ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Rettens dom (Anden Afdeling) af 23. marts 2012 – Barilla mod KHIM – Brauerei Schlösser (ALIXIR)

(Sag T-157/10)

»EF-varemærker — indsigelsessag — ansøgning om EF-ordmærket ALIXIR — ældre nationalt ordmærke Elixeer — relativ registreringshindring — risiko for forveksling — lighed mellem tegnene — artikel 8, stk. 1, litra b), i forordning (EF) nr. 207/2009«

EF-varemærker — definition på og erhvervelse af et EF-varemærke — relative registreringshindringer — indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art — risiko for forveksling med det ældre varemærke [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 29-31)

Angående

Påstand om annullation af afgørelse truffet den 25. januar 2010 af Andet Appelkammer ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (KHIM) (sag R 820/2009-2) vedrørende en indsigelsessag mellem Brauerei Schlösser GmbH og Barilla G. e R. Fratelli SpA.

Den dispositive del: konklusion

1) Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) frifindes.

2) Barilla G. e R. Fratelli SpA betaler sagens omkostninger.

Rettens dom (Anden Afdeling) af 23. marts 2012 – Barilla mod KHIM – Brauerei Schlösser (ALIXIR)

(Sag T-157/10)

»EF-varemærker — indsigelsessag — ansøgning om EF-ordmærket ALIXIR — ældre nationalt ordmærke Elixeer — relativ registreringshindring — risiko for forveksling — lighed mellem tegnene — artikel 8, stk. 1, litra b), i forordning (EF) nr. 207/2009«

EF-varemærker — definition på og erhvervelse af et EF-varemærke — relative registreringshindringer — indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art — risiko for forveksling med det ældre varemærke [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 29-31)

Angående

Påstand om annullation af afgørelse truffet den 25. januar 2010 af Andet Appelkammer ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (KHIM) (sag R 820/2009-2) vedrørende en indsigelsessag mellem Brauerei Schlösser GmbH og Barilla G. e R. Fratelli SpA.

Den dispositive del: konklusion

1) Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) frifindes.
Der foreligger ikke i den brede offentlighed i Unionen risiko for forveksling mellem ordmærket HELLIM, der er ansøgt registreret som EF-varemærke for bl.a. »mælk og mejeriprodukter« i klasse 29 i Nicearrangementet, og ordmærket HALLOUMI, der tidligere var blevet registreret som et EF-fællesmærke for »ost« i samme klasse.

Henset til den manglende fonetiske og visuelle lighed mellem de omtvistede tegn, på trods af at de omhandlede varer er af samme eller lignende art, kan der ikke foreligge risiko for forveksling i den tilsigtede kundekreds’ bevidsthed, idet det forhold, at der foreligger en begrebsmæssig lighed mellem de omtvistede tegn, ikke, når der foreligger et ældre beskrivende varemærke, er tilstrækkeligt til at fastslå, at der foreligger en sådan risiko for forveksling.

(jf. præmis 22 og 54)
Nøgleord



Nøgleord

Fælles handelspolitik – beskyttelse mod tredjelandes praksis med subsidier – indførelse af en endelig udligningstold – beregningsfejl som følge af fejlagtige oplysninger fra den førende eksportør (Rådets forordning nr. 597/2009, art. 15, stk. 1, og art. 30, stk. 1) (jf. præmis 37-42, 65 og 66)

2. Fælles handelspolitik – beskyttelse mod tredjelandes praksis med subsidier – undersøgelsens forløb – fremlæggelse af de indsamlede oplysninger for de berørte parter – parternes bemærkninger vedrørende den endelige fremlæggelse af oplysninger – pligt for Kommissionen til at tage hensyn hertil – rækkevidde (Rådets forordning nr. 597/2009, art. 30, stk. 1, 2 og 5) (jf. præmis 68-87)

3. Fælles handelspolitik – beskyttelse mod tredjelandes praksis med subsidier – undersøgelsens forløb – Kommissionens beføjelser – grænser – samarbejdspligt for de virksomheder, der er omfattet af klage – rækkevidde (Rådets forordning nr. 597/2009, art. 11, stk. 2, og art. 26) (jf. præmis 80)

4. Fælles handelspolitik – beskyttelse mod tredjelandes praksis med subsidier – undersøgelsens forløb – pligt til at undersøge, om de oplysninger, som berørte parter meddeler, er korrekte – rækkevidde (Rådets forordning nr. 597/2009, art. 11, stk. 8) (jf. præmis 97-101, 104 og 105)

5. EU-ret – principper – princippet om god forvaltningsskik – diligenspligt – administrativ procedure – undersøgelse af tredjelandes praksis med subsidier – rækkevidde (jf. præmis 112 og 113)
Nøgleord



Nøgleord

Landbrug – fælles landbrugspolitik – finansiering over EUGFL – beslutning om afslutning af regnskaber – frist – manglende overholdelse – betydning for Kommissionens pligt til at afvise at finansiere udgifter afholdt i strid med de fællesskabsretlige regler – foreligger ikke (Rådets forordning nr. 1260/1999, art. 38 og 39; Kommissionens forordning nr. 448/2001, art. 5, stk. 3) (jf. præmis 32)

2. Institutionernes retsakter – begrundelse – forpligtelse – rækkevidde – afgørelse om afslutning af EUGFL-regnskaberne (art. 296 TEUF) (jf. præmis 65)

3. Medlemsstater – forpligtelser – forpligtelse til loyalt samarbejde – anvendelse af de formelle og materielle bestemmelser i national ret – betingelser (art. 4, § 3, TEU) (jf. præmis 74)

4. Landbrug – EUGFL – afslutning af regnskaber – afslag på at afholde udgifter, der følger af uregelmæssigheder i forbindelse med anvendelsen af Fællesskabets retsforskrifter – den berørte medlemsstats anfægtelse – bevisbyrde – fordeling mellem Kommissionen og medlemsstater (jf. præmis 75 og 109)

5. Annullationssøgsmål – den anfægtede retsakt – bedømmelse af lovligheden – kriterier (art. 263 TEUF) (jf. præmis 86)
Nøgleord



Nøgleord

EF-varemærker

–

definition på og erhvervelse af et EF-varemærke

–

absolutte registreringshindringer

–

tegn, som udelukkende består af en udformning af varen, som er nødvendig for at opnå et teknisk resultat

–

begreb [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 7, stk. 1, litra e), nr. ii)] (jf. præmis 26-28)
Nøgleord



Nøgleord

EF-varemærker – definition på og erhvervelse af et EF-varemærke – relative registreringshindringer – indsigelse rejst af indehaveren af et ikke-registreret varemærke eller et andet erhvervsmæssigt anvendt tegn – betingelser (Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 4) (jf. præmis 67 og 68)

2. EF-varemærker – definition på og erhvervelse af et EF-varemærke – relative registreringshindringer – indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art – risiko for forveksling med det ældre varemærke [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 73-75)
RETTENS DOM (Appelafdelingen)

3. juli 2012

Luigi Marcuccio

mod

Europa-Kommissionen

»Appel — personalesag — tjenestemænd — social sikring — godtgørelse af lægelige udgifter — akt, der indeholder et klagepunkt — stiltiende afslag«

Angående:

Appel af kendelse afsagt af Retten for EU-personalesager (Første Afdeling) den 6. oktober 2010 i sag F-2/10, Marcuccio mod Kommissionen, Sml. Pers., EU:F:2010:122, med påstand om ophævelse af denne kendelse.

Udfald:

Den kendelse, som Retten for EU-personalesager (Første Afdeling) afsagde den 6. oktober 2010 i sag F-2/10, Marcuccio mod Kommissionen, ophæves. Sagen hjemvises til Personaleretten. Afgørelsen om sagens omkostninger udsættes.

Sammendrag

Tjenestemænd – søgsmål – akt, der indeholder et klagepunkt – begreb – intet endeligt svar på en ansøgning – stiltiende afvisning

(Tjenestemandsvedtægten, art. 90)

En skrivelse, hvorved den berørte person underrettes om, at hans ansøgning er under behandling, medfører ikke, at den pågældende ansøgning godkendes, selv om det i den pågældende skrivelse antydes, at ansøgningen sandsynligvis imødekommes. I et sådant tilfælde gælder, at den omstændighed, at der ikke foreligger et endeligt svar på ansøgningen inden for den frist, der er fastsat i vedtægtens artikel 90, stk. 1, anses som en stiltiende afvisning, der kan gøres til genstand for en klage i henhold til samme artikels stk. 2. En løsning, som består i at antage, at eksistensen af denne skrivelse udelukker en stiltiende afvisning, ville nemlig have den konsekvens, at den berørte ville blive frataget enhver klageadgang i det tilfælde, hvor administrationen undlader at tage stilling til den pågældende ansøgning. Et sådant resultat ville være i strid med såvel ordlyden af som ånden i vedtægtens artikel 90.

(jf. præmis 21 og 22)
I tilfælde, hvor gældende national ret anerkender muligheden for efter likvidationens afslutning at opretholde et selskabs status som juridisk person, når tredjemand gør krav på en fordring mod et selskab, der oprindeligt er et selskab med sociale aktiviteter, kan et søgsmål vedrørende inddrivelse af denne fordring antages til realitetsbehandling, uanset slettelsen af det nævnte selskab i handels- og selskabsregisteret.

Indsættelsen i en kontrakt af en voldgiftsbestemmelse, der gør det muligt for Unionen at indbringe en tvist mellem Unionen og en tredjemand for Unionens retsinstanser, er ikke i strid med betingelsen i artikel 272 TEUF om, at en voldgiftsbestemmelse skal være indeholdt i en af Unionen eller i en på dens vegne indgået aftale. Dels kan et tredjemandsløfte nemlig anses for et løfte, der er afgivet på vegne af Unionen. Dels skal denne betingelse i artikel 272 TEUF netop fortolkes således, at den er til hinder for, at Unionens retsinstanser har kompetence til at træffe afgørelse i tvister vedrørende en kontrakt i situationer, hvor dette ikke er udtryk for Unionens ønske. Når der er tale om en voldgiftsbestemmelse, der udelukkende er vedtaget til fordel for Unionen, kan denne imidlertid ikke påberåbes imod Unionens ønske.

Eftersom en voldgiftsbestemmelse har aftaleretlig karakter, er der intet til hinder for, at en sådan bestemmelse kan vurderes under hensyntagen til de almindelige aftaleretlige principper i medlemsstaternes retsordener. Selv om det følger af disse principper, at en kontrakt kun er bindende for parterne, er dette princip nemlig ikke til hinder for, at to parter ved et tredjemandsløfte overdrager en ret til tredjemand. I denne henseende fremgår det af generelle aftaleretlige principper, at eksistensen af et tredjemandsløfte kan opstå ved en udtrykkelig aftale mellem en løftemodtager og en løftegiver, der har til formål at tillægge tredjemand en rettighed. Eksistensen af et sådant løfte kan endvidere udledes af kontraktens formål eller sagens omstændigheder.

Løftemodtageren og løftegiveren af et tredjemandsløfte kan endvidere under visse omstændigheder ophæve eller ændre den bestemmelse, der indeholder de pågældende rettigheder. Det følger imidlertid af almindelige aftaleretlige principper, at dette ikke er muligt, når den tredjemand, der opnår en fordel ved løftet, har meddelt løftegiveren eller løftemodtageren, at han ønsker at gøre denne rettighed gældende.

(jf. præmis 134, 135, 138 og 144)
I henhold til artikel 64, stk. 1, i forordning nr. 207/2009 om EF-varemærker træffer appelkammeret efter at have realitetsbehandlet sagen afgørelse om klagen, og det kan herved »omgøre den af afdelingen trufne afgørelse«, dvs. selv træffe afgørelse om indsigelsen ved at afvise den eller kende den berettiget for derved at stadfæste eller underkende den anfægtede afgørelse.

I henhold til artikel 62, stk. 1, første punktum, i forordning nr. 40/94 om EF-varemærker træffer appelkammeret efter at have realitetsbehandlet sagen afgørelse om klagen. Denne pligt til at behandle klagen indebærer, at det skal vurderes, om der er opnået en høj grad af særpræg som følge af brug, hvis dette argument er gjort gældende. Det kan ikke udelukkes, at appelkammeret efter at have gennemgået de argumenter og beviser vedrørende fornødent særpræg som følge af brug, som sagsøgeren har fremført under sagen for Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design), ville have vedtaget en afgørelse med et andet indhold end den anfægtede afgørelse. Eftersom appelkammeret undlod at foretage denne prøvelse, tilsidesatte det væsentlige formforskrifter, hvilket medfører, at den anfægtede afgørelse skal annulleres.

Eftersom appelkammeret fejlagtigt undlod at foretage en vurdering af argumenterne og beviserne for, at der er opnået en høj grad af særpræg som følge af brug, tilkommer det ikke Retten selv at tage stilling til disse argumenter og beviser i forbindelse med påstanden om annullation af den anfægtede afgørelse. I forbindelse med en sådan påstand kan Retten nemlig ikke ved udøvelsen af dens legalitetskontrol foretage en vurdering af de faktiske omstændigheder, som appelkammeret har undladt at foretage. Hvis Retten i forbindelse med et annullationssøgsmål finder, at en afgørelse fra appelkammeret, som er indbragt for den til prøvelse, er retsstridig, skal den annullere den. Retten kan ikke forkaste søgsmålet og herved sætte sin egen begrundelse i stedet for den, der er angivet af den kompetente instans ved Harmoniseringskontoret, som har udstedt den anfægtede retsakt.

(jf. præmis 81 og 83)
En EU-institution kan lovligt begrunde sit afslag på aktindsigt udelukkende med henvisning til artikel 4, stk. 1, litra a), tredje led, i forordning nr. 1049/2001 om aktindsigt i Europa-Parlamentets, Rådets og Kommissionens dokumenter for, at deres standpunkter under forhandlingerne om internationale aftaler skal forblive fortrolige.

Et vist niveau af fortrolighed med henblik på at sikre en udbytterig forhandling kan således være berettiget for derigennem at sikre en gensidig fortrolighed parterne imellem og for at fremme en fri og meningsfuld debat.

Initiativet til og gennemførelsen af forhandlingerne med henblik på indgåelse af en international aftale hører i princippet under det udøvende område, og offentlighedens deltagelse i proceduren for forhandling om og indgåelse af en international aftale er nødvendigvis begrænset under hensyntagen til den legitime interesse i ikke at afsløre forhandlingsstrategien.

(jf. præmis118-120)
I forbindelse med offentlige kontrakter foreligger der en interessekonflikt, når en tilbudsgiver, selv uden at have dette til hensigt, har mulighed for at påvirke betingelserne for et udbud i en retning, der er gunstig for ham. Interessekonflikten står i den forbindelse i vejen for målet om at sikre ligebehandling af ansøgere og lige muligheder for tilbudsgivere. Begrebet interessekonflikt er af objektiv karakter og kendetegnes ikke ved de pågældendes hensigter eller gode tro.

Der foreligger ikke en ubetinget forpligtelse for de ordregivende myndigheder til systematisk at udelukke tilbudsgivere i tilfælde af en interessekonflikt, eftersom det ikke er begrundet at udelukke disse, når det er muligt at godtgøre, at denne konflikt ikke har haft indflydelse på deres handlemåde under udbudsproceduren og ikke har indebåret en reel risiko for, at der blev fulgt en praksis, som kunne fordreje konkurrencen mellem tilbudsgiverne. Det er dog nødvendigt at udelukke en tilbudsgiver, når der forekommer en interessekonflikt, og der ikke findes et bedre middel til at undgå tilsidesættelser af princippet om ligebehandling af tilbudsgivere og gennemsigtighedsprincippet.

(jf. præmis 114-117)
Artikel 277 TEUF er udtryk for et almindeligt princip, hvorefter hver part i en retssag med henblik på at opnå annullation af en afgørelse, som han er adressat for, eller som berører ham umiddelbart og individuelt, er berettiget til at anfægte gyldigheden af tidligere retsakter fra institutionerne, som – selv om de ikke har form af en forordning – er hjemmel for den anfægtede afgørelse, også selv om parten ikke var beføjet til i medfør af artikel 263 TEUF at anlægge direkte søgsmål til prøvelse af de nævnte retsakter, hvis retsvirkninger parten således er omfattet af, uden at have været i stand til at anlægge sag med påstand om annullation heraf. Eftersom artikel 277 TEUF ikke har til formål at give en part mulighed for i ethvert søgsmål at anfægte anvendeligheden af en hvilken som helst retsakt af generel karakter, skal den generelle retsakt, som anfægtes, direkte eller indirekte finde anvendelse på det tilfælde, som er genstand for sagen, og der skal være en direkte retlig forbindelse mellem den anfægtede individuelle afgørelse og den pågældende generelle retsakt.

Hvad angår Kommissionens meddelelse om bødefritagelse og bødenedsættelse i kartelsager har Kommissionen deri dels i punkt 8-27 fastsat de betingelser, som virksomhederne skal opfylde for at kunne drage fordel af en fuldstændig eller delvis nedsættelse af bøder for overtrædelse af artikel 101 TEUF, og dels i meddelelsens punkt 29 skabt berettigede forventninger blandt virksomhederne. Selv om Kommissionen ganske vist ikke vedtager de afgørelser, hvori overtrædelser af konkurrencereglerne fastslås, på grundlag af samarbejdsmeddelelsen, idet disse afgørelser er baseret på artikel 7 i forordning nr. 1/2003, kan der foreligge en direkte retlig forbindelse mellem disse afgørelser og den almengyldige retsakt i form af samarbejdsmeddelelsen. Dette er bl.a. tilfældet, når Kommissionen modtager oplysninger på grundlag af anmodninger om bødenedsættelse, som konkurrenter har indgivet inden for rammerne af samarbejdsmeddelelsen, som giver Kommissionen mulighed for at foretage kontrolbesøg og indhente beviser, som har ledt Kommissionen til træffe afgørelsen.

Eftersom en virksomhed ikke kan nedlægge påstand om annullation af samarbejdsmeddelelsen, idet den udgør en almengyldig retsakt, kan meddelelsen gøres til genstand for en ulovlighedsindsigelse.

(jf. præmis 48-52)
Inden for konkurrenceretten kan en tilsidesættelse af artikel 101, stk. 1, TEUF følge ikke blot af aftaler og samordnet praksis, som finder sted særskilt og skal pålægges sanktioner som særskilte overtrædelser, men ligeledes af en række af handlinger eller en sammenhængende adfærd, således at bestanddelene deraf med rette kan anses for at være forhold, der udgør en samlet overtrædelse.

Hvad angår fastslåelsen af en samlet overtrædelse tilkommer det i den henseende Kommissionen at godtgøre, at de omhandlede aftaler eller samordnet praksis, selv om de vedrører forskellige goder, tjenesteydelser eller geografiske områder, er en del af en samlet plan, som de berørte virksomheder bevidst har gennemført med henblik på at realisere et samlet konkurrencebegrænsende formål. Den omstændighed, at aftaler eller samordnet praksis supplerer hinanden, udgør et objektivt indicium for, at der foreligger en samlet plan. Kommissionen er forpligtet til at undersøge alle de faktiske omstændigheder, som vil kunne tjene til at fastslå eller så tvivl om en sådan samlet plan.

Kommissionen begår ikke en retlig fejl, når den fastslår eksistensen af en samlet overtrædelse på grundlag af konstateringen af eksistensen af en samlet plan, som de omhandlede virksomheder følger, som er en plan med det ene formål at give producenterne af tre supplerende undergrupper af produkter mulighed for inden for rammen af det samme distributionssystem på tre niveauer at koordinere forhøjelserne af de priser, som de fakturerer de grossister, der udgør deres fælles kunder, og som har en betydelig forhandlingsstyrke.

Denne konklusion drages ikke i tvivl af, at de virksomheder, der deltager i den ulovlige praksis, angiveligt ikke er de samme. Det udgør således kun et indicium blandt flere, som Kommissionen skal tage i betragtning ved afgørelsen af, om der foreligger en samlet plan eller særskilte overtrædelser, om det er de samme virksomheder, der har deltaget i den ulovlige praksis. Den omstændighed, at de omhandlede virksomheder leverer produkter, der tilhører forskellige markeder, og som ikke er indbyrdes substituérbare, udelukker endvidere ikke eksistensen af en samlet overtrædelse. Konstateringen af, at der foreligger en samlet overtrædelse, forudsætter pr. definition, at den konkurrencebegrænsende adfærd berører forskellige produkter eller områder. Det samme gælder den omstændighed, at den omhandlede ulovlige praksis begynder på forskellige datoer for de forskellige berørte medlemsstater og undergrupper af produkter, når der foreligger talrige materielle, geografiske og tidsmæssige overlapninger med hensyn til den ulovlige praksis vedrørende de omhandlede produkter.

(jf. præmis 21-23, 29, 32, 59, 67 og 79)
Den formulering, som EU-lovgiver har anvendt i artikel 20, stk. 1, litra b), i afgørelse 2010/413 om restriktive foranstaltninger over for Iran og om ophævelse af fælles holdning 2007/140, artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 423/2007 om restriktive foranstaltninger over for Iran, artikel 16, stk. 2, litra a), i forordning nr. 961/2010 om restriktive foranstaltninger over for Iran og om ophævelse af forordning nr. 423/2007 og artikel 23, stk. 2, litra a), i forordning nr. 267/2012 om restriktive foranstaltninger over for Iran og om ophævelse af forordning nr. 961/2010, indebærer, at vedtagelse af restriktive foranstaltninger over for en person eller en enhed under henvisning til den støtte, som den pågældende har ydet til nuklear spredning, forudsætter, at denne faktisk har udvist en adfærd, der opfylder dette kriterium. Derimod er den blotte risiko for, at den omhandlede person eller enhed i fremtiden vil yde støtte til nuklear spredning, ikke tilstrækkelig. I øvrigt kan vedtagelse og opretholdelse af restriktive foranstaltninger ikke gyldigt støttes på en formodning, som ikke er fastsat i den gældende lovgivning, og som ikke er i overensstemmelse med denne lovgivnings formål. Såfremt Rådet finder, at den gældende lovgivning ikke tillader det at gribe tilstrækkeligt effektivt ind med henblik på at bekæmpe nuklear spredning, er det i den anledning Rådet tilladt i dets rolle som lovgiver at tilpasse denne lovgivning med forbehold af den legalitetskontrol, der udøves af Unionens retsinstanser, for at udvide de tilfælde, hvor restriktive foranstaltninger kan vedtages.

Derimod kan ønsket om at sikre den størst mulige forebyggende virkning af de restriktive foranstaltninger ikke føre til en fortolkning af den gældende lovgivning, som er i modstrid med dennes klare ordlyd. Om end det forekommer begrundet at antage, at det forhold, at en enhed har været involveret i tilfælde vedrørende transport af militært materiel under overtrædelse af det forbud, der er fastsat i en resolution fra De Forenede Nationers Sikkerhedsråd, forøger risikoen for, at selskabet ligeledes er involveret i tilfælde vedrørende transport af materiel, der er knyttet til nuklear spredning, kan denne omstændighed som følge heraf ikke på den gældende lovgivnings nuværende udviklingstrin begrunde vedtagelsen og opretholdelsen af restriktive foranstaltninger over for selskabet.

(jf. præmis 48, 57, 59, 62 og 64-66)
Princippet om overholdelse af retten til forsvar kræver for det første, at de forhold, der lægges den berørte enhed til last med henblik på at begrunde den for enheden bebyrdende retsakt, skal tilstilles den. For det andet skal enheden være i stand til på hensigtsmæssig måde at give sin mening til kende for så vidt angår disse forhold.

Når Rådet har til hensigt at basere sig på oplysninger, der er leveret af en medlemsstat, med henblik på at vedtage restriktive foranstaltninger over for en enhed med henblik på at forhindre nuklear spredning, er det nemlig forpligtet til før vedtagelsen af de nævnte restriktioner at sikre, at de omhandlede oplysninger kan meddeles rettidigt til den berørte enhed, således at denne kan gøre sine synspunkter effektivt gældende. Imidlertid udgør den sene meddelelse af et dokument, som Rådet har baseret sig på med henblik på vedtagelse eller opretholdelse af de restriktive foranstaltninger over for en enhed, kun en tilsidesættelse af retten til forsvar, der kan begrunde annullation af de vedtagne retsakter, hvis det fastslås, at de omhandlede restriktive foranstaltninger ikke med rette har kunnet være vedtaget eller opretholdt, såfremt der kunne ses bort fra det sent meddelte dokument som belastende forhold.

Hvad angår den manglende meddelelse af beviser er Rådet i medfør af princippet om overholdelse af retten til forsvar ikke forpligtet til at meddele andre forhold end dem, der indgår i sagen.

(jf. præmis 50-56 og 84-87)