Det er sjældent, at der anlægges sag i henhold til traktatens artikel 171. Så vidt jeg ved, er det tredje gang det sker.

I medfør af traktatens artikel 171 skal en medlemsstat, såfremt Domstolen fastslår, at den ikke har overholdt en forpligtelse, som påhviler den i henhold til traktaten, gennemføre de til dommens opfyldelse nødvendige foranstaltninger.

Kommissionen har i nærværende sag nedlagt følgende påstand :

» Det statueres, at Den italienske Republik har undladt at opfylde de forpligtelser, der påhviler den i medfør af artikel 171 i traktaten, idet den fortsat forbeholder alene eddike fremstillet af vin betegnelsen ’aceto’ selv om der hermed som fastslået af Domstolen i dommen i sag 193/80 af 9. december 1981, foreligger et efter EØF-traktatens artikel 30 retsstridigt forhold«.

Jeg skal allerede nu bemærke, at mit forslag til afgørelse følger Kommissionens påstand.

Domstolen har tidligere fastslået, at vineddike er en »typisk indenlandsk produktion« i Italien (dom i sag 193/80, præmis 20). De af Den italienske Republik omtalte særlige forhold på det italienske marked, hvor man som følge af den tidligere gældende restriktive lovgivning kun kendte til og handlede med vineddike, har Domstolen altså allerede beskæftiget sig med.

Domstolen har ganske vist fastslået, at

» ... Såfremt der ikke findes en fælles ordning for markedsføring af et produkt, tilkommer [det] medlemsstaterne at anordne alle de regler, der på deres område skal gælde for markedsføring af det pågældende produkt, ligesom alle hindringer for samhandelen inden for Fællesskabet, som følger heraf, må accepteres« (præmis 21 i ovennævnte dom).

Domstolen fastslog imidlertid i umiddelbar fortsættelse heraf, at sådanne bestemmelser skal være uomgængeligt nødvendige af hensyn til beskyttelsen af den offentlige sundhed, forbrugerbeskyttelse eller god handelsskik, og at de italienske bestemmelser om eddike fremstillet af landbrugsvarer ikke på denne baggrund kunne anses for nødvendig. Domstolen har været opmærksom på, at de italienske forbrugere har kunnet vænne sig til, at betegnelsen »aceto« i handelen udelukkende anvendes for vineddike, hvilket forhold Den italienske Republik i nærværende sag på ny har anvendt i sin argumentation, og har samtidig anerkendt, at der kunne være grundlag for den italienske regerings ønske om at beskytte forbrugerne, idet det dog i den forbindelse (i præmis 27) udtales, at det herved vil være tilstrækkeligt at benytte andre midler, blandt andet

» krav om en passende etikettering, der angiver arten af det solgte produkt med tilføjelse af et adjektiv eller anden bestemmelse, som viser, hvilken eddiketype, der udbydes til salg, under forudsætning af, at denne bestemmelse anvendes på alle eddiketyper, herunder vineddike« (understregningerne er mine).

Denne udtalelse følger efter en udtalelse i præmis 26 i samme dom, hvori det hedder, at

»betegnelsen eddike er en artsbetegnelse«

hvortil føjes, at

» det ville være uforeneligt... især med det grundlæggende princip om de frie varebevægelser, hvis en national lov kunne forbeholde en artsbetegnelse for en enkelt national produkttype på bekostning af andre typer, der blandt andet fremstilles i andre medlemsstater«.

Hermed anerkendte Domstolen, at der kunne gennemføres en differentiering ved angivelse af den ved eddikefremstillingen anvendte råvare, men ikke ved anvendelsen af varens artsbetegnelse ved markedsføringen.

Det må spørges, om Den italienske Republik ved at påbyde anvendelsen af ordene »agro« eller »aceto« som artsbetegnelse blot har gennemført en banal terminologisk ændring, der falder inden for rammerne af Domstolens afgørelse.

Dette spørgsmål må efter min mening besvares benægtende. Og det er herved ufornødent at gennemføre en længere semantisk analyse. Det kan i al enkelthed fastslås, at ordet »aceto«, når det bibeholdes som betegnelse for vineddike som følge af den af den italienske regering i nærværende sag påberåbte »århundredgamle tradition« fortsat i forbrugernes bevidsthed opfattes artsbetegnende, mens det ifølge den ændrede italienske lov er ordet »agro«, der skal fungere som artsbetegnelse. Når betegnelsen »aceto« obligatorisk forbeholdes eddike fremstillet af vin er der derfor tale om en bibeholdelse af den situation, som Domstolen i dom af 9. december 1981 erklærede for retsstridig.

Det var ikke dette resultat, der til gennemførelse af traktatens artikel 171 kunne forventes at foreligge, efter at Domstolen havde truffet nævnte afgørelse, der tager sigte på, at en artsbetegnelse uantastet tillægges den den globale betydning, den har.

Hensynet til beskyttelsen af forbrugerne kan sikres ved andre midler blandt andet de midler Domstolen har angivet, og jeg kan derfor ikke anbefale Domstolen at tilslutte sig Den italienske Republiks opfattelse.