EPIKOURIKO KEFALAIO 
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT 
L.A. GEELHOED 
fremsat den 10. juni 2004 1 
I — Indledning 
1. I denne sag har Simvoulio tis Epikratias 
(Grækenlands øverste forvaltningsdomstol) 
forelagt et præjudicielt spørgsmål om, hvor­
vidt national lovgivning, hvorefter arbejdsta­
geres krav mod et insolvent forsikringssel­
skab foranstilles forsikrede personers krav 
mod selskabet, er forenelig med Fælles­
skabets forsikringsdirektiver 2. Selv om dette 
emne i 2001 blev behandlet i et særligt 
direktiv 3, er den forelæggende ret tilsyne­
ladende ikke blevet gjort opmærksom herpå, sandsynligvis fordi de faktiske omstændighe­
der, der ligger til grund for hovedsagen, fandt 
sted forud for vedtagelsen af dette direktiv. 
II — De relevante retsregler 
A — De fællesskabsretlige bestemmelser 
2. Det indre marked for forsikringsydelser 
blev etableret trinvis ved tre generationer af 
direktiver vedrørende dels direkte forsikring 
bortset fra livsforsikring, dels livsforsikring. 
Reguleringen af begge forsikringsområder er 
styret af de samme grundlæggende princip­
per. Det første af disse er princippet om en 
enkelt tilladelse, som i sig selv består af to 
led: 1) Det kræver en tilladelse fra en 
medlemsstat at levere forsikringsydelser på 
det indre marked, og 2) en sådan tilladelse er 
tilstrækkelig til at kunne levere disse ydelser 
inden for hele Fællesskabet. Det andet er 
princippet om hjemlandstilsyn, der indebæ­
rer, at en tjenesteyder, der leverer forsikrings­
ydelser, alene er undergivet tilsyn af den 
medlemsstat, hvor han har sit hjemsted. 1 — Originalsprog: engelsk. 
2 — Rådets direktiv 73/239/EØF af 24.7.1973 om samordning af de 
administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om adgang 
til lldovelse af direkte forsikringsvirksomhed bortset fra 
livsforsikring, EFT L 228, s. 3, som suppleret og rendret ved 
Rådets andet direktiv 88/357/EØF, EFT L 172, s. 1, og Rådets 
tredje direktiv 92/49/EØF, EFT L 228, s. 1, samt Rådets 
direktiv 79/267/EØF af 5.3.1979 om samordning af de 
administrativt og ved lov fastsatte bestemmelser om adgang 
til og udovelse af direkte livsforsikringsvirksomhed, EFT L 63, 
s. 1, som suppleret og rendret ved Rådets andet direktiv 
90/619/EØF, EFT L 330, s. 50, og Rådets tredje direktiv 92/96/ 
EØF, EFT L 360, s. 1 (herefter »forsikringsdirekliverne«). 
3 — Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/17/EF af 
19.3.2001 om sanering og likvidation af forsikringsselskaber, 
EFF I. 110, s. 28 (herefter »direktiv 2001/17«). 
I - 8535 
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT GEELHOED - SAG C-28/03 
3. De bestemmelser i forsikringsdirekti-
verne, som er relevante i den foreliggende 
sag, er de bestemmelser, hvormed det til­
sigtes at sikre forsikringsselskabers økono­
miske stabilitet: artikel 15, 16 og 22 i direktiv 
73/239, som ændret ved direktiv 92/49, og de 
parallelle bestemmelser i artikel 17, 18 og 26 
i direktiv 79/267, som ændret ved direktiv 
92/96. Eftersom bestemmelserne i skades-
forsikringsdirektivet og livsforsikringsdirek-
tivet er affattet i næsten enslydende vendin­
ger, og svaret på det præjudicielle spørgsmål 
ikke er afhængigt af den præcise ordlyd, vil 
jeg begrænse mig til at referere til bestem­
melserne i det førstnævnte. 
4. Artikel 15, stk. 1, og artikel 16, stk. 2, i 
direktiv 73/239 var på tidspunktet for de 
raktiske omstændigheder i hovedsagen affat­
tet i næsten enslydende vendinger, hvorefter 
hjemmedlemsstaten pålægger hver forsik­
ringsvirksomhed at oprette tilstrækkelige 
tekniske reserver og en i forhold til deres 
samlede virksomhed tilstrækkelig solvens­
margin. 
5. Ifølge artikel 22, stk. 1, kan den tilladelse, 
der er givet af den kompetente myndighed i 
den medlemsstat, på hvis område en virk­
somheds vedtægtsmæssige hjemsted befin­
der sig, under visse omstændigheder til­
bagekaldes. I givet fald træffer tilsynsmyn­
digheden i denne medlemsstat alle egnede foranstaltninger til bevarelse af de sikredes 
interesser og begrænser navnlig den frie 
rådighed over virksomhedens aktiver. 
6. Selv om det ikke er blevet nævnt af 
Simvoulio tis Epikratias, skal der også hen­
vises til direktiv 2001/17, da det udgør et 
vigtigt element i besvarelsen af forelæggel-
sesspørgsmålet. Artikel 10 og 11 i dette 
direktiv bestemmer følgende: 
»Artikel 10 
(behandling af forsikringskrav) 
1. Medlemsstaterne sikrer, at forsikringskrav 
har forrang for andre fordringer mod forsik­
ringsselskabet efter en af eller begge følgende 
metoder: 
a) Forsikringskrav skal med hensyn til 
aktiver, som udgør forsikringsmæssige 
hensættelser, have absolut forrang for 
alle andre fordringer mod forsikrings­
selskabet. 
I - 8536 
EPIKOURIKO KEFALAIO 
b) Forsikringskrav skal med hensyn til alle 
forsikringsselskabets aktiver have for­
rang for alle andre fordringer mod 
forsikringsselskabet, idet de eneste 
mulige undtagelser herfra er: 
i) fordringer fra arbejdstagere, som følger 
af arbejdsaftaler og arbejdsforhold 
ii) [...] 
2. Medlemsstaterne kan foreskrive, at alle 
eller en del af de udgifter, der er opstået i 
forbindelse med likvidationsproceduren som 
fastsat i deres nationale lovgivning, får 
forrang for forsikringskrav, jf. dog stk. 1. 
3. [...] 
Artikel 11 
(subrogation til en garantifond) 
Hjemlandet kan bestemme, at når en garan­
tifond, som er oprettet i hjemlandet, er indtrådt i forsikringskreditorers rettigheder, 
kan denne fonds fordringer ikke være 
omfattet af bestemmelserne i artikel 10, 
stk. 1.« 
B — Græsk ret 
7. Forsikringsdirektiverne blev indkorpore¬ 
ret i græsk ret ved præsidentielt dekret 
nr. 118/1985 og nr. 252/1996, som ændrede 
lovdekret nr. 400/1970 om privat forsikrings­
virksomhed. 
8. I henhold til lovdekretets artikel 3 kræver 
driften af et forsikringsselskab med hjemsted 
i Grækenland en tilladelse, der udstedes efter 
handelsministerens afgørelse. Denne 
bestemmelse indeholder også betingelserne 
for at tilbagekalde en tilladelse. I bestem­
melsens stk. 7 hedder det: »Ved en endelig 
tilbagekaldelse af tilladelsen til at drive 
forsikringsvirksomhed tilbagekaldes automa­
tisk også tilladelsen til stiftelse, og selskabet 
opløses.« 
9. Lovdekretets artikel 7 bestemmer føl­
gende: »Forsikringsselskaber med hjemsted 
I - 8537 
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT GEELHOED - SAG C-28/03 
i Grækenland er forpligtet til at oprette 
tilstrækkelige forsikringsmæssige hensættel­
ser for samtlige forsikringsaftaler, som sel­
skabet har indgået både i Grækenland og i 
andre medlemsstater gennem deres filialer 
eller som led i den frie udveksling af 
tjenesteydelser.« De forsikringsmæssige hen­
sættelser sikres gennem formueaktiver, som 
har samme værdi eller er udtrykt i samme 
valuta. 
10. Herudover er forsikringsselskaber med 
hjemsted i Grækenland i henhold til lov­
dekretets artikel 8, stk. 1, forpligtet til at 
oprette en garantifond, hvor de i Grækenland 
eller i en anden medlemsstat i EU og EØS 
placerer aktiver med henblik på at sikre 
interesserne hos alle, der er berettiget til en 
ydelse på grundlag af en forsikringsaftale. I 
garantifonden placeres de formueaktiver, 
som dækker de i lovdekretets artikel 7 
anførte forsikringsmæssige hensættelser 
samt de formueaktiver, som dækker en 
fjerdedel af den minimumsgrænse, der er 
anført i lovdekretets artikel 20, stk. 2, første 
afsnit, litra e). 
11. Såfremt et forsikringsselskab ikke efter­
kommer de førnævnte bestemmelser i arti­
kel 7 og 8 om forsikringsmæssige hensættel­
ser, kan handelsministeren i henhold til 
lovdekretets artikel 9, stk. 1, ved en afgørelse, 
der offentliggøres i Efimerida tis Kyverniseos 
(Grækenlands statstidende), efter forinden at 
have underrettet tilsynsmyndighederne i de 
medlemsstater, hvor selskabet måtte drive 
virksomhed gennem sine filialer eller som led i den frie udveksling af tjenesteydelser, 
forbyde, at selskabet kan råde frit over en 
del af eller hele sin formue, midlertidigt eller 
endeligt tilbagekalde tilladelsen for nogle af 
eller alle de forsikringsområder, som selska­
bet arbejder med, og træffe enhver anden 
egnet foranstaltning med henblik på at sikre 
de forsikredes og enhver anden begunstigers 
interesser. 
12. Den i hovedsagen omtvistede bestem­
melse er lovdekretets artikel 10, stk. 1, som 
ændret ved artikel 35, stk. 9, i lov 
nr. 2496/1997: 
»Personer, der er berettiget til en forsikrings­
ydelse, samt personer, der indtræder i alle 
eller nogle af deres rettigheder, har med 
hensyn til garantifonden en privilegeret 
stilling, der har forrang frem for ethvert 
andet generelt eller specifikt privilegeret 
krav, bortset fra de i artikel 12a, stk. 8, 
nævnte privilegerede krav og de privilegerede 
krav, der hidrører fra ansættelsesforhold, 
med undtagelse af krav fra personer, der 
leder og bestyrer forsikringsselskabet.« 
I henhold til artikel 12a, stk. 8, er honorarer 
og udgifter til den tilsynsførende ved likvida­
tionen eller konkursen og til likvidator af et 
forsikringsselskab privilegerede krav. 
I - 8538 
EPIKOURIKO KEFALAIO 
13. Endelig bemærkes det, at beføjelsen til at 
føre tilsyn med forsikringsselskaber i 1996 
blev overført fra handelsministeren til udvik­
lingsministeren. 
III — Faktiske omstændigheder, hoved­
sagen og det præjudicielle spørgsmål 
14. Epikouriko Kefalaio er en græsk privat­
retlig juridisk person, der står under det 
græske handelsministeriums tilsyn og kon­
trol. Dens formål er at udbetale erstatninger 
ved erstatningsansvar i forbindelse med 
motorkøretøjsulykker i tilfælde, hvor der 
ikke er forsikringsdækning, bl.a. når forsik­
ringsselskabet er gået konkurs, eller dets 
tilladelse til at drive forsikringsvirksomhed er 
blevet tilbagekaldt som følge af en lovover­
trædelse. Når Epikouriko Kefalaio har udbe­
talt erstatningen, indtræder den i alle de 
rettigheder, som den skadelidte som følge af 
ulykken har over for den erstatningspligtige 
eller dennes forsikringsselskab. 
15. Ved en afgørelse truffet af handelsmini­
steren i 1995 blev stiftelses- og driftstilla-
delsen for forsikringsselskabet Interconti­
nental A.E. endegyldigt tilbagekaldt, og 
selskabets formue i løsøre og fast ejendom 
blev båndlagt i en garantifond. Ved en 
efterfølgende afgørelse truffet af udviklings­
ministeren i november 1998 frigaves bl.a. 
28 967 185 GRD af selskabets formue »til dækning af privilegerede krav, der hidrører 
fra ansættelsesforhold« i henhold til bestem­
melserne i artikel 10, stk. 1, i lovdekret 
nr. 400/1970, som ændret ved artikel 35, 
stk. 9, i lov nr. 2496/1997. 
16. I sagen for Simvoulio tis Epikratias har 
Epikouriko Kafalaio nedlagt påstand om 
annullation af den sidstnævnte afgørelse, 
idet den har gjort gældende, at i og med at 
det ovennævnte beløb på 28 967 185 GRD 
blev frigivet til dækning af privilegerede krav, 
der hidrører fra ansættelsesforhold, minds­
kes den formue, hvormed dens krav mod 
Intercontinental A.E. kan opfyldes. Efter 
Epikouriko Kafalaios opfattelse er dette i 
strid med forsikringsdirektivernes formål om 
at beskytte forsikrede personers interesser. 
17. Simvoulio tis Epikratias har truffet afgø­
relse vedrørende spørgsmålet om, hvorvidt 
artikel 35, stk. 9, i lov nr. 2496/1997 er 
forenelig med forsikringsdirektiverne. I afgø­
relsen understregede Simvoulio tis Epikra­
tias, at det er et grundlæggende formål med 
fællesskabsreglerne og med de nationale 
regler, hvorved fællesskabsreglerne gennem­
føres i national ret, at give de forsikrede 
personer en effektiv beskyttelse, og at for­
pligtelsen til at oprette forsikringsmæssige 
hensættelser udgør den vigtigste garanti til 
sikring af disse personers rettigheder. Retten 
anlagde derfor det synspunkt, at artikel 35, 
stk. 9, i lov nr. 2496/1997, hvorefter de krav, 
der hidrører fra ansættelsesforhold i et 
I - 8539 
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT GEELHOED — SAG C-28/03 
forsikringsselskab, opnår dækning gennem 
garantifonden forud for kravene fra personer, 
der er berettiget til en forsikringsydelse, samt 
personer, der indtræder i alle eller nogle af 
deres rettigheder, er i strid med de relevante 
bestemmelser i Fællesskabets forsikringsdi-
rektiver, og at den anfægtede afgørelse, som 
blev truffet i medfør af artikel 35, stk. 9, 
derfor måtte ophæves. Men da Simvoulio tis 
Epikratias fandt, at der kan rejses begrundet 
tvivl om denne fortolkning, besluttede den at 
udsætte den endelige afgørelse af sagen og 
forelægge Domstolen følgende præjudicielle 
spørgsmål: 
»Når henses til artikel 15 og 16 i Rådets 
første direktiv 73/239/EØF om samordning 
af de administrativt eller ved lov fastsatte 
bestemmelser om adgang til udøvelse af 
direkte forsikringsvirksomhed bortset fra 
livsforsikring, som suppleret og ændret ved 
Rådets andet direktiv 88/357/EØF, og Rådets 
tredje direktiv 92/49/EØF, samt til artikel 17 
og 18 i Rådets første direktiv 79/267/EØF om 
samordning af de administrativt og ved lov 
fastsatte bestemmelser om adgang til og 
udøvelse af direkte livsforsikringsvirksom-
hed, som ændret og suppleret ved Rådets 
andet direktiv 90/619/EØF og Rådets tredje 
direktiv 92/96/EØF, kan den nationale lov­
giver da bestemme, at såfremt et forsikrings­
selskab erklæres konkurs eller træder i 
likvidation eller kommer i en tilsvarende 
situation af insolvens, skal krav hidrørende 
fra ansættelsesforhold i selskabet opfyldes 
gennem de formueaktiver, der findes i de 
forsikringsmæssige hensættelser, som krav, 
der er privilegeret i forhold til kravene fra 
personer, der er berettiget til en forsikrings­ydelse, samt personer, der indtræder i alle . 
eller nogle af deres rettigheder?« 
18. Der er indgivet skriftlige indlæg af 
Epikouriko Kefalaio, af den græske regering, 
af Det Forenede Kongeriges regering og af 
Kommissionen. Den græske regering og 
Kommissionen var repræsenteret under rets­
mødet, der fandt sted den 13. maj 2004. 
IV — Besvarelse af det præjudicielle 
spørgsmål 
19. Det skal først og fremmest fastslås, at 
forsikringsdirektiverne ikke indeholder 
udtrykkelige regler vedrørende forsikrings­
selskaber, der bliver insolvente. Sådanne 
regler blev først indført på fællesskabsplan 
med vedtagelsen af direktiv 2001/17.1 anden 
betragtning til dette direktiv er det udtryk­
keligt anført, at forsikringsdirektiverne 
»[ikke] indeholder [...] regler om samord­
ning i tilfælde af likvidation«, og at samord­
nede regler på fællesskabsplan for likvidation 
af forsikringsselskaber »kan bidrage til, at det 
indre marked og kreditorbeskyttelsen funge­
rer korrekt«. Heraf kan det ganske enkelt 
sluttes modsætningsvis, at forsikringsdirekti­
verne ikke udelukker vedtagelse og anven­
delse af nationale bestemmelser om dette 
emne. 
I - 8540 
EPIKOURIKO KEFALAIO 
20. Den omstændighed, at emnet på et 
senere tidspunkt blev reguleret på fælles­
skabsplan, udelukker dog ikke muligheden 
af, at forsikringsdirektiverne skal fortolkes 
således, at de var til hinder for, at medlems­
staterne vedtog foranstaltninger som den i 
hovedsagen omtvistede. Den forelæggende 
ret nåede netop frem til denne konklusion, 
idet den fandt, at eftersom forsikringsdirek­
tiverne har til formål at beskytte forsikrede 
personers interesser, må enhver national 
bestemmelse, hvorefter andre persongrup­
pers interesser har forrang i forhold hertil, 
være uforenelig med disse direktiver. 
21. Med henblik på at afgøre, om det er 
muligt at fortolke forsikringsdirektiverne på 
denne måde, bør man tage direktivernes 
formål i betragtning, navnlig rækkevidden af 
den harmonisering , der tilsigtes med dem. 
Det fremgår klart af første betragtning til 
forsikringsdirektiverne, at deres primære 
formål er at gennemføre det indre forsik­
ringsmarked og gøre det lettere for forsik­
ringsvirksomheder, der er etableret i Fælles­
skabet, at dække risici og forpligtelser, der 
består inden for Fællesskabet. Eller som 
Domstolen har fastslået, tilsigter de at 
»etablere det frie marked for forsikrings­
ydelser i Fællesskabet« 4. For at opnå dette 
formål skal direktiverne »gennemføre en 
harmonisering på de vigtigste punkter og i 
det omfang, det er nødvendigt og tilstrække­
ligt for at nå frem til en gensidig anerken­
delse af tilladelser og forsigtighedstilsynsord-
ninger, som vil gøre det muligt at udstede en enkelt tilladelse, som dækker hele Fælles­
skabet, og at anvende princippet om hjem­
landstilsyn« 5. Dette taler for, at rækkevidden 
af den harmonisering, som skal gennemføres 
med direktiverne, er begrænset til, hvad del­
er nødvendigt for at sikre adgangen til 
forsikringsmarkedet i Fællesskabet, og derfor 
ikke dækker elementer, der ikke vedrører 
adgangen til markedet. 
22. Et af de hovedelementer, der skulle 
harmoniseres i dette øjemed, var national 
lovgivning til sikring af forsikringsselskabers 
finansielle og økonomiske stabilitet. Som 
Domstolen redegjorde for i dommen i sagen 
Kommissionen mod Tyskland 6, har alle 
medlemsstaterne på baggrund af, at forsik­
ringssektoren er et område, der rejser særlige 
problemer med hensyn til beskyttelse af 
forbrugerne som forsikringstagere og forsik­
rede, indført en lovgivning, hvorved forsik­
ringsselskaberne er underlagt præceptive 
regler, både for så vidt angår deres finansielle 
situation og de forsikringsbetingelser, de 
anvender, ligesom der føres et løbende tilsyn 
med, at reglerne overholdes. Sådanne regler, 
som kan begrænse den frie udveksling af 
tjenesteydelser, kan dog ifølge Domstolen 
begrundes af ufravigelige almene hensyn, 
forudsat at reglerne i etableringsstaten ikke 
er tilstrækkelige til at opnå det fornødne 
beskyttelsesniveau, og at kravene i modta-
4 — Dom af 25.2.2003, sag C-59/01, Kommissionen mod Italien, 
Sml. I, s. 1759, præmis 26. 5 — Femte betragtning til direktiv 92/49 og 92/96. 
6 — Dom af 4.12.1986, sag 205/84, Kommissionen mod Tyskland, 
Sml. s. 3755. 
I - 8541 
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT GEELHOED — SAG C-28/03 
gerstaten ikke går ud over, hvad der i denne 
forbindelse er nødvendigt 7. I denne situation 
kan det indre marked på forsikringsområdet 
kun gennemføres, hvis indbyrdes forskellige 
nationale foranstaltninger, der begrundes i 
henhold til fællesskabsretten og dermed 
fortsat begrænser den frie udveksling af 
tjenesteydelser, bliver bragt i indbyrdes over­
ensstemmelse gennem harmonisering. 
23. Mens forskelle mellem nationale 
bestemmelser, der har til formål at forebygge, 
at der opstår insolvens, såsom pligten til at 
oprette forsikringsmæssige hensættelser og 
en solvensmargin, kan have en virkning med 
. hensyn til at opnå adgang til andre med­
lemsstaters forsikringsmarkeder, kan indbyr­
des forskellige nationale bestemmelser, der 
regulerer konkurs- eller likvidationssituatio­
ner, ikke umiddelbart anses for at have en 
sådan virkning, hvilket også blev påpeget af 
Det Forenede Kongerige i dets skriftlige 
indlæg. Dette taler i sig selv klart for, at 
bestemmelser vedrørende insolvenssituatio­
ner ikke henhører under forsikringsdirekti-
vernes materielle anvendelsesområde, såle­
des at medlemsstaterne bevarede kompeten­
cen til at vedtage forholdsregler i denne 
henseende. 
24. Den forelæggende rets og Epikouriko 
Kefalaios opfattelse bygger på det argument, 
at eftersom hensigten med oprettelsen af forsikringsmæssige henlæggelser i sidste 
instans er at beskytte forsikringstageres og 
forsikrede personers interesser , bør deres 
krav på betaling i tilfælde af et forsikrings­
selskabs insolvens have en privilegeret stil­
ling med hensyn til de aktiver, der dækker 
disse forsikringsmæssige hensættelser. Selv 
om denne opfattelse forekommer at være 
ganske logisk og acceptabel, finder den dog 
hverken støtte i forsikringsdirektivernes ord­
lyd eller deres formål. Selv om den nationale 
lovgivning, som var genstand for denne 
harmonisering, ganske vist havde til formål 
at beskytte forbrugerinteresser på forsik­
ringsområdet, og de direktiver, der fulgte 
efter, også tilsigter at sikre et tilstrækkeligt 
beskyttelsesniveau inden for Fællesskabet, 
var direktivernes primære funktion på dette 
trin af harmoniseringsprocessen ikke desto 
mindre, som jeg allerede har nævnt, at fjerne 
hindringer for levering af forsikringsydelser i 
henhold til den frie etableringsret eller den 
frie udveksling af tjenesteydelser. I denne 
retning peger også retsgrundlaget for direk­
tiverne, dvs. EF-traktatens artikel 57, stk. 2, 
og artikel 66 (nu artikel 47, stk. 2, og 
artikel 55, EF), som bemyndiger Rådet til at 
udstede direktiver med henblik på at gøre det 
lettere (også for juridiske personer) at optage 
og udøve selvstændig erhvervsvirksomhed, 
eller med andre ord at lette adgangen til 
markedet. 
25. Den græske regering har anført, at 
forsikringsdirektiverne skal beskytte forsik­
rede personer, men kun når forsikringssel- 7 — Jf. dommens præmis 30-33. 
I - 8542 
EPIKOURIKO KEFALAIO 
skabet er i normal drift. Efter min opfattelse 
er dette ikke korrekt. Forpligtelsen for et 
forsikringsselskab til at oprette tilstrækkelige 
forsikringsmæssige hensættelser og en sol­
vensmargin er tydeligvis en sikkerhedsforan­
staltning med henblik på at beskytte bl.a. 
interesserne for personer, der er forsikrede i 
et sådant forsikringsselskab, i særdeleshed 
når selskabet kommer i en situation, hvor det 
ikke er i stand til at opfylde sine forpligtelser. 
Denne funktion har imidlertid ikke noget 
med rangordenen af forskellige kreditorka­
tegoriers fordringer at gøre. Selv om beskyt­
telsen af forbrugerinteresser på dette felt er 
et grundlæggende formål med forsikrings-
direktiverne, udelukker det ikke, at andre 
kreditorkategoriers interesser bliver beskyt­
tet, når der indtræder insolvens. 
26. Vedtagelsen af direktiv 2001/17 bekræf­
ter denne opfattelse. Ikke blot er der i 
direktivets artikel 10 fastsat udtrykkelige 
bestemmelser om rangordenen af krav mod 
forsikringsselskaber under likvidation, i 
præamblen er det tillige udtrykkeligt anført, 
at forsikringsdirektiverne »[ikke] indeholder 
regler om samordning i tilfælde af likvida­
tion« 8. Denne utvetydige erklæring fra 
fællesskabslovgivers side vedrørende forsik-
ringsdirektivernes rækkevidde fører uund­
gåeligt til den konklusion, at reguleringen af 
dette emne forud for vedtagelsen af direktiv 
2001/17 var forbeholdt medlemsstaterne. 27. Hertil kommer, at hvor jeg ovenfor 
bemærkede, at reglerne vedrørende forsik­
ringsvirksomheders insolvens ikke påvirker 
adgangen til markedet, forfølger direktiv 
2001/17 ikke dette mål som sådant. Direkti­
vet præsenteres snarere som en foranstalt­
ning, som skal sikre, at det indre marked 
»fungerer korrekt« 9. Med andre ord er 
vedtagelsen af dette direktiv efter min 
opfattelse ikke i modstrid med min bemærk­
ning i punkt 23 i dette forslag. 
28. Med hensyn til den hævdede forrang af 
forsikringstageres og forsikrede personers 
krav er det bemærkelsesværdigt, at der i 
anden betragtning til direktiv 2001/17 hen­
vises til »kreditorbeskyttelsen« i alminde­
lighed, og at de to rangordenssystemer, der er 
fastsat i direktivets artikel 10, og som 
beskrives som »stort set ækvivalente«, også 
respekterer andre kreditorkategoriers rettig­
heder, herunder forsikringsvirksomhedens 
ansattes rettigheder. Hvor det første system 
giver absolut forrang til forsikringskrav alene 
med hensyn til aktiver, der udgør forsik­
ringsmæssige hensættelser, giver det andet 
system således forsikringskrav relativ forrang 
derved, at de har forrang med hensyn til alle 
forsikringsvirksomhedens aktiver, når bort­
ses fra fordringer fra fire andre kategorier af 
kreditorer, herunder fordringer fra forsik­
ringsselskabets ansatte. 
8 — Direktivets anden betragtning. 9 — Direktivets anden betragtning. 
I - 8543 
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT GEELHOED - SAG C-28/03 
V — Forslag til afgørelse 
29. Jeg er herefter af den opfattelse, at det præjudicielle spørgsmål, som Simvoulio 
Epikratias har forelagt, bør besvares således: 
»Artikel 15 og 16 i Rådets første direktiv 73/239/EØF om samordning af de 
administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om adgang til udøvelse af direkte 
forsikringsvirksomhed bortset fra livsforsikring, som suppleret og ændret ved Rådets 
andet direktiv 88/357/EØF, og Rådets tredje direktiv 92/49/EØF, samt artikel 17 og 
18 i Rådets første direktiv 79/267/EØF om samordning af de administrativt og ved 
lov fastsatte bestemmelser om adgang til og udøvelse af direkte livsforsikringsvirk-
somhed, som ændret og suppleret ved Rådets andet direktiv 90/619/EØF og Rådets 
tredje direktiv 92/96/EØF, skal fortolkes således, at de ikke udelukker, at det i 
national lovgivning fastsættes, at såfremt et forsikringsselskab erklæres konkurs eller 
træder i likvidation eller kommer i en tilsvarende situation af insolvens, skal krav 
hidrørende fra ansættelsesforhold i selskabet opfyldes gennem de formueaktiver, der 
findes i de forsikringsmæssige hensættelser, som krav, der er privilegeret i forhold til 
kravene fra personer, der er berettiget til en forsikringsydelse, samt personer, der 
indtræder i alle eller nogle af deres rettigheder.« 
I - 8544