Forslag til afgørelse fra generaladvokat Darmon fremsat den 17. november 1993. - COMITATO DI COORDINAMENTO PER LA DIFESA DELLA CAVA M. FL. MOD REGIONE LOMBARDIA M. FL.. - ANMODNING OM PRAEJUDICIEL AFGOERELSE: TRIBUNALE AMMINISTRATIVO REGIONALE PER LA LOMBARDIA - ITALIEN. - DEPONERING AF KOMMUNALT FAST AFFALD - DIREKTIV 75/442/EOEF. - SAG C-236/92.



Samling af Afgørelser 1994 side I-00483



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hr. praesident,

De herrer dommere,

1. Ved kendelse af 1. april 1992 har praesidenten for Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia forelagt Domstolen fem praejudicielle spoergsmaal (1) vedroerende fortolkningen af Raadets direktiv 75/442/EOEF om affald (herefter benaevnt "direktivet") (2). Spoergsmaalene er blevet rejst i forbindelse med en sag, hvorunder en sammenslutning og en raekke borgere har anfaegtet regionen Lombardiets beslutning om at placere lossepladser til kommunalt fast affald paa sit omraade (3).

2. Det fremgaar af forelaeggelseskendelsen, at den forelaeggende ret er i tvivl om, hvorvidt de nationale gennemfoerelsesbestemmelser er forenelige med faellesskabsretten, idet der ikke er truffet foranstaltninger med henblik paa at fremme recirkulation af affald, saaledes at det nu er blevet noedvendigt at bortskaffe affaldet ved at anbringe det paa lossepladser. Det anfoeres, at hvis Italien i stedet, da direktivet traadte i kraft, havde truffet de noedvendige foranstaltninger til at fremme bortskaffelse ved hjaelp af recirkulation, ville det ikke nu have vaeret noedvendigt at anlaegge nye lossepladser (4). Den forelaeggende ret har udpeget en sagkyndig, der er uafhaengig, idet den undlod at anvende de nationale bestemmelser, hvorefter den var forpligtet til at udpege forvaltningen som sagkyndig, fordi den fandt disse bestemmelser uforenelige med faellesskabsretten. Det er dog ikke praeciseret i forelaeggelseskendelsen, hvori den sagkyndiges opgave bestod.

3. Kommissionens befuldmaegtigede fandt, at den forelaeggende ret ikke tilstraekkelig klart havde redegjort for den retlige og faktiske sammenhaeng, og udtrykte under retsmoedet sin beklagelse over den ufuldstaendige beskrivelse af de faktiske omstaendigheder, idet han tilsluttede sig Det Forenede Kongeriges bemaerkninger, hvori der rejstes tvivl om, hvorvidt det praejudicielle spoergsmaal kunne antages til realitetsbehandling.

4. Domstolen har altid afvist at udtale sig om abstrakte retsspoergsmaal og har i den forbindelse understreget, at

"... noedvendigheden af at naa til en fortolkning af faellesskabsretten, som kan benyttes af den nationale domstol, [kraever], at den retlige sammenhaeng, hvori fortolkningen oenskes, er naermere fastlagt. Ud fra dette synspunkt kan det efter omstaendighederne vaere hensigtsmaessigt, at sagens faktum er fastslaaet, og at rent nationale retsspoergsmaal er afklarede inden forelaeggelsen for Domstolen, saaledes at denne kan tage alle faktiske og retlige elementer, som kan have betydning for dens fortolkning af faellesskabsretten, i betragtning" (5).

5. Selv om forelaeggelseskendelsen i visse henseender er lakonisk, mener jeg, at det er muligt at besvare de forelagte spoergsmaal, idet det er tilstraekkelig klart, hvad der staar paa spil i sagen.

6. Ganske vist er der i Domstolens praksis en tendens til at stille stoerre krav med hensyn til betingelserne for opfyldelsen af forpligtelsen til samarbejde, idet det for nylig er blevet fastslaaet, at

"... det er ubetinget noedvendigt, at de nationale retsinstanser redegoer for grundene til, at de finder, at en besvarelse af deres spoergsmaal er noedvendig for tvistens loesning" (6).

7. Domstolen fandt det i oevrigt i Telemarsicabruzzo-dommen (7) ufornoedent at besvare de forelagte spoergsmaal, eftersom

"... det for at opnaa en fortolkning af faellesskabsretten, som den nationale ret kan bruge, er paakraevet, at denne giver en beskrivelse af de faktiske omstaendigheder og de regler, som de forelagte spoergsmaal haenger sammen med, eller i alt fald forklarer de faktiske forhold, der er baggrunden for dens spoergsmaal" (8).

8. Den foreliggende sag adskiller sig fra den, som gav anledning til denne dom, derved, at de forelagte spoergsmaal ikke kan anses for at vedroere et omraade

"... hvor de faktiske og retlige forhold er komplicerede" (9),

og navnlig derved, at det er muligt at angive rammerne for Domstolens fortolkning.

9. Det maa nemlig erindres, at sagen vedroerer beslutningen om at placere lossepladser inden for Lombardiets omraade (10), og at de italienske bestemmelser, hvorefter bortskaffelse af affald kun kan ske ved anbringelse paa lossepladser, er uforenelige med faellesskabsdirektivet, som paabyder foranstaltninger til fremme af recirkulation (11).

10. Det foerste spoergsmaal vedroerer den direkte virkning af direktivets artikel 4, som bestemmer:

"Medlemsstaterne traeffer de noedvendige foranstaltninger for at sikre, at affaldet bortskaffes, uden at menneskets sundhed bringes i fare, og uden at miljoeet skades, navnlig:

- uden risiko for hverken vand, luft eller jord, eller fauna og flora

- uden at give gener ved stoej eller lugt

- uden at omraader eller landskaber paafoeres skade."

11. Jeg skal indledningsvis fremsaette to bemaerkninger.

12. For det foerste er det en forudsaetning for, at en borger direkte kan stoette ret paa et direktiv ved en national ret, at der foreligger en "contexte juridique pathologique" (12), dvs. at direktivet ikke er gennemfoert inden for de fastsatte frister, eller at det ikke er gennemfoert fuldt ud eller er gennemfoert ukorrekt.

13. Det fremgaar nemlig af Domstolens faste praksis, at:

"... borgerne i alle tilfaelde, hvor bestemmelser i et direktiv ud fra et indholdsmaessigt synspunkt fremstaar som ubetingede og tilstraekkeligt praecise, [kan] paaberaabe sig dem over for staten, naar denne enten undlader at gennemfoere direktivet i national ret inden for de fastsatte frister eller gennemfoerer det ukorrekt" (13).

14. Det fremgaar imidlertid af den forelaeggende rets kendelse, at Den Italienske Republik har vedtaget et gennemfoerelsesdekret (14).

15. For det andet har Domstolen i Marshall-dommen (15) afvist at tillaegge direktiver en horisontal virkning, idet den udtalte, at

"... et direktivs bindende karakter, som er grundlaget for at stoette ret paa det ved en national ret, kun [bestaar] i forhold til 'enhver medlemsstat, som det rettes til' " (16).

16. Det tilkommer derfor den forelaeggende ret at sikre sig - hvilket naeppe vil volde vanskeligheder i det foreliggende tilfaelde, da der er tale om regionen Lombardiet - at den person, over for hvem et direktiv paaberaabes, er "staten" i videste forstand, dvs. at alle statsorganer herunder lokale organer er omfattet (17).

17. Jeg vil nu se naermere paa direktivet, specielt dets artikel 4, med henblik paa at undersoege, om den er "ubetinget" og "tilstraekkelig praecis" og derfor kan paaberaabes af enhver borger.

18. I den forbindelse maa det erindres, at en faellesskabsbestemmelse er ubetinget, naar den

"... ikke er undergivet betingelser og heller ikke, i henseende til gennemfoerelse eller virkninger, er gjort afhaengig af, at Faellesskabets institutioner eller medlemsstaterne udsteder retsakter i saa henseende" (18),

og praecis, naar den forpligtelse, den indebaerer, er fastsat

"... utvetydigt" (19).

19. Ingen af de parter og procesdeltagere, der har afgivet indlaeg for Domstolen, tillaegger den omhandlede bestemmelse direkte virkning, og jeg kan tilslutte mig denne opfattelse.

20. Direktivet har vaeret genstand for en raekke sager for Domstolen, dels traktatbrudssager, dels praejudicielle sager, saaledes at Domstolen - selv om den ikke direkte er blevet anmodet om at tage stilling til den omtvistede bestemmelse - til gengaeld allerede har udtalt sig om direktivets formaal.

21. Som det fremgaar af direktivets praeambel, forfoelger det to formaal: dels at sikre den noedvendige harmonisering af de nationale lovgivninger om bortskaffelse af affald med henblik paa at undgaa, at samhandelen inden for Faellesskabet haemmes, og at konkurrencevilkaarene paavirkes (20), dels at beskytte "menneskets sundhed og miljoeet mod de skadelige virkninger ved indsamling, transport, behandling, oplagring og deponering af affald" (21).

22. Dette har Domstolen i oevrigt allerede fastslaaet i en dom, Kommissionen mod Italien (22), i en traktatbrudssag paa grund af manglende opfyldelse af direktiv 75/442/EOEF og direktiv 78/319/EOEF (23).

23. Domstolen udtalte videre:

"For at opfylde disse maalsaetninger paalaegger direktiverne medlemsstaterne at traeffe visse foranstaltninger" (24),

som er opregnet i direktivets artikel 5 ff.:

- udpegelse af myndigheder, som det bl.a. paahviler at planlaegge, tillade og foere tilsyn med bortskaffelse af affald (artikel 5)

- udarbejdelse af planer, som navnlig skal omfatte "omraader, der er egnede for bortskaffelsen [af affaldet]" (artikel 6)

- overladelse af affald til en indsamler (artikel 7)

- enhver virksomhed, som varetager behandling af affald, skal indhente en tilladelse (artikel 8)

- regelmaessig kontrol med de saaledes godkendte virksomheder (artikel 9)

- tilsyn med de virksomheder, der varetager indsamlingen (artikel 10)

- princippet om, "at forureneren betaler" (artikel 11).

24. Som Det Forenede Kongerige med rette har anfoert i sit indlaeg, maa formaalet med artikel 4, som blot er en gentagelse af den tredje betragtning, alene ses i sammenhaeng med de mere specifikke forholdsregler i artikel 5-11, uden at bestemmelsen dog selv er en saadan forholdsregel.

25. Det var den opfattelse, Domstolen lagde til grund i den sag, der gav anledning til Traen-dommen (25), hvori Domstolen, som skulle tage stilling til raekkevidden af statens skoensbefoejelser i henhold til artikel 10, anfoerte foelgende:

"Denne bestemmelse indeholder altsaa ikke noget saerligt krav, som begraenser medlemsstaternes frihed til at tilrettelaegge tilsynet med de deri naevnte aktiviteter. Medlemsstaterne skal dog herved tage hensyn til de maal, der er naevnt i direktivets tredje betragtning og artikel 4, nemlig beskyttelsen af menneskets sundhed og miljoeet." (26)

26. Efter min opfattelse kan bestemmelserne i artikel 4, da de hverken er praecise eller ubetingede, derfor ikke direkte tillaegge borgerne rettigheder, som de kan paaberaabe sig over for offentlige myndigheder.

27. Denne analyse er imidlertid ikke fyldestgoerende, eftersom Domstolen til trods herfor har opstillet et princip om en fortolkning af national ret, der saa vidt muligt er i overensstemmelse med faellesskabsrettens krav:

"... den pligt for medlemsstaterne, der foelger af et direktiv, til at virkeliggoere dets maal, og pligten i medfoer af traktatens artikel 5 til at traeffe alle almindelige eller saerlige foranstaltninger til at sikre opfyldelsen af denne pligt, paahviler alle myndighederne i medlemsstaterne, herunder ogsaa domstolene inden for deres kompetence. Heraf foelger, at ved anvendelsen af national ret ... er den nationale domstol forpligtet til at fortolke intern ret i lyset af direktivets ordlyd og formaal og at fremkalde det resultat, der tilstraebes ved traktatens artikel 189, stk. 3" (27),

og dette gaelder, selv om fristen til at gennemfoere direktivet endnu ikke er udloebet (28).

28. Her, og i modsaetning til, hvad der gaelder, naar et direktiv har direkte virkning, er muligheden for at paaberaabe sig direktivet ikke begraenset til sager rettet mod staten eller dens organer, eftersom den nationale retsinstans anvender sin interne lovgivning, som altsaa fortolkes paa en saadan maade, at den bliver i overensstemmelse med faellesskabsrettens krav, hvilket har faaet visse juridiske forfattere til i saadanne tilfaelde at tale om anerkendelse af en "indirekte horisontal virkning" (29).

29. Naar en medlemsstat ikke har gennemfoert et direktiv korrekt, skal den retsinstans, som skal anvende sin egen nationale ret, derfor saa vidt muligt anlaegge den fortolkning af direktivet, det kraever.

30. At opstille dette princip in abstracto er ikke tilstraekkeligt til, at den nationale retsinstans kan loese det fortolkningsproblem, den staar overfor. Domstolen maa som led i det samarbejde, der er indfoert ved artikel 177, forsyne den med de fortolkningsbidrag, der er noedvendige, for at den kan traeffe afgoerelse.

31. Det forelagte spoergsmaal maa i det vaesentlige forstaas saaledes: Skal artikel 4 fortolkes saaledes, at borgerne, hvis en medlemsstat ikke har truffet foranstaltninger til at fremme behandling af affald ved hjaelp af recirkulation, kan modsaette sig anlaeggelsen af en losseplads?

32. Dette spoergsmaal maa efter min mening besvares benaegtende, idet tidspunktet for vedtagelsen af direktivet og de vendinger, der er anvendt, faktisk taler for en smidig fortolkning, saaledes som Kommissionen i oevrigt har indroemmet under den mundtlige forhandling.

33. Direktivet, som er udstedt i 1975, er medlemsstaternes foerste faelles tiltag i deres egenskab af industrilande over for de skadelige virkninger af en daarlig eller - undertiden - slet ingen affaldshaandtering.

34. Det er grunden til, at det blev besluttet at indfoere en procedure, hvorefter det offentlige eller de myndigheder, som er udpeget hertil, foerer kontrol med bortskaffelsen. Direktivet tager saaledes i hoejere grad sigte paa at planlaegge bortskaffelsen end paa at foreskrive en behandlingsmetode frem for en anden.

35. Dette bestyrkes i oevrigt af artikel 1, hvorefter der ved "bortskaffelse" baade forstaas anbringelse af affald paa lossepladser og recirkulation, selv om det i artikel 3, stk. 1, hedder:

"Medlemsstaterne traeffer hensigtsmaessige foranstaltninger til fremme af forebyggelse, recirkulation og forarbejdning af affald, udvinding af raavarer og eventuelt energi heraf samt fremme af alle andre metoder, der muliggoer genanvendelse af affald."

36. Bestemmelsen noejes med at opfordre til anvendelse af denne metode, uden at der heraf kan udledes en forpligtelse til at benytte den.

37. Med hensyn til placeringen af en losseplads paalaegger artikel 6 derimod de kompetente myndigheder en forpligtelse til at udarbejde planer med henblik paa at finde "omraader, der er egnede til bortskaffelsen". Naar de har fundet dem, skal de sikre, at affaldet bortskaffes, uden at miljoeet skades, eller menneskets sundhed bringes i fare, idet de herved skal opfylde de formaal, der er fastsat i artikel 4. Inden for disse graenser har myndighederne handlefrihed, idet det dog bemaerkes, at enhver foranstaltning til bortskaffelse af affald i sig selv foerer til skader paa miljoeet, uanset hvilken metode der anvendes.

38. Da artikel 4 ikke paalaegger medlemsstaterne at anvende recirkulation ved bortskaffelsen af affald, ses den nationale retsinstans ikke at kunne anvende reglen om en fortolkning, der er i overensstemmelse med faellesskabsretten, til at favorisere denne form for bortskaffelse, medmindre der findes en bestemmelse i national ret, der fastsaetter en saadan forpligtelse.

39. Jeg vil nu gaa over til den forelaeggende rets andet spoergsmaal vedroerende berettigelsen af en ordning, som ikke i tilstraekkelig grad beskytter de rettigheder, borgerne har i henhold til faellesskabsretten, for saa vidt som retten - idet den sidestiller disse rettigheder med "berettigede interesser" - naar den anser en sagkyndig erklaering for noedvendig for sagens afgoerelse, er tvunget til at udpege en repraesentant for den offentlige forvaltning, som selv er part i sagen, som sagkyndig.

40. Paa dette punkt vil jeg ligesom med hensyn til de foelgende spoergsmaal fremsaette et subsidiaert forslag til afgoerelse, for saa vidt som artikel 4 efter min opfattelse skal fortolkes saaledes, at den ikke medfoerer en forpligtelse for medlemsstaterne til fortrinsvis at foretage behandling af affald ved hjaelp af recirkulation, og borgerne derfor ikke kan paaberaabe sig en paastaaet tilsidesaettelse af en subjektiv rettighed.

41. Den forelaeggende ret har anmodet Domstolen om en afgoerelse paa et omraade, der henhoerer under det, man plejer at kalde medlemsstaternes processuelle autonomi.

42. Det fremgaar af Salgoil-dommen (30), at:

"Det tilkommer den nationale retsorden at fastlaegge, hvilken domstol der er kompetent til at sikre denne beskyttelse, og i denne forbindelse at afgoere, hvorledes den individuelle retsstilling, der saaledes beskyttes, skal kvalificeres." (31)

43. I Ferwerda-dommen (32) fandt Domstolen imidlertid, at

"[det paahviler] medlemsstaternes retter, under anvendelse af det samarbejdsprincip, der er knaesat i traktatens artikel 5, at sikre den retsbeskyttelse, der foelger af faellesskabsbestemmelsernes direkte virkning, baade naar bestemmelserne skaber pligter for de retsundergivne, og naar de tildeler dem rettigheder. Det tilkommer imidlertid hver medlemsstat i sin interne retsorden at udpege de kompetente retter og at fastsaette de processuelle regler for sagsanlaeg til beskyttelse af de rettigheder, som tilkommer de retsundergivne efter faellesskabsrettens direkte virkning, idet disse regler ikke maa vaere mindre gunstige end dem, der gaelder for tilsvarende nationale soegsmaal, og idet de under ingen omstaendigheder maa umuliggoere udoevelse af rettigheder, som de nationale retter har pligt til at beskytte" (33).

44. Sondringen mellem "berettigede interesser" og "subjektive rettigheder" er Domstolen bekendt, idet samme retsinstans, dengang som kollegial ret, allerede har forelagt Domstolen spoergsmaal herom i den sag, der gav anledning til Enichem-dommen (34).

45. Ganske vist vedroerte det forelagte spoergsmaal et krav om, at forvaltningen skulle betale erstatning til private som foelge af en paastaaet tilsidesaettelse af rettigheder, der beskyttedes i henhold til faellesskabsretten, selv om den nationale retsorden ikke indroemmede ret til erstatning.

46. For saa vidt som faellesskabsretten ikke tillagde privatpersoner rettigheder, var det ufornoedent, at Domstolen besvarede spoergsmaalet, men generaladvokat Jacobs udtalte sig herom, idet han subsidiaert anfoerte foelgende:

"... de nationale domstole skal traeffe afgoerelser om en passende, effektiv erstatning for nationale myndigheders tilsidesaettelse af rettigheder, der tilkommer private i henhold til faellesskabsretten" (35).

47. Set ud fra denne synsvinkel mener jeg, at naar en faellesskabsbestemmelse tillaegger borgerne rettigheder, forudsaetter en virkelig beskyttelse af disse rettigheder noedvendigvis, at de sagkyndige, der udpeges af retten, er uafhaengige, for at sagens oplysning kan blive saa upartisk og neutral som muligt.

48. I den forbindelse bemaerkes, at Domstolen i Bozzetti-dommen (36) uddybede formuleringen i Salgoil-dommen, idet den udtalte:

"... er medlemsstaterne forpligtet til i den nationale retsorden at fastlaegge, hvilke domstole der er kompetente i tvister, der vedroerer borgernes af faellesskabsretten foelgende rettigheder, idet det herved er forudsat, at medlemsstaterne er forpligtet til konkret at sikre, at disse rettigheder effektivt beskyttes" (37).

49. Hvordan kan dette princip om en effektiv beskyttelse forenes med, at der ikke er nogen garanti for, at den sagkyndige, som har til opgave upartisk at bistaa retten, er neutral, naar han kommer fra forvaltningen, som er part i sagen?

50. Den effektive beskyttelse bringes virkelig i fare, eftersom den almindelige borger isaer i tekniske spoergsmaal og over for forvaltningen ikke har den noedvendige sagkundskab til at anfaegte dennes udtalelser. Den sagkyndige skal derfor afspejle rettens uafhaengighed, hvilket Domstolen har anerkendt noedvendigheden af (38).

51. Efter min mening er faellesskabsretten derfor, naar den tillaegger borgerne rettigheder, til hinder for en national bestemmelse, hvorefter den nationale retsinstans er forpligtet til at udpege en repraesentant for den offentlige forvaltning som sagkyndig, naar forvaltningen er part i sagen.

52. Med det tredje praejudicielle spoergsmaal anmodes Domstolen om at udtale sig om raekkevidden af EOEF-traktatens artikel 174, stk. 2. Den forelaeggende ret oensker i det vaesentlige oplyst, om den, naar en faellesskabsretlig regel tilsidesaettes, har kompetence, ikke til at undlade at anvende den nationale regel, men tvaertimod til at opretholde den ud fra almene hensyn for at undgaa forstyrrelser i den nationale retsorden.

53. Det foelger af den velkendte standard i Simmenthal-dommen (39), at

"... den nationale dommer, der inden for sin kompetence har til opgave at anvende faellesskabsrettens bestemmelser, har pligt til at sikre disse reglers fulde virkning, idet han i paakommende tilfaelde af egen drift skal undlade at anvende en modstridende - selv nyere - bestemmelse i national lovgivning, uden at han behoever at anmode om eller afvente en forudgaaende ophaevelse af denne bestemmelse ad lovgivningsvejen eller ved noget andet forfatningsmaessigt middel" (40).

54. Domstolen har ligeledes i Denkavit italiana-dommen (41) udtalt:

"Den fortolkning, som Domstolen foretager af en faellesskabsretlig regel under udoevelse af sin kompetence i henhold til artikel 177, belyser og praeciserer i noedvendigt omfang betydningen og raekkevidden af den paagaeldende regel, saaledes som den skal forstaas og anvendes, henholdsvis burde have vaeret forstaaet og anvendt fra sin ikrafttraeden. Det foelger heraf, at den saaledes fortolkede regel kan og skal anvendes af retten endog i forbindelse med retsforhold, der er stiftet og bestaar, foer der afsiges dom vedroerende fortolkningsanmodningen ... " (42).

Domstolen er dog ikke afskaaret fra

"... at begraense [vedkommende borgers] mulighed for at paaberaabe sig den saaledes fortolkede bestemmelse med henblik paa en fornyet proevelse af de naevnte retsforhold" (43).

Domstolen konkluderede:

"En saadan begraensning kan imidlertid kun antages at bestaa paa grundlag af selve den dom, der afgoer fortolkningsspoergsmaalet. Det grundlaeggende krav om, at faellesskabsretten skal anvendes ensartet og generelt, indebaerer, at kun Domstolen kan afgoere, om dens fortolkning skal undergives tidsmaessige begraensninger" (44),

og saadanne begraensninger kan kun foretages undtagelsesvis.

55. Inden for det forelagte spoergsmaals mere specifikke rammer, nemlig muligheden for fortsat at anvende nationale regler, som er uforenelige med faellesskabsretten, er det tilstraekkeligt at fastslaa, at den nationale retsinstans ikke kan anvende denne fremgangsmaade uden at bringe saavel faellesskabsrettens forrang som dens ensartede anvendelse i fare.

56. Det skal dog bemaerkes, at det paa ingen maade synes at fremgaa af den sammenhaeng, sagen er opstaaet i, at der foreligger en kraenkelse af en rettighed, som er beskyttet i henhold til faellesskabsretten, eftersom artikel 4 ikke i sig selv tillaegger borgerne rettigheder, og eftersom denne bestemmelse, sammenholdt med artikel 6, ikke kan fortolkes saaledes, at den udelukker eller begraenser medlemsstaternes mulighed for at bortskaffe affaldet ved at anbringe det paa en losseplads. Tvaertimod.

57. Jeg vil nu gaa over til det fjerde spoergsmaal, hvormed den forelaeggende ret oensker oplyst, om den, naar den finder, at en lov er i strid med faellesskabsretten, skal sikre, at den nationale eller regionale lovgivende myndigheds ret til kontradiktion overholdes, hvilket indebaerer, at myndigheden boer sagsoeges ved retten.

58. Som det er blevet understreget i de indlaeg, der er indgivet til Domstolen, er der tale om et spoergsmaal, som udelukkende henhoerer under den italienske retsorden, og som derfor ligger uden for den kompetence, der er tillagt Domstolen ved artikel 177.

59. Det er derfor ufornoedent at besvare dette spoergsmaal, ligesom det er ufornoedent at besvare det femte spoergsmaal, som forudsaetter, at det foregaaende spoergsmaal besvares bekraeftende.

60. Jeg skal derfor foreslaa Domstolen at kende foelgende for ret:

1) Artikel 4 i Raadets direktiv 75/442/EOEF af 15. juli 1975 skal fortolkes saaledes, at den ikke tillaegger borgerne rettigheder, som de kan goere gaeldende for de nationale domstole med henblik paa at opnaa, at en national myndigheds afgoerelse, der falder ind under bestemmelsens anvendelsesomraade, annulleres med den begrundelse, at der ikke i de nationale regler er fastsat de noedvendige foranstaltninger til fremme af bortskaffelse af affald ved hjaelp af recirkulation.

2) Subsidiaert:

a) Faellesskabsretten er til hinder for, at nationale regler begraenser beskyttelsen af de faktiske rettigheder, der er tillagt borgerne i henhold til en faellesskabsbestemmelse, idet de bestemmer, at en repraesentant for den forvaltning, som selv er part i sagen, skal udmeldes som sagkyndig.

b) Naar en national retsinstans - for at sikre den fulde virkning af en faellesskabsbestemmelse, der skaber rettigheder for borgerne - paa eget initiativ undlader at anvende en modstaaende national bestemmelse, kan den ikke begraense virkningerne af sin afgoerelse, da en saadan begraensning, for saa vidt som den bygger paa EOEF-traktatens artikel 174, stk. 2, henhoerer under De Europaeiske Faellesskabers Domstols enekompetence.

(*) Originalsprog: fransk.

(1) - Spoergsmaalene er gengivet i retsmoederapporten, afsnit I.5.

(2) - Direktiv af 15.7.1975 (EFT L 194, s. 47).

(3) - Jf. afsnit A.1. i forelaeggelseskendelsen.

(4) - Forelaeggelseskendelsen, afsnit 6.1-6.3.

(5) - Dom af 16.7.1992 (sag C-83/91, Meilicke, Sml. I, s. 4871, praemis 26).

(6)

- Dom af 16.7.1992 (sag C-343/90, Lourenço Dias, Sml. I, s. 4673, praemis 19). Jf. ogsaa dom af 16.12.1981 (sag 244/80, Foglia, Sml. s. 3045) og af 12.6.1986 (forenede sager 98/85, 162/85 og 258/85, Bertini, Sml. s. 1885).

(7) - Dom af 26.1.1993 (forenede sager C-320/90, C-321/90 og C-322/90, Sml. I, s. 393).

(8) - Praemis 6.

(9) - Fodnote 7, praemis 7.

(10) - Afsnit A.1. i forelaeggelseskendelsen.

(11) - Forelaeggelseskendelsen, afsnit 6.1-6.3.

(12) - G. Isaac: Droit communautaire général , 3. udgave, Masson, s. 163.

(13) - Dom af 8.10.1987 (sag 80/86, Kolpinghuis Nijmegen, Sml. s. 3969, praemis 7).

(14) - Dekret nr. 915 udstedt af republikkens praesident den 10.9.1982 (Gazzetta Ufficiale della Repubblica italiana nr. 343 af 15.12.1982, s. 9071).

(15) - Dom af 26.2.1986 (sag 152/84, s. 723).

(16) - Praemis 48.

(17) - Jf. i den forbindelse den ovenfor anfoerte dom i sag 152/84 og dom af 12.7.1990 (sag C-188/89, Foster, Sml. I, s. 3313).

(18) - Dom af 3.4.1968 (sag 28/67, Molkerei Zentrale, Sml. 1965-1968, s. 475, org. ref.: Rec. s. 211).

(19) - Dommen i sag 152/84, jf. ovenfor, praemis 52.

(20) - Sjette betragtning.

(21) - Tredje betragtning.

(22) - Dom af 13.12.1991 (sag C-33/90, Sml. I, s. 5987, praemis 2).

(23) - Raadets direktiv af 20.3.1978 om giftigt og farligt affald (EFT L 84, s. 43).

(24) - Praemis 3.

(25) - Dom af 12.5.1987 (forenede sager 372/85, 373/85 og 374/85, Sml. s. 2141).

(26) - Praemis 21.

(27) - Dom af 10.4.1984 (sag 14/83, Von Colson og Kamann, Sml. s. 1891, praemis 26); jf. ogsaa dom af 4.2.1988 (sag 157/86, Murphy, Sml. s. 673, den ovenfor naevnte dom i sag 80/86 og dom af 13.11.1990 (sag C-106/89, Marleasing, Sml. I, s. 4135).

(28) - Dom i sag 80/86, jf. ovenfor, praemis 15.

(29) - Emmert og Pereira De Azevedo: L' effet horizontal des directives - La jurisprudence de la Cour de justice des Communautés européennes: un bateau ivre? , RTDE 1993, nr. 3, s. 503.

(30) - Dom af 19.12.1968 (sag 13/68, Sml. 1965-1968, s. 553, org. ref.: Rec. s. 661).

(31) - S. 559.

(32) - Dom af 5.3.1980 (sag 265/78, Sml. s. 617).

(33) - Praemis 10, min fremhaevelse.

(34) - Dom af 13.7.1989 (sag 380/87, Sml. s. 2491).

(35) - Fodnote 34, afsnit 19.

(36) - Dom af 9.7.1985 (sag 179/84, Sml. s. 2301).

(37) - Praemis 17, min fremhaevelse.

(38) - Jf. senest dom af 30.3.1993 (sag C-24/92, Corbiau, Sml. I, s. 1277).

(39) - Dom af 9.3.1978 (sag 106/77, Sml. s. 629).

(40) - Praemis 24.

(41) - Dom af 27.3.1980 (sag 61/79, Sml. s. 1205).

(42) - Praemis 16, min fremhaevelse.

(43) - Praemis 17.

(44) - Praemis 18, min fremhaevelse.