For at afgøre, om sagsøgeren er umiddelbart berørt af en EU-retsakt, kræver denne betingelse for det første, at denne retsakt umiddelbart skal have indvirkning på sagsøgerens retsstilling, og for det andet, at denne retsakt ikke må overlade et skøn til de adressater, der skal gennemføre den, men at gennemførelsen skal ske helt automatisk og udelukkende i medfør af EU-reglerne uden anvendelse af andre mellemkommende regler.

Det kan af Unionens retsinstansers vurdering af denne række forhold udledes, at jo mere direkte konkurrenceforholdet er mellem sagsøgeren og den pågældende konkurrent, enten fordi antallet af aktive erhvervsdrivende på markedet er begrænset, eller fordi den pågældende virksomhed er sagsøgerens væsentligste konkurrent, og jo større de negative konsekvenser er for sagsøgeren, desto mere er der grundlag for at konkludere, at sagsøgeren er individuelt berørt af den anfægtede retsakt.

Hvad nærmere bestemt angår området for antidumping kan det, selv om forordninger om antidumpingtold bedømt i forhold til artikel 263, stk. 4, TEUF efter deres art og rækkevidde er almengyldige, idet de finder anvendelse på de pågældende erhvervsdrivende i al almindelighed, ikke udelukkes, at bestemmelserne berører visse erhvervsdrivende individuelt.

For at afklare, om en sagsøger er individuelt berørt, kan andre personer end en retsakts adressat kun gøre gældende, at de er berørt som omhandlet i artikel 263, stk. 4, TEUF, hvis retsakten rammer dem på grund af visse egenskaber, som er særlige for dem, eller på grund af en faktisk situation, der adskiller dem fra alle andre og derfor individualiserer dem på lignende måde som en adressat.

Sagsøgerne kan endvidere bevare interessen i at nedlægge påstand om annullation af en retsakt fra en EU-institution for at forhindre, at den ulovlighed, som denne angiveligt er behæftet med, gentager sig i fremtiden.

Når sagen ikke drejer sig om ophævelse af virkningerne af den anfægtede retsakt, men om, at den erstattes med en strengere foranstaltning, som indebærer pålæggelse af en højere antidumpingtold, kan Unionens retsinstanser anvende muligheden i henhold til artikel 264, stk. 2, TEUF for at opretholde den ved den anfægtede forordning indførte antidumpingtold, indtil de kompetente institutioner har gennemført de til dommens opfyldelse nødvendige foranstaltninger. På denne baggrund har de konkurrerende EU-producenter interesse i at nedlægge påstand om annullation af en forordning om en let forhøjelse af den antidumpingtold, der blev vedtaget efter en anmodning om en delvis interimsundersøgelse indgivet af disse konkurrerende producenter, hvilket kan tilføre dem en fordel.

Et annullationssøgsmål, der anlægges af en fysisk eller juridisk person, kan kun antages til realitetsbehandling, såfremt sagsøgeren har en retlig interesse i, at den pågældende retsakt annulleres.

Reglerne for beregning af normalværdien er fastlagt i artikel 2, stk. 1-7, i forordning nr. 1225/2009 om beskyttelse mod dumpingimport fra lande, der ikke er medlemmer af Det Europæiske Fællesskab (nu artikel 2, stk. 1-7, i forordning 2016/1036). For import med oprindelse i et land uden markedsøkonomi, som på tidspunktet for indledningen af undersøgelsen var medlem af Verdenshandelsorganisationen (WTO), fastsættes normalværdien principielt efter den konkrete metode, der er foreskrevet i artikel 2, stk. 7, litra a), i forordning nr. 1225/2009. Ifølge denne metode fastsættes normalværdien bl.a. på grundlag af prisen eller den beregnede værdi i et tredjeland med markedsøkonomi, dvs. et referenceland.

I medfør af artikel 2, stk. 7, litra b), i forordning nr. 1225/2009 fastsættes normalværdien hvad angår import fra et land uden markedsøkonomi undtagelsesvis i overensstemmelse med denne forordnings artikel 2, stk. 1-6, når det er godtgjort, at de markedsøkonomiske principper er fremherskende for denne producent eller disse producenter. Det skal bemærkes, at artikel 2, stk. 1-6, i forordning nr. 1225/2009 indeholder regler, der finder anvendelse på fastsættelsen af normalværdien for import med oprindelse i lande med markedsøkonomi.

Det fremgår af artikel 11, stk. 9, i forordning nr. 1225/2009, at EU-institutionerne i almindelighed som led i en genoptaget undersøgelse skal anvende den samme metode, herunder sammenligne eksportprisen med normalværdien, som den metode, der blev anvendt ved den oprindelige undersøgelse, der førte til pålæggelsen af tolden. I denne bestemmelse fastsættes en undtagelse, der giver institutionerne mulighed for at anvende en anden metode end den, der blev anvendt under den oprindelige undersøgelse, for så vidt som omstændighederne er ændrede. Det fremgår af den samme bestemmelse, at den anvendte metode skal være i overensstemmelse med artikel 2 i forordning nr. 1225/2009.

Det er endvidere ikke tilstrækkeligt, at en ny metode er mere passende end den tidligere, når denne stadig er i overensstemmelse med artikel 2 i forordning nr. 1225/2009.

(jf. præmis 124, 125, 127 og 138)