Forslag til afgørelse fra generaladvokat Tesauro fremsat den 1. december 1992. - KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER MOD RAADET FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER. - DIREKTIV OM AFFALD - HJEMMEL. - SAG C-155/91.



Samling af Afgørelser 1993 side I-00939

svensk specialudgave side 00067

finsk specialudgave side I-00061



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hr. praesident,

De herrer dommere,

1. Denne sag rejser endnu en gang spoergsmaalet om forholdet mellem de to "hjemler", der blev indfoert ved den europaeiske faelles akt, nemlig artikel 100 A og artikel 130 S. Foerstnaevnte bestemmelse angaar som bekendt retsakter, der vedroerer det indre markeds oprettelse og funktion; en maalsaetning, som er fastsat i traktatens artikel 8 A, mens sidstnaevnte bestemmelse saerligt angaar retsakter, der har til formaal at virkeliggoere maalsaetningerne med miljoepolitikken (i korthed miljoebeskyttelse, sundhedsbeskyttelse og tilbageholdenhed med hensyn til ressourceudnyttelse), jf. traktatens artikel 130 R.

2. Det direktiv, der er strid om i sagen, er Raadets direktiv 91/156/EOEF af 18. marts 1991 (EFT L 78, s. 32), der i vaesentlig grad aendrer det tidligere raadsdirektiv 75/442/EOEF af 15. juli 1975 om affald (EFT L 194, s. 39). Det anfaegtede direktiv, der fastlaegger de vaesentligste retningslinjer for ordningen vedroerende haandtering af affald inden for Faellesskabet, blev udstedt af Raadet paa grundlag af artikel 130 S. Kommissionen har derimod gjort gaeldende, at direktivet ° i overensstemmelse med Kommissionens forslag ° burde have vaeret udstedt paa grundlag af artikel 100 A. Kommissionen har derfor gjort gaeldende, at Domstolen boer fastslaa, at det omtvistede direktiv er retsstridigt, og annullere det. Det vil maaske vaere paa sin plads at tilfoeje, at Kommissionen af de samme grunde ligeledes har anfaegtet det senere raadsdirektiv 91/689/EOEF af 12. december 1991 om farligt affald (EFT L 377, s. 20).

3. Inden jeg gaar over til en gennemgang af det omtvistede direktiv, finder jeg det hensigtsmaessigt at redegoere for de generelle kriterier, som ifoelge Domstolens praksis gaelder med hensyn til anvendelsen af de paagaeldende bestemmelser.

Jeg bemaerker herved, at Domstolen allerede har haft lejlighed til at udtale sig om forholdet mellem artikel 100 A og artikel 130 S i dommen af 11. juni 1991 (sag C-300/89, Kommissionen mod Raadet, Sml. I, s. 2867, herefter benaevnt "titandioxid-dommen").

I denne dom fastslog Domstolen for det foerste, at en institutions valg af hjemmel for en retsakt ikke alene kan ske paa grundlag af institutionens egen opfattelse med hensyn til det formaal, der soeges tilgodeset, men skal foretages paa grundlag af objektive forhold, som Domstolen kan efterproeve. Der maa i denne forbindelse ske en fastlaeggelse af retsaktens genstand paa grundlag af en naermere undersoegelse af saavel dens formaal som dens indhold.

Med dette udgangspunkt fastslog Domstolen herefter, at har en retsakt, naar henses til dens formaal, "baade ... karakter af en miljoeforanstaltning efter traktatens artikel 130 S og en harmoniseringsforanstaltning, der vedroerer det indres markeds oprettelse og funktion, jf. traktatens artikel 100 A", skal retsakten, selv om den principielt kan have tilknytning til to forskellige hjemmelsbestemmelser, udelukkende udstedes paa grundlag af artikel 100 A.

Dette ° som i oevrigt er i overensstemmelse med, hvad jeg anfoerte i mit forslag til afgoerelse i titandioxid-sagen ° er begrundet i to betragtninger. For det foerste udelukkede Domstolen, at artikel 100 A og artikel 130 S kan finde anvendelse paa én gang. Gennemfoerelsen af proceduren i henhold til artikel 130 S goer saaledes samarbejdsproceduren efter artikel 100 A indholdsloes, hvorved en anvendelse af sidstnaevnte bestemmelse ganske mister sin betydning.

For det andet fastslog Domstolen, at selve traktaten tager hoejde for, at hensynet til beskyttelsen af miljoeet om noedvendigt vil kunne tilgodeses som led i Faellesskabets politik paa andre omraader, og herunder navnlig som led i den i artikel 100 A omhandlede harmonisering af de nationale lovgivninger. Paa dette grundlag var Domstolen sammenfattende af den opfattelse, at er der spoergsmaal om saavel artikel 100 A som artikel 130 S, er det artikel 100 A, der finder anvendelse, saaledes at den paagaeldende retsakt udelukkende skal udstedes paa grundlag af denne bestemmelse.

4. Det er aabenbart, at loesningen i "titandioxid-dommen" uundgaaeligt foerer til en delvis udvidelse af anvendelsesomraadet for artikel 100 A i forhold til anvendelsesomraadet for artikel 130 S. Men netop denne betragtning maa foere til en snaever anvendelse af de af Domstolen afstukne kriterier. Sagt paa en anden maade, kan artikel 100 A kun anses for den relevante bestemmelse i forbindelse med vedtagelsen af en bestemt retsakt, saafremt der herved fastsaettes bestemmelser, som vedroerer det indre markeds oprettelse og funktion, og dermed kun, saafremt retsakten specifikt regulerer konkurrencevilkaarene eller vilkaarene for samhandelen inden for Faellesskabet.

Artikel 100 A kan derimod ikke finde anvendelse, saafremt den paagaeldende retsakt ved at tilsigte en virkeliggoerelse af maalsaetninger inden for rammerne af Faellesskabets foranstaltninger eller politik paa et bestemt omraade samtidig, accessorisk, har en indvirkning paa markedsvilkaarene.

Denne fortolkning af artikel 100 A er i overensstemmelse med bestemmelsens ordlyd, som omtaler foranstaltninger, der "vedroerer" det indre markeds oprettelse og funktion. Fortolkningen er endvidere i overensstemmelse med det systematiske behov ° som jeg vil vende tilbage til nedenfor ° for ikke at udvide anvendelsesomraadet for artikel 100 A i en saa uforholdsmaessig hoej grad, at det undergraver de andre saerlige hjemmelsbestemmelser, som bestemmelsen vedroerende det indre marked i abstrakt henseende vil kunne staa i et konkurrenceforhold til.

Navnlig boer det fremhaeves, at rigtigheden af den naevnte fortolkning bekraeftes af Domstolens nylige praksis. I dommen af 4. oktober 1991 (sag C-70/88, Parlamentet mod Raadet, Sml. I, s. 4529) har Domstolen saaledes fastslaaet, at det savner grundlag at anvende artikel 100 A, saafremt den retsakt, der skal udstedes, kun accessorisk medfoerer en harmonisering af vilkaarene paa markedet inden for Faellesskabet. I den paagaeldende sag var der strid om en forordning om fastsaettelse af maksimalt tilladte niveauer for radioaktivitet i levnedsmidler og foder. Domstolen bemaerkede i sagen, at forordningen tilsigtede at beskytte befolkningen mod de risici, som levnedsmidler og foder, der har vaeret genstand for radioaktiv kontaminering, giver anledning til, og at det i forordningen fastsatte forbud mod markedsfoering kun kunne anses for en forudsaetning for, at de maksimalt tilladte niveauer effektivt kunne bringes i anvendelse. Under disse omstaendigheder udtalte Domstolen, at "forordningen medfoerer saaledes kun accessorisk en harmonisering af vilkaarene for de frie varebevaegelser", og at forordningen derfor retteligt skulle udstedes paa grundlag af den bestemmelse, der saerligt indeholder hjemmel til at fastsaette regler om beskyttelse af befolkningen mod risikoen ved ioniserende straaling, dvs. Euratom-traktatens artikel 31, og ikke paa grundlag af en hjemmelsbestemmelse vedroerende virkeliggoerelsen af det indre marked, naermere bestemt EOEF-traktatens artikel 100 A.

5. Naar dette er sagt, vender jeg nu tilbage til det anfaegtede direktiv, naermere bestemt til det af sagsoegeren anfoerte, der kan sammenfattes saaledes. Ifoelge Kommissionen vedroerer direktivet saavel miljoebeskyttelse som det indre markeds oprettelse og funktion. Foelgelig maa det materielt vaere omfattet af saavel anvendelsesomraadet for artikel 130 S som anvendelsesomraadet for artikel 100 A. I overensstemmelse med "titandioxid-dommen" burde direktivet herefter have vaeret udstedt alene paa grundlag af artikel 100 A.

Til stoette herfor har Kommissionen naermere anfoert, at direktivet bidrager til en harmonisering af konkurrencevilkaarene, saavel for den industrielle produktion som for virksomhed til bortskaffelse af affald. Sagsoegeren goer endvidere gaeldende, at direktivet ved at gennemfoere en harmonisering af de nationale lovgivninger vedroerende haandtering af affald bidrager til inden for denne sektor at fjerne hindringerne for samhandelen mellem medlemsstaterne.

6. Jeg bemaerker straks, at jeg ikke kan tilslutte mig sagsoegerens opfattelse. Jeg mener saaledes, at det anfaegtede direktiv, naar henses til dets formaal og indhold, maa anses for en retsakt, der vedroerer beskyttelsen af miljoeet, og at det kun har en accessorisk indvirkning paa markedsvilkaarene.

7. Hvad angaar formaalene med det omtvistede direktiv boer det fremhaeves, at saaledes som det navnlig fremgaar af tredje, fjerde, sjette, syvende og niende betragtning, maa de maalsaetninger, som specifikt soeges virkeliggjort, alle antages at henhoere under miljoepolitikken, idet de er omfattet af de i traktatens artikel 130 R fastlagte generelle maalsaetninger. Direktivet tilsigter saaledes at fremme en mere effektiv haandtering af affald inden for Faellesskabet, en hoejere grad af beskyttelse af miljoeet ° hvilket igen indebaerer en begraensning af affaldsproduktionen ° genbrug af affald, tilstraekkelige muligheder for selv at kunne bortskaffe affald, saavel paa faellesskabsplan som nationalt, samt en begraensning af maengden af affald, der cirkulerer inden for Faellesskabet.

Det er rigtigt, at det i femte betragtning til direktivet hedder, at "indbyrdes afvigelser mellem medlemsstaternes lovgivning om bortskaffelse og nyttiggoerelse af affald kan paavirke miljoekvaliteten og det indre markeds funktion". Der er dog herved tale om en meget generel bemaerkning, som ikke i sig selv kan lede til den konklusion, at en harmonisering af konkurrencevilkaarene og vilkaarene for samhandelen er en af direktivets vaesentligste maalsaetninger. Mens de miljoepolitiske maalsaetninger saaledes er defineret i direktivet paa en analytisk og praecis maade, indeholder betragtningerne til retsakten derimod ingen angivelse af, hvilke konkurrencevilkaar og vilkaar for samhandelen direktivet tilsigter en harmonisering af. Den naevnte betragtning praeciserer saaledes blot, at indfoerelsen af en faellesskabsretlig ordning vedroerende haandtering af affald vil kunne faa en positiv indvirkning paa markedets funktion, men dette er imidlertid ikke tilstraekkeligt til at laegge til grund, at det har vaeret saerlige hensyn til konkurrencen og samhandelen, der har vaeret en af aarsagerne til, at institutionerne har udstedt de paagaeldende bestemmelser. Med andre ord klargoer betragtningerne til direktivet, at dette har en indvirkning paa markedsforholdene. Denne indvirkning er imidlertid ikke af en saadan art, at det ° som allerede naevnt ° kan begrunde en anvendelse af artikel 100 A.

8. Hvad herefter angaar direktivets indhold fastlaegger dette (bortset fra definitionen af de begreber, som afgraenser dets anvendelsesomraade) for det foerste de materielle maalsaetninger, der skal vaere retningsgivende for medlemsstaternes politik med hensyn til haandtering af affald. Direktivet opstiller herved en forpligtelse for medlemsstaterne til at begraense produktionen af affald og dettes skadelighed (gennem udvikling af "rene" teknologier, mindre forurenende produkter og teknikker til bortskaffelse af farlige stoffer), til at fremme genbrug af affald, til at drage omsorg for, at affald kan bortskaffes uden risiko for menneskers sundhed og for miljoeet og endelig til at forbyde henkastning af affald.

For det andet skal medlemsstaterne i henhold til direktivet gennemfoere et indbyrdes samarbejde med henblik paa oprettelsen af et teknologisk avanceret integreret net af bortskaffelsesfaciliteter, der skal saette saavel Faellesskabet som helhed som de enkelte medlemsstater i stand til selv at kunne bortskaffe affald. Dette net skal endvidere skabe grundlag for, at bortskaffelsen sker ved en installation naermest muligt det sted, hvor affaldet produceres, saaledes at transport af affald i videst muligt omfang begraenses (naerhedsprincippet).

For det tredje foreskriver direktivet, at medlemsstaterne skal udarbejde planer for haandtering af affald. Disse planer skal have en national karakter, og medlemsstaterne kan traeffe foranstaltninger til at forhindre transport af affald, der ikke opfylder de krav, som de har opstillet.

For det fjerde forpligter direktivet medlemsstaterne til at indfoere ordninger, hvorefter der for virksomheder og anlaeg, som bortskaffer affald, skal gaelde regler om tilladelser, registrering og kontrol.

Endelig bekraefter direktivet med hensyn til spoergsmaalet om bortskaffelse af affald princippet om, at "forureneren betaler", som generelt er knaesat i traktatens artikel 130 R.

Konklusionen bliver, at det fremgaar af denne skematiske redegoerelse for direktivets indhold, at dette fastlaegger de overordnede retningslinjer, som medlemsstaterne skal foelge med henblik paa at sikre, at haandteringen af affald inden for Faellesskabet sker paa en saadan maade, at hensynet til beskyttelsen af miljoeet og menneskers sundhed tilgodeses. Medlemsstaterne bevarer dog grundlaeggende set deres kompetence til at fastlaegge indholdet af deres politik i saa henseende og de naermere forholdsregler, der skal bringes i anvendelse.

9. Herefter maa det fremhaeves, at direktivet ikke indeholder nogen bestemmelser, der som genstand har en harmonisering af konkurrencevilkaarene inden for bestemte erhvervsgrene eller vilkaarene for samhandelen med bestemte varer. Hvad navnlig angaar konkurrencevilkaarene fastlaegger direktivet ° som allerede naevnt ° ingen faelles regler vedroerende virksomhed i form af haandtering af affald, idet det alene fastlaegger de principper, som medlemsstaterne i deres politik skal lade sig vejlede af. Det foelger heraf, at hver medlemsstat materielt kan indfoere de bestemmelser, som den finder mest hensigtsmaessige med henblik paa virkeliggoerelsen af de fastlagte maalsaetninger. Dette indebaerer, at de naermere vilkaar med hensyn til bortskaffelse og genbrug af affald, endog i vaesentlig grad, kan vaere forskellige fra den ene medlemsstat til den anden, og at de byrder, som dermed paahviler virksomhederne, ligeledes kan vaere vaesentligt forskellige. Jeg mener derfor, at der er grundlag for den antagelse, at direktivet ikke alene ikke harmoniserer, men endog ikke tilsiger nogen harmonisering af, konkurrencevilkaarene for de virksomheder, der saerligt beskaeftiger sig med haandtering af affald, og for de virksomheder, som producerer affald, og som i sidste instans skal baere omkostningerne ved bortskaffelsen.

Hvad angaar vilkaarene for samhandelen gaelder det ligeledes, at det utvivlsomt savner grundlag at haevde, at direktivet fastlaegger faelles regler, der tilsigter at gennemfoere den frie bevaegelighed for affald inden for Faellesskabet. Tvaertimod er udgangspunktet efter direktivet i overensstemmelse med naerhedsprincippet, som Domstolen har anerkendt i dommen af 9. juli 1992 (sag C-2/90, Kommissionen mod Belgien, Sml. I, s. 4431, praemis 34 og 35), at indsamling, behandling og bortskaffelse af affald fortrinsvis skal ske lokalt, saaledes at transport af affald i almindelighed i videst muligt omfang begraenses.

Direktivet indeholder herved ikke alene bestemmelse om, at medlemsstaterne ved fastlaeggelsen af deres planer for haandtering af affald skal drage omsorg for, at de selv er i stand til at bortskaffe affald, idet de i henhold til direktivet endvidere kan traeffe de fornoedne foranstaltninger til at forhindre transport af affald, som strider mod disse planer.

Direktivet bekraefter kort sagt i overensstemmelse med den ovenfor angivne retspraksis, at faellesskabsretten paa miljoeomraadet ° i hvert fald paa dens nuvaerende udviklingstrin ° hvad angaar haandtering af affald er baseret paa saerlige principper om selvforsyning og naerhed, og at det i overensstemmelse hermed ikke tilsigter nogen liberalisering af samhandelen med affald, men tvaertimod en begraensning af maengden af det affald, der cirkulerer inden for Faellesskabet (jf. niende betragtning til direktivet).

Det foelger heraf, at den ved det anfaegtede direktiv indfoerte ordning efter sin genstand fuldt ud maa henregnes til de miljoepolitiske foranstaltninger, der skal tjene til at virkeliggoere de maalsaetninger, som udtrykkeligt er fastlagt i traktatens artikel 130 R, og at direktivet ikke kan anses for en foranstaltning, der tilsigter at harmonisere konkurrencevilkaarene og vilkaarene for samhandelen paa det indre marked. Det var derfor med rette, at Raadet udstedte direktivet paa grundlag af traktatens artikel 130 S.

10. Denne konklusion er efter min opfattelse i oevrigt paa linje med praksis inden for Faellesskabet. Jeg bemaerker saaledes, at artikel 100 A, for saa vidt angaar miljoespoergsmaal, navnlig anvendes i forbindelse med retsakter, der tilsigter at harmonisere reglerne vedroerende bestemte former for produkter (jf. f.eks. direktivet om lydeffektniveauet for plaeneklippere (1) eller direktivet om batterier og akkumulatorer med farlige stoffer (2) ° sidstnaevnte direktiv er af saerlig interesse, da det dokumenterer, at saerlige ordninger gaeldende for saerlige former for affald normalt vedtages af Raadet paa grundlag af artikel 100 A).

Endvidere, jf. herved "titandioxid-dommen", anvendes artikel 100 A ligeledes i forbindelse med retsakter om harmonisering af miljoeregler ° herunder hvad angaar haandtering af affald ° som vedroerer bestemte industrisektorer (dette er netop tilfaeldet med direktivet om harmonisering af programmerne for nedbringelse af forureningen fra titandioxidindustrien, som Domstolen undersoegte i den ovenfor naevnte dom (3)).

Hvad derimod angaar generelle ordninger, der tilsigter at bekaempe forurening, dvs. ordninger, der ikke saerligt angaar et bestemt produkt eller en bestemt industrisektor, vedtages disse som hovedregel paa grundlag af artikel 130 S, uanset om de ogsaa har en stoerre eller mindre indvirkning paa produktionsvilkaarene. Jeg henviser som eksempler herpaa til direktivet om rensning af byspildevand, der fastlaegger ganske praecise regler vedroerende udtoemning af industrispildevand [jf. artikel 11 og bilag I, punkt c)] og vedroerende biologisk nedbrydeligt industrispildevand fra virksomheder inden for bestemte industrisektorer (jf. artikel 13 og bilag III), til direktivet om begraensning af luftforurening fra store fyringsanlaeg, der ligeledes angaar flere former for industrielle anlaeg, og til direktivet om forebyggelse af luftforurening fra nye byaffaldsforbraendingsanlaeg. Lad mig minde om, at samtlige disse retsakter, uanset deres indvirkning paa og betydning for oekonomiske forhold, uden betaenkeligheder er blevet udstedt paa grundlag af artikel 130 S.

Efter min opfattelse kan ogsaa det i sagen anfaegtede direktiv henregnes til sidstnaevnte kategori af retsakter. Ved direktivet indfoeres der saaledes en forureningsbekaempende ordning af ganske generel karakter, der omfatter saavel husholdningsaffald som industriaffald. Endvidere indvirker direktivet utvivlsomt i mindre grad paa markedets funktion end nogle af de ovenfor naevnte direktiver, baade fordi det anfaegtede direktiv ikke indeholder saerlige bestemmelser vedroerende affald fra industrien, og fordi det ° som allerede naevnt ° ikke tilsigter at gennemfoere nogen harmonisering med hensyn til de naermere regler vedroerende haandtering af affald, idet medlemsstaterne i realiteten frit kan fastsaette disse regler.

Det er ganske vist aabenbart, at direktivet ved den naevnte ordning ogsaa har en indvirkning paa markedets funktion. Men der er igen tale om en rent accessorisk indvirkning, som, jf. den ovenfor refererede dom i sagen Parlamentet mod Raadet, ikke kan begrunde en anvendelse af artikel 100 A som hjemmel for direktivet.

Foelgelig handlede Raadet retmaessigt ved i overensstemmelse med sin hidtidige praksis at udstede den anfaegtede retsakt paa grundlag af artikel 130 S.

11. Jeg bemaerker herudover, at en anden antagelse indebaerer en risiko for en uforholdsmaessig udvidelse af anvendelsesomraadet for artikel 100 A i forhold til anvendelsesomraadet for artikel 130 S.

Et af Kommissionens hovedargumenter til stoette for en anvendelse af artikel 100 A har herved vaeret, at harmoniseringen af reglerne vedroerende haandtering af affald goer det muligt at naa frem til ensartede byrder for virksomhederne i forbindelse med bortskaffelse af affald og dermed at forhindre risikoen for konkurrencefordrejning.

Dette er dog kendetegnende for naesten alle generelle forureningsbekaempende ordninger. Saafremt man saaledes antog, at en saadan indvirkning paa konkurrencevilkaarene skulle vaere tilstraekkelig til at begrunde en anvendelse af artikel 100 A, ville artikel 130 S dermed miste en stor del af sin betydning. Fulgte man Kommissionens logik, ville man f.eks. paa grundlag af artikel 100 A kunne udstede direktiver som direktivet om rensning af spildevand eller direktivet om begraensning af luftforurening fra store fyringsanlaeg; retsakter, der som naevnt indtil nu er blevet udstedt paa grundlag af artikel 130 S, uanset at de har haft en langt stoerre og mere indgaaende betydning for erhvervslivet end det i denne sag anfaegtede direktiv.

Sagt med andre ord er jeg af den opfattelse, at fulgte man Kommissionens logik ud i dens yderste konsekvens, ville man fra anvendelsesomraadet for artikel 130 S gradvis kunne udtage faellesskabsretsakter, hvorved der indfoeres generelle miljoebeskyttelsesordninger, herunder navnlig retsakter vedroerende udtoemning af vand, udledninger i atmosfaeren og haandtering af affald.

12. Jeg mener herefter, at Raadet med rette udstedte det anfaegtede direktiv paa grundlag af artikel 130 S, og at Raadet i sagen derfor maa frifindes for Kommissionens paastand.

Intervenientens subsidiaere paastand

13. Jeg mangler endnu at undersoege ét spoergsmaal. Ved de paastande, som Parlamentet har nedlagt i sit interventionsindlaeg, har det ud over sin paastand om annullation af direktivet, for saa vidt det angiveligt er udstedt paa et forkert retsgrundlag, ligeledes paastaaet direktivets artikel 18 annulleret, idet den heri fastlagte procedure (udvalgsprocedure) ifoelge Parlamentet strider mod traktaten.

Efter min opfattelse kan Domstolen ikke tage stilling til denne anden paastand. Intervention som hjemlet i artikel 37 i statutten for Domstolen har karakter af noget rent accessorisk i den forstand, at det, saaledes som det hedder i bestemmelsen, er en forudsaetning, at "paastande, der fremsaettes i en begaering om intervention, [kun kan] gaa ud paa at understoette en af parternes paastande".

I denne sag er forholdet imidlertid det, at Parlamentet paa et grundlag, der ingen sammenhaeng har med spoergsmaalet om den angiveligt forkerte hjemmel, goer gaeldende, at bestemmelsen i direktivets artikel 18 er retsstridig, og herved nedlaegger en paastand, som ingen tilknytning har til parternes paastande. Denne paastand fra Parlamentets side kan derfor ikke tages i betragtning.

Forslag til afgoerelse

Jeg skal herefter foreslaa, at Domstolen frifinder Raadet og traeffer afgoerelse om sagens omkostninger saaledes, at Kommissionen doemmes til at betale Raadets omkostninger, og Parlamentet og Kongeriget Spanien baerer deres egne omkostninger.

(*) Originalsprog: italiensk.

(1) - Raadets direktiv 88/181/EOEF af 22.3.1988 om aendring af direktiv 84/538/EOEF om indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivning om tilladeligt lydeffektniveau for plaeneklippere (EFT L 81, s. 71).

(2) - Raadets direktiv 91/157/EOEF af 18.3.1991 om batterier og akkumulatorer, der indeholder farlige stoffer (EFT L 78, s. 38).

(3) - Raadets direktiv 89/428/EOEF af 21.6.1989 om fastsaettelse af naermere regler for indbyrdes tilnaermelse af programmer for nedbringelse af forureningen fra affald fra titandioxidindustrien med henblik paa at bringe den til ophoer (EFT L 201, s. 56).