ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Hof van Beroep te Gent (Belgien) har nærmere bestemt rejst det spørgsmål, om retten på grundlag af ovennævnte bestemmelse kan træffe en afgørelse, hvorefter Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber pålægges at deltage i en national procedure med en sagkyndig undersøgelse med henblik på at fastslå et eventuelt ansvar for den belgiske stat og Kommissionen for skader som følge af deres handlinger eller undladelser i forbindelse med dioxinkrisen med det formål, at der senere kan anlægges erstatningssøgsmål mod Kommissionen og den belgiske stat.

Det er selskaberne First NV ( 2 ) og Franex NV ( 3 ), der har nedlagt påstand om, at der foretages en sagkyndig undersøgelse, hvis afsluttende erklæring kan gøres gældende over for Kommissionen, således at en sagkyndig kan undersøge Kommissionens (dens organers og dens tjenestemænds) reaktioner og adfærd fra det tidspunkt, hvor dioxinkrisen kom til Kommissionens kundskab, samt om de foranstaltninger, Kommissionen har truffet, var egnede, og deres indvirkning på de konsekvenser, de har haft for de to selskaber og den skade, de har lidt.
Hver enkelt funktionærs ansvarsområder skal defineres skriftligt med angivelse af finansielle grænser for hans beføjelser. Der skal gives passende uddannelse, og der skal være en turnusordning for personale, der beklæder kritiske poster, eller alternativt skærpet kontrol.
»Traktatbrud – artikel 8, stk. 2 og 3, i Rådets direktiv 92/81/EØF af 19. oktober 1992 om harmonisering af punktafgiftsstrukturen for mineralolier og artikel 5, stk. 1, i Rådets direktiv 92/82/EØF af 19. oktober 1992 om indbyrdes tilnærmelse af punktafgiftssatserne for mineralolier – undladelse af at gennemføre den i artikel 8 i direktiv 92/81/EØF foreskrevne afgiftskontrol ved distribution og anvendelse af brændselsolie – national lovgivning, hvorefter gasolie, der skal beskattes som brændselsolie, lovligt kan anvendes som brændstof i motorkøretøjer – overskridelse af de undtagelser, der er fastsat i tiltrædelsestraktaten – bilag XV, afsnit IX, artikel 5, litra e) og f)«
Forslag til afgørelse fra generaladvokat Stix-Hackl fremsat den 10. januar 2002. - Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber mod Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland. - Traktatbrud - manglende gennemførelse af direktiv 96/61/EF. - Sag C-39/01.



Samling af Afgørelser 2002 side I-02513



Generaladvokatens forslag til afgørelse

1. I forbindelse med den traktatbrudssag, som Kommissionen har anlagt den 29. januar 2001 i medfør af artikel 226 EF med påstand om, at det fastslås, at Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Rådets direktiv 96/61/EF af 24. september 1996 om integreret forebyggelse og bekæmpelse af forurening , idet det ikke har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme direktivet, eller under alle omstændigheder idet det ikke har givet Kommissionen meddelelse herom. Kommissionen har endvidere nedlagt påstand om, at Det Forenede Kongerige tilpligtes at betale sagens omkostninger.

2. Det følger af Domstolens faste praksis, at inden for rammerne af en sag i henhold til artikel 226 EF skal spørgsmålet om, hvorvidt der foreligger traktatbrud, vurderes på baggrund af forholdene i medlemsstaten, som de var ved udløbet af fristen i den begrundede udtalelse .

3. Det fremgår imidlertid af sagens akter, at Det Forenede Kongerige på tidspunktet for udløbet af den frist på to måneder, der var fastsat i Kommissionens begrundede udtalelse af 3. august 2000, endnu ikke havde truffet samtlige de foranstaltninger, der var nødvendige for at efterkomme direktiv 96/61, navnlig for så vidt angik offshoreanlæggene.

4. Det Forenede Kongeriges regering bestrider ikke, at det ikke har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for fuldt ud at efterkomme direktiv 96/61 inden for den fastsatte frist.

5. Forpligtelsen i henhold til fællesskabsretten til at gennemføre direktivet følger dels direkte af direktivet selv, dels af artikel 249, stk. 3, EF og artikel 10 EF.

6. Da det står fast, at Det Forenede Kongerige ikke har opfyldt sine forpligtelser i henhold til fællesskabsretten, bør der gives Kommissionen medhold i dens påstand, idet det fastslås, at medlemsstaten har tilsidesat sine forpligtelser, og idet den pålægges at betale sagens omkostninger.

Forslag til afgørelse

7. På grundlag af det anførte foreslås det Domstolen at træffe følgende afgørelse:

»1) Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Rådets direktiv 96/61/EF af 24. september 1996 om integreret forebyggelse og bekæmpelse af forurening, idet det ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme direktivet.

2) Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland betaler sagens omkostninger.«
Forslag til afgørelse fra generaladvokat Jacobs fremsat den 25. oktober 2001. - Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber mod Grand-duché de Luxembourg. - Traktatbrud - Direktiv 98/76/EF - Manglende gennemførelse inden for den fastsatte frist. - Sag C-107/01.



Samling af Afgørelser 2001 side I-10357



Generaladvokatens forslag til afgørelse

1. Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber har i denne sag nedlagt påstand om, at det fastslås, at Storhertugdømmet Luxembourg har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Rådets direktiv 98/76/EF af 1. oktober 1998 om ændring af direktiv 96/26/EF om adgang til erhvervet godstransport ad landevej og erhvervet personbefordring ad landevej samt om gensidig anerkendelse af eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser, som skal lette den faktiske udøvelse af etableringsfrihed for de pågældende udøvere af transportvirksomhed inden for indenlandsk og international transport , idet det ikke har vedtaget alle de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme direktivet, eller idet det i hvert fald ikke har givet den underretning herom.

2. Ifølge artikel 2 i direktiv 98/76 skal medlemsstaterne sætte de nødvendige love og administrative bestemmelser i kraft for at efterkomme direktivet senest den 1. oktober 1999 og straks underrette Kommissionen herom.

3. I svarskriftet har Storhertugdømmet Luxembourg anført, at lovudkastet, der gennemfører direktivet, samt udkast til to storhertugelige anordninger er blevet godkendt af regeringen og er blevet videresendt til de organer, der ifølge forfatningen skal høres.

4. Da Storhertugdømmet Luxembourg tilsyneladende ikke har gennemført direktivet, er Kommissionens søgsmål velbegrundet.

Forslag til afgørelse

5. Som følge heraf foreslår jeg Domstolen følgende afgørelse:

1) Storhertugdømmet Luxembourg har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Rådets direktiv 98/76/EF af 1. oktober 1998 om ændring af direktiv 96/26/EF om adgang til erhvervet godstransport ad landevej og erhvervet personbefordring ad landevej samt om gensidig anerkendelse af eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser, som skal lette den faktiske udøvelse af etableringsfrihed for de pågældende udøvere af transportvirksomhed inden for indenlandsk og international transport, idet det ikke har vedtaget alle de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme direktivet, eller idet det i hvert fald ikke har givet Kommissionen underretning herom.

2) Storhertugdømmet Luxembourg betaler sagens omkostninger.
Forslag til afgørelse fra generaladvokat Mischo fremsat den 20. juni 2002. - Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber mod Irland. - Traktatbrud - manglende gennemførelse af direktiv 98/20/EF. - Sag C-327/01.



Samling af Afgørelser 2002 side I-08817



Generaladvokatens forslag til afgørelse

1. I denne sag har Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber nedlagt påstand om, at det fastslås, at Irland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Rådets direktiv 98/20/EF af 30. marts 1998 om ændring af direktiv 92/14/EØF om begrænsning af operationen af flyvemaskiner, der henhører under bind 1, del II, kapitel 2, i bilag 16 til konventionen angående international civil luftfart, anden udgave (1988) .

2. Kommissionen har henvist til, at medlemsstaterne ifølge direktivets artikel 3 skal vedtage de nødvendige love og administrative bestemmelser for at efterkomme direktivet senest den 1. marts 1999, og at de straks skal underrette Kommissionen om de vedtagne bestemmelser .

3. Kommissionen har anlagt sagen, da den ikke har modtaget underretning om, at Irland havde vedtaget de nødvendige foranstaltninger.

4. Irland har erkendt, at det ikke har vedtaget de nødvendige gennemførelsesforanstaltninger inden for den fastsatte frist, men anmoder Domstolen om at udsætte sagen i tre måneder, da direktivet på dette tidspunkt må forventes at være blevet gennemført i irsk ret, hvorfor Irland håber, at Kommissionen vil hæve sagen.

5. Det er ubestridt, at sagsøgte er forpligtet til at vedtage de nødvendige foranstaltninger til direktivets gennemførelse, og at dette ikke er sket. Hvad angår det andet punkt skal jeg erindre om, at Kommissionen den 21. oktober 1999 tilsendte Irland en begrundet udtalelse, hvori den fastsatte en frist for det på to måneder til at træffe de nødvendige foranstaltninger, og at sagsøgte selv har erkendt, at foranstaltningerne stadig ikke er truffet.

6. Domstolen har derfor grundlag for at fastslå, at der er begået et traktatbrud.

Forslag til afgørelse

7. Af de anførte grunde skal jeg foreslå Domstolen

- at fastslå, at Irland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Rådets direktiv 98/20/EF af 30. marts 1998 om ændring af direktiv 92/14/EØF om begrænsning af operationen af flyvemaskiner, der henhører under bind 1, del II, kapitel 2, i bilag 16 til konventionen angående international civil luftfart, anden udgave (1988), da det ikke har vedtaget de love og administrative bestemmelser, som er nødvendige for at efterkomme direktivet

- at tilpligte Irland at betale sagens omkostninger.
Forslag til afgørelse fra generaladvokat Tizzano fremsat den 20. juni 2002. - Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber mod Irland. - Traktatbrud - manglende gennemførelse af direktiv 1999/28/EF. - Sag C-328/01.



Samling af Afgørelser 2002 side I-08827



Generaladvokatens forslag til afgørelse

1. Ved stævning indleveret den 30. august 2001 i henhold til artikel 226 EF har Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber anlagt sag ved Domstolen med påstand om, at det fastslås, at Irland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Kommissionens direktiv 1999/28/EF af 21. april 1999 om ændring af bilaget til Rådets direktiv 92/14/EØF om begrænsning af operationen af flyvemaskiner, der henhører under bind 1, del II, kapitel 2, i bilag 16 til konventionen angående international civil luftfart, anden udgave (EFT L 118, s. 53), idet det ikke har vedtaget alle de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme direktivet, og i hvert fald ikke har underrettet Kommissionen herom.

2. Ifølge artikel 2, stk. 1, i direktiv 1999/28 skal medlemsstaterne sætte de nødvendige love og administrative bestemmelser i kraft for at efterkomme direktivet inden den 1. september 1999 og straks underrette Kommissionen herom. Irland har erkendt i replikken, at det endnu ikke har opfyldt sine forpligtelser i henhold til direktivet, men har i den forbindelse alene anført, at vedtagelsen af de nødvendige gennemførelsesforanstaltninger er umiddelbart forestående.

3. Da Irland således ikke bestrider, at det ikke ved udløbet af den frist, der var fastsat i den begrundede udtalelse, havde opfyldt de af Kommissionen foreholdte traktatmæssige forpligtelser, finder jeg, at påstanden i sagen må tages til følge , og at Irland i overensstemmelse med sagsøgerens påstand bør tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Forslag til afgørelse

4. Jeg skal derfor foreslå Domstolen at afsige følgende dom:

»1) Irland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Kommissionens direktiv 1999/28/EF af 21. april 1999 om ændring af bilaget til Rådets direktiv 92/14/EØF om begrænsning af operationen af flyvemaskiner, der henhører under bind 1, del II, kapitel 2, i bilag 16 til konventionen angående international civil luftfart, anden udgave, idet det ikke har vedtaget alle de love og administrative bestemmelser, som er nødvendige for at efterkomme direktivet, og i hvert fald ikke har givet Kommissionen underretning herom.

2) Irland betaler sagens omkostninger.«
Forslag til afgørelse fra generaladvokat Geelhoed fremsat den 6. juni 2002. - Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber mod Den Hellenske Republik. - Traktatbrud - direktiv 98/78/EF - manglende gennemførelse inden for den fastsatte frist. - Sag C-312/01.



Samling af Afgørelser 2002 side I-07053



Generaladvokatens forslag til afgørelse

1. I nærværende sag har Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber nedlagt påstand om, at det fastlås, at Den Hellenske Republik har tilsidesat sine forpligtelser efter EF-traktaten, idet den ikke inden for den fastsatte frist har sat de nødvendige love og administrative bestemmelser i kraft for fuldt ud at efterkomme Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 98/78/EF af 27. oktober 1998 om supplerende tilsyn med forsikringsselskaber i en forsikringsgruppe , eller idet den ikke har givet Kommissionen underretning herom.

2. Direktivet blev offentliggjort i De Europæiske Fællesskabers Tidende den 5. december 1998. I henhold til direktivets artikel 11, stk. 1, udløb fristen for direktivets gennemførelse den 5. juni 2000.

3. Direktivet fastsætter regler vedrørende supplerende tilsyn med forsikringsselskaber i en forsikringsgruppe. Direktivet har til formål at gøre det muligt for de myndigheder, der fører tilsyn med et forsikringsselskab, at danne sig et mere pålideligt billede af dets finansielle situation.

4. Den græske regering har erkendt, at direktivet ikke er blevet gennemført inden for den fastsatte frist. Regeringen har henvist til, at et udkast til dekret udstedt af præsidenten om gennemførelsen af direktivet er blevet udarbejdet. Ifølge den græske regering var dette udkast under behandling ved det græske statsråd på tidspunktet for afgivelse af svarskriftet i denne sag. Regeringen har endvidere anført, at de græske myndigheder over for myndighederne i de øvrige medlemsstater vil opfylde de forpligtelser, der følger af direktivet.

5. Jeg skal henvise til, at en medlemsstat efter Domstolens faste praksis ikke kan påberåbe sig bestemmelser, fremgangsmåder eller forhold i sin nationale retsorden til støtte for, at forpligtelser og frister, der følger af et direktiv, ikke overholdes. Det fremgår endvidere af Domstolens faste praksis, at en medlemsstat ved gennemførelsen af et direktiv har pligt til at sikre, at dens lovgivning er i overensstemmelse med direktivets bestemmelser, og at en rent administrativ praksis, ikke kan anses for en korrekt gennemførelse.

Forslag til afgørelse

6. I betragtning af det anførte foreslår jeg Domstolen at fastslå følgende:

1) Den Hellenske Republik har tilsidesat sine forpligtelser efter Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 98/78/EF af 27. oktober 1998 om supplerende tilsyn med forsikringsselskaber i en forsikringsgruppe, idet den ikke inden for den fastsatte frist har sat de nødvendige love og administrative bestemmelser i kraft for fuldt ud at efterkomme dette direktiv.

2) Den Hellenske Republik betaler sagens omkostninger i henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2.
Forslag til afgørelse fra generaladvokat Jacobs fremsat den 7. marts 2002. - Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber mod Storhertugdømmet Luxembourg. - Traktatbrud - manglende gennemførelse af direktiv 98/8/EF. - Sag C-372/01.



Samling af Afgørelser 2002 side I-04553



Generaladvokatens forslag til afgørelse

1. I denne sag har Kommissionen i medfør af artikel 226 EF nedlagt påstand om, at det fastslås, at Storhertugdømmet Luxembourg har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 98/8/EF af 16. februar 1998 om markedsføring af biocidholdige produkter , idet det ikke har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme direktivet.

2. Direktivet fastsætter bestemmelser vedrørende:

a) godkendelse og markedsføring med henblik på anvendelse af biocidholdige produkter i medlemsstaterne

b) gensidig anerkendelse af godkendelser i Fællesskabet

c) udarbejdelse på fællesskabsplan af en positivliste over aktive stoffer, som må anvendes i biocidholdige produkter .

3. Ifølge direktivets artikel 34 skulle medlemsstaterne sætte de nødvendige love og administrative bestemmelser i kraft for at efterkomme direktivet senest den 13. maj 2000 og underrette Kommissionen om de bestemmelser, som de havde vedtaget.

4. Da Kommissionen ikke havde modtaget nogen underretning om gennemførelsesbestemmelser til direktivet fra Storhertugdømmet Luxembourg, anlagde den denne sag.

5. Storhertugdømmet Luxembourg har i sit svarskrift anført, at et lovforslag til gennemførelse af direktivets vigtigste bestemmelser er blevet behandlet i det luxembourgske parlament og forelagt Conseil d'État til udtalelse. De nærmere gennemførelsesbestemmelser vil blive fastlagt ved storhertugelig anordning, som for nærværende foreligger i udkast.

6. Det følger heraf, at Kommissionens påstand bør tages til følge.

Forslag til afgørelse

7. Jeg foreslår derfor Domstolen at:

1) fastslå, at Storhertugdømmet Luxembourg har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 98/8/EF af 16. februar 1998 om markedsføring af biocidholdige produkter, idet det ikke har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme direktivet

2) tilpligte Storhertugdømmet Luxembourg at betale sagens omkostninger.
Det første spørgsmål er, om der med udtrykket »navnlig« (»[...] udlægger som særligt beskyttede områder navnlig sådanne områder, som [...] er bedst egnede til beskyttelse«) i artikel 4, stk. 1, sidste afsnit, også indføres en anden klassificering end klassificeringen i SBO, sådan som den franske regering gør gældende. I sagen Kommissionen mod Nederlandene har Domstolen fastslået følgende i præmis 55-58:

»Det bemærkes for det første, at direktivets artikel 4, stk. 1, i modsætning til, hvad Kongeriget Nederlandene gør gældende, pålægger medlemsstaterne en forpligtelse til som SBO at udlægge områder, som med hensyn til antal og udstrækning er bedst egnede til beskyttelse af de i bilag I nævnte arter, og at denne forpligtelse ikke kan opfyldes ved vedtagelse af andre særlige beskyttelsesforanstaltninger.

Efter Domstolens fortolkning af denne bestemmelse skal en medlemsstat nemlig, når de omhandlede arter er til stede på dens område, for dem bl.a. fastlægge SBO (jf. dom af 17.1.1991, sag C-334/89, Kommissionen mod Italien, Sml. I, s. 93, præmis 10).

En sådan fortolkning af udlægningsforpligtelsen er i øvrigt i overensstemmelse med de specielt målrettede og særlig udbyggede bestemmelser om beskyttelse, som direktivets artikel 4 indeholder, navnlig for de i bilag I nævnte arter (jf. dom af 11.7.1996, sag C-44/95, Royal Society for the Protection of Birds, Sml. I, s. 3805, præmis 23), og det så meget mere som det for samtlige af direktivet omfattede arter i dettes artikel 3 er bestemt, at beskyttelse, opretholdelse og genskabelse af biotoper og levesteder i første række omfatter foranstaltninger som f.eks. oprettelse af beskyttede områder.

I øvrigt opstår der, som generaladvokaten har anført i punkt 33 i forslaget til afgørelse, såfremt medlemsstaterne kan undlade at opfylde forpligtelsen til at udlægge SBO, når de finder, at andre særlige beskyttelsesforanstaltninger i tilstrækkeligt omfang kan sikre, at de i bilag I nævnte arter kan overleve og yngle, en fare for, at målsætningen om oprettelse af et samlet hele af SBO som omhandlet i direktivets artikel 4, stk. 3, ikke kan realiseres.«
41.

I denne sag drejede det sig om at fastslå, om de belgiske myndigheder i medfør af de i traktatens artikel 48 og 56 fastsatte undtagelsesbestemmelser havde beføjelse til at nægte at meddele opholdstilladelse til to franskmænd, som udøvede en virksomhed i Belgien (prostitution), som blev fundet i strid med den offentlige orden, men som hverken var underlagt sanktioner eller ulovlig for belgiske statsborgere. Ved behandlingen af dette spørgsmål bemærkede Domstolen først, at medlemsstaterne på grundlag af forbeholdene af hensyn til den offentlige orden har beføjelse til over for andre medlemsstaters borgere at træffe »foranstaltninger [som ikke kan bringes] i anvendelse over for deres egne statsborgere, idet staten ikke kan udvise sine egne borgere fra det nationale område eller forbyde dem indrejse«. På grundlag heraf fastslog Domstolen, at »en sådan forskelsbehandling, som vedrører arten af de foranstaltninger, der kan træffes, må derfor tillades«. Domstolen præciserede dog umiddelbart herefter, at »den kompetente myndighed i en medlemsstat ikke ved udstedelsen af de nævnte foranstaltninger [må] basere[r] sin beslutning på en bedømmelse af visse former for adfærd, som indebærer, at statsborgere fra andre medlemsstater behandles vilkårligt« ( 23 ). Domstolen fortsatte ved at udtale, at for at undgå sådanne konsekvenser »kan adfærden ikke være så alvorlig, at den begrunder indrejse- eller opholdsrestriktioner på en medlemsstats område over for en statsborger fra en anden medlemsstat, når medlemsstaten ikke træffer repressive foranstaltninger eller andre [faktiske] og effektive foranstaltninger til bekæmpelse af den udviste adfærd over for sine egne statsborgere« ( 24 ). På denne baggrund fastslog Domstolen herefter, at »en medlemsstat ikke i medfør af undtagelsesbestemmelserne vedrørende den offentlige orden i traktatens artikel 48 og 56 fra sit eget område kan udvise en statsborger fra en anden medlemsstat, såfremt den førstnævnte medlemsstat ikke anvender repressive foranstaltninger eller andre [faktiske] og effektive foranstaltninger til bekæmpelse af den udviste adfærd over for sine egne statsborgere« ( 25 ).
11.

Kommissionen har i replikken videre anført, at en midlertidig ordning — som den, de erhvervsdrivende åbenbart har iværksat — ikke udgør et tilstrækkeligt klart retsgrundlag, som kan fritage medlemsstaten fra sin forpligtelse til at vedtage love og administrative bestemmelser. Kommissionen har i denne forbindelse henvist til Domstolens praksis, hvorefter medlemsstaterne for at sikre, at direktiverne retligt og ikke blot faktisk anvendes fuldt ud, skal skabe en præcis lovramme for det område, der er tale om, ved at vedtage bestemmelser, hvorved der skabes en klar, præcis og gennemskuelig retsstilling, således at den enkelte kender sine rettigheder og kan håndhæve disse ved de nationale domstole ( 4 ). Håndhævelsen har især betydning, når det omhandlede direktiv tilsigter at give rettigheder til statsborgere fra andre medlemsstater, således som det netop er tilfældet i den foreliggende sag.
29.

Det skal derfor fastslås, at Kongeriget Belgien ikke inden for den frist på to måneder, der var fastsat i den begrundede udtalelse, havde truffet de nødvendige foranstaltninger for at gennemføre direktiv 97/11 i national ret. Herefter må Kommissionens påstand tages til følge.
1.

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber har ved det traktatbrudssøgsmål, som den den 10. september 2001 i medfør af artikel 226 EF har anlagt, nedlagt påstand om, at Den Franske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Rådets direktiv 97/1 l/EF af 3. marts 1997 om ændring af direktiv 85/337/EØF om vurdering af visse offentlige og private projekters indvirkning på miljøet ( 2 ) (herefter »direktivet«), idet den ikke har vedtaget alle de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme direktivet, eller i hvert fald ikke har underrettet Kommissionen herom.