ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Resumé af personalesag



Resumé af personalesag

Sammendrag

1. Tjenestemænd – udvælgelsesprøve – adgangsbetingelser – fastsat i meddelelsen om udvælgelsesprøve – administrationens skønsbeføjelse

(Tjenestemandsvedtægten, bilag III)

2. Retspleje – stævning – formkrav – detaljeret redegørelse for søgsmålsgrundene og de anbringender, der gøres gældende for Personaleretten

[Statutten for Domstolen, art. 21, stk. 1, og bilag I, art. 7, stk. 3; Personalerettens procesreglement, art. 35, stk. 1, litra e)]

1. Udvælgelseskomitéen er trods sin skønsbeføjelse bundet af ordlyden og navnlig de adgangsbetingelser, der er fastsat i meddelelsen om udvælgelsesprøven. Det samme gælder i princippet for administrationen, som således er forpligtet til at overholde adgangsbetingelserne for ansøgningerne, idet ligebehandlingsprincippet ellers ville blive tilsidesat.

(jf. præmis 46)

Henvisning til:

Retten i Første Instans: 25. marts 2004, sag T-145/02, Petrich mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A, s. 101, og II, s. 447, præmis 34.

Personaleretten: 11. juli 2006, sag F-12/05, Tas mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A-1, s. 79, og II-A-1, s. 285, præmis 43.

2. I henhold til artikel 35, stk. 1, litra e), i Personalerettens procesreglement skal stævningen indeholde en fremstilling af de søgsmålsgrunde og de faktiske og retlige anbringender, der gøres gældende. Disse angivelser skal være så klare og præcise, at sagsøgte får mulighed for at tilrettelægge sit forsvar og Personaleretten for at træffe afgørelse, eventuelt uden yderligere oplysninger. Såfremt et søgsmål skal kunne antages til realitetsbehandling, er det af retssikkerhedshensyn og af hensyn til en god retspleje nødvendigt, at de væsentlige faktiske og retlige omstændigheder, som søgsmålet støttes på, konsekvent og forståeligt fremgår af selve stævningen. Dette gælder så meget desto mere, som den skriftlige procedure for Personaleretten i henhold til artikel 7, stk. 3, i bilag I til statutten for Domstolen principielt kun omfatter én enkelt skriftudveksling, medmindre Personaleretten bestemmer andet. Sidstnævnte særegenhed ved proceduren for Personaleretten er årsagen til, at fremstillingen af søgsmålsgrundene og anbringenderne i stævningen ikke kan være summarisk, til forskel fra det, der er fastsat ved Retten i Første Instans eller Domstolen, jf. artikel 21, stk.1, i statutten for Domstolen. En sådan smidighed ville i praksis bevirke, at den specielle og efterfølgende regel, der er fastsat i bilaget til statutten for Domstolen, fratages en stor del af sin relevans.

(jf. præmis 49 og 50)

Henvisning til:

Retten i Første Instans: 28. april 1993, sag T-85/92, De Hoe mod Kommissionen, Sml. II, s. 523, præmis 20, 21. maj 1999, sag T-154/98, Asia Motor France m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 1703, præmis 42, 15. juni 1999, sag T-277/97, Ismeri Europa mod Revisionsretten, Sml. II, s. 1825, præmis 29.

Personaleretten: 26. juni 2008, sag F-1/08, Nijs mod Revisionsretten, endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 25, som i øjeblikket verserer for Retten i Første Instans som sag T-376/08 P.
Resumé af personalesag



Resumé af personalesag

Sammendrag

Tjenestemænd – bedømmelse – karriereudviklingsrapport – almindelige gennemførelsesbestemmelser, hvorved der fastsættes fælles bedømmelseskriterier for hvert generaldirektorat

(Tjenestemandsvedtægten, art. 43)

Den omstændighed, at den berørte institutions almindelige gennemførelsesbestemmelser til vedtægtens artikel 43 – der fastsætter, at der ved udfærdigelsen af en tjenestemands karriereudviklingsrapport skal tages hensyn til fælles bedømmelseskriterier for hvert generaldirektorat med henblik på at lette sammenligningen af tjenestemændenes fortjenester, samordningen af de point for fortjeneste, der foreslås af bedømmerne og sammenhængen i bedømmelsen inden for samme generaldirektorat – ikke følges, udgør en tilsidesættelse af en væsentlig formforskrift. En manglende anvendelse af disse kriterier eller en utilstrækkelig hensyntagen hertil behæfter således bedømmelsen af tjenestemanden med en væsentlig formfejl og begrunder, at den annulleres.

(jf. præmis 46 og 47)
PERSONALERETTENS DOM

(Første Afdeling)

28. oktober 2010

Sag F-77/08

Isabel Vicente Carbajosa m.fl.

mod

Europa-Kommissionen

»Personalesag — almindelig udvælgelsesprøve EPSO/AD/116/08 og EPSO/AD/117/08 på området for bekæmpelse af svig — udelukkelse af ansøgere som følge af de opnåede resultater ved adgangsprøverne — ansættelsesmyndighedens afgørelse — klage ikke indgivet — afvisning af sagen«

Angående: Søgsmål anlagt i henhold til artikel 236 EF og 152 EA, hvorunder Isabel Vicente Carbajosa og fem andre tjenestemænd og midlertidligt ansatte i Kommissionen har nedlagt påstand om annullation af Det Europæiske Personaleudvælgelseskontors (EPSO) individuelle afgørelser af 5. juni 2008 om ikke at give sagsøgerne adgang til udvælgelsesprøverne EPSO/AD/116/08 og EPSO/AD/117/08.

Udfald: Sagen afvises. Sagsøgerne bærer deres egne omkostninger og betaler Europa-Kommissionens omkostninger. Kongeriget Spanien, der har interveneret i sagen til støtte for sagsøgernes påstande, bærer sine egne omkostninger.

Sammendrag

1. Tjenestemænd — søgsmål — forudgående administrativ klage — ingen — afvisning — undtagelser

(Tjenestemandsvedtægten, art. 90, stk. 2 og art. 91, stk. 2)

2. Det Europæiske Personaleudvælgelseskontor (EPSO) — beføjelser overdraget til ansættelsesmyndigheden i henhold til vedtægtens artikel 90

(Afgørelse 2002/621 truffet af Europa-Parlamentets, Rådets og Kommissionens generalsekretærer, Domstolens justitssekretær, Revisionsrettens, Det Økonomiske og Sociale Udvalgs og Regionsudvalgets generalsekretærer og Ombudsmandens repræsentant, art. 4, stk. 1)

1. I medfør af vedtægtens artikel 91, stk. 2, kan en klage kun antages til påkendelse ved Unionens retsinstanser, når der for ansættelsesmyndigheden i forvejen er indbragt en klage efter vedtægtens artikel 90, stk. 2, over en retsakt, der indeholder et klagepunkt.

Når der ikke forinden er indgivet klage inden for den fastsatte frist, må sagen afvises, undtagen i det tilfælde, hvor søgsmålet er rettet mod en retsakt, som ikke hidrører fra ansættelsesmyndigheden selv, såsom en afgørelse fra en udvælgelseskomité eller en bedømmelsesrapport.

(jf. præmis 27 og 28)

Henvisning til:

Domstolen: 10. juni 1987, sag 317/85, Pomar mod Kommissionen, Sml. s. 2467, præmis 11 og 13

Retten: 20. juni 1990, sag T-133/89, Burban mod Parlamentet, Sml. II, s. 245, præmis 17; 16. juli 1992, sag T-1/91, Della Pietra mod Kommissionen, Sml. II, s. 2145, præmis 23

Personaleretten: 27. september 2007, sag F-120/06, Dálnoky mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A-1, s. 269, og II-A-1, s. 1517, præmis 35; 9. december 2008, sag F-106/05, T mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A-1, s. 419 og II-A-1, s. 2315, præmis 84

2. Det fremgår af artikel 4, stk. 1, i afgørelse 2002/621 om organisation og drift af Det Europæiske Personaleudvælgelseskontor (EPSO), at EPSO’s direktør udøver de beføjelser, der i henhold til vedtægtens artikel 90 er overdraget til ansættelsesmyndigheden, i forbindelse med alle anmodninger eller klager vedrørende kontorets arbejde, som i henhold til en meddelelse om udvælgelsesprøve bl.a. kan omfatte tilrettelæggelsen af adgangsprøverne for alle ansøgerne samt bedømmelsen af nævnte prøver.

(jf. præmis 44)
PERSONALERETTENS DOM (Tredje Afdeling)

4. maj 2010

Sag F-100/08

Alessandro Petrilli

mod

Europa-Kommissionen

»Personalesag — tjenestemænd — pensioner — begrebet bopæl — fast bopæl — dokumentation«

Angående: Søgsmål anlagt i henhold til artikel 236 EF og 152 EA, hvorved Alessandro Petrilli bl.a. har nedlagt påstand om annullation af ansættelsesmyndighedens afgørelse af 16. september 2008 om at afslå hans klage i henhold til artikel 90, stk. 2, i vedtægten for tjenestemænd i Den Europæiske Union over den afgørelse som Kontoret for Forvaltning og Fastsættelse af Individuelle Rettigheder traf den 18. april 2008 om ikke at fastsætte Italien som hans faste bopæl og om ikke at anvende justeringskoefficienten for Italien på hans pension.

Udfald: Kommissionen frifindes. Sagsøgeren betaler sagens omkostninger.

Sammendrag

Tjenestemænd — pensioner — justeringskoefficient

(Tjenestemandsvedtægten, art. 82)

Begrebet bopæl som omhandlet i artikel 82 i vedtægten i den affattelse, der var gældende før den 30. april 2004, hvorefter der på pensioner blev anvendt en justeringskoefficient, der er fastsat for det land, hvor den pensionsberettigede godtgør at være bosiddende, omfatter det sted, hvor den tidligere tjenestemand faktisk har etableret midtpunktet for sine interesser, dvs. det sted, hvor den pågældende har villet oprette og stabilisere det varige midtpunkt for sine interesser, og hvor han må antages at afholde sine udgifter. Begrebet bopæl, der ikke er baseret på en rent kvantitativ udmåling af den tid, som personen har tilbragt på det ene eller andet lands område, ud over at være afhængig af det fysiske ophold på et bestemt sted, forudsætter i øvrigt en hensigt om at give denne omstændighed den kontinuitet, som frembringes af livsstil og vedligeholdelse af normale sociale relationer. Begrebet bopæl er særegent for Fællesskabernes offentlige tjeneste og er ikke nødvendigvis sammenfaldende med det indhold, der nationalt tillægges denne term.

(jf. præmis 32)

Henvisning til:

Retten: 4. juni 2003, forenede sager T-124/01 og T-320/01, Del Vaglio mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A, s. 157, og II, s. 767, præmis 70 og den deri nævnte retspraksis samt præmis 71 og 72; 12. september 2005, sag T-320/04, Dionyssopoulou mod Rådet, ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 39; 27. september 2006, sag T-416/04, Kontouli mod Rådet, Sml. Pers. I-A-2, s. 181, og II-A-2, s. 897, præmis 71

Personaleretten: 8. april 2008, sag F-134/06, Bordini mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A-1, s. 87, og II-A-1, s. 435
PERSONALERETTENS DOM

(Anden Afdeling)

4. februar 2010

Sag F-15/08

Valérie Wiame

mod

Europa-Kommissionen

»Personalesag — almindelig udvælgelsesprøve — ikke opført på reservelisten — utilstrækkeligt antal point — meddelelse om almindelig udvælgelsesprøve EPSO/AST/7/05 — bevisførelse — retlig interesse«

Angående: Søgsmål anlagt i henhold til artikel 26 EF og 152 EA, hvorved Valérie Wiame har nedlagt påstand om annullation af afgørelsen truffet af udvælgelseskomitéen for udvælgelsesprøve EPSO/AST/7/05, hvorved hun ikke blev tildelt et tilstrækkeligt antal point til at blive opført på reservelisten.

Udfald: Kommissionen frifindes. Sagsøgeren bærer sine egne omkostninger. Kommissionen bærer sine egne omkostninger.

Sammendrag

1. Tjenestemænd — søgsmål — akt, der indeholder et klagepunkt — afgørelse truffet efter fornyet behandling af tidligere afgørelse

(Tjenstemandsvedtægten, art. 90, stk. 2, og art. 91, stk. 1)

2. Institutionernes retsakter — formodning for lovlighed — indicier, der rejser tvivl om aktens lovlighed

1. Når en ansøger, hvis ansøgning om adgang til en udvælgelsesprøve er blevet afvist, anmoder om en fornyet vurdering af denne afgørelse, er det kun den afgørelse, udvælgelseskomitéen har truffet efter en fornyet behandling, der er den bebyrdende akt. Ansøgerens påstand skal derfor rettes mod denne akt.

(jf. præmis 20)

Henvisning til:

Retten: 13. december 2006, sag T-173/05, Heus mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A-2, s. 329, og II-A-2, s. 1695, præmis 19

Personaleretten: 13. december 2007, sag F-73/06, Van Neyghem mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A-1, s. 441, og II-A-1, s. 2515, præmis 39

2. Da der gælder en formodning for, at en administrativ retsakt er lovlig, og da bevisbyrden i princippet påhviler den, som anfægter lovligheden, påhviler det sagsøgeren i det mindste at fremlægge tilstrækkeligt præcise, objektive og samstemmende indicier, der kan godtgøre, at de af sagsøgeren påberåbte omstændigheder er sandfærdige eller sandsynlige. En sagsøger, der ikke råder over beviser eller i det mindste en række indicier, må derfor anerkende, at der gælder en formodning for, at de afgørelser, der træffes vedrørende udvælgelsesprøver, er lovlige, og sagsøgeren kan ikke kræve, at Personaleretten skal tage stilling til de ansøgninger, der er indgivet af personer, som har bestået en udvælgelsesprøve, med henblik på at undersøge, om visse af disse personer uretmæssigt har fået adgang til udvælgelsesprøven.

(jf. præmis 21)

Henvisning til:

Domstolen: 6. marts 2001, sag C-274/99 P, Connolly mod Kommissionen, Sml. I, s. 1611, præmis 113 og 114

Retten: 19. november 1996, sag T-272/94, Brulant mod Parlamentet, Sml. Pers. I-A, s. 513, og II, s. 1397, præmis 35; 13. juli 2000, sag T-157/99, Griesel mod Rådet, Sml. Pers. I-A, s. 151, og II, s. 699, præmis 25
PERSONALERETTENS DOM

(Anden Afdeling)

18. juni 2009

Sag F-43/08

David Spee

mod

Den Europæiske Politienhed (Europol)

»Personalesag – Europols personale – stillingsopslag – udvælgelsesprocedure«

Angående: Søgsmål anlagt i henhold til artikel 40, stk. 3, i konventionen udarbejdet på grundlag af artikel K.3 i traktaten om Den Europæiske Union om oprettelse af en europæisk politienhed (Europolkonventionen) og artikel 93, stk. 1, i vedtægten for Europols personale, hvorunder David Spee har nedlagt påstand om annullation af den af Europols direktør trufne afgørelse af 7. januar 2008 om afslag på hans klage samt af de underliggende afgørelser af 20. juni 2007 og af 6. juli 2007 vedrørende genåbning af en udvælgelsesprocedure til en stilling som First Officer (ekspeditionssekretær), som blev erklæret ledig den 25. juli 2006.

Udfald: Den Europæiske Politienhed (Europol) frifindes. David Spee betaler alle sagens omkostninger.

Sammendrag

Tjenestemænd – Europols personale – ansættelse – ansøger udvalgt af udvælgelseskomitéen, som ikke opfylder de betingelser, der er fastsat i stillingsopslaget

Selv om direktøren for Den Europæiske Politienhed (Europol) ikke i henhold til princippet om udvælgelseskomitéernes uafhængighed er bemyndiget til at annullere eller ændre en udvælgelseskomités afgørelse, er han ikke desto mindre forpligtet til at bortse fra enhver ansøger, der ikke opfylder betingelserne i stillingsopslaget, eftersom administrationen er bundet af alle de betingelser, som den har fastsat i nævnte opslag. Direktøren kan derfor ikke være bundet af nævnte udvælgelseskomités afgørelser, hvis ulovlighed som konsekvens vil kunne rejse tvivl om hans egne afgørelser. Følgelig kan direktøren efter at have fået kendskab til, at en udvalgt ansøger ikke opfylder kravene i et stillingsopslag, beslutte at iværksætte en ny udvælgelsesprocedure.

(jf. præmis 45, 46 og 48)

Henvisning til:

Domstolen: 23. oktober 1986, sag 142/85, Schwiering mod Revisionsretten, Sml. s. 3177, præmis 19-21; 23. oktober 1986, forenede sager 322/85 og 323/85, Hoyer og Neumann mod Revisionsretten, Sml. s. 3215, præmis 12-14; 18. marts 1993, sag C-35/92 P, Parlamentet mod Frederiksen, Sml. I, s. 991, præmis 15 og 16.

Retten: 21. maj 1996, sag T-153/95, Kaps mod Domstolen, Sml. Pers. I-A, s. 233, og II, 663, præmis 78; 16. december 1999, sag T-143/98, Cendrowicz mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A, s. 273, og II, s. 1341, præmis 39; 4. juli 2006, sag T-45/04, Tzirani mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A-2, s. 145, og II-A-2, s. 681, præmis 46.
PERSONALERETTENS DOM

(Anden Afdeling)

4. juni 2009

Sag F-52/08

Wolfgang Plasa

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Personalesag – tjenestemænd – tjenestegrenenes organisation – personalets placering – Kommissionens delegation i Algeriet – artikel 7, stk. 1, i vedtægten – overflytning til Bruxelles – begrundelse – tjenestens interesse«

Angående: Søgsmål anlagt i henhold til artikel 236 EF og 152 EA, hvorunder Wolfgang Plasa har nedlagt påstand om annullation af den af generaldirektøren for Kommissionens Generaldirektorat »Eksterne Forbindelser« trufne afgørelse af 8. maj 2008 om overflytning af sagsøgeren til hovedkontoret i Bruxelles fra den 1. august 2008, samt påstand om erstatning.

Udfald: Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber frifindes. Sagsøgeren betaler sagens omkostninger.

Sammendrag

Tjenestemænd – tjenestegrenenes organisation – personalets placering – administrationens skønsbeføjelse

(Tjenestemandsvedtægten, art. 7, stk. 1, art. 101a og bilag X)

Institutionerne råder over et vidt skøn ved tilrettelæggelsen af deres tjenestegrene og placeringen af deres personale med henblik på opfyldelsen af de opgaver, som påhviler institutionerne, som dog er betinget af, at placeringen af de ansatte sker i tjenestens interesse og under overholdelse af princippet om stillingers ligeværdighed. En overflytning, som sker i tjenestens interesse, kræver ikke samtykke fra tjenestemanden. En sådan betingelse ville på urimelig vis begrænse institutionernes frihed i forbindelse med tilrettelæggelsen af deres tjenestegrene og i forbindelse med denne tilrettelæggelses tilpasning til udviklingen i behovene.

Vedtægtens artikel 7, stk. 1, vedrørende ansættelse af tjenestemændene i tjenestens interesse finder navnlig anvendelse på ansatte, som gør tjeneste uden for Den Europæiske Union. Ifølge vedtægtens artikel 101a finder de særlige undtagelsesbestemmelser for tjenestemænd, der gør tjeneste i et tredjeland, som er indeholdt i vedtægtens bilag X, hvis artikel 2 og 3 vedrørende mobilitetsproceduren henviser til de af ansættelsesmyndigheden fastsatte gennemførelsesbestemmelser, nemlig anvendelse med forbehold af vedtægtens øvrige bestemmelser.

(jf. præmis 75-77 og 111)

Henvisning til:

Domstolen: 24. februar 1981, forenede sager 161/80 og 162/80, Carbognani og Coda Zabetta mod Kommissionen, Sml. s. 543, præmis 28; 23. marts 1988, sag 19/87, Hecq mod Kommissionen, Sml. s. 1681, præmis 6; 12. november 1996, sag C-294/95 P, Ojha mod Kommissionen, Sml. I, s. 5863, præmis 40.

Retten: 19. juni 1997, sag T-73/96, Forcat Icardo mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A, s. 159, og II, s. 485, præmis 26; 22. januar 1998, sag T-98/96, Costacurta mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A, s. 21, og II, s. 49, præmis 33, 36 og 40.
PERSONALERETTENS DOM

(Første Afdeling)

17. februar 2009

Sag F-38/08

Amerigo Liotti

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Personalesag – tjenestemænd – bedømmelse – karriereudviklingsrapport – bedømmelsesåret 2006 – bedømmelseskriterier, der kan benyttes af bedømmerne«

Angående: Søgsmål indgivet i henhold til artikel 236 EF og 152 EA, hvorved Amerigo Liotti har nedlagt påstand om annullation af sin karriereudviklingsrapport for perioden fra den 1. januar til den 31. december 2006.

Udfald: Sagsøgerens karriereudviklingsrapport for perioden 1. januar-31. december 2006 annulleres. Kommissionen betaler sagens omkostninger.

Sammendrag

Tjenestemænd – bedømmelse – karriereudviklingsrapport – almindelige gennemførelsesbestemmelser, hvorved der fastsættes fælles bedømmelseskriterier for hvert generaldirektorat

(Tjenestemandsvedtægten, art. 43)

Den omstændighed, at den berørte institutions almindelige gennemførelsesbestemmelser til vedtægtens artikel 43 – der fastsætter, at der ved udfærdigelsen af en tjenestemands karriereudviklingsrapport skal tages hensyn til fælles bedømmelseskriterier for hvert generaldirektorat med henblik på at lette sammenligningen af tjenestemændenes fortjenester, samordningen af de point for fortjeneste, der foreslås af bedømmerne og sammenhængen i bedømmelsen inden for samme generaldirektorat – ikke følges, udgør en tilsidesættelse af en væsentlig formforskrift. En manglende anvendelse af disse kriterier eller en utilstrækkelig hensyntagen hertil behæfter således bedømmelsen af tjenestemanden med en væsentlig formfejl og begrunder, at den annulleres.

(jf. præmis 46 og 47)
RETTEN FOR EU-PERSONALESAGERS DOM (Første Afdeling)

11. november 2014

Carlo De Nicola

mod

Den Europæiske Investeringsbank (EIB)

»Personalesag — hjemvisning til Personaleretten efter ophævelse — ansatte i EIB — bedømmelse — ulovlig afgørelse fra appeludvalget — ufornødent at træffe afgørelse om erstatningspåstanden«

Angående

:

Søgsmål anlagt i medfør af artikel 270 TEUF, hvorunder Carlo De Nicola i det væsentlige nedlagde påstand om, for det første, annullation den afgørelse, som klageudvalget ved Den Europæiske Investeringsbank (EIB) traf den 14. december 2007, for det andet, annullation af afgørelsen af 13. juli 2007 om afslag på hans forfremmelse, for det tredje, annullation af hans bedømmelsesrapport for 2006 og, for det fjerde, at EIB tilpligtes at betale ham erstatning med rente for den psykiske chikane, som han anså sig som offer for.

Udfald

:

Afgørelsen truffet af Den Europæiske Investeringsbanks klageudvalg den 14. december 2007 annulleres. Det er ufornødent at træffe afgørelse om påstanden om annullation af afgørelsen af 13. juli 2007 om ikke at forfremme sagsøgeren, om påstanden om annullation af bedømmelsesrapporten for 2006 og om påstanden om erstatning af de påståede tab som følge af psykisk chikane. I øvrigt frifindes EIB. Den Europæiske Investeringsbank bærer sine egne omkostninger og betaler de omkostninger, som Carlo De Nicola har afholdt i sagerne F-55/08, T-37/10 P og F-55/08 RENV.

Sammendrag

Tjenestemænd – ansatte i Den Europæiske Investeringsbank – bedømmelse – bedømmelsesrapport – anfægtelse for EIB’s klageudvalg – rækkevidden af klageudvalgets kontrol (Vedtægten for de ansatte i Den Europæiske Investeringsbank, art. 22) Tjenestemandssager – ansatte i Den Europæiske Investeringsbank – erstatningssøgsmål – erstatningspåstande baseret på samme faktiske omstændigheder, som er anført i to særskilte søgsmål – præference – princippet om god retspleje – ufornødent at træffe afgørelse
Artikel 80, stk. 1, i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte bestemmer, at kontraktansatte inddeles i fire ansættelsesgrupper svarende til de arbejdsopgaver, de skal udføre. Nævnte artikels stk. 2 fastsætter de arbejdsopgaver, som henhører under ansættelsesgrupperne. Indikationerne i artikel 80, stk. 2, i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte er bindende for ansættelsesmyndigheden, men bestemmelsen har tillagt institutionerne et vidt skøn. Med henblik på at sætte dette skøn i rammer bestemmer artikel 80, stk. 3, i nævnte ansættelsesvilkår, at hver enkelt institution efter udtalelse fra Vedtægtsudvalget fastlægger kompetenceområderne for hver enkelt type af arbejdsopgaver. Henset til det vide skøn, Unionernes institutioner, organer og agenturer råder over ved vurderingen af, hvilke opgaver der henhører under de forskellige ansættelsesgrupper, som er omhandlet i artikel 80, stk. 2, i disse ansættelsesvilkår, bør Personalerettens kontrol af fordelingen af disse opgaver mellem nævnte ansættelsesgrupper begrænse sig til spørgsmålet om, hvorvidt ansættelsesmyndigheden har holdt sig inden for rimelige grænser og ikke har benyttet sine skønsbeføjelser på en åbenbart urigtig måde. Det følger heraf, at for at godtgøre, at administrationen har anlagt et åbenbart urigtigt skøn, der kan begrunde, at en afgørelse truffet på grundlag af dette skøn annulleres, forudsættes det, at de beviser, som det påhviler sagsøgeren at fremlægge, skal være tilstrækkeligt stærke til at bevirke, at de vurderinger, administrationen har lagt til grund, bliver usandsynlige.

I denne forbindelse gælder, at det med henblik på at afgøre, om ansættelsesmyndigheden, henset til de arbejdsopgaver, en ansat skulle udføre, har foretaget et åbenbart urigtigt skøn ved at fastsætte hans indplacering i en bestemt ansættelsesgruppe, skal godtgøres, om nævnte arbejdsopgaver var arbejdsgaver, som henhørte under den pågældende ansættelsesgruppe. Da indplaceringen af den kontraktansatte finder sted ved kontraktens indgåelse, skal der tages hensyn til alle de arbejdsopgaver, som den ansatte skulle udføre ved udløbet af hans kontrakt, og ikke kun til de arbejdsopgaver, som han udførte, i det tilfælde, hvor den kontraherende institution af en eller anden grund ikke har betroet ham visse arbejdsopgaver i kontaktens gyldighedsperiode.

(jf. præmis 29-31 og 33-35)

Henvisning til:

Personaleretten: 4. oktober 2007, sag F-32/06, de la Cruz m.fl. mod OSHA, præmis 64; 24. april 2008, sag F-61/05, Dalmasso mod Kommissionen, præmis 53; 13. juni 2012, sag F-63/11, Macchia mod Kommissionen, præmis 49 og den deri nævnte retspraksis, der verserer som appelsag for Den Europæiske Unions Ret under sagsnummer T-368/12 P