ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Domstolens kendelse (Ottende Afdeling) af 6. oktober 2015 – Ediltecnica

(Sag C-592/13) ( 1 )

»Præjudiciel forelæggelse — artikel 99 i Domstolens procesreglement — artikel 191, stk. 2, TEUF — direktiv 2004/35/EF — miljøansvar — national lovgivning, der ikke giver myndighederne adgang til at pålægge ejere af forurenede arealer, som ikke har medvirket til den pågældende forurening, at gennemføre foranstaltninger til forebyggelse og afhjælpning, og som kun fastsætter en forpligtelse til at godtgøre udgifterne til de af myndighederne gennemførte indgreb — forenelighed med princippet om, at forureneren betaler, forsigtighedsprincippet, princippet om forebyggende indsats og indgreb over for miljøskader fortrinsvis ved kilden«

1. Præjudicielle spørgsmål — besvarelse, der klart kan udledes af retspraksis — anvendelse af procesreglementets artikel 99 (art. 267 TEUF; Domstolens procesreglement, art. 99) (jf. præmis 10 og 11)

2. Miljø — forebyggelse og afhjælpning af miljøskader — miljøansvar — direktiv 2004/35 — forureneren betaler-princippet — umuligt at fastslå, hvem der er ansvarlig for forureningen eller at pålægge denne at iværksatte afhjælpende foranstaltninger — national ordning, der pålægger ejerne af de forurenede arealer, som ikke er ansvarlige for forureningen, at godtgøre myndighederne de indgreb, som disse har foretaget — lovlig (Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/35) (jf. præmis 12 og domskonkl.)

Konklusion

Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/35/EF af 21. april 2004 om miljøansvar for så vidt angår forebyggelse og afhjælpning af miljøskader skal fortolkes således, at det ikke er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, hvorefter den kompetente myndighed – såfremt det ikke er muligt at fastslå, hvem der er ansvarlig for forureningen af et areal, eller at pålægge den ansvarlige at iværksætte afhjælpende foranstaltninger – ikke kan pålægge ejeren af dette areal, som ikke er ansvarlig for forureningen, at gennemføre foranstaltninger til forebyggelse og afhjælpning, idet denne kun er forpligtet til at godtgøre udgifterne til de af myndighederne gennemførte indgreb, begrænset til ejendommens markedsværdi efter gennemførelsen af disse indgreb.

( 1 ) EUT C 52 af 22.2.2014.
2)

Direktiv 93/13 skal fortolkes således, at den omstændighed, at dette vilkår ikke er blevet opfyldt, når en national ret har fastslået, at et kontraktvilkår, der er indgået mellem en forbruger og en erhvervsdrivende, er »urimeligt« som omhandlet i artikel 3, stk. 1, direktiv 93/13, ikke i sig selv kan være til hinder for, at den nationale ret kan drage alle konsekvenserne af, at det nævnte vilkår er et urimeligt kontraktvilkår.
2.

EF-varemærker — definition på og erhvervelse af et EF-varemærke — absolutte registreringshindringer — varemærker, som udelukkende består af tegn eller angivelser, der kan tjene til at betegne en vares egenskaber — ordmærke, der er sammensat af flere ordbestanddele — hensyntagen til den relevante kundekreds’ helhedsindtryk af varemærket [Rådets forordning nr. 40/94, art. 7, stk. 1, litra c)] (jf. præmis 70 og 71)
Domstolens kendelse (Niende Afdeling) af 22. april 2015 – E.S.

(Sag C-646/13) 1 ( 1 )

»Præjudiciel afgørelse — artikel 99 i Domstolens procesreglement — vandrende arbejdstageres sociale sikring — forordning (EF) nr. 883/2004 — artikel 8, stk. 1 — anvendeligheden af overenskomsterne om social sikring mellem medlemsstater — tilbagevendt flygtning, der stammer fra en medlemsstat — ansættelsesperioder, der er tilbagelagt på en anden medlemsstats område — ansøgning om tildeling af en alderdomsydelse — afslag«

1. Præjudicielle spørgsmål — spørgsmål, der svarer til spørgsmål, der allerede er afgjort ved retspraksis — anvendelse af procesreglementets artikel 99 (art. 267 TEUF; Domstolens procesreglement, art. 99) (jf. præmis 20-24)

2. Social sikring — vandrende arbejdstagere — EU-lovgivning — anvendelse i stedet for bestemmelserne i overenskomster om social sikring afsluttet mellem medlemsstaterne — bindende virkning — bilateral aftale om sociale sikringsydelser til statsborgere i en af signatarstaterne, som har haft status som politiske flygtninge på den anden signatarstats område — aftalen ikke nævnt i bilag III til forordning nr. 883/2004 — flytning inden indgåelsen af aftalen — aftalen ikke anvendelig (Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 883/2004, art. 8, stk. 1, og bilag II) (jf. præmis 25 og konkl.)

Konklusion

Artikel 8, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 883/2004 af 29. april 2004 om koordinering af de sociale sikringsordninger, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 988/2009 af 16. september 2009, skal fortolkes således, at en bilateral aftale om sociale sikringsydelser til statsborgere i en af signatarstaterne, som har haft status som politiske flygtninge på den anden signatarstats område, der er indgået på et tidspunkt, hvor den ene af de to signatarstater endnu ikke var tiltrådt Unionen, og ikke er opført i bilag III til denne forordning, ikke finder anvendelse i en situation med politiske flygtninge, der er vendt tilbage til deres oprindelsesstat inden indgåelsen af den bilaterale aftale og ikrafttrædelsen af den nævnte forordning.

( 1 ) – EUT C 39 af 8.2.2014.
Domstolens kendelse (Niende Afdeling) af 22. april 2015 – Guletsou

(Sag C-598/13) 1 ( 1 )

»Præjudiciel forelæggelse — artikel 99 i Domstolens procesreglement — identisk præjudicielt spørgsmål — social sikring af vandrende arbejdstagere — forordning (EØF) nr. 1408/71 — artikel 7, stk. 2, litra c) — anvendeligheden af overenskomsterne om social sikring mellem medlemsstater — tilbagevendt flygtning, der stammer fra en medlemsstat — ansættelsesperioder, der er tilbagelagt på en anden medlemsstats område — ansøgning om tildeling af en alderdomsydelse — afslag«

1. Præjudicielle spørgsmål — spørgsmål, der svarer til spørgsmål, der allerede er afgjort ved retspraksis — anvendelse af procesreglementets artikel 99 (art. 267 TEUF; Domstolens procesreglement, art. 99) (jf. præmis 18-20)

2. Social sikring — vandrende arbejdstagere — EU-lovgivning — anvendelse i stedet for bestemmelserne i overenskomster om social sikring afsluttet mellem medlemsstaterne — bindende virkning — bilateral aftale om sociale sikringsydelser til statsborgere i en af signatarstaterne, som har haft status som politiske flygtninge på den anden signatarstats område — aftalen ikke nævnt i bilag III til forordning nr. 1408/71 — flytning inden indgåelsen af aftalen — aftalen ikke anvendelig [Rådets forordning nr. 1408/71, art. 6 og art. 7, stk. 2, litra c), og bilag III] (jf. præmis 21 og konkl.)

Konklusion

Artikel 7, stk. 2, litra c), i Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet, som ændret og ajourført ved Rådets forordning (EF) nr. 118/97 af 2. december 1996, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1992/2006 af 18. december 2006, skal fortolkes således, at en bilateral aftale om sociale sikringsydelser til statsborgere i en af signatarstaterne, som har haft status som politiske flygtninge på den anden signatarstats område, der er indgået på et tidspunkt, hvor den ene af de to signatarstater endnu ikke var tiltrådt Den Europæiske Union, og ikke er opført i bilag III til denne forordning, ikke finder anvendelse i en situation med politiske flygtninge, der er vendt tilbage til deres oprindelsesstat inden indgåelsen af den bilaterale aftale og ikrafttrædelsen af den nævnte forordning.

( 1 ) – EUT C 24 af 25.1.2014.
Domstolens kendelse (Niende Afdeling) af 22. april 2015 – Paraskevopoulou

(Sag C-668/13) 1 ( 1 )

»Præjudiciel forelæggelse — artikel 99 i Domstolens procesreglement — enslydende præjudicielt spørgsmål — social sikring af vandrende arbejdstagere — forordning (EØF) nr. 1408/71 — artikel 7, stk. 2, litra c) — anvendeligheden af overenskomsterne om social sikring mellem medlemsstater — tilbagevendt flygtning, der stammer fra en medlemsstat — ansættelsesperioder, der er tilbagelagt på en anden medlemsstats område — ansøgning om tildeling af en alderdomsydelse — afslag«

1. Præjudicielle spørgsmål — spørgsmål, der svarer til spørgsmål, der allerede er afgjort ved retspraksis — anvendelse af procesreglementets artikel 99 (art. 267 TEUF; Domstolens procesreglement, art. 99) (jf. præmis 18-20)

2. Social sikring — vandrende arbejdstagere — EU-lovgivning — anvendelse i stedet for bestemmelserne i overenskomster om social sikring afsluttet mellem medlemsstaterne — bindende virkning — bilateral aftale om sociale sikringsydelser til statsborgere i en af signatarstaterne, som har haft status som politiske flygtninge på den anden signatarstats område — aftalen ikke nævnt i bilag III til forordning nr. 1408/71 — flytning inden indgåelsen af aftalen — aftalen ikke anvendelig [Rådets forordning nr. 1408/71, art. 6, art. 7, stk. 2, litra c), og bilag III] (jf. præmis 21 og konkl.)

Konklusion

Artikel 7, stk. 2, litra c), i Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet, som ændret og ajourført ved Rådets forordning (EF) nr. 118/97 af 2. december 1996, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1992/2006 af 18. december 2006, skal fortolkes således, at en bilateral aftale om sociale sikringsydelser til statsborgere i en af signatarstaterne, som har haft status som politiske flygtninge på den anden signatarstats område, der er indgået på et tidspunkt, hvor den ene af de to signatarstater endnu ikke var tiltrådt Den Europæiske Union, og ikke er opført i bilag III til denne forordning, ikke finder anvendelse i en situation med politiske flygtninge, der er vendt tilbage til deres oprindelsesstat inden indgåelsen af den bilaterale aftale og ikrafttrædelsen af den nævnte forordning.

( 1 ) – EUT C 85 af 22.3.2014.
9

Den forelæggende ret er i denne forbindelse af den opfattelse, at selv om formålet med direktiv 2004/80 er at indføre en ordning for at lette adgangen til erstatning for ofre for forbrydelser i grænseoverskridende situationer og at sikre, at offeret for en forbrydelse altid kan henvende sig til en myndighed i sin bopælsstat, kan direktivets artikel 12, stk. 2, ikke desto mindre fortolkes således, at alle medlemsstater pålægges en pligt til at vedtage instrumenter, der kan sikre erstatning til ofre for enhver forsætlig voldsforbrydelse. Såfremt dette er tilfældet, har Den Italienske Republik ikke opfyldt sine forpligtelser, idet den nationale lovgivning for erstatningsordninger er begrænset til bestemte lovovertrædelser, som seksuelle overgreb er undtaget fra.
10

Fővárosi közigazgatási és munkaügyi bíróság (retten for forvaltningsretssager og sociale sager i Budapest), ved hvilken DZNLN har anlagt sag til prøvelse af nævnte afgørelse, er i tvivl om, hvorvidt denne afgørelse er forenelig med forordning nr. 1698/2005 og forordning nr. 1974/2006. Nævnte ret har endvidere besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Skal [forordning nr. 1698/2005 og forordning nr. 1974/2006] fortolkes således, at lokale aktionsgrupper stiftet i forbindelse med landbrugsstøtte i en medlemsstat kun kan antage en ved lov fastsat juridisk form? 2) Kan der foretages en sondring på grundlag af de ovennævnte forordninger, således at den nationale lovgiver kun anerkender lokale aktionsgrupper, som antager bestemte juridiske former, idet der opstilles andre eller strengere krav end dem, der er fastsat i artikel 62, stk. 1, i forordning nr. 1698/2005? 3) Er det i henhold til de ovennævnte forordninger tilstrækkeligt, at de lokale aktionsgrupper i en medlemsstat udelukkende opfylder kravene fastsat i artikel 62, stk. 1, i forordning nr. 1698/2005? Kan medlemsstaten begrænse nævnte bestemmelse ved at opstille andre formelle eller retlige krav til de organer, som opfylder kravene fastsat i [nævnte artikel 62, stk. 1]? 4) Skal de ovennævnte forordninger fortolkes således, at beslutningen om at opløse lokale aktionsgrupper, der opfylder kravene fastsat i artikel 62, stk. 1, i forordning nr. 1698/2005, henhører under en medlemsstats skøn, når disse aktionsgrupper i al den tid, hvor de har været aktive, har overholdt samtlige relevante nationale bestemmelser og fællesskabsbestemmelser, og der kun gives tilladelse til lokale aktionsgrupper, der antager en ny juridisk form? 5) Skal de ovennævnte forordninger hvad angår støtteprogrammer, som allerede er i kraft, eller i programperioden fortolkes således, at en medlemsstat i givet fald også kan ændre de retlige rammer for de lokale aktionsgruppers funktionsmåde? 6) Hvorledes skal de ovennævnte forordninger fortolkes, hvis lokale aktionsgrupper, som indtil dette tidspunkt effektivt og lovligt har udøvet virksomhed, opløses? Hvad sker der i et sådant tilfælde med de forpligtelser, som disse grupper har påtaget sig, og de rettigheder, som de har erhvervet, navnlig henset til det samlede antal organer, som berøres af en sådan opløsning? 7) Skal artikel 62, stk. 2, i [forordning nr. 1698/2005] fortolkes således, at en bestemmelse, hvorved en medlemsstat kræver, at lokale Leader-aktionsgrupper, som antager form af et handelsselskab uden gevinst for øje, omdannes til en forening inden for et år, med den begrundelse, at kun foreningen som retlig organisationsform kan sikre dannelsen af et netværk mellem lokale medlemmer, henset til, at det grundlæggende formål med et handelsselskab i henhold til de gældende ungarske bestemmelser er realisering af en fortjeneste, og at tilstedeværelsen af økonomiske interesser udelukker fundraising og indtræden af nye medlemmer, er acceptabel og i overensstemmelse med loven?«
46

Det må i det foreliggende tilfælde konstateres, at det klart fremgår af Domstolens retspraksis, at artikel 7 er til hinder for en national lovgivning, der ikke har til virkning effektivt at sikre forbrugeren tilbagebetaling af samtlige erlagte beløb og hjemtransport i tilfælde af rejsearrangørens insolvens. Idet medlemsstaten ikke har nogen skønsmargen for så vidt angår omfanget af de risici, der skal være dækket af den garanti, som rejsearrangøren eller ‑formidleren skal indfri over for forbrugerne, er kriterier, der har til formål eller til følge at begrænse omfanget af denne garanti, åbenbart uforenelige med de forpligtelser, der følger af det nævnte direktiv, og udgør dermed en tilstrækkeligt kvalificeret tilsidesættelse af EU-retten, som, under forudsætning af at det konstateres, at der foreligger en direkte årsagssammenhæng, vil kunne medføre et erstatningsansvar for den berørte medlemsstat.
14

I henhold til artikel 53, stk. 2, i Domstolens procesreglement kan Domstolen, når det er åbenbart, at den ikke har kompetence til at behandle en sag, til enhver tid efter at have hørt generaladvokaten beslutte at træffe afgørelse ved begrundet kendelse uden at fortsætte sagens behandling.
23

Sådanne garantier for uafhængighed og upartiskhed, som er nødvendige, for at et organ kan kvalificeres som en »ret« i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i artikel 267 TEUF, forudsætter, at der findes regler – om bl.a. organets sammensætning, medlemmernes udnævnelse og funktionsperiode, tilfælde, hvor organets medlemmer ikke må deltage i behandlingen af en sag, tilfælde, hvor de har pligt til at vige deres sæde, samt tilfælde, hvor de kan afsættes – som gør det muligt at fjerne enhver rimelig tvivl i offentligheden om, at organet er uimodtageligt for påvirkninger udefra og neutralt i forhold til de interesser, som står over for hinanden (jf. bl.a. kendelse af 14.5.2008, sag C-109/07, Pilato, Sml. I, s. 3503, præmis 24, og dom af 31.1.2013, sag C-175/11, D. og A., Sml., EU:C:2013:45, præmis 97).
17

Pohotovost’ har den 7. juni 2012 iværksat appel til prøvelse af denne kendelse om udsættelse af tvangsfuldbyrdelsen, og den forelæggende ret har i sin afgørelse for det første anført, at det i en sag, hvor sagsøgte ikke har nogen fast bopæl, hvilket synes at være tilfældet for Jan Sorokas vedkommende, ville være hensigtsmæssigt, at Združenie HOOS kunne få adgang til at intervenere, idet denne organisation i det konkrete tilfælde er villig til at gøre det for at forsvare den berørte parts interesser. For det andet har retten anført, at Najvyšší súd Slovenskej republiky (Den Slovakiske Republiks øverste retsinstans) den 10. oktober 2012 i forbindelse med en afgørelse afsagt i en anden sag fastslog, at intervention fra en tredjepart kun er tilladt i kontradiktoriske procedurer, og at det ikke var tilladt i fuldbyrdelsesprocedurer, idet de i sagens natur ikke har karakter af kontradiktoriske procedurer. En af dommerne ved Najvyššom súd Slovenskej republiky afgav dog i denne kendelse en dissens, hvorefter intervention fra en tredjeparts side ikke bør tillades i en fuldbyrdelsesprocedure i sin helhed, men at dette dog bør tillades i forhold til bestemte dele af denne procedure.
På baggrund af ovenstående betragtninger skal de forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 3, stk. 1 og 3, i direktiv 93/13 samt punkt 1, litra q), i bilaget til dette direktiv skal fortolkes således, at det tilkommer den forelæggende ret at vurdere, hvorvidt et vilkår i en låneaftale med pant i fast ejendom, som er indgået mellem en bank og en forbruger, og hvorved en fast voldgiftsret, hvis kendelser i henhold til national ret ikke kan appelleres, tillægges enekompetence til at træffe afgørelse i enhver tvist, der måtte opstå i forbindelse med denne aftale, skal anses for urimeligt i henhold til disse bestemmelser, idet der skal tages hensyn til samtlige omstændigheder i forbindelse med indgåelsen af den pågældende aftale. I forbindelse med denne vurdering skal den forelæggende ret navnlig:

— Efterprøve, om det omhandlede vilkår har til formål eller virkning at ophæve eller indskrænke forbrugerens adgang til at rejse søgsmål eller benytte andre retsmidler, og

— tage hensyn til, at den omstændighed at forbrugeren før indgåelsen af den omhandlede aftale modtog generelle oplysninger om de forskelle, der består mellem voldsgiftsproceduren og en almindelig retssag, ikke i sig selv kan udelukke, at det pågældende vilkår anses for urimeligt.

I bekræftende fald tilkommer det den forelæggende ret at drage alle de konsekvenser, der følger heraf efter national lovgivning, for at sikre, at forbrugeren ikke er bundet af nævnte vilkår.
4

Artikel 4, stk. 1-3, i afgørelse 2004/58 bestemmer følgende: »1. ECB afslår at give aktindsigt i et dokument, hvis udbredelse ville være til skade for: a) beskyttelsen af offentlighedens interesser med hensyn til: — fortroligheden af forhandlingerne i ECB’s besluttende organer — Fællesskabets eller en medlemsstats finanspolitik, valutapolitik eller økonomiske politik — ECB’s eller NCB'ens interne finanser — beskyttelsen af eurosedlernes integritet — den offentlige sikkerhed — internationale finansielle, monetære eller økonomiske forbindelser [...] 2. ECB afslår at give aktindsigt i et dokument, hvis udbredelse ville være til skade for: — en fysisk eller juridisk persons forretningsmæssige interesser, herunder intellektuelle ejendomsrettigheder — retslige procedurer og juridisk rådgivning — formålet med inspektioner, undersøgelser og revision medmindre der er en mere tungtvejende offentlig interesse i udbredelsen af dokumentet. 3. Der gives afslag på aktindsigt i dokumenter, der indeholder meningstilkendegivelser til internt brug som led i drøftelser og indledende konsultationer inden for ECB eller med NCB'er, selv efter at der er truffet afgørelse, medmindre der er en mere tungtvejende offentlig interesse i udbredelsen af dokumentet.«
48

For så vidt angår Rettens begrundelsespligt skal det bemærkes i denne henseende, at det følger af fast retspraksis, at det ikke påhviler Retten i medfør af en sådan pligt i sin fremstilling udtømmende og et for et at behandle alle de argumenter, der er fremført af parterne i sagen, og Rettens begrundelse kan således fremgå indirekte, forudsat at de berørte parter kan få kendskab til begrundelsen for, at Retten ikke har godtaget deres argumenter, og at Domstolen kan råde over de oplysninger, der er nødvendige for, at den kan udøve sin prøvelsesret (dom Gogos mod Kommissionen, C-583/08 P, EU:C:2010:287, præmis 30 og den deri nævnte retspraksis).
4

Det er ifølge den forelæggende ret imidlertid særligt vigtigt at afklare, om den skade, der påføres personer, som ikke har været part i den oprindelige sag, i en procedure vedrørende anerkendelse og gennemførelse af en retsafgørelse, der er afsagt af en retsinstans i en anden medlemsstat, kan udgøre en grund til at anvende klausulen om grundlæggende retsprincipper i artikel 34, nr. 1), i forordning nr. 44/2001. Under disse omstændigheder har Augstākās tiesas Senāts besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Skal artikel 34, nr. 1), i forordning nr. 44/2001 fortolkes således, at en tilsidesættelse af rettigheder, der tilkommer personer, som ikke er parter i hovedsagen inden for rammerne af en sag om anerkendelse af en udenlandsk retsafgørelse, kan udgøre en grund til at anvende klausulen om grundlæggende retsprincipper i den nævnte artikel 34, nr. 1), og afslå at anerkende den udenlandske afgørelse, for så vidt som den berører personer, som ikke er parter i hovedsagen? 2) Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende, skal artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder da fortolkes således, at principperne om en retfærdig rettergang, som er forankret heri, tillader, at der i en sag vedrørende iværksættelse af foreløbige, sikrende retsmidler foretages en begrænsning af de ejendomsrettigheder, der tilkommer personer, som ikke har været parter i sagen, når det er foreskrevet, at enhver, som berøres af afgørelsen om foreløbige, sikrende retsmidler, til enhver tid har ret til at indgive begæring til retten om ændring eller ophævelse af afgørelsen, og at det overlades til sagsøgerne at forkynde afgørelsen for de berørte personer?«
15

Det er den forelæggende rets opfattelse, at da direktiv 2003/4 ikke pålægger medlemsstaterne at afslå en anmodning om adgang til miljøoplysninger i tilfælde, hvor offentliggørelsen af disse oplysninger ville kunne have ugunstig indvirkning på en persons mulighed for at få en retfærdig rettergang, idet direktivets artikel 4, stk. 2, første afsnit, litra c), alene giver mulighed for at meddele et sådant afslag, bemyndiger direktivet medlemsstaterne til at vedtage foranstaltninger, der er uforenelige med de grundlæggende rettigheder, som er beskyttet i Den Europæiske Union, hvilket indebærer, at direktivet er uforeneligt med chartrets artikel 47, stk. 2.
55

For det andet er det korrekt, at Retten i den appellerede doms præmis 49 har henvist til, at Think Schuhwerk ikke havde »[fremført] beviser for, at farvningen af visse dele af et snørebånd på en sko sædvanligvis opfattes af den relevante kundekreds som en angivelse af en vares handelsmæssige oprindelse«. Det fremgår imidlertid af en samlet læsning af den appellerede doms præmis 46-49, hvor præmis 49 indeholder konklusionen, at Retten, efter at den i de nævnte præmisser har gennemgået de af Think Schuhwerk fremførte argumenter, fandt, at det ikke på baggrund af disse argumenter og beviser var muligt at fastslå, at det varemærke, for hvilket der er ansøgt om registrering, havde fornødent særpræg. Retten har således på ingen måde henvist til, at Think Schuhwerk ikke havde fremført argumenter til støtte for, at varemærket havde fornødent særpræg.