Den foreliggende præjudicielle sag drejer sig om fortolkningen af artikel 21 i Bruxelles-konventionen, dvs. konventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager. Det påhviler Domstolen at afgøre, efter hvilke kriterier det skal bestemmes, ved hvilken ret en sag først er anlagt, når parterne har indbragt den samme retssag for to retter i forskellige medlemsstater. Domstolen anmodes med andre ord om at definere det litispendensbegreb, der ligger til grund for konventionen og herved vælge mellem følgende to muligheder for fortolkningen af konventionens artikel 21, nemlig enten, at anse bestemmelsen for en fælles regel for definitionen af litispendensbegrebet eller for en kollisions-norm, dvs. en bestemmelse, der henviser til den retsordning i én eller flere af de stater, hvor den pågældende ret er beliggende, således at denne norm i de konkrete sager afgør, hvilket litispendensbegreb, der skal anvendes i en foreliggende tvist. Den sidste af disse to opfattelser forudsætter naturligvis, at der findes lige så mange litispendensbegreber som antallet af retssystemer i de kontraherende stater.

Siegfried Zeiger er handlende og indehaver af et firma i München (Forbundsrepublikken Tyskland), der bærer hans navn. Han har ved Landgericht München anlagt sag mod Sebastiano Salinitri, som ligeledes er handlende og som har forretningssted i Mascali i Italien, og har herunder nedlagt påstand om tilbagebetaling af et restbeløb på et lån fra 1975 og 1976. Som begrundelse for at anse den tyske ret for kompetent til at pådømme sagen gjorde han gældende, at parterne havde indgået en mundtlig aftale om, at München var opfyldelsessted for tilbagebetaling af lånet. Sagsøgte bestred imidlertid såvel fordringen som aftalen vedrørende opfyldelsesstedet. Landgericht forkastede sagsøgerens påstand og erklærede, at den ikke havde den fornødne kompetence. Den udtalte, at der ganske vist var indgået en aftale, men at aftalen ikke opfyldte skriftlighedskravet i konventionens artikel 17, hvorfor retten ikke kunne fravige hovedreglerne vedrørende retternes kompetence. Bundesgerichtshof, for hvem sagsøgeren efter en forgæves appel til Oberlandesgericht München, indankede sagen, udsatte sin afgørelse og anmodede EF-Domstolen om at tage stilling til, hvorvidt en aftale om opfyldelsesstedet, der ikke opfylder formkravet i artikel 17, opfylder de nødvendige betingelser efter konventionens artikel 5, nr. 1, og artikel 17, for at anse retten på opfyldelsesstedet for at have den fornødne stedlige kompetence.

Ved dom af 17. januar 1980 (Sml. 1980, s. 89) statuerede Domstolen, at det afgørende var, om opfyldelsesstedet for den kontraktslige forpligtelse var bestemt af parterne i en aftale, der var gyldig i henhold til de nationale retsregler, der finder anvendelse på kontrakten. Var dette tilfældet, er retten på opfyldelsesstedet ifølge artikel 5, nr. 1, kompetent til at påkende tvister vedrørende forpligtelserne i henhold til aftalen, uanset om formkravet i artikel 17 er opfyldt. Da aftalen var gyldig efter tysk ret, indebar dommen, at Landgericht München var kompetent til at pådømme hovedsagen. Bundesgerichtshof ophævede som følge heraf dommene fra de retsinstanser, der havde erklæret sig inkompetente, og hjemviste sagen til Landgericht til fornyet behandling.

Hermed var sagen imidlertid ikke slut. Efter fornyet bevisoptagelse og indhentning af en udtalelse fra instituttet for sammenlignende ret ved universitetet i München afviste Landgericht på ny sagen under henvisning til, at den ikke var kompetent. Denne gang begrundede retten sin afgørelse med, at der var anlagt en sag med samme genstand ved Tribunale di Catania, dvs. ved sagsøgtes bopælsværneting (som endnu verserede). Efter litispendensprincippet er nemlig den ret kompetent, ved hvilken sagen først er anlagt, og der var ikke tvivl om, at sagen allerede verserede ved den italienske ret på det tidspunkt, da den blev indbragt for Landgericht München, idet stævningen i Tyskland blev forkyndt den 13. januar 1977, men i Italien allerede den 23. september 1976.

Sagsøgeren i hovedsagen affandt sig imidlertid ikke med denne afgørelse, som gik ham imod, men ankede dommen under henvisning til, at det afgørende tidspunkt for, om retten var kompetent, ikke var stævningens forkyndelse, men det tidspunkt, da stævningen blev indleveret til retten. Appelretten, Oberlandesgericht, udsatte herpå sagen og forelagde

Domstolen følgende spørgsmål: »Er det tidspunktet for stævningens indlevering til berammelse (’sagens anlæg’) eller tidspunktet for stævningens forkyndelse for sagsøgte (’tingfæstningen’), der er afgørende for, ved hvilken ret i en af de kontraherende stater en sag først er anlagt (jfr. konventionens artikel 21)?«.