ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Domstolens dom (Første Afdeling) af 22. september 2022 — Bundesrepublik Deutschland vertreten durch Bundesministerium des Innern, für Bau und Heimat mod MA (sag C-245/21), PB (sag C-245/21) og LE (sag C-248/21) (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Bundesverwaltungsgericht — Tyskland)

(Forenede sager C-245/21 og C-248/21) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - forordning (EU) nr. 604/2013 - afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen af en ansøgning om international beskyttelse - artikel 27 og 29 - overførsel af den berørte person til den medlemsstat, der er ansvarlig for behandlingen af den pågældendes ansøgning - udsættelse af overførslen som følge af covid-19-pandemien - umuligt at gennemføre overførslen - retsbeskyttelse - konsekvenser for fristen for overførsel)

(2022/C 424/12)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Bundesverwaltungsgericht

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Bundesrepublik Deutschland vertreten durch Bundesministerium des Innern, für Bau und Heimat

Sagsøgte: MA (sag C-245/21), PB (sag C-245/21) og LE (sag C-248/21)

Konklusion

Artikel 27, stk. 4, og artikel 29, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 604/2013 af 26. juni 2013 om fastsættelse af kriterier og procedurer til afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen af en ansøgning om international beskyttelse, der er indgivet af en tredjelandsstatsborger eller en statsløs i en af medlemsstaterne,

skal fortolkes således, at

den frist for overførsel, der er fastsat i sidstnævnte bestemmelse, ikke afbrydes, når de kompetente myndigheder i en medlemsstat på grundlag af artikel 27, stk. 4, vedtager en afgørelse, der kan tilbagekaldes, om udsættelse af gennemførelsen af en afgørelse om overførsel med den begrundelse, at det er praktisk umuligt at gennemføre afgørelsen om overførsel på grund af covid-19-pandemien.

(1) EUT C 278 af 12.7.2021.
Domstolens dom (Niende Afdeling) af 22. september 2022 — Zulima mod Servicios prescriptor y medios de pagos EFC SAU (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Juzgado de Primera Instancia no 2 de Las Palmas de Gran Canaria — Spanien)

(Sag C-215/21) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler - forbrugerkreditaftale - urimeligt vilkår vedrørende den ordinære rentesats - søgsmål anlagt af en forbruger med påstand om, at det fastslås, at denne aftale er ugyldig - udenretslig fyldestgørelse af forbrugerens krav - ifaldne omkostninger, der skal betales af nævnte forbruger - effektivitetsprincippet - national lovgivning, som kan afholde forbrugeren fra at udøve de rettigheder, som er tillagt ved direktiv 93/13)

(2022/C 424/11)

Processprog: spansk

Den forelæggende ret

Juzgado de Primera Instancia no 2 de Las Palmas de Gran Canaria

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Zulima

Sagsøgt: Servicios prescriptor y medios de pagos EFC SAU

Konklusion

Artikel 6, stk. 1, og artikel 7, stk. 1, i Rådets direktiv 93/13/EØF af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler, sammenholdt med effektivitetsprincippet,

skal fortolkes således, at

disse bestemmelser er ikke til hinder for en national lovgivning, hvorefter forbrugeren i tilfælde af udenretslig fyldestgørelse af sine krav i forbindelse med et søgsmål, hvori der er nedlagt påstand om, at det fastslås, at et vilkår i en aftale, der er indgået mellem en erhvervsdrivende og en forbruger, er ulovligt, skal betale sagsomkostningerne i det søgsmål, som denne forbruger har anlagt, under forudsætning af, at den retsinstans, for hvilken sagen verserer, tager hensyn til den pågældende erhvervsdrivendes eventuelle onde tro og i givet fald tilpligter sidstnævnte at betale de omkostninger ved den retslige procedure, som forbrugeren har følt sig tvunget til at anlægge for at påberåbe sig de rettigheder, som vedkommende er tillagt ved direktiv 93/13.

(1) EUT C 320 af 9.8.2021.
Domstolens dom (Sjette Afdeling) af 22. september 2022 — LB mod TO (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Bundesarbeitsgericht — Tyskland)

(Sag C-120/21) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - socialpolitik - beskyttelse af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed - tilrettelæggelse af arbejdstiden - artikel 31, stk. 2, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder - direktiv 2003/88/EF - artikel 7 - ret til årlig betalt ferie - finansiel godtgørelse for ferie, der ikke er afholdt ved arbejdsforholdets ophør - forældelsesfrist på tre år - begyndelsestidspunkt - tilstrækkelige oplysninger til arbejdstageren)

(2022/C 424/09)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Bundesarbeitsgericht

Parter i hovedsagen

Sagsøger: LB

Sagsøgt: TO

Konklusion

Artikel 7 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/88/EF af 4. november 2003 om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden og artikel 31, stk. 2, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder skal fortolkes således, at disse bestemmelser er til hinder for en national lovgivning, hvorefter retten til årlig betalt ferie, som en arbejdstager har optjent for en referenceperiode, er underlagt en forældelsesfrist på tre år, der begynder at løbe ved udgangen af det år, hvor denne ret er fastlagt, når arbejdsgiveren ikke har sørget for, at arbejdstageren faktisk har været i stand til at udøve denne ret.

(1) EUT C 182 af 10.5.2021.
3)

Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/29/EF af 11. maj 2005 om virksomheders urimelige handelspraksis over for forbrugerne på det indre marked og om ændring af Rådets direktiv 84/450/EØF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/7/EF, 98/27/EF og 2002/65/EF og Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 2006/2004 skal fortolkes således, at indsættelsen i en aftale, der er indgået mellem en advokat og dennes klient, af et vilkår, der fastsætter en bod for sidstnævnte, hvis den pågældende selv frafalder det søgsmål, som den pågældende har betroet den nævnte advokat at varetage, idet dette vilkår henviser til takster fra en faglig sammenslutning, som ikke blev nævnt i hverken det kommercielle tilbud eller oplysningerne forud for aftaleindgåelsen, skal kvalificeres som »vildledende« handelspraksis som omhandlet i dette direktivs artikel 7, for så vidt som det foranlediger gennemsnitsforbrugeren eller kan forventes at foranledige denne til at træffe en transaktionsbeslutning, som han ellers ikke ville have truffet, hvilket det tilkommer den nationale ret at efterprøve.
2)

Artikel 4, stk. 1 og 2, artikel 10, stk. 2 og 3, artikel 11, stk. 2, og artikel 45, stk. 3, i direktiv 2013/32, sammenholdt med artikel 14, stk. 4, litra a), og artikel 17, stk. 1, litra d), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/95/EU af 13. december 2011 om fastsættelse af standarder for anerkendelse af tredjelandsstatsborgere eller statsløse som personer med international beskyttelse, for en ensartet status for flygtninge eller for personer, der er berettiget til subsidiær beskyttelse, og for indholdet af en sådan beskyttelse skal fortolkes således, at disse bestemmelser er til hinder for en national lovgivning, i henhold til hvilken den besluttende myndighed systematisk er forpligtet til, når organer, der varetager særlige opgaver i tilknytning til den nationale sikkerhed, i en udtalelse afgivet uden begrundelse har fundet, at en person udgør en trussel mod denne sikkerhed, på grundlag af denne udtalelse at udelukke denne person fra subsidiær beskyttelse eller at fratage den pågældende den internationale beskyttelse, som vedkommende tidligere er blevet tildelt.
4)

Artikel 19 i direktiv 2009/16, som ændret ved direktiv 2017/2110, skal fortolkes således, at i det tilfælde, hvor det er godtgjort, at skibe, som i praksis anvendes med henblik på systematisk eftersøgning og redning af mennesker, der er i livsfare eller havsnød, samtidig med at skibene af en medlemsstat, der er flagstat, er blevet klassificeret og certificeret som fragtskibe, har manøvreret på en sådan måde, at der har været fare for personer, ejendom eller miljøet, kan den medlemsstat, der er havnestat, ikke gøre ikke-tilbageholden af disse skibe eller ophævelsen af en sådan tilbageholdelse betinget af, at disse skibe råder over certifikater, der er tilpasset denne aktivitet, og som overholder samtlige for disse certifikater gældende krav. Til gengæld kan denne stat pålægge bestemte udbedrende foranstaltninger med hensyn til sikkerhed, forebyggelse af forurening og leve- og arbejdsvilkårene om bord, for så vidt som disse udbedrende foranstaltninger er begrundet i, at der foreligger fejl og mangler, som udgør en åbenbar fare for sikkerhed, sundhed eller miljø, og som medfører, at det er umuligt at sejle under betingelser, der er egnede til at sørge for sikkerheden på havet. Sådanne udbedrende foranstaltninger skal i øvrigt være hensigtsmæssige, nødvendige og forholdsmæssige med henblik herpå. Desuden skal havnestatens vedtagelse og gennemførelse heraf være genstand for et loyalt samarbejde med flagstaten under overholdelse af disse to staters respektive beføjelser.
Domstolens dom (Ottende Afdeling) af 15. september 2022 — straffesag mod DD (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Spetsializiran nakazatelen sad — Bulgarien)

(Sag C-347/21) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - retligt samarbejde i straffesager - direktiv (EU) 2016/343 - styrkelse af visse aspekter af uskyldsformodningen og retten til at være til stede under retssagen i straffesager - artikel 8, stk. 1 - tiltaltes ret til at være til stede under retssagen - afhøring af et af anklagemyndighedens vidner, uden at tiltalte er til stede - mulighed for at afhjælpe tilsidesættelsen af en rettighed på et senere trin i sagen - supplerende afhøring af det nævnte vidne - direktiv 2013/48/EU - ret til adgang til advokatbistand i straffesager - artikel 3, stk. 1 - afhøring af et af anklagemyndighedens vidner, uden at tiltaltes advokat er til stede)

(2022/C 418/13)

Processprog: bulgarsk

Den forelæggende ret

Spetsializiran nakazatelen sad

Part i hovedsagen

DD

Procesdeltager: Spetsializirana prokuratura

Konklusion

Artikel 8, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2016/343 af 9. marts 2016 om styrkelse af visse aspekter af uskyldsformodningen og retten til at være til stede under retssagen i straffesager samt artikel 3, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/48/EU af 22. oktober 2013 om ret til adgang til advokatbistand i straffesager og i sager angående europæiske arrestordrer og om ret til at få en tredjemand underrettet ved frihedsberøvelse og til at kommunikere med tredjemand og med konsulære myndigheder under frihedsberøvelsen

skal fortolkes således, at:

når den nationale retsinstans med henblik på at sikre overholdelsen af den tiltaltes ret til at være til stede under retssagen og den pågældendes ret til adgang til advokatbistand foranstalter en supplerende afhøring af et af anklagemyndighedens vidner, for så vidt som den tiltalte og dennes advokat af årsager uden for deres kontrol ikke har kunnet deltage i den foregående afhøring af dette vidne, er det tilstrækkeligt, at den tiltalte og dennes advokat frit kan udspørge vidnet, forudsat at den tiltalte og dennes advokat forud for denne supplerende afhøring er blevet tilstillet en afskrift af retsmøderapporten fra den foregående afhøring af vidnet. Under disse omstændigheder er det ikke nødvendigt i sin helhed at gentage den afhøring, der fandt sted uden den tiltaltes og dennes advokats tilstedeværelse, ved at ugyldiggøre de under denne afhøring iværksatte processuelle foranstaltninger.

(1) EUT C 338 af 23.8.2021.
C 418/5

Domstolens dom (Anden Afdeling) af 15. september 2022 — Fédération des entreprises de la beauté mod Agence nationale de sécurité du médicament et des produits de santé (ANSM) (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Conseil d’État — Frankrig)

(Sag C-4/21) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - tilnærmelse af lovgivningerne - kosmetiske produkter - forordning (EF) nr. 1223/2009 - artikel 27 - sikkerhedsklausul - artikel 27, stk. 1 - anvendelsesområde - foreløbige nationale sikkerhedsforanstaltninger - generel foranstaltning - anvendelse på en kategori af kosmetiske produkter, der indeholder det samme stof - individuelle foranstaltninger - anvendelse på et identificeret kosmetisk produkt - foreløbig national foranstaltning, der pålægger, at visse oplysninger fremgår af mærkningen på en kategori af produkter, som ikke afrenses, der indeholder phenoxyethanol)

(2022/C 418/06)

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Conseil d’État

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Fédération des entreprises de la beauté

Sagsøgt: Agence nationale de sécurité du médicament et des produits de santé (ANSM)

Konklusion

Artikel 27, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1223/2009 af 30. november 2009 om kosmetiske produkter skal fortolkes således, at denne bestemmelse ikke giver den kompetente myndighed i en medlemsstat mulighed for at vedtage generelle foreløbige foranstaltninger, der finder anvendelse på en kategori af produkter, der indeholder det samme stof.

(1) EUT C 79 af 8.3.2021.
1)

Artikel 123, stk. 1, TEUF og artikel 21.1 i protokol (nr. 4) om statutten for Det Europæiske System af Centralbanker og Den Europæiske Centralbank skal fortolkes således, at disse bestemmelser ikke er til hinder for en national lovgivning, hvorefter en national centralbank, der er medlem af Det Europæiske System af Centralbanker, med egne midler er erstatningsansvarlig for skader, som påføres tidligere indehavere af finansielle instrumenter, som nævnte nationale centralbank har slettet i henhold til saneringsforanstaltninger som omhandlet i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/24/EF af 4. april 2001 om sanering og likvidation af kreditinstitutter, som den har anordnet, når det af en efterfølgende retssag enten fremgår, at en sådan sletning ikke var nødvendig for at sikre det finansielle systems stabilitet, eller at disse tidligere indehavere af finansielle instrumenter som følge af denne sletning har lidt større tab end dem, de ville have lidt, hvis det pågældende finansieringsinstitut gik konkurs, for så vidt som den pågældende centralbank kun holdes ansvarlig, når den selv eller de personer, som den har bemyndiget til at handle i sit navn, groft har tilsidesat deres forpligtelse til at udvise omhu.
Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 15. september 2022 — Uniqa Versicherungen AG mod VU (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Oberster Gerichtshof — Østrig)

(Sag C-18/21) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - retligt samarbejde i civile sager - europæisk betalingspåkravsprocedure - forordning nr. 1896/2006 - artikel 16, stk. 2 - frist på 30 dage til at indgive indsigelse mod det europæiske betalingspåkrav - artikel 20 - prøvelsesprocedure - artikel 26 - anvendelse af national ret på processuelle spørgsmål, som ikke specifikt er behandlet i denne forordning - covid-19-pandemien - national lovgivning, hvorved de processuelle frister i civile sager er blevet afbrudt i nogle uger)

(2022/C 418/07)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Oberster Gerichtshof

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Uniqa Versicherungen AG

Sagsøgt: VU

Konklusion

Artikel 16, 20 og 26 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1896/2006 af 12. december 2006 om indførelse af en europæisk betalingspåkravsprocedure, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2015/2421 af 16. december 2015,

skal fortolkes således, at

de ikke er til hinder for, at en national lovgivning, der blev vedtaget i forbindelse med covid-19-pandemiens udbrud, og hvorefter de processuelle frister i civile sager blev afbrudt i omkring 5 uger, anvendes på den frist på 30 dage, som er fastsat i denne forordnings artikel 16, stk. 2, for skyldnerens indgivelse af indsigelse mod et europæisk betalingspåkrav.

(1) EUT C 128 af 12.4.2021.
Domstolens dom (Syvende Afdeling) af 27. oktober 2022 — Instituto do Cinema e do Audiovisual IP mod NOWO Communications SA (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Supremo Tribunal Administrativo — Portugal)

(Sag C-411/21) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - artikel 56 TEUF - fri udveksling af tjenesteydelser - tjenesteydelser i forbindelse med skabelse og produktion af film og audiovisuelle værker - operatører af abonnementsbaserede TV-tjenester - abonnementsafgift, som skal betales af operatørerne af abonnementsbaserede TV-tjenester - anvendelsen af indtægterne fra afgiften - restriktion - virkninger, der er for usikre eller indirekte)

(2022/C 472/21)

Processprog: portugisisk

Den forelæggende ret

Supremo Tribunal Administrativo

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Instituto do Cinema e do Audiovisual IP

Sagsøgt: NOWO Communications SA

Konklusion

Artikel 56 TEUF skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en national lovgivning, der indfører en afgift, som har til formål at finansiere markedsføring og udbredelse af film og audiovisuelle værker, for så vidt som denne afgifts eventuelle virkninger på den frie udveksling af tjenesteydelser i forbindelse med produktion af sådanne værker er for usikre og indirekte til at kunne udgøre en restriktion som omhandlet i denne bestemmelse.

(1) EUT C 452 af 8.11.2021.
1)

Artikel 25, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 910/2014 af 23. juli 2014 om elektronisk identifikation og tillidstjenester til brug for elektroniske transaktioner på det indre marked og om ophævelse af direktiv 1999/93/EF skal fortolkes således, at denne bestemmelse ikke er til hinder for, at en forvaltningsakt, som er udstedt i form af et elektronisk dokument, erklæres ugyldig, når den er underskrevet med en elektronisk signatur, der ikke opfylder kravene i denne forordning for at kunne anses for en »kvalificeret elektronisk signatur« som omhandlet i forordningens artikel 3, nr. 12), forudsat at denne forvaltningsakt ikke erklæres ugyldig alene af den grund, at dennes underskrift er i elektronisk form.
Domstolens dom (Femte Afdeling) af 20. oktober 2022 — UP mod Centre public d’action sociale de Liège (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Cour de cassation — Belgien)

(Sag C-825/21) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - område med frihed, sikkerhed og retfærdighed - indvandringspolitik - direktiv 2008/115/EF - tilbagesendelse af tredjelandsstatsborgere med ulovligt ophold - asylansøgning - afslag - pålæg om at forlade landet - artikel 6, stk. 4 - ansøgning om opholdstilladelse af lægelige grunde - ansøgning, der kan antages til realitetsbehandling - meddelelse af midlertidig opholdstilladelse under behandlingen af ansøgningen - afslag på ansøgningen - social bistand - afslag - betingelse om lovligt ophold - manglende afgørelse om tilbagesendelse - en midlertidig opholdstilladelses virkning for pålægget om at forlade landet)

(2022/C 472/28)

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Cour de cassation

Parter i hovedsagen

Sagsøger: UP

Sagsøgt: Centre public d’action sociale de Liège

Konklusion

Artikel 6, stk. 4, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/115/EF af 16. december 2008 om fælles standarder og procedurer i medlemsstaterne for tilbagesendelse af tredjelandsstatsborgere med ulovligt ophold

skal fortolkes således, at

denne bestemmelse ikke er til hinder for en medlemsstats lovgivning, hvori det fastsættes, at når en tredjelandsstatsborger, som opholder sig ulovligt på den pågældende medlemsstats område, meddeles opholdsret i afventning af udfaldet af behandlingen af en ansøgning om opholdstilladelse af en af de grunde, der er omfattet af denne bestemmelse, som følge af, at denne ansøgning kan antages til realitetsbehandling, medfører meddelelsen af opholdsret en stiltiende tilbagekaldelse af en afgørelse om tilbagesendelse, der tidligere blev truffet over for denne statsborger efter afslaget på vedkommendes ansøgning om international beskyttelse.

(1) EUT C 158 af 11.4.2022.
1)

Artikel 2, stk. 1 og 2, i Rådets direktiv 2000/78/EF af 27. november 2000 om generelle rammebestemmelser om ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv skal fortolkes således, at denne bestemmelse ikke finder anvendelse på en national lovgivning, der — således som den fortolkes i bindende national retspraksis — indebærer, at den løn, som oppebæres af visse dommere, der er ansat efter ikrafttrædelsen af denne lovgivning, er lavere end den løn, som oppebæres af dommere, der er ansat før ikrafttrædelsen heraf, når denne lovgivning ikke medfører nogen form for direkte eller indirekte forskelsbehandling på grund af alder.
Domstolens dom (Ottende Afdeling) af 27. oktober 2022 — CE mod Regionsudvalget

(Sag C-539/21 P) (1)

(Appel - personalesag - midlertidigt ansatte - ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte - artikel 2, litra c) - tidsubegrænset ansættelseskontrakt - opsigelse med varsel før tid - artikel 47, litra c), nr. i) - brud på tillidsforholdet - vilkårene for opsigelsesperioden - et åbenbart urigtigt skøn og en retlig fejl - undladelser - annullations- og erstatningssøgsmål)

(2022/C 472/24)

Processprog: fransk

Parter

Appellant: CE (ved avocate M. Casado García-Hirschfeld)

Den anden part i appelsagen: Regionsudvalget (ved S. Bachotet og M. Espárrago Arzadun, som befuldmægtigede, bistået af Rechtsanwalt B. Wägenbaur)

Konklusion

1) Appellen forkastes.

2) CE bærer sine egne omkostninger og betaler de omkostninger, som Det Europæiske Regionsudvalg har afholdt.

(1) EUT C 37 af 24.1.2022.
C 463/6

Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 13. oktober 2022 — Rigall Arteria Management Sp. z o.o. sp. k. mod Bank Handlowy w Warszawie S.A. (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Sąd Najwyższy — Polen)

(Sag C-64/21) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - direktiv 86/653/EØF - artikel 7, stk. 1, litra b) - selvstændige handelsagenter - forretning afsluttet med en tredjemand, hvis kunder handelsagenten tidligere har skaffet - vederlag - spørgsmålet, om agentens ret til provision er af præceptiv eller deklaratorisk karakter)

(2022/C 463/07)

Processprog: polsk

Den forelæggende ret

Sąd Najwyższy

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Rigall Arteria Management Sp. z o.o. sp. k.

Sagsøgt: Bank Handlowy w Warszawie S.A.

Konklusion

Artikel 7, stk. 1, litra b), i Rådets direktiv 86/653/EØF af 18. december 1986 om samordning af medlemsstaternes lovgivning om selvstændige handelsagenter

skal fortolkes således, at

den ret, som denne bestemmelse tillægger en uafhængig handelsagent til at modtage provision for en forretning, der er afsluttet i agenturkontraktperioden med en tredjemand, som agenten tidligere har skaffet som kunde for så vidt angår lignende forretninger, kan fraviges ved aftale.

(1) EUT C 182 af 10.5.2021.
Domstolens dom (Tiende Afdeling) af 13. oktober 2022 — FV mod NOVA KREDITNA BANKA MARIBOR d.d. (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Višje sodišče v Mariboru — Slovenien)

(Sag C-405/21) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - forbrugerbeskyttelse - direktiv 93/13/EØF - urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler - artikel 3, stk. 1, og artikel 8 - kriterier ved bedømmelsen af, om et kontraktvilkår er urimeligt - betydelig skævhed i parternes rettigheder og pligter ifølge aftalen - krav om, at den erhvervsdrivende handler i god tro - mulighed for at sikre et højere beskyttelsesniveau end det ved direktivet fastsatte)

(2022/C 463/13)

Processprog: slovensk

Den forelæggende ret

Višje sodišče v Mariboru

Parter i hovedsagen

Sagsøger: FV

Sagsøgt: NOVA KREDITNA BANKA MARIBOR d.d.

Konklusion

Artikel 3, stk. 1, og artikel 8 i Rådets direktiv 93/13/EØF af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler

skal fortolkes således, at

disse bestemmelser ikke er til hinder for en national lovgivning, som gør det muligt at fastslå, at et kontraktvilkår er urimeligt, hvis det bevirker en betydelig skævhed i parternes rettigheder og forpligtelser ifølge aftalen til skade for forbrugeren, uden at der i et sådant tilfælde imidlertid foretages en undersøgelse af kravet om »god tro« som omhandlet i denne artikel 3, stk. 1.

(1) EUT C 349 af 30.8.2021.