4.

Til støtte for den første mulighed kan anføres, at artikel 46 må fortolkes i sammenhæng med forordningens artikel 12, stk. 2. Denne regel bestemmer: »Indeholder en medlemsstats lovgivning bestemmelser om, at en ydelse skal nedsættes, stilles i bero eller bortfalde, når modtageren samtidig får udbetalt andre sociale ydelser eller oppebærer andre indtægter, finder disse bestemmelser tillige anvendelse, selv om det drejer sig om ydelser, som den pågældende har opnået i henhold til en anden medlemsstats lovgivning …«. Det hedder videre: »Denne bestemmelse finder dog ikke anvendelse, såfremt den pågældende oppebærer ydelser af samme art ved invaliditet, alderdom, dødsfald (pensioner) eller erhvervssygdom, der fastsættes af institutionerne i to eller flere medlemsstater i overensstemmelse med artiklerne 46, 50 og 51 eller artikel 60, stk. 1, litra b).« Vi ved også, at der med hensyn til grænserne for anvendelsen af nationale antikumulationsbestemmelser findes afgørelser — også nyere — fra Domstolen, som åbenlyst tilsigter at stille arbejdstageren gunstigt. Kravet om, at virkningerne af nationale antikumulationsregler begrænses, er dog indtil nu kun blevet anerkendt i tilfælde, hvor der samtidigt udbetaltes to invalidepensioner eller to pensioner til efterladte. Især skal jeg henvise til dom af 13. oktober 1977 i sag 22/77 (Mura) Sml. 1977, s. 1699. Heri anførte Domstolen, at »oppebærer en arbejdstager pension udelukkende i henhold til national lovgivning, er forordning nr. 1408/71 ikke til hinder for, at den nationale lovgivning i sin helhed finder anvendelse på ham, herunder de nationale antikumulationsregler«, Domstolen tilføjede, at »det dog er en betingelse, at viser den nationale lovgivning sig at være mindre gunstig for arbejdstageren end ordningen med sammenlægning og forholdsmæssig beregning, skal denne sidste anvendes«. Dette princip udledtes af den nævnte artikel 46, stk. 1, som Domstolen fortolkede således, at den begrænser virkningen af nationale antikumulationsregler. Dommene af 13. oktober 1977 i sag 33/77 (Greco, Sml. 1977, s. 1711), af 14. marts 1978 i sag 98/77 (Schaap, Sml. 1978, s. 707) og af 14. marts 1978 i sag 105/77 (Boerboom-Kersjes, Sml. 1978, s. 717) går i samme retning. Til støtte for den anden mulighed kan først og fremmest gøres gældende, at artikel 46, i det omfang artikel 40, stk. 1, henviser til den, findes blandt reglerne om ydelser ved invaliditet, og dermed blandt de samme regler som den nævnte artikel 43. Jeg har imidlertid allerede anført, at artikel 43 tillader, at en invalidepension kumuleres med en alderspension, og denne regel gælder utvivlsomt forud for enhver regel, som måtte bestemme noget andet. Denne artikel udelukker derfor anvendelse af reglerne i artikel 12, stk. 2. Vedrørende stk. 3 i artikel 43 har Kommissionen med rette bemærket, at denne alene indeholder en mulighed for afkortning, hvilket også gælder i det tilfælde, hvor arbejdstageren oppebærer en invalidepension i en medlemsstat og en alderspension i en anden medlemsstat. Kumulation af de to ydelser er altså, om end kun i et nærmere bestemt omfang, tilladt, og de nationale antikumulationsbestemmelser er kun anvendelige, når de fører til et gunstigere resultat end en forholdsmæssig beregning. En korrekt systematisk fortolkning af artikel 46 må derfor føre til, at — i det mindste for så vidt angår sammenfald af en invalidepension med en alderspension — ydelserens forskelligartethed ikke hindrer anvendelsen af kriterier, som skal begrænse virkningen af nationale antikumulationsbestemmelser. Vender vi nu tilbage til Domstolens tidligere nævnte praksis, kan det fastslås, at Domstolen går ud fra den forudsætning, at første punktum i artikel 12, stk. 2, finder anvendelse, mens andet punktum ikke finder anvendelse (se især præmisserne 13 og 14 i Mura-dommen). De pådømte sager var ganske vist karakteriseret ved, at de nationale regler, som indeholdt bestemmelser, hvorefter en ydelse skal nedsættes, stilles i bero eller bortfalde, i princippet fandt anvendelse. På trods heraf udledte Domstolen af artikel 46, stk. 1, at principperne om kumulation og forholdsmæssig beregning altid skal anvendes, når de nationale regler om et kravs beståen og beregning fører til et for arbejdstageren mindre gunstigt resultat. Den omstændighed — som jeg tidligere har nævnt — at det i de situationer, som gav anledning til de præjudicielle spørgsmål, i de konkrete tilfælde drejede sig om, at de i to medlemsstater sammenfaldende ydelser var af samme art, havde ingen udtrykkelig indflydelse på Domstolens afgørelser. Den eneste betingelse i disse afgørelser er, at der skal være tale om en arbejdstager, som får udbetalt pensionen alene efter de nationale regler, således som det også er tilfældet i den foreliggende sag. Jeg vil ikke hermed påstå, at den i den citerede praksis anførte opfattelse uden videre kan gentages i denne sag: dette forbyder ordlyden af den forelæggende rets spørgsmål og det sagsforhold, den henviser til, hvor der utvivlsomt foreligger særlige faktorer. Det kan imidlertid betragtes som sikkert, at Domstolen uden for området for artikel 12, stk. 2, andet punktum — og som delvis korrektur til bestemmelsen i første punktum — har antaget, at artikel 46, stk. 1, begrænser virkningen af antikumulationsregler, og ikke herved, gentager jeg, kræver, at de sammenfaldende ydelser er af samme art. Til slut finder jeg det rimeligt at understrege de behandlede reglers almindelige målsætning. Det fremgår af begrundelsen for forordning nr. 1408/71 (7. og 8. betragtning), at »de koordinationsregler, der er fastsat med henblik på gennemførelse af traktatens artikel 51, skal gøre det muligt for arbejdstagere, der flytter inden for Fællesskabet, at bevare de rettigheder og fordele de har erhvervet, uden at reglerne fører til uberettigede dobbeltydelser«, og at »[de pågældende] for så vidt angår ydelser ved invaliditet, alderdom og dødsfald (pensioner) skal kunne gøre krav på samtlige ydelser, de har erhvervet ret til i de enkelte medlemsstater; for at undgå, at der, navnlig som følge af sammenfald af forsikringsperioder og dermed ligestillede perioder, uberettiget opnås dobbeltydelser, er det dog nødvendigt som maksimum at fastsætte det højeste ydelsesbeløb, som en af de nævnte stater ville være forpligtet til at udbetale, såfremt arbejdstageren havde tilbagelagt sin samlede beskæftigelsestid dér«. Lad mig forsøge at anvende disse almindelige principper på det foreliggende tilfælde. Havde den pågældende arbejdstager udøvet sin samlede erhvervsaktivitet i Tyskland i det tidsrum, som svarer til summen af hendes beskæftigelsesperioder i Tyskland og i Nederlandene (dvs. fra 1928 til 1972), er der grund til at antage, at hun i Tyskland ville have fået en mærkbart højere alderspension, end hun i dag får udbetalt på grundlag af beskæftigelsesperioden fra 1928 til 1957. Det synes derfor at være i modstrid med disse almindelige principper at anvende en national antikumulationsregel, hvorefter den alderspension, som tilkommer en arbejdstager på grundlag af de i henhold til reglerne i en anden medlemsstat tilbagelagte bidragsperioder, med det fulde beløb fradrages den invaliditetsydelse, som arbejdstageren har krav på i sin bopælsstat, uanset dette krav er opstået uafhængigt af sådanne bidragsperioder. Generelt udtrykt viser dette, at der også består et behov for at begrænse virkningen af nationale antikumulationsbestemmelser i tilfælde, hvor en invalidepension og en alderspension fra to medlemsstater er sammenfaldende, og hvor disse pensioner stammer fra forsikringsperioder, som hovedsagelig er blevet tilbagelagt i disse to stater i forskellige tidsrum. Drejer det sig om nationale antikumulationsbestemmelser, hvorefter en alderspension, som den sikrede oppebærer i en anden stat, skal fradrages hans invalidepension, må de to sammenfaldende pensionskravs forskelligartethed på ingen måde føre til, at man udelukker anvendelsen af de fællesskabsprincipper eller -bestemmelser, som garanterer arbejdstageren det krav, som han har erhvervet i den stat, i hvilken de førnævnte antikumulationsbestemmelser gælder, i hvert fald i det omfang, som reglerne om forholdsmæssig beregning i artikel 46 angiver.