Forslag til afgørelse fra generaladvokat Van Gerven fremsat den 12. juni 1990. - KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER MOD DEN FRANSKE REPUBLIK. - SOCIAL SIKRING - TILLAEGSYDELSE FRA FONDS NATIONAL DE SOLIDARITE - RETTEN TIL AT FAA YDELSER, HVORTIL DER ER INDBETALT BIDRAG, TILKENDT ELLER UDBETALT VANSET BOPAEL I ET ANDET LAND. - SAG 236/88.



Samling af Afgørelser 1990 side I-03163

svensk specialudgave side 00469

finsk specialudgave side 00489



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hoeje Domstol .

1 . Kommissionen har i denne sag, som den har anlagt i henhold til Traktatens artikel 169, nedlagt paastand om, at det statueres, at Den Franske Republik har tilsidesat sine forpligtelser ifoelge Traktatens artikler 48-51 og artikel 10 i Raadets forordning ( EOEF ) nr . 1408/71 af 14 . juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet ( 1 ), idet den har afvist at tildele eller opretholde tillaegsydelsen fra Fonds national de solidarité til modtagere af en fransk invalide -, alders - eller efterladtepension, der har bopael i eller flytter til en anden medlemsstat .

Naervaerende sag har naer sammenhaeng med sag C-307/89, hvori Kommissionen ligeledes har anlagt sag mod Den Franske Republik i anledning af, at denne afviser at tildele den omhandlede tillaegsydelse til statsborgere fra andre medlemsstater, der har bopael i Frankrig .

2 . Artikel 10, stk . 1, foerste afsnit, i forordning nr . 1408/71 er saalydende :

"Kontantydelser ved invaliditet eller alderdom eller til efterladte, erstatning i anledning af arbejdsulykker eller erhvervssygdomme samt ydelser ved doedsfald, hvortil der er erhvervet ret efter lovgivningen i en eller flere medlemsstater, kan, medmindre andet er bestemt i denne forordning, ikke nedsaettes, aendres, stilles i bero, inddrages eller beslaglaegges som foelge af, at den berettigede er bosat i en anden medlemsstat end den, hvori den institution, som det paahviler at udrede ydelsen, er beliggende ."

Medlemsstaternes forpligtelse fremgaar klart af ordlyden af naevnte artikel 10 . Spoergsmaalet er imidlertid, om tillaegsydelsen fra Fonds national de solidarité, som sagen her drejer sig om, er omfattet af en lovgivning, som forordning nr . 1408/71 finder anvendelse paa .

De i saa henseende relevante bestemmelser i artikel 4, stk . 1 og 4, i forordning nr . 1408/71 lyder :

"1 . Denne forordning finder anvendelse paa enhver lovgivning om sociale sikringsgrene, der vedroerer :

...

b ) ydelser ved invaliditet, herunder ydelser, der tager sigte paa at bevare eller forbedre erhvervsevnen;

c ) ydelser ved alderdom;

d ) ydelser til efterladte;

...

4 . Denne forordning finder hverken anvendelse paa offentlig social og sundhedsmaessig forsorg ..."

Forordningens artikel 1, litra t ), indeholder en vid definition af udtrykkene "ydelser", "pensioner" og "renter", nemlig

"Samtlige ydelser, pensioner og renter, herunder samtlige dele af dem der afholdes af offentlige midler, og samtlige forhoejelser i form af reguleringstillaeg eller andre tillaeg, med forbehold af bestemmelserne i afsnit III, samt de ydelser i form af kapitalbeloeb, der kan traede i stedet for pensioner eller renter, samt udbetalinger, der foretages som refusion af bidrag ."

3 . Under henvisning til disse vide definitioner har Domstolen allerede flere gange kendt for ret, at den i naervaerende sag omhandlede ydelse henhoerer under anvendelsesomraadet for forordning nr . 1408/71, og at den ikke henhoerer under offentlig forsorg, som forordningen i henhold til artikel 4, stk . 4, ikke finder anvendelse paa . Domstolen har saaledes blandt andet i dom af 9 . oktober 1974, Biason ( 2 ), og i Giletti-dommen ( 3 ) anfoert foelgende om tillaegsydelsen fra Fonds national de solidarité :

"Domstolen har i dommen af 9 . oktober 1974 ( Biason, 24/74, Sml . s . 999 ) udtalt, at selv om det med hensyn til anvendelsen af faellesskabsforordningen paa den sociale sikring kan forekomme oenskvaerdigt at foretage en skarp sondring mellem de lovbestemte ordninger, der vedroerer henholdsvis den sociale sikring og den offentlige forsorg, kan man ikke udelukke muligheden for, at en lovgivning paa grund af dens personkreds, formaal og naermere regler samtidig er beslaegtet med begge disse kategorier" ( praemis 9 ).

"De anfoerte betragtninger finder anvendelse paa den foreliggende sag . En lovgivning som den, der omhandles i det praejudicielle spoergsmaal, har i realiteten et dobbelt formaal, nemlig dels at sikre et mindsteunderhold for personer, der har behov herfor, dels at sikre en supplerende indkomst for modtagere af utilstraekkelige sociale sikringsydelser" ( praemis 10 ).

"For saa vidt en saadan lovgivning indebaerer et retligt krav paa tillaegsydelser, hvorved den sociale sikrings pensionsbeloeb forhoejes, og dette uden den bedoemmelse af individuelle behov og omstaendigheder som er karakteristisk for forsorgen, er ydelsen omfattet af det sociale sikringssystem som omhandlet i forordning nr . 1408/71 . Den omstaendighed, at en saadan lov ogsaa hjemler sociale ydelser, der kan betegnes som sociale forsorgsydelser, kan ikke aendre den faellesskabsretlige begrebsbestemmelse, hvorefter en ydelse, der umiddelbart efter loven knytter sig som et tillaeg til en invalide -, alders - eller efterladtepension, har karakter af en egentlig social sikringsydelse" ( praemis 11 ).

"Det foerste spoergsmaal maa derfor besvares med, at artikel 4, stk . 4, i forordning nr . 1408/71 skal fortolkes saaledes, at bestemmelsen ikke fra forordningens saglige anvendelsesomraade undtager en tillaegsydelse, der udbetales af et organ som Fonds national de solidarité, og som finansieres over skatterne og tildeles modtagere af alders -, efterladte - eller invalidepension for at sikre disse et mindsteunderhold, for saa vidt som de paagaeldende retligt har krav paa at modtage en saadan ydelse" ( praemis 12 ).

I dommen af 17 . december 1987 i Zaoui-sagen har Domstolen paa ny bekraeftet denne praksis med hensyn til samme franske tillaegsydelse ( 4 ).

4 . Den Franske Republik har i svarskriftet og i duplikken intet anfoert, der kan rejse tvivl om, at denne praksis finder anvendelse i naervaerende sag . Jeg finder foelgelig, at Kommissionen skal gives medhold i soegsmaalet . For fuldstaendighedens skyld skal jeg dog yderligere kort omtale de argumenter, som Den Franske Republik har fremfoert i svarskriftet og i duplikken .

5 . Den Franske Republik omtaler for det foerste det aendringsforslag, som Kommissionen har forelagt Raadet, og hvorved de gaeldende bestemmelser i forordning nr . 1408/71 vil blive aendret .

Det er imidlertid umuligt at forudse, hvorledes droeftelserne i Raadet vil forloebe, og det kan heller ikke forudsiges, at eventuelle fremtidige bestemmelser ( om fortolkningen ) i givet fald vil faa tilbagevirkende gyldighed . Der kunne i saa fald endvidere opstaa spoergsmaal om, hvorvidt rettigheder, der hviler paa faellesskabsbestemmelserne paa det sociale omraade, paa denne maade kan fratages private med tilbagevirkende gyldighed .

Domstolen skal ikke foregribe eventuelle aendringer af faellesskabsbestemmelserne .

Dette anbringende kan derfor ikke tiltraedes .

6 . Den Franske Republik har endvidere naevnt nogle praktiske problemer, som Domstolens fortolkning skulle give anledning til, og som bestemmelserne i forordning nr . 1408/71 ikke regulerer tilfredsstillende . Disse praktiske spoergsmaal vedroerer navnlig muligheden for at fastslaa den virkelige indkomst for personer, der er bosat i en anden medlemsstat, muligheden for at tage pant i deres eventuelle loesoere osv .

Kommissionen har anfoert, at efter Domstolens praksis kan de praktiske

"vanskeligheder, anvendelsen af faellesskabsordningen kan medfoere i relation til disse bestemmelser, ... ikke paaberaabes til skade for de rettigheder, som de arbejdstagere, der omhandles i forordning nr . 1408/71, artikel 1, litra a, kan goere gaeldende i henhold til reglerne i Faellesskabets lovgivning paa det sociale omraade" ( 5 ).

Kommissionen har i denne forbindelse gjort opmaerksom paa, at de naevnte vanskeligheder kan soeges loest inden for Den Administrative Kommission for Vandrende Arbejdstageres Sociale Sikring, hvis kompetence i saa henseende udtrykkeligt fremgaar af artikel 81, litra d ), i forordning nr . 1408/71 . Kommissionen har endvidere anfoert, at saadanne praktiske vanskeligheder ved gennemfoerelsen af forpligtelserne ifoelge Traktaten og forordningens artikel 10 ligesaavel kan opstaa i andre situationer .

Jeg mener, at man maa give Kommissionen ret paa dette punkt .

7 . Endelig kan jeg heller ikke tilslutte mig Den Franske Republiks argument om, at den i sagen omhandlede tillaegsydelse ikke kan udbetales uden for medlemsstatens nationale territorium, da dens stoerrelse haenger naert sammen med et bestemt oekonomisk og socialt miljoe . EOEF-Traktaten, isaer artikel 48-51, saavel som den tidligere naevnte artikel 10 i forordning nr . 1408/71 har netop til formaal at fremme arbejdskraftens frie bevaegelighed inden for Faellesskabet og de skal saaledes sikre, at ydelserne til vandrende arbejdstagere og disses familiemedlemmer ikke aendres, uanset hvor de har bopael inden for Faellesskabet, og dermed uanset forskellene i den oekonomiske og sociale situation ( 6 ). Hvad dernaest angaar anbringendet om, at de oekonomiske og sociale forhold - der for det andet har betydning for leveomkostningerne - er forskellige fra sted til sted, bemaerkes, at det i oevrigt ikke har stoerre gyldighed, naar der er spoergsmaal om forskellige medlemsstater, end for forskellige regioner inden for én og samme medlemsstat . Hertil kommer, at dette anbringende ikke tager hensyn til de udgifter, der foelger af selve mobiliteten . Det er inden for de politiske instanser og ikke for Domstolen, at man skal fremfoere denne argumentation om saadanne almindelige oekonomiske vilkaar samt fastlaegge den politik, der skal foeres .

Forslag til afgoerelse

8 . Af de anfoerte grunde foreslaar jeg, at Domstolen afsiger dom i overensstemmelse med Kommissionens paastand samt tilpligter sagsoegte at betale sagens omkostninger .

(*) Originalsprog : nederlandsk .

( 1 ) AEndret ved Raadets forordning ( EOEF ) nr . 2001/83 af 2 . juni 1983 ( EFT L 230, s . 6, bilag I ).

( 2 ) Dom af 9 . oktober 1974, Biason, praemis 9-12 ( 24/74, Sml . s . 999 ).

( 3 ) Dom af 24 . februar 1987, Giletti m.fl . ( 379/85-381/85 og 93/86, Sml . s . 955 ).

( 4 ) Dom af 17 . december 1987, Zaoui, praemis 9 ( 147/87, Sml . s . 5511 ). Der kan endvidere henvises til dom af 5 . maj 1983, Piscitello ( 139/82, Sml . s . 1427 ), hvori Domstolen traf en lignende afgoerelse vedroerende en tilsvarende italiensk ydelse til aeldre .

( 5 ) Dom af 28 . maj 1974, Callemeyn, praemis 12 ( 187/73, Sml . s . 553 ).

( 6 ) I dom af 27 . september 1988, Lenoir, praemis 16 ( 313/86, Sml . s . 5391 ), har Domstolen ganske vist for saa vidt angaar ydelser til boern, der forsoerges af pensionister eller rentemodtagere ( artikel 77 i forordning nr . 1408/71 ), udtalt, at en ydelse, der skal daekke visse udgifter paa grund af skolesoegende boern, oftest er snaevert knyttet til det sociale miljoe og derfor til de paagaeldendes bopael . I samme praemis bemaerkede Domstolen imidlertid, at bopaelen var uden betydning, for saa vidt angaar almindelige boernetilskud, der ydes paa grundlag af familiemedlemmernes antal og alder . Lenoir-dommen stemmer saaledes overens med den praksis, som jeg har naevnt i det foregaaende, og hvorved Domstolen har anset den omtvistede tillaegsydelse for henhoerende under anvendelsesomraadet for forordning nr . 1408/71 .