-377/08

EGN BV — Filiale Italiana

mod

Agenzia delle Entrate — Ufficio di Roma 2

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Corte suprema di cassazione)

»Sjette momsdirektiv — artikel 17, stk. 3, litra a) — fradrag for og tilbagebetaling af indgående moms — levering af teletjenester — levering af tjenester til en aftager, som er etableret i en anden medlemsstat — artikel 9, stk. 2, litra e) — fastlæggelse af leveringsstedet«

Domstolens dom (Syvende Afdeling) af 2. juli 2009 I ‐ 5687

Sammendrag af dom

Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – omsætningsafgifter – det fælles merværdiafgiftssystem – fradrag for indgående afgift – goder og tjenesteydelser anvendt til den afgiftspligtiges transaktioner foretaget i udlandet

[Rådets direktiv 77/388, art. 17, stk. 3, litra a)]

Artikel 17, stk. 3, litra a), i Rådets sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter, som ændret ved direktiv 95/7, skal fortolkes således, at en udbyder af teletjenester, som har hjemsted på en medlemsstats område, i medfør af denne bestemmelse har ret til i denne medlemsstat at fradrage eller opnå tilbagebetaling af indgående moms betalt for teletjenester, som er blevet leveret til en virksomhed med hjemsted i en anden medlemsstat, eftersom en sådan udbyder ville have haft ret hertil, hvis de omhandlede tjenesteydelser var blevet præsteret i førstnævnte medlemsstat.

(jf. præmis 34 og domskonkl.)
Sag C-302/08

Zino Davidoff SA

mod

Bundesfinanzdirektion Südost

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Finanzgericht München)

»Varemærker — international registrering — protokollen til Madrid-arrangementet — forordning (EF) nr. 40/94 — artikel 146 — samme retsvirkninger i Fællesskabet af en international registrering og et EF-varemærke — forordning (EF) nr. 1383/2003 — artikel 5, stk. 4 — varer, der mistænkes for at krænke et varemærke — toldmyndighedernes indgriben — indehaver af et EF-varemærke — ret til at foranledige indgriben også i andre medlemsstater end den, hvor anmodningen er fremsat — udvidelse til at omfatte indehaveren af et internationalt varemærke«

Domstolens dom (Sjette Afdeling) af 2. juli 2009 I ‐ 5673

Sammendrag af dom

Fælles handelspolitik – foranstaltninger med henblik på at forhindre markedsføring af varemærkeforfalskede og piratkopierede varer – forordning nr. 1383/2003 – toldmyndighedernes indgriben

(Rådets forordning nr. 40/94, art. 146, nr. 1383/2003, art. 5, stk. 4, og nr. 1992/2003)

Artikel 5, stk. 4, i forordning nr. 1383/2003 om toldmyndighedernes indgriben over for varer, der mistænkes for at krænke visse intellektuelle ejendomsrettigheder, og om de foranstaltninger, som skal træffes over for varer, der krænker sådanne rettigheder, læst i sammenhæng med artikel 146 i forordning nr. 40/94 om EF-varemærker, som ændret ved forordning nr. 1992/2003, skal fortolkes således, at bestemmelsen berettiger rettighedsindehaveren af et varemærke, der er genstand for international registrering, til, ligesom rettighedsindehaveren af et EF-varemærke, at foranledige indgriben fra toldmyndighederne i én eller flere andre medlemsstater end den medlemsstat, hvor anmodningen er indgivet.

Således bestemmer artikel 146, stk. 2, i forordning nr. 40/94, som indsat ved forordning nr. 1992/2003, at en international registrering af et varemærke, hvor Det Europæiske Fællesskab er designeret, har samme virkning som registreringen af et EF-varemærke. Det må heraf konkluderes, at fællesskabslovgiver for så vidt angår retsvirkninger har tilsigtet at ligestille varemærker, der er genstand for international registrering, og EF-varemærker. Som følge af denne ligestilling må det i overensstemmelse med fællesskabslovgivers hensigt ved vedtagelsen af forordning nr. 1992/2003 nødvendigvis være sådan, at anvendelsen af artikel 5, stk. 4, i forordning nr. 1383/2003 ligeledes kan påberåbes af indehaveren af et varemærke, der er genstand for international registrering.

(jf. præmis 21, 22, 25 og 26 samt domskonkl.)
Domstolens dom (Syvende Afdeling) af 2. juli 2009 — Kommissionen mod Luxembourg

(Sag C-567/08)

»Traktatbrud — direktiv 2005/36/EF — anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer — manglende gennemførelse inden for den fastsatte frist«

Traktatbrudssøgsmål — Domstolens prøvelse af søgsmålsgrundlaget — relevante forhold — forholdene ved udløbet af den i den begrundede udtalelse fastsatte frist (art. 226 EF) (jf. præmis 9)

Angående

Traktatbrud — manglende vedtagelse eller meddelelse inden for den fastsatte frist af de nødvendige bestemmelser for at efterkomme Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/36/EF af 7. september 2005 om anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer (EUT L 255, s. 22).

Konklusion

1) Storhertugdømmet Luxembourg har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/36/EF af 7. september 2005 om anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer, idet det ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget de nødvendige love og administrative bestemmelser for at efterkomme dette direktiv.

2) Storhertugdømmet Luxembourg betaler sagens omkostninger.

Domstolens dom (Syvende Afdeling) af 2. juli 2009 — Kommissionen mod Luxembourg

(Sag C-567/08)

»Traktatbrud — direktiv 2005/36/EF — anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer — manglende gennemførelse inden for den fastsatte frist«

Traktatbrudssøgsmål — Domstolens prøvelse af søgsmålsgrundlaget — relevante forhold — forholdene ved udløbet af den i den begrundede udtalelse fastsatte frist (art. 226 EF) (jf. præmis 9)

Angående

Traktatbrud — manglende vedtagelse eller meddelelse inden for den fastsatte frist af de nødvendige bestemmelser for at efterkomme Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/36/EF af 7. september 2005 om anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer (EUT L 255, s. 22).

Konklusion

1) Storhertugdømmet Luxembourg har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/36/EF af 7. september 2005 om anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer, idet det ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget de nødvendige love og administrative bestemmelser for at efterkomme dette direktiv.
Domstolens dom (Femte Afdeling) af 30. juni 2009 — Kommissionen mod Belgien

(Sag C-490/08)

»Traktatbrud — direktiv 2005/68/EF — genforsikringsvirksomhed — manglende gennemførelse inden for den fastsatte frist«

Traktatbrudssøgsmål — Domstolens prøvelse af søgsmålsgrundlaget — relevante forhold — forholdene ved udløbet af den i den begrundede udtalelse fastsatte frist (art. 226 EF) (jf. præmis 8)

Traktatbrud — manglende vedtagelse eller meddelelse inden for den fastsatte frist af de nødvendige bestemmelser for at efterkomme Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/68/EF af 16. november 2005 om genforsikringsvirksomhed og om ændring af Rådets direktiv 73/239/EØF og 92/49/EØF samt direktiv 98/78/EF og 2002/83/EF (EUT L 323, s. 1).

Konklusion

1) Kongeriget Belgien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/68/EF af 16. november 2005 om genforsikringsvirksomhed og om ændring af Rådets direktiv 73/239/EØF og 92/49/EØF samt direktiv 98/78/EF og 2002/83/EF, idet det ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget alle de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme dette direktiv.

2) Kongeriget Belgien betaler sagens omkostninger.

Domstolens dom (Femte Afdeling) af 30. juni 2009 — Kommissionen mod Belgien

(Sag C-490/08)

»Traktatbrud — direktiv 2005/68/EF — genforsikringsvirksomhed — manglende gennemførelse inden for den fastsatte frist«

Traktatbrudssøgsmål — Domstolens prøvelse af søgsmålsgrundlaget — relevante forhold — forholdene ved udløbet af den i den begrundede udtalelse fastsatte frist (art. 226 EF) (jf. præmis 8)

Traktatbrud — manglende vedtagelse eller meddelelse inden for den fastsatte frist af de nødvendige bestemmelser for at efterkomme Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/68/EF af 16. november 2005 om genforsikringsvirksomhed og om ændring af Rådets direktiv 73/239/EØF og 92/49/EØF samt direktiv 98/78/EF og 2002/83/EF (EUT L 323, s. 1).

Konklusion

1) Kongeriget Belgien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/68/EF af 16. november 2005 om genforsikringsvirksomhed og om ændring af Rådets direktiv 73/239/EØF og 92/49/EØF samt direktiv 98/78/EF og 2002/83/EF, idet det ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget alle de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme dette direktiv.
Sag C-7/08

Har Vaessen Douane Service BV

mod

Staatssecretaris van Financiën

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Hoge Raad der Nederlanden)

»Fritagelse for importafgifter — forordning (EØF) nr. 918/83 — artikel 27 — varer, der enkeltvis er af ringe værdi, og som sendes som en samlet forsendelse — forsendelser, der sendes direkte fra en tredjestat til en modtager i Fællesskabet«

Forslag til afgørelse fra generaladvokat J. Kokott fremsat den 23. april 2009 I ‐ 5583

Domstolens dom (Første Afdeling) af 2. juli 2009 I ‐ 5596

Sammendrag af dom

Fælles toldtarif – fritagelse for importafgifter

(Rådets forordning nr. 918/83, art. 27, og nr. 3357/91)

Artikel 27 i forordning nr. 918/83 om en fællesskabsordning vedrørende fritagelse for import- og eksportafgifter, som ændret ved forordning nr. 3357/91, er ikke til hinder for, at samlede forsendelser af varer, hvis samlede egenværdi overstiger værdigrænsen i nævnte artikel 27, men som enkeltvis betragtet er af ringe værdi, indrømmes fritagelse for importafgifter, såfremt hver enkelt pakke i den samlede forsendelse er adresseret til en modtager, der befinder sig i Det Europæiske Fællesskab. Det er uden betydning for adgangen til fritagelse, at pakker med en egenværdi under værdigrænsen i nævnte artikel 27 frembydes for toldvæsenet samlet med henblik på forsendelse til Fællesskabet, når blot hver af disse pakkers modtagere er kendt, når pakkerne forlader det tredjeland, hvorfra de sendes. Det er ligeledes uden betydning, at modtagernes medkontrahent selv er etableret i Det Europæiske Fællesskab, når blot varerne sendes direkte fra en tredjestat til nævnte modtagere. Herved kan den omstændighed, at medkontrahenten er etableret i Fællesskabet, ikke i sig selv danne grundlag for at antage, at vareforsendelserne var omfattet af en anden toldordning, før de blev bragt i fri omsætning i Fællesskabet, en situation, der ville gøre det muligt at udelukke dem fra toldfritagelse med henblik på at undgå misbrug heraf.

(jf. præmis 38, 42, 43 og 49 samt domskonkl.)
Sag C-111/08

SCT Industri AB i likvidation

mod

Alpenblume AB

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Högsta domstolen)

»Retligt samarbejde i civile sager — retternes kompetence og fuldbyrdelse af retsafgørelser — anvendelsesområde — konkurs«

Domstolens dom (Første Afdeling) af 2. juli 2009 I ‐ 5657

Sammendrag af dom

Retligt samarbejde i civile sager – retternes kompetence og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område – forordning nr. 44/2001 – anvendelsesområde – sager, der ikke er omfattet – konkurs, akkord og andre lignende ordninger

[Rådets forordning nr. 44/2001, art. 1, stk. 2, litra b)]

Undtagelsen i artikel 1, stk. 2, litra b), i forordning nr. 44/2001 om retternes kompetence og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område skal fortolkes således, at den finder anvendelse på en afgørelse afsagt af en domstol i medlemsstat A vedrørende registrering af ejendomsretten til selskabsandele udstedt af et selskab med hjemsted i medlemsstat A, hvorefter overdragelsen af de nævnte selskabsandele skal anses for ugyldig med den begrundelse, at domstolen i medlemsstat A ikke anerkender de kompetencer, som en kurator i medlemsstat B har i forbindelse med en konkursbehandling, som har fundet sted og er blevet afsluttet i medlemsstat B.

Det søgsmål, som har resulteret i en sådan afgørelse, følger således direkte af en konkursbehandling og træffes i snæver forbindelse hermed. For det første synes forbindelsen mellem søgsmålet og konkursbehandlingen særlig tæt, når tvisten udelukkende angår ejendomsretten til selskabsandele, som i forbindelse med en konkursbehandling af en kurator er blevet overdraget på grund af bestemmelser i medlemsstat B’s konkurslovgivning, og som fraviger de almindelige civilretlige bestemmelser, herunder navnlig ejendomsretlige bestemmelser. Således udgør overdragelsen af selskabsandelene og søgsmålet vedrørende ejendomsretten til selskabsandelene, som overdragelsen har resulteret i, en direkte og uadskillelig følge af kurators udøvelse af en beføjelse, som kurator specifikt er indehaver af i medfør af nationale retsbestemmelser, som regulerer konkursbehandlingen. For det andet er indholdet og rækkevidden af den afgørelse, hvorved det fastslås, at overdragelsen er ugyldig, nært forbundet med konkursbehandlingen, eftersom årsagen til, at det blev fastslået, at overdragelsen var ugyldig, netop og udelukkende vedrører rækkevidden af nævnte kurators kompetence i forbindelse med en konkursbehandling.

(jf. præmis 25-28, 30, 31 og 33 samt domskonkl.)
Sag C-277/08

Francisco Vicente Pereda

mod

Madrid Movilidad SA

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Juzgado de lo Social no 23 de Madrid)

»Direktiv 2003/88/EF — tilrettelæggelse af arbejdstiden — ret til årlig betalt ferie — sygeorlov — årlig ferie, som falder sammen med sygeorlov — ret til årlig ferie på et andet tidspunkt«

Domstolens dom (Første Afdeling) af 10. september 2009 I ‐ 8407

Sammendrag af dom

Socialpolitik – beskyttelse af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed – tilrettelæggelse af arbejdstiden – ret til årlig betalt ferie

(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/88, art. 7, stk. 1)

Artikel 7, stk. 1, i direktiv 2003/88 om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden skal fortolkes således, at den er til hinder for nationale bestemmelser eller kollektive overenskomster, hvorefter en arbejdstager, der er sygemeldt under sin årlige ferie som fastsat i ferieplanen for den virksomhed, hvor han arbejder, ikke har ret til efter raskmelding at afholde sin årlige ferie på et andet tidspunkt end oprindeligt fastsat, eventuelt uden for den omhandlede referenceperiode.

Formålet med retten til en årlig betalt ferie er at give arbejdstageren mulighed for at hvile ud og have en periode til rådighed, hvorunder han kan slappe af og nyde sin fritid. Dette formål er forskelligt fra formålet med retten til sygeorlov, som er begrundet i, at arbejdstageren skal have mulighed for at komme sig over en sygdom. Det følger navnlig af det nævnte formål med retten til årlig betalt ferie, at en arbejdstager, der har sygeorlov under sin forud fastlagte årlige ferie, efter anmodning har ret til at afholde ferie på et tidspunkt, der ikke falder sammen med sygeorloven, således at han reelt kan nyde godt af sin årlige ferie. Fastlæggelsen af tidspunktet for denne nye årlige ferie, hvis længde skal svare til det tidsmæssige sammenfald mellem den oprindeligt fastsatte årlige ferie og sygeorloven, er underlagt nationale regler og procedurer vedrørende fastlæggelse af arbejdstageres ferie, idet der skal tages højde for de foreliggende forskellige interessehensyn, herunder navnlig tvingende hensyn vedrørende virksomhedens interesser. For det tilfælde, at sådanne hensyn måtte tale imod at imødekomme arbejdstagerens anmodning om en ny periode for den årlige ferie, er arbejdsgiveren forpligtet til at give arbejdstageren ferie i en anden periode foreslået af arbejdstageren, der også er forenelig med de ovennævnte interesser, idet det ikke på forhånd må udelukkes, at denne ferieperiode kan ligge uden for referenceperioden for den omhandlede årlige ferie.

(jf. præmis 21-23 og 26 samt domskonkl.)
1)

Kongeriget Belgien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 28 EF, — idet det undergiver indførsel, besiddelse og salg af i fangenskab udrugede og opdrættede fugle, der er lovligt markedsført i andre medlemsstater, indskrænkende betingelser, der tvinger de berørte handlende til at ændre mærkningen af fuglene således, at de opfylder de særlige belgiske betingelser, og idet det hverken anerkender den mærkning, der godkendes i andre medlemsstater, eller de certifikater, der udstedes i medfør af Rådets forordning (EF) nr. 338/97 af 9. december 1996 om beskyttelse af vilde dyr og planter ved kontrol af handelen hermed, og — idet det frakender de handlende muligheden for at opnå undtagelser fra forbuddet mod besiddelse af hjemmehørende europæiske fugle, der er lovligt markedsført i andre medlemsstater.
En sådan prøvelse er nødvendig, når det ikke kan udelukkes, at der blandt de i artikel 25, stk. 2, i forordning nr. 1346/2000 omhandlede retsafgørelser, som ikke er omfattet af denne forordnings anvendelsesområde, også findes afgørelser, som heller ikke er omfattet af forordning nr. 44/2001’s anvendelsesområde. I denne forbindelse fremgår det af ordlyden af artikel 25, stk. 2, at anvendelsen af forordning nr. 44/2001 på en retsafgørelse som omhandlet i denne bestemmelse er betinget af, at denne retsafgørelse falder ind under sidstnævnte forordnings anvendelsesområde. Det følger heraf, at hvis den omhandlede retsafgørelse ikke vedrører det civil- eller handelsretlige område, eller hvis en af de i artikel 1 nævnte undtagelser fra forordning nr. 44/2001’s anvendelsesområde finder anvendelse, kan nævnte forordning ikke finde anvendelse.

Artikel 25, stk. 2, i forordning nr. 1346/2000 om konkurs skal fortolkes således, at formuleringen »for så vidt den finder anvendelse herpå« indebærer, at det, før anerkendelses- og fuldbyrdelsesbestemmelserne i forordning nr. 44/2001 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område kan finde anvendelse med hensyn til andre end de i artikel 25, stk. 1, i forordning nr. 1346/2000 nævnte retsafgørelser, er nødvendigt at prøve, om disse retsafgørelser ikke falder uden for forordning nr. 44/2001’s materielle anvendelsesområde.

Undtagelsen i artikel 1, stk. 2, litra b), i forordning nr. 44/2001 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område, sammenholdt med artikel 7, stk. 1, i forordning nr. 1346/2000 om konkurs, skal, henset til bestemmelserne i sidstnævnte forordnings artikel 4, stk. 2, litra b), fortolkes således, at den ikke finder anvendelse på en sælgers søgsmål, støttet på en klausul om ejendomsforbehold, mod en køber under konkursbehandling, når genstanden omfattet af ejendomsforbeholdet på tidspunktet for insolvensbehandlingens indledning mod køberen befinder sig i den medlemsstat, hvori insolvensbehandlingen indledes.

Det er således spørgsmålet om, hvor tæt en forbindelse der er mellem et sådant søgsmål og konkursbehandlingen, som er afgørende med henblik på at fastslå, om den omhandlede undtagelse finder anvendelse. Når søgsmålet alene har til formål at håndhæve klausulen om ejendomsforbehold, forekommer forbindelsen imidlertid hverken at være tilstrækkeligt direkte eller tilstrækkeligt snæver til, at det er udelukket at anvende forordning nr. 44/2001. Følgelig er et sådant søgsmål et selvstændigt søgsmål, der ikke støtter sig på insolvensretten, og som hverken kræver, at der indledes en insolvensprocedure, eller at kurator inddrages. Den omstændighed, at kurator er part i tvisten, er ikke i sig selv tilstrækkelig til at betegne denne tvist som direkte afledt af konkursen og snævert forbundet med en konkursbehandling.

(jf. præmis 29-33 og 38 samt domskonkl. 2)