DA Den Europæiske Unions Tidende C 5/18

Appel iværksat den 22. september 2017 af Republikken Polen til prøvelse af kendelse afsagt af Retten (Ottende Afdeling) den 13. juni 2017 i sag T-137/16, Uniwersytet Wrocławski mod Forvaltningsorganet for Forskning (REA)

(Sag C-561/17 P)

(2018/C 005/26)

Processprog: polsk

Parter

Appellant: Republikken Polen (ved B. Majczyna, som befuldmægtiget)

De andre parter i appelsagen: Uniwersytet Wrocławski og Forvaltningsorganet for Forskning (REA)

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Den kendelse, der blev afsagt af Den Europæiske Unions Ret (Ottende Afdeling) den 13. juni 2017, Uniwersytet Wrocławski mod Forvaltningsorganet for Forskning (REA), sag T-137/16, ophæves i sin helhed.

— Sagen hjemvises til Retten med henblik på fornyet behandling.

— Hver part bærer sine egne omkostninger.

— Sagen henvises til Rettens store afdeling i henhold til statuttens artikel 16, stk. 3.

Anbringender og væsentligste argumenter

Republikken Polen har for det første gjort gældende, at den appellerede kendelse ved den fejlagtige fortolkning af statuttens artikel 19, stk. 3 og 4, tilsidesætter denne bestemmelse. Den appellerede kendelse er støttet på praksis fra Unionens retsinstanser, hvorefter det krav om advokatens uafhængighed, der er udledt af statuttens artikel 19, er obligatorisk forbundet med, at der ikke foreligger et arbejdsforhold mellem advokaten og dennes klient. Efter Republikken Polens opfattelse er denne praksis grundlæggende forkert og skal ændres.

Derudover går den appellerede kendelse, selv om den er støttet på den hidtidige praksis fra Unionens retsinstanser, ligeledes ud over de grænser, der er fastsat i denne retspraksis. Kravet om uafhængighed er i den appellerede kendelse nemlig ikke kun knyttet til, at der ikke foreligger et arbejdsforhold, men også til, at der ikke foreligger et civilretligt forhold, og til, at der ikke er en risiko for, at advokatens faglige miljø udøver en eller anden indflydelse på det af denne fremførte retlige standpunkt.

Følgen af en sådan opfattelse er en vidtrækkende begrænsning af retten til forsvar ved Unionens retsinstanser. Der er herved tale om en begrænsning, som hviler på kriterier, der er meget uklare og som er underlagt et skøn, og som ikke har noget udtrykkeligt grundlag i EU-rettens bestemmelser og ikke tjener et indlysende mål.

Republikken Polen har for det andet gjort gældende, at den appellerede kendelse tilsidesætter retssikkerhedsprincippet. Den appellerede kendelse indfører en ny, ubestemt betingelse for den befuldmægtigedes uafhængighed, nemlig den betingelse, at der ikke må være nogen risiko for indflydelse gennem det faglige miljø, men i kendelsen gives der i denne sammenhæng ingen henvisning til den måde, hvorpå denne bedømmelse skal foretages. Som resultat heraf er en part ikke i stand til at fastslå, om den befuldmægtigede, som denne part har valgt, opfylder uafhængighedsbetingelsen, og om dennes søgsmål vil blive antaget til realitetsbehandling.

Republikken Polen har for det tredje gjort gældende, at den appellerede kendelse ikke indeholder en tilstrækkelig begrundelse, som gør det muligt at forstå grundene til, at Retten har været af den opfattelse, at den befuldmægtigede ikke opfylder uafhængighedsbetingelsen, og i henhold til hvilke den har afvist det af Republikken Polen anlagte søgsmål.

Retten har navnlig ikke redegjort klart for, hvorfor en forbindelse som den, der foreligger mellem den befuldmægtigede og Uniwersytet Wrocławski på trods af, at der ikke foreligger et underordnelsesforhold, skal sidestilles med et ansættelsesforhold. Retten har heller ikke forklaret, af hvilke grunde den overhovedet har taget hensyn til andre omstændigheder som sådanne, der vedrørte ydelsen af retlig bistand gennem den befuldmægtigede. Retten har heller ikke forklaret, hvordan begrebet fagligt miljø skal forstås i forbindelse med en civilretlig kontrakt, og hvilken form for indflydelse dette udøver på den befuldmægtigede. Herudover følger det ikke af den appellerede kendelse, hvilken form for risiko, der er forbundet med denne kontrakttype, og hvori begrænsningen af uafhængighed, som har gjort udelukkelsen af den befuldmægtigede nødvendig, består.