ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
213

I den foreliggende sag har sagsøgeren ikke påberåbt sig nogen grund, som skulle have forhindret indgivelsen af det omhandlede dokument samme med stævningen. Hvad angår sagsøgerens argument om, at dette dokument beviser, at det af sagsøgeren anførte vedrørende den del af kartellet, der omhandlede calciumcarbidgranulat, ikke er tvetydigt, er det tilstrækkeligt at bemærke, at det ikke fremgår af den anfægtede beslutning, at Kommissionen har foretaget en sådan bedømmelse af sagsøgerens erklæringer. Tværtimod har Kommissionen, som det allerede er nævnt, på positiv vis taget hensyn til den omstændighed, at sagsøgeren var den første virksomhed, der bragte denne del af kartellet til Kommissionens kendskab, samtidig med at Kommissionen bemærkede, at sagsøgeren ikke havde indgivet tilstrækkelige beviser til Kommissionen vedrørende denne del af kartellet. Selv hvis det antages, at den argumentation, Kommissionen har fremført for Retten vedrørende dette spørgsmål, skal forstås således, at Kommissionen har påberåbt sig, at sagsøgerens erklæringer var af tvetydig karakter, er dette element, som på ingen måde nævnes i den anfægtede beslutning, uden relevans for sagens afgørelse og kan ikke tages i betragtning af Retten, således at sagsøgerens anmodning om at fremlægge et uddrag af sagsøgerens erklæring, hvis den, som sagsøgeren har hævdet, kun tilsigter at modsige dette argument, må afvises.
21

Det anføres i den anfægtede beslutning, at den overordnede plan for kartellet bestod i en fordeling af leverancerne af autoglas mellem karteldeltagerne, der omfattede såvel eksisterende som nye leveringskontrakter. Formålet med planen var at sikre, at deltagernes markedsandele var stabile. For at opfylde den udvekslede deltagerne under de møder og kontakter, hvortil der henvises i præmis 16-20 ovenfor, oplysninger om priser og andre følsomme data. Desuden koordinerede de deres prispolitik og politik for forsyning af kunderne. Navnlig samordnede de deres svar på bilfabrikanternes indkaldelser af pristilbud for at påvirke disses valg af glasleverandør eller, hvor der var tale om flere forskellige leverancer, glasleverandører. Deltagerne rådede i denne forbindelse over to midler til at fremme, at en leveringskontrakt blev tildelt den aftalte producent, nemlig ikke at afgive noget tilbud eller at afgive et skyggetilbud, dvs. et tilbud med højere priser end den pågældende producents. Når det viste sig nødvendigt for at sikre, at det samlede udbud på EØS-plan fortsat var i overensstemmelse med den aftalte fordeling, blev der truffet afhjælpende foranstaltninger i form af kompensation til en eller flere deltagere. Når afhjælpende foranstaltninger skulle omfatte løbende leveringskontrakter, bestod det middel, hvormed konkurrenterne justerede deres markedsandele, i at meddele bilfabrikanterne, at leveringen af de bestilte dele var blevet vanskeliggjort af et teknisk problem eller af råvaremangel og at foreslå dem at benytte en alternativ leverandør.
83

Det skal, som sagsøgeren med rette har anført i sine processkrifter, fastslås, at institutionerne i deres analyse ikke har taget hensyn til »eksistensen af andre eksportmarkeders evne til at absorbere eventuel yderligere udførsel«, som det imidlertid kræves i henhold til grundforordningens artikel 3, stk. 9. Det fremgår nemlig af 119. betragtning til den midlertidige forordning, at Kommissionen alene har omtalt USA, Algeriet og Sydkorea for at angive disse landes andel i den samlede kinesiske eksport. Der er ikke fremført nogen præcis oplysning om udviklingen på de nævnte markeder og deres eventuelle evne til at absorbere yderligere udførsel. Det er dog »på denne baggrund«, at Kommissionen har fastslået, »at en stor del af den ekstra kapacitet, der er skabt for nylig, vil[le] blive omdirigeret til EF-markedet«. Som institutionerne har anført, er produktionskapaciteten i Kina og eksportmængden steget (118. betragtning til den midlertidige forordning), og samtidig er ovennævnte tredjelandes andel i den samlede kinesiske eksport steget. Som det fremgår af 119. betragtning til den midlertidige forordning, betyder det, at eksportmængden til disse tredjelande ligeledes er steget. Den eneste indikation for udviklingen på markederne i de andre lande er konstateringen om, at der ligeledes kan forventes »en kraftig indskrænkning af nogle af disse markeder, især USA«. Ud over at denne konstatering er upræcis, bl.a. hvad angår de pågældende lande og mængden, og at den er fremsat efter Kommissionens konklusion om, at en stor del af den ekstra kapacitet, der er skabt for nylig, vil blive omdirigeret til EF-markedet, skal den ses på baggrund af det forhold, at institutionerne for EU-markedet ligeledes forventede et kraftigt fald i efterspørgslen. Sidstnævnte forhold fremgår ikke af institutionernes analyse vedrørende en eventuel omdirigering af den kinesiske eksport til EU-markedet.
50

På denne baggrund kan institutionernes standpunkt om, at grundforordningens artikel 2, stk. 7, gør det muligt for dem uden at handle i strid med antidumpingaftalen ikke at anvende regler for beregning af normalværdien, der er forenelige med aftalens artikel 2.1 og 2.2, selv når den anden tillægsbestemmelse til stk. 1 i GATT’s artikel VI ikke finder anvendelse, og når eksportstatens instrumenter for tiltrædelse ikke giver en sådan mulighed, ikke tiltrædes. Det fremgår ligeledes af den forudgående analyse, at institutionernes argument om, at hverken antidumpingaftalen eller GATT indfører en særlig forpligtelse til at behandle Armenien som et land med markedsøkonomi, er uden relevans, eftersom den pligt, der følger af disse aftaler består i en anvendelse over for andre WTO-medlemmer, såsom Republikken Armenien, af regler, der er forenelige med antidumpingaftalens artikel 2.1 og 2.2 med de forbehold, der er anført i præmis 48 og 49 ovenfor. I denne forbindelse bemærkes, at de pågældende artikler indeholder et sæt af klare, præcise og detaljerede regler, der fastlægger fremgangsmåden for beregning af normalværdien af den samme vare (jf. præmis 36 ovenfor) uden at tilføje disse regler vilkår, som overlader anvendelsen af reglerne til WTO-medlemmernes skøn. Endvidere er muligheden for at fravige disse regler på grundlag af den anden tillægsbestemmelse til stk. 1 i GATT’s artikel VI, som antidumpingaftalens artikel 2.7 henviser til, præcist afgrænset. Bestemmelsens anvendelsesområde omfatter navnlig »land[e], der har et fuldstændigt eller i det væsentlige fuldstændigt monopol på sin handel, og hvor alle indenlandske priser fastsættes af staten«. Følgelig er denne retsregel klar for så vidt angår de situationer, den omfatter, således at både Kommissionen og Rådet gives mulighed for at bedømme, om et WTO-medlem svarer til den pågældende beskrivelse, og Unionens retsinstanser gives mulighed for at efterprøve denne bedømmelse og i givet fald at drage de nødvendige konsekvenser i henhold til den retspraksis, der er anført i præmis 36 ovenfor.
28

Ved foranstaltning med henblik på sagens tilrettelæggelse af 13. juni 2012 anmodede Retten de nævnte advokater om: — at tilvejebringe et bevis for, at de havde meddelt sagsøgeren deres beslutning om ikke længere at repræsentere denne i forbindelse med den foreliggende sag — med anbefalet brev med kvittering for modtagelsen — at anmode sagsøgeren om senest den 2. juli 2012 at udpege nye repræsentanter — i mangel af en sådan udpegelse inden for den fastsatte frist at informere denne om, at Retten påtænker af egen drift at fastslå, at sagen var blevet uden genstand — at tilvejebringe et bevis for det ovenfor omhandlede brev.
148

Sagsøgerne har i det væsentlige bestridt, at adfærden udvist af P., direktøren for ITR Rubbers (senere Parker ITR) »Oil & Gas«-afdeling, kan tilregnes dem på grund af den omstændighed for det første, at P. forholdt dem sandheden ved at gennemføre en svigagt plan med det formål at gøre det muligt for ham, såvel som for forskellige selskaber, som han kontrollerede, eller som han var forbundet med, at drage fordel af de ulovlige fordele, som kartellet medførte, og for det andet, at P. med alle midler havde modsat sig, at Parker-Hannifin indtrådte i den forretningsmæssige ledelse af afdelingen for pumpeslanger til brug på havet, som han varetog på fuldstændig selvstændig vis, og sagsøgerne har endelig for det tredje gjort gældende, at de var de primære skadelidte ved P.s handlinger, som kun var foretaget i dennes personlige egeninteresse og dennes selskabers egeninteresse samt i strid med Parker-Hannifins formålsbestemmelser. Sagsøgeren har anført, at i lighed med amerikansk retspraksis bør virksomheden ikke holdes ansvarlig for dens ansattes adfærd, fordi den ansattes lovstridige adfærd blev foretaget med henblik på at berige andre personer end hans arbejdsgiver.
322

Sagsøgeren har for det første gjort gældende, at Kommissionen ikke har anført grundene til, at en forhøjelse af rabatterne til HP’s konkurrenter med henblik at tilpasse sig konkurrencen var konkurrencebegrænsende. For det andet fremgår det af HP’s dokument med titlen »Managing Intel and AMD to maximise value to BPC«, at HP selv konkluderede, at en sådan foranstaltning ikke indebar en reel risiko, og at et sådant fænomen ikke var set i andre verdensomspændende kommercielle enheder med en større andel af varer fra AMD. For det tredje ville HP, såfremt virksomheden modtog 1 mio. x86-CPU’er fra AMD uden betaling, have undgået at betale sagsøgeren 163,86 mio. USD (dvs. den gennemsnitlige salgspris, uden rabatter, for 1 mio. x86-CPU’er). Sagsøgerens samlede rabatter, der var fastsat i HPA1-aftalen, udgjorde blot 130 mio. USD, og HP skulle således have betalt næsten 34 mio. USD for at købe en tilsvarende mængde x86-CPU’er af sagsøgeren. HP ville således nødvendigvis have afslået AMD’s tilbud, alene fordi efterspørgslen på systemer udstyret med x86-CPU’er fra AMD var utilstrækkelig, og virksomheden ville ikke have taget hensyn til det potentielle tab af de rabatter, som sagsøgeren ydede. For det fjerde fremgår det ligeledes af HP’s dokument med titlen »Managing Intel and AMD to maximise value to BPC«, at det var usikkert, om de erhvervsdrivende ville acceptere AMD på markedet.
77

For det tredje har sagsøgeren i det væsentlige gjort gældende, at revisorerne i revisionsrapporten for 2007 ikke kunne afgive udtalelse uden forbehold, eftersom regnskaberne for regnskabsåret 2007 skulle baseres på afslutningen for regnskabsåret 2006, for hvilket der var afgivet negativ udtalelse. Sagsøgeren har hævdet, at en udtalelse med forbehold, der følger efter en negativ udtalelse, repræsenterer en anerkendelse af, at der er gjort reelle fremskridt i regnskabsaflæggelsen, og indebærer, at regnskaberne for størstedelens vedkommende ikke er berørt af forbeholdet og er i overensstemmelse med internationale standarder. Sagsøgeren har hvad dette angår bemærket, at der kun kan afgives udtalelse med forbehold, hvis forbeholdet ikke er så væsentligt, at det strider imod princippet om en positiv udtalelse og ikke vedrører et stort antal punkter i regnskaberne. Det var derfor åbenbart fejlagtigt, at Rådet fandt, at forbeholdet vedrørende ansættelsen af lagerbeholdningernes værdi havde betydning for omkostningerne i undersøgelsesperioden, og at denne betydning desuden var tilstrækkeligt stor til, at regnskaberne måtte anses for ikke at være i overensstemmelse med internationale standarder.
44

Domstolen konkluderede på dette grundlag i præmis 54-56 i dommen i appelsagen, at Retten havde begået en retlig fejl, da den forkastede anvendelsen af princippet om økonomisk kontinuitet, idet Domstolen fastslog som følger: »54 Hvad [...] angår påstanden i den appellerede doms præmis 116 om, at Kommissionen under de foreliggende omstændigheder burde have pålagt de tidligere driftsansvarlige ansvaret for overtrædelsen begået inden overførslen af aktiviteter, bemærkes, at den er en del af et ukorrekt ræsonnement, hvormed Retten uden videre afviste, at der var tale om en økonomisk kontinuitet. Det forholder sig ikke desto mindre således, at det følger af fast retspraksis, at når en sådan situation er godtgjort, er den omstændighed, at den enhed, som har begået overtrædelsen, endnu eksisterer, ikke i sig selv til hinder for, at den enhed, som har overtaget de økonomiske aktiviteter, pålægges en sanktion [...] 55 Det må på baggrund af de foregående betragtninger fastslås, at Retten begik en retlig fejl, for så vidt som den i den appellerede doms præmis 115 og 116 uden at tage hensyn til de forbindelser, som på tidspunktet for overførslen af aktiviteter mellem ITR [...] og ITR Rubber eksisterede mellem disse to enheder, fastslog, at en situation med økonomisk kontinuitet var udelukket i den foreliggende sag på grund af manglende strukturelle forbindelser mellem den overdragende enhed og den modtagende enhed, som den havde identificeret som værende Saiag [...] eller ITR [...] og Parker-Hannifin. 56 En sådan fejl kan imidlertid være uden betydning, hvis en situation med økonomisk situation under alle omstændigheder må udelukkes på grund af manglen på reelle forbindelser mellem ITR [...] og ITR Rubber. Det er i dette perspektiv, at de appelindstævntes argument om, at det var med føje, at Retten afviste, at der var tale om en situation med økonomisk kontinuitet, eftersom Kommissionen i den omtvistede beslutning havde undladt at undersøge, om ITR Rubber reelt var kontrolleret af ITR [...], skal behandles.«
Den dispositive del af den anfægtede beslutning er affattet således:

»Artikel 1

Den omstruktureringsstøtte, som Østrig har ydet Austrian Airlines, betragtes som forenelig med fællesmarkedet efter […] artikel 87, stk. 3, litra c), [EF] under forudsætning af, at betingelserne i artikel 2 opfyldes, for så vidt den omstruktureringsplan, der er anmeldt til Kommissionen, gennemføres fuldt ud.

Artikel 2

1. Østrig træffer de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at Austrian Airlines inden udgangen af 2010 nedskærer sin samlede kapacitet inden for udbudte sædekilometer (ASK) med 15% af niveauet i januar 2008. Derefter begrænses Austrian Airlines’ kapacitetsstigning til gennemsnittet af den stigningstakt, der blev fastsat for de luftfartsselskaber, der er medlem af Association of European Airlines. Denne begrænsning forbliver i kraft indtil udgangen af 2015, eller indtil Austrian Airlines opnår et balanceret EBIT (breakeven), såfremt dette er tilfældet tidligere.

2. Østrig træffer de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at Austrian Airlines senest den 30. september 2009 reducerer sin ejerandel i Schedule Coordination Austria GmbH til 25%, og at hverken Flughafen Wien AG eller en anden part, som kontrolleres af Austrian Airlines eller Flughafen Wien AG, har en majoritet i Schedule Coordination Austria efter denne omstruktureringsproces.

3. Østrig træffer de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at betingelserne i fusionsbeslutningen i sag COMP/M.5440 – Lufthansa/Austrian Airlines overholdes.

4. Østrig opsiger bilaterale luftfartsaftaler, som ikke indeholder klausulen om EF-udpegning, eller genforhandler dem i henhold til bestemmelserne i forordning (EF) nr. 847/2004. Østrig underretter Kommissionen om de foranstaltninger, der er truffet, for at sikre, at sådanne aftaler er forenelige med fællesskabsretten med hensyn til anerkendelsen af EF-udpegningen.

5. Østrig forelægger senest den 31. december 2009 Kommissionen en rapport om gennemførelsen og forvaltningen af omstruktureringsplanen samt om de foranstaltninger, der er truffet for at sikre, at Austrian Airlines ejerandel i Schedule Coordination Austria GmbH reduceres. Østrig meddeler senest den 31. april 2010, hvilke foranstaltninger der er truffet for at gennemføre artikel 2, stk. 4. Østrig forelægger Kommissionen årlige rapporter om gennemførelsen af omstruktureringsplanen samt om kapacitetsstigningen hvert år indtil 2015.

Artikel 3

Denne beslutning er rettet til Republikken Østrig.«
85

Ganske vist kan en undersøgelse ifølge afgørelse 2008/969 være begrundelsen for, at OLAF anmoder om registrering af en person i varslingssystemet. Det følger af denne afgørelses artikel 10, at OLAF anmoder om aktivering af en W1a-varsling, når dets undersøgelser på et tidligt stadium giver et tilstrækkeligt grundlag for at tro, at der sandsynligvis vil blive konstateret svig eller alvorlige administrative fejl. Det er i det foreliggende tilfælde ubestridt, at sagsøgeren først den 6. februar 2009 blev underrettet om, at denne var genstand for undersøgelser, og at der i forbindelse hermed var fastsat en kontrol på stedet i perioden fra den 22. til den 26. februar 2009. Kommissionen kan således ikke støtte ret alene på disse oplysninger, som OLAF gav sagsøgeren i forbindelse med undersøgelserne, og i det væsentlige gøre gældende, at sagsøgeren af de pågældende omstændigheder og dokumenter kunne »udlede« grundene til, at denne var genstand for kontrolforanstaltninger. Desuden fremgår det heller ikke af sagen for Retten, at OLAF skulle have oplyst sagsøgeren om, at de nævnte undersøgelser ligeledes kunne medføre en anmodning om dennes registrering i varslingssystemet.
186

I betragtning af det ovenstående skal det fastslås, at Kommissionens manglende undersøgelse i nærværende sag af, om det er lovligt at anvende en sats på 0,5% af garantiens størrelse for at fastslå de omtvistede garantiers støttelement i betragtning af 2000-støttemeddelelsen, udgør en indikation af, at der foreligger alvorlige vanskeligheder vedrørende spørgsmålet, om de omtvistede garantier kunne kvalificeres som de minimis-støtte. Eksistensen af sådanne vanskeligheder skulle have fået Kommissionen til at indlede den formelle undersøgelsesprocedure. Det tredje anbringende skal således tiltrædes hvad angår de omtvistede offentlige garantier. [udelades]
58

Endvidere har sagsøgeren nedlagt påstand om, at Harmoniseringskontoret og intervenienten pålægges at betale de omkostninger, som sagsøgeren har afholdt i forbindelse med sagen for Harmoniseringskontoret. I denne forbindelse bemærkes, at nødvendige udgifter, som er afholdt af parterne i forbindelse med sagen for appelkammeret i henhold til procesreglementets artikel 136, stk. 2, betragtes som omkostninger, der kan kræves erstattet. Det samme gør sig imidlertid ikke gældende for så vidt angår de udgifter, der er afholdt i forbindelse med sagen for Harmoniseringskontorets indsigelsesafdeling (dom af 25.6.2010, MIP Metro mod KHIM – CBT Comunicación Multimedia (Metromeet), T-407/08, Sml., EU:T:2010:256, præmis 51). Sagsøgerens påstand om, at Harmoniseringskontoret og intervenienten, der ikke har fået medhold i deres påstande, tilpligtes at betale sagens omkostninger, herunder dem, der er afholdt i forbindelse med sagen for Harmoniseringskontoret, kan derfor alene tages til følge for så vidt angår de nødvendige omkostninger, som sagsøgeren har afholdt i forbindelse med sagen for Harmoniseringskontorets appelkammer.
284

Sagsøgeren har bemærket, at Ferriere Nord samarbejdede med Kommissionens tjenestegrene ved at fremlægge processkrifterne af 14. februar og af 13. juli 2001 og en berigtigelse af 30. juli 2001 (114. betragtning til den første beslutning), hvilke dokumenter gjorde det muligt for Kommissionen bedre at forstå kartellets virkemåde. Ferriere Nord nød således godt af en nedsættelse på 20% af selskabets bøde. Kommissionen angav imidlertid ikke før i klagepunktsmeddelelsen over for de øvrige virksomheder, der var involveret i kartellet, at den anså Ferriere Nords samarbejde for nyttigt i forhold til bedre at forstå kartellets virkemåde (punkt 152 i klagepunktsmeddelelsen), og gjorde ikke disse processkrifter tilgængelige for de nævnte virksomheder før vedtagelsen af den første beslutning, hvorved den tilsidesatte deres ret til forsvar. Sagsøgeren har anført, at eftersom Ferriere Nord udelukkende synes at erkende faktiske forhold for den periode, der ligger efter 1997, melder det spørgsmål sig, hvordan Kommissionen kan opretholde klagepunkter for en periode, der ligger forud for 1997, i mangel af et afgørende samarbejde med henblik på at forstå kartellets virkemåde. Ferriere Nord har således kunnet omtale en aftale mellem producenter om minimumspriser og produktionsbegrænsninger, der ligeledes involverede sagsøgeren, som ikke længere fremgik af den første beslutning (98. betragtning in fine til beslutningen af 2002). Sagsøgeren anmoder derfor Retten om i henhold til procesreglementets artikel 64 og 65 at pålægge Kommissionen at fremlægge de nævnte processkrifter og at afholde en høring af Ferriere Nords retlige repræsentant for at afhøre vedkommende om, hvorvidt sagsøgeren indgik blandt de virksomheder, der var nået til enighed om minimumspriser og produktionsbegrænsninger.
106

Det er således nødvendigt at sondre mellem bevisbyrdereglerne og begrundelsespligten i denne sammenhæng. Kapitalejerformodningen er en bevisbyrderegel, der vedrører spørgsmålet om, hvilke faktiske omstændigheder Kommissionen skal fastlægge for at godtgøre, at et moderselskab og et datterselskab udgør en økonomisk enhed og dermed en virksomhed som omhandlet i artikel 81 EF og EØS-aftalens artikel 53. Begrundelsespligten er til gengæld en formel forpligtelse, som kræver, at de betragtninger, som Kommissionen baserer sine konklusioner på, skal fremgå klart og utvetydigt af den anfægtede beslutning, således at de berørte parter kan få kendskab til grundlaget for den trufne foranstaltning, og således at den kompetente ret kan udøve sin prøvelsesret (jf. den retspraksis, der er nævnt i præmis 29 ovenfor). Selv om Kommissionen er af den opfattelse, at de forhold, moderselskabet har fremført, ikke er tilstrækkelige til at afkræfte formodningen om dets indflydelse på datterselskabets adfærd på markedet, har den således stadig pligt til at begrunde dette, forudsat at der ikke udelukkende er tale om forhold, som er åbenbart uvedkommende eller uden betydning. Kommissionens begrundelsespligt fremgår i denne forbindelse af den omstændighed, at den pågældende formodning kan afkræftes (domme Air liquide mod Kommissionen, nævnt i præmis 102 ovenfor, EU:T:2011:275, præmis 71-75, og Edison mod Kommissionen, nævnt i præmis 102 ovenfor, EU:T:2011:281, præmis 76 og 77).
57

Det må endvidere fastslås, at de dokumenter, der blev beslaglagt i Hitachis lokaler, gjorde det muligt for Kommissionen at identificere i hvert fald nogle af virksomhederne og nogle af deres repræsentanter, som deltog i de nævnte møder. For det første er navnene på visse personer, der deltog i disse møder, angivet i dokument »FP 4«, og Kommissionen har ved hjælp af andre dokumenter, heriblandt dokument »FPB 200«, kunnet fastslå, hvilke virksomheder nogle af disse personer var tilknyttet og repræsenterede under de pågældende møder, dvs. koncernerne ABB, Alstom og VA-TECH. Med hensyn til navnene på to personer, som var nævnt i dokument »FP 4« og ikke kunne henregnes til de ovenfor nævnte virksomheder, rådede Kommissionen – eftersom det fremgik af dokument »NB 6«, »NB 8« og »KC 10«, at der blev afholdt et møde i et konferencelokale på en fabrik, der tilhørte en af de deltagende virksomheder, i Nürnberg (Tyskland), og en af Siemens’ største afdelinger lå i denne by – over oplysninger og indicier, der begrundede dens mistanke om, at repræsentanter for Siemens også havde deltaget i de nævnte møder. For det andet har Kommissionen med føje gjort gældende, at den omstændighed, at den beslaglagde dokumenterne i Hitachis lokaler, skabte mistanke om, at denne virksomhed ligeledes havde deltaget i møderne vedrørende de elektriske transformatorer. For det tredje tales der i dokument »FP 5« om oprettelsen af to joint ventures mellem virksomheder, som blev betegnet med koderne »T2« og »T3« på den ene side og »T4« og »T5« på den anden side. Som Kommissionen med føje har påpeget, kunne den dog udlede af de oplysninger, der allerede var offentligt tilgængelige på tidspunktet for kontrolundersøgelserne hos Hitachi, at der var tale om oprettelsen af et joint venture mellem Fuji og Hitachi på den ene side og mellem Toshiba og en anden japansk virksomhed på den anden side. Kommissionen kunne derfor – bl.a. på grund af dette dokument – nære mistanke om, at koncernerne Hitachi, Fuji og Toshiba havde deltaget i møderne.