3.

Lad mig begynde med selvmodsigelserne. Under sag 407/85 har Kommissionen anført, at »en fuldstændig ophævelse af retsforskrifterne« inden for området »i Italien, Frankrig og Grækenland ville medføre, at der i et vist omfang ville blive anvendt blød hvede i stedet for hård hvede ved fremstillingen af pastaprodukter i de nævnte lande«, hvilket vil medføre »en forhøjelse af det beløb, der på EF's budget må afsættes inden for den pågældende sektor«. Kommissionen er således på ingen måde positiv over for »en fuldstændig ophævelse af de pågældende retsforskrifter« og giver udtryk for et ønske om, at de nævnte lande ikke påtænker at gennemføre »et så radikalt skridt« (min understregning). I sag 90/86 har Kommissionen derimod foreslået, at Domstolen statuerer, at »artikel 30... er til hinder for, at den i en medlemsstat gældende forpligtelse til udelukkende at anvende hård hvede ved fremstillingen af tørrede pastaprodukter, der er bestemt til afsætning inden for... den pågældende stat, også omfatter produkter, der er lovligt fremstillet og markedsført i en anden medlemsstat«. Lad mig tage en ting ad gangen. Italien, Frankrig og Grækenland er tilbøjelige til at antage, at Domstolen vil statuere, at der er tale om uforenelighed, men tilslutter sig Kommissionens ønske om, at der for italienske fabrikanter fortsat vil bestå en forpligtelse til udelukkende at anvende hård hvede. I så fald er der ingen tvivl om, at de italienske fabrikanter vil blive udsat for forskelsbehandling i forhold til udenlandske producenter og parallelimportører af pastaprodukter fremstillet af blød hvede og således uden at kunne gøre noget vil blive udsat for konkurrence fra de nævnte pastaprodukters side. Eller også må de samme stater for at undgå en så uretfærdig virkning ophæve ovennævnte forpligtelse for alle producenters vedkommende, og vi vil således komme til at stå i den situation, jeg nævnte ovenfor, nemlig at blød hvede i stadigt stigende omfang vil erstatte hård hvede, således som Kommissionen forventer — eller måske bedre formaner om — i det første af de nævnte indlæg. Jeg vil herefter behandle de punkter, hvor Kommissionens bemærkninger er ukorrekte. I indlægget i sag 407/85 har Kommissionen erklæret, at i perioden mellem juni 1969 og februar 1970 afviste Det Økonomiske og Sociale Udvalg og Parlamentet Kommissionens forslag til direktiv om tilnærmelse af de nationale lovgivninger om pastaprodukter. Sandheden er en anden. Ganske vist foreslog Det Økonomiske og Sociale Udvalg visse ændringer og navnlig, at der blev indført en overgangsordning, men det godkendte forslaget, også — som det understregedes — fordi, »der ved anvendelse af de på nuværende tidspunkt kendte sorter af blød hvede kan fremstilles pastaprodukter, hvis tekniske og organoleptiske egenskaber anerkendes at være særdeles gode« (udtalelse af 25. juni 1969, EFT C 100, s. 11, betragtning 2). Parlamentet var derimod negativt indstillet, men — og det er det afgørende — ud fra en vurdering, der var forbundet med forslagets »konkrete form«, og anmodede »indtrængende« om en bedre formulering (beslutning af 2. februar 1970, EFT C 25, s. 14). Ansvaret for, at der ikke er udstedt et direktiv, således at det problem, jeg behandler her, ikke ville være opstået, kan således ikke tillægges andre organer, idet det må fastslås, således som det vil fremgå senere (punkt 10), at det er Kommissionen, som på et vist tidspunkt forlod tanken. I et andet afsnit i samme indlæg har Kommissionen desuden oplyst, at dens tjenestegrene har taget op til fornyet overvejelse, »om der eventuelt skal fremsættes et [nyt] forslag til fællesskabslovgivning«, når henses til den selvforsyningsgrad, som Fællesskabet har nået med hensyn til hård hvede efter Spaniens og Portugals tiltræden. Således fremgår det af Kommissionens beretninger om forholdene på landbrugsområdet inden for EF, at med hensyn til hård hvede var Fællesskabet allerede selvforsynende i 1980-1981. Lad mig tilføje, at i 1985-1986 (det seneste produktionsår, hvor der foreligger statistikker) androg selvforsyningsgraden for hård hvede 122%, efter at den i 1984-1985 (dvs. forud for Spaniens og Portugals tiltrædelse) havde været den hidtil højeste, nemlig 133%. Og endelig er der de punkter, hvor Kommissionens indlæg er mangelfulde. Kommissionen har ikke for Domstolen fremlagt nogen statistiske oplysninger, hverken om produktionen eller samhandelen inden for Fællesskabet, og heller ikke om eksporten til tredjelande af pastaprodukter, fremstillet af hhv. hård hvede, blød hvede eller en blanding af de to sorter. Det havde imidlertid været nyttigt at vide, om produktionen inden for Fællesskabet af pastaprodukter af blød hvede er stigende eller faldende, hvilke stater, der fremstiller sådanne levnedsmidler, og om de er bestemt for forbrug på hjemmemarkedet alene eller også til eksport til andre EF-lande. Men ikke nok med det. Kommissionen har ikke gjort opmærksom på, at Rådet den 7. august 1987, dvs. tre måneder inden den mundtlige forhandling ved Domstolen, godkendte, hvad der er enighed om at betegne EØF-USA-ordningen om eksport af EF-fremstillede pastaprodukter til De Forenede Stater, og således bragte den handelskrig til ophør, som USA erklærede i 1985 ved at forbyde indførsel af de nævnte produkter. En sådan fortielse er ikke mindst alvorlig, når det betænkes, at aftalen vedrørte pastaprodukter, der udelukkende er fremstillet af hård hvede: Da en fuldstændig liberalisering af handelen inden for Fællesskabet med pastaprodukter fremstillet af blød hvede ville medføre, at blød hvede i et vist omfang vil erstatte hård hvede, må det spørgsmål rejses, om en sådan følge kan true overholdelsen af de internationale forpligtelser, som EØF har påtaget sig over for sin vigtigste handelspartner. Det spørgsmål er særlig vigtigt i forbindelse med en sag, som vedrører en italienske lov om renhed. Således dækker Italien — og Kommissionen har heller ikke fundet det fornødent at omtale denne vigtige detalje — 99,9% (1987) af den amerikanske efterspørgsel af EF-fremstillede pastaprodukter. En fjerde og ikke mindre afgørende undladelse forvansker Kommissionens analyse af EF's aktuelle politik med hensyn til hård hvede. Det vil være nemmere at forstå, hvis jeg først fremkommer med en generel bemærkning, som i øvrigt også siden skal vise sig nyttig. Ifølge beretningen for 1987 er situationen inden for EF's landbrug nærmest katastrofal. Således fremgår det, at i løbet af de foregående tolv år er EUGFL-Garantifondens udgifter steget med 122%, mens stigningen i landbrugsproduktionen kun har været på 22%. Samtidig har det pres, som ophobningen af produktionsoverskuddene medfører for produktionsprisen, bevirket, at den samlede nettoværditilvækst inden for den pågældende sektor er gået ned, og således har forhindret, at den positive virkning af de budgetmæssige overførsler og den stadig stigende produktivitet er proportional med stigningen tidsmæssigt betragtet. Det er på ingen måde landbrugerne, der drager fordel heraf, idet en stigende del af de midler, der er afsat til landbruget, tilflyder forbrugerne, forarbejdningsindustrien og, i form af restitutioner, importerende tredjelande. Disse omstændigheder i forening — som det sammenfattes i det afsnit, jeg her citerer — »har bevirket, at det samlede beløb fra EF's kasse, som ydes landbruget, ... har nået et niveau, som... fra nu af vil være praktisk taget det samme som sektorens nettoindkomst« (s. 15). Disse omstændigheder har bevirket, at Fællesskabet har »taget sin holdning over for landbruget op til fornyet overvejelse«, idet landbruget i det store og hele har »en streng prispolitik«. I relation til sagen her har denne politik ifølge Kommissionen givet sig udtryk dels i Kommissionens forslag om for produktionsåret 1986/1987 at tilnærme interventionsprisen for hård hvede og for blød hvede ved at nedsætte førstnævnte pris med 4%, dels ved Rådets positive modtagelse af forslaget. Mens prisen på blød hvede således uændret var 180 ECU pr. ton, er prisen for hård hvede nedsat til 299,60 ECU (forordning nr.1584/86 af 23. maj 1986, EFT L 139, s. 42), og siden til 291,59 ECU (forordning nr. 1901/87 af 2. juli 1987, EFT L 182, s. 42). Men — og det er her, Kommissionen er tavs — Rådet har gjort langt mere end at tilvejebringe et bedre forhold mellem priserne på de to hvedesorter. Rådet var klar over, at de pågældende foranstaltninger havde medført alvorlige og uopsættelige problemer (konkret en faldende indkomst) for visse grupper af producenter og for visse regioner, og besluttede derfor at gøre dem acceptable gennem en foranstaltning med modsat fortegn og med endnu større betydning. Som bekendt yder Fællesskabet støtte til hård hvede, og hensigten hermed er at »garantere en rimelig levestand til landbrugerne i de områder..., hvor denne produktion udgør en traditionel og betydelig del af landbrugsproduktionen« (forordning nr. 1586/86 af 23. maj 1986, EFT L 139, s. 45). Og faktisk har fællesskabslovgiver forhøjet støtten med ca. 20%, nemlig fra 101,31 ECU pr. hektar i 1985 (beslutning 85/329/EØF af 18. juni 1985, EFT L 169, s. 94) til 121,80 ECU i 1987 (forordning nr. 1904/87 af 2. juli 1987, EFT L 182, s. 47). Hvad er der så at sige til det? Vi har tilsyneladende nået et første resultat. Pastasagen er langt mere kompleks, end det i første omgang så ud til på grund af forhastede sammenligninger, grove unøjagtigheder og forblommet tavshed. Og mere end det: Den adskiller sig fra alle tidligere sager om frie varebevægelser, idet den omtvistede nationale lovgivning i mere end 20 år har været Fællesskabets fundament for en væsentlig del af landbrugspolitikken, og er af afgørende betydning som led i Fællesskabets handelspolitik over for tredjelande. Sådanne omstændigheder er naturligvis ikke tilstrækkelige til, at ovennævnte lovgivning bliver forenelig med Traktatens artikel 30. Men forholdet er også det, at der ikke vil kunne statueres uforenelighed, uden at der omhyggeligt er taget stilling til alle de følger, en sådan dom vil have internt (i den dobbelte betydning: på nationalt plan og EF-plan) og internationalt.