15

I den appellerede dom har Retten redegjort for sagens faktiske omstændigheder på følgende måde: »1 Ved skrivelse af 24. oktober 2012 indbragte [SV Capital] en klage for [EBA] med anmodning om, at der blev indledt en undersøgelse af de estiske og finske finansielle tilsynsmyndigheder i henhold til artikel 17 i [forordning nr. 1093/2010] (herefter »klagemålet«). 2 Til støtte for klagemålet gjorde sagsøgeren gældende, at artikel 40 og 42 i [direktiv 2006/48] var blevet overtrådt, idet de pågældende tilsynsmyndigheder ikke havde afskediget to direktører i en filial af en finsk bank, der er etableret i Estland, som ikke opfyldte kravene om »nødvendig hæderlighed eller en fyldestgørende erfaring« til at bestemme hovedlinjerne for det pågældende kreditinstituts virksomhed i henhold til artikel 11, stk. 1, i dette direktiv. Sagsøgeren gjorde i denne forbindelse gældende, at de pågældende direktører havde afgivet urigtige oplysninger under en civilsag, der var anlagt i Estland mod denne filial. [...] 4 Ved skrivelse af 25. januar 2013 afviste EBA klagemålet på grund af manglende kompetence, samtidig med at den henviste klagen til de finske og de estiske finansielle tilsynsmyndigheder [...] 5 I anledning af [nævnte] skrivelse […] af 25. januar 2013 indgav sagsøgeren ved skrivelse af 14. februar 2013 en klage til klagenævnet for de europæiske tilsynsmyndigheder (herefter »klagenævnet«) i henhold til artikel 60, stk. 1, i forordning nr. 1093/2010. 6 Ved afgørelse 2013-008 af 24. juni 2013 fastslog klagenævnet, at klagemålet i henhold til artikel 22 i direktiv 2006/48, sammenholdt med EBA’s retningslinjer om egnethedsvurdering af medlemmer af ledelsesorganet og personer, der bestrider nøgleposter, af 22. november 2012, kunne antages til realitetsbehandling og hjemviste sagen til EBA’s kompetente organ med henblik på, at dette i overensstemmelse med artikel 60, stk. 5, i forordning nr. 1093/2010 skulle behandle sagens realitet. 7 Ved afgørelse DC 2013 03 af 15. oktober 2013 noterede EBA sig, at klagemålet kunne realitetsbehandles i henhold til punkt 2.5 og 2.6 i sine interne regler for behandling af undersøgelse af overtrædelse af EU-retten […] med forbehold af artikel 17, stk. 2, i forordning nr. 1093/2010. 8 Ved afgørelse […] af 21. februar 2014 […] afviste EBA klagemålet på grund af utilstrækkeligt grundlag til at indlede en undersøgelse i henhold til artikel 17 i forordning nr. 1093/2010. 9 I anledning af EBA’s afgørelse [af 21. februar 2014] indgav sagsøgeren ved skrivelse af 31. marts 2014 klage til klagenævnet. 10 Ved afgørelse […] af 14. juli 2014 […] afviste klagenævnet klagen over EBA’s afgørelse [af 21. februar 2014]. I sin afgørelse fastslog klagenævnet i det væsentligste først og fremmest, at klagen over EBA’s afgørelse [af 21. februar 2014] kunne antages til realitetsbehandling. Derefter afviste det klagen i sin helhed som ugrundet. 11 Hvad for det første angår undersøgelsen af, om klagen kunne antages til realitetsbehandling, var klagenævnet af den opfattelse, at EBA’s afgørelse [af 21. februar 2014] under sagens særlige omstændigheder udgjorde en anfægtelig retsakt i henhold til artikel 60 i forordning nr. 1093/2010, hvorefter enhver fysisk eller juridisk person kan påklage en afgørelse truffet af EBA, som er rettet til den pågældende. 12 Hvad dernæst angår undersøgelsen af klagens realitet var klagenævnet for det første af den opfattelse, at EBA’s vurdering, hvorefter de to direktører, som sagsøgeren havde anklaget i klagemålet, ikke havde bestridt nøgleposter i det omhandlede finansieringsinstitut, ikke var behæftet med fejl, og at påstandene vedrørende den tredje direktør ikke var blevet godtgjort. For det andet fastslog klagenævnet, at den konkrete sag, henset til det forhold, at sagsøgeren ikke udgjorde en del af de organer, der kunne anmode EBA om at indlede en undersøgelse i forbindelse med overtrædelse af EU-retten, vedrørte denne myndigheds afvisning af at indlede en undersøgelse på eget initiativ. Klagenævnet fastslog endvidere, at det med hensyn til de bevismidler, som sagsøgeren havde fremlagt til støtte for den påståede overtrædelse af EU-retten og de interne regler [for behandling af undersøgelse af overtrædelse af EU-retten], ikke var blevet godtgjort, at EBA havde begået en fejl inden for rammerne af udøvelsen af sin skønsbeføjelse. For det tredje fastslog klagenævnet, at det forhold, at EBA ikke havde hørt sagsøgeren i henhold til artikel 39, stk. 1, i forordning nr. 1093/2010, inden den vedtog sin afgørelse, ikke udgjorde en formel mangel, der kunne medføre denne afgørelses ugyldighed. For det fjerde var det ikke blevet godtgjort, at den fastsatte procedure forud for vedtagelsen af EBA’s afgørelse [af 21. februar 2014] ikke var blevet fulgt. Endelig påpegede klagenævnet for det femte, at det ikke var blevet godtgjort, at EBA på nogen måde havde overtrådt artikel 41 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder.«