ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
C 51/18

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Juzgado de lo Social no 1 de Madrid (Spanien) den 20. september 2021 — NC mod BA, DA, DV og CG

(Sag C-583/21)

(2022/C 51/23)

Processprog: spansk

Den forelæggende ret

Juzgado de lo Social no 1 de Madrid

Parter i hovedsagen

Sagsøger: NC

Sagsøgte: BA, DA, DV og CG

Præjudicielt spørgsmål

Finder artikel 1, stk. 1, litra a), i Rådets direktiv 2001/23/EF af 12. marts 2001 om tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varetagelse af arbejdstagernes rettigheder i forbindelse med overførsel af virksomheder eller bedrifter eller af dele af virksomheder eller bedrifter (1) og således direktivets indhold anvendelse i en situation, hvor indehaveren af en notarvirksomhed, som er offentligt ansat og samtidig privat virksomhedsleder for sine ansatte — idet dette arbejdsgiverforhold er omfattet af den almindelige arbejdsmarkedslovgivning og af en sektorspecifik overenskomst — efterfølger en anden tidligere indehaver af notarvirksomheden, der fratræder, og overtager dennes protokol, fortsætter med at udøve virksomhed på det samme arbejdssted med den samme materielle struktur og overtager det personale, som arbejdede for den notar, der tidligere havde stillingen?

(1) EFT 2001, L 82, s. 16.
C 51/19

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Juzgado de lo Social no 1 de Madrid (Spanien) den 20. september 2021 — TA mod BA, DA, DV og CG

(Sag C-585/21)

(2022/C 51/25)

Processprog: spansk

Den forelæggende ret

Juzgado de lo Social no 1 de Madrid

Parter i hovedsagen

Sagsøger: TA

Sagsøgte: BA, DA, DV og CG

Præjudicielt spørgsmål

Finder artikel 1, stk. 1, litra a), i Rådets direktiv 2001/23/EF af 12. marts 2001 om tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varetagelse af arbejdstagernes rettigheder i forbindelse med overførsel af virksomheder eller bedrifter eller af dele af virksomheder eller bedrifter (1) og således direktivets indhold anvendelse i en situation, hvor indehaveren af en notarvirksomhed, som er offentligt ansat og samtidig privat virksomhedsleder for sine ansatte — idet dette arbejdsgiverforhold er omfattet af den almindelige arbejdsmarkedslovgivning og af en sektorspecifik overenskomst — efterfølger en anden tidligere indehaver af notarvirksomheden, der fratræder, og overtager dennes protokol, fortsætter med at udøve virksomhed på det samme arbejdssted med den samme materielle struktur og overtager det personale, som arbejdede for den notar, der tidligere havde stillingen?

(1) EFT 2001, L 82, s. 16.
C 51/19

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Juzgado de lo Social no 1 de Madrid (Spanien) den 20. september 2021 — FZ mod BA, DA, DV og CG

(Sag C-586/21)

(2022/C 51/26)

Processprog: spansk

Den forelæggende ret

Juzgado de lo Social no 1 de Madrid

Parter i hovedsagen

Sagsøger: FZ

Sagsøgte: BA, DA, DV og CG

Præjudicielle spørgsmål

Finder artikel 1, stk. 1, litra a), i Rådets direktiv 2001/23/EF af 12. marts 2001 om tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varetagelse af arbejdstagernes rettigheder i forbindelse med overførsel af virksomheder eller bedrifter eller af dele af virksomheder eller bedrifter (1) og således direktivets indhold anvendelse i en situation, hvor indehaveren af en notarvirksomhed, som er offentligt ansat og samtidig privat virksomhedsleder for sine ansatte — idet dette arbejdsgiverforhold er omfattet af den almindelige arbejdsmarkedslovgivning og af en sektorspecifik overenskomst — efterfølger en anden tidligere indehaver af notarvirksomheden, der fratræder, og overtager dennes protokol, fortsætter med at udøve virksomhed på det samme arbejdssted med den samme materielle struktur og overtager det personale, som arbejdede for den notar, der tidligere havde stillingen?

(1) EFT 2001, L 82, s. 16.
—

Det første anbringende, hvorefter Retten begik en retlig fejl ved at foretage en ukorrekt fortolkning af artikel 18, stk. 1 i grundforordningen (1) og lagde indholdsmæssigt urigtige omstændigheder til grund . Retten tog uden forklaring udgangspunkt i den forudsætning, at det pågældende produkt var et halvfabrikata. Dette er imidlertid det første spørgsmål, som parterne er uenige om. Ved at undlade at behandlede dette spørgsmål og dets betydning for anvendelsen af artikel 18, stk. 1, så Retten bort fra det forhold, at det i mangel af en afgørelse af dette første mellem parterne omtvistede spørgsmål er umuligt at nå frem til en konklusion med hensyn til, om Kommissionen havde anvendt artikel 18, stk. 1, korrekt i denne sag.
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Raad van State (Belgien) den 29. oktober 2021 — VZW Belgische Vereniging van de Industrie van Plantenbeschermingsmiddelen (PHYTOFAR) mod Vlaams Gewest

(Sag C-658/21)

(2022/C 73/12)

Processprog: nederlandsk

Den forelæggende ret

Raad van State

Parter i hovedsagen

Sagsøger: VZW Belgische Vereniging van de Industrie van Plantenbeschermingsmiddelen (PHYTOFAR)

Sagsøgt: Vlaams Gewest

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 5, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2015/1535 (1) af 9. september 2015 om en informationsprocedure med hensyn til tekniske forskrifter samt forskrifter for informationssamfundets tjenester fortolkes således, at et forbud mod, at personer, der ikke har en godkendelse hertil (fytolicens), anvender pesticider, der indeholder glyphosat, på grundstykker til privat brug, må anses for at vedrøre en teknisk forskrift, som i henhold til denne artikel skulle være meddelt Europa-Kommissionen?

(1) EUT 2015, L 241, s. 1.
1.

Retten rejste ikke spørgsmålet om den manglende begrundelse ex officio. Retten begik en retlig fejl, idet den tilsidesatte sin pligt til ex officio at rejse spørgsmålet, om begrundelsen i de anfægtede akter var tilstrækkelig, og derved at vurdere denne juridiske problemstilling. Retten konkluderede, at »den teratogene virkning og ikke den subakutte toksicitet ved indånding er den afgørende faktor for vurderingen af, om Pareva’s PHMB udgør en uacceptabel risiko for menneskers sundhed« (præmis 133) til trods for, at der ikke i begrundelsen for de anfægtede retsakter er nogen henvisning til denne faktor. I overensstemmelse med Domstolens faste praksis var Retten forpligtet til at vurdere, om de anfægtede retsakter var behæftet med en fejl fra sagsøgtes side, idet denne ikke anførte en tilstrækkelig begrundelse i forbindelse med den hævdede teratogenicitetsfaktor, jf. artikel 296 TEUF, og til at afgøre dette spørgsmål.
1.

Skal artikel 4, 7 og 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder og artikel 5, 6, stk. 6, og artikel 13 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/115/EF af 16. december 2008 om fælles standarder og procedurer i medlemsstaterne for tilbagesendelse af tredjelandsstatsborgere med ulovligt ophold (1), i lyset af dommen C-181/16 af 19. juni 2018, fortolkes således, at den ret, der behandler et søgsmål til prøvelse af en afgørelse om tilbagesendelse, der er truffet efter en afgørelse om afslag på international beskyttelse, ved vurderingen af lovligheden af afgørelsen om tilbagesendelse kun kan tage hensyn til ændringer i omstændighederne, der er af en sådan art, at de har en væsentlig indvirkning på vurderingen af situationen i lyset af ovennævnte artikel 5, og som er indtrådt inden Conseil du Contentieux des Etrangers’ afslutning af den internationale beskyttelsesprocedure?
1)

Skal artikel 7 og 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder og artikel 5, artikel 6, stk. 6, og artikel 13 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/115/EF af 16. december 2008 om fælles standarder og procedurer i medlemsstaterne for tilbagesendelse af tredjelandsstatsborgere med ulovligt ophold (1), i lyset af dommen C-181/16 af 19. juni 2018, fortolkes således, at den ret, der behandler et søgsmål til prøvelse af en afgørelse om tilbagesendelse, der er truffet efter en afgørelse om afslag på international beskyttelse, ved vurderingen af lovligheden af afgørelsen om tilbagesendelse kun kan tage hensyn til ændringer i omstændighederne, der er af en sådan art, at de har en væsentlig indvirkning på vurderingen af situationen i lyset af ovennævnte artikel 5, og som er indtrådt inden Conseil du Contentieux des Etrangers’ afslutning af den internationale beskyttelsesprocedure?
5.

Er der tale om en immateriel skade som omhandlet i artikel 82 i den generelle forordning om databeskyttelse, selv hvis den tredjemand, der har modtaget dokumentet med personoplysningerne, ikke havde fået kendskab til disse, inden papiret med oplysningerne blev leveret tilbage, eller er ubehaget for den, hvis personoplysninger ulovligt blev videregivet, nok til, at der opstår en immateriel skade som omhandlet i artikel 82 i den generelle forordning om databeskyttelse, idet enhver uberettiget videregivelse af personoplysninger medfører, at det ikke er muligt at udelukke, at oplysningerne alligevel spredes til et ukendt antal personer eller endog kan misbruges?
1)

Er TEUF artikel 20 sammenholdt med EU-Chartrets artikel 7 til hinder for en medlemsstats ordning som den i hovedsagen omhandlede, hvorefter statsborgerskab i denne medlemsstat som udgangspunkt fortabes ex lege ved det fyldte 22. år for personer, der er født uden for medlemsstaten, aldrig har boet i medlemsstaten og heller ikke har opholdt sig i medlemsstaten under forhold, der tyder på samhørighed med denne medlemsstat, hvilket for personer, der ikke også har statsborgerskab i en anden medlemsstat, medfører fortabelse af deres status som unionsborger og de dertil knyttede rettigheder, når henses til, at det følger af den i hovedsagen omhandlede ordning, a) at samhørighed med medlemsstaten navnlig antages at foreligge ved samlet 1 års ophold i medlemsstaten, b) at der, såfremt ansøgning om bevarelse af statsborgerskabet indgives inden det fyldte 22. år, kan opnås tilladelse til at beholde statsborgerskabet i medlemsstaten efter lempeligere betingelser, og de kompetente myndigheder i den forbindelse prøver følgerne af en fortabelse af statsborgerskab, og c) at generhvervelse af et fortabt statsborgerskab efter det fyldte 22. år alene kan ske ved naturalisation, hvorunder der stilles en række krav, herunder om et uafbrudt ophold i medlemsstaten af længere varighed, dog således at kravet til længden af opholdet i nogen grad kan lempes for tidligere statsborgere i medlemsstaten?
Appel iværksat den 2. august 2021 af Franz Schröder GmbH & Co. KG til prøvelse af dom afsagt af Retten (Tredje Afdeling) den 2. juni 2021 i sag T-854/19 — Franz Schröder mod EUIPO

(Sag C-473/21 P)

(2022/C 64/10)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Franz Schröder GmbH & Co. KG (ved Rechtsanwälte L. Pechan og N. Fangmann)

De andre parter i appelsagen: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO) og RDS Design ApS

Domstolen (Afdelingen for bevilling af appel) har ved kendelse af 8. december 2021 besluttet, at appellen ikke admitteres, og at Franz Schröder GmbH & Co. KG bærer sine egne omkostninger.
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Finanzgericht Köln (Tyskland) den 9. november 2021 — BA mod Finanzamt X

(Sag C-670/21)

(2022/C 64/25)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Finanzgericht Köln

Parter i hovedsagen

Sagsøger: BA

Sagsøgt: Finanzamt X

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 63, stk. 1, TEUF, artikel 64 TEUF og artikel 65 TEUF fortolkes således, at de er til hinder for national lovgivning i en medlemsstat om opkrævning af arveafgift, som bestemmer, at en bebygget grund, som hører til en privatformue, befinder sig i et tredjeland (her Canada) og udlejes til beboelsesformål, ansættes med sin fulde værdi, mens en grund, som hører til privatformuen og befinder sig i indlandet, i en medlemsstat i Den Europæiske Union eller i en stat i Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde og udlejes til beboelsesformål, kun indgår med 90 % af sin værdi ved beregningen af arveafgiften?
Appel iværksat den 23. juni 2021 af Asolo LTD og WeMO Brands BV til prøvelse af dom afsagt af Retten (Niende Afdeling) den 28. april 2021 i sag T-509/19 — Asolo mod EUIPO

(Sag C-387/21 P)

(2022/C 64/09)

Processprog: engelsk

Parter

Appellanter: Asolo LTD og WeMO Brands BV (ved advocaat W. Pors og advocaat N. Dorenbosch)

Den anden part i appelsagen: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO)

Domstolen (Afdelingen for bevilling af appel) har ved kendelse af 13. december 2021 besluttet, at appellen ikke admitteres, og at Asolo LTD and WeMo Brands BV bærer deres egne omkostninger.
C 64/23

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Županijski sud u Puli (Kroatien) den 30. november 2021 — GR, HS, IT og INTER CONSULTING d.o.o. under likvidation

(Sag C-726/21)

(2022/C 64/35)

Processprog: kroatisk

Den forelæggende ret

Županijski sud u Puli

Tiltalte i straffesagen

GR, HS, IT og INTER CONSULTING d.o.o. under likvidation

Præjudicielt spørgsmål

Er det ved en vurdering af, om der er sket en tilsidesættelse af princippet ne bis in idem tilladt at sammenholde alene de faktiske omstændigheder, som er angivet i konklusionen til anklageskriftet af 28. september 2015 fra Županijsko državno odvjetništvo u Puli [(distriktsanklagemyndigheden i Pula, Kroatien)] med de relevante faktiske omstændigheder, som er angivet i konklusionen til anklageskriftet af 9. januar 2015 fra Staatsanwaltschaft Klagenfurt [(anklagemyndigheden i Klagenfurt, Tyskland)] og i konklusionen til dom af 3. november 2016, afsagt af Landesgericht Klagenfurt [(den regionale domstol i Klagenfurt)], som blev stadfæstet ved dom af 4. marts 2019 afsagt af Oberster Gerichtshof [(øverste domstol, Østrig)], eller kan de faktiske omstændigheder, som er angivet i konklusionen til anklageskriftet fra distriktsanklagemyndigheden i Pula, sammenholdes med de faktiske omstændigheder, som er angivet i begrundelsen til dommen af 3. november 2016, afsagt af Landgericht Klagenfurt [(den regionale domstol i Klagenfurt)], som blev stadfæstet ved dommen afsagt af Oberster Gerichtshof [(øverste domstol)], og som var genstand for en efterforskning gennemført af Staatsanwaltschaft Klagenfurt [(anklagemyndigheden i Klagenfurt)] mod flere personer, herunder især mod GR og HS, idet disse sidstnævnte faktiske omstændigheder efterfølgende var blevet udeladt i det indgivne anklageskrift fra Staatsanwaltschaft Klagenfurt [(anklagemyndigheden i Klagenfurt)] af 9. januar 2015 (og disse faktiske omstændigheder ikke blev gengivet i konklusionen til anklageskriftet)?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Sąd Rejonowy dla Warszawy — Śródmieścia w Warszawie (Polen) den 24. august 2021 — A.S. mod Bank M. SA

(Sag C-520/21)

(2022/C 64/13)

Processprog: polsk

Den forelæggende ret

Sąd Rejonowy dla Warszawy — Śródmieścia w Warszawie

Parter i hovedsagen

Sagsøger: A.S.

Sagsøgt: Bank M. SA

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 6, stk. 1, og artikel 7, stk. 1, i Rådets direktiv 93/13/EØF af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler (1) samt effektivitetsprincippet, retssikkerhedsprincippet og proportionalitetsprincippet fortolkes således, at disse bestemmelser er til hinder for en retslig fortolkning af den nationale lovgivning, hvorefter parterne, ud over at kunne kræve tilbagebetaling af de beløb, der er betalt som led i opfyldelsen af aftalen (for så vidt angår banken: lånekapitalen; for så vidt angår forbrugeren: månedlige indbetalinger, gebyrer, kommissioner og forsikringspræmier) med tillæg af morarenter regnet fra tidspunktet for betalingsanmodningen, i tilfælde af, at en låneaftale indgået mellem en bank og en forbruger erklæres for ugyldig fra dens indgåelse fordi den indeholdt urimelige kontraktvilkår, også kan fremsætte et hvilket som helst yderligere krav (herunder krav om vederlag, erstatning, tilbagebetaling af omkostninger eller indeksering af betalte beløb) henset til at:

1. den person, som har erlagt den pengemæssig modydelse, midlertidigt er blevet frataget muligheden for at råde over sine penge, hvorved denne har mistet muligheden for at investere dem og dermed opnå en fortjeneste heraf,

2. den person, som har erlagt den pengemæssig modydelse, har afholdt omkostninger til forvaltningen af låneaftalen og overførelsen af pengene til den anden part,

3. modtageren af den pengemæssig modydelse har opnået en fordel, som går ud på, at denne midlertidigt har kunnet bruge en anden persons penge, herunder investere dem, og dermed opnå en fortjeneste heraf,

4. modtageren af den pengemæssig modydelse midlertidigt havde mulighed for uden vederlag at bruge en anden persons penge, hvilket ikke ville være muligt på markedsvilkår,

5. pengenes købsværdi er faldet over tid, hvilket udgør et reelt tab for den person, der har erlagt den pengemæssig modydelse,

6. en midlertidig tilrådighedsstillelse af penge med henblik på brug kan betragtes som opfyldelse af en tjenesteydelse, for hvilken den person, der har erlagt den pengemæssig modydelse, ikke har modtaget vederlag?

(1) EFT 1993, L 95, s. 29.
4)

I det andet tilfælde kræver artikel 33, stk. 1, i forordning (EF) nr. 44/2001 — i henhold til hvilken det er blevet fastslået, at en retsafgørelse skal have den samme rækkevidde og de samme retsvirkninger i medlemsstaterne som dem, den har i den medlemsstat, hvor den er blevet afsagt — da, at der henvises til den lovgivning, som gælder for den retsinstans, der har afsagt afgørelsen, eller gør bestemmelsen det for så vidt angår de processuelle følger, der knytter sig hertil, muligt at anvende den lovgivning, som gælder for den retsinstans, ved hvilken søgsmålet er anlagt?
C 64/18

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Cour de cassation (Frankrig) den 18. november 2021 — Cafpi SA og Aviva assurances SA mod Enedis SA

(Sag C-691/21)

(2022/C 64/28)

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Cour de cassation

Parter i hovedsagen

Kassationsappellanter: Cafpi SA og Aviva assurances SA

Kassationsindstævnt: Enedis SA

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 2 og artikel 3, stk. 1, i Rådets direktiv 85/374/EØF af 25. juli 1985 om tilnærmelse af medlemsstaternes administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om produktansvar (1) fortolkes således, at operatøren af et elektricitetsdistributionssystem kan anses for »producent«, når denne operatør ændrer spændingsniveauet af elektriciteten fra leverandøren med henblik på distributionen heraf til den endelige kunde?

(1) EFT 1985, L 210, s. 29.
Appel iværksat den 16. december 2021 af Forbundsrepublikken Tyskland til prøvelse af dom afsagt af Retten (Tredje Afdeling) den 6. oktober 2021 i de forenede sager T-233/19 og T-234/19, Infineon Technologies Dresden GmbH & Co. KG og Infineon Technologies AG mod Europa-Kommissionen

(Sag C-794/21 P)

(2022/C 73/30)

Processprog: tysk

Parter

Appellant: Forbundsrepublikken Tyskland (ved J. Möller og R. Kanitz, som befuldmægtigede)

De andre parter i appelsagen: Infineon Technologies Dresden GmbH & Co. KG, Infineon Technologies AG og Europa-Kommissionen

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Den Europæiske Unions Rets dom af 6. oktober 2021 i de forenede sager T-233/19 og T-234/19 ophæves for så vidt som Europa-Kommissionen frifindes.

— Kommissionens afgørelse af 28. maj 2018 [om statsstøtte] SA.34045 (2013/C) (ex 2012/NN) gennemført af Tyskland til fordel for båndlastbrugere i henhold til § 19 i elnetsbekendtgørelsen C(2018) 3166 final for 2012 og 2013 annulleres i medfør af artikel 61 stk. 1, i Domstolens statut.

— Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne for Retten og for Domstolen.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanten har gjort et enkelt appelanbringende gældende, idet denne har anført, at der foreligger en tilsidesættelse af artikel 107, stk. 1, TEUF. Retten har retligt ukorrekt lagt til grund, at ordningen i henhold til elnetsbekendtgørelsens § 19, stk. 2, udgør statsstøtte som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF.

For det første fastslog Retten retligt ukorrekt i forbindelse med bedømmelsen af netafgiftens statslige karakter, at betalingspligten for forbrugerne eller slutbrugerne og den statslige kontrol over midlerne eller forvalteren af disse midler udgør to elementer, som er »dele af et alternativ«.

For det andet lagde Retten retligt ukorrekt til grund i forbindelse med bedømmelsen af, om der foreligger »et obligatorisk bidrag, som skal bæres af de endelige forbrugere eller kunder«, at det afgørende ikke er forholdet mellem elleverandøren og slutbrugerne af elektricitet. Desuden tog Retten i forbindelse med opkrævningspligten retligt ukorrekt ikke udgangspunkt i den ved lov fastsatte forpligtelse til at betale netafgifter.

For det tredje lagde Retten retligt ukorrekt til grund i forbindelse med bedømmelsen af, om der foreligger statslig kontrol eller beføjelse til at råde over midlerne, at det forhold, at de opkrævede netafgifter skal anvendes til et bestemt formål, ikke udelukker, at staten kan råde over disse midler.
Appel iværksat den 16. december 2021 af Republikken Tyskland til prøvelse af dom afsagt af Retten (Tredje Afdeling) den 6. oktober 2021 i sag T-196/19, AZ mod Kommissionen

(Sag C-793/21 P)

(2022/C 73/29)

Processprog: tysk

Parter

Appellant: Forbundsrepublikken Tyskland (ved J. Möller og R. Kanitz, som befuldmægtigede)

De andre parter i appelsagen: AZ og Europa-Kommissionen

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Den Europæiske Unions Rets dom af 6. oktober 2021 i sag T-196/19 ophæves for så vidt som Europa-Kommissionen frifindes.

— Kommissionens afgørelse af 28. maj 2018 [om statsstøtte] SA.34045 (2013/C) (ex 2012/NN) gennemført af Tyskland til fordel for båndlastbrugere i henhold til § 19 i elnetsbekendtgørelsen C(2018) 3166 final for 2012 og 2013 annulleres i medfør af artikel 61, stk. 1, i Domstolens statut.

— Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne for Retten og for Domstolen.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanten har gjort et enkelt appelanbringende gældende, idet denne har anført, at der foreligger en tilsidesættelse af artikel 107, stk. 1, TEUF. Retten har retligt ukorrekt lagt til grund, at ordningen i henhold til elnetsbekendtgørelsens § 19, stk. 2, udgør statsstøtte som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF.

For det første fastslog Retten retligt ukorrekt i forbindelse med bedømmelsen af netafgiftens statslige karakter, at betalingspligten for forbrugerne eller slutbrugerne og den statslige kontrol over midlerne eller forvalteren af disse midler udgør to elementer, som er »dele af et alternativ«.

For det andet lagde Retten retligt ukorrekt til grund i forbindelse med bedømmelsen af, om der foreligger »et obligatorisk bidrag, som skal bæres af de endelige forbrugere eller kunder«, at det afgørende ikke er forholdet mellem elleverandøren og slutbrugerne af elektricitet. Desuden tog Retten i forbindelse med opkrævningspligten retligt ukorrekt ikke udgangspunkt i den ved lov fastsatte forpligtelse til at betale netafgifter.

For det tredje lagde Retten retligt ukorrekt til grund i forbindelse med bedømmelsen af, om der foreligger statslig kontrol eller beføjelse til at råde over midlerne, at det forhold, at de opkrævede netafgifter skal anvendes til et bestemt formål, ikke udelukker, at staten kan råde over disse midler.