Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Præjudicielle spørgsmål – formaliteten – grænser

(Art. 234 EF)

2. Fællesskabsret – søgsmål – nationale procesregler

(Rådets direktiv 85/511, som ændret ved direktiv 90/423, art. 11 og 13)

Sammendrag

1. Der foreligger en formodning for, at de spørgsmål om en fortolkning af fællesskabsretten, som den nationale ret har stillet på det retlige og faktiske grundlag, som den har fastlagt inden for sit ansvarsområde, er relevante, hvorfor det ikke tilkommer Domstolen at efterprøve rigtigheden heraf. Domstolen kan kun afvise en anmodning fra en national ret, såfremt det klart fremgår, at den ønskede fortolkning af fællesskabsretten savner enhver forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand, når problemet er af hypotetisk karakter, eller når Domstolen ikke råder over de faktiske og retlige oplysninger, som er nødvendige for, at den kan foretage en saglig korrekt besvarelse af de stillede spørgsmål. Denne formodning for spørgsmålets relevans kan dog ikke tilbagevises alene ved, at en af parterne i hovedsagen har bestridt visse faktiske omstændigheder, som det ikke tilkommer Domstolen at vurdere rigtigheden af, og som er afgørende for fastsættelsen af tvistens genstand.

(jf. præmis 22 og 23)

2. Den nationale ret er som led i en retssag, hvorunder lovligheden af en forvaltningsakt skal efterprøves under hensyn til anbringender om tilsidesættelse af artikel 11 og 13 i direktiv 85/511 om fællesskabsforanstaltninger til bekæmpelse af mund- og klovesyge, som ændret ved direktiv 90/423, i henhold til fællesskabsretten ikke forpligtet til af egen drift at tage et anbringende om tilsidesættelse af fællesskabsretlige bestemmelser under påkendelse, eftersom dette hverken kræves i henhold til ækvivalensprincippet eller effektivitetsprincippet.

Hvad angår ækvivalensprincippet fastlægger de pågældende bestemmelser i direktivet nemlig hverken betingelserne for, hvorledes procedurerne vedrørende bekæmpelse af mund- og klovesyge kan indledes, eller de administrative myndigheder, der i henhold til bestemmelserne er kompetente til at bestemme rækkevidden af borgernes rettigheder og forpligtelser, hvorfor bestemmelserne ikke kan anses for at svare til de nationale regler om den offentlige orden, som ligger til grund for de nationale procedurer, eftersom de fastlægger betingelserne for, hvorledes sidstnævnte kan indledes, og de administrative myndigheder, der i henhold til bestemmelserne er kompetente til at bestemme rækkevidden af borgernes rettigheder og forpligtelser. Endvidere er effektivitetsprincippet ikke til hinder for en national bestemmelse, hvorved de nationale domstole forhindres i af egen drift at tage et anbringende om, at fællesskabsbestemmelser er overtrådt, under påkendelse, når en stillingtagen til et sådant anbringende ville tvinge dem til at se bort fra princippet om, at de ikke aktivt griber ind i procesførelsen, ved at gå ud over den afgrænsning af sagen, som parterne har foretaget, og ved at lægge andre faktiske forhold og omstændigheder til grund end dem, som den part i sagen, der har interesse i, at disse bestemmelser anvendes, har fremført til støtte for sin påstand. I en sådan sag pålægger effektivitetsprincippet ikke de nationale retter en forpligtelse til af egen drift at tage et anbringende udledt af en bestemmelse i fællesskabsretten under påkendelse, uafhængigt af dets betydning for Fællesskabernes retsorden, hvis parterne gives en faktisk mulighed for at gøre et anbringende på grundlag af fællesskabsretten gældende for en national ret.

(jf. præmis 29-31, 36, 41 og 42 samt domskonkl.)