ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT G. REISCHL

FREMSAT DEN 28. JANUAR 1981 ( 1 )

Høje Domstol.

Den sag, i hvilken jeg idag fremsætter forslag til afgørelse, drejer sig om gennemførelsen af direktiv 77/62, udfærdiget den 21. december 1976, »om samordning af fremgangsmåderne ved offentlige indkøb« (EFT L 13 af 15. januar 1977, s. 1).

Dette direktiv, hvis enkeltheder er nærmere omtalt i Kommissionens stævning og i retsmøderapporten, hvortil jeg tillader mig at henvise, bestemmer i artikel 30, at medlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger for at efterkomme direktivet inden 18 måneder efter dets meddelelse; denne frist udløb den 23. juni 1978.

Da Den italienske Republik ikke havde opfyldt denne forpligtelse, indledte Kommissionen i marts 1979 en procedure i henhold til artikel 169 i EØF-traktaten; også for så vidt angår denne procedure skal jeg henvise til retsmøderapporten.

Under denne procedure blev det oplyst, at et første forslag til lov om gennemførelse af nævnte direktiv allerede ved udgangen af 1978 var til behandling i kamrene, men at det ikke efter at det som følge af ændringsforslag fra senatet var blevet nødvendigt at genfremsætte det i deputeretkammeret, havde kunnet vedtages som følge af kamrenes opløsning i utide i foråret 1979. Et andet lovforslag blev så fremsat i senatet i december 1979. Dette blev — som nævnt under den mundtlige forhandling — vedtaget i senatet den 4. december 1980 og sendt tilbage til deputeretkammeret for at blive endeligt vedtaget. Vedtagelsen trækker nu ud, fordi et nyt direktiv (direktiv 80/767) på området er trådt i kraft den 1. januar 1981. Det nævnte lovforslag skal derfor — som meddelt af den italienske regerings repræsentant — ændres; det skal derefter endnu engang forelægges senantet, før det kan vedtages endeligt. Nogen dato for denne endelige vedtagelse kan ikke oplyses.

En stillingtagen til disse oplysninger giver sig af Domstolens righoldige praksis, som Kommissionen har omtalt i svarskriftet. Det vil navnlig være klart, at vedtagelsen af et nyt direktiv og nødvendigheden af at gennemføre dette ikke gyldigt kan begrunde undladelsen af rettidigt at gennemføre det direktiv, som denne sag drejer sig om.

Under disse omstændigheder kan jeg ikke gøre andet end at tilslutte mig Kommissionens påstand. Det skal altså fastslås, at Den italienske Republik ved ikke inden for den fastsatte frist at vedtage de nødvendige bestemmelser til efterkommeise af direktiv 77/62 har undladt at opfylde de forpligtelser, der påhviler den i henhold til EØF-traktaten.

Sagsøgte, Den italienske Republik, skal desuden som påstået tilpligtes at afholde sagens omkostninger.

( 1 ) – Oversat fra tysk.
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

J.-P. WARNER

FREMSAT DEN 18. DECEMBER 1980 ( 1 )

Høje Domstol.

Min egen opfattelse er, at dette er en meget enkel sag, og jeg behøver ikke at bruge megen tid på mit forslag til afgørelse.

Jeg er helt enig med Kommissionens konklusion. Kernen i mit forslag til afgørelse er, at der ikke her er noget, der kan beskrives som »vederlag« i den i direktivets artikel 2, litra a), forudsatte betydning, intet, der kan beskrives som »modværdi« i den i artikel 8 forudsatte betydning — modværdi for den tjenesteydelse, som blev ydet foreningens medlemmer — og intet, der kan beskrives som »modtaget« af foreningen i den i bilag A, pkt. 13 forudsatte betydning. Den nedsættelse af deres andeles værdi, som medlemmerne måtte tåle, kan afgjort ikke betegnes således. Man kan efter min mening ikke komme udenom, at medlemmerne ikke har erlagt et vederlag, og at foreningen ikke har modtaget noget. For at dække et tilfælde som dette, ville det være nødvendigt med en særlig bestemmelse, hvorefter der er en modværdi, når der ikke er nogen modværdi.

( 1 ) – Oversat fra engelsk.
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT G. REISCHL

FREMSAT DEN 8. JULI 1981 ( 1 )

Høje Domstol.

I den foreliggende sag er hovedsagens genstand faldet bon, og i henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 5, er Domstolen derefter frit stillet i sin afgørelse om sagens omkostninger.

Hvis man betragter udsigterne for søgsmålet, som det forelå til sidst, bliver der egentlig kun en enkelt søgsmålsgrund tilbage, nemlig påstanden om, at den forordning, som søgsmålet angik, er blevet udstedt uden den nødvendige høring af Parlamentet. Jeg tror ikke, at dette er korrekt, for Parlamentet havde ganske vist ikke taget stilling til denne specielle forordning, men til udkastet til en forordning, som skulle indeholde en kvoteordning for fem år. Deri ligger efter min mening, at når Parlamentet tilslutter sig en omfattende ny ordning, betyder det, at denne godkendelse også gælder for en forlængelse af den tilsvarende hidtidige ordning.

Det er jo også betegnende, at Parlamentet, som har interveneret i det første tilfælde (sag 138/79, Roquette Frères mod Rådet for De europæiske Fællesskaber, dom af 29. oktober 1980), ikke har interveneret i dette tilfælde. Jeg tror, at også Parlamentet er af den opfattelse, at dets rettigheder ikke er blevet beskåret i det foreliggende tilfælde.

Sagsøgte måtte altså utvivlsomt frifindes. Ikke desto mindre vil jeg foreslå, at Domstolen lader omkostningerne gå op imod hinanden, altså bestemmer, at hver part bærer sine egne omkostninger.

( 1 ) – Oversat fra tysk.
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

SIR GORDON SLYNN

FREMSAT DEN 15. SEPTEMBER 1981 ( 1 )

Høje Domstol.

Den foreliggende sag er anlagt af Kommissionen i medfør af EØF-traktatens artikel 169 med påstand om, at det statueres, at Den italienske Republik har undladt at overholde sine forpligtelser ifølge traktaten ved ikke at have truffet de nødvendige foranstaltninger til gennemførelse af i alt syv direktiver inden for de deri angivne frister. Direktiverne (76/765 og 76/766 af 27. juli 1976, 76/891 af 4. november 1976, 77/95 af 21. december 1976, 77/313 af 5. april, 78/365 af 31. marts 1978 og 78/629 af 19. juni 1978) omhandlede visse måleenheder og -instrumenter.

Den italienske Republik har ikke benægtet, at den har undladt at gennemføre direktiverne, ligesom den har forklaret, hvordan forsinkelserne er opstået. For det første henviser den til det nationale parlaments arbejdsbyrde i forbindelse med iværksættelsen af det store antal direktiver, der er blevet udstedt. Den henviser ligeledes til det forhold, at den italienske regering har udarbejdet et lovforslag, hvorefter direktiverne skal kunne gennemføres administrativt i stedet for ad lovgivningsvejen. Denne procedure er endnu ikke gennemført.

Ifølge Domstolen faste praksis kan en medlemsstat imidlertid ikke påberåbe sig bestemmelser, fremgangsmåder eller forhold i sin nationale retsorden til støtte for at undlade at overholde forpligtelser i henhold til et direktiv (jfr. f.eks. sag 171/80, Kommissionen mod Den italienske Republik, dom af 17. februar 1981, endnu utrykt)

Jeg er af den opfattelse, at der i overensstemmelse med disse domme bør gives Kommissionen medhold i dens påstand, og at Den italienske Republik bør tilpligtes at afholdes sagens omkostninger.

( 1 ) – Oversal fra engelsk.
Søgsmålet af 13. juni 1980, hvorved nærværende sag blev anlagt, vedrører en række krav, som Maria Mascetti, der er ansat ved Det fælles Forskningscenter i Ispra, har fremsat over for Kommissionen, nemlig angående hendes indplacering, udbetalingen af løn, pensionskrav, forsikringsbidrag samt godtgørelse som følge af ophævelsen af kontrakten som »ansat ved Forskningscentret«.

Sagens faktiske omstændigheder blev allerede gennemgået af generaladvokat Capotorti i hans forslag til afgørelse af 18. juni 1981. Jeg skal derfor blot gennemgå, hvad der siden er sket, idet jeg vil begynde med Domstolens mellemdom af 14. juli 1981. Domstolen fastslog i dommen, at sagen kunne antages til realitetsbehandling »for så vidt angår kravet om anciennitet inden for løntrinnet« (præmis 10, Sml. 1981, s. 1975). Til gengæld afviste Domstolen sagen for de øvrige kravs vedkommende, da disse var fremsat for sent.

Som følge af dommen foreslog Kommissionen Maria Mascetti (den 14. oktober 1981), at der til den ansættelseskontrakt, der var indgået den 24. april 1979, blev tilføjet en klausul om, at hun med virkning fra den 1. december det foregående år blev indplaceret på løntrin 8 i lønklasse C1. Samtidig anmodede Kommissionen ved begæring i henhold til procesreglementets artikel 91 Domstolen om at erklære skriftvekslingen for afsluttet, om eventuelt at beslutte ikke at indlede den mundtlige forhandling, om at statuere, at søgsmålet var blevet uden genstand, fordi sagsøgeren ikke længere havde søgsmålsinteresse, om at fastslå, at det var ufornødent at tage stilling til sagen, og at træffe en rimelig afgørelse om sagsomkostningerne under hensyntagen til, at næsten alle de påstande, Maria Mascetti havde nedlagt, var blevet afvist fra realitetsbehandling.

Da sagsøgeren fastholdt sit krav om, at sagen skulle fortsættes, besluttede Domstolen ved kendelse af 6. maj 1982 at træffe afgørelse vedrørende påstanden om at det er ufornødent at tage stilling, samtidig med realitetsspørgsmålet. Kommissionen nedlagde principalt påstand om, at det fastsloges, at sagen var blevet uden genstand, fordi sagsøgeren ikke længere havde søgsmålsinteresse, at det er ufornødent at tage stilling til sagen, subsidiært frifindelse, og at sagsøgeren i begge tilfælde tilpligtedes at afholde samtlige sagens omkostninger.
Fonds national de retraite des ouvriers mineurs foretog derefter en komplet gennemgang af sagsøgerens aktmappe under hensyn til fællesskabsforordningerne og konkluderede, at Antonino Sinatra med urette havde oppebåret et beløb, som institutionen fastsatte til 38800 belgiske francs.

I perioden 1. april 1971 — 1. juli 1975 blev den belgiske ydelse nedsat med den italienske pensions beløb i medfør af bestemmelserne i artikel 11, stk. 2, i Rådets forordning nr. 3 (der blev afløst af artikel 12, stk. 2, i forordning nr. 1408/71), som omfatter ydelser af samme art, der fastsættes af institutionerne i to eller flere medlemsstater i overensstemmelse med forordningens artikler 46, 50 og 51, sammenholdt med artikel 23, stk. 1, i den nævnte arrêté royal.

Denne nedssættelse blev korrigeret med den koefficient, der er foreskrevet i artikel 7, stk. 1, litra c), i rådets forordning nr. 574/72 af 21. marts 1972 (ved beslutninger truffet af Fonds national de retraite des ouvriers mineurs den 5. august 1975). Kommissionen har i sine indlæg anført, at dette »tilsigtede anvendelsen« af artikel 46, stk. 3, i forordning nr. 1408/71. Anvendelsen af denne koefficient synes dog at være i strid med Domstolens dom i sagen Giuliani af 20. oktober 1977 (Sml. s. 1865), hvor Domstolen fastslog, at denne bestemmelse kun finder anvendelse i tilfælde, hvor ordningen med sammenlægning af forsikringsperioder må anvendes, for at der kan indrømmes ret til ydelser i den i traktatens artikel 51, litra a), angivne betydning.

Fonds national de retraite des ouvriers mineurs anførte i sine indlæg af 25. april 1979 for den nationale ret, at bestemmelserne i artikel 7, stk. 1, litra c), der supplerer bestemmelserne i artikel 46, stk. 3, i forordning nr. 1408/71, ikke finder anvendelse, når sidstnævnte bestemmelser ikke længere kan påberåbes.

Institutionen ændrede derfor den belgiske ydelse og foretog »fornyet beregning« heraf i medfør af artikel 46 i forordning nr. 1408/71 med virkning fra 1. januar 1975 under hensyn til forskellige ændringer — også tilpasningen efter leveomkostningerne — samt ophævelsen af ægtefælletillægget.

Skønt den belgiske institution i de sager, som jeg tidligere har omtalt, havde gjort brug af de nationale antikumulationsregler for at nedsætte de beløb, der skulle udbetales efter den belgiske ordning, med den ydelse, der blev udbetalt af institutionen i en anden medlemsstat, har den belgiske institution i nærværende sag anvendt fællesskabsretlige regler om fornyet beregning for at genindføre proportionaliteten i en pension, der alene er erhvervet i medfør af belgisk ret, og således fradrage det beløb, der udbetales af den italienske institution, i det beløb, der udbetales efter den belgiske ordning.
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

SIR GORDON SLYNN

FREMSAT DEN 8. OKTOBER 1981 ( 1 )

Høje Domstol.

Nærværende sag er anlagt af Kommissionen med påstand om, at det statueres, at Den italienske Republik ikke har opfyldt sine forpligtelser efter traktaten ved ikke at vedtage de foranstaltninger, som er nødvendige for at gennemføre Rådets direktiv 74/561 af 12. november 1974 (EFT L 308 af 19. 11. 1974, s. 18) inden for den frist, som er fastsat i direktivets artikel 7.

Den italienske Republik har ikke, hverken under den skriftlige forhandling eller under sit mundtlige indlæg, nægtet, at det har undladt at efterkomme direktivet, men har forklaret hvorfor. Det skyldes åbenbart lovgivningsprocessen og de mange høringer, som det var nødvendigt at foretage, og som tog så lang tid.

Domstolen har i sine afgørelser fulgt den ufravigelige linje, at en medlemsstat ikke, som begrundelse for at undlade at opfylde sine forpligtelser efter et direktiv kan påberåbe sig forhold i den nationale lovgivning eller påberåbe sig en intern praksis.

Den italienske Republik har anmodet om, at Domstolen udsætter det i artikel 7 fastsatte tidspunkt for gennemførelsen af direktivet. Domstolen har imidlertid ikke efter min opfattelse beføjelse hertil. Domstolen kan måske skønsmæssigt udsætte statueringen af et traktatbrud, under hensyn til de omstændigheder, som der er redegjort for over for Domstolen. Efter min opfattelse er det imidlertid Kommissionen, det tilkommer at afgøre, om tidspunktet er inde for at anlægge traktatbrudsag ved Domstolen, og det vil normalt ikke være hensigtsmæssigt i et tilfælde, hvor Kommissionen har godtgjort, at der foreligger et traktatbrud, at Domstolen afviser at tage dens påstand til følge.

Jeg mener derfor, at Kommissionens påstand i den foreliggende sag bør tages til følge, og at Den italienske Republik tilpligtes at betale sagens omkostninger.

( 1 ) – Oversat fra engelsk.
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

SIR GORDON SLYNN

FREMSAT DEN 8. OKTOBER 1981 ( 1 )

Høje Domstol.

I nærværende sag 29/81 har Kommissionen nedlagt påstand om, at det statueres, at Den italienske Republik ikke har opfyldt sine forpligtelser efter EØF-traktaten ved ikke at vedtage de foranstaltninger, som er nødvendige for at gennemføre Rådets direktiv 74/562 af 12. november 1974 (EFT L 308 af 19. 11. 1974, s. 23) inden for den i direktivets artikel 6 herfor fastsatte frist.

Den italienske Republik har gjort gældende, at det i den foreliggende sag var nødvendigt at høre de parter, som var berørt af direktivet, og at en forsinkelse af den efterfølgende lovgivningsprocedure dermed var uundgåelig. Det fremgår imidlertid klart af Domstolens retspraksis, at den medlemsstat ej heller i et sådant tilfælde, som begrundelse for ikke at opfylde sine forpligtelser efter et direktiv kan påberåbe sig en intern praksis eller forhold i sit interne lovgivningsmæssige eller administrative system.

Også i denne sag anmodes Domstolen om at udsætte sin afgørelse og forlænge fristen for gennemførelsen af direktivet. Selv om jeg har forståelse for de grunde, Den italienske Republik har anført, mener jeg ikke, ud fra de samme betragtninger som jeg redegjorde for i mit forslag til afgørelse i sag 28/81, at Domstolen kan forlænge fristen, eller at det ville være rigtigt at udsætte afgørelsen i sagen.

Jeg mener følgelig, at Kommissionens påstand også i den foreliggende sag bør tages til følge, og at Den italienske Republik bør tilpligtes at betale sagens omkostninger i overenstemmelse med den herom af Kommissionen nedlagte påstand.

( 1 ) – Oversat fra engelsk.
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

P. VERLOREN VAN THEMAAT

FREMSAT DEN 17. DECEMBER 1981 ( 1 )

Høje Domstol.

I den foreliggende sag 55/81 skal jeg i det væsentlige følge generaladvokat Warner's forbilledlige eksempel i sag 69/79, Jordens-Vosters mod Bedrijfsvereniging voor de Leder- en Lederverwerkende Industrie (Smi. 1980, s. 88). Ligesom Warner kan jeg nemlig i nærværende sag principielt tilslutte mig Kommissionens bemærkninger så fuldt og helt, at jeg kan antage dem som mine egne. De spørgsmål, som Tribunal du travail de Liège (7. afdeling) har forelagt Domstolen, kan derfor efter min opfattelse besvares som Kommissionen har foreslået i sine indlæg i denne sag.

Jeg skal blot tilføje, at Office national des pensions pour travailleurs salariés (ONPTS) under den mundtlige forhandling har erkendt rigtigheden af Kommissionens bemærkninger vedrørende betydningen af beskæftigelsesperioderne i udlandet for anvendelsen af artikel 13, stk. 2, litra d), i forordning nr. 1408/71 (se sidstnævntes indlæg s. 6-7).

Vermaut's pension er imidlertid allerede blevet forhøjet i medfør af den i denne artikel indeholdte bonusordning, sammenholdt med den belgiske lovgivning vedrørende perioder, tilbagelagt under militærtjeneste eller i krigsfangenskab. De af Tribunal du travail de Liège forelagte spørgsmål vedrører imidlertid ikke dette punkt. Den omstændighed, at den oprindelige tvist er blevet uden genstand, behøver således ikke at have nogen konsekvens for den besvarelse af de forelagte spørgsmål, som Kommissionen har foreslået, og som jeg også er gået ind for.

( 1 ) – Oversat fra nederlandsk.
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT S. ROZÈS

FREMSAT DEN 2. DECEMBER 1981 ( 1 )

Høje Domstol.

Kommissionen for De europæiske Fællesskaber har ved Domstolen anlagt fem traktatbrudssager mod Den italienske Republik under henvisning til, at denne ikke inden for den fastsatte frist på to år har vedtaget de nødvendige bestemmelser for at efterkomme fem direktiver, der er en del af programmet for miljøbeskyttelse.

Disse fem sager er ved Domstolens kendelse af 30. september 1981 blevet forenede med henblik på den mundtlige forhandling og dommen.

De i sagerne omhandlede direktiver er udstedt i henhold til artiklerne 100 og 235 i traktaten og handler dels om bortskaffelse af giftige stoffer (olieaffald, affald) samt stoffer, der ikke er nedbrydelige (polychlordiphenyler og polychlortriphenyler) og dels om krav til kvaliteten af overfladevand, som anvendes til fremstilling af drikkevand i medlemsstaterne, og til kvaliteten af badevand. Ved direktiverne skal der altså inden for Fællesskabet ydes borgerne og miljøet samme beskyttelse, og direktiverne skal dertil bidrage til at afskaffe visse forskelle i medlemsstaternes lovgivninger, der kan skabe ulige vilkår for konkurrencen.

Som allerede anført er der i direktiverne givet medlemsstaterne en frist på to år til at vedtage de nødvendige internretlige gennemførelsesbestemmelser. Den italienske regering har imidlertid ikke, efter at Kommissionen efter disse fristers udløb har fremsat fem begrundede udtalelser, hvori det fastslås, at de italienske myndigheder har undladt at opfylde de dem med gennemførelsen af de nævnte direktiver påhvilende forpligtelser, fremsat bemærkninger af nogen art.

Den italienske Republik har hverken faktisk eller retligt bestridt, at det er nødvendigt at sætte de nødvendige nationale lovbestemmelser og administrative regler i kraft; den har anført, at den allerede i januar 1979 i parlamentet har fremsat et lovforslag om bemyndigelse til regeringen til at udstede de lovregler, der er nødvendige for at efterkomme en række fællesskabsdirektiver, og at behandlingen af dette forslag som følge af kamrenes opløsning i utide endnu ikke har kunnet afsluttes.

Disse oplysninger om det parlamentariske livs særlige forhold viser vel klart, at den italienske regering er fast besluttet på snarest muligt at iværksætte fællesskabsreglerne, men de er dog lige så klart uden betydning i de foreliggende sager som følge af direktivers bindende karakter, der bestandigt er fastslået i Domstolens praksis (dom af 26. 2. 1976 i sag 52/75, Kommissionen mod Den italienske Republik, Sml., s. 277; dom af 22. 9. 1976 i sag 10/76, Kommissionen mod Den italienske Republik, Sml., s. 1359; dom af 22. 2. 1979 i sag 163/78, Kommissionen mod Den italienske Republik, Sml., s. 771; dom af 2. 12. 1980 i sag 42/80, Sml., s. 3635).

Jeg skal derfor foreslå, at Domstolen tager Kommissionens påstande til følge, og at sagsøgte tilpligtes at afholde sagens omkostninger.

( 1 ) – Oversat fra fransk.
Tvisten har sin oprindelse i de overgangsforanstaltninger, som myndighederne i Forbundsrepublikken Tyskland traf på baggrund af to af Domstolens domme fra februar 1976, hvori Domstolen i det væsentlige fastslog, at importforbud ( 2 ) og importafgifte ( 3 ) 1 til fordel for nationale monopoler er stridende mod traktaten, hvilket også gjaldt den del af afgiften af indført alkohol, som kaldtes »Monopolausgleichspitze« (udtrykket oversættes almindeligvis til fransk ved »crête du droit compensatoire du monopole«; dansk: monopoludligningsdifference) (dom af 17. 2. 1976, Rewe, sag 45/75, Sml. s. 181).

De tyske myndigheder drog konsekvenserne af disse domme og afskaffede fra den ene dag til den anden indførselsbeskyttelsen i forhold til neutral alkohol (»Branntwein«) fra Fællesskabets øvrige medlemsstater. Denne alkohol kunne derfor sælges til priser, der var lavere end priserne for den spiritus, monopolet solgte. For at forblive konkurrencedygtig, måtte monopolforvaltningen nedsætte sine salgspriser med 150 DM pr. hl ren alkohol. Da imidlertid monopolet var bundet af lovbestemte overtagelsespriser, der var fastsat før ændringen, fremkom der herved uundgåeligt et underskud. Underskuddet kunne kun dækkes over statsbudgettet. Ved en ændring af monopolloven af 2. maj 1976 hævedes derfor spiritusafgiften (»Branntweinsteuer«) med 150 DM pr. hl ren alkohol fra den 18. marts 1976 at regne. Herved steg denne afgift fra 1500 til 1650 DM pr. hl ren alkohol.

Det bestemtes ligeledes for at undgå enhver forskelsbehandling, at afgiften af indenlandsk alkohol (»Branntweinaufschlag«, oversættes ved »surtaxe sur l'alcool«; dansk: spiritustillæg), der ikke skulle afleveres til monopolet, og afgiften af indført alkohol (»Monopolausgleich« på fransk »droit compensatoire de monopole«; dansk: monopoludligning), der som udgangspunkt var højere, med øjeblikkelig virkning fastsattes til samme beløb som spiritusafgiften. Herved forsvandt, således som forbundsdagens finansudvalg udtaler i sin betænkning vedrørende ændring af spiritusmonopolloven (Deutscher Bundestag, dokument 7/4897, s. 4), den del af afgifterne, som oversteg spiritusafgiften, dvs. den såkaldte »monopoludligningsdifference« og »spiritustillægsdifferencen« (»Branntweinaufschlagspitze«).

Den pludselige forhøjelse af afgifterne af de forskellige alkoholkategorier nødvendiggjorde, at myndighederne traf særlige foranstaltninger med hensyn til den spiritus, som på daværende tidspunkt var indlagt på oplag. Alkoholen var nemlig dels blevet indkøbt til de tidligere gældende priser, der var højere, hvilket gjaldt for alle alkoholkategorier (monopolalkohol, indenlandsk alkohol, der ikke skulle afleveres til monopolet, og indført alkohol). Og dels var alkoholen i overensstemmelse med almindelig handelspraksis omfattet af langtidskontrakter på grundlag af priser, der ikke omfattede afgiftsforhøjelsen. Det var således ikke muligt at overvælte denne, hvilket er almindeligt for så vidt angår forbrugsafgifter.

Det må endvidere bemærkes, at indført alkohol, der var indlagt på privatoplag (»Branntweineigenlager«), allerede var blevet pålagt monopoludligningsdifferencen på det tidspunkt, da denne blev afskaffet.