ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
24.

Importørens mulighed for at anmode om at anvende cif-importprisen, dvs. den faktiske importpris i stedet for den repræsentative pris, blev derfor accepteret ( 10 ). Tiltrædelsen af denne anmodning var underlagt visse betingelser. For det første skulle importøren fremlægge en række dokumenter for at bekræfte rigtigheden af den angivne cif-importpris. For det andet var importøren forpligtet til med kort varsel efter salget af de importerede varer på EU-markedet at bevise, at salget fandt sted på vilkår, der bekræftede den formelle rigtighed af den anmeldte pris. For det tredje var importøren forpligtet til at stille en sikkerhed for den tillægstold, han ville have betalt, hvis den repræsentative pris var blevet anvendt. Hvis toldmyndighederne fandt, at de indførte varer ikke var blevet afsat på betingelser, der bekræftede rigtigheden af den angivne cif-importpris, faldt varerne igen under den generelle regel, dvs. at den repræsentative pris skulle anvendes, og at den stillede sikkerhed automatisk blev fortabt som betaling for tillægstolden. For det femte kunne toldmyndighederne, hvis de ved en efterfølgende kontrol fandt, at ovennævnte betingelser ikke var opfyldt, kræve efterfølgende betaling af tillægstold af et sådant beløb, som om den var blevet beregnet på grundlag af en repræsentativ pris.
24.

For det fjerde har Irland gjort gældende, at forløbet af den administrative procedure bekræfter, at den langsommelighed, hvormed foranstaltninger for at opfylde dommen i sagen Kommissionen mod Irland blev truffet, skyldes kompleksiteten af de bagvedliggende retlige spørgsmål, især med hensyn til overholdelse af retssikkerheden, beskyttelsen af den berettigede forventning hos operatøren af vindmølleparken i Derrybrien og beskyttelsen af denne operatørs ejendomsrettigheder, snarere end manglende samarbejde fra Irlands side. Irland har anført, at de irske myndigheder efter, at disse i 2013 havde foreslået at foretage en ikke-officiel vurdering af indvirkningen på miljøet, ved skrivelse af 22. december 2016 fremsendte et konceptdokument til Kommissionen for at opnå et formelt klarsignal fra Kommissionen, som imidlertid aldrig blev givet. Den tid, som gik mellem oversendelsen af dette dokument og oversendelsen i oktober 2017 af samme dokument i undertegnet udgave, må skyldes en misforståelse mellem de irske myndigheder og Kommissionens funktionærer, om ikke en sand mangel på samarbejdsvilje fra Kommissionens side. Irland har endvidere gjort gældende, dels at gennemførelsen af dommen i sagen Kommissionen mod Irland indebar indledningen af en procedure, som lå uden for rammerne for bestemmelserne til gennemførelse af direktiv 85/337, dels at Kommissionen end ikke i forbindelse med sagsanlæg var i stand til at identificere de specifikke foranstaltninger, som Irland skulle træffe for at bringe følgevirkningerne af det i punkt 2 i den nævnte dom konstaterede traktatbrud til ophør. Under disse omstændigheder burde Irland ikke klandres for at have ventet den tid, som var nødvendig for at træffe de passende foranstaltninger, eller at disse foranstaltninger ikke blev identificeret korrekt og i tide.
98.

I Menneskerettighedsdomstolens dom af 3. april 2012, Van der Heidjen mod Nederlandene (CE:ECHR:2012:0403JUD004285705, § 69), blev der endvidere anført følgende: »Marriage confers a special status on those who enter into it; the right to marry is protected by Article 12 of [konventionen til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder, undertegnet i Rom den 4.11.1950] and gives rise to social, personal and legal consequences (see, mutatis mutandis, [Menneskerettighedsdomstolens dom af 29.4.2008, Burden mod Det Forenede Kongerige, CE:ECHR:2008:0429JUD001337805, § 63, og af 2.11.2010, Şerife Yiğit mod Tyrkiet, CE:ECHR:2010:1102JUD000397605, § 72]). Likewise, the legal consequences of a registered partnership set it apart from other forms of cohabitation. Rather than the length or the supportive nature of the relationship, what is determinative is the existence of a public undertaking, carrying with it a body of rights and obligations of a contractual nature.«
36.

Kommissionen har anført, at den omtvistede supplerende ydelse faktisk kun finder anvendelse på personer, som har nået pensionsalderen, og som har ansøgt om alderspension. Det forhold, at det er en supplerende udbetaling, er ikke til hinder for, at der er tale om en alderspension i henhold til forordning nr. 883/2004 ( 17 ). Kommissionen er dog samtidig ikke sikker på, at den er omfattet af anvendelsesområdet for forordning nr. 883/2004. Der er tale om et supplement for at belønne enestående præstationer, hvor landet er blevet repræsenteret, der kun udbetales til en lille kreds af personer. Kommissionen har derfor konkluderet, at den omtvistede supplerende ydelse ikke er omfattet af anvendelsesområdet for forordning nr. 883/2004, men at det skal overvejes, om den er omfattet af anvendelsesområdet for forordning (EU) nr. 492/2011 ( 18 ) og bestemmelserne i TEUF.
64.

For det tredje findes der – med undtagelse af den afledte ret, der er anført i punkt 39 – ingen specifikke bestemmelser i EU-retten inden for området for indkomstskat. Det ville hverken være rimeligt forudsigeligt eller funktionelt nødvendigt at lade indirekte indvirkninger, som momsretten kan have på indkomstskatteretten, være tilstrækkelige til, at der kan antages at foreligge en gennemførelse af EU-retten som omhandlet i chartrets artikel 51, stk. 1.
61.

Med hensyn til G.S. kunne hans opholdstilladelse som medlem af en familie, der i forvejen var til stede på Unionens område, inddrages af de nederlandske myndigheder af hensyn til den offentlige orden, for så vidt som G.S. udgjorde en fare for den offentlige orden. Med henblik herpå benyttede myndighederne en glidende skala for at fastslå, om det, når der var afsagt en endelig straffedom, var muligt at overveje at inddrage opholdstilladelsen. Denne skala sætter straffens længde i forhold til opholdets varighed. Det betyder med andre ord, at jo længere en tredjelandsstatsborger har opholdt sig lovligt i Nederlandene, jo bedre er den pågældende beskyttet mod en afgørelse om inddragelse. Ifølge den nederlandske regering vil kun tilfælde, hvor en af de angivne tærskler er nået, blive underkastet en samlet vurdering med henblik på at afgøre, om opholdstilladelsen skal inddrages, således at der ikke synes at være nogen automatik mellem idømmelsen af en straf af en længde, som anses for betydelig i forhold til varigheden af opholdet i Nederlandene, og inddragelse af tilladelsen. Der er tre forskellige glidende skalaer, én for mindre alvorlige overtrædelser (fængsel i mindre end seks år), én for alvorlige overtrædelser (fængsel i mere end seks år) og en for tilfælde af recidiv. Hvis der er tale om et ophold med en varighed på mere end ti år, inddrages opholdstilladelsen kun i tilfælde af en meget alvorlig overtrædelse. For så vidt angår G.S. kan inddragelse kun ske ved en endelig dom med en straf på mindst tre års fængsel efter et ophold i Nederlandene med en varighed på tre år eller derover. Den nederlandske regering har understreget, at selv under sådanne omstændigheder sker inddragelse ikke automatisk, og at de glidende skaler kun anvendes til at afgøre, i hvilke tilfælde en inddragelse er mulig, og at de ikke fritager de nationale myndigheder fra deres forpligtelse til efterfølgende at afveje de involverede interesser, herunder at vurdere de kriterier, som Menneskerettighedsdomstolen har fastsat i relation til EMRK’s artikel 8, inden der træffes en afgørelse. Det tilkommer den forelæggende ret at påse, at der ikke er tale om en automatisk inddragelse, og at en afgørelse om inddragelse af en opholdstilladelse faktisk er begrundet på basis af de forhold og omstændigheder, der er specifikke for den pågældende sag. Med forbehold for denne kontrol synes artikel 6, stk. 2, i direktiv 2003/86, sammenholdt med direktivets artikel 17, ikke at være til hinder for den vurderingsramme, der er fastlagt i nederlandsk lovgivning til vejledning af de nationale myndigheder i deres beslutningstagning.
38.

I Zh. og O.-dommen ( 51 ) har Domstolen i øvrigt fastslået om artikel 7, stk. 4, i direktiv 2008/115, som giver medlemsstaterne mulighed for at undlade at fastsætte en frist for frivillig udrejse, hvis den pågældende person udgør en risiko for den offentlige orden, at det sidstnævnte begreb skal vurderes konkret og individuelt med henblik på at efterprøve, om tredjelandsstatsborgerens personlige adfærd udgør en reel og umiddelbar risiko for den offentlige orden ( 52 ). Domstolen har udelukket anvendelsen af en praksis, som hviler på generelle betragtninger eller formodninger, og har fastslået, at den omstændighed, at en tredjelandsstatsborger »er under mistanke for at have begået en handling, der efter national ret kvalificeres som strafbar retskrænkelse, eller er blevet domfældt for en sådan handling, ikke i sig selv kan begrunde, at denne statsborger anses for at udgøre en risiko for den offentlige orden som omhandlet i artikel 7, stk. 4, i direktiv 2008/115« ( 53 ). En medlemsstat kan dog fastslå, at der foreligger en risiko for den offentlige orden, når der er sket domfældelse, hvis denne domfældelse, »sammenholdt med andre omstændigheder vedrørende den pågældendes situation, begrunder dette« ( 54 ). På samme måde kan alene mistanken om, at en tredjelandsstatsborger har begået en strafbar lovovertrædelse »sammen med andre forhold vedrørende den konkrete sag« ( 55 ) begrunde, at der fastslås en risiko for den offentlige orden, stadig i den omhandlede bestemmelses forstand. I denne forbindelse har Domstolen bemærket, at medlemsstaterne har frihed til i overensstemmelse med deres nationale behov at bestemme, hvad hensynene til »den offentlige orden« kræver ( 56 ). I denne sammenhæng synes anvendelse af den samme løsning som i Bouchereau-dommen ( 57 ) hverken begrundet i fravigelsen af unionsborgernes ret til fri bevægelighed eller af deres ret til familiesammenføring, men i den omstændighed, at direktiv 2008/115 muliggør fravigelse af en forpligtelse – til at fastsætte en frist for frivillig udrejse – der har til formål at sikre overholdelse af tredjelandsstatsborgeres grundlæggende rettigheder i forbindelse med deres udsendelse af Unionen ( 58 ).
105. betragtning har følgende ordlyd:

»Det er vigtigt, at underentreprenørernes overholdelse af gældende forpligtelser inden for miljø-, social- og arbejdsmarkedslovgivning i henhold til EU-retten, national lovgivning, kollektive aftaler eller i henhold til de internationale miljø-, social- og arbejdsmarkedsmæssige lovbestemmelser, der er nævnt i dette direktiv, forudsat at sådanne regler og deres anvendelse er i overensstemmelse med EU-retten, sikres […]

[…]

Det bør endvidere præciseres, at betingelser for håndhævelse af, hvorvidt gældende bestemmelser inden for miljø-, social- og arbejdsmarkedslovgivning i henhold til EU-retten, national ret, kollektive aftaler eller i henhold til de internationale miljø-, social- og arbejdsmarkedsmæssige lovbestemmelser, der er nævnt i dette direktiv, forudsat at sådanne regler og deres anvendelse er i overensstemmelse med EU-retten, overholdes, finder anvendelse for så vidt en medlemsstats nationale lovgivning foreskriver en mekanisme for solidarisk hæftelse mellem underentreprenører og hovedentreprenøren. Endvidere bør det udtrykkeligt angives, at medlemsstaterne bør have mulighed for at gå videre og eksempelvis udvide gennemsigtighedsforpligtelserne, muliggøre direkte betaling til underentreprenører eller sætte ordregivende myndigheder i stand til eller pålægge dem at kontrollere, at underentreprenørerne ikke befinder sig i nogen af de situationer, der kunne begrunde en udelukkelse af økonomiske aktører. Hvis sådanne foranstaltninger finder anvendelse på underentreprenører, bør der sikres overensstemmelse med de bestemmelser, der gælder for hovedentreprenører, så tilstedeværelsen af obligatoriske udelukkelsesgrunde følges op af et krav om, at hovedentreprenøren erstatter den pågældende underentreprenør. Viser en sådan kontrol, at der er tale om ikkeobligatoriske udelukkelsesgrunde, bør det præciseres, at de ordregivende myndigheder har mulighed for at kræve en udskiftning. Det bør dog udtrykkeligt fastsættes, at de ordregivende myndigheder kan forpligtes til at kræve en udskiftning af den pågældende underentreprenør, hvis det ville være obligatorisk at udelukke hovedentreprenører i sådanne tilfælde.

Endvidere bør det udtrykkeligt fastsættes, at det fortsat står medlemsstaterne frit for at fastsætte strengere ansvarsregler i henhold til national lovgivning eller til i henhold til national lovgivning at gå videre med direkte betalinger til underentreprenører.«
58.

Jeg tilføjer, at en bedømmelse, som udelukkende er fokuseret på, at ikke der ikke blev overført sådanne materielle driftsmidler, kan underminere hovedformålet med direktiv 2001/23. Det vil være alt for let for den nye operatør at strukturere transaktionen på en sådan måde, at den ikke er omfattet af direktivet, ved at undlade at overtage de materielle driftsmidler (det forekommer endog sandsynligt, at denne vil gøre netop dette). Som følge heraf ville den nye operatør så være i stand til at undgå de forpligtelser, som denne ellers ville pådrage sig over for den gamle operatørs arbejdstagere. Det er åbenbart, at dette ikke kan være rigtigt.
67.

Det følger af Rettens begrundelse, at retten til at fremsætte nye bemærkninger opstår, så snart nye retningslinjer finder anvendelse i løbet af en igangværende procedure. Jeg er imidlertid enig med Kommissionen i, at Retten, for i overensstemmelse med Ferriere Nord-dommen at fastslå, at Kommissionen har tilsidesat sin forpligtelse til at give interesserede parter mulighed for at fremsætte bemærkninger i henhold til artikel 108, stk. 2, TEUF, vil skulle fastslå, at afgørelsen, der fastslår, at driftsstøtte er uforenelig med det indre marked, alene var baseret på 2014-retningslinjerne, og at de væsentligt ændrede 2005-retningslinjerne (dvs., at Retten ville være nødt til at vurdere, om anvendelsen af de nye retningslinjer konkret kunne have konsekvenser for den omtvistede afgørelses begrundelse).
Nævnte direktivs artikel 7 bestemmer:

»1. Fra den 1. januar 2004 og fra den 1. januar 2010 er minimumsafgiftssatserne for motorbrændstoffer som fastsat i bilag I tabel A.

Senest den 1. januar 2012 skal Rådet med enstemmighed efter høring af Europa-Parlamentet og på grundlag af en rapport og et forslag fra [Europa-]Kommissionen træffe afgørelse om minimumsafgiftssatserne for dieselolie for en yderligere periode fra den 1. januar 2013.

2. Medlemsstaterne kan indføre differentierede afgiftssatser for erhvervsmæssig og ikke-erhvervsmæssig brug af dieselolie anvendt i motorkøretøjer, forudsat at EF-minimumsafgiftssatserne overholdes, og at afgiftssatsen for dieselolie anvendt i motorkøretøjer ikke kommer under den afgiftssats, der var gældende pr. 1. januar 2003, uanset eventuelle undtagelser for denne brug, der måtte være fastsat i dette direktiv.

3. Ved »erhvervsmæssig brug af dieselolie« anvendt i motorkøretøjer forstås dieselolie anvendt i motorkøretøjer i følgende øjemed:

a) godstransport mod leje eller vederlag eller for egen regning i lastbiler eller vogntog, der udelukkende er beregnet på godstransport ad vej, og som har en tilladt totalvægt på 7,5 [t] eller derover

b) passagerbefordring, hvad enten der er tale om regelmæssig eller lejlighedsvis kørsel, i motorkøretøjer i kategori M2 eller M3, som defineret i Rådets direktiv 70/156/EØF af 6. februar 1970 om tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om godkendelse af motordrevne køretøjer og påhængskøretøjer dertil [ ( 3 )].

4. Uanset stk. 2 kan medlemsstater, som indfører infrastrukturafgifter for lastbiler eller vogntog, der udelukkende er beregnet på godstransport ad vej, anvende en reduceret afgiftssats for dieselolie, anvendt af sådanne motorkøretøjer, som er lavere end den afgiftssats, der var gældende i medlemsstaten pr. 1. januar 2003, forudsat at den samlede afgiftsbyrde stort set forbliver på samme niveau, at EF-minimumsafgiftssatserne i øvrigt overholdes, og at den nationale afgiftssats, der var gældende pr. 1. januar 2003 for dieselolie anvendt som brændstof, er mindst dobbelt så højt som den minimumsafgiftssats, der var gældende pr. 1. januar 2004.«
59.

Hvis ordlyden i retningslinjerne (»ved siden af« eller »lige efter«) skal tages bogstaveligt, ville det heraf kunne udledes, at den specifikke sundhedsanprisning for at opfylde det i forordningens artikel 10, stk. 3, anførte krav om »ledsagelse« skal placeres i umiddelbar nærhed af den generelle sundhedsanprisning. Selv om det er korrekt, at der i artikel 10, stk. 4, lægges op til vedtagelse af retningslinjer, der i overensstemmelse med anden betragtning til Kommissionens gennemførelsesafgørelse 2013/63 kan have til formål at »sikre ensartethed i anvendelsen af disse bestemmelser« og at »sikre større klarhed og vished for de erhvervsdrivende«, er det indlysende, at i en union, der er baseret på respekt for retsstatsprincippet, kan den faktiske ordlyd af forordningens artikel 10, stk. 3, ikke ændres eller på anden måde udvides på grund af sådanne retningslinjer.
21.

Appeldomstolen har fundet det nødvendigt at forelægge et præjudicielt spørgsmål af følgende grunde: – Siden det 19. århundrede har det civilretlige ansvar i fransk ret været støttet på princippet om ikke-kumulering af ansvar uden for kontrakt og ansvar inden for kontrakt, hvilket indebærer, a) at en person ikke kan ifalde begge former for ansvar over for tredjemand på grundlag af de samme faktiske omstændigheder, og b) at ansvaret inden for kontrakt træder i stedet for ansvaret uden for kontrakt, når parterne er bundet af en gyldig aftale, og når den af en af parterne lidte skade er en følge af manglende eller urigtig opfyldelse af en af de kontraktlige forpligtelser. – I henhold til fransk ret er contrefaçon (krænkelse af ophavsretten), som oprindelig var en strafbar handling, knyttet til ansvar uden for kontrakt og ikke til en manglende opfyldelse af en kontrakt. – Derfor fandt retten i første instans, at ansvar inden for kontrakt måtte finde anvendelse frem for ansvar uden for kontrakt, eftersom parterne var bundet af aftalen af 25. august 2010, og der var nedlagt påstand om, at det lidte tab følger af den manglende opfyldelse af bestemmelserne i denne aftale. På denne baggrund fastslog retten, at søgsmålet om contrefaçon (krænkelse af ophavsretten), der sidestilles med et søgsmål vedrørende ansvar uden for kontrakt, måtte afvises. – Det er imidlertid ikke uden betydning, at IT Development har gjort gældende, at »et søgsmål contrefaçon (krænkelse af ophavsretten) ikke i sig selv indebærer et søgsmål om ansvar uden for kontrakt, men ligeledes kan følge af en manglende opfyldelse af en aftale«. – Det er nemlig korrekt, at contrefaçon (krænkelse af ophavsretten) defineres i videst mulige forstand som en krænkelse af intellektuelle ejendomsrettigheder og i artikel L335-3 som »en tilsidesættelse af ophavsretten til en software« (defineret i artikel L122-6 i lov om intellektuel ejendomsret). – Hverken disse bestemmelser eller andre bestemmelser i fransk ret om contrefaçon (krænkelse af ophavsretten) foreskriver udtrykkeligt, at de kun finder anvendelse, når parterne ikke er bundet af en aftale. – Selv om de kan betegnes som undtagelser til princippet om ikke-kumulering, findes der bestemmelser i fransk ret, som vidner om, at søgsmål om contrefaçon (krænkelse af ophavsretten) kan anlægges på området for patenter og varemærker i forhold til den licenshaver, der har overtrådt aftalens grænser ( 7 ). – Artikel L122-6 og L122-6-1 i lov om intellektuel ejendomsret, som bestemmer, at der ved aftale kan fastsættes særlige fremgangsmåder for ændring af software, udelukker ikke i sådanne tilfælde et søgsmål om contrefaçon (krænkelse af ophavsretten). Dette er ligeledes tilfældet for artikel 4 og 5 i direktiv 2009/24, hvilke artikler er blevet gennemført i national ret ved lov om intellektuel ejendomsret. – Endelig bestemmer artikel 2 i direktiv 2004/48, at foranstaltninger, procedurer og retsmidler finder anvendelse på enhver krænkelse af intellektuelle ejendomsrettigheder, uden at der sondres mellem, om denne krænkelse skyldes den manglende opfyldelse af en kontrakt eller ej.
102.

EMA og Retten har kritiseret manglen på innovation i serie 1-undersøgelsesrapporterne. Jeg er imidlertid ikke enig i, at »innovation« i sig selv er en absolut nødvendig forudsætning for, at et dokument kan anses for at være forretningsmæssigt følsomt som omhandlet i artikel 4, stk. 2, første led, i forordning nr. 1049/2001 ( 91 ). Hvis en potentiel konkurrent med fordel kan trække på serie 1-undersøgelsesrapporterne – selv efter, at EMA har foretaget overstregninger – og således spare de penge, som appellanterne ville være nødt til at anvende for at udføre deres toksikologiske undersøgelser og udarbejde disse rapporter, udgør disse undersøgelser efter min opfattelse fortrolige forretningsoplysninger, der tilhører appellanterne. Dette gælder uanset, om oplysningerne i rapporterne er innovative. De argumenter, som Retten fremførte mod denne vurdering, er efter min opfattelse ikke overbevisende ( 92 ). Selv om enhver konkurrent ganske vist skal udføre sine egne undersøgelser, handler det her om, at det ved at basere sig på den udbredte del af appellanternes undersøgelse kan være lettere og billigere for dem med held at udføre disse undersøgelser ved i høj grad at forlade sig på den fremgangsmåde, som appellanterne har anvendt ( 93 ). Dette er ligeledes appellanternes argument, når de gør gældende, at de omhandlede rapporter kan anvendes som en »køreplan«. Endvidere er Rettens henvisning til den beskyttelse, som opnås ved eneretten til data, efter min opfattelse i sidste ende ikke overbevisende. Som jeg allerede har anført ovenfor, forhindrer eneretten til data ikke brugen af oplysningerne i tredjelande.
Artikel 39, stk. 2 og 3, i TRIPS-aftalen, der er en del af overenskomsten om oprettelse af Verdenshandelsorganisationen (WTO), som er undertegnet af Det Europæiske Fællesskab og efterfølgende godkendt ved Rådets afgørelse 94/800/EF ( 5 ) af 22. december 1994, har følgende ordlyd:

»2. Fysiske og juridiske personer skal have mulighed for at forhindre, at oplysninger, der lovligt er under deres kontrol, uden deres samtykke og på en måde, der strider mod loyal erhvervspraksis, afsløres for eller erhverves eller udnyttes af andre, så længe de pågældende oplysninger:

a) er hemmelige i den forstand, at de ikke som en helhed eller i den nøjagtige sammensætning af deres komponenter er generelt kendte blandt eller umiddelbart tilgængelige for personer i de kredse, der normalt beskæftiger sig med den pågældende type oplysninger

b) har en erhvervsmæssig værdi som følge af deres fortrolige karakter, og

c) af den person, der lovligt kontrollerer oplysningerne, har været underkastet rimelige foranstaltninger til hemmeligholdelse under de foreliggende omstændigheder.

3. Medlemmerne skal, når de som betingelse for at godkende markedsføring af kemikalier til lægelige formål eller til landbruget, der baseres på nye kemiske enheder, forlanger at få forelagt fortroligt testmateriale eller andre data, som det kræver en betydelig indsats at frembringe, beskytte sådanne data mod illoyal erhvervsmæssig udnyttelse. Desuden skal medlemmerne beskytte sådanne data mod afsløring, undtagen hvor det er nødvendigt for at beskytte offentligheden, eller medmindre der tages skridt til at sikre dataene mod illoyal erhvervsmæssig udnyttelse.«