c)

Endelig skal jeg, med henblik på kvalifikationen af de omstridte transaktioner, forsøge at angive, hvilken status »monetært« guld og sølv har efter reglerne om omsætningsafgifter. Efter den fælles ordning vedrørende et ensartet grundlag for beregningen af merværdiafgiften opkræves der merværdiafgift i medlemsstaterne for levering af goder og tjenesteydelser, som mod vederlag foretages i indlandet af en afgiftspligtig person, der optræder i denne egenskab, indførsel af goder, samt opnåelse af tjenesteydelser i indlandet (artikel 2 i Rådets sjette direktiv om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter (Det fælles merværdiafgiftssystem: ensartet beregningsgrundlag, af 17. maj 1977). Lad mig minde om, at dette direktiv skulle skabe forudsætningerne for den fri bevægelighed for varer, tjenesteydelser og kapital mellem medlemsstaterne. I Kommissionens forslag til Rådet, forlagt den 29. juni 1973, var det fastsat, at medlemsstaterne, udover visse former for virksomhed af almen interesse,fritager bankforretninger og navnlig virksomhed vedrørende pengesedler og mønter, der ikke har karakter af at være til samlerbrug, eller vedrørende monetært guld, samt overførsler af penge (artikel 14, B, h)). Denne foranstaltning havde til formål at ophæve nul-satsen (som medførte opretholdelse af fradragsretten for at begrænse internationale konkurrenceforvridninger. Foranstaltningen beror på, at banktransaktioner ikke vedrører varer. Selv om de transaktioner, der foretages i forbindelse med banktransaktionerne ud fra en bestemt synsvinkel har handelsmæssig karakter og giver anledning til opkrævning af provision for de præsterede tjenesteydelser, anses de i almindelighed ikke for transaktioner, der tilfører selve transaktionen selv, f.eks. en lånesum nogen værdi. Merværdiafgiften er en forbrugsafgift, der kun pålægges varer og tjenesteydelser, og transaktioner vedrørende monetært guld falder ikke ind under denne definition. I det ændringsforslag, som Kommissionen forelagde Rådet den 12. august 1974, var monetært guld defineret som »guld af lødighed 900/1000, bestemt for autoriserede finansinstitutioner«. Selvom virksomheden vedrørende betalingsmidler, der ikke er til samlerbrug, eller med monetært guld, som ovenfor defineret, blev fritaget, fordi der ikke fandt nogen fysisk overgivelse sted af »varer« i dette ords almindelige handelsmæssige betydning, gælder denne fritagelse, ifølge Kommissionens sidste ændringsforslag til Rådet, dog ikke »tjenesteydelser forbundet med sådan virksomhed«. Den endelige version af artikel 13, som blev vedtaget af Rådet den 17. maj 1977, lyder således: »B. Med forbehold af andre fællesskabsbestemmelser fritager medlemsstaterne (senest den 1. januar 1978) på betingelser, som de fastsætter for at sikre en korrekt og enkel anvendelse af nedennævnte fritagelser, og med henblik på at forhindre enhver mulig form for svig, unddragelse og misbrug: … d) 4. transaktioner, herunder forhandlinger, vedrørende valuta, pengesedler og mønter, der anvendes som lovligt betalingsmiddel, dog ikke mønter og sedler, som er samlerobjekter; ved samlerobjekter forstås sådanne mønter af guld, sølv eller andet metal, samt sedler, der ikke i almindelighed anvendes som lovligt betalingsmiddel, eller som er af numismatisk interesse.« Altså er handel med betalingsmidler til samlerbrug, der finder sted over en bankdisk, en handelsmæssig transaktion, som er underkastet merværdiafgift; derimod er transaktioner med »monetært« guld og sølv inden for medlemsstaterne fritaget herfor. For at stimulere kapitaltransaktionerne er forhandling vedrørende bank- eller lånetransaktioner desuden fritaget for de særlige omsætningsafgifter. Det skal bemærkes, at direktivet ikke længere taler om monetært guld, men om mønter, som er lovligt betalingsmiddel, og dermed navnlig tager sigte på guldeller sølvmønter,»som i almindelighed anvendes som lovligt betalingsmiddel«. Centralbankers ind- og udførsel af guld, som uden tvivl må anses for »kapitalbevægelser« i vid betydning, er fritaget i medfør af artikel 14, stk. 1, litra j) og artikel 15, stk. 11. Afgørende er herefter, hvad der skal forstås ved »mønter, der anvendes som lovligt betalingsmiddel« og »mønter af guld, sølv … der ikke i almindelighed anvendes som lovligt betalingsmiddel …«. Dette spørgsmål har ikke blot interesse med henblik på at undgå internationale konkurrenceforvridninger, men har også betydning for Fællesskabets egne indtægter, da en del af merværdiafgiften som bekendt nu tilfalder Fællesskabet: overholdes fristen den 1. januar 1978, indebærer dette automatisk, at en del af indtægterner fra merværdiafgiften henføres til Det europæiske økonomiske Fællesskab som en egen indtægt, som Fællesskabets finansautonomi afhænger af. Dette er et punkt til overvejelse for Revisionsretten. I øvrigt er dette direktiv egnet til at skabe rettigheder og forpligtelser for private. Kommissionens svar på de af Domstolen herom stillede spørgsmål forekommer mig vage og ufuldstændige, for ikke at sige unøjagtige. Hvis jeg har forstået forklaringerne rigtig, synes kun to medlemsstater indtil dato at have efterkommet bestemmelserne i det sjette direktiv. I Storhertugdømmet Luxembourg, der hvor Domstolen har sit faste sæde, er i medfør af artikel 1, i en national bekendtgørelse af 24. december 1977, …alene følgende transaktioner fritaget for merværdiafgift: … 2) leveringer og indførsler af guldmønter, som på tidspunktet for transaktionen er lovligt betalingsmiddel i deres oprindelsesland; 3) leveringer og indførsler af andre guldmønter end de under 2) nævnte, såfremt de noteres regelmæssigt og ikke er samlerobjekter af numismatisk karakter … Jeg har forvisset mig om, at transaktioner med Krugerrands var omfattet af denne fritagelse. Endvidere har Kommissionen meddelt, at det i Forbundsrepublikken Tyskland påtænkes at pålægge transaktioner med guldmønter merværdiafgift, selv om disse er lovligt betalingsmiddel, når hovedsagelig handles på grund af deres værdi som ædelt metal eller deres numismatiske værdi. Dette tager navnlig sigte på visse mønter, der er lovligt betalingsmiddel i deres oprindelsesland, såsom Krugerrands. Det tilkommer ikke Domstolen inden for rammerne af den foreliggende procedure at afgøre, om og af hvem Rådets direktiv af 17. maj 1977 ikke er blevet korrekt anvendt. Jeg skal 'for mit vedkommende alene fastslå, at Krugerrands på nuværende tidspunkt falder ind under definitionen af monetært guld; at transaktionerne, herunder handelen med disse mønter i de medlemsstater, hvor de er tilladte, er fritaget for merværdiafgift, fordi de pågældende mønter er »lovligt betalingsmiddel« i deres oprindelsesland eller mønter, som »noteres regelmæssigt«; endvidere at Kommissionen ikke af denne grund har indledt nogen procedure om ikke-overholdelse af traktaten; at de engelske sølvmønter er lovligt betalingsmiddel i deres oprindelsesland; at begge former for mønter, i hvert fald delvis, har været genstand for en transaktion, som parterne gav udseende af, var en »byttehandel med to metaller« — som ikke engang blev gennemført, eftersom selskabet Agosi fortsat hævder at være ejer af 1500 Krugerrands — og at disse i hvert fald er »betalingsmidler af enhver art« efter direktivet af 1960. Hvis vi antager, at Krugerrands er »lovligt betalingsmiddel«, i det mindste i deres oprindelsesland, må det samme være tilfældet med sølvmønterne sixpence, one-shilling og two-shillings, som i hvert fald »de jure« er betalingsmiddel, selv om det ikke var disse mønters pålydende værdi, der interesserede firmaet Agosi, samt half-crowns, som stadig kan veksles i Bank of England, og som, i hvert fald delvis, »de facto« er blevet anvendt som »betalingsmiddel«. Derimod er handelen med samlerobjekter af numismatisk art undergivet merværdiafgift, da de i højere grad er »varer« end »kapital«, selv om grænsen mellem numismatik, guld- og sølvsmedehandel og »pengeanbringelser« undertiden er flydende.