Forslag til afgørelse fra generaladvokat Lenz fremsat den 12. juli 1994. - KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER MOD DEN FRANSKE REPUBLIK. - TRAKTATBRUD - SOETRANSPORT - FRI UDVEKSLING AF TJENESTEYDELSER. - SAG C-381/93.



Samling af Afgørelser 1994 side I-05145

svensk specialudgave side I-00223

finsk specialudgave side I-00225



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hr. praesident,

De herrer dommere,

A ° Indledning

1. I. I den foreliggende traktatbrudssag har Kommissionen gjort gaeldende, at Den Franske Republik ikke har overholdt sine forpligtelser i henhold til artikel 1 i forordning (EOEF) nr. 4055/86 (1), hvorved princippet om fri udveksling af tjenesteydelser inden for soetransport mellem medlemsstaterne indbyrdes og mellem medlemsstaterne og tredjelande blev indfoert. Ifoelge Kommissionen bestaar traktatbruddet i, at der i den sagsoegte medlemsstat opkraeves forskellige afgifter for passagerer paa skibe, der har franske havne som bestemmelsessted, alt efter om der er tale om befordring mellem franske havne eller mellem franske havne og havne i andre medlemsstater.

2. Forordning nr. 4055/86 er udstedt under henvisning til traktatens artikel 84, stk. 2, idet den frie udveksling af tjenesteydelser paa transportomraadet i henhold til traktatens artikel 61 omfattes af bestemmelserne i afsnittet vedroerende transport (2). Inden for dette omraade tilkommer det inden for rammerne af den faelles transportpolitik Faellesskabet at naa det i traktatens artikel 59 fastsatte maal (3).

3. Saaledes bestemmer forordningens artikel 1, stk. 1, hvis formulering ligger taet op ad formuleringen i artikel 59:

"Fri adgang til at udfoere soetransport mellem Faellesskabets medlemsstater samt mellem medlemsstater og tredjelande gaelder for statsborgere i medlemsstaterne, saafremt de er hjemmehoerende i en anden medlemsstat end den person, for hvem soetransporten udfoeres."

4. Bestemmelsens stk. 2, 3 og 4 har foelgende ordlyd:

"2) Bestemmelserne i denne forordning gaelder ligeledes for statsborgere i medlemsstaterne, saafremt de er hjemmehoerende uden for Faellesskabet, samt for rederier, der er etableret uden for Faellesskabet, men kontrolleret af statsborgere i en medlemsstat, for saa vidt deres skibe er registreret i denne medlemsstat i overensstemmelse med dennes lovgivning.

3) Traktatens artikel 55-58 og 62 finder anvendelse paa de forhold, der er omfattet af denne forordning.

4) I denne forordning forstaas ved soetransport mellem medlemsstaterne samt mellem medlemsstater og tredjelande, saafremt den normalt udfoeres mod betaling:

a) soetransport inden for Faellesskabet

befordring af passagerer og gods med skib mellem en havn i en medlemsstat og en havn eller et off shore-anlaeg i en anden medlemsstat

..."

5. Ved forordningens artikel 8 er det i traktatens artikel 60, stk. 3, fastsatte princip overfoert til forordningens anvendelsesomraade, idet det heri hedder:

"Med forbehold af traktatens bestemmelser om etableringsret kan en person, der udfoerer soetransport, med henblik herpaa midlertidigt etablere sig i den medlemsstat, hvor soetransporten udfoeres, paa samme vilkaar som dem, der gaelder for vedkommende lands egne statsborgere."

6. Forordningens artikel 2, 3 og 4 indeholder overgangsbestemmelser med hensyn til "ensidige, nationale restriktioner vedroerende ... befordring af bestemte varer" samt med hensyn til bestaaende "arrangementer om lastfordeling" mellem medlemsstater og tredjelande (4). Saadanne arrangementer vil fremover kun kunne indgaas paa de i artikel 5 og 6 fastsatte betingelser. Derudover er der efter forordningens ordlyd ingen restriktioner med hensyn til den frie udveksling af tjenesteydelser, der er fastsat i artikel 1. Bortset fra ovennaevnte undtagelse indeholder forordningen saaledes ikke bestemmelser om en overgangsperiode, hvorfor princippet om fri udveksling af tjenesteydelser har fundet anvendelse siden den 1. januar 1987, hvor forordningen traadte i kraft (artikel 12).

7. Da forordningens materielle anvendelsesomraade er begraenset til kun at omfatte soetransport mellem medlemsstaterne indbyrdes samt mellem medlemsstaterne og tredjelande, fandt Raadet det hensigtsmaessigt at supplere forordningen med en forordning om soetransport i medlemsstaterne (cabotagesejlads), nemlig forordning (EOEF) nr. 3577/92 (5). Forordningens artikel 1, stk. 1, har foelgende ordlyd:

"Fra den 1. januar 1993 gaelder princippet om fri udveksling af tjenesteydelser inden for soetransport i en medlemsstat (cabotagesejlads) for EF-redere, hvis skibe er registreret i en medlemsstat og foerer dennes flag, forudsat at skibene opfylder alle betingelserne for at faa adgang til cabotage i denne medlemsstat; dette gaelder ogsaa skibe registreret i EUROS, saa snart Raadet har godkendt dette register."

8. Artikel 2, stk. 1, bestemmer:

"I denne forordning forstaas ved:

1. 'tjenesteydelser inden for soetransport i en medlemsstat (cabotagesejlads)' , tjenesteydelser, der saedvanligvis udfoeres mod betaling, herunder isaer:

a) 'fastlandscabotage' : soetransport af passagerer eller gods mellem havne paa en og samme medlemsstats fastland eller hovedomraade uden anloeb af oeer

b) 'off shore-cabotage' : soetransport af passagerer eller gods mellem en havn i en medlemsstat og anlaeg eller strukturer paa denne medlemsstats kontinentalsokkel

c) 'oe-cabotage' : soetransport af passagerer eller gods mellem:

° havne paa en enkelt medlemsstats fastland eller hovedomraade og havne paa en eller flere af dens oeer

° havne paa en enkelt medlemsstats oeer.

..."

9. Artikel 6, stk. 1, sidste led, indeholder foelgende undtagelsesbestemmelse:

"Foelgende tjenesteydelser inden for transport i Middelhavet og langs Spaniens, Portugals og Frankrigs kyster undtages midlertidigt fra denne forordnings anvendelsesomraade:

...

° fast passager- og faergefart, indtil den 1. januar 1999."

10. Forordning nr. 3577/92 traadte i kraft den 1. januar 1993, jf. dens artikel 11.

11. Kommissionens klagepunkt i den foreliggende sag vedroerer i det vaesentlige forordning nr. 4055/86. Efter Kommissionens opfattelse er artikel R. 212-17, R. 212-19 og R. 212-20 i den franske code des ports maritimes (lov om kysthavne) (6) uforenelige med forordningens bestemmelser. De franske bestemmelser indeholder de naermere regler om afgiften (lovens artikel L. 211-1) for benyttelse af de franske kysthavne. Ved udloebet af den frist, Kommissionen havde fastsat i den begrundede udtalelse (omkring april 1993 (7)) var de naevnte bestemmelser gaeldende i affattelsen af 1. oktober 1992 (8).

12. I henhold til artikel R. 212-17 opkraeves der en afgift for hver enkelt passager, der ud-, ind- eller omskibes i kysthavnene i den kontinentaleuropaeiske del af Frankrig. Rederen haefter for afgiften, men kan overvaelte den paa passagererne.

13. Artikel R. 212-19, stk. 1 (9), indeholder foelgende regler om de afgifter, der i kysthavnene i den kontinentaleuropaeiske del af Frankrig opkraeves for passagerer, der befordres med amfibieluftpudefartoejer eller andre fartoejer:

"° Passagerer, der rejser til en havn i den kontinentaleuropaeiske del af Frankrig eller paa Korsika: 8,82 FF (for passagerer paa fjerde klasse dog kun 50% heraf). Passagerer paa amfibieluftpudefartoejer eller fartoejer med kun én klasse betragtes i afgiftsmaessig henseende som passagerer paa anden klasse.

° Passagerer, der kommer fra eller rejser til en havn paa de britiske oeer eller paa kanaloeerne: 17,52 FF.

° Passagerer, der kommer fra eller rejser til en havn i Europa (bortset fra de ovenfor under 1 og 2 naevnte havne) eller en havn i hele Middelhavsomraadet: 21,01 FF.

° Passagerer, der kommer fra eller rejser til andre end de ovenfor naevnte havne: 74,81 FF."

14. I henhold til artikel R. 212-20, stk. 1, androg de samme afgifter for passagerer i kysthavnene paa Korsika foelgende beloeb:

"° Passagerer, der rejser til en havn paa Korsika, den kontinentaleuropaeiske del af Frankrig eller Sardinien: 8,28 FF (for passagerer paa fjerde klasse dog kun 50% heraf).

° Passagerer, der kommer fra eller rejser til en havn i Europa (bortset fra de ovenfor under punkt 1 naevnte havne) eller i Nordafrika: 8,28 FF.

° Passagerer, der kommer fra eller rejser til alle oevrige havne: 49,88 FF."

15. II. Kommissionen har paatalt de naevnte bestemmelser af to grunde:

° For det foerste opkraeves afgiften efter forskellige satser, alt efter om befordringen sker til en fransk havn eller til en havn i en anden medlemsstat (bortset fra befordring fra Korsika til Sardinien).

° For det andet opkraeves afgiften ved befordring mellem franske havne kun ved indskibningen, mens afgiften ved befordring mellem en fransk havn og en havn i en anden medlemsstat opkraeves baade ved indskibningen og ved udskibningen.

16. Efter Kommissionens opfattelse er der i kraft af de naevnte bestemmelser tale om en sondring ("forskelsbehandling") mellem tjenesteydelser paa transportomraadet, naar der er tale om befordring til eller fra franske havne paa den ene side og paa den anden side befordring, som foretages til eller fra havne i en anden medlemsstat, og som foelgelig er graenseoverskridende. Dette sker, selv om de tjenesteydelser i havnen, afgiften er betaling for, er de samme i begge tilfaelde. Saadanne bestemmelser kan have betydning for passagerernes valg af rute. De er derfor en hindring for den frie udveksling af tjenesteydelser paa transportomraadet og derfor forbudt i henhold til forordning nr. 4055/86.

17. Til stoette herfor har Kommissionen bl.a. paaberaabt sig Domstolens dom af 13. december 1989 i sagen Corsica Ferries I (10). Ogsaa den dom vedroerte de franske bestemmelser om havneafgifter (i form af afgifter for passagerer, der ind- eller udskibes). Allerede efter den affattelse, der var relevant for hovedsagen, og som vedroerte 1981 og 1982 (11), sondredes der i henhold til artikel R. 212-20 i loven om kysthavne mellem, om straekningen blev tilbagelagt til eller fra havne paa Korsika. Der sondredes ikke mellem afgiftssatsen, men efter beregningsgrundlaget: Afgiften blev opkraevet for alle passagerer, der havde en havn paa Korsika, i den kontinentaleuropaeiske del af Frankrig eller paa Sardinien som bestemmelsessted (altsaa kun ved indskibningen), mens en tilsvarende afgift blev opkraevet for passagerer, der kom fra eller rejste til en havn paa det europaeiske fastland (dvs. ved indskibningen og ved udskibningen) (12).

18. Frankrigs Cour de cassation, for hvilken der var indbragt en sag, hvorunder Corsica Ferries France havde nedlagt paastand om tilbagebetaling af havneafgifter, havde anmodet Domstolen om at tage stilling til, hvorvidt ovennaevnte bestemmelser var forenelige med traktatens artikel 59, 62 og 84. Da forordning nr. 4055/86 endnu ikke var traadt i kraft i den periode, hovedsagen vedroerte (13), kendte Domstolen foelgende for ret:

"EOEF-traktaten, navnlig artikel 59, 61, 62 og 84, var ikke til hinder for, at en medlemsstat foer ikrafttraedelsen af forordning nr. 4055/86 ved ind- og udskibning af passagerer opkraevede afgifter for et skibs benyttelse af havneanlaeg paa medlemsstatens oe-territorium, naar passagererne kom fra eller rejste til havne i en anden medlemsstat, mens der ved befordring mellem to havne paa nationalt omraade kun blev opkraevet afgifter ved indskibning fra oe-havnen."

19. Domstolen fastslog imidlertid ogsaa, hvilket Kommissionen har lagt saerlig vaegt paa,

"at den ordning, der omtvistes i hovedsagen, maa antages at vaere en begraensning af den frie udveksling af tjenesteydelser inden for Faellesskabet, jf. EOEF-traktatens artikel 59, stk. 1, idet der herved sker forskelsbehandling af en tjenesteyder, som foretager befordring mellem en havn paa det nationale omraade og en havn i en anden EF-medlemsstat, og en tjenesteyder, som foretager befordring mellem to havne paa nationalt omraade".

20. Kommissionen har derudover anfoert, at forordning nr. 3577/92, som den sagsoegte medlemsstat som naermere omtalt i det foelgende har paaberaabt sig, forstaerker den paatalte forskelsbehandling. Ganske vist er der efter de omtvistede bestemmelser ikke tale om direkte forskelsbehandling paa grundlag af tjenesteyderens nationalitet. I henhold til artikel 6 i forordning nr. 3577/92 er det imidlertid indtil 1999 kun franske redere, der med skibe, der sejler under fransk flag, maa udfoere cabotagesejlads mellem franske havne, mens redere fra andre medlemsstater kun maa udfoere befordring mellem franske havne og havne i andre medlemsstater. I kraft af de omtvistede bestemmelser er der derfor oven i koebet tale om en skjult forskelsbehandling paa grundlag af nationalitet.

21. III. Heroverfor har den sagsoegte medlemsstat anfoert, at forordning nr. 4055/86 kun omfatter udveksling af tjenesteydelser paa transportomraadet mellem medlemsstaterne indbyrdes og mellem medlemsstaterne og tredjelande, mens den frie udveksling af tjenesteydelser med hensyn til cabotagesejlads er reguleret i forordning nr. 3577/92. I henhold til sidstnaevnte forordnings artikel 6 er cabotagesejlads for Frankrigs vedkommende imidlertid undtaget fra princippet om fri udveksling af tjenesteydelser indtil den 1. januar 1999. I relation til disse to former for tjenesteydelser opfylder Frankrig de krav, der foelger af princippet om fri udveksling af tjenesteydelser. Dette princip indebaerer efter den franske regerings opfattelse, "at enhver forskelsbehandling af tjenesteyderen paa grundlag af dennes nationalitet eller paa grund af, at han er etableret i en anden medlemsstat end den, hvori tjenesteydelsen skal praesteres, skal afskaffes" (14).

22. I det naevnte princip ligger efter regeringens opfattelse, at alle erhvervsdrivende, som foretager befordring inden for Faellesskabet eller til havne i tredjelande til eller fra franske havne, i relation til passagerafgiften retligt skal ligebehandles. Der eksisterer ingen forskelsbehandling mellem franske erhvervsdrivende og erhvervsdrivende fra andre medlemsstater. Alle erhvervsdrivende fra andre medlemsstater ligebehandles ogsaa i relation til de franske bestemmelser om cabotagesejlads.

23. Den franske regering har endvidere anfoert, at spoergsmaalet om, hvorvidt Frankrig overholder bestemmelserne om forbud mod forskelsbehandling i traktaten, maa afgoeres saerskilt for de to grupper af tjenesteydelser. Man kan ikke, saaledes som Kommissionen goer det, sammenligne den ene franske ordning med den anden. I duplikken har den franske regering tilfoejet, at princippet om fri udveksling af tjenesteydelser inden for soetransportomraadet ikke indebaerer, at transport mellem medlemsstaterne indbyrdes ikke kan vaere reguleret anderledes end transport i en medlemsstat, navnlig ikke, saafremt princippet kun gaelder for en af de to grupper af transporter.

24. For saa vidt angaar dommen i Corsica Ferries I-sagen har den franske regering anfoert, at der ikke kan udledes noget af formuleringen af dommens konklusion. Domstolen skulle ikke dengang tage stilling til, om de franske bestemmelser var forenelige med forordning nr. 4055/86, eftersom forordningen ikke var gaeldende i den paagaeldende periode. Naar Domstolen fastslog, at de franske bestemmelser "maa antages" (15) at vaere en begraensning af den frie udveksling af tjenesteydelser, indebaerer dette ikke, at de faktisk var udtryk for en saadan begraensning, men at de kunne vaere det. Domstolen har ikke naermere praeciseret, paa hvilke betingelser en saadan mulighed ville vaere en realitet.

25. Den franske regering har ogsaa bestridt Kommissionens argument om, at der er tale om en skjult forskelsbehandling paa grundlag af tjenesteyderens nationalitet. Den omstaendighed, at kun franske selskaber eller selskaber med hjemsted i Frankrig maa udfoere cabotagesejlads og foelgelig er omfattet af de gunstigere afgifter, skyldes, at cabotagesejlads i Frankrig efter faellesskabsbestemmelserne endnu ikke er omfattet af princippet om fri udveksling af tjenesteydelser. I oevrigt varetages befordring af passagerer inden for Faellesskabet til og fra franske havne, hvor der skal betales de hoejere afgifter, for en stor del af franske selskaber eller selskaber, der er etableret i Frankrig.

26. Efter den franske regerings opfattelse er Kommissionens argument om, at de franske bestemmelser begunstiger transport mellem franske havne i forhold til transport inden for Faellesskabet, heller ikke holdbart. For det foerste er forskellen mellem afgifterne set i forhold til billetpriserne for smaa til, at den kan have indflydelse paa valget af rejsemaal eller fremkalde en mere end marginal konkurrenceforvridning til fordel for den indenlandske soetransport. Endvidere vedroerer dette klagepunkt fra Kommissionens side ikke traktatens bestemmelser om fri udveksling af tjenesteydelser, men konkurrencereglerne. Kommissionens soegsmaal omfatter imidlertid ikke konkurrencereglerne.

27. Under den mundtlige forhandling har den franske regering endvidere gjort gaeldende, at de tjenesteydelser paa transportomraadet, Kommissionen har for oeje, nemlig befordring mellem paa den ene side den kontinentaleuropaeiske del af Frankrig og Korsika og paa den anden mellem Korsika og Italien, efter deres karakter er forskellige. Cabotagesejladsen mellem Korsika og det franske fastland foretages i henhold til en koncession, som meddeles af Korsikas lokale myndigheder, og hvorefter sejladsen aaret igennem skal foretages med en rimelig frekvens og paa saerlige prisvilkaar. Derimod er trafikken mellem Korsika og Italien saesonpraeget og gennemfoeres paa et rent kommercielt grundlag. Priserne her er lavere end de priser, der opkraeves for befordring mellem Korsika og det franske fastland, og denne forskel fandtes allerede inden man begyndte at opkraeve afgiften ved udskibning (16). De argumenter, Kommissionen har fremfoert, er derfor af rent teoretisk karakter.

28. For fuldstaendighedens skyld skal jeg endelig naevne, at ifoelge overensstemmende oplysninger, som parterne har givet under den mundtlige forhandling, er de omtvistede bestemmelser blevet aendret efter indgivelsen af duplikken. Efter den nye affattelse (17) opkraeves der for begge de to typer af befordring, som sagen drejer sig om, afgift efter én sats ved indskibningen saavel som ved udskibningen.

29. IV. Kommissionen har nedlagt foelgende paastande:

° Det fastslaas, at Den Franske Republik ikke har overholdt sine forpligtelser i henhold til artikel 1 i Raadets forordning nr. 4055/86 af 22. december 1986 om anvendelse af princippet om fri udveksling af tjenesteydelser inden for soetransport mellem medlemsstaterne indbyrdes og mellem medlemsstaterne og tredjelande, idet den opretholder bestemmelser, hvorefter der ved ind- og udskibning af passagerer opkraeves afgifter for et skibs benyttelse af havneanlaeg paa dens kontinentale territorium eller oe-territorium, naar passagerne kommer fra eller rejser til havne i en anden medlemsstat, mens der ved befordring mellem to havne paa nationalt omraade kun opkraeves afgifter ved indskibning fra den kontinentale havn eller oe-havnen, ligesom der opkraeves afgifter efter hoejere satser for passagerer, der kommer fra eller rejser til havne i en anden medlemsstat, end den sats, der anvendes for passagerer, der har en havn paa det nationale omraade som bestemmelsessted.

° Den Franske Republik tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Den Franske Republik har nedlagt foelgende paastande:

° Frifindelse.

° Sagsoegeren tilpligtes at betale sagens omkostninger.

B ° Stillingtagen

30. I. Kommissionens soegsmaal rejser i det vaesentlige det spoergsmaal, om det er i strid med det i forordning nr. 4055/86 knaesatte princip om fri udveksling af tjenesteydelser, at afgiftsordningen for indenlandsk befordring var gunstigere for de beroerte erhvervsdrivende end for befordring inden for Faellesskabet. Efter Kommissionens opfattelse er der her tale om en selvstaendig overtraedelse af traktaten. Den paastaaede skjulte forskelsbehandling paa grundlag af nationalitet er derimod ifoelge Kommissionen kun en bivirkning af denne tilsidesaettelse, saaledes som det fremgaar af de ovenfor sammenfattede argumenter.

31. II. For saa vidt angaar spoergsmaalet om, hvad der herefter er sagens kerne, maa det foerst fastslaas, at der efter de franske bestemmelser ikke sondres paa grundlag af nationalitet efter det sted, hvor tjenesteyderen er etableret, men efter de respektive straekninger.

32. Det maa derfor undersoeges, om princippet om fri udveksling af tjenesteydelser, saaledes som det er fastlagt i forordning nr. 4055/86, ikke alene er til hinder for ordninger, hvorefter der er tale om forskelsbehandling paa grundlag af nationalitet eller etableringssted, men ogsaa for ordninger, som indeholder den her omtvistede sondring.

33. Bortset fra dommen i Corsica Ferries I-sagen, hvis vaerdi som praejudikat parterne er uenige om, har Domstolen endnu ikke taget stilling til spoergsmaalet. Domme, hvori Domstolen paa andre omraader har fortolket de grundlaeggende friheder, kan imidlertid give nyttige oplysninger, naar man holder sig en bestemt omstaendighed for oeje i forbindelse med disse grundlaeggende friheder. Den gaar ud paa, at udoevelsen af de grundlaeggende friheder altid mindst beroerer to af Faellesskabets medlemsstater: Aktiviteter, hvor alle relevante elementer findes inden for en enkelt medlemsstat, er ikke omfattet af de grundlaeggende friheder (18).

34. Med henblik paa, at de grundlaeggende friheder kan faa den fornoedne gennemslagskraft, maa alle beroerte stater samarbejde, dvs. at overskridelse af en intern graense i Faellesskabet ikke maa hindres gennem konkrete restriktioner.

35. Denne overvejelse er allerede lagt til grund for opbygningen af traktatens artikel 30 ff.: Hverken indfoerselsmedlemsstaten (artikel 30) eller udfoerselsmedlemsstaten (artikel 34) maa hindre de frie varebevaegelser.

36. Sidstnaevnte bestemmelse vedroerer, som Domstolen fastslog i Groenveld-dommen (19), og paa hvilket punkt Domstolens praksis nu er fast, "nationale foranstaltninger, hvis formaal eller virkning saerlig er at hindre eksporthandelen og saaledes skabe forskelsbehandling mellem handelen paa hjemmemarkedet i en medlemsstat og dens eksporthandel, saaledes at der herved sikres den paagaeldende medlemsstats indenlandske produktion en saerlig fordel til skade for produktionen eller handelen i andre medlemsstater".

37. Forholdet er med andre ord det, at den udfoerselsmedlemsstat, der tager initiativ til at garantere en grundlaeggende frihed, ikke maa behandle varebevaegelser, der overskrider dens graenser, og som foelgelig udviser det i relation til artikel 30 ff. afgoerende graenseoverskridende islaet, ringere end varebevaegelser, som foregaar inden for dens graenser, og hvor dette element derfor mangler.

38. Som jeg har forklaret i mit forslag til afgoerelse i Peralta-sagen (20), finder det samme princip ogsaa anvendelse inden for omraaderne etableringsfrihed og fri udveksling af tjenesteydelser. For saa vidt angaar spoergsmaalet om etableringsfriheden, som er reguleret i traktatens artikel 52 ff., har Domstolen i dommen i Daily Mail-sagen udtalt (21):

"Selv om disse bestemmelser ifoelge deres ordlyd hovedsagelig skal sikre national behandling i modtagermedlemsstaten, indebaerer de samtidig et forbud mod, at oprindelsesstaten forhindrer, at en af dens statsborgere etablerer sig i en anden medlemsstat, eller at et selskab goer det, som er stiftet i overensstemmelse med dens lovgivning, og som i oevrigt er omfattet af definitionen i artikel 58. Kommissionen har med rette paapeget, at de rettigheder, som er garanteret ved artikel 52 ff., bliver meningsloese, saafremt oprindelsesstaten kan forbyde selskaber at flytte med henblik paa etablering i en anden medlemsstat. For fysiske personer er retten til at forlade deres oprindelige omraade med henblik herpaa udtrykkelig fastslaaet i direktiv 73/148 ...".

39. Dommen i Corsica Ferries I-sagen og navnlig dommens ovenfor naevnte praemis 7 (22) falder i traad hermed. Det heri anlagte synspunkt er i overensstemmelse med mit forslag til afgoerelse i sagen. Her bemaerkede jeg, at saafremt forordning nr. 4055/86 allerede havde vaeret gaeldende i den periode, sagen vedroerte, ville der have vaeret tale om en begraensning af den frie udveksling af tjenesteydelser, fordi der ikke for graenseoverskridende befordring gjaldt de samme vilkaar som for rent indenlandsk befordring (23).

40. Hvis nemlig en erhvervsdrivende, der er etableret i medlemsstat A, (ad soevejen) befordrer personer eller gods mellem denne stat og medlemsstat B, udviser en saadan befordring et vaesentligt graenseoverskridende islaet i relation til den frie udveksling af tjenesteydelser som omhandlet i artikel 1 i forordning nr. 4055/86, da tjenesteydelsen i hvert fald delvis leveres i en anden medlemsstat end den, hvor tjenesteyderen er etableret (24). Saafremt befordring, som udviser dette graenseoverskridende islaet, behandles mindre gunstigt end befordring, som ikke indeholder dette element, hindres den frie udveksling af tjenesteydelser for den paagaeldende tjenesteyder paa en maade som naevnt i Groenveld-dommen med hensyn til de frie varebevaegelser.

41. Dette raesonnement aendres ikke af den franske regerings argument om, at den som eksempel til sammenligning naevnte rent indenlandske befordring indtil den 1. januar 1999 ikke er omfattet af princippet om fri udveksling af tjenesteydelser. I den foreliggende sag er det tilstraekkeligt, at der findes et cabotagemarked, som behandles gunstigere end det marked, hvor franske redere optraeder som eksportoerer af tjenesteydelser. Som den franske regering har indroemmet, findes der et saadant cabotagemarked, navnlig mellem Korsika og det franske fastland. Den omstaendighed, at princippet om fri udveksling af tjenesteydelser endnu ikke finder anvendelse paa dette marked, indebaerer kun, at erhvervsdrivende fra andre medlemsstater ikke kan faa adgang til markedet. Dette har imidlertid ikke noget med det ovenfor naevnte krav at goere, hvorefter tjenesteydelser, som beroerer en anden medlemsstats omraade, skal kunne leveres paa samme vilkaar som de tjenesteydelser, der kun har relation til etableringsmedlemsstatens omraade (25).

42. Forholdet er imidlertid det, at alle disse overvejelser kun direkte vedroerer erhvervsdrivende, der er etableret i Frankrig. Erhvervsdrivende fra andre medlemsstater (samt dem, der er sidestillet med dem i henhold til artikel 1, stk. 2, i forordning nr. 4055/86), som udfoerer tjenesteydelser paa transportomraadet mellem Frankrig og andre medlemsstater, er i forhold til Frankrig ikke eksportoerer, men importoerer af de naevnte tjenesteydelser (26). For saa vidt indeholder den foreliggende sag, som drejer sig om de franske bestemmelser i almindelighed, en ny omstaendighed i forhold til Corsica Ferries I-sagen, som vedroerte en tjenesteyder, der var etableret i Frankrig.

43. Hvad dette punkt angaar, behoever vi kun se paa, hvad der ville ske, saafremt den gunstigere ordning, der gaelder for cabotagesejlads, med hensyn til trafikken til og fra andre medlemsstater blev udvidet til kun at omfatte rederier etableret i Frankrig. Dette ville vaere en aabenbar tilsidesaettelse af det forbud mod forskelsbehandling, der er fastsat i artikel 8 i forordning nr. 4055/86, og som er en del af det i artikel 1 fastlagte "princip om fri udveksling af tjenesteydelser". Det fremgaar af Domstolens praksis med hensyn til traktatens artikel 60, stk. 3, at den paagaeldende artikel i forordningen omfatter enhver form for forskelsbehandling af tjenesteydere paa grundlag af nationalitet eller som foelge af, at de er etableret i en anden medlemsstat end den, hvor tjenesteydelsen skal leveres (27).

44. Heraf foelger efter min opfattelse, at de omtvistede franske bestemmelser er en tilsidesaettelse af artikel 1 i forordning nr. 4055/86.

45. Den sagsoegte medlemsstats bemaerkning om, at de omtvistede afgifter paa grund af billetpriserne og forholdet mellem priserne for de to former for befordring ikke har betydning for passagerernes valg af straekning, er i den forbindelse uden betydning.

46. Forbuddet mod, at nationale tjenesteydelser behandles gunstigere end dem, der har relation til en anden medlemsstats omraade, levner ikke mulighed for en bagatelregel. Det naevnte forbud er saaledes spejlbilledet af forbuddet mod forskelsbehandling paa grundlag af nationalitet eller tjenesteyderens etableringssted. Sidstnaevnte forbud omfatter imidlertid "enhver form for forskelsbehandling" af denne karakter (28), og der er ikke taget forbehold med hensyn til mindre begraensninger (29).

47. Det argument, den sagsoegte stat fremfoerte under den mundtlige forhandling, og hvorefter der er forskel mellem trafikken mellem Korsika og det franske fastland paa den ene side og Korsika og Italien paa den anden (30), er heller ikke overbevisende. Det er i virkeligheden blot en gentagelse af det argument, jeg netop har behandlet om tilsidesaettelsens ringe omfang, og det maa derfor forkastes af de samme grunde.

48. Saafremt argumentet maa forstaas paa den maade, at den sagsoegte medlemsstat paaberaaber sig traktatens artikel 90, stk. 2, kan det heller ikke tiltraedes. Bortset fra, at henvisningen til den paagaeldende bestemmelse er fremkommet for sent, jf. procesreglementets artikel 42, stk. 2, er der heller ikke foert bevis for, at den differentierede afgiftsordning er noedvendig med henblik paa opfyldelsen af de opgaver, der er betroet koncessionshaveren.

49. Den saaledes fastslaaede tilsidesaettelse af artikel 1 i forordning nr. 4055/86 har bestaaet efter udloebet af den frist, Kommissionen fastsatte i den begrundede udtalelse (og indtil efter indgivelsen af duplikken). Den aendring, der er indfoert ved dekret 94-420 (31), kan heller ikke tages i betragtning i den foreliggende sag, idet det afgoerende er, hvorledes retstilstanden var ved udloebet af ovennaevnte frist (32).

C ° Forslag til afgoerelse

50. Paa baggrund af det anfoerte skal jeg foreslaa foelgende:

° Kommissionens paastande tages til foelge.

° Den sagsoegte medlemsstat doemmes til at betale sagens omkostninger, jf. procesreglementets artikel 69, stk. 2.

(*) Originalsprog: tysk.

(1) ° Raadets forordning af 22.12.1986 om anvendelse af princippet om fri udveksling af tjenesteydelser inden for soetransport mellem medlemsstaterne indbyrdes og mellem medlemsstaterne og tredjelande (EFT L 378, s. 1).

(2) ° Jf. ogsaa anden betragtning til forordning nr. 4055/86.

(3) ° Fast retspraksis; jf. senest dom af 17.5.1994, sag C-18/93, Corsica Ferries Italia, Sml. I, s. 1783, praemis 24.

(4) ° Disse bestemmelser kan i oevrigt forklare forordningens artikel 9, som er udformet paa grundlag af traktatens artikel 65.

(5) ° Raadets forordning af 7.12.1992 om anvendelse af princippet om fri udveksling af tjenesteydelser inden for soetransport i medlemsstaterne (cabotagesejlads) (EFT L 364, s. 7).

(6) ° Jf. den kodificerede affattelse i dekret 78-487 (JORF af 2.4.1978).

(7) ° Den begrundede udtalelse er dateret den 25.1.1993. Den beroerte medlemsstat anmodedes heri om at efterkomme udtalelsen senest to maaneder efter dennes meddelelse. Jeg formoder, at dokumentet blev fremsendt umiddelbart efter, at det var skrevet.

(8) ° Dekret 92/1089 (JORF af 7.10.1992).

(9) ° Bestemmelsens stk. 2 indeholdt regler om visse nedsaettelser, som imidlertid ikke er relevante i den foreliggende sag.

(10) ° Dommen i sag C-49/89, Corsica Ferries France, Sml. I, s. 4441.

(11) ° Jf. dommens praemis 14.

(12) ° Jf. punkt I.1, andet afsnit, i retsmoederapporten i sagen Corsica Ferries I.

(13) ° Jf. ovenfor, punkt 17.

(14) ° Dom af 3.2.1982, forenede sager 62/81 og 63/81, Seco mod EVI, Sml. s. 223, praemis 8, og, senere, domme af 25.7.1991, sag C-288/89, Collectieve Antennevoorziening Gouda, Sml. I, s. 4007, praemis 10, og sag C-353/89, Kommissionen mod Nederlandene, Sml. I, s. 4069, praemis 14.

(15) ° Jf. ovenfor, punkt 19.

(16) ° I perioden 27.1.1969-12.3.1981 opkraevedes der ved befordring mellem Korsika og Italien kun én afgift (ved indskibningen), jf. punkt I.1, tredje afsnit, i retsmoederapporten i Corsica Ferries I-sagen.

(17) ° Jf. JORF af 28.5.1994.

(18) ° Med hensyn til den frie udveksling af tjenesteydelser se f.eks. dom af 23.4.1991, sag C-41/90, Hoefner og Elser, Sml. I, s. 1979, praemis 37.

(19) ° Dom af 8.11.1979, sag 15/79, Groenveld mod Produktschap voor Vee en Vlees, Sml. s. 3409, praemis 7.

(20) ° Forslag til afgoerelse af 11.5.1994 i sag C-379/92, Matteo Peralta, endnu ikke trykt i Samling af Afgoerelser, punkt 90-93.

(21) ° Dom af 27.9.1988, sag 81/87, Daily Mail, Sml. s. 5483, praemis 16.

(22) ° Jf. ovenfor, punkt 19.

(23) ° Forslag til afgoerelse af 8.11.1989, Sml. s. 4447, paa s. 4450, punkt 17.

(24) ° Jf. praemis 9 og 10 i Domstolens domme af 26.2.1991, sag C-154/89, Kommissionen mod Frankrig, Sml. I, s. 659, og sag C-198/89, Kommissionen mod Graekenland, Sml. I, s. 727, samt praemis 8 og 9 i dom af 26.2.1991, sag C-180/89, Kommissionen mod Italien, Sml. I, s. 709. Se ogsaa mit forslag til afgoerelse i Peralta-sagen, jf. ovenfor i fodnote 20, punkt 74 og 75.

(25) ° Se ogsaa punkt 23 i mit forslag til afgoerelse i Corsica Ferries I-sagen, naevnt ovenfor i fodnote 23.

(26) ° Mens eksportprocessen med hensyn til varer vedroerer den stat, hvor varen (foer den eksporteres) er i fri omsaetning, er eksportstaten , naar det drejer sig om fri udveksling af tjenesteydelser, paa baggrund af ovennaevnte bemaerkninger den etableringsstat, hvorfra ydelsen leveres. For saa vidt angaar problemstillingen med hensyn til tjenesteydelser, som leveres fra en filial i en anden medlemsstat med henblik paa at omgaa nationale bestemmelser, skal jeg henvise til mit forslag til afgoerelse af 16.6.1994 i sag C-23/93, TV 10 SA, Sml. I, s. 0000, og de dér naevnte afgoerelser.

(27) ° Jf. ovenfor under punkt 21 og i fodnote 14.

(28) ° Se de ovenfor i fodnote 16 naevnte domme, navnlig praemis 10 og 11 i Collectieve Antennevoorziening Gouda-dommen og praemis 14 og 15 i dommen i sagen Kommissionen mod Nederlandene.

(29) ° Se ogsaa praemis 8 i den ovenfor i fodnote 10 naevnte dom i Corsica Ferries I-sagen.

(30) ° Se ovenfor i punkt 27.

(31) ° Se ovenfor i fodnote 17.

(32) ° Se f.eks. dom af 17.6.1987, sag 154/85, Kommissionen mod Italien, Sml. s. 2717, praemis 6.