Domstolen og Retten har i forbindelse med legalitetskontrollen i henhold til artikel 263 TEUF kompetence til at træffe afgørelse i sager, der anlægges under påberåbelse af inkompetence, tilsidesættelse af væsentlige formforskrifter, tilsidesættelse af EUF-traktaten eller af retsregler vedrørende dens gennemførelse samt af magtfordrejning. For så vidt angår et anbringende, der vedrører en påstået tilsidesættelse af en bestemmelse i en forordning, og som angår rækkevidden af den bemyndigelse, der er givet til Kommissionen til at vedtage delegerede retsakter på grundlag af denne bestemmelse, udgør et sådant anbringende et spørgsmål vedrørende realiteten og skal derfor antages til realitetsbehandling.

Delegationen af en beføjelse til at supplere en lovgivningsmæssig retsakt tilsigter nemlig kun at give Kommissionen mulighed for at konkretisere denne retsakt. Når Kommissionen udøver en sådan beføjelse, er dens mandat begrænset til i overensstemmelse med hele den af lovgiver vedtagne lovgivningsmæssige retsakt at udbygge nærmere detaljer ved ikke-væsentlige elementer i den pågældende lovgivning, som lovgiver ikke har fastlagt. Delegationen af en beføjelse til at ændre en lovgivningsmæssig retsakt tilsigter derimod at give Kommissionen mulighed for at ændre eller ophæve ikke-væsentlige elementer, der er fastsat af lovgiver i denne retsakt. Når Kommissionen udøver en sådan beføjelse, er den ikke forpligtet til at handle i overensstemmelse med de elementer, som det mandat, der er tildelt den, netop tilsigter at ændre. De forskelle mellem de to kategorier af delegerede beføjelser, der er omhandlet i artikel 290, stk. 1, TEUF, er til hinder for, at Kommissionen kan tillægges en beføjelse til selv at fastslå karakteren af den beføjelse til delegation, der er tillagt den. På denne baggrund og med henblik på at sikre gennemsigtigheden i lovgivningsprocessen, opstiller denne bestemmelse et krav for lovgiver om at fastslå karakteren af den delegation, som den tilsigter at tillægge Kommissionen.

Det fremgår af artikel 290, stk. 1, TEUF, at Kommissionen i en lovgivningsmæssig retsakt kan få delegeret beføjelse til at vedtage almengyldige ikke-lovgivningsmæssige retsakter, der supplerer eller ændrer visse ikke-væsentlige bestemmelser i den lovgivningsmæssige retsakt. I denne forbindelse følger det af ordene »supplere eller ændre«, at de to kategorier af delegerede beføjelser, der er fastsat i artikel 290, stk. 1, TEUF, klart adskiller sig fra hinanden.

For så vidt angår den delegation, der er tildelt Kommissionen i artikel 21, stk. 3, i forordning nr. 1316/2013 om oprettelse af Connecting Europe-faciliteten, skal det fastslås, at denne bestemmelse ved at bemyndige Kommissionen til at vedtage delegerede retsakter, som præciserer finansieringsprioriteterne i transportsektoren giver Kommissionen mulighed for at supplere forordningen som omhandlet i artikel 290 TEUF. I del I og III-V i bilag I til den pågældende forordning har lovgiver selv udarbejdet en liste over forhåndsudpegede projekter vedrørende hovednettet i transportsektoren, vilkår, betingelser og procedurer vedrørende finansieringsinstrumenterne under Connecting Europe-faciliteten, vejledende procentsatser for hvert af de specifikke transportmål og en liste over generelle retningslinjer, som der skal tages hensyn til ved fastsættelsen af kriterier for tildeling, samtidig med at Kommissionen i samme forordnings artikel 21, stk. 1, 2, 5 og 6, udtrykkeligt bemyndiges til at ændre disse elementer. Til forskel fra de pågældende elementer blev de finansieringsprioriteter, som skal afspejles i de arbejdsprogrammer, som er omhandlet i artikel 17 i forordning nr. 1316/2013, imidlertid ikke fastsat af lovgiver selv i forordningen. Lovgiver betroede Kommissionen, idet den efterlod dette spørgsmål åbent i forordningen, den opgave at præcisere disse prioriteter i en delegeret retsakt.

Kommissionen kan af hensyn til den normative klarhed og gennemsigtighed i lovgivningsprocessen ikke inden for rammerne af udøvelsen af en beføjelse til at supplere en lovgivningsmæssig retsakt tilføje et element til selve teksten i denne retsakt. En sådan inkorporering risikerer nemlig at skabe forvirring med hensyn til dette elements retlige grundlag, eftersom selve teksten i en lovgivningsmæssig retsakt indeholder et element, der stammer fra Kommissionens udøvelse af en delegeret beføjelse, som ikke tillader Kommissionen at ændre eller ophæve denne retsakt. Et element, der vedtages af Kommissionen under udøvelsen af dens bemyndigelse til at supplere en lovgivningsmæssig retsakt, men som udgør en integrerende del af denne retsakt, kan ikke erstattes eller ophæves under udøvelsen af denne bemyndigelse, som førte til retsaktens vedtagelse, eftersom sådanne interventioner forudsætter en beføjelse til at ændre den pågældende retsakt i henhold til artikel 290, stk. 1, TEUF. Når Kommissionen derimod supplerer en lovgivningsmæssig retsakt ved at vedtage en særskilt retsakt, kan den i det omfang, det er nødvendigt, ændre denne sidstnævnte retsakt uden at være tvunget til at ændre selve den lovgivningsmæssige retsakt.

For så vidt angår den delegation, der er tildelt Kommissionen i artikel 21, stk. 3, i forordning nr. 1316/2013 om oprettelse af Connecting Europe-faciliteten, til at supplere den pågældende forordning som omhandlet i artikel 290 TEUF, var Kommissionen derfor forpligtet til inden for rammerne af udøvelsen af denne beføjelse at vedtage en retsakt, der var særskilt fra samme forordning. Ved gennem artikel 1 i forordning nr. 275/2014 at tilføje en del VI i bilag I til forordning nr. 1316/2013 tilsidesatte Kommissionen denne forpligtelse og undlod således at iagttage forskellen mellem de to kategorier af delegerede beføjelser, der er fastsat i artikel 290, stk. 1, TEUF. En sådan manglende iagttagelse medfører, at den anfægtede forordning skal annulleres.

(jf. præmis 53, 55, 56, 59 og 61)