ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
DOMSTOLENS DOM

AF 17. DECEMBER 1970

Einfuhr- und Vorratsstelle fur Getreide und Futtermittel

mod Gunther Henck

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Hessischer Verwaltungsgerichtshof)

Sag 26/70

Processprog: Tysk

Angående:

En anmodning om præjudiciel afgørelse vedrørende gyldigheden af Kommissionens forordning nr. 102/64/EØF af 28. juli 1964 om import- og eksportlicenser for korn. kornprodukter, ris, brudris og risprodukter, indgivet til Domstolen i henhold til EØF-traktatens artikel 177 af Hessischer Verwaltungsgerichtshof i en sag, der verserer for denne ret mellem ovennævnte parter.

Domskonklusion :

Undersøgelsen af det stillede spørgsmål har intet frembragt, der kan anfægte gyldigheden

1. af Kommissionens forordning nr. 102/64/EØF af 28. juli 1964 om import- og eksportlicenser for korn, kornprodukter, ris brudris og risprodukter, der er udsted i medfør af artikel 16, stk. 3 i forordning nr. 19 under anvendelse af forvaltningskomiteproceduren ifølge samme forordnings artikel 26;

2. af artiklerne 1 og 7 i Kommissionens forordning nr. 102/64/EØF, for så vidt som de angår eksportlicenser og sikkerhed, der er stillet med henblik på erhvervelse af disse licenser.

Generaladvokatens forslag til afgørelse :

(Se sag 11/70, s. 243)

Sammendrag

Landbrug — felles markedsordning — korn — eksportlicenser — forudfastsat restitution — sikkerhedsstillelse — størrelse — fastsættelse

(Kommissionens forordning nr. 102/64, artikel 7)

Når restitutioner forudsættes, er kravet om større sikkerhedsstillelse nødvendigt for at garantere eksportørernes overholdelse af den med licensudstedelsen forbundne forpligtelse og hermed for at sikre rigtigheden af forudsigelserne om den fremtidige udvikling på markedet. Fastsættelsen af sikkerhedsstillelsens størrelse er omfattet af det skøn, som er hjemlet den myndighed, der har beføjelse til at udstede forordninger på det pågældende område. Det ved forordning nr. 102/64 fastsatte beløb er ikke for højt, når henses til de mulige prisudsving.
Artikel 155 bestemmer, at Kommissionen skal udøve de beføjelser, som Rådet tildeler den med henblik på gennemførelse af de af dette udfærdigede forskrifter;

denne bestemmelse, hvis anvendelse er fakultativ, tillader Rådet at udfærdige de eventuelle detailregler for Kommissionens udøvelse af den beføjelse, som er tildelt den;

den skådaldte forvaltningskomitéprocedure henhører under de detailregler, som Rådet lovligt kan opstille for en bemyndigelse til Kommissionen;

det følger nemlig af en analyse af den ordning, der er indført ved forordning nr. 19, at forvaltningskomiteens opgave er at udtale sig om de foranstaltninger, som Kommissionen har foreslået;

denne kan udstede umiddelbart anvendelige foranstaltninger uanset indholdet af forvaltningskomiteens udtalelse;

dersom den nævnte komités udtalelse ikke er overensstemmende, er Kommissionens eneste pligt at meddele Rådet de trufne foranstaltninger;

forvaltningskomiteen skal konstant være beredt til at udtale sig for at vejlede Kommissionen ved udøvelsen af de beføjelser, som Rådet har tildelt den, og for at gøre det muligt for Rådet selv at gribe ind i stedet for Kommissionen;

forvaltningskomiteen har således ingen beføjelse til at træffe afgørelse i stedet for Kommissionen eller Rådet;

uden at fordreje fællesskabsstrukturen og den institutionelle balance tillader forvaltningskomitémekanismen derfor Rådet at overlade Kommissionen en gennemførelsesbeføjelse af betragteligt omfang under forbehold af eventuelt selv at ville træffe afgørelsen;
1.

Den interventonsordning, som er indført inden for rammerne af den fælles markedsordning for korn, skal være tilgængelig i videst muligt omfang for alle deltagere på kornmarkedet. Ordningen indeholder prisstøtteforanstaltninger, men det tilsigtes ikke hermed at gøre undtagelse fra de normale markedsbetingelser ud over. hvad der er strengt nødvendigt for at virkeliggøre dette formål. For at nå de mål. som ordningen tilsigter, skal dens gennemførelse ske ved regler, der er så ensartede som muligt.
5.

Fællesskabets struktur og balancen mellem institutionerne forrykkes ikke ved, at Rådet via forvaltningskomitémekanismen kan tildele Kommissionen en anselig beføjelse til at træffe gennemførelsesforanstaltninger, idet Rådet dog skal betinge sig selv at kunne træffe afgørelse i påkommende tilfælde. Ud fra Fællesskabets institutionelle struktur kan det derfor ikke bestrides, at det var lovmedholdigt at anvende forvaltningskomitéproceduren i medfør af artiklerne 25 og 26 i forordning nr. 19.
2.

det fremgår af sagsakterne, at dette spørgsmål angår et nationalt monopol, der navnlig omfatter handel med indenlandsk fremstillet ethylalkohol samt indførsel af samme produkt; det er i øvrigt i grundene til forelæggelseskendelsen anført, at den foranstaltning, som er genstand for hovedsagen, består i, at den nationale lovgiver efter traktatens ikrafttræden har udvidet en allerede gældende afgift til indførsel af produkter, som ikke tidligere var omfattet af den; besvarelsen af den nationale rets spørgsmål skal ske under hensyntagen til disse elementer.
4.

I det foreliggende tilfælde er det tilstrækkeligt at fastslå, at forbundsregeringen, der havde begrundet sit skridt med en henvisning til en ansøgning, der på dette tidspunkt var forelagt den, kunne gå ud fra, at den omstridte bestemmelse netop skulle ramme ansøgninger, som allerede var indgivet; den 15. september 1970, hvor den anfægtede afgørelse blev truffet, var det sagsøgte bekendt, at bemyndigelsen efter forbundsregeringens ønske skulle udstrækkes til de licensansøgninger, som var indgivet til de tyske myndigheder allerede før den 11. september, på hvilken dag forbundsregeringen fremsatte sin begæring til sagsøgte; hvis derfor den sagsøgte institution havde villet udelukke de nævnte ansøgninger fra beskyttelsesforanstaltningen, måtte den have udtrykt dette klart i stedet for at bruge ordene »denne afgørelse gælder også …«, hvorved anvendelsesområdet for afgørelsens artikel 1,1. okt. stiltiende blev udvidet.
2.

Over for en beslutning, der indeholder et klagepunkt, har en tjenestemand valget mellem direkte at indgive et søgsmål in den for den frist, der er fastsat i tjeneste mandsvedtægtens artikel 91, stk. 2, og at bevare søgsmålsadgangen ved inden for denne frist og i medfør af samme vedtægts artikel 90 at indbringe en kla ge for ansættelsesmyndigheden over den ham vedrørende beslutning.
1.

Det følger af det fælles formål med artiklerne 33 og 35, at de krav til retssikkerheden og til kontinuiteten i Fællesskabets virksomhed, som ligger til grund for søgsmålsfristerne i artikel 33, også skal tages i betragtning ved udøvelse af rettighederne i henhold til artikel 35, idet der tages hensyn til de særlige vanskeligheder, som de kompetente myndigheders passivitet kan medføre for de retsundergivne. Såfremt Kommissionen har undladt at handle, er de retsundergivne følgelig forpligtet til at indbringe sagen for den inden for en rimelig frist. Dette gælder så meget desto mere, når det klart fremgår, at Kommissionen har besluttet at forholde sig passiv.
DOMSTOLENS DOM (ANDEN AFDELING)

AF 30. JUNI 1971

Canzio Almini

mod Kommissionen for De europæiske Fællesskaber

Sag 19/70

Processprog: Fransk

Angående:

Annullation af 3 beslutninger, de to første af 23. juli 1969, den tredje af 11. februar 1970, hvorved Kommissionen henholdsvis har foretaget midlertidige udnævnelser til ledelsen for Kontoret for De europæiske Fællesskabers officielle Publikationer, forflyttet Almini til en stilling som ledende konsulent ved generaldirektoratet for personale og administration og besluttet at fritage ham fra hans stilling af tjenstlige grunde, samt et krav om erstatning.

Domskonklusion :

Beslutningen af 11. februar 1970 fra Kommissionen for De europæiske Fællesskaber om at fritage sagsøger fra hans stilling annulleres.

Generaladvokatens forslag til afgørelse:

Kommissionens beslutning af 11. februar 1970 om at fritage Almini fra hans stilling i medfør af vedtægtens artikel 50 bør annulleres.

Sammendrag

Tjenestemand — stillingsfritagelse — administrationens frie skøn — omfang — beskyttelse af den pågældende ansattes interesser

(Vedtoegt for tjenestemand, artikel 50)

Som modstykke til institutionernes frihed i henhold til tjenestemandsvedtægtens artikel 29, stk. 2, ved udnævnelser i lønklasse Al og A 2 råder ansættelsesmyndigheden over et meget frit skøn med hensyn til at fritage og afskedige tjenestemænd i disse lønklasser fra deres stillinger.

Vedtægten angiver ingen begrænsning af de forhold, som kan begrunde en stillingsfritagelse i henhold til artikel 50, og de kan der for bestå både i objektive tjenstlige krav og i en vurdering af tjenestemændenes indivi duelle egenskaber i forhold til disse krav.

Udøvelsen af en så bredt defineret skønsfrihed kræver imidlertid, at den tjene stemand, over for hvem der påtænkes en så dan foranstaltning, først får lejlighed til at tage stilling til de faktorer, som har været bestemmende for stillingsfritagelsen.
2.

Et erstatningssøgsmål, som ikke har andet formål end at sikre sagsøger fordele svarende til, hvad han tidligere er blevet nægtet ved en beslutning, mod hvilken et annullationssøgsmål ikke kan antages til realitetsbehandling, lider samme skæbne som sidstnævnte søgsmål.
Den omstændighed, at tjenestemandsvedtægtens artikel 76 er en undtagelse fra det almindelige princip om, at alle tjenestemænd er undergivet samme vedtægt og ikke kan opnå andre fordele end dem, som er fastlagt generelt og objektivt, hindrer, at bestemmelsen anvendes automatisk. Den pålægger ikke fællesskabsmyndighederne nogen særlig forpligtelse, men tilsigter at give dem mulighed for at hjælpe de tjenestemænd eller tidligere tjenestemænd, som har vanskeligheder.

Den omstændighed, at nogle tjenestemænd har lidt et tab ved revalueringen af en medlemsstats valuta, er ikke i sig selv tilstrækkelig til at retfærdiggøre anvendelsen af artikel 76.
2.

En tjenestemands løsning af opgaver, som også henhører under en højere karriere end hans egen, kan være et forhold, som skal tages i betragtning ved hans forfremmelse, men er ikke i sig selv tilstrækkelig til at retfærdiggøre, at hans stilling omklassificeres. Dette gælder i særdeleshed i de tjenestegrene, hvor de opgaver, som fordeles mellem de ansatte i forskellige lønklasser, minder om hinanden og derfor kan udveksles.
DOMSTOLENS DOM (FØRSTE AFDELING)

AF 16. JUNI 1971

Anne Duraffour

mod Rådet for De europæiske Fællesskaber

Sag 18/70

Processprog: Fransk

Angående:

Annullation af Rådets udtrykkelige afvisning af sagsøgerindens administrative klage af 15. januar 1970, og for så vidt det er fornødent, af Rådets udtrykkelige afslag af 10. april 1970 på kravet om udbetaling af det engangsbeløb, som er hjemlet i artikel 73 i vedtægten for tjenestemænd.

Domskonklusion :

1. Sagsøgerinden skal den 15. juli 1971 nærmere redegøre for de forhold, som hun tilbyder at bevise, og for hver af dem angive den bevismåde, hun ønsker at benytte.

2. Domstolen fastsætter ved kendelse den dato, på hvilken sagsøgte skal fremlægge det ham vedrørende bevismateriale.

Generaladvokatens forslag til afgørelse:

Da jeg mener, at de retsprincipper, som jeg har beskrevet med hensyn til tjenestemandsvedtægtens artikel 73, stemmer dårligt overens med afsigelsen af en mellemdom, kan jeg ikke som i andre sager foreslå en bestemt afgørelse. Jeg vil derfor begrænse mig til at understrege, at sagen efter min opfattelse kræver at blive yderligere belyst, og jeg anbefaler derfor, at parterne opfordres til at fremsætte tilbud om bevis til støtte for deres påstande. Når sådanne tilbud er modtaget, kan Domstolen præcisere de punkter, som den ønsker at parterne beviser.

Sammendrag

1. Tjenestemand — ulykkesforsikring — institutionens pligt — overgang til en anden forsikrer — grænser (Vedtægten for tjenestemand i EØF, artikel 73)

2. Tjenestemand — ulykkesforsikring — selvmord — udelukkelse (Vedtœgten for tjenestemœnd i EØF, artikel 73)

3. Tjenestemand — ulykkesforsikring — dødsfald — ydelser — forfald — ingen vidner — hœndelsens karakter af ulykke — formodninger — institutionens medvirken til opklaringen af sandheden (Vedtagten for tjenestemand i EØF, artikel 73)

1. Selv om en institution i tilfælde af manglende regulering efter vedtægtens artikel 73, er berettiget til midlertidigt at udstede en police, der fastsætter de risici, som dækkes, idet institutionens og den ansattes rettigheder og pligter i så fald midlertidigt er fastlagt i artikel 73 i forbindelse med policen, kan det imidlertid ikke anerkendes, at institutionens direkte pligt efter vedtægtens artikel 73 erstattes med en forsikrers, således at de berettigede dermed berøves de særlige retsbeskyttelsesgarantier, som vedtægten giver dem.

2. Udelukkelsen af selvmord fra dækningen af ulykkesrisikoen er forenelig med tjenestemandsvedtægtens artikel 73.
3.

Det fremgår især af vedtægtens artikler 5 og 7, at en tjenestemand har ret til at forvente, at de opgaver, han får overdraget, som helhed stemmer overens med den stilling, som svarer til den lønklasse, han tilhører på rangstigen. Når en tjenestemand delvis fratages de områder, som han tidligere var ansvarlig for, kan dette under visse omstændigheder udgøre en krænkelse af nævnte ret.
6.

Efter traktatens artikel 85, stk. 1, er »alle aftaler mellem virksomheder, alle vedtagelser inden for sammenslutninger af virksomheder og alle former for samordnet praksis, der kan påvirke handelen mellem medlemsstater, og som har til formål eller til følge at hindre, begrænse eller fordreje konkurrencen inden for fællesmarkedet, … uforenelige med fællesmarkedet og … forbudt«; udøvelsen af den eneret, som er omtalt i spørgsmålet, kan falde ind under forbudet i denne bestemmelse, såfremt det fremgår, at den er genstand for, middel til eller følge af en aftale, som bevirker en markedsopdeling, fordi den indeholder et forbud mod import fra andre medlemsstater af produkter, der lovligt er bragt i omsætning i disse stater.
1.

For at søgsmålsretten kan bevares i tilfælde af en klage i henhold til artikel 90 i vedtægten for tjenestemænd, er det nødvendigt og tilstrækkeligt, at klagen materielt har samme genstand som den senere anlagte retssag, og den behøver ikke opfylde alle de formkrav, som retssagen er underkastet.
3.

Det fremgår af forelæggelsesdommen, at dette spørgsmål er rejst under en tvist om gyldigheden af den belgiske kongelige anordning (arrêté royal) af 3. november 1969 om alderspension for den civile luftfarts flyvende personale — udstedt inden for rammerne af den almindelige ordning for alders- og efterlad-tepensioner til arbejdstagere — og navnlig af en bestemmelse i denne anordning om udelukkelse af flystewardesserne fra den pågældende ordning;
71.

det fremgår heraf, at beskyttelsesforanstaltninger i form af en begrænsning af indførsler fra tredjelande i det foreliggende tilfælde kunne vise sig at være nødvendig for at undgå alvorlige forstyrrelser på markedét for de pågældende produkter, som kunne bringe målene i artikel 39 i fare;
1.

Artikel 4 i forordning nr. 19 fra Rådet for Det europæske økonomiske Fællesskab om den gradvise oprettelse af en fælles markedsordning for korn skal fortolkes således, at der ved beregningen af tærskelprisen på korn blandt andet skal trækkes et fast beløb fra basisindikativprisen, som svarer til virkningen af nationale afgifter, der opkræves ved import, som f.eks. den tyske Umsatzausgleichsteuer.
2.

Artikel 3, litra c) i bilag VIII til vedtægten for tjenestemænd kan ikke fortolkes således, at en tjenestemand har krav på, at institutionen tager hensyn til hans tjenestetid som hjælpeansat ved Fællesskaberne med i beregningen af de pensionsgivende tjenesteår med henblik på hans alderspension.
77.

Det fremgår af en sammenholdelse af disse forskellige bestemmelser, at medlemsstaterne under hensyn til, at der er tale om et forhold henhørende under en fælles politik, under alle omstændigheder var forpligtet til en fælles optræden for at forsvare Fællesskabets interesser;
Udtrykket »eksport til tredjelande«, som det skal forstås i artikel 20 i forordning nr. 19, forudsatte i det mindste, at varen var blevet eller blev bragt i fri omsætning i et tredjeland. Medlemsstaterne kunne desuden frit kræve, at varen i denne stat blev udnyttet eller brugt, forarbejdet eller omdannet, eller var bestemt hertil.

Det tilkom medlemsstaterne selvstændigt at fastsatte regler for de bevismidler, hvormed det kunne godtgøres, at der forelå eksport til et tredjeland, forudsat at de ikke godtog utilstrækkelige indicier, navnlig den blotte omstændighed, at varen ikke var ledsaget af et DD4-certifikat, eller at den ikke var bragt direkte fra én medlemsstat til en anden.
Når en medlemsstats lovgivning vedrørende ydelser til selvstændige erhvervsdrivende tillader, at der med henblik på erhvervelsen af ret til ydelserne tages hensyn til forsikringsperioder, som den pågældende har tilbagelagt under den sociale sikringsordning for arbejdstagere, skal der ved anvendelsen af nævnte lovgivning ske medregning af de forsikringsperioder, som er tilbagelagt som arbejdstager under en anden medlemsstats sociale sikringsordning.
DOMSTOLENS DOM

AF 26. OKTOBER 1971 ( 1 )

Eunomia di Porro e C.

mod Den italienske Republiks undervisningsministerium

anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af retsformanden ved Tribunale di Torino

»Kunstværker«

Sag 18/71

Sammendrag

Udførselstold og afgifter med tilsvarende virkning – forbud – karakter – privates rettigheder – de nationale retters beskyttelse af disse rettigheder

(EØF-traktatens artikler 9 og 16)

Artiklerne 9 og 16 indebærer under ét, at der med hensyn til samtlige afgifter med tilsvarende virkning som udførselstold senest ved udgangen af første etape består et klart og præcist forbud mod at opkræve sådanne afgifter, hvilket forbud ikke er ledsaget af noget forbehold fra staternes side om, at dets iværksættelse skal være betinget af en udtrykkelig retsakt i den nationale lovgivning eller af en handling fra fællesskabsinstitutionernes side.

Disse bestemmelser, som ifølge deres karakter fuldt ud er egnede til at have direkte virkninger i retsforholdene mellem medlemsstaterne og disses borgere, har ved udløbet af første etape skabt rettigheder for private, som de nationale retter skal beskytte, og som ikke kan begrænses af nationale lovbestemmelser, selv om medlemsstaten endnu ikke har ophævet disse.

( 1 ) – Processprog: Italiensk.
Selv om Domstolen under anvendelsen af traktatens artikel 177 ikke er kompetent til at træffe afgørelse om, hvorvidt en national retsregel er forenelig med fællesskabsretten, kan den imidlertid af de spørgsmål, der er stillet af den nationale ret, og under hensyn til de af denne fremlagte oplysninger uddrage de elementer, som vedrører fortolkningen af fællesskabsretten, for at sætte nævnte ret i stand til at løse det retlige problem, den har fået forelagt.
På grund af selve sin karakter og sin funktion i Fællesskabernes retskildesystem må enhver forordning anses for at have umiddelbare virkninger og, som sådan, at være egnet til at skabe rettigheder for private, som de nationale retter har pligt til at beskytte.
Når traktatsbestemmelser eller forordninger giver medlemsstaterne beføjelser eller pålægger dem forpligtelser med hensyn til fællesskabsrettens gennemførelse, er det den enkelte stats forfatningssystem, der er bestemmende for på hvilken måde, udøvelsen af disse beføjelser eller opfyldelsen af disse forpligtelser skal overdrages de hertil udpegede nationale myndigheder.

Det fremgår af traktatens opbygning, at der skal sondres mellem ordningen for kvantitative restriktioner i samhandelen inden for Fællesskabet og ordningen i samhandelen med tredjelande.
DOMSTOLENS DOM

AF 14. DECEMBER 1971

Kommissionen for De europæiske Fællesskaber

mod Den franske Republik

»Forsyningsagentur«

Sag 7/71

Processprog: Fransk

Sammendrag

Det i traktatens artikel 141 omhandlede søgsmål til konstatering af en stats ikke-overholdelse er ikke knyttet til en forud fastsat frist, idet denne fremgangsmåde som følge af sit væsen og formål indebærer, at Kommissionen er beføjet til at vælge de midler og frister, der er bedst egnede med henblik på at bringe eventuelle overtrædelser til ophør. At Kommissionen først har anlagt sag efter en meget lang frist, kan ikke have til følge at legalisere en vedvarende ikke-overholdelse.

Et søgsmål til konstatering af, at en medlemsstat ikke har opfyldt forpligtelser, der fremgår af traktatbestemmelser, som efter Kommissionens mening er i kraft, har til formål at sikre traktatens anvendelse og kan ikke udgøre en procedurefejl.

Traktatens bestemmelser kan ikke formodes at være ugyldige. Medlemsstaterne har vedtaget at oprette et fællesskab af ubegrænset varighed, der er forsynet med permanente institutioner, som råder over reelle beføjelser svarende til en begrænsning i staternes kompetence eller staternes overdragelse af opgaver til dette fællesskab. En afgivelse af de således tillagte opgaver og disses tilbageføring til medlemsstaterne kan derfor kun ske i henhold til en udtrykkelig bestemmelse i traktaten.

Euratom-traktatens artikel 76 har til formål at muliggøre forsyningssystemets tilpasning til ændrede omstændigheder og kan følgelig ikke fortolkes således, at den berøver Fællesskabet et virkemiddel til gennemførelse af et af traktatens mål. Selv om Rådet eventuelt skulle afstå fra at udøve de beføjelser, som det har i henhold til artikel 76, stk. 2, hvorefter det kan tilpasse bestemmelserne i Euratom-traktatens andet afsnit, kapitel VI til, hvad erfaringen tilsiger, kan dette ikke medføre de nævnte bestemmelsers øjeblikkelige eller senere ugyldighed. Indtil det øjeblik, hvor Rådet træffer en afgørelse, bibeholdes bestemmelserne i kapitel VI kun som foreløbige, således at de hvert øjeblik kan erstattes af en række nye bestemmelser, der indebærer en anden forsyningsordning.

Man kan ikke til retfærdiggørelse af en ikke-overholdelse påberåbe sig usikkerheden ved den retlige situation, hvori den indklagede medlemsstat har befundet sig.
DOMSTOLENS DOM

AF 17. MAJ 1972 ( 1 )

Orsolina Leonesio

mod Den italienske Republiks ministerium for land- og skovbrug

anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Pretura di Lonato

Sag 93/71

Sammendrag

Fællesskabsforordninger har direkte virkninger og er som sådanne egnede til at skabe rettigheder for private, som de nationale domstole har pligt til at beskytte. Fordringer mod staten i henhold til sådanne forordninger stiftes, når forordningens betingelser er opfyldt, og det er ikke muligt at gøre deres udøvelse på nationalt plan afhængig af andre gennemførelsesbestemmelser end dem, som måtte kræves ifølge forordningen selv.

For at fællesskabsforordningerne kan have samme bindende virkning over for borgerne i alle medlemsstater, indgår de som et led i det nationale retssystem, som skal muliggøre den umiddelbare virkning, der foreskrives i artikel 189, således at private kan påberåbe sig forordningerne uden at støde mod nationalretlige bestemmelser eller sædvaner. En medlemsstats bevillingsmæssige dispositioner kan derfor ikke påvirke den umiddelbare gyldighed af en fællesskabsretlig bestemmelse og følgelig heller ikke udøvelsen af de individuelle rettigheder, som en sådan bestemmelse tildeler private.
23.

I de tilfælde, hvor aftalen ikke indeholder et forbud mod genudførsel, skal det desuden bemærkes, at en sådan aftale ifølge artikel 3 i denne forordning heller ikke falder ind under den nævnte undtagelse, hvis kontrahenterne »indskrænker formidlernes eller forbrugernes muligheder for at skaffe sig de af aftalen omfattede varer hos andre forhandlere inden for fællesmarkedet«, navnlig hvis de »gør andre rettigheder gældende eller træffer foranstaltninger for at hindre forhandlere eller forbrugere andetsteds inden for fællesmarkedet i at blive forsynet med de varer, aftalen omfatter, eller i at afsætte dem i det område, aftalen vedrører« ;