Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Præjudicielle spørgsmål – forelæggelse for Domstolen – bestemmelse af spørgsmål, som skal forelægges – den nationale rets enekompetence

(Art. 234 EF)

2. Konkurrence – karteller – forbud – gruppefritagelse – aftaler inden for motorkøretøjsbranchen – ikrafttræden af forordning nr. 1400/2002

(Art. 81, stk. 1, EF; Kommissionens forordning nr. 1475/95, art. 5, stk. 3, første afsnit, første led, og nr. 1400/2002, art. 10)

3. Konkurrence – karteller – forbud – gruppefritagelse – aftaler inden for motorkøretøjsbranchen – ikrafttræden af forordning nr. 1400/2002 – overgangsperiode – udløb

(Art. 81, stk. 1 og 3, EF; Kommissionens forordning nr. 1475/95 og nr. 1400/2002, art. 4 og 10)

Sammendrag

1. I forbindelse med den præjudicielle procedure påhviler det udelukkende den forelæggende ret at fastlægge indholdet af de spørgsmål, den vil forelægge. Det tilkommer nemlig udelukkende de nationale retter, for hvilke tvisten er indbragt, og som har ansvaret for den retsafgørelse, der skal træffes, på grundlag af omstændighederne i den konkrete sag at vurdere, såvel om en præjudiciel afgørelse er nødvendig for, at de kan afsige dom, som relevansen af de spørgsmål, de forelægger Domstolen.

Når en forelæggende ret under disse omstændigheder med sine anmodninger om præjudiciel afgørelse udelukkende ønsker at opnå en fortolkning af bestemmelser i en fællesskabsforordning og ikke har anført, at den er i tvivl om gyldigheden af disse, eller at et sådant spørgsmål skulle være blevet rejst for den i tvisterne i hovedsagen, er Domstolen ikke forpligtet til at vurdere deres gyldighed alene af den grund, at dette spørgsmål er blevet påberåbt for den af en af disse parter i vedkommendes skriftlige indlæg, idet artikel 234 EF ikke udgør et retsmiddel, der står til rådighed for parterne i tvisten ved den nationale ret .

(jf. præmis 26-28)

2. Ikrafttrædelsen af forordning nr. 1400/2002 om anvendelse af artikel 81, stk. 3, EF på kategorier af vertikale aftaler og samordnet praksis inden for motorkøretøjsbranchen gjorde det ikke i sig selv nødvendigt at foretage en reorganisering af en leverandørs forhandlernet i overensstemmelse med artikel 5, stk. 3, første afsnit, første led, i forordning nr. 1475/95 om anvendelse af artikel [81], stk. 3, [EF] på kategorier af salgs- og serviceaftaler vedrørende motorkøretøjer. Ikke desto mindre kunne nævnte ikrafttrædelse på grund af særlige organisatoriske forhold ved den enkelte leverandørs forhandlernet nødvendiggøre ændringer af en sådan betydning, at de udgør en egentlig reorganisering af forhandlernettet i denne bestemmelses forstand. Det tilkommer de nationale domstole og voldgiftsretterne at vurdere, om dette er tilfældet ud fra alle konkrete forhold i den sag, de skal tage stilling til.

Selv om forordning nr. 1400/2002 i så henseende ganske vist har indført væsentlige ændringer i forhold til den gruppefritagelsesordning, der var gældende efter forordning nr. 1475/95, kunne de ændringer, som leverandørerne ville gennemføre af deres forhandleraftaler med henblik på at sikre sig, at disse fortsat falder ind under gruppefritagelsen, være en følge af en simpel tilpasning af de kontrakter, der var gældende på tidspunktet, hvor denne forordning ophørte med at finde anvendelse, i løbet af den i artikel 10 i forordning nr. 1400/2002 fastsatte overgangsperiode. En sådan tilpasning nødvendiggør således hverken automatisk en opsigelse af kontrakterne som følge af national ret eller en reorganisering af hele forhandlernettet eller en væsentlig del heraf.

Desuden kræver en »reorganisering af hele netværket eller en væsentlig del heraf«, som omhandlet i artikel 5, stk. 3, første afsnit, første led, i forordning nr. 1475/95, en ændring af væsentlig betydning af den pågældende leverandørs salgsorganisation på såvel økonomisk som geografisk plan, der bl.a. kan vedrøre organisationens karakter, form og formål, fordelingen af interne opgaver inden for organisationen, den nærmere tilrettelæggelse af leveringen af de omhandlede varer og tjenesteydelser, antallet af og kravene til deltagerne i organisationen og dennes geografiske dækning. Selv om der ikke stilles krav herom, er der heller ikke noget til hinder for, at en sådan reorganisering kan være forårsaget af ændring af bestemmelser i en forhandleraftale som følge af ikrafttrædelsen af en ny fritagelsesforordning som forordning nr. 1400/2002, der har indført væsentlige ændringer i forhold til den gruppefritagelsesordning, der var gældende efter forordning nr. 1475/95, idet der er fastsat strengere bestemmelser end dem, der efter sidstnævnte forordning var gældende for fritagelsen for visse konkurrencebegrænsninger, der er omfattet af forbuddet i artikel 81, stk. 1, EF.

Hvad angår den i artikel 5, stk. 3, første afsnit, første led, i forordning nr. 1475/95 fastsatte betingelse vedrørende »nødvendigheden« af reorganiseringen, stilles der krav om, at reorganiseringen skal kunne sandsynliggøres ud fra berettigede økonomiske effektivitetshensyn, der er baseret på objektive omstændigheder, der foreligger inden for eller uden for leverandørens virksomhed, og som henset til det konkurrencemæssige miljø, som leverandøren opererer i, ville kunne belaste effektiviteten af forhandlernettets eksisterende strukturer, medmindre der foretages en hurtig reorganisering af dette net. Derfor er den blotte omstændighed, at leverandøren på grundlag af en subjektiv kommerciel vurdering af situationen i hans forhandlernet finder en reorganisering heraf nødvendig, således ikke i sig selv tilstrækkelig til at godtgøre nødvendigheden af en sådan reorganisering i henhold til artikel 5, stk. 3, første afsnit, første led, i forordning nr. 1475/95. Eventuelle ufordelagtige økonomiske konsekvenser, som kunne ramme en leverandør, hvis han opsagde forhandlerkontrakten med et varsel på to år, er derimod relevante i denne sammenhæng.

(jf. præmis 31-38 og 41 samt domskonkl. 1)

3. Artikel 4 i forordning nr. 1400/2002 om anvendelse af artikel 81, stk. 3, EF på kategorier af vertikale aftaler og samordnet praksis inden for motorkøretøjsbranchen skal fortolkes således, at efter udløbet af den overgangsperiode, der er fastsat i denne forordnings artikel 10, gjaldt den heri fastsatte gruppefritagelse ikke for aftaler, der opfyldte betingelserne for gruppefritagelse i forordning nr. 1475/95 om anvendelse af artikel [81], stk. 3, [EF] på kategorier af salgs- og serviceaftaler vedrørende motorkøretøjer, og som havde mindst en af de i artikel 4 nævnte alvorlige begrænsninger til formål, hvorfor samtlige konkurrencebegrænsende aftalebestemmelser i sådanne aftaler kunne være forbudte i medfør af artikel 81, stk. 1, EF, hvis betingelserne for en fritagelse i henhold til artikel 81, stk. 3, EF ikke var opfyldt .

Da artikel 10 i forordning nr. 1400/2002 har til formål at indføre en overgangsperiode med henblik på at give alle aktørerne tid til – til denne forordning – at tilpasse aftaler, der er forenelige med forordning nr. 1475/95, og som fortsat var gældende på datoen, hvor denne ophørte med at finde anvendelse, og med henblik herpå fastsætter, at forbuddet i artikel 81, stk. 1, EF ikke finder anvendelse på sådanne aftaler, følger det således klart af selve ordlyden af denne bestemmelse, at forbuddet i artikel 81, stk. 1, EF fra den 1. oktober 2003 gjaldt for aftaler, der ikke var tilpasset med henblik på at opfylde de i forordning nr. 1400/2002 fastsatte betingelser for fritagelse.

Virkningerne af forbuddet mod aftalebestemmelser, der er uforenelige med artikel 81 EF for aftalen i øvrigt og for andre heraf følgende forpligtelser, skal imidlertid ikke bedømmes efter fællesskabsretten. Det tilkommer således den nationale ret på grundlag af gældende national lovgivning at tage stilling til, hvilken rækkevidde og hvilke retsvirkninger det har for aftaleforholdet som sådan, at visse af aftalebestemmelserne er forbudte i medfør af artikel 81 EF.

(jf. præmis 43-48 og 51 samt domskonkl. 2)