ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
3)

Er det i henhold til artikel 2, nr. 83), i forordning nr. 651/2014 berettiget at anvende betingelsen om, at indtægterne fra hovedaktiviteten reinvesteres (geninvestering) i hovedaktiviteten for den pågældende enhed, og er det nødvendigt at foretage en vurdering af andre forhold for med rette at kunne fastslå det primære mål med aktiviteterne for den enhed, der foreslår projektet? Vil en sådan vurdering blive ændret ved anvendelsen af de oppebårne indtægter (geninvestering i hovedaktiviteten eller f.eks. i tilfælde af en privat stifter udbetaling som udbytte til aktionærerne), selv i tilfælde af, at størstedelen af indtægterne stammer fra gebyrer, der betales for uddannelsesydelserne?
2)

Vedrørende de obligatoriske oplysninger i henhold til artikel 10, stk. 2, i direktiv 2008/48/EF: a) Skal artikel 10, stk. 2, litra p), i direktiv 2008/48/EF fortolkes således, at det rentebeløb, der påløber pr. dag, og som skal angives i kreditaftalen, skal beregnes i henhold til den kontraktlige debitorrente, der er anført i aftalen? b) Vedrørende artikel 10, stk. 2, litra r), i direktiv 2008/48/EF: aa) Skal denne bestemmelse fortolkes således, at oplysningerne i kreditaftalen om den kompensation for førtidig indfrielse, der skal betales ved førtidig tilbagebetaling af lånet, skal være så præcise, at forbrugeren som minimum tilnærmelsesvis kan beregne, hvor meget den kompensation, der skal betales, andrager? (såfremt spørgsmålet ovenfor besvares bekræftende) bb) Er artikel 10, stk. 2, litra r), og artikel 14, stk. 1, andet punktum, i direktiv 2008/48/EF til hinder for en national ordning, hvorefter fristen for udøvelse af fortrydelsesretten i henhold til artikel 10, stk. 2, litra r), i direktiv 2008/48/EF i tilfælde af ufuldstændige angivelser i kreditaftalen alligevel begynder at løbe ved kontraktens indgåelse, og den eneste retsfølge, der indtræder, er bortfald af kreditgiverens ret til kompensation for den førtidige tilbagebetaling af kreditten? c) Skal artikel 10, stk. 2, litra l), i direktiv 2008/48/EF fortolkes således, at kreditaftalen skal angive den gældende sats for morarenter på tidspunktet for indgåelse af aftalen som et absolut tal, men som minimum den gældende referencesats (i det foreliggende tilfælde basisrentesatsen i henhold til § 247 i Bürgerliches Gesetzbuch (den borgerlige lovbog, herefter »BGB«), på grundlag af hvilken den gældende sats for morarenter beregnes ved et tillæg (i det foreliggende tilfælde fem procentpoint i henhold til BGB’s § 288, stk. 1, andet punktum) som et absolut tal, og skal forbrugeren informeres om referencesatsen (basisrentesatsen), og om, at denne kan ændre sig? d) Skal artikel 10, stk. 2, litra t), i direktiv 2008/48/EF fortolkes således, at kreditaftalens tekst skal angive de væsentlige formelle betingelser for klageadgang og adgang til udenretslig bilæggelse af tvister? Såfremt mindst et af de ovenstående spørgsmål […] 2. a)-d) besvares bekræftende: e) Skal artikel 14, stk. 1, andet punktum, litra b), i direktiv 2008/48/EF fortolkes således, at fristen for udøvelse af fortrydelsesretten kun begynder at løbe, såfremt oplysningerne i henhold til artikel 10, stk. 2, i direktiv 2008/48/EF er angivet fuldstændigt og korrekt? Såfremt spørgsmålet besvares benægtende: f) Hvilke kriterier er relevante for, at fortrydelsesfristen begynder at løbe på trods af ufuldstændige eller ukorrekte oplysninger? Såfremt ovenstående spørgsmål […] 1. a) og/eller mindst et af de under […] 2. a)-d) stillede spørgsmål besvares bekræftende:
1)

Er artikel 45 TEUF og artikel 7 i forordning nr. [492]/2011 (1) til hinder for en national bestemmelse såsom artikel 6, stk. 2, litra c), i dekret nr. 43/2009 af 2. juli 2009, der forhindrer anerkendelse af tjenesteydelser, der er leveret inden for en bestemt faggruppe i et offentligt sundhedsvæsen i en anden EU-medlemsstat?
1)

Såfremt sagsøgeren godtgør, at vedkommendes kontraktforhold med REPSOL vedrørende eneret til forsyning og benyttelse af varemærke (under en kommissions- eller videresalgsordning med referencevideresalgspriser med rabat) henhører under det stedlige og tidsmæssige anvendelsesområde, der er undersøgt af den nationale konkurrencemyndighed, skal kontraktforholdet da anses for at være omfattet af Tribunal de Defensa de la Competencia’s (domstol i konkurrenceretlige sager) afgørelse af 11. juli 2001 (sag 490/00 REPSOL) og/eller af Comisión Nacional de la Competencia’s (den spanske konkurrencestyrelse) afgørelse af 30. juli 2009 (sag 652/07 REPSOL/CEPSA/BP), således at betingelserne i artikel 2 i forordning (EF) nr. 1/2003 (1) vedrørende bevisbyrden for overtrædelsen anses for at være opfyldt i medfør af disse afgørelser?
1)

Fører den i artikel 56, stk. 1, litra a), i forordning nr. 207/2009 (1) og i artikel 63, stk. 1, litra a), i forordning 2017/1001 regulerede omstændighed, at en begæring om et EU-varemærkes fortabelse som følge af manglende brug kan indgives af enhver fysisk eller juridisk person samt af enhver interessentsammenslutning, som kan optræde som part i en retssag, til, at en kontraktlig aftale, med hvilken en tredjemand over for indehaveren af et EU-varemærke har forpligtet sig til ikke at indgive begæring til Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret om erklæring af dette EU-varemærkes fortabelse som følge af manglende brug, er ugyldig?
3)

Skal artikel 24 og artikel 5, stk. 2, i den generelle forordning om databeskyttelse fortolkes således, at de er til hinder for, at en national tilsynsmyndighed af det der forankrede ansvarlighedsprincip udleder, at den dataansvarlige skal træffe passende tekniske og organisatoriske forholdsregler for at det meddeles andre dataansvarlige, det vil sige udbydere af offentligt tilgængelige telefonnummerfortegnelser og nummeroplysningstjenester, som har modtaget data fra denne dataansvarlige, at den pågældende i henhold til forordningens artikel 6, jf. artikel 7, har trukket sit samtykke tilbage?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal Constitucional (Portugal) den 3. marts 2021 — Autoridade Tributária e Aduaneira mod VectorImpacto — Automóveis Unipessoal Lda

(Sag C-136/21)

(2021/C 189/13)

Processprog: portugisisk

Den forelæggende ret

Tribunal Constitucional

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Autoridade Tributária e Aduaneira

Sagsøgt: VectorImpacto — Automóveis Unipessoal Lda

Præjudicielt spørgsmål

Kan artikel 110 TEUF, uafhængigt af eller sammenholdt med artikel 191 TEUF, særligt sidstnævnte bestemmelses stk. 2, fortolkes således, at den ikke er til hinder for en national bestemmelse, som undlader at tage hensyn til miljøkomponenten ved anvendelsen af nedsættelser, der afspejler den gennemsnitlige værdiforringelse af motorkøretøjernes værdi på det nationale marked, af afgiften på brugte motorkøretøjer med en endelig fællesskabsregistrering, som er tildelt af andre medlemsstater i Den Europæiske Union, hvorved det tillades, at det således beregnede afgiftsbeløb er højere end det, der pålægges tilsvarende brugte indenlandske motorkøretøjer?
1)

Er det for at kunne fastslå, at der er tale om en tredjemands »ældre rettighed« som omhandlet i artikel 6, stk. 2, i det ophævede direktiv 2008/95/EF (1) a) tilstrækkeligt, at tredjemand har gjort erhvervsmæssig brug af en i den pågældende medlemsstats lovgivning anerkendt rettighed, før varemærket blev registreret, eller b) er det et krav, at denne tredjemand på grundlag af denne ældre rettighed i henhold til national lovgivning kan forbyde varemærkeindehaver at bruge varemærket?
Appel iværksat den 23. februar 2021 af Universität Bremen til prøvelse af kendelse afsagt af Retten (Ottende Afdeling) den 16. december 2020 i sag T-660/19, Universität Bremen mod Forvaltningsorganet for Forskning

(Sag C-110/21 P)

(2021/C 182/49)

Processprog: tysk

Parter

Appellant: Universität Bremen (ved Hochschullehrer C. Schmid)

Den anden part i appelsagen: Forvaltningsorganet for Forskning

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Kendelse afsagt af Den Europæiske Unions Ret (Ottende Afdeling) den 16. december 2020 i sag T-660/19, Universität Bremen mod Forvaltningsorganet for Forskning, ophæves.

— Sagen hjemvises til Retten, så vidt muligt til en anden afdeling, med henblik på realitetsbehandling.

— Det fastslås, at Universität Bremens repræsentation ved Hochschullehrer Christoph Schmid i sag T-660/19 er gyldig i henhold til artikel 19, stk. 7, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol.

— Subsidiært for det tilfælde, at der ikke gives medhold i, at repræsentationen ved den nævnte Hochschullehrer er gyldig, fastslås det, at Universität Bremen er berettiget til at lade en advokat, der opfylder betingelserne i statuttens artikel 19, stk. 3 og 4, videreføre sagen i sag T-660/19 fra nuværende stadium.

— Afgørelsen om sagsomkostningerne udsættes til Rettens endelige afgørelse under forudsætning af, at indstævnte uafhængigt af Rettens endelige afgørelse tilpligtes at bære sine egne og at betale appellantens omkostninger i forbindelse med sagen i første instans og appelsagen, subsidiært tilpligtes parterne at bære deres egne omkostninger i den hidtidige sag; det bestemmes, at de af appellanten til indstævnte betalte advokatudgifter i forbindelse med sagen for Retten i begge tilfælde straks skal tilbagebetales.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanten gør gældende, at det var med urette, at appellantens søgsmål med påstand om annullation af afgørelse Ares (2019) 4590599 truffet af Forvaltningsorganet for Forskning den 16. juli 2019 blev afvist ved den appellerede kendelse med den begrundelse, at det var åbenbart, at den måtte afvises på grund af ugyldig repræsentation ved Hochschullehrer (universitetslærer) Christoph Schmid i henhold til artikel 126 i Rettens procesreglement. Rettens kendelse er retligt fejlagtig. For det første underkendte Retten, at lærere ved højere læreanstalter, hvis lovgivning tillader dem at give møde som rettergangsfuldmægtige, i henhold til ordlyden og opbygningen af artikel 19, stk. 7, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol er privilegerede og ikke skal opfylde betingelserne for at være omfattet af det selvstændige advokatbegreb i henhold til statuttens artikel 19, stk. 3, og 4. For det andet — og subsidiært — skulle Retten i henhold til den grundlæggende ret til at blive hørt, jf. artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder og EMRK’s artikel 6, stk. 1, samt proportionalitetsprincippet i hvert fald have henvist til problemerne vedrørende antagelsen til realitetsbehandling; alternativt skulle en sådan henvisning i det mindste have stået på Rettens websted, f.eks. under »Tjekliste Stævning«.
7)

Skal artikel 101 TEUF fortolkes således, at notarer, som var medlemmer af præsidiet, kan anses for at have tilsidesat denne artikel og kan pålægges en bøde med den begrundelse, at de deltog i vedtagelsen af de præciseringer, som er beskrevet i den foreliggende sag, mens de var beskæftigede som notarer?
4.

Skal en afgørelse fra Europa-Kommissionen om at undlade at fremsætte indsigelser mod en anmeldt statsstøtteordning fortolkes således, c) at afgørelsen indebærer en omfattende konstatering af, at de nationale bestemmelser også er forenelige med retningslinjerne for statsstøtte for så vidt angår andre henvisninger i den nationale støtteordning til yderligere forskrifter i national ret, eller d) at den nationale støtteordning og de øvrige nationale forskrifter på deres side skal fortolkes således, at de i sidste ende skal være i overensstemmelse med retningslinjerne for statsstøtte?
C 182/27

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Landgericht München (Tyskland) den 28. januar 2021 — Phoenix Contact GmbH & Co. KG mod HARTING Deutschland GmbH & Co. KG og Harting Electric GmbH & Co. KG

(Sag C-44/21)

(2021/C 182/40)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Landgericht München

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Phoenix Contact GmbH & Co. KG

Sagsøgte: HARTING Deutschland GmbH & Co. KG og Harting Electric GmbH & Co. KG

Præjudicielt spørgsmål

Er det foreneligt med artikel 9, stk. 1, i direktiv 2004/48/EF (1), at Oberlandesgerichte (regionale appeldomstole, Tyskland), som er sidste instans i proceduren for foreløbige retsmidler, principielt nægter at udstede foreløbige foranstaltninger på grund af krænkelse af patenter, såfremt det omhandlede patent ikke har overstået en sag om indsigelse eller ugyldighed i første instans?

(1) EUROPA-PARLAMENTETS OG RÅDETS DIREKTIV 2004/48/EF af 29.4.2004 om håndhævelsen af intellektuelle ejendomsrettigheder (EUT 2004, L 157, s. 45).
C 217/21

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Obersten Gerichtshof (Østrig) den 9. marts 2021 — RW mod Österreichische Post AG

(Sag C-154/21)

(2021/C 217/32)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Obersten Gerichtshof

Parter i hovedsagen

Sagsøger: RW

Sagsøgt: Österreichische Post AG

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 15, stk. 1, litra c) (1) fortolkes således, at retten til adgang er begrænset til oplysninger om kategorier af modtagere, såfremt konkrete modtagere ved planlagte videregivelser endnu ikke ligger fast, men at denne ret nødvendigvis også omfatter modtagere af disse videregivelser, når der allerede er blevet videregivet oplysninger?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2016/679 af 27.4.2016 om beskyttelse af fysiske personer i forbindelse med behandling af personoplysninger og om fri udveksling af sådanne oplysninger og om ophævelse af direktiv 95/46/EF (generel forordning om databeskyttelse) (EUT 2016, L 119, s. 1).
4)

Hvad angår den fuldbyrdende judicielle myndigheds eventuelle mulighed for at efterprøve overholdelsen af den eftersøgtes grundlæggende rettigheder i udstedelsesstaten: 4.1. Giver rammeafgørelse 2002/584/RIA den fuldbyrdende judicielle myndighed mulighed for at afslå overgivelse af den eftersøgte person med den begrundelse, at der er risiko for, at den pågældendes grundlæggende rettigheder tilsidesættes i den udstedende medlemsstat på grundlag af en udtalelse fra en arbejdsgruppe, der er forelagt den fuldbyrdende nationale myndighed af den eftersøgte person selv? 4.2. Under henvisning til det foregående spørgsmål, udgør en sådan udtalelse da et objektivt, pålideligt, præcist og behørigt ajourført forhold, der i lyset af Domstolens praksis begrunder et afslag på overgivelse af den eftersøgte på grund af en alvorlig risiko for overtrædelse af dennes grundlæggende rettigheder? 4.3. Såfremt det foregående spørgsmål besvares bekræftende, hvilke elementer kræves i henhold til EU-retten for, at en medlemsstat kan fastslå, at der i den udstedende medlemsstat foreligger en risiko for krænkelse af grundlæggende rettigheder, som den eftersøgte påberåber sig, og som begrunder afslaget på fuldbyrdelsen af den europæiske arrestordre?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Cour d’appel de Bruxelles (Belgien) den 9. april 2021 — Le Port de Bruxelles mod Infrabel SA og Région de Bruxelles-Capitale mod Infrabel SA

(Sag C-229/21)

(2021/C 217/42)

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Cour d’appel de Bruxelles

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: Le Port de Bruxelles og Région de Bruxelles-Capitale

Sagsøgt: Infrabel SA

Andre parter: Région de Bruxelles-Capitale, Le Port de Bruxelles og Lineas SA

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 15 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1315/2013 (1) af 11. december 2013 om Unionens retningslinjer for udvikling af det transeuropæiske transportnet og om ophævelse af afgørelse nr. 661/2010/EU, alene eller sammenholdt med andre af denne forordnings bestemmelser, fortolkes således, at den, når en indlandshavn — som indgår i hovednettet — allerede er forbundet med vejnettet og jernbanenettet, pålægger pligten til at opretholde og vedligeholde disse to forbindelser eller pligten til at undlade at nedlægge den ene af dem, uanset om det kun er som følge af manglende vedligeholdelse?

(1) EUT 2013, L 348, s. 1.
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af tribunal du travail de Liège (Belgien) den 4. marts 2021 — EV mod Agence fédérale pour l'Accueil des demandeurs d'asile (Fedasil)

(Sag C-134/21)

(2021/C 217/31)

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Tribunal du travail de Liège

Parter i hovedsagen

Sagsøger: EV

Sagsøgt: Agence fédérale pour l'Accueil des demandeurs d'asile (Fedasil)

Domstolen (Femte Afdeling) har ved kendelse af den 26. marts 2021 besluttet følgende:

Artikel 27 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 604/2013 af 26. juni 2013 om fastsættelse af kriterier og procedurer til afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen af en ansøgning om international beskyttelse, der er indgivet af en tredjelandsstatsborger eller en statsløs i en af medlemsstaterne, skal fortolkes således, at denne bestemmelse ikke er til hinder for, at en medlemsstat over for en ansøger, der har anlagt et søgsmål til prøvelse af en afgørelse om overførsel til en anden medlemsstat som omhandlet i denne forordnings artikel 26, stk. 1, vedtager indledende foranstaltninger til denne overførsel såsom anvisning af en plads i et bestemt modtagelsescenter, hvor de indkvarterede personer modtager støtte til at forberede overførslen.
1)

Skal artikel 4 i forordning (EU) nr. 604/2013 (1) fortolkes således, at det i den klage, der i overensstemmelse med forordningens artikel 27 kan indgives over en afgørelse om overførsel, som en medlemsstat har truffet efter proceduren i forordningens artikel 26 og på grundlag af tilbagetagelsespligten i henhold til forordningens artikel 18, stk. 1, litra b), kun er muligt at påberåbe sig, at den medlemsstat, der har truffet afgørelsen om overførsel, ikke har udleveret den i forordningens artikel 4, stk. 2, fastsatte informationsfolder?
2)

Skal artikel 9, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning 2017/1001 om EU-varemærker fortolkes således, at en erhvervsmæssig forsendelse uden varemærkeindehaverens samtykke til den endelige forbruger af en vare, der er forsynet med et tegn, der er identisk med varemærket, alene udgør en brug, der kan tilregnes afsenderen, såfremt sidstnævnte har et faktisk kendskab til, at dette tegn er anbragt på varen? Er en sådan afsender bruger af det pågældende tegn, såfremt vedkommende selv eller en dertil forbundet økonomisk enhed over for den endelige forbruger har oplyst at ville varetage forsendelsen, efter at vedkommende selv eller en dertil forbundet økonomisk enhed har oplagret varen med henblik på forsendelse? Er en sådan afsender bruger af det pågældende tegn, såfremt vedkommende selv eller en dertil forbundet økonomisk enhed på forhånd har bidraget aktivt til erhvervsmæssig visning af en reklame for en vare, der er forsynet med dette tegn, eller har registreret den endelige forbrugers bestilling under henvisning til denne reklame?
2.

Det andet anbringende: Retlige fejl i forbindelse med fortolkningen af artikel 75 i gennemførelsesbestemmelserne til statutten for Europa-Parlamentets medlemmer, artikel 28 i statutten for Europa-Parlamentets medlemmer, bilag I, II og III til omkostningsregulativet. Tilsidesættelse af retten til pension, af de almindelige principper og chartret om grundlæggende rettigheder. Appellanterne gør gældende, at den appellerede dom er ulovlig som følge af en fejlagtig fortolkning af retningslinjerne, eftersom bilag III til omkostningsregulativet blev anset for fortsat at være gyldigt og tillagt fuld virkning til trods for, at det tydeligvis var ophævet, og der ikke fandtes nogen udtrykkelig bestemmelse, der foreskrev, at det stadig var gyldigt, og eftersom der uretmæssigt ikke blev taget hensyn til, at betingelserne for at erhverve en ret til pension i den foreliggende sag blev ændret til at gå videre end anvendelsesområdet for artikel 2 i bilag III, hvorved EU-rettens almindelige principper og de generelle principper i chartret om grundlæggende rettigheder blev tilsidesat.
1)

Er artikel 2 TEU (hvad særligt angår retsstatsprincippet) og 19 TEU, artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, artikel 120, stk. 1, TEUF og artikel 126, stk. 1, TEUF, artikel 3, stk. 1, artikel 6, stk. 1, litra b), og artikel 12 i direktiv 2011/85/EU (1), artikel 5 i forordning (EU) nr. 473/2013 (2) samt de EU-retlige principper om proportionalitet, loyalt samarbejde og effektiv virkning, som følger af artikel 4 TEU og 5 TEU, til hinder for en fortolkning og anvendelse af en national nødlovgivning såsom artikel 53, stk. 8, i lovdekret nr. 104 af 14. august 2020, som ændret og ophøjet til lov ved lov nr. 126 af 13. oktober 2020, hvorefter denne lovgivning, om end kun midlertidigt (fra den 15. august 2020 til den 30. juni 2021 og således langt ud over varigheden af undtagelsestilstanden), forhindrer en effektiv og rettidig domstolskontrol af overholdelsen af budgetreglerne, som i overensstemmelse med de nationale forfatningsmæssige og lovgivningsmæssige rammer er tillagt uafhængige, specialiserede domstole på regnskabsområdet, såsom Corte di conti (revisionsret), ved navnlig at suspendere de retslige kontrolfunktioner over for lokale enheder, som er i en situation med strukturel ubalance, der kan medføre sammenbrud, som har indledt et langvarigt saneringsforløb, og som netop af denne grund, og på grund af de vanskeligheder, der følger af sundhedskrisen, mere end andre enheder har brug for at være underlagt et effektivt og rettidigt uafhængigt tilsyn, som kan forhindre, at den økonomiske krise forværres, og at afvigelse fra saneringsforløbet bliver uafvendelig og fører til den pågældende enheds sammenbrud?
—

Retten ikke tog hensyn til, at restriktive foranstaltninger er præventive og pr. definition midlertidige, idet deres gyldighed altid forudsætter, at de faktiske og retlige omstændigheder, der lå til grund for deres vedtagelse, fortsat eksisterer, og at det er nødvendigt at opretholde dem for at realisere målet med dem,
3)

Er det uforeneligt med EU-retten, hvis en køber, der uden at ønske det har købt en bil, som af fabrikanten er markedsført med en ulovlig manipulationsanordning som omhandlet i artikel 5, stk. 2, i forordning (EF) nr. 715/2007, kun undtagelsesvis kan gøre civilretlige krav om erstatning uden for kontraktforhold gældende over for fabrikanten, navnlig også et krav om tilbagebetaling af den købspris, der er betalt for bilen, til gengæld for udlevering og overdragelse af bilen, nemlig hvis fabrikanten har handlet forsætligt og i strid med god tro? Såfremt dette spørgsmål besvares bekræftende:
3)

Er det uforeneligt med EU-retten, hvis en køber, der uden at ønske det har købt en bil, som af fabrikanten er markedsført med en ulovlig manipulationsanordning som omhandlet i artikel 5, stk. 2, i forordning (EF) nr. 715/2007, kun undtagelsesvis kan gøre civilretlige krav om erstatning uden for kontraktforhold gældende over for fabrikanten, navnlig også et krav om tilbagebetaling af den købspris, der er betalt for bilen, til gengæld for udlevering og overdragelse af bilen, nemlig hvis fabrikanten har handlet forsætligt og i strid med god tro? I bekræftende fald:
3)

Kan en skriftlig aftale, som to momspligtige personer indgår vedrørende en levering af varer eller ydelser, anses for en faktura som omhandlet i momsdirektivets artikel 203, såfremt der af denne aftale fremgår et udtrykkeligt og objektivt genkendeligt ønske fra leverandørens side, i dennes egenskab af aftalepart, om at udstede en faktura for en specifik transaktion, hvoraf kunden kan udlede en begrundet formodning om på grundlag af aftalen at kunne fradrage den indgående moms?