4.

I medfør af tjenestemandsvedtægtens artikel 64, stk. 1, »[korrigeres] tjenestemandens vederlag, udtrykt i belgiske francs, ... med en koefficient, der er over, under eller lig med 100 %, afhængig af de forskellige tjenestesteders levevilkår«. Vedtægtens artikel 65, stk. 2, bestemmer, at »i tilfælde af en væsentlig ændring i leveomkostningerne træffer Rådet efter fælles aftale inden for en frist på højst to måneder afgørelse om tilpasning af justeringskoefficienten, og eventuelt om dette skal ske med tilbagevirkende kraft«. Ifølge sagsøgerne er forordning nr. 3087/78 i strid med artikel 64, eftersom de statistiske undersøgelser, på grundlag af hvilke ændringerne i leveomkostningerne opgøres med henblik på fastsættelse af justeringskoefficienten, er foretaget ud fra leveomkostningerne i hovedstaden (dvs. Rom) i stedet for i Vareseprovinsen, der er sagsøgernes faktiske tjenestested. Desuden er justeringskoefficienten ikke blevet forhøjet på det nødvendige tidspunkt svarende til konstateringen af en væsentlig ændring i leveomkostningerne, hvilket er i strid med artikel 65; især er der ved forordning nr. 3087/78 — der fastsatte datoen for anvendelsen af den nye justeringskoefficient for Italien til den 1. januar 1978 — ikke taget hensyn til, at leveomkostningerne i Italien og særlig i Vareseprovinsen før nævnte tidspunkt var steget betydeligt. Klagepunktet, som støttes på vedtægtens artikel 64, rejser spørgsmålet om rækkevidden af udtrykket »tjenestesteder«, som findes i bestemmelsens stk. 1, nemlig om der ved udtrykket skal forstås den stat, hvor den institution er beliggende, hvor EF-tjenestemanden gør tjeneste, eller det specielle sted, hvor institutionen er. I det første tilfælde vil der fortsat være mulighed for at vælge leveomkostnings-niveauet i den pågældende stats hovedstad som grundlag, idet leveomkostningsniveauet i et lands centrum må antages at være et afgørende udtryk for landets levestandard eller landets gennemsnitlige leveomkostningsniveau. Rådet fortolkede tidligere den pågældende bestemmelse således, at der ved udtrykket skulle forstås den lokalitet, hvor tjenestestedet er beliggende. Jeg skal i den forbindelse henvise til, at Rådets forordninger nr. 1/67/EKSF, 988/67/EØF og 9/67/Euratom af 12. december 1967 fastsatte to koefficienter såvel for Frankrig (130,5 % for Paris og visse departementer og 122,5 % for det øvrige land) som for Italien (114% for Ispra og 114,5% for det øvrige land). Sondringen blev opretholdt for Frankrig i Rådets efterfølgende forordning nr. 1748/68 af 29. oktober 1968, som forhøjede koefficienten til 137,5 % for Paris og visse departementer og til 128,5 % for det øvrige land. Det var først med virkning fra oktober 1968 for Italiens vedkommende og fra oktober 1969 for Frankrigs vedkommende (jfr. Rådets forordning nr. 95/70 af 19. januar 1970), at denne ordning blev ophævet, og det blev besluttet kun at anvende én koefficient for hver enkelt medlemsstat, uden hensyn til forskellen (der undertiden er betydelig) i leveomkostningerne i forskellige dele af samme land. Kommissionen har hævdet, at man med denne ændrede politik har ønsket at undgå lønforskelle inden for samme land. Ganske vist indebærer den nye ordning ofte en fordel for tjenestemanden, idet leveomkostningerne normalt er højere i hovedstaden end i det øvrige land; dette kan være grunden til, at ordningen har fungeret i årevis uden at give anledning til generelle klager fra tjenestemændenes side. Situationen i Italien er imidlertid speciel, idet leveomkostningerne i forhold til de øvrige dele af landet ikke alene er højere i hovedstaden og de store byer i forhold til de øvrige dele af landet, men også i visse mindre eller små byer, navnlig i Norditalien, hvor der især fra slutningen af tresserne har været en hurtig og voldsom industriel udvikling. Denne tingenes tilstand består fortsat, samtidig med den økonomiske krise, en kraftig inflation og en mærkbar forringet værdi af liren i forhold til øvrige valutaer; derfor er leveomkostningerne i visse dele af Norditalien stadig højere end i Rom. Jeg vender herefter tilbage til spørgsmålet om fortolkningen af tjenestemandsvedtægtens artikel 64; jeg mener, at udtrykket »tjenestesteder« i bestemmelsen skal forstås som de konkrete steder, hvor fællesskabsinstitutionerne er beliggende, og ikke det land, de ligger i. Jeg støtter min opfattelse på forskellige argumenter. Rent sprogligt må det ikke undervurderes, at udtrykket »tjenestesteder« er mere præcist og snævert end en generel henvisning til den medlemsstat, hvori tjenestemanden gør tjeneste. Logisk set forekommer det ved fastsættelsen af leveomkostningsniveauet helt rimeligt at tage særlig hensyn til den by, hvor tjenestemanden gør tjeneste, eftersom det virker irrationelt at se bort fra en forskellig økonomisk udvikling fra område til område, som er karakteristisk for mange lande, navnlig de største. Under disse omstændigheder ville det indebære en opgivelse af princippet om ligebehandling af tjenestemændene, såfremt man tiltrådte det synspunkt, at tjenestestedet er ensbetydende med det land, hvor institutionen er beliggende. Kun ved at lægge levevilkårene på det konkrete sted, hvor institutionen ligger, til grund, når man frem til, at vederlagenes størrelse — under lige vilkår i øvrigt — sikrer samme købekraft, uanset i hvilket land, tjenestemændene gør tjeneste. Dernæst finder jeg det vilkårligt at fortolke reglen således, at leveomkostningerne skal fastsættes på grundlag af oplysninger vedrørende hovedstæderne. Når en sådan fortolkning har været fremherskende, hænger det antagelig sammen med, at den største del af EFtj enestestederne ligger i medlemsstaternes hovedstæder; men det er åbenbart, at når der er tale om institutioner med en sådan beliggenhed, vil en hensyntagen til leveomkostningerne i hovedstæderne være af specifik karakter, idet der i så fald er tale om leveomkostningerne på det konkrete sted, hvor tjenestemanden gør tjeneste. Hvis man derimod i alle tilfælde vil forstå det i artikel 64 anvendte udtryk (»tjenestesteder«) som en angivelse af medlemsstaternes hovedstæder, vil dette klart føre til en stramning af bestemmelsens ånd og bogstav. Man kan indvende, at det ikke er muligt overalt og til enhver tid at sikre alle tjenestemænd nøjagtig den samme købekraft: man må tage hensyn til, at de statistiske undersøgelser ikke kan blive helt nøjagtige, og til de tekniske problemer i forbindelse med indsamlingen og bearbejdelsen af oplysningerne. I henhold til den allerede nævnte artikel 65, stk. 2, i vedtægten, skal der imidlertid kun ske en tiispasning af justeringskoefficienten i tilfælde af en væsentlig ændring i leveomkostningerne. Det kan heraf udledes, at fællesskabslovgiveren ikke har lagt vægt på, at lønningerne er fuldstændig identiske (identisk købekraft, uanset tjenestested), men at der er en væsentlig og rimelig overensstemmeise, og at man således anerkender eventuelle mindre forskelle. Jeg behøver næppe understrege, at forordning nr. 3087/78 ikke kunne ændre tjenestemandsvedtægten. Forordningen er en forordning til gennemførelse af vedtægten, og den er blevet udstedt i henhold til den i artikel 64, stk. 2, og artikel 65, stk. 3, fastsatte fremgangsmåde. Ud fra princippet om retskildernes rangfølge kan forordningen følgelig ikke indeholde en regel, der fraviger reglerne i den retsakt, som den skal gennemføre.