Sag T-577/14

Gascogne Sack Deutschland GmbH

og

Gascogne

mod

Den Europæiske Union ved Den Europæiske Unions Domstol

»Ansvar uden for kontraktforhold – præcisering af stævningen – forældelse – antagelse til realitetsbehandling – artikel 47 i chartret om grundlæggende rettigheder – rimelig sagsbehandlingstid – økonomisk skade – lidte tab – renter af det ikke-betalte bødebeløb – omkostninger til bankgaranti – fortabelse af mulighed – ikke-økonomisk skade – årsagsforbindelse«

Sammendrag – Rettens dom (Tredje Udvidede Afdeling) af 10. januar 2017

Erstatningssøgsmål – sagens genstand – erstatning for skade, som hævdes lidt af medlemmerne af ledelsesorganerne og de ansatte i det sagsøgende selskab – den nævnte virksomheds manglende bemyndigelse til at indbringe sagen for en domstol for det ledende personales og de ansattes regning – afvisning

Erstatningssøgsmål – Unionens retsinstansers kompetence – grænser – forbud mod at træffe afgørelse ultra petita – forpligtelse til at overholde sagens rammer som fastlagt af parterne – Unionens retsinstansers mulighed for ex officio at træffe afgørelse om at erstatte en skade, der er lidt i en anden periode end den, der er angivet i stævningen – ikke omfattet

Jf. afgørelsens tekst. (jf. præmis 25)

Forældelsesfristen begynder at løbe, når alle de betingelser, som er en forudsætning for erstatningspligten, der er omhandlet i artikel 340, stk. 2, TEUF, er opfyldt. Disse betingelser og dermed de bestemmelser om forældelse, der regulerer søgsmål herom, kan kun være støttet på strengt objektive kriterier Skadelidtes subjektive bedømmelse af, hvorvidt der faktisk foreligger en skade, kan følgelig ikke tages i betragtning ved afgørelsen af tidspunktet for, hvornår forældelsesfristen for krav, der støttes på Unionens ansvar uden for kontraktforhold, begynder at løbe. Hvad angår et erstatningssøgsmål, hvorved tilsigtes erstatning for det angiveligt lidte tab som følge af en eventuel tilsidesættelse af en rimelig sagsbehandlingstid, er den omstændighed, der ligger til grund for søgsmålet som omhandlet i artikel 46 i statutten for Domstolen, en procedurefejl, der har karakter af en angivelig tilsidesættelse af de krav om overholdelsen af en rimelig sagsbehandlingstid, som Unionens retsinstanser skal overholde. Der skal således i forbindelse med fastlæggelsen af tidspunktet for, hvornår den forældelsesfrist på fem år, der er fastsat i den nævnte artikel 46, begynder at løbe, tages hensyn til denne omstændighed. Forældelsesfristen kan navnlig ikke begynde at løbe fra et tidspunkt, hvor det forhold, der er årsag til skaden, fortsat består, og tidspunktet for, hvornår denne frist begynder at løbe, skal fastsættes fra et tidspunkt, hvor det forhold, der var årsag til skaden, er konkretiseret fuldt ud. I den specifikke situation, hvor et erstatningssøgsmål, der har til formål at opnå erstatning af et tab, der angiveligt er lidt som følge af en mulig tilsidesættelse af en rimelig sagsbehandlingstid, skal tidspunktet for den forældelsesfrist på fem år, der er omhandlet i artikel 46 i statutten for Domstolen, når der træffes en afgørelse, som afbryder den omtvistede sagsbehandlingstid, fastsættes fra det tidspunkt, hvor denne afgørelse blev truffet. Denne dato udgør nemlig en bestemt dato, der er fastsat på grundlag af objektive kriterier. Fastsættelsen af dette tidspunkt garanterer, at retssikkerhedsprincippet overholdes, og gør det muligt at beskytte sagsøgernes rettigheder. (jf. præmis 43-47)

Jf. afgørelsens tekst. (jf. præmis 52 og 53)

Den procedure, der blev fulgt i to sager på konkurrenceområdet for Retten, hvis varighed var på næsten fem år og ni måneder, som ikke kunne begrundes i nogen af de omstændigheder, der forelå i de nævnte sager, tilsidesætter artikel 47, stk. 2, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, idet den overskred en rimelig sagsbehandlingstid, hvilket udgør en tilstrækkeligt kvalificeret tilsidesættelse af en EU-retsregel, der har til formål at tillægge borgerne rettigheder. I løbet af perioden mellem afslutningen af den skriftlige forhandling med indgivelsen af duplikken og indledningen af den mundtlige forhandling i sagen blev bl.a. parternes argumenter nemlig sammenfattet, sagerne fremmet, tvisterne vurderet i faktisk og retlig henseende og den mundtlige forhandling forberedt. Varigheden af denne periode skyldtes navnlig tvistens kompleksitet, parternes adfærd og opståede procedurespørgsmål. Hvad først angår tvistens kompleksitet er sager vedrørende Kommissionens anvendelse af konkurrenceretten mere komplekse end andre typer sager, navnlig med hensyn til længden af den anfægtede afgørelse, sagsakternes omfang og nødvendigheden af at foretage en detaljeret vurdering af mange komplekse faktiske omstændigheder, som ofte strækker sig vidt i tidsmæssig og geografisk henseende. 15 måneder mellem afslutningen af den skriftlige forhandling og indledningen af den mundtlige forhandling er således i princippet passende til at behandle sager, som vedrører anvendelsen af konkurrenceretten. Det er endvidere i princippet nødvendigt at behandle sager, som er blevet anlagt til prøvelse af den samme afgørelse, som Kommissionen har truffet under anvendelse af EU-konkurrenceretten, herunder når sagerne ikke er forbundne, parallelt. Den parallelle behandling er bl.a. begrundet i sagernes sammenhæng og i nødvendigheden af at sikre en sammenhæng i analysen og besvarelsen af disse sager. Den parallelle behandling af konnekse sager kan derfor begrunde en forlængelse på 1 måned for hver yderligere konneks sag af perioden mellem den skriftlige forhandlings afslutning og indledningen af den mundtlige forhandling. Endelig kan den grad af faktisk, retlig og processuel kompleksitet, der kendetegner sagerne, ikke begrunde, at denne periode skulle have været længere, bl.a. fordi proceduren mellem afslutningen af den skriftlige forhandling og indledningen af den mundtlige forhandling hverken blev afbrudt eller forsinket som følge af, at Retten vedtog foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse. Hvad angår parternes adfærd og opståede procedurespørgsmål kan den omstændighed, at sagsøgerne anmodede om genåbning af den skriftlige forhandling, ikke begrunde den periode på tre år og otte måneder, der allerede var forløbet fra indgivelsen af duplikken. De 46 måneder, der gik mellem afslutningen af den skriftlige forhandling og indledningen af den mundtlige forhandling i sagerne, var derfor en periode med ubegrundet passivitet på 20 måneder i behandlingen af hver enkelt af disse sager. (jf. præmis 61, 64, 66, 67, 69, 70, 74-76 og 78)

Jf. afgørelsens tekst. (jf. præmis 79 og 80)

I overensstemmelse med artikel 299, stk. 1, TEUF kan en kommissionsbeslutning om en procedure i henhold til artikel 101 TEUF tvangsfuldbyrdes, idet den indebærer en forpligtelse for adressaterne til at betale en pengeydelse. Den omstændighed, at der er anlagt sag med påstand om annullation af denne beslutning i henhold til artikel 263 TEUF, kan ikke rejse tvivl om, at den nævnte beslutning kan tvangsfuldbyrdes, idet det følger af artikel 278 TEUF, at indbringelse af klager for Den Europæiske Unions Domstol ikke har opsættende virkning. (jf. præmis 102)

Den betingelse om årsagssammenhæng, der er opstillet i artikel 340 TEUF, kræver, at den kritiserede adfærd skal have været afgørende for skadens indtræden. Selv om institutionernes bidrag til det tab, der kræves erstattet, foreligger, kan det med andre ord være for fjernt som følge af andre personers ansvar, herunder i givet fald sagsøgerens. (jf. præmis 117)

Et tab, der består i omkostninger til en bankgaranti, der var afholdt af et selskab, som var blevet pålagt en bøde ved en kommissionsbeslutning, som Unionens retsinstanser senere annullerede, er ikke direkte afledt af denne beslutnings retsstridighed, for så vidt som dette tab var opstået på grund af dette selskabs egen beslutning om at stille en bankgaranti for ikke at opfylde sin forpligtelse til at betale bøden inden for den i den omtvistede beslutning fastsatte frist. Det forholder sig imidlertid anderledes i det tilfælde, hvor varigheden af sagen for Unionens retsinstanser har overskredet den rimelige sagsbehandlingstid, for det første fordi tilsidesættelsen af den rimelige sagsbehandlingstid på det tidspunkt, hvor bankgarantien blev stillet, ikke var mulig at forudse, og sagsøgeren med føje kunne forvente, at dennes sag ville blive behandlet inden for en rimelig frist. For det andet skete overskridelsen af den nævnte tid efter sagsøgerens oprindelige beslutning om at stille en bankgaranti. Det følger heraf, at der er en tilstrækkelig direkte årsagsforbindelse mellem dels Unionens retsinstansers tilsidesættelse af en rimelig sagsbehandlingstid, dels den skade, som sagsøgeren led før afsigelsen af den omhandlede dom, og som består i betalingen af omkostningerne til bankgarantien i den periode, der svarer til overskridelsen af en rimelig sagsbehandlingstid. I denne henseende er der ikke en tilstrækkelig direkte årsagsforbindelse mellem den omstændighed, at omkostningerne til bankgarantien blev betalt efter afsigelsen af den nævnte dom, som bragte tilsidesættelsen af en rimelig sagsbehandlingstid i den omhandlede sag til ophør, og denne tilsidesættelse, idet betalingen af disse omkostninger var resultatet af sagsøgerens egen selvstændige beslutning, som denne traf efter den nævnte tilsidesættelse, om ikke at betale bøden, om ikke at anmode om udsættelse af gennemførelsen af den omtvistede beslutning og om at iværksætte appel til prøvelse af den nævnte dom. (jf. præmis 118-120, 130 og 131)

Det følger af de regler, der regulerer rettergangsmåden ved Unionens retsinstanser, navnlig af artikel 21 i statutten for Domstolen og artikel 44, stk. 1, i Rettens procesreglement, at tvisten fastlægges og afgrænses af parterne, og at Unionens retsinstanser ikke kan træffe afgørelse, ud over hvad der er gjort gældende. Unionens retsinstanser kan således ikke se bort fra en påstand fra en sagsøger og af egen drift beslutte at tildele erstatning for et tab, der er lidt i en periode, der tidsmæssigt adskiller sig fra den periode, hvori sagsøgeren har hævdet at have lidt et tab. (jf. præmis 136 og 137)

En påstand om erstatning af ikke-økonomisk skade, som en sagsøgers ledende personale og ansatte angiveligt har lidt, kan ikke antages til realitetsbehandling, fordi det ikke fremgår af sagsakterne, at det ledende personale havde bemyndiget sagsøgeren til at anlægge et erstatningssøgsmål på deres vegne. (jf. præmis 148)

I forbindelse med et erstatningssøgsmål påhviler det, i det omfang sagsøgeren ikke har fremført nogen omstændighed, der gør det muligt at anse det for godtgjort, at selskabet har lidt en ikke-økonomisk eller immateriel skade, og at fastslå skadens omfang, i det mindste sagsøgeren at bevise, at den adfærd, sagsøgeren har anfægtet, var så alvorlig, at den har påført sagsøgeren en sådan skade. (jf. præmis 151)

Den omstændighed, at en sagsøger er blevet placeret i en usikker situation med hensyn til, om denne ville få medhold i sit søgsmål, er uløseligt forbundet med enhver retssag. Imidlertid kan tilsidesættelsen af en rimelig sagsbehandlingstid skabe en for sagsøgeren usikker situation, som er større end den usikkerhed, der normalt er forbundet med en retssag. Denne langvarige periode med usikkerhed påvirker nødvendigvis planlægningen af de beslutninger, der skal træffes, og driften af selskabet og udgør derfor en ikke-økonomisk skade. (jf. præmis 155-157)

Henset til behovet for at sikre de EU-retlige konkurrencereglers iagttagelse kan Unionens retsinstanser ikke udelukkende på grund af en tilsidesættelse af en rimelig sagsbehandlingstid give en sagsøger medhold i, at der kan rejses tvivl om den materielle rigtighed eller størrelsen af en bøde, når samtlige de anbringender, der er blevet gjort gældende til anfægtelse af konstateringerne vedrørende størrelsen af denne bøde og de former for adfærd, som pålægges en sanktion ved denne bøde, er blevet forkastet. Det følger heraf, at en manglende iagttagelse af en rimelig sagsbehandlingstid ikke i forbindelse med behandlingen af et søgsmål, der er anlagt til prøvelse af en kommissionsbeslutning, som pålægger en virksomhed en bøde for overtrædelse af de EU-retlige konkurrenceregler, kan føre til en hel eller delvis ophævelse af den ved denne beslutning pålagte bøde. (jf. præmis 161 og 162)