ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Conseil d’État (Belgien) den 20. februar 2019 — B. M. O. mod État belge

(Sag C-137/19)

(2019/C 164/25)

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Conseil d’État

Parter i hovedsagen

Sagsøger: B. M. O.

Sagsøgt: État belge

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 4, stk. 1, litra c), i Rådets direktiv 2003/86/EF (1) af 22. september 2003 om ret til familiesammenføring, i givet fald sammenholdt med samme direktivs artikel 16, stk. 1, fortolkes således, at tredjelandsstatsborgere for at blive betragtet som »mindreårige børn« som omhandlet i denne bestemmelse ikke kun skal være »mindreårige« på tidspunktet for indgivelse af ansøgningen om opholdstilladelse, men ligeledes på det tidspunkt, hvor myndighederne træffer endelig afgørelse om ansøgningen?

(1) EUT L 251, s. 12.
2)

Er 28. betragtning til og artikel 10 og artikel 12, stk. 4, i direktiv 2014/24/EU til hinder for, at bestemmelserne i regionallov nr. 26/2012 for Veneto anvendes på grundlag af det samarbejde mellem flere offentlige enheder, som er omhandlet i ovennævnte artikel 12, stk. 4, og i artikel 5, stk. 6, i lovdekret nr. 50/2016 og artikel 15 i lov nr. 241/199, såfremt begge parter er offentlige enheder, således at den ordregivende myndighed er forpligtet til at begrunde valget om at tildele den almindelige sygetransport gennem et udbud i stedet for ved direkte tildeling?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Sąd Okręgowy w Poznaniu (Polen) den 15. januar 2019 — Corporis Sp. z o.o., Bielsko Biała mod Gefion Insurance A/S, København

(Sag C-25/19)

(2019/C 164/12)

Processprog: polsk

Den forelæggende ret

Sąd Okręgowy w Poznaniu

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Corporis Sp. z o.o., Bielsku Białej

Sagsøgt: Gefion Insurance A/S, København

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 152, stk. 1 og 2, sammenholdt med artikel 151 i direktiv 2009/138/EF (1) og ottende betragtning til forordning (EF) nr. 1393/2007 (2) fortolkes således, at repræsentation af et skadesforsikringsselskab ved en hertil udpeget repræsentant omfatter modtagelse af et dokument, som indleder en sag om erstatning som følge af et trafikuheld?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/138/EF af 25.11.2009 om adgang til og udøvelse af forsikrings- og genforsikringsvirksomhed (Solvens II) (EUT L 335, s. 1).

(2) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1393/2007 af 13.11.2007 om forkyndelse i medlemsstaterne af retslige og udenretslige dokumenter i civile og kommercielle sager (forkyndelse af dokumenter) og om ophævelse af Rådets forordning (EF) nr. 1348/2000 (EUT L 324, s. 79).
2)

Kan den offentlige anklager i Hamborg — der i henhold til den tyske lovgivning er en del af den udøvende magt og ikke henhører under retsvæsenet, som omfattes af justitsministeriets hierarkiske struktur og der har pligt til at rejse tiltale mod en gerningsmand, hvis den offentlige anklager finder det hensigtsmæssigt efter en vurdering af samtlige omstændigheder i situationen, som taler for frifindelse eller domfældelse — anses for en tilstrækkelig uafhængig myndighed, der deltager i forvaltningen af strafferetsplejen, og således udgøre en »judiciel myndighed« som omhandlet i artikel 6, stk. 1, i rammeafgørelse 2002/584/RIA af 13. juni 2002 (1) om den europæiske arrestordre og om procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne?
1)

Skal artikel 2, nr. 1), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/7/EU af 16. februar 2011 om bekæmpelse af forsinket betaling i handelstransaktioner (1), som er gennemført i polsk ret ved artikel 4, nr. 1, i lov om betalingsfrister i handelstransaktioner af 8. marts 2013 (Dz. U. 2009, pos. 118, konsolideret udgave), fortolkes således, at også aftaler, hvis karakteristiske ydelse består i mod vederlag at overlade en genstand til midlertidig benyttelse (f.eks. leje- og forpagtningsaftaler), anses for forretningsmæssige transaktioner, som indebærer levering af varer eller tjenester mod vederlag (handelstransaktioner)?
1)

Skal bestemmelserne i direktiv 98/34/EF (1), artikel 1, nr. 2), som ændret ved direktiv 98/48/EF (2), og direktiv 2000/31/EF (3), artikel 2, litra a), hvorefter der ved informationssamfundstjeneste forstås »enhver tjeneste, der ydes mod betaling, og som teleformidles ad elektronisk vej på individuel anmodning fra en tjenestemodtager«, fortolkes således, at en aktivitet som den af Star Taxi App SRL udførte (dvs. en tjenesteydelse, der ved hjælp af en elektronisk applikation opretter en direkte forbindelse mellem taxikunder og taxichauffører) skal anses for at være en specifik tjeneste i informationssamfundet og den samarbejdsbaserede økonomi (eftersom Star Taxi App SRL ikke opfylder de kriterier for at kunne kvalificeres som transportvirksomhed, som Domstolen tog i betragtning i præmis 39 i dommen i sag C-434/15 med henvisning til Uber)?
2)

Er den af appeldomstolen anlagte fortolkning, hvorefter artikel 15 og 17 i lovdekret nr. 36/2003 finder anvendelse på bestående deponeringsanlæg, der allerede er godkendt, selv om artikel 17 som et led i indførelsen af de herved pålagte forpligtelser, herunder på de nævnte anlæg, begrænser gennemførelsesforanstaltningerne til fastsættelsen af en overgangsperiode og slet ikke indeholder foranstaltninger til at dæmpe forlængelsens finansielle virkning på »indehaveren«, forenelig med artikel 10 og 14 i direktiv 1999/31/EF, ifølge hvilke medlemsstaterne træffer »foranstaltninger til at sikre, at alle omkostninger ved etablering og drift af et deponeringsanlæg, herunder så vidt muligt omkostningerne i forbindelse med sikkerhedsstillelse eller tilsvarende som omhandlet i artikel 8, litra a), nr. iv), og de anslåede omkostninger ved deponeringsanlæggets nedlukning samt efterbehandling i en periode på mindst 30 år er dækket af den betaling, operatøren forlanger for deponering af en hvilken som helst type affald på anlægget« og »foranstaltninger til at sikre, at deponeringsanlæg, som allerede er godkendt eller i drift på tidspunktet for dette direktivs gennemførelse, […] fortsætter driften«, især i forhold til deres præceptive karakter?
1)

Skal artikel 1, stk. 2, i Rådets direktiv 93/13/EØF (1) af 5. april 1993 fortolkes således, at direktivet ikke finder anvendelse på bedømmelsen af, om enkelte kontraktvilkår, som vedrører de renteuafhængige omkostninger i forbindelse med en kredit, er urimelige, når en medlemsstats lovbestemmelser fastsætter et loft for disse omkostninger, idet de fastsætter, at der ikke kan stilles krav om betaling af renteuafhængige omkostninger i forbindelse med en forbrugerkreditaftale, såfremt de overstiger det loft for renteuafhængige omkostninger i forbindelse med en kredit, som er beregnet i henhold til lovbestemmelserne, eller det samlede kreditbeløb?
1)

Tilsiger hensynet til at sikre den effektive virkning af EU-retten og til ikke at umuliggøre den ret til familiesammenføring, som ifølge appellanten tilkommer hende i henhold til artikel 4 i Rådets direktiv 2003/86/EF af 22. september 2003 om ret til familiesammenføring (1), at denne bestemmelse skal fortolkes således, at et barn af referencepersonen har ret til familiesammenføring, når den pågældende blev myndig under rettens behandling af den sag, der var blevet iværksat til prøvelse af afgørelsen om at meddele afslag på at indrømme denne ret, hvilken afgørelse blev truffet, mens barnet endnu var mindreårigt?
Appel iværksat den 1. marts 2019 af Ryanair DAC, tidligere Ryanair Ltd, og Airport Marketing Services Ltd til prøvelse af dom afsagt af Retten (Sjette Udvidede Afdeling) den 13. december 2018 i sag T-165/16, Ryanair og Airport Marketing Services mod Kommissionen

(Sag C-205/19 P)

(2019/C 164/38)

Processprog: engelsk

Parter

Appellanter: Ryanair DAC, tidligere Ryanair Ltd, og Airport Marketing Services Ltd (ved avocat E. Vahida, Δικηγόρος I.-G. Metaxas-Maranghidis, Rechtsanwalt G. Berrisch og solicitor B. Byrne)

De andre parter i appelsagen: Europa-Kommissionen og Rådet for Den Europæiske Union

Appellanterne har nedlagt følgende påstande

— Rettens dom af 13. december 2018 i sag T-165/16 ophæves.

— Artikel 1, stk. 4, og artikel 2-4 i Kommissionens afgørelse (EU) 2016/287 (1) af 15. oktober 2014 om statsstøtte SA.26500 — 2012/C (ex 2011/NN, ex CP 227/2008) annulleres, eller subsidiært hjemvises sagen til Retten til fornyet behandling.

— Kommissionen tilpligtes at betale appellanternes omkostninger i forbindelse med denne appelsag og i forbindelse med proceduren for Retten i sag T-165/16.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanterne har gjort gældende, at den appellerede dom skal ophæves, af de neden for anførte grunde.

For det første foretog Retten en forkert anvendelse af artikel 41 i EU’s charter om grundlæggende rettigheder og appellanternes ret til forsvar i den sag, der blev behandlet af Kommissionen. Retten begik en fejl ved: at sondre mellem de særlige rettigheder i chartrets artikel 41, stk. 2, og den generelle ret til god forvaltning, som er fastsat i chartrets artikel 41, stk. 1; at fastslå, at rettighederne i chartrets artikel 41, stk. 2, ikke finder anvendelse i statsstøtteundersøgelser; at fastslå, at der er konflikt mellem, på den ene side, chartrets artikel 41, stk. 1 og 2, og, på den anden side, artikel 107 TEUF og artikel 108 TEUF, og ved at fastslå, at appellanterne alene kunne anses for at være en oplysningskilde i forbindelse med undersøgelsen.

For det andet tilsidesatte Retten artikel 107, stk. 1, TEUF ved at anlægge en forkert fortolkning af begrebet fordel. Retten begik en fejl ved: at konkludere, at der ikke gælder noget hierarki mellem den komparative analysemetode og øvrige metoder i forbindelse med anvendelsen af princippet om den markedsøkonomiske aktør; at fastslå, at Kommissionen var berettiget til at undlade at foretage en komparativ analyse og afvise det komparative bevismateriale, som appellanterne havde fremlagt, og ved at konkludere, at Kommissionen, når den foretager testen om gradvist stigende rentabilitet, ikke selv er forpligtet til at godtgøre, at de forventede meromkostninger og de forventede ikke-luftfartsrelaterede indtægter afspejler, hvordan en markedsøkonomisk aktør ville have drevet lufthavnen.

(1) Kommissionens afgørelse (EU) 2016/287 af 15.10.2014 om statsstøtte SA.26500 (2012/C) (ex 2011/NN, ex CP 227/2008) som Tyskland har ydet til Flughafen Altenburg-Nobitz GmbH og Ryanair Ltd. (meddelt under nummer C(2014) 7369) (EUT 2016, L 59, s. 22).
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) (Det Forenede Kongerige) den 15. marts 2019 — Blackrock Investment Management (UK) Limited mod Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

(Sag C-231/19)

(2019/C 172/24)

Processprog: engelsk

Den forelæggende ret

Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber)

Parter i hovedsagen

Appellant: Blackrock Investment Management (UK) Limited

Indstævnte: Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

Præjudicielle spørgsmål

Hvilken er den korrekte fortolkning af artikel 135, stk. 1, litra g), i Rådets direktiv 2006/112/EF (1), i tilfælde hvor der af en tredjepartsleverandør leveres en enkelt forvaltningsydelse, som omhandlet i den pågældende artikel, til en fondsforvalter, der af den pågældende fondsforvalter anvendes såvel til forvaltning af investeringsforeninger som til forvaltning af fonde, der ikke er investeringsforeninger:

a) Skal den pågældende enkelte levering pålægges en enhedsmomssats? Hvordan skal den pågældende enhedssats i bekræftende fald fastsættes? eller

b) Skal vederlaget for den enkelte levering opdeles i overensstemmelse med anvendelsen af forvaltningsydelserne (for eksempel med henvisning til antallet af fonde, der henholdsvis forvaltes i investeringsforeninger og antallet af fonde, der ikke forvaltes i investeringsforeninger), således at en del af den enkelte levering behandles som fritaget og en anden del behandles som afgiftspligtig?

(1) Rådets direktiv 2006/112/EF af 28.11.2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (EUT 2006, L 347, s. 1).
Sag anlagt den 8. marts 2019 — Europa-Kommissionen mod Republikken Finland

(Sag C-217/19)

(2019/C 172/23)

Processprog: engelsk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved C. Hermes og E. Ljung Rasmussen, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Republikken Finland

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Republikken Finland, idet den siden 2011 gentagne gange har givet tilladelse til forårsjagt på hankøns edderfugle (Somateria mollissima) i regionen Åland, ikke har opfyldt sine forpligtelser i henhold til artikel 7, stk. 4, og artikel 9, stk. 1, litra c), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/147/EF (1) af 30. november 2009 om beskyttelse af vilde fugle.

— Republikken Finland tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Siden 2011 har de regionale myndigheder på Ålandsøerne, der er en selvstyrende region i Finland, hvert år givet tilladelse til »undtagelsesvis forårsjagt« på hankøns edderfugle med en samlet kvote på 2000 til 3800 fugle i løbet af to til tre uger i maj. Denne tidsperiode er sammenfaldende med edderfuglens yngletid.

Artikel 7, stk. 4, i direktiv 2009/147/EF forbyder jagt i yngletiden.

Finland har gjort gældende, at forårsjagten på edderfuglene på Ålandsøerne er begrundet i medfør af undtagelsesbestemmelsen i artikel 9, stk. 1, litra c), i direktiv 2009/147/EF. I henhold til Domstolens praksis skal medlemsstaterne løfte bevisbyrden for at godtgøre, at betingelserne i denne bestemmelse er opfyldt.

Kommissionen har anført, at Finland for det første ikke har godtgjort, at undtagelsesordningen udgør »fornuftig anvendelse« som omhandlet i artikel 9, stk. 1, litra c), i direktiv 2009/147/EF. Navnlig har Finland ikke med dokumenterede, videnskabelige oplysninger underbygget, at det sikres, at den omhandlede bestand af edderfugle opretholdes på et tilfredsstillende niveau.

For det andet har Finland ikke godtgjort, at den tilladte forårsjagt alene omfatter anvendelse af bestemte fuglearter »i mindre mængder« i henhold til artikel 9, stk. 1, litra c), i direktiv 2009/147/EF.

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/147/EF af 30.11.2009 om beskyttelse af vilde fugle (EUT 2010, L 20, s. 7).
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af First-tier Tribunal (Tax Chamber) (Det Forenede Kongerige) den 26. februar 2019 — Pfizer Consumer Healthcare Ltd mod Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

(Sag C-182/19)

(2019/C 172/21)

Processprog: engelsk

Den forelæggende ret

First-tier Tribunal (Tax Chamber)

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Pfizer Consumer Healthcare Ltd

Sagsøgt: Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

Præjudicielt spørgsmål

Er Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) 2016/1140 (1) af 8. juli 2016 om tarifering af visse varer i den kombinerede nomenklatur ugyldig, for så vidt som den under pos. 3824 i KN, mere specifikt 38249096, tariferer varer, som:

i består af et bindlignende materiale, der indeholder »varmeceller«, herunder kemikalier

ii fungerer på samme måde som et omslag, men giver ekstra fordele

iii gennem en eksoterm kemisk reaktion lindrer smerter, mindsker stivhed og fremmer heling af væv (som påvist ved flere kliniske forsøg)

iv er formet eller pakket til detailsalg og

v klart præsenteres og markedsføres som værende til medicinske formål, og som om de har de virkninger, der er anført i nr. iii) ovenfor på det grundlag, at det er kemikalierne, der er det karaktergivende materiale eller den karaktergivende bestanddel, og ikke under pos. 3005 [på grundlag af ordlyden af de relevante positionstekster og afsnits- og kapitelbestemmelser samt forklarende bemærkninger i henhold til almindelig tariferingsbestemmelse 1, anvendelsen af almindelig tariferingsbestemmelse 3 a), som kræver tarifering i overensstemmelse med den mest specificerede varebeskrivelse, eller på anden vis]?

(1) EUT 2016, L 189, s. 1.
1)

Skal artikel 2, stk. 1, i direktiv 2006/126/EF (1) fortolkes således, at et kørekort, inklusive den deri dokumenterede førerret, også strengt skal anerkendes af medlemsstaterne, når udstedelsen af dette dokument beror på en ombytning af et kørekort som omhandlet i artikel 11, stk. 1, i direktiv 2006/126/EF?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Curtea de Apel București (Rumænien) den 11. februar 2019 — Krakvet sp. z o.o. sp.k. mod Direcția Generală Regională a Finanțelor Publice București og Administrația Fiscală pentru Contribuabili Nerezidenți

(Sag C-108/19)

(2019/C 172/13)

Processprog: rumænsk

Den forelæggende ret

Curtea de Apel București

Parter i hovedsagen

Appellant (sagsøger i første instans): Krakvet sp. z o.o. sp.k.

Indstævnte (sagsøgte i første instans): Direcția Generală Regională a Finanțelor Publice București og Administrația Fiscală pentru Contribuabili Nerezidenți

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 33 i direktiv 2006/112 (1) i forbindelse med salg af varer via en internetbutik fortolkes således, at denne bestemmelse ikke finder anvendelse i tilfælde af, at kunden direkte indgår aftale om transport af varerne fra leverandørens medlemsstat til sin egen medlemsstat i overensstemmelse med de forsendelsesmuligheder, som leverandøren tilbyder, og transporten ikke udføres for leverandørens regning?«

(1) Rådets direktiv 2006/112/EF af 28.11.2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (EUT 2006, L 347, s. 1).
2)

Skal forordning (EF) nr. 883/2004 set i lyset af primærretten fortolkes således, at en medlemsstat i sin egenskab af tidligere bopæls- og beskæftigelsesstat har pligt til at udrede ydelser som den østrigske rehabiliteringsydelse til en person med bopæl i en anden medlemsstat, når den pågældende har optjent størstedelen af sine forsikringsperioder for så vidt angår områderne sygdom og pension som beskæftiget i denne anden medlemsstat (efter at vedkommende for mange år siden flyttede sin bopæl til denne medlemsstat) og ikke har oppebåret nogen ydelser fra den tidligere bopæls- og beskæftigelsesstats syge- og pensionsforsikring siden da?
2)

Såfremt det første spørgsmål besvares benægtende: Udgør en afta1e mellem en arkitekt og en forbruger, ifølge hvilken arkitekten forpligter sig til i henhold til ordregivernes anvisninger og ønsker at projektere et nyt enfamiliehus, der skal opføres, og i den forbindelse skal udarbejde planer, en aftale om levering af »varer, som er fremstillet efter forbrugerens specifikationer eller har fået et tydeligt personligt præg« som omhandlet i artikel 16, litra c), og artikel 2, nr. 3) og 4), i direktiv 2011/83/EU?
Det andet appelanbringende: Retten begik en retlig fejl ved at fastslå, at forligsaftalen havde til formål at begrænse konkurrencen.

For det første begik Retten en fejl ved at fastslå, at en patentforligsaftale kan have til formål at begrænse konkurrencen, selv om ordlyden af forligsaftalen ligger inden for patentets anvendelsesområde.

For det andet begik Retten en fejl ved ud fra det angivelige incitament, som betalingen fra Servier til Matrix udgjorde, at udlede, at der forelå et konkurrencebegrænsende formål.

For det tredje begik Retten en fejl med hensyn til den måde, hvorpå den fandt, at der forelå et incitament som følge af den betaling, som Matrix havde modtaget.
—

Sagen hjemvises til Retten med henblik på fornyet behandling og afgørelse, medmindre Domstolen finder, at sagen er tilstrækkeligt oplyst til, at Domstolen kan annullere Kommissionens afgørelse COMP/AT.39612 (1)»Perindopril (Servier)« af 9. juli 2014, for så vidt som det heri fastslås, at Teva UK Limited, Teva Pharmaceuticals Europe BV og Teva Pharmaceutical Industries Limited tilsidesatte artikel 101 TEUF, og den bøde, der blev pålagt Teva UK Limited, Teva Pharmaceuticals Europe BV og Teva Pharmaceutical Industries Limited, ophæves.
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Sąd Okręgowy w Krakowie (Polen) den 2. januar 2019 — VL mod Szpital Kliniczny im. dra J. Babińskiego Samodzielny Publiczny Zakład Opieki Zdrowotnej w Krakowie

(Sag C-16/19)

(2019/C 164/11)

Processprog: polsk

Den forelæggende ret

Sąd Okręgowy w Krakowie

Parter i hovedsagen

Sagsøger og appellant: VL

Sagsøgt og indstævnt: Szpital Kliniczny im. dra J. Babińskiego, Samodzielny Publiczny Zakład Opieki Zdrowotnej w Krakowie

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 2 i Rådets direktiv 2000/78/EF af 27. november 2000 om generelle rammebestemmelser om ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv (1) fortolkes således, at en differentiering af situationen for enkelte personer, som hører til en gruppe, der er kendetegnet ved en beskyttet egenskab (handicap), udgør en form for tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet, når den af arbejdsgiveren foretagne differentiering inden for gruppen sker på grundlag af et tilsyneladende neutralt kriterium, dette kriterium ikke kan begrundes objektivt med et legitimt mål, og midlerne til at nå dette mål ikke er forholdsmæssige og nødvendige?

(1) EUT 2000, L 303, s. 16.
2)

Er EU-retten, og navnlig princippet om fri udveksling af tjenesteydelser og princippet om sikring af en så bred konkurrence som muligt på markedet for offentlige tjenesteydelseskontrakter, til hinder for en national bestemmelse såsom artikel 33, stk. 3a, i lovdekret nr. 163 af 12. april 2006, der, sammenholdt med artikel 3, stk. 25, i lovdekret nr. 163 af 12. april 2006, hvad angår organisationsmodellen i form af kommunekonsortier udelukker muligheden for at stifte privatretlige retssubjekter såsom eksempelvis et privatretligt konsortium med deltagelse også af private aktører?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Juzgado de lo Mercantil no 9 de Barcelona (Spanien) den 6. februar 2019 — SL mod Vueling Airlines S.A.

(Sag C-86/19)

(2019/C 164/21)

Processprog: spansk

Den forelæggende ret

Juzgado de lo Mercantil no 9 de Barcelona

Parter i hovedsagen

Sagsøger: SL

Sagsøgt: Vueling Airlines S.A.

Præjudicielt spørgsmål

Når en kufferts bortkomst er dokumenteret, skal luftfartsselskabet da altid og under alle omstændigheder yde passageren den maksimale erstatning på 1 131 SDR, idet der er tale om det mest alvorlige af de i artikel 17, stk. 2, og artikel 22, stk. 2, i Montreal-konventionen af 28. maj 1999 omhandlede tilfælde, eller er der tale om en maksimal erstatning, som kan reguleres af retten, selv [udelades] når der er tale om en kufferts bortkomst, i betragtning af de foreliggende omstændigheder, således at erstatningen på 1 131 SDR kun ydes, hvis passageren ved hjælp af ethvert retsgyldigt bevismiddel dokumenterer, at værdien af de genstande og personlige ejendele, som denne transporterede i den indcheckede bagage, samt de genstande, som denne måtte erhverve med henblik på at erstatte dette indhold, er højere end den maksimale erstatning, eller kan retten i mangel heraf også tage andre parametre i betragtning, såsom vægten af bagagen, eller spørgsmålet om, hvorvidt bagagen bortkom på ud- eller hjemrejsen, med henblik på at vurdere den ikke-økonomiske skade i forbindelse med generne ved bortkomsten af passagerens bagage?
—

Retten begik en retlig fejl, da den fastslog, at den havde kompetence til at tage stilling til appellantens påstande, idet den i) ikke foretog en bedømmelse af, om de faktiske omstændigheder, som danner grundlag for Rettens kompetence, forelå, og idet den ii) fortolkede ligebehandlingsprincippet forkert.
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Conseil d’État (Belgien) den 28. februar 2019 — H.A. mod État belge

(Sag C-194/19)

(2019/C 164/30)

Processprog: ftransk

Den forelæggende ret

Conseil d’État

Parter i hovedsagen

Appellant: H.A.

Indstævnt: État belge

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 27 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 604/2013 af 26. juni 2013 om fastsættelse af kriterier og procedurer til afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen af en ansøgning om international beskyttelse, der er indgivet af en tredjelandsstatsborger eller en statsløs i en af medlemsstaterne (1) (omarbejdning) i sig selv og sammenholdt med artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder fortolkes således, at den for at sikre retten til effektive retsmidler pålægger den nationale ret i givet fald at tage hensyn til omstændigheder, der ligger senere end en afgørelse om »Dublinoverførsel«?

(1) EUT 2013, L 180, s. 31.