ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Domstolens dom (Femte Afdeling) af 9. juli 2020 — CT mod Administraţia Judeţeană a Finanţelor Publice Caraş-Severin — Serviciul Inspecţie Persoane Fizice, Direcţia Generală Regională a Finanţelor Publice Timişoara — Serviciul Soluţionare Contestaţii 1 (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Curtea de Apel Timişoara — Rumænien)

(Sag C-716/18) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - skatter og afgifter - det fælles merværdiafgiftssystem (moms) - direktiv 2006/112/EF - artikel 288, stk. 1, nr. 4) - særordning for små virksomheder - metoden for beregning af den årlige omsætning, der benyttes som grundlag for anvendelsen af særordningen for små virksomheder - begrebet »bitransaktion vedrørende fast ejendom« - udlejning af en fast ejendom af en fysisk person, der udøver flere liberale erhverv)

(2020/C 287/06)

Processprog: rumænsk

Den forelæggende ret

Curtea de Apel Timişoara

Parter i hovedsagen

Sagsøger: CT

Sagsøgt: Administraţia Judeţeană a Finanţelor Publice Caraş-Severin — Serviciul Inspecţie Persoane Fizice, Direcţia Generală Regională a Finanţelor Publice Timişoara — Serviciul Soluţionare Contestaţii 1

Konklusion

Artikel 288, stk. 1, nr. 4), i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem, som ændret ved Rådets direktiv 2009/162/EU af 22. december 2009, skal fortolkes således, at udlejning af en fast ejendom foretaget af en afgiftspligtig fysisk person, hvis økonomiske virksomhed omfatter udøvelse af flere liberale erhverv samt udlejning af denne faste ejendom, ikke udgør en »bitransaktion« i denne bestemmelses forstand, når denne transaktion udføres inden for rammerne af en af den afgiftspligtige person udøvet sædvanlig erhvervsmæssig virksomhed.

(1) EUT C 65 af 18.2.2019.
C 287/3

Domstolens dom (Store Afdeling) af 9. juli 2020 — Den Tjekkiske Republik mod Europa-Kommissionen

(Sag C-575/18 P) (1)

(Appel - Den Europæiske Unions egne indtægter - medlemsstaternes finansielle ansvar - anmodning om fritagelse for at stille egne indtægter til rådighed - annullationssøgsmål - formaliteten - skrivelse fra Europa-Kommissionen - begrebet »anfægtelig retsakt« - artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder - effektiv domstolsbeskyttelse - søgsmål støttet på ugrundet berigelse for Unionen)

(2020/C 287/03)

Processprog: tjekkisk

Parter

Appellant: Den Tjekkiske Republik (ved O. Serdula, J. Vláčil og M. Smolek, som befuldmægtigede)

Den anden part i appelsagen: Europa-Kommissionen (oprindeligt ved M. Owsiany-Hornung og Z. Malůšková, derefter ved Z. Malůšková og J.-P. Keppenne, som befuldmægtigede)

Intervenient til støtte for sagsøgeren: Kongeriget Nederlandene (ved M.K. Bulterman, C.S. Schillemans, M.L. Noort, M.H.S. Gijzen og J. Langer, som befuldmægtigede)

Konklusion

1) Appellen forkastes.

2) Den Tjekkiske Republik bærer sine egne omkostninger og betaler de af Europa-Kommissionen afholdte omkostninger.

3) Kongeriget Nederlandene bærer sine egne omkostninger.

(1) EUT C 408 af 12.11.2018.
1)

Artikel 2, litra b), artikel 6, stk. 1, og artikel 7, stk. 1, i Rådets direktiv 93/13/EØF af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler skal fortolkes således, at disse bestemmelser ikke er til hinder for en national lovgivning, der — samtidig med, at den foreskriver, at søgsmål, der anlægges med påstand om, at det fastslås, at et vilkår i en aftale indgået mellem en erhvervsdrivende og en forbruger er ugyldigt, ikke er genstand for en forældelsesfrist — foreskriver, at det søgsmål, der skal sikre genoprettelse af en tidligere tilstand efter denne konstatering, er genstand for en forældelsesfrist, forudsat dels, at denne frist ikke er mindre gunstig end den, der gælder for tilsvarende søgsmål på grundlag af national ret (ækvivalensprincippet), dels ikke må være udformet således, at den i praksis gør det umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at udøve rettigheder, der tillægges borgerne i henhold til Unionens retsorden, navnlig direktiv 93/13 (effektivitetsprincippet).
1)

Artikel 12, stk. 1, og artikel 13 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/95/EF af 22. oktober 2008 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varemærker skal fortolkes således, at et varemærke, der er registreret for en kategori af varer og reservedele, som de består af, skal anses for at have været genstand for »reel brug« som omhandlet i nævnte artikel 12, stk. 1, for alle de varer, der henhører under denne kategori, og de reservedele, som de består af, hvis det kun har været genstand for en sådan brug for visse af disse varer, såsom dyre luksussportsvogne, eller alene for de reserve- eller tilbehørsdele, som visse af de nævnte varer består af, medmindre det ikke fremgår af faktiske oplysninger og af relevante beviser, at en forbruger, der ønsker at købe disse varer, opfatter dem således, at de udgør en selvstændig underkategori i den kategori af varer, for hvilken det pågældende varemærke er blevet registreret.
Domstolens dom (Syvende Afdeling) af 28. oktober 2020 — Pirelli & C. SpA mod Europa-Kommissionen og Prysmian Cavi e Sistemi Srl

(Sag C-611/18 P) (1)

(Appel - konkurrence - karteller - det europæiske marked for elkabler - opdeling af markedet inden for rammerne af projekter - forordning (EF) nr. 1/2003 - artikel 23, stk. 2 - Europa-Kommissionens beføjelser i bødesager - ansvar for overtrædelsen - formodning for faktisk udøvelse af en afgørende indflydelse - begrundelsespligt - grundlæggende rettigheder - beneficium ordinis seu excussionis - fuld prøvelsesret)

(2020/C 433/05)

Processprog: italiensk

Parter

Appellant: Pirelli & C. SpA (ved avvocati M. Siragusa og G. Rizza)

De andre parter i appelsagen: Europa-Kommissionen (ved L. Malferrari, P. Rossi, C. Sjödin og T. Vecchi, som befuldmægtigede) og Prysmian Cavi e Sistemi Srl (først ved avvocati C. Tesauro og L. Armati, derefter ved avvocati V. Roppo og P. Canepa)

Konklusion

1) Appellen forkastes.

2) Pirelli & C. SpA bærer sine egne omkostninger og betaler Europa-Kommissionens omkostninger.

3) Prysmian Cavi e Sistemi Srl bærer sine egne omkostninger.

(1) EUT C 408 af 12.11.2018.
Domstolens dom (Femte Afdeling) af 28. oktober 2020 — Pegaso Srl Servizi Fiduciari, Sistemi di Sicurezza Srl og YW mod Poste Tutela SpA (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio — Italien)

(Sag C-521/18) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - indgåelse af kontrakter inden for vand- og energiforsyning, transport samt posttjenester - direktiv 2014/25/EU - artikel 13 - aktiviteter knyttet til levering af posttjenester - ordregivende enheder - offentlige virksomheder - formaliteten)

(2020/C 433/04)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: Pegaso Srl Servizi Fiduciari, Sistemi di Sicurezza Srl og YW

Sagsøgt: Poste Tutela SpA

Procesdeltagere: Poste Italiane SpA og Services Group

Konklusion

Artikel 13, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/25/EU af 26. februar 2014 om fremgangsmåderne ved indgåelse af kontrakter inden for vand- og energiforsyning, transport samt posttjenester og om ophævelse af direktiv 2004/17/EF skal fortolkes således, at denne bestemmelse finder anvendelse på aktiviteter, der består i levering af tjenesteydelser i form af portvagt, reception og overvågning af indgange i kontorer tilhørende leverandører af posttjenester, når disse tjenesteydelser har forbindelse til aktiviteter i postsektoren, for så vidt som disse faktisk tjener til udøvelsen af disse aktiviteter, idet de gør det muligt at udøve disse aktiviteter på passende vis, henset til de normale betingelser for udøvelsen heraf.

(1) EUT C 436 af 3.12.2018.
Domstolens dom (Anden Afdeling) af 14. oktober 2020 — JH mod KG (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Tribunale ordinario di Brescia — Italien)

(Sag C-681/18) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - socialpolitik - direktiv 2008/104/EF - vikararbejde - artikel 5, stk. 5 - ligebehandling - passende foranstaltninger med henblik på at forebygge misbrug af vikararbejde - medlemsstaternes pligt til at forebygge successive udsendelser - ingen grænser i den nationale lovgivning - krav om overensstemmende fortolkning)

(2020/C 423/02)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Tribunale ordinario di Brescia

Parter i hovedsagen

Sagsøger: JH

Sagsøgt: KG

Konklusion

Artikel 5, stk. 5, første punktum, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/104/EF af 19. november 2008 om vikararbejde skal fortolkes således, at bestemmelsen ikke er til hinder for en national lovgivning, der ikke fastlægger grænser for successive udsendelser af en og samme vikaransatte til en og samme brugervirksomhed, og som ikke bestemmer, at brugen af vikararbejde kun er lovlig, såfremt de tekniske, produktionsmæssige eller organisatoriske hensyn eller det behov for at erstatte arbejdstagere, som begrunder denne brug, angives. Bestemmelsen skal derimod fortolkes således, at den er til hinder for, at en medlemsstat undlader at træffe foranstaltninger med henblik på at sikre, at karakteren af vikararbejdet forbliver midlertidig, og for en national lovgivning, som ikke fastsætter nogen foranstaltninger med henblik på at forebygge successive udsendelser af en og samme vikaransatte til en og samme brugervirksomhed med det formål at omgå bestemmelserne i direktiv 2008/104.

(1) EUT C 35 af 28.1.2019.
Domstolens dom (Anden Afdeling) af 17. september 2020 — Stichting Schoonzicht mod Staatssecretaris van Financiën (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Hoge Raad der Nederlanden — Nederlandene)

(Sag C-791/18) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - merværdiafgift (moms) - direktiv 2006/112/EF - investeringsgoder i form af fast ejendom - momsfradrag - regulering af det oprindeligt foretagne fradrag - regulering på én gang af hele dette fradrag efter første ibrugtagning af det pågældende gode - reguleringsperiode)

(2020/C 423/05)

Processprog: nederlandsk

Den forelæggende ret

Hoge Raad der Nederlanden

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Stichting Schoonzicht

Sagsøgt: Staatssecretaris van Financiën

Konklusion

Artikel 184-187 i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at disse bestemmelser ikke er til hinder for en national lovgivning, som indeholder en reguleringsordning, der finder anvendelse på investeringsgoder, og som fastsætter en fordeling af reguleringen over flere år, i medfør af hvilken hele det oprindeligt foretagne fradrag for dette gode i det år, hvor det pågældende gode blev taget i brug for første gang, hvilket ligeledes svarer til det første reguleringsår, bliver genstand for en regulering på én gang, når det i forbindelse med denne første ibrugtagning viser sig, at dette fradrag ikke svarer til det fradrag, som den afgiftspligtige person var berettiget til at foretage på grundlag af den faktiske brug af det nævnte gode.

(1) EUT C 122 af 1.4.2019.
1)

Artikel 12, stk. 2, litra a), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/17/ЕU af 4. februar 2014 om forbrugerkreditaftaler i forbindelse med fast ejendom til beboelse og om ændring af direktiv 2008/48/EF og 2013/36/EU og forordning (EU) nr. 1093/2010 skal fortolkes således, at denne bestemmelse er til hinder for en national lovgivning, der i forbindelse med indgåelsen af en kreditaftale vedrørende fast ejendom til beboelse tillader kreditgiveren mod en individualiseret fordel at pålægge låntageren at lade sin samlede lønindkomst eller tilsvarende indtægter indbetale til en betalingskonto, der er oprettet hos denne kreditgiver, uanset lånets størrelse, forfaldsdato og løbetid. Denne bestemmelse skal derimod fortolkes således, at den ikke er til hinder for en national lovgivning, hvorefter den fastsatte periode for indbetalingen, når denne ikke vedrører låntagerens samlede lønindkomst, kan være op til ti år eller svare til kreditaftalens løbetid, hvis denne er kortere.
Domstolens dom (Tiende Afdeling) af 24. september 2020 — Prysmian SpA og Prysmian Cavi e Sistemi Srl mod Europa-Kommissionen, The Goldman Sachs Group, Inc og Pirelli & C. SpA

(Sag C-601/18 P) (1)

(Appel - konkurrence - karteller - det europæiske marked for jord- og undervandselkabler - opdeling af markedet inden for rammerne af projekter - samlet og vedvarende overtrædelse - flere på hinanden efterfølgende juridiske enheder - ansvar for ulovlig adfærd - ligebehandlingsprincippet - urigtig gengivelse af beviser - forordning (EF) nr. 1/2003 - artikel 20 - Europa-Kommissionens kontrolundersøgelsesbeføjelser i kartelsager - beføjelse til at kopiere oplysninger uden forudgående undersøgelse og efterfølgende at undersøge dem i Kommissionens lokaler - bøder)

(2020/C 399/09)

Processprog: engelsk

Parter

Appellanter: Prysmian SpA og Prysmian Cavi e Sistemi Srl (først ved avvocati C. Tesauro og L. Armati, derefter ved solicitors C. Firth og C. Griesenbach)

De andre parter i appelsagen: Europa-Kommissionen (ved F. Castilla Contreras, C. Sjödin, T. Vecchi og P. Rossi, som befuldmægtigede), The Goldman Sachs Group Inc. (ved advokat J. Koponen og avvocatessa A. Mangiaracina) og Pirelli & C. SpA (ved avvocati G. Rizza og M. Siragusa)

Konklusion

1) Appellen forkastes.

2) Prysmian SpA og Prysmian Cavi e Sistemi Srl bærer deres egne omkostninger og betaler Europa-Kommissionens omkostninger.

3) Pirelli & C. SpA bærer sine egne omkostninger.

(1) EUT C 427 af 26.11.2018.
—

ikke er til hinder for, at bestemmelsesmedlemsstaten for en tjeneste i form af onlinesalg af ikke-receptpligtige lægemidler på leverandøren af denne tjeneste, der er hjemmehørende i en anden medlemsstat, anvender en national lovgivning, der forbyder apoteker at henvende sig til kunder ved hjælp af bestemte metoder og midler, herunder navnlig dem, der består i i stort omfang at distribuere reklameforsendelser og brochurer uden for deres apotek, dog under forudsætning af, at den ikke indebærer, at den pågældende tjenesteyder forhindres i på nogen måde at gøre reklame uden for sit apotek, uanset hvilket medium der anvendes eller omfanget af denne reklame, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve
2)

Artikel 56 TEUF og artikel 8, stk. 2, første afsnit, litra a), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/24/EU af 9. marts 2011 om patientrettigheder i forbindelse med grænseoverskridende sundhedsydelser skal fortolkes således, at disse bestemmelser er til hinder for en national lovgivning, der i de tilfælde, hvor der ikke indhentet en forhåndstilladelse, udelukker muligheden for inden for de grænser, der er fastsat i sygesikringsordningen i forsikringsmedlemsstaten, at modtage godtgørelse af de udgifter til en lægekonsultation, der er afholdt i en anden medlemsstat. Artikel 56 TEUF og artikel 8, stk. 1, i direktiv 2011/24 skal fortolkes således, at disse bestemmelser er til hinder for en national lovgivning, der i det tilfælde, hvor den forsikrede har været forhindret i at anmode om tilladelse eller ikke har kunnet afvente den kompetente institutions afgørelse vedrørende den indgivne anmodning af grunde, der var forbundet med vedkommendes helbredstilstand eller med nødvendigheden af at modtage hospitalsbehandlinger eller større behandlinger uden for hospitalssektoren, som kræver brug af højt specialiseret og omkostningskrævende medicinsk udstyr, i en nødsituation, selv om betingelserne for en sådan godtgørelse i øvrigt var opfyldt, udelukker muligheden for i de tilfælde, hvor der ikke er indhentet forhåndstilladelse, inden for de grænser, der er fastsat i sygesikringsordningen i forsikringsmedlemsstaten, at modtage godtgørelse af udgifterne til sådanne behandlinger, som vedkommende har modtaget i en anden medlemsstat.
2)

Artikel 39 i forordning nr. 1169/2011 skal fortolkes således, at i tilfælde af, at der foreligger omstændigheder, der er begrundet i hensynet til beskyttelse af forbrugerne i henhold til artiklens stk. 1, skal de to krav, der er fastsat i artiklens stk. 2, nemlig for det første, at »forbindelsen mellem visse af fødevarens kvaliteter og dens oprindelse eller herkomst er dokumenteret«, og for det andet, at der fremlægges »dokumentation for, at de fleste forbrugere tillægger en sådan oplysning stor værdi«, ikke sammenholdes, således at vurderingen af, om forbindelsen er dokumenteret, ikke kun kan baseres på subjektive forhold vedrørende den værdi, som de fleste forbrugere knytter til forbindelsen mellem visse af fødevarens kvaliteter og dens oprindelse eller herkomst.
Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 1. oktober 2020 — LSEZ SIA »Elme Messer Metalurgs« mod Latvijas Investīciju un attīstības aģentūra (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Rēzeknes tiesa — Letland)

(Sag C-743/18) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - strukturfonde - Den Europæiske Fond for Regionaludvikling (EFRU) - forordning (EF) nr. 1083/2006 - artikel 2, nr. 7) - begrebet »uregelmæssighed« - tilsidesættelse af en bestemmelse i EU-retten som følge af en erhvervsdrivendes handling eller undladelse - skade på Den Europæiske Unions almindelige budget - støttemodtagerens eneste forretningspartners insolvens)

(2020/C 399/11)

Processprog: lettisk

Den forelæggende ret

Rēzeknes tiesa

Parter i hovedsagen

Sagsøger: LSEZ SIA »Elme Messer Metalurgs«

Sagsøgt: Latvijas Investīciju un attīstības aģentūra

Konklusion

Artikel 2, nr. 7), i Rådets forordning (EF) nr. 1083/2006 af 11. juli 2006 om generelle bestemmelser for Den Europæiske Fond for Regionaludvikling, Den Europæiske Socialfond og Samhørighedsfonden og ophævelse af forordning (EF) nr. 1260/1999, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 539/2010 af 16. juni 2010, skal fortolkes således, at begrebet »uregelmæssighed« som omhandlet i denne bestemmelse kan anses for at omfatte en situation, hvori en modtager af støtte fra Den Europæiske Fond for Regionaludvikling i den relevante periode har undladt at nå den omsætning, der var foreskrevet inden for rammerne af den bidragsberettigede operation, fordi den pågældendes eneste forretningspartner blev insolvent eller ophørte med sin virksomhed.

(1) EUT C 54 af 11.2.2019.
Domstolens dom (Femte Afdeling) af 17. september 2020 — straffesag mod JZ (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Hoge Raad der Nederlanden — Nederlandene)

(Sag C-806/18) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - område med frihed, sikkerhed og retfærdighed - tilbagesendelse af tredjelandsstatsborgere med ulovligt ophold - direktiv 2008/115/EF - artikel 11 - indrejseforbud - tredjelandsstatsborger, over for hvilken der er udstedt et sådant forbud, men som aldrig har forladt den pågældende medlemsstat - national lovgivning, der fastsætter fængselsstraf for denne statsborgers ophold i medlemsstaten, når den pågældende har kendskab til det over for ham udstedte indrejseforbud)

(2020/C 390/06)

Processprog: nederlandsk

Den forelæggende ret

Hoge Raad der Nederlanden

Part i hovedsagen

JZ

Konklusion

Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/115/EF af 16. december 2008 om fælles standarder og procedurer i medlemsstaterne for tilbagesendelse af tredjelandsstatsborgere med ulovligt ophold, og navnlig dettes artikel 11, skal fortolkes således, at denne bestemmelse ikke er til hinder for en medlemsstats lovgivning, som fastsætter, at der kan idømmes fængselsstraf over for en tredjelandsstatsborger med ulovligt ophold, med hensyn til hvilken den tilbagesendelsesprocedure, der er fastsat i direktivet, er blevet afsluttet, men uden at den pågældende faktisk har forladt medlemsstaternes område, når den påtalte adfærd defineres som omhandlende ulovligt ophold med kendskab til et indrejseforbud, der navnlig er udstedt på grund af, at den pågældende er tidligere straffet, eller den risiko, som vedkommende udgør for den offentlige orden eller den offentlige sikkerhed, under forudsætning af, at den påtalte adfærd ikke defineres i forhold til en overtrædelse af dette indrejseforbud, og denne lovgivning er tilstrækkeligt tilgængelig, præcis og forudsigelig i sin anvendelse for at undgå enhver risiko for vilkårlighed, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.

(1) EUT C 122 af 1.4.2019.
4)

Artikel 10, stk. 2, i direktiv 2006/123 skal fortolkes således, at denne bestemmelse ikke er til hinder for en national lovgivning, der indfører en ordning, som gør udøvelsen af visse former for virksomhed, der består i udlejning mod betaling af møblerede lokaler beregnet til beboelse, som er baseret på kriterier, der vedrører den omstændighed, at det pågældende lokale udlejes »gentagne gange og kortvarigt til kunder på gennemrejse, som ikke tager fast bopæl i boligen«, og som overlader det til de lokale myndigheder inden for de i denne lovgivning fastsatte rammer at præcisere betingelserne for tildeling af de tilladelser, der er fastsat i denne ordning, i lyset af målene om socialt blandede områder, navnlig på grundlag af karakteristikaene for boligmarkedet og behovet for ikke at forværre boligmanglen, betinget af, at der indhentes en forudgående tilladelse, som efter behov kan suppleres med en kompensationsforpligtelse, der indebærer et accessorisk og samtidigt krav om, at lokaler med en anden anvendelse skal omdannes til bolig, for så vidt som disse betingelser for tildeling er forenelige med de krav, der er fastsat i denne bestemmelse, og denne forpligtelse kan opfyldes under betingelser, der er gennemskuelige og tilgængelige.
Domstolens dom (Store Afdeling) af 22. september 2020 — Republikken Østrig mod Europa-Kommissionen m. fl.

(Sag C-594/18 P) (1)

(Appel - statsstøtte - artikel 107, stk. 3, litra c), TEUF - artikel 11 TEUF og 194 TEUF - Euratomtraktatens artikel 1, stk. 2, litra c), og artikel 106a, stk. 3 - påtænkt støtte til Hinkley Point C Nuclear Power Station (Det Forenede Kongerige) - afgørelse, hvorved støtten erklæres forenelig med det indre marked - mål af fælles interesse - Den Europæiske Unions miljømål - miljøbeskyttelsesprincippet, princippet om, at forureneren betaler, forsigtighedsprincippet og bæredygtighedsprincippet - fastlæggelse af den berørte erhvervsgren - markedssvigt - støttens proportionalitet - investerings- eller driftsstøtte - fastlæggelse af støttens størrelse - garantimeddelelsen)

(2020/C 390/03)

Processprog: tysk

Parter

Appellant: Republikken Østrig (først ved G. Hesse, derefter ved F. Koppensteiner og M. Klamert, som befuldmægtigede, bistået af Rechtsanwalt H. Kristoferitsch)

De andre parter i appelsagen: Europa-Kommissionen (ved É. Gippini Fournier, T. Maxian Rusche, P. Němečková og K. Herrmann, som befuldmægtigede), Den Tjekkiske Republik (ved M. Smolek, J. Vláčil, T. Müller og I. Gavrilová, som befuldmægtigede), Den Franske Republik (først ved D. Colas og P. Dodeller, derefter ved P. Dodeller og T. Stehelin, som befuldmægtigede), Storhertugdømmet Luxembourg (først ved D. Holderer, derefter ved T. Uri, som befuldmægtigede, bistået af avocat P. Kinsch), Ungarn (ved M.Z. Fehér, som befuldmægtiget, bistået af ügyvéd P. Nagy), Republikken Polen (ved B. Majczyna, som befuldmægtiget), Den Slovakiske Republik (ved B. Ricziová, som befuldmægtiget) og Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland (ved Z. Lavery og S. Brandon, som befuldmægtigede, bistået af A. Robertson, QC, og barrister T. Johnston)

Konklusion

1) Appellen forkastes.

2) Republikken Østrig bærer sine egne omkostninger og betaler Europa-Kommissionens omkostninger.

3) Den Tjekkiske Republik, Den Franske Republik, Storhertugdømmet Luxembourg, Ungarn, Republikken Polen, Den Slovakiske Republik samt Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland bærer hver deres egne omkostninger.

(1) EUT C 427 af 26.11.2018.
2)

Artikel 12 og 13 i direktiv 2002/20, som ændret ved direktiv 2009/140, skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for nationale bestemmelser, der pålægger virksomheder, som er ejere af infrastrukturer eller net, som er nødvendige for elektroniske kommunikationer, og som anvender disse til at udbyde tjenester i form af fastnettelefoni og internetadgang, en afgift, hvis størrelse udelukkende fastsættes ud fra disse virksomheders årlige bruttoindtægter på den pågældende medlemsstats område.