ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1)

Skal artikel 13, stk. 1, litra b). nr. i), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 883/2004 af 29. april 2004 (1) om koordinering af de sociale sikringsordninger, artikel 3, stk. 1, litra a), og artikel 11, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1071/2009 (2) af 21. oktober 2009 om fælles regler om betingelser for udøvelse af vejtransporterhvervet og om ophævelse af Rådets direktiv 96/26/EF og artikel 4, stk. 1, litra a), i Europa-Parlaments og Rådets forordning (EF) nr. 1072/2009 (3) af 21. oktober 2009 om fælles regler for adgang til markedet for international godskørsel fortolkes således, at det af den omstændighed, at en virksomhed har fået en transporttilladelse i en EU-medlemsstat i henhold til forordning (EF) nr. 1071/2009 og forordning (EF) nr. 1072/2009 og således skal have et faktisk og varigt forretningssted i denne medlemsstat, nødvendigvis følger, at det er uafkræfteligt godtgjort, at virksomheden med henblik på fastlæggelsen af, hvilken social sikringsordning der finder anvendelse, har sit hjemsted som omhandlet i artikel 13, stk. 1, i forordning (EF) nr. 883/2004 i denne medlemsstat, og at myndighederne i beskæftigelsesstaten er bundet af denne konstatering?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af vredegerecht te Antwerpen (Belgien) den 11. november 2021 — Fluvius Antwerpen mod MX

(Sag C-677/21)

(2022/C 84/31)

Processprog: nederlandsk

Den forelæggende ret

Vredegerecht te Antwerpen

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Fluvius Antwerpen

Sagsøgt: MX

Præjudicielle spørgsmål

Skal artikel 2, stk. 1, litra a), jf. artikel 14, stk. 1, i direktiv 2006/112/EF (1), fortolkes således, at uretmæssig modtagelse af energi er en levering af varer, det vil sige en overdragelse af retten til som ejer at råde over et materielt gode?

I benægtende fald skal artikel 14, stk. 2, litra a), i direktiv 2006/112/EF fortolkes således, at uretmæssig modtagelse af energi er en levering af varer, det vil sige en overdragelse af ejendomsretten til en vare mod betaling i henhold til pålæg fra det offentlige eller på dettes vegne eller ifølge loven?

Skal artikel 9, stk. 1, i direktiv 2006/112/EF fortolkes således, at hvis Fluvius har ret til en erstatningsydelse for uretmæssig modtagelse af energi, må Fluvius anses for en afgiftspligtig person efter momsdirektivets artikel 9, stk. 1, fordi den uretmæssige modtagelse af energi er en »økonomisk virksomhed«, som Fluvius Antwerpen udøver, nemlig udnyttelse af et materielt gode med henblik på opnåelse af indtægter af en vis varig karakter?

Såfremt artikel 9, stk. 1, i direktiv 2006/112/EF må fortolkes således, at der ved uretmæssig modtagelse af energi er tale om økonomisk virksomhed, skal artikel 13, stk. 1, første afsnit, i direktiv 2006/112/EF da fortolkes således, at Fluvius Antwerpen er en myndighed, og i bekræftende fald, skal artikel 13, stk. 1, tredje afsnit, da fortolkes således, at den uretmæssige modtagelse af energi er en følge af Fluvius Antwerpens virksomhed, der har et ikke ubetydeligt omfang?

(1) Rådets direktiv 2006/112/EF af 28.11.2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (EUT 2006, L 347, s. 1).
C 84/25

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Verwaltungsgerichtshof (Østrig) den 11. november 2021 — Versicherungsanstalt öffentlich Bediensteter, Eisenbahnen und Bergbau

(Sag C-681/21)

(2022/C 84/32)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Verwaltungsgerichtshof

Parter i hovedsagen

Appellerende myndighed: Versicherungsanstalt öffentlich Bediensteter, Eisenbahnen und Bergbau, repræsenteret ved Finanzprokuratur

Procesdeltager: BB

Præjudicielle spørgsmål

Skal artikel 2, stk. 1, og artikel 6, stk. 1, i Rådets direktiv 2000/78/EF af 27. november 2000 om generelle rammebestemmelser om ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv (1) og princippet om retssikkerhed, beskyttelse af velerhvervede rettigheder og EU-rettens effektivitet fortolkes således, at de er til hinder for en national lovgivning — som den i hovedsagen omhandlede — hvorefter en gruppe af tjenestemænd, der tidligere var begunstiget, på grundlag af pensionsreguleringen med tilbagevirkende kraft ikke længere har ret til pensionsbeløb, som de tidligere havde ret til, og som således (fjernelse med tilbagevirkende kraft af den gruppe, der tidligere var begunstiget, ved ligestilling med den gruppe, der tidligere var ugunstigt stillet) medfører, at også den gruppe af tjenestemænd, der tidligere var ugunstigt stillet, på grundlag af pensionsreguleringen ikke (længere) har ret til pensionsbeløb, som de tidligere havde ret til, og som sidstnævnte gruppe ville være blevet tildelt som følge af den forskelsbehandling med hensyn til alder — ved ikke-anvendelse af en national retsforskrift, som strider mod EU-retten, med henblik på ligestilling med den tidligere begunstigede gruppe — som allerede (flere gange) er blevet fastslået af domstolene?

(1) EFT 2000, L 303, s. 16.
6)

Skal bestemmelsen i databeskyttelsesforordningens artikel 83, stk. 1, hvorefter »administrative bøder skal være effektive, stå i et rimeligt forhold til overtrædelsen og have afskrækkende virkning«, fortolkes således, at den også omfatter tilfælde, hvor den »dataansvarlige« pålægges ansvar, når udvikleren i forbindelse med udviklingen af et IT-produkt også behandler personoplysninger, og fører de uretmæssige behandlinger af personoplysninger foretaget af databehandleren altid automatisk til, at den dataansvarlige ifalder et juridisk ansvar? Skal denne bestemmelse fortolkes således, at den også omfatter tilfælde, hvor den dataansvarlige har et objektivt ansvar?
1)

Skal artikel 47, stk. 4, første og andet punktum, i direktiv 2012/34/ (1) fortolkes således, at bestemmelsen utvetydigt forbyder indførelsen af nationale retsforskrifter, der bestemmer, at i tilfælde af overbelastet infrastruktur kan intensiteten for så vidt angår anvendelsen af jernbaneinfrastrukturen på tidspunktet for kapacitetstildelingen tages i betragtning? Har det nogen betydning for denne bedømmelse, hvorvidt jernbaneinfrastrukturens udnyttelsesgrad er knyttet til den tidligere faktiske udnyttelse af denne infrastruktur eller den planlagte udnyttelse i den periode, hvor den relevante køreplan er gældende? Har bestemmelserne i artikel 45 og 46 i direktiv 2012/34/EU, der tillægger den offentlige infrastrukturforvalter eller den enhed, der træffer afgørelse om kapaciteten, et bredt skøn i forbindelse med samordningen af den ansøgte kapacitet, og gennemførelsen af disse bestemmelser i national ret nogen betydning for denne bedømmelse? Har den omstændighed, at det i et bestemt tilfælde er blevet fastslået, at infrastruktur er overbelastet, som følge af, at to eller flere jernbanevirksomheder ansøger om kapacitet for så vidt angår transporten af det samme gods, nogen betydning for denne bedømmelse?
1)

Skal artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU sammenholdt med chartrets artikel 47, fortolkes således, at disse bestemmelser er til hinder for nationale bestemmelser såsom artikel 47b, stk. 5 og 6, sammenholdt med artikel 30, stk. 1, og artikel 24, stk. 1, i ustawa z dnia 27 lipca 2001 r. — Prawo o ustroju sądów powszechnych (lov om de almindelige domstole af 27.7.2001) hvorefter et national domstolsorgan, såsom et dommerkollegium, har beføjelse til at fritage en dommer ved denne ret fra forpligtelsen til at undersøge visse af eller alle de sager, der er tildelt den pågældende, når: a) der i et dommerkollegium i medfør af lovgivningen indgår retspræsidenter, der er udnævnt til disse embeder af en udøvende myndighed, såsom justitsministeren, der samtidig er generalstatsadvokat; b) dommeren fritages fra forpligtelsen til at behandle de sager, der er tildelt den pågældende, uden dennes samtykke; c) national ret ikke indeholder kriterier, der skal følges af dommerkollegiet når det fritager en dommer fra forpligtelsen til at behandle de sager, der er tildelt den pågældende, eller en forpligtelse til at begrunde fritagelsen eller til at foretage domstolsprøvelse af en sådan fritagelse; d) nogle medlemmer af dommerkollegiet blev udnævnt til dommerembeder under omstændigheder, der svarer til dem, der henvises til i Domstolens dom af 15. juli 2021, Kommissionen mod Polen (disciplinærordning, der finder anvendelse på dommere) (C-791/19, EU:C:2021:596)?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Corte costituzionale (Italien) den 22. november 2021 — E.D.L.

(Sag C-699/21)

(2022/C 73/18)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Corte costituzionale

Tiltalt i straffesagen

E.D.L.

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 1, stk. 3, i rammeafgørelse 2002/584/RIA om den europæiske arrestordre (1), læst i lyset af artikel 3, 4 og 35 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, fortolkes således, at den fuldbyrdende judicielle myndighed, såfremt den finder, at overgivelsen af en person, der lider af alvorlige kroniske og potentielt uhelbredelige sygdomme, kan udsætte den pågældende for risikoen for en alvorlig sundhedsskade, skal anmode den udstedende judicielle myndighed om at fremsende de oplysninger, som kan udelukke denne risiko, og er forpligtet til at afslå overgivelse, hvis den ikke inden for en rimelig frist modtager garantier herfor?

(1) Rådets rammeafgørelse 13.6.2002, om den europæiske arrestordre og om procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne (EFT 2002, L 190, s. 1).
a)

Er artikel 4, nr. 6), i Rådets rammeafgørelse 2002/584/RIA af 13. juni 2002 om den europæiske arrestordre og om procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne (1), fortolket i lyset af rammeafgørelsens artikel 1, stk. 3, og af artikel 7 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, til hinder for en lovgivning som den italienske, hvorefter de fuldbyrdende judicielle myndigheder — inden for rammerne af en procedure iværksat på grundlag af en europæisk arrestordre med henblik på fuldbyrdelse af en frihedsstraf eller en anden frihedsberøvende foranstaltning — afskæres absolut og automatisk fra at afslå at overgive tredjelandsstatsborgere, som opholder sig på eller er bosat på det italienske område, uafhængigt af deres tilknytning hertil?
3)

Hvis det første spørgsmål besvares bekræftende og det andet spørgsmål besvares benægtende, skal artikel 18, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/103/EF af 16. september 2009 om ansvarsforsikring for motorkøretøjer og kontrollen med forsikringspligtens overholdelse, sammenholdt med artikel 3 heri, fortolkes således, at disse bestemmelser er til hinder for nationale regler, hvorefter det forsikringsselskab, over for hvilket ejeren af et køretøj, der blev beskadiget i forbindelse med dets brug, har fremsat et krav om betaling af hypotetiske omkostninger, som han ikke har afholdt, men ville have skullet afholde, hvis han havde besluttede sig for at bringe køretøjet tilbage til den tilstand, det var i før ulykken, kan: a. gøre denne betaling betinget af, at skadelidte beviser, at han rent faktisk har til hensigt at reparere køretøjet på en bestemt måde med en bestemt mekaniker til en bestemt pris på reservedele og serviceydelser, og overføre midlerne til denne reparation direkte til denne mekaniker (eller sælger af eventuelle reservedele, der er nødvendige for reparationen) med et forbehold om tilbagebetaling, hvis det formål, hvortil disse midler blev udbetalt, ikke kan nås, og hvis ikke, da: b. gøre denne betaling betinget af, at forbrugeren forpligter sig til, inden for den aftalte frist, at godtgøre, at han har brugt de udbetalte midler til at reparere køretøjet eller at tilbagebetale dem til forsikringsselskabet, og hvis ikke, da: c. efter udbetalingen af disse midler med angivelse af formålet med udbetalingen (måden for deres anvendelse) og udløbet af den nødvendige periode, inden for hvilken den skadelidte kunne reparere køretøjet, kræve af skadelidte, at denne kan påvise anvendelsen af disse midler til reparation eller tilbagebetaling — for at eliminere muligheden for skadelidtes uretmæssige berigelse som følge af skaden?
—

Det fastslås, at ECB’s afgørelse af 21. december 2018, hvorved det over for appellanten erklæredes, at ECB ikke længere var kompetent til at sikre sit direkte tilsyn med appellanten og træffe foranstaltninger vedrørende denne, er ugyldig i henhold til artikel 264 TEUF.
2.

Skal artikel 8, stk. 1, i direktivet, sammenholdt med artikel 4, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/48/EF af 29. april 2004 om håndhævelsen af intellektuelle ejendomsrettigheder fortolkes således, at det er tilstrækkeligt at sandsynliggøre, at denne foranstaltning vedrører en eksisterende intellektuel ejendomsrettighed, og at denne omstændighed ikke behøver bevises, navnlig når en begæring om udlevering af oplysninger om oprindelse og distributionsnet af varer eller tjenesteydelser går forud for en erstatningssag vedrørende krænkelse af intellektuelle ejendomsrettigheder?
2)

Skal bestemmelserne i artikel 2, stk. 1 og 2, og bestemmelserne i artikel 3, stk. 1, litra c), in fine, i Rådets direktiv 2000/78/EF af 27. november 2000 om generelle rammebestemmelser om ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv, fortolkes således, at de er til hinder for en national lovgivning som den, der følger af artikel 1, stk. 2, i Legea-cadru nr. 330, din 5 noiembrie 2009, privind salarizarea unitară a personalului plătit din fonduri publice (rammelov nr. 330 af 5.11.2009 om et ensartet lønsystem for ansatte, der aflønnes med offentlige midler), som fortolket i Decizia nr. 7/2019 (dom nr. 7/2019) (offentliggjort i Monitorul Oficial al României — det rumænske statstidende — nr. 343 af 6.5.2019), hvorved Înalta Curte de Casație și Justiție (kassationsdomstol) afgjorde en appel i lovens interesse, under omstændigheder, hvor sagsøgeren ikke havde haft den lovbestemte mulighed for at anmode om forhøjet ansættelsesgodtgørelse, idet vedkommende var blevet ansat inden for retsvæsenet efter ikrafttræden af lov nr. 330/2009, dvs. en retsakt, der udtrykkeligt bestemte, at lønrettigheder udelukkende er og forbliver dem, der er fastsat i denne lov, med den følge, at der er skabt en lønmæssig forskelsbehandling i forhold til vedkommendes kollegaer, herunder på baggrund af alderskriteriet, hvilket i praksis er ensbetydende med, at kun de ældre dommere, som tiltrådte tjenesten før januar 2010 (der nød godt af domme afsagt i perioden fra 2006 til 2009, hvis domskonklusion blev genstand for fortolkning i 2019 i kraft af dom nr. 7/2019 fra (Înalta Curte de Casație și Justiție (kassationsdomstol))), opnåede betaling med tilbagevirkende kraft af lønrettigheder (som ligner dem, der udgør kravet i det søgsmål, som er genstand for den foreliggende sag), i perioden fra december 2019 til januar 2020 med hensyn til perioden fra 2010 til 2015, til trods for, at også sagsøgeren i den samme periode var beskæftiget som anklager og udførte de samme arbejdsydelser på de samme vilkår og i den samme institution?
2)

Såfremt det første spørgsmål besvares således, at pengemidlerne og de økonomiske ressourcer tilhører de ordninger, der skal afløse den irakiske udviklingsfond, skal artikel 4 og 6 i forordning (EF) nr. 1210/2003 da fortolkes således, at gennemførelsen af en arrest i de indefrosne tilgodehavender er betinget af, at den nationale kompetente myndighed på forhånd har givet tilladelse hertil? Eller skal disse bestemmelser fortolkes således, at de først kræver tilladelse fra denne nationale myndighed på tidspunktet for frigivelsen af de indefrosne midler?
4.

Hvornår skal det antages, at der foreligger en tilsidesættelse af det drikkevandsretlige forbud mod forringelse i henhold til vandrammedirektivets artikel 7, stk. 3 (jf. standarden for forbuddet mod forringelse i vandrammedirektivets artikel 4, Land Nordrhein-Westfalen, C-535/18, præmis 119, Bund für Umwelt und Naturschutz Deutschland, C-461/13 (5), præmis 52? a. Er enhver forringelse tilstrækkelig for antagelsen om, at der foreligger en tilsidesættelse, eller b. skal der være en sandsynlighed for, at indikatorparameteren for sulfat på 250 mg/l ikke overholdes, eller c. skal der foreligge risiko for et behov for udbedrende foranstaltninger som omhandlet i drikkevandsdirektivets artikel 8, stk. 6, som forøger omfanget af rensningen i forbindelse med fremstillingen af drikkevand?
1)

Skal bestemmelserne i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (1), og navnlig direktivets artikel 2, stk. 1, artikel 9, stk. 1, og artikel 13, stk. 1, fortolkes således, at en kommune (et offentligt organ) handler som en momspligtig person når denne gennemfører et projekt, hvis formål er at fremme brugen af vedvarende energi, ved i henhold til civilretlige aftaler som kommunen har indgået med ejere af ejendomme at forpligte sig til at installere systemer for vedvarende energi på de pågældende ejendomme, og — efter en angiven periode er udløbet — til at overdrage ejendomsretten til disse systemer til ejerne af ejendommene?
2.

Skal bestemmelserne i artikel 2, stk. 1 og 2, og bestemmelserne i artikel 3, stk. 1, litra c), in fine, i Rådets direktiv 2000/78/EF af 27. november 2000 om generelle rammebestemmelser om ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv, fortolkes således, at de er til hinder for en national lovgivning som den, der følger af artikel 1, stk. 2, i Legea-cadru nr. 330, din 5 noiembrie 2009, privind salarizarea unitară a personalului plătit din fonduri publice (rammelov nr. 330 af 5. november 2009 om et ensartet lønsystem for ansatte, der aflønnes med offentlige midler), som fortolket i Decizia nr. 7/2019 (dom nr. 7/2019) (offentliggjort i Monitorul Oficial al României — det rumænske statstidende — nr. 343 af 6. maj 2019), hvorved Înalta Curte de Casație și Justiție (kassationsdomstol) afgjorde en appel i lovens interesse, under omstændigheder, hvor sagsøgeren ikke havde haft den lovbestemte mulighed for at anmode om forhøjet ansættelsesgodtgørelse, idet vedkommende var blevet ansat inden for retsvæsenet efter ikrafttræden af lov nr. 330/2009, dvs. en retsakt, der udtrykkeligt bestemte, at lønrettigheder udelukkende er og forbliver dem, der er fastsat i denne lov, med den følge, at der er skabt en lønmæssig forskelsbehandling i forhold til vedkommendes kollegaer, herunder på baggrund af alderskriteriet, hvilket i praksis er ensbetydende med, at kun de ældre dommere, som tiltrådte tjenesten før januar 2010 (der nød godt af domme afsagt i perioden fra 2006 til 2009, hvis domskonklusion blev genstand for fortolkning i 2019 i kraft af dom nr. 7/2019 fra [Înalta Curte de Casație și Justiție (kassationsdomstol)]), opnåede betaling med tilbagevirkende kraft af lønrettigheder (som ligner dem, der udgør kravet i det søgsmål, som er genstand for den foreliggende sag), i perioden fra december 2019 til januar 2020 med hensyn til perioden fra 2010 til 2015, til trods for, at også sagsøgeren i den samme periode var beskæftiget som anklager og udførte de samme arbejdsydelser på de samme vilkår og i den samme institution?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Naczelny Sąd Administracyjny (Polen) den 5. oktober 2021 — Dyrektor Krajowej Informacji Skarbowej mod Gmina L.

(Sag C-616/21)

(2022/C 95/11)

Processprog: polsk

Den forelæggende ret

Naczelny Sąd Administracyjny

Parter i hovedsagen

Appellant: Dyrektor Krajowej Informacji Skarbowej

Indstævnt: Gmina L.

Præjudicielt spørgsmål

Skal bestemmelserne i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (1), og navnlig direktivets artikel 2, stk. 1, artikel 9, stk. 1, og artikel 13, stk. 1, fortolkes således, at en kommune (et offentligt organ) handler som en momspligtig person når denne gennemfører et program for fjernelse af asbest fra ejendomme, der er beliggende på kommunens område, og som ejes af beboere, der ikke i så henseende påføres nogen udgifter? Eller udgør gennemførelsen af et sådant program en aktivitet, som kommunen foretager i sin egenskab af et offentligt organ og med henblik på at udføre sine opgaver, der har til formål at beskytte beboernes liv og sundhed samt miljøet, hvorved kommunen ikke skal anses som en momspligtig person?

(1) EUT 2006, L 347, s. 1.
2.

Skal bestemmelserne i artikel 2, stk. 1 og 2, og bestemmelserne i artikel 3, stk. 1, litra c), in fine, i Rådets direktiv 2000/78/EF af 27. november 2000 om generelle rammebestemmelser om ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv, fortolkes således, at de er til hinder for en national lovgivning som den, der følger af artikel 1, stk. 2, i Legea-cadru nr. 330, din 5 noiembrie 2009, privind salarizarea unitară a personalului plătit din fonduri publice (rammelov nr. 330 af 5.11.2009 om et ensartet lønsystem for ansatte, der aflønnes med offentlige midler), som fortolket i Decizia nr. 7/2019 (dom nr. 7/2019) (offentliggjort i Monitorul Oficial al României — det rumænske statstidende — nr. 343 af 6.5.2019), hvorved Înalta Curte de Casație și Justiție (kassationsdomstol) afgjorde en appel i lovens interesse, under omstændigheder, hvor sagsøgeren ikke havde haft den lovbestemte mulighed for at anmode om forhøjet ansættelsesgodtgørelse, idet vedkommende var blevet ansat inden for retsvæsenet efter ikrafttræden af lov nr. 330/2009, dvs. en retsakt, der udtrykkeligt bestemte, at lønrettigheder udelukkende er og forbliver dem, der er fastsat i denne lov, med den følge, at der er skabt en lønmæssig forskelsbehandling i forhold til vedkommendes kollegaer, herunder på baggrund af alderskriteriet, hvilket i praksis er ensbetydende med, at kun de ældre dommere, som tiltrådte tjenesten før januar 2010 (der nød godt af domme afsagt i perioden fra 2006 til 2009, hvis domskonklusion blev genstand for fortolkning i 2019 i kraft af dom nr. 7/2019 fra [Înalta Curte de Casație și Justiție (kassationsdomstol)]), opnåede betaling med tilbagevirkende kraft af lønrettigheder (som ligner dem, der udgør kravet i det søgsmål, som er genstand for den foreliggende sag), i perioden fra december 2019 til januar 2020 med hensyn til perioden fra 2010 til 2015, til trods for, at også sagsøgeren i den samme periode var beskæftiget som anklager og udførte de samme arbejdsydelser på de samme vilkår og i den samme institution?
1)

Kræver artikel 23, stk. 3, i rammeafgørelse 2002/584/RIA (1), sammenholdt med artikel 23, stk. 5, heri, at såfremt en tilbageholdt person ikke er blevet overgivet inden for fristen, træffer den fuldbyrdende judicielle myndighed som omhandlet i rammeafgørelsens artikel 6, stk. 2, afgørelse om et nyt tidspunkt for overgivelsen og kontrollerer, om der foreligger særlige omstændigheder (force majeure), og at betingelserne for tilbageholdelse er opfyldt, eller er en procedure, hvor en domstol kun undersøger disse elementer efter anmodning fra parterne, også forenelig med rammeafgørelsen? Hvis forlængelsen af fristen kræver den judicielle myndigheds indgriben, indebærer fraværet af et sådant indgreb nødvendigvis, at fristerne i rammeafgørelsen er udløbet, i hvilket tilfælde den tilbageholdte skal løslades i henhold til samme rammeafgørelses artikel 23, stk. 5?
C 95/6

Appel iværksat den 21. september 2021 af AM.VI. Srl og Quinam Limited, der er Fashioneast Sàrls retlige efterfølger, til prøvelse af dom afsagt af Retten (Tredje Afdeling) den 14. juli 2021 i sag T-297/20 — Fashioneast og AM.VI. mod EUIPO — Moschillo (RICH JOHN RICHMOND)

(Sag C-599/21 P)

(2022/C 95/09)

Processprog: engelsk

Parter

Appellanter: AM.VI. Srl og Quinam Limited, der er Fashioneast Sàrls retlige efterfølger (ved avvocati A. Camusso og M. Baghetti samt ved ügyvéd A. Boros)

Den anden part i appelsagen i appelsagen: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO)

Domstolen (Afdelingen for bevilling af appel) har ved kendelse af 17. januar 2022 besluttet, at appellen ikke admitteres, og at AM.VI. og Quinam Limited bærer deres egne omkostninger.
3.

Overholder minimumsstandarderne for automatisk kontrol af eurosedlers kvalitet ved brug af maskiner til håndtering af pengesedler, under hensyntagen til at de er offentliggjort på ECB’s websted, retssikkerhedsprincippet og artikel 297, stk. 2, TEUF, og er de bindende for og kan påberåbes over for kontanthåndterende virksomheder?