Forslag til afgørelse fra generaladvokat Mancini fremsat den 4. november 1986. - H. SHENAVAI MOD K. KREISCHER. - ANMODNING OM PRAEJUDICIEL AFGOERELSE INDGIVET AF LANDGERICHT KAISERSLAUTERN. - BRUXELLES-KONVENTIONEN - OPFYLDELSESSTEDET FOR FORPLIGTELSEN. - SAG 266/85.



Samling af Afgørelser 1987 side 00239

svensk specialudgave side 00001

finsk specialudgave side 00001



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hoeje Domstol .

1 . Som bekendt gaar hovedreglen i artikel 2 i Bruxelles-konventionen om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgoerelser i borgerlige sager, herunder handelssager, ud paa, at rette vaerneting er retten paa det sted, hvor sagsoegte har bopael . I tilslutning til hovedreglen, der ikke hermed kan anses for fraveget, er det i konventionen bestemt, at en sagsoeger paa grundlag af forskellige saerlige kriterier kan vaelge et andet vaerneting . "Denne valgmulighed er *... optaget i konventionen, fordi der i visse velafgraensede tilfaelde bestaar en saerlig snaever tilknytning mellem en tvist og den ret, som denne tvist kan indbringes for" ( jfr . Domstolens dom af 6 . oktober 1976 i sag 12/76, Tessili mod Dunlop, Sml . s.*1473, praemis 13 ). En kreditor kan eksempelvis i sager om kontraktsforhold sagsoege sin debitor i en anden kontraherende stat, nemlig "ved retten paa det sted, hvor den forpligtelse, der ligger til grund for sagen, er opfyldt eller skal opfyldes" ( konventionens artikel 5, nr . 1 ).

Nu affoeder aftaler eller kontrakter jo som regel retsforhold, hvori man finder en flerhed af forpligtelser . Fortolkerne af konventionen er da ogsaa hurtigt blevet stillet over for spoergsmaalet om, hvilken forpligtelse bestemmelsen er moentet paa; er det den, som sagsoegeren paastaar misligholdt, den der maa anses for forholdets hovedforpligtelse eller en anden af de flere forpligtelser, som kontrakten affoeder? Dette spoergsmaal har Domstolen afgjort uden toeven, idet den har udtalt, at udtrykket "forpligtelse (( i artikel 5, nr . 1 )) sigter *... til den kontraktsmaessige forpligtelse, der ligger til grund for sagen" ( dom af 6 . oktober 1976 i sag 14/76, De Bloos mod Bouyer, Sml . s.*1497, praemis 11 ).

I teorien har der vel vaeret nogen diskussion om dette princip, der imidlertid har faaet en utvetydig formulering, der ikke kan give anledning til usikkerhed ved fortolkningen, og derfor ogsaa er blevet fulgt af naesten alle retter i de kontraherende stater ( jfr . systematisk oversigt over afgoerelser vedroerende faellesskabsretten, serie D, I - 5.1.1 . - B ). Det vil derfor kunne virke overraskende, at Domstolen et aarti efter princippets formulering endnu en gang er blevet anmodet om en praejudiciel afgoerelse vedroerende betydningen af ordet "forpligtelse" i artikel 5, nr . 1 . Som det vil fremgaa af det foelgende, skyldes det imidlertid dels saerlige internretlige forhold, dels en af Domstolen efter De Bloos-dommen truffet afgoerelse, som tilsyneladende har spoleret noget af klarheden af det resultat, jeg har beskrevet ovenfor .

2 . Den tyske arkitekt Shenavai, der bor i Rockenhausen ( Forbundsrepublikken Tyskland ), anlagde ved Amtsgericht Rockenhausen sag mod den tyske statsborger Kreischer, som bor i Holland, med paastand om, at denne tilpligtedes at betale ham arkitekthonorar for byggeplaner for tre huse, der skulle opfoeres i Rockenhausen-omraadet . Amtsgericht naaede til det resultat, at det var sagsoegtes ( bestillers ) bopael, som var betalingssted, hvorfor sagen maatte afvises paa grund af manglende stedlig kompetence . Landsgericht Kauserslautern, som denne afgoerelse er blevet indanket for, har derimod fundet det noedvendigt at udsaette sagen, og har anmodet Domstolen om en afgoerelse af, om "det *... med henblik paa fastlaeggelse af opfyldelsesstedet i betydningen i domskonventionens artikel 5, nr . 1, ogsaa under en sag om betaling af honorar til en arkitekt, der udelukkende har beskaeftiget sig med planlaegning af byggeri, (( er )) afgoerende, hvilken konkret kontraktsforpligtelse der paaberaabes som grundlag for soegsmaalet ( i det foreliggende tilfaelde pengeskyld, hvor opfyldelsesstedet efter tysk ret er sagsoegtes bopael ), eller (( om ))*... fastlaeggelsen af opfyldelsesstedet (( skal )) ske ud fra en samlet bedoemmelse af de tilknytningsmomenter, som i forbindelse med aftalen bestaar til forskellige steder ( det vil sige arkitekttegnestuens og det paataenkte byggeris beliggenhed )".

Som spoergsmaalet er formuleret forbinder det to problemer, der ifoelge artikel 5, nr . 1, maa holdes adskilt, nemlig paa den ene side spoergsmaalet om afgraensningen af forpligtelsen og paa den anden side fastlaeggelsen af opfyldelsesstedet . Loesningen findes imidlertid i begge tilfaelde i Domstolens praksis, nemlig, som vi har set, paa det foerste punkt i De Bloos-dommen og paa det andet i Tessili-dommen . I praemis 13 i sidstnaevnte dom udtales det saaledes : "Det tilkommer den nationale ret ,*.. at afgoere, om det sted, hvor forpligtelsen er opfyldt eller skal opfyldes, er beliggende inden for rettens stedlige kompetence; i denne henseende maa retten i henhold til sine egne lovvalgsregler afgoere, hvilken lov der er anvendelig paa det paagaeldende retsforhold og i overensstemmelse med denne lov fastlaegge den omtvistede kontraktsmaessige forpligtelses opfyldelsessted ".

Paa baggrund af denne praksis kan der efter min mening meget hurtigt goeres op med det spoergsmaal, landgericht Kauserlautern har forelagt . Der findes nemlig efter min mening ikke i forelaeggelseskendelsen oplysninger om faktiske eller retlige omstaendigheder, som kan begrunde en aendring af Domstolens praksis .

Ved en gennemlaesning af forelaeggelseskendelsen faar man tvaertimod det indtryk, at den egentlige vanskelighed i det foreliggende tilfaelde beror paa nationale retsregler . Den forelaeggende ret giver selv den oplysning, at der i tysk ret ikke hersker fuldstaendig klarhed med hensyn til opfyldelsesstedet i tilfaelde, hvor der er tale om arkitekthonorar . Som bekendt er nu den enkleste maade at raade bod paa en lakune af denne art - og altsaa dermed, uden egentlig at loese problemet, faa afgjort spoergsmaalet om det nationale vaerneting - at gaa loes paa spoergsmaalet om den internationale kompetence, der jo naturligvis foerst og fremmest maa afgoeres . I det foreliggende tilfaelde vil det for eksempel vaere tilstraekkeligt i artikel 5, nr . 1, at indlaegge, at det afgoerende er ikke den forpligtelse, som ligger til grund for sagen ( betaling af honorar ), men derimod den for kontrakten karakteristiske forpligtelse ( arkitektydelsen ) og paa grundlag heraf uden videre slutte, at det er arkitekttegnestuen, der er opfyldelsessted . Og det er netop med tanke paa dette resultat, at den tyske ret oensker en afgoerelse af, om det i den verserende tvist, er retmaessigt at bruge kriteriet om den for kontrakten karakteristiske forpligtelse ved anvendelsen af naevnte bestemmelse .

Efter den synsmaade er det spoergsmaal, den tyske ret har forelagt, altsaa ikke unyttigt . Det kan imidlertid ikke medfoere en nyvurdering af grundlaget for besvarelsen . Det er haevet over enhver tvivl, at begrebet "forpligtelse" i artikel 5, nr . 1, i processuel henseende har selvstaendig karakter og ikke kan fortolkes forskelligt efter de forskellige kontraktsforhold, der er genstand for tvist . Det er ogsaa ganske utvivlsomt, at usikkerheden i tysk ret med hensyn til opfyldelsesstedet for arkitekthonorar ikke i og for sig kan begrunde en fravigelse af det generelle ved De Bloos-dommen knaesatte princip . Som anfoert i det foregaaende kan det spoergsmaal, Domstolen skal afgoere, ved en vurdering alene paa grundlag af sagens omstaendigheder, naar alt kommer til alt loeses fuldt ud paa grundlag af denne dom og Tessili-dommen .

3 . Det samme problem faar en helt anden raekkevidde, hvis der bortses fra de konkret foreliggende omstaendigheder og henses til en anden afgoerelse af nyere dato ( Domstolens dom af 26 . maj 1982, 133/81, Ivenel mod Schwab, Sml . s.*1891 ) som den forelaeggende ret ikke har beskaeftiget sig med i naervaerende sag . Sagsoegeren i naevnte sag havde fremsat flere krav stoettet paa forskellige af en arbejdsaftale flydende forpligtelser, og Domstolen naaede til det resultat, at konventionens bestemmelser i en saadan situation skal fortolkes saaledes, at den ret, som sagen indbringes for, ikke foeler sig foranlediget "til at erklaere sig kompetent til at paadoemme visse krav men inkompetent for andre kravs vedkommende"; "den forpligtelse, der skal tages i betragtning ved anvendelsen af konventionens artikel 5, nr . 1 ,*... er den forpligtelse, som er karakteristisk for kontrakten" ( praemisserne 18 og 20 ).

Der kan imidlertid ikke herske tvivl om, at der i den foreliggende sag er tale om en selvstaendig arbejdskontrakt ( tjenesteydelse ) eller om, at sagsoegerens krav grundes paa en enkelt forpligtelse . Saafremt resultatet i Ivenel-dommen skal kunne anvendes her, maa det derfor anerkendes ikke som et saerligt af sagens specielle omstaendigheder fremkommet valg, men som udtryk for et nyt generelt kriterium, der omgoer det i De Bloos-dommen knaesatte princip . Det maa spoerges, om det er muligt og navnlig hensigtsmaessigt at naa frem til en anerkendelse heraf . Om dette spoergsmaal har den tyske, engelske og italienske regering samt Kommissionen for De europaeiske Faellesskaber fremsat forskellige synspunkter, der boer refereres her .

4 . Regeringen i London har gjort gaeldende, at anvendelsen af artikel 5, nr . 1, vil blive mere rationel, saafremt kriteriet om den for kontrakten karakteristiske forpligtelse ophoejes til generelt princip . Hermed vil det nemlig kunne undgaas, baade at der sker en saakaldt "udstykning" af kompetencen ( saaledes at det er muligt, at flere retter i forskellige stater er komptente til at behandle forskellige krav, som grundes paa det samme kontraktsforhold ), og at kompetencespoergsmaalets afgoerelse kommer til at afhaenge af sagsoegerens vilje, idet den maade, han vaelger at formulere kravet paa, bliver afgoerende . Den loesning, der oenskes, vil desuden goere det muligt :

a ) at goere den ifoelge artikel 5, nr . 1, kompetente ret til et virkeligt alternativ til vaernetinget i henhold til artikel 2,

b ) at harmonisere Bruxelles-konventionens regler med formaalet og bestemmelserne i Rom-konventionen om lovvalget i tvister om kontraktsforhold ( 19 . juni 1980 ).

Ogsaa den tyske regering er af den opfattelse, at det i De Bloos-dommen knaesatte princip kan befordre en udstykning af komptencen, saaledes at samme kontrakt giver anledning til uoverensstemmende retsafgoerelser . Faren herfor mindskes i praksis af sagsoegtes mulighed for at rejse modkrav ( konventionens artikel 6, nr . 3 ) og af den omstaendighed, at "enhver anden ret end den, ved hvilken sagen foerst er anlagt, (( kan )) udsaette afgoerelsen" eller "erklaere sig inkompetent", saafremt konnekse krav fremsaettes for retter i forskellige kontraherende stater ( jfr . artikel 22, stk . 1 og stk . 2, jfr . dog den forpligtelse, der i medfoer af artikel 21, stk . 1, paahviler retterne ). Da vaernetinget i henhold til artikel 5, nr . 1, under alle omstaendigheder ikke udelukker vaernetinget i henhold til artikel 2, vil ophoejelsen af Ivenel-kriteriet til generel regel ikke fjerne risikoen for uoverenstemmende afgoerelser, og for saa vidt maa det vaere bedre at foelge den slagne vej .

Endelig mener den italienske regering og Kommissionen, at de i De Bloos - og Ivenel-dommene knaesatte principper slet ikke er indbyrdes modstridende, men tvaertimod supplerer hinanden . Det foerste kriterium har efter deres opfattelse generel karakter, mens det andet kun kan finde anvendelse, naar der foreligger elementer svarerende til dem, der har noedvendiggjort vedtagelsen af det, det vil sige en underordnet arbejdsaftale ( eller, som Kommissionen bredere har formuleret det, et forhold, hvor kontrahenterne har forskellige kontraktmaessige befoejelser ) og en flerhed af krav, som sagsoegeren stoetter paa de forskellige af samme aftale flydende forpligtelser .

5 . Af de hermed refererede foretraekker jeg det sidste . For den engelske regerings opfattelse holder ikke over for de vaegtige indvendinger, Forbundsrepublikken har fremfoert imod den, og for saa vidt angaar et argument, der baseres paa Rom-konventionen, er tre enkle bemaerkninger nok til at afsvaekke det :

a ) naevnte konvention mindsker slet ikke parternes mulighed for "udstykning", den giver dem mulighed for at lade de af kontrakten flydende forpligtelser vaere undergivet forskellige love ( artikel 3, stk . 1 );

b ) ifoelge konventionens ordning er henvisningen til den for kontraktsforholdet karakteristiske forpligtelse subsidiaer, og den udgoer i al fald ikke noget virkeligt tilknytningspunkt;

c ) vedroerende arbejdsaftaler giver den arbejdstageren beskyttelse, ikke ved angivelse af lex loci laboris som den lov, der regulerer den for aftalen karakteristiske forpligtelse, men ved at bestemme, at ogsaa udenlandske praeceptive regler i alle tilfaelde har forrang for lex contractus ( artikel 6, stk . 1 ).

Paa baggrund heraf maa det bemaerkes, at Kommissionens opfattelse selv om den korrekt mener, at De Bloos-dommen og Ivenel-dommen forholder sig til hinanden som hovedregel og undtagelse, tillaegger det ved sidstnaevnte dom fastlagte kriterium alt for stor raekkevidde . Det kan nemlig efter min mening ikke finde anvendelse uden for arbejdskontrakter eller navnlig paa kontraktforhold, der blot karakteriseres ved den ene parts underordnede oekonomiske stilling . Det fremgaar efter min mening af det eksempel, forsikringsaftalen giver; konventionen indeholder kompetenceregler om denne form for aftaler i artiklerne 7-11, for hvilke, som det hedder i Jenard-rapporten "socialpolitiske betragtninger (( er )) afgoerende *..., idet man saerlig har villet forebygge misbrug i forbindelse med de saakaldte adhaessionskontrakter" ( EFT C*59 af 5.3.1979, s.*29 ). Nuvel, ifoelge konventionens artikel 8 har en forsikringstager mulighed for at vaelge mellem flere vaerneting, idet denne regel angiver et kriterium, der ikke tager hensyn til det sted, hvor den for aftalen karakteristiske forpligtelse ( det vil sige forsikringsgivers virksomhed ) skal opfyldes, men enten det sted, hvor forsikringsbegivenheden er indtraadt, eller det sted, hvor parterne har bopael .

Kan man - naturligvis med henblik paa det foreliggende tilfaelde - anse forsikring som et moenster for den art af aftaler, hvis parter har forskellig oekonomisk styrke, som tilfaeldet er med forskellige aftaler om brug af materielle eller intellektuelle ydelser? Det tror jeg, den kan . Og paa grundlag heraf naar jeg til det resultat, at der efter konventionen ikke skal vaelges et bestemt vaerneting, ved hvilket alle de tvister, kontrakten kan give anledning til, skal afgoeres, men giver den svageste part en valgmulighed . Dette resultat haenger i oevrigt udmaerket sammen med den egentlige begrundelse for artikel 5, der, som Tessili-dommen bekraefter, er at give en kreditor adgang til at anlaegge sag ved retten paa det sted, som sagsoegerens krav processuelt er saerlig snaevert knyttet til .

Af det anfoerte fremgaar i det hele, at der ogsaa i tvister om kontrakter som den i sagen her omhandlede efter artikel 5, nr . 1, skal tages hensyn til den forpligtelse, "der svarer til den kontraktmaessige rettighed, sagsoegeren paaberaaber sig som grundlag for soegsmaalet" ( De Bloos-dommen, praemis 13 ).

6 . Af alle de anfoerte grunde foreslaar jeg Domstolen at besvare det spoergsmaal, landgericht Kauserslautern har forelagt ved kendelse af 5 . marts 1985 i sagen Shenavai mod Kreischer, paa foelgende maade :

I en tvist om betaling af arkitekthonorar, refererer ordet "forpligtelse" i artikel 5, nr . 1 i Bruxelles-konventionen af 27 . september 1968 til den aftaleforpligtelse, der ligger til grund for sagen, hvilket i det foreliggende tilfaelde vil sige forpligtelsen til at betale arkitekthonorar . Det sted, hvor denne forpligtelse er blevet opfyldt eller skal opfyldes, skal fastlaegges paa grundlag af de lovvalgsregler, der gaelder for den omtvistede forpligtelse i den kompetente rets stat .

(*) Oversat fra italiensk .