ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
—

Femte anbringende: tilsidesættelse af artikel 18, stk. 1, litra b), i forordning nr. 806/2014, idet det i den appellerede dom ikke tiltrædes, at muligheden for tidlig indgriben, som ville have forhindret, at Banco Popular ikke længere var levedygtig, ville medføre, at afgørelsen om afvikling var ugyldig.
2.

Retten begik en retlig fejl, idet den kvalificerede de faktiske omstændigheder på en juridisk ukorrekt måde og med urette konkluderede, at Kommissionen med hensyn til de aktiver under forvaltning, som i 1979 blev tildelt Lekarna Ljubljana p.o. og som i 1997 blev overført til Lekarna Ljubljana, stod over for alvorlige vanskeligheder, hvorfor den i denne sag burde have indledt den procedure, der er fastsat i 108, stk. 2, TEUF.
4.

Skal 33. betragtning til og artikel 1, 3 samt 8 og artikel 2, litra i) og j), i Rådets direktiv 2009/119/EF af 14. september 2009 om forpligtelse for medlemsstaterne til at holde minimumslagre af råolie og/eller olieprodukter under hensyntagen til dette direktivs formål og i lyset af proportionalitetsprincippet som omhandlet i artikel 52, stk. 1, sammenholdt med artikel 17 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, fortolkes således, at disse bestemmelser er til hinder for nationale bestemmelser såsom de i hovedsagen omhandlede, hvorefter en person er forpligtet til at oprette og opretholde lagre af et produkt, som vedkommende ikke anvender i forbindelse med sin økonomiske aktivitet, og som ikke har nogen sammenhæng med denne aktivitet, idet denne forpligtelse desuden er forbundet med en betydelig økonomisk byrde (som i praksis medfører, at det er umuligt at opfylde den), eftersom personen hverken råder over produktet eller er importør og/eller indehaver af produktet?
2)

Er det foreneligt med EU-rettens forrang, at den tyske lovgiver i § 83, stk. 1, nr. 3, Gesetz über die internationale Rechtshilfe in Strafsachen (lov om international retshjælp i straffesager) har udformet tilfældet, hvor den pågældende ikke selv var til stede under den retssag, der førte til afgørelsen, som en absolut hindring for overgivelse, selv om artikel 4a, stk. 1, i rammeafgørelse 2002/584/ RIA, som affattet ved rammeafgørelse 2009/299/RIA, kun fastsætter en fakultativ nægtelsesgrund i dette tilfælde?
2)

Skal artikel 12, stk. 2, i direktiv 2015/2302 fortolkes således, at den rejsende allerede har ret til gebyrfri opsigelse, hvis det på tidspunktet for meddelelsen af opsigelsen måtte forudses, at der ville indtræffe uundgåelige og ekstraordinære omstændigheder?
1)

Skal artikel 2 i Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) 2016/278 (1) af 26. februar 2016 fortolkes således, at ophævelsen af antidumpingtold, ud over at have virkning for fremtiden fra den 28. februar 2016 også omfatter import af skruer, bolte, møtrikker og lignende varer, der er pålagt denne told indtil den 27. februar 2016, men i forhold til hvilke fastsættelsen (af antidumpingtold og andre afgifter), er fundet sted på et tidspunkt, der ligger efter den 28. februar 2016 (efteropkrævning)?
1.

Skal artikel 1, stk. 2, litra b), i forordning nr. 1215/212 (1) (herefter »Bruxelles I-forordningen«) i forbindelse med artikel 3, stk. 1, i forordningen nr. 1346/2000 (2) om insolvensbehandling fortolkes således, at begreberne »konkurs, akkord og andre lignende ordninger« i Bruxelles I-forordningens artikel 1, stk. 2, litra b), også omfatter en procedure, hvor fordringen i stævningen betegnes som en ren handelsfordring, uden at det nævnes, at der allerede er indledt konkurs mod indstævnte, til trods for, at det egentlige retsgrundlag for fordringen er specifikke særregler i den nederlandske konkurslovgivning (artikel 25, stk. 2, i Wet van 30 september 1893, op het faillissement en de surséance van betaling [(den nederlandske lov af 30. september 1893 om konkurs og betalingsudsættelse (herefter »NFW«)]), og hvorved: — det skal afgøres, om en sådan fordring skal anses for at være en verificerbar fordring (artikel 26, jf. artikel 110 i NFW) eller for en ikkeverificerbar fordring (NFW’s artikel 25, stk. 2), og — spørgsmålet, om den ene eller begge fordringer kan gøres gældende samtidigt, eller om den ene fordring udelukker den anden, under hensyntagen til de særlige retsvirkninger som hver af disse fordringer giver anledning til (blandt andet muligheden for at gøre en bankgaranti udstedt efter konkursen gældende), skal afgøres i henhold til de specifikke regler i den nederlandske konkursret? samt
1.

Skal artikel 4a, stk. 1, litra a), nr. i), i rammeafgørelse 2002/584/RIA (1), som affattet ved rammeafgørelse 2009/299/RIA (2), i tilfælde af forkyndelse af en indkaldelse for en voksen bofælle fortolkes således, at den udstedende judicielle myndighed skal dokumentere, at den berørte person faktisk har modtaget indkaldelsen, eller skal artikel 4a, stk. 1, litra a), nr. i), i rammeafgørelse 2002/584/RIA, som affattet ved rammeafgørelse 2009/299/RIA, fortolkes således, at forkyndelsen for den voksne bofælle dokumenterer det faktiske kendskab, hvis den berørte person ikke sandsynliggør, at han ikke har fået kendskab til indkaldelsen, og af hvilke grunde?
2.

Skal artikel 36 og artikel 37 fortolkes således, at disse bestemmelser er til hinder for, at en medlemsstat udpeger et land som et delvist sikkert oprindelsesland med visse territoriale undtagelser, hvor formodningen om, at den pågældende del af landet er sikker for ansøgeren, ikke finder anvendelse, og hvis en medlemsstat udpeger et land med sådanne territoriale undtagelser som sikkert, kan det pågældende land som helhed ikke betragtes som et sikkert oprindelsesland i henhold til dette direktivs formål?
1)

Skal en procedure til fastsættelse af en samlet straf også anses for omfattet af anvendelsesområdet for artikel 41, stk. 1, i rammeafgørelse 2002/584/RIA (1), som affattet ved rammeafgørelse 2009/299/RIA (2), hvis afgørelsen ganske vist træffes ved dom på grundlag af en mundtlig forhandling, men der under denne hverken kan foretages en prøvelse af domfældelsen eller en ændring af den straf, der er tildelt for den enkelte strafbare handling?
3.

Kan den nationale ret, såfremt betalingsinstrumentet (herunder det, der berettiger en tredjepart til at foretage dispositioner i betalerens navn) i formel (ydre) henseende er forskriftsmæssigt, lægge til grund, at betalingstransaktionen er autoriseret, dvs. at betaleren har givet samtykke til, at den blev foretaget?
2.

Skal artikel 45 TEUF og artikel 7 i forordning (EU) nr. 492/2011 (2) fortolkes således, at de er til hinder for en national ordning, hvorefter betaling af en kompensation for det indtægtstab, der opstår for arbejdstagere på grund af en af sundhedsmyndighederne fastsat isolation på grund af et positivt covid-19-testresultat (idet kompensationen i første omgang skal udbetales af arbejdsgiveren til arbejdstageren, og et kompensationskrav mod forbundsstaten dermed overgår til arbejdsgiveren), er afhængig af, at isolationen fastsættes af en indenlandsk myndighed på grundlag af nationale epidemiretlige bestemmelser, således at en sådan kompensation ikke betales til arbejdstagere, der som grænsearbejdere har deres bopæl i en anden medlemsstat, og hvis isolation (»karantæne«) fastsættes af sundhedsmyndighederne i deres bopælsstat?
2)

Skal artikel 3, stk. 4, og artikel 18 i direktiv 2009/28 fortolkes således, at disse bestemmelser er til hinder for en national lovgivning, hvorefter muligheden for fysisk at iblande biobrændstoffer er begrænset til producenter af biobrændstoffer, der har status som afgiftsoplag til forarbejdning, idet denne mulighed således ikke er tilgængelig for enheder med iblandingspligt, der importerer brændstoffer i overensstemmelse med deres status som registreret modtager, når sidstnævnte kan gøre brug af muligheden for at erhverve biobrændstofcertifikater, idet de i modsat fald risikerer at skulle betale en kompensation (som materielt svarer til en bøde)?
1.

Følger der under omstændigheder som de i hovedsagen foreliggende af artikel 7 i Rådets forordning (EF, Euratom) nr. 2988/95 (1) af 18. december 1995, sammenholdt med artikel 56, stk. 1, og artikel 54, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1306/2013 (2) af 17. december 2013 og med artikel 35, stk. 6, i Kommissionens delegerede forordning (EU) nr. 640/2014 (3) af 11. marts 2014, et retsgrundlag med direkte virkning, der giver mulighed for at kræve tilbagebetaling af landbrugsstøtte finansieret af Den Europæiske Landbrugsfond for Udvikling af Landdistrikterne (ELFUL), som er opnået på baggrund af svig, fra repræsentanterne for en støttemodtager, der er en juridisk person, når disse repræsentanter forsætligt har afgivet urigtige oplysninger for på svigagtig vis at opnå støtten?
1.

Skal 33. betragtning, artikel 1, 3 og 8 og artikel 2, litra i) og j), i Rådets direktiv 2009/119/EF (1) af 14. september 2009 om forpligtelse for medlemsstaterne til at holde minimumslagre af råolie og/eller olieprodukter under hensyntagen til direktivets formål og artikel 2, litra d), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1099/2008 (2) af 22. oktober 2008 om energistatistik og i lyset af proportionalitetsprincippet som omhandlet i artikel 52, stk. 1, sammenholdt med artikel 17 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder fortolkes således, at de er til hinder for nationale bestemmelser såsom de i hovedsagen omhandlede, hvorefter personer, som i produktionsøjemed har foretaget indkøb inden for Fællesskabet af jordoliekoks som omhandlet i nr. 3.4.23 i bilag A til forordning (EF) nr. 1099/2008, kan forpligtes til at oprette beredskabslagre?
3)

Kan artikel 5, stk. 2, litra b), i Rådets direktiv 2008/7/EF af 12. februar 2008 fortolkes således, at denne bestemmelse er til hinder for, at der lægges stempelafgift på provision opkrævet for finansielle formidlingstjenester ydet af en bank i forbindelse med i) tilbagekøb af gældsinstrumenter, ii) udstedelse og placering af omsættelige værdipapirer og iii) kapitalforhøjelse gennem offentlig tegning af udstedte aktier, hvilke tjenester omfatter pligt til at identificere og kontakte investorer med henblik på at distribuere værdipapirerne, modtage tegnings- eller købsordrer og, i visse tilfælde, købe de værdipapirer, der udbydes?
C 380/2

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Cour de cassation (Belgien) den 7. juni 2022 — IT mod État belge

(Sag C-365/22)

(2022/C 380/02)

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Cour de cassation

Parter i hovedsagen

Appellant: IT

Indstævnt: État belge

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 311, stk. 1, nr. 1), i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (1) fortolkes således, at udrangerede motorkøretøjer, som en brugtvogns- og skrotforhandler har erhvervet fra en af personer, der er nævnt i direktivets artikel 314, og som er bestemt til at sælges »som reservedele«, uden at delene er udtaget, udgør »brugte genstande« i denne bestemmelses forstand?

(1) EUT 2006, L 347, s. 1.
3)

Såfremt spørgsmål 2 besvares benægtende: må den nationale kompetente myndighed da anvende en generel national oplysningsordning, hvorefter der ikke udleveres oplysninger, for så vidt udleveringen heraf ikke vejer tungere de interesser, der er forbundet med eksempelvis forholdet til andre stater og internationale organisationer, offentlige organers inspektion, kontrol og tilsyn, respekten for privatlivets fred og forhindring af uforholdsmæssige fordele eller ulemper for fysiske eller juridiske personer?
2.

Foreligger der en aftale indgået uden for fast forretningssted som omhandlet i artikel 2, nr. 8) og 9), i direktiv 2011/83/EU, når forhandlingerne om aftalen finder sted på en kreditformidlers faste forretningssted, og kreditformidleren forbereder transaktioner med forbrugere for den erhvervsdrivende, men ikke selv har beføjelse til at indgå de pågældende aftaler?
1)

Er institutionen i den medlemsstat, der har udstedt A1-attesten, og som ex officio, uden anmodning fra den kompetente institution i den berørte medlemsstat, har til hensigt at annullere/tilbagetrække den udstedte attest eller erklære den ugyldig, forpligtet til at gennemføre en forligsprocedure med den kompetente institution i en anden medlemsstat, der svarer til de regler, som gælder i henhold til artikel 6 og artikel 16, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 987/2009 (1) af 16. september 2009 om gennemførelse af forordning (EF) nr. 883/2004 om koordinering af de sociale sikringsordninger […]?
2)

Er det for besvarelsen af spørgsmålet om, hvem der i henhold til artikel 203 i Rådets direktiv 2006/112/EF skal anses for at være den person, der har anført moms på en faktura, og som er forpligtet til at betale moms under de omstændigheder, der er nævnt i spørgsmål 1, væsentligt, om den afgiftspligtige person, der beskæftiger den ansatte, som uretmæssigt har anført oplysningerne om den afgiftspligtige person på en momsfaktura, kan foreholdes ikke at have udvist rettidig omhu i tilsynet med den ansatte?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesverwaltungsgericht (Tyskland) den 20. juli 2022 — Forbundsrepublikken Tyskland mod GS, repræsenteret ved forældrene

(Sag C-484/22)

(2022/C 380/08)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Bundesverwaltungsgericht

Parter i hovedsagen

Revisionsappellant: Forbundsrepublikken Tyskland

Revisionsindstævnt: GS, repræsenteret ved forældrene

Procesdeltager: Repræsentanten for det offentliges interesser ved Bundesverwaltungsgericht

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 5, litra a) og b), i direktiv 2008/115/EF (1) fortolkes således, at den undtagelsesfrit er til hinder for retmæssigheden af en afgørelse om tilbagesendelse, som træffes over for en mindreårig tredjelandsstatsborger sammen med et afslag på dennes ansøgning om international beskyttelse og fastsætter en udrejsefrist over for den pågældende på 30 dage fra det tidspunkt, hvor afgørelsen bliver endelig, når der på ubestemt tid af retlige grunde ikke kan ske tilbagesendelse af nogen af forældrene til et land anført i artikel 3, nr. 3), i direktiv 2008/115/EF, og det dermed heller ikke med rimelighed kan kræves af den mindreårige at forlade medlemsstaten henset til vedkommendes beskyttelsesværdige familieliv (artikel 7 og artikel 24, stk. 2, i chartret om grundlæggende rettigheder (2) og artikel 8 i den europæiske menneskerettighedskonvention), eller er det tilstrækkeligt, at der efter vedtagelsen af afgørelsen om tilbagesendelse skal tages hensyn til barnets tarv og familieliv som omhandlet i artikel 5, litra a) og b), i direktiv 2008/115/EF på grundlag af en national bestemmelse, idet udsendelsen udsættes?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/115/EF af 16.12.2008 om fælles standarder og procedurer i medlemsstaterne for tilbagesendelse af tredjelandsstatsborgere med ulovligt ophold (EUT 2008, L 348, s. 98).

(2) EFT 2000, C 364, s. 1.
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Judecătoria Lehliu-Gară (Rumænien) den 29. marts 2022 — Straffesag mod KN, LY, OC og DW

(Sag C-230/22)

(2022/C 368/15)

Processprog: rumænsk

Den forelæggende ret

Judecătoria Lehliu-Gară

Parter i hovedsagen

Tiltalte: KN, LY, OC og DW

Præjudicielt spørgsmål

Er artikel 2 i traktaten om Den Europæiske Union (vedrørende overholdelsen af retsstatsprincippet og af menneskerettighederne) med henvisning til artikel 48, stk. 2, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder vedrørende retten til forsvar og artikel 49 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder vedrørende legalitetsprincippet samt princippet om proportionalitet mellem lovovertrædelse og straf til hinder for, at en handling foretaget i strid med en hvilken som helst lov på nationalt plan kvalificeres som en strafbar handling, uden at de love eller retsforskrifter, hvis overtrædelse medfører, at der ifaldes strafansvar, udtrykkeligt angives?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal Supremo (Spanien) den 3. juni 2022 — Industria de Diseño Textil, SA (Inditex) mod Buongiorno Myalert SA

(Sag C-361/22)

(2022/C 368/21)

Processprog: spansk

Den forelæggende ret

Tribunal Supremo

Parter i hovedsagen

Kassationsappellant: Industria de Diseño Textil, SA (Inditex)

Kassationsindstævnt: Buongiorno Myalert SA

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 6, stk. 1, litra c), i direktiv 89/104/EF (1) fortolkes således, at den implicit omfatter den mere generelle adfærd, som artikel 14, stk. 1, litra c), i direktiv (EU) 2015/2436 (2) nu henviser til: brug af »varemærket for at identificere eller henvise til varer eller tjenesteydelser som tilhørende indehaveren af det pågældende varemærke«?

(1) Rådets første direktiv 89/104/EØF af 21.12.1988 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varemærker (EFT 1989, L 40, s. 1).

(2) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2015/2436 af 16.12.2015 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varemærker (EUT 2015, L 336, s. 1).
1)

Er artikel 12 og artikel 24, stk. 1, i rammeafgørelse 2002/584/RIA (1), sammenholdt med artikel 6 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, til hinder for, at en eftersøgt person, hvis overgivelse med henblik på fuldbyrdelse af en frihedsstraf er blevet endeligt godkendt men udsat »for at vedkommende kan retsforfølges i den fuldbyrdende medlemsstat […] for en anden overtrædelse end den, der ligger til grund for den europæiske arrestordre« varetægtsfængsles under denne strafforfølgning for at fuldbyrde den europæiske arrestordre?
2)

Er en regel som den, der er indeholdt i artikel 251 i Ley de Navegación Marítima (søfartsloven), og som kræver, at værnetingsklausulen skal være forhandlet »individuelt og særskilt« med en tredjemand, for at klausulen kan håndhæves over for denne, forenelig med artikel 25 i forordning 1215/2012 og med Domstolens retspraksis, der fortolker denne bestemmelse i tilfælde, hvor konnossementet omsættes til en tredjemand, som er modtager af varerne, men som ikke er part i kontrakten mellem aflasteren og den kontraherende fragtfører?
1)

Kan afgørelse 2014/512/FUSP (1), navnlig artikel 5 og 7, i lyset af retssikkerhedsprincippet og princippet nulla poena sine lege, fortolkes således, at den ikke er til hinder for en national foranstaltning (civilretlig sanktion), som gør det muligt at konfiskere de fulde beløb, der hidrører fra en af de i artikel 2, stk. 2, litra a), i afgørelse 2014/512/FUSP nævnte transaktioner, såfremt det konstateres, at den konkrete handling kvalificeres i den nationale lovgivning som en lovovertrædelse?
3.

Såfremt det første eller det andet spørgsmål besvares benægtende: Skal direktiv 92/13/EØF og navnlig dettes artikel 1, stk. 1, fjerde afsnit, fortolkes således, at de nationale klageinstansers kompetence til at behandle klager over ordregivernes beslutninger skal omfatte alle ordregivende enheder i den medlemsstat, hvor klageinstansen befinder sig, eller afhænger kompetencen af, om den bestemmende indflydelse over den ordregivende enhed [som omhandlet i artikel 3, nr. 4), litra c), eller artikel 4, stk. 2, i direktiv 2014/25/EU] udøves af regionale myndigheder eller offentligretlige organer, som kan henregnes til den medlemsstat, hvor kontrolinstansen befinder sig?
C 368/15

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunalul Satu Mare (Rumænien) den 10. juni 2022 — Nord Vest Pro Sani Pro SRL mod Administraţia Judeţeană a Finanţelor Publice Satu Mare og Direcţia Generală Regională a Finanţelor Publice Cluj-Napoca

(Sag C-387/22)

(2022/C 368/23)

Processprog: rumænsk

Den forelæggende ret

Tribunalul Satu Mare

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Nord Vest Pro Sani Pro SRL

Sagsøgte: Administraţia Judeţeană a Finanţelor Publice Satu Mare og Direcţia Generală Regională a Finanţelor Publice Cluj-Napoca

Præjudicielt spørgsmål

Skal de nævnte bestemmelser [i EU-retten] fortolkes således, at de er til hinder for en retstilstand som den i den foreliggende sag omhandlede, hvorefter den rumænske lovgiver kan behandle rumænske handelsselskaber, der udøver erhvervsmæssig virksomhed på den rumænske stats område, skattemæssigt anderledes end selskaber, der udøver denne virksomhed på andre [EU-medlems-]staters område, således at det sagsøgende selskab, der hovedsageligt har leveret tjenesteydelser på Østrigs og Tysklands område, ikke er omfattet af de skattefritagelser, som andre virksomheder i bygge- og anlægssektoren, der udøver deres aktiviteter på den rumænske stats område, nyder godt af?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Spetsializiran nakazatelen sad (Bulgarien) den 28. juni 2022 — straffesag mod VB

(Sag C-430/22)

(2022/C 408/37)

Processprog: bulgarsk

Den forelæggende ret

Spetsializiran nakazatelen sad

Tiltalt i straffesagen

VB

Præjudicielle spørgsmål

Skal artikel 8, stk. 4, andet punktum, i direktiv 2016/343 (1) fortolkes således, at bestemmelsen forpligter den nationale ret, der dømmer den tiltalte, uden at vedkommende er til stede, og uden at betingelserne i artikel 8, stk. 2, er opfyldt, til udtrykkeligt at gøre opmærksom på den tiltaltes ret til genoptagelse af sagen i henhold til direktivets artikel 9, således at den tiltalte på et senere tidspunkt, navnlig når vedkommende pågribes med henblik på straffuldbyrdelse, kan underrettes om denne ret? Spørgsmålet opstår i lyset af, at det i national ret ikke er fastsat, at den person, der er blevet dømt uden at være til stede, skal underrettes om sin ret til genoptagelse af sagen, når vedkommende pågribes med henblik på straffuldbyrdelse; det fastsættes heller ikke, at en ret skal medvirke ved udstedelsen af en europæisk arrestordre med henblik på fuldbyrdelse af straffen?

Skal artikel 8, stk. 4, andet punktum, i direktiv 2016/343 og navnlig formuleringen: »også underrettes om muligheden for at anfægte afgørelsen og om retten til en ny retssag eller et andet retsmiddel i overensstemmelse med artikel 9« fortolkes således, at der er tale om en underretning om en officielt anerkendt ret til genoptagelse, eller er der tale om en underretning om retten til at anmode om en sådan genoptagelse, idet det efterfølgende fortsat skal prøves, om anmodningen er begrundet?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2016/343 af 9.3.2016 om styrkelse af visse aspekter af uskyldsformodningen og retten til at være til stede under retssagen i straffesager (EUT 2016, L 65, s. 1).
3)

Tillader artikel 72, stk. 1, litra e), sammenholdt med stk. 4, litra a) og b), i direktiv 2014/24 en national lovgivning eller praksis for fortolkning og anvendelse af denne lovgivning, hvorefter udførelsen af kontrakten i et tilfælde som i hovedsagen (hvor der i udbudsdokumenterne blev fastlagt en maksimumsfrist og det seneste tidspunkt for udførelsen af kontrakten; fristen også er en indikator inden for rammerne af metodologien for vurdering af tilbuddene; den i udbudsdokumenterne fastlagte maksimumsfrist og det seneste tidspunkt blev overskredet ved den faktiske udførelse af kontrakten, uden at der forelå uforudsigelige omstændigheder, og den ordregivende myndighed godkendte udførelsen uden bemærkninger og ikke rejste krav om bod for forsinkelse) under tilsidesættelse af betingelserne i den del af udbudsdokumenterne og kontrakten, der vedrører fristen, hvis der ikke foreligger uforudsigelige omstændigheder, og den ordregivende myndighed ikke har gjort bemærkninger, kun fortolkes som en ukorrekt udførelse af kontrakten og ikke som en retsstridig væsentlig ændring af kontrakten for så vidt angår den del, der vedrører fristen for udførelsen?
—

Følgelig annulleres Rådets afgørelse (FUSP) 2021/855 af 27. maj 2021 om ændring af afgørelse 2013/255/FUSP om restriktive foranstaltninger over for Syrien (1), for så vidt som den gælder for sagsøgeren.
1)

Er artikel 1, [stk. 1, første afsnit, litra b)], og artikel 6 i direktiv 98/59/EF om tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivninger vedrørende kollektive afskedigelser (1), læst i lyset af anden og sjette betragtning til samme direktiv, til hinder for en national lovgivning, hvorefter en arbejdsgiver ikke har en forpligtelse til at konsultere de arbejdstagere, som er omfattet af en kollektiv afskedigelsesprocedure, for så vidt som arbejdstagerne savner udpegede repræsentanter og ikke har en lovbestemt forpligtelse til at udpege disse?