DOM AFSAGT AF RETTEN I FOERSTE INSTANS (TREDJE UDVIDEDE AFDELING) DEN 6. JUNI 1995. - UNION INTERNATIONALE DES CHEMINS DE FER MOD KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER. - KONKURRENCE - TRANSPORT MED JERNBANE - RETSGRUNDLAGET FOR EN BESLUTNING - FORORDNING NR. 1017/68 - REJSEBUREAUER - SALG AF INTERNATIONALE TOGBILLETTER. - SAG T-14/93.



Samling af Afgørelser 1995 side II-01503



Sammendrag

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

++++

1. Konkurrence ° transport ° konkurrenceregler ° transport med jernbane ° forordning nr. 1017/68 ° anvendelsesomraade ° vedtagelse inden for en sammenslutning af jernbaneselskaber om fastlaeggelse af vilkaarene for autorisation af rejsebureauer med tilladelse til at udstede internationale togbilletter og af vilkaarene for salg af billetter ° omfattet

(Raadets forordning nr. 1017/68, art. 1 og 2)

2. Annullationssoegsmaal ° anbringender ° tilsidesaettelse af vaesentlige formforskrifter ° retlig fejl i form af en anvendelse som led i en procedure vedroerende overtraedelse af konkurrencereglerne af forordning nr. 17 i stedet for forordning nr. 1017/68 ° tilsidesaettelse af proceduremaessige garantier

(EOEF-traktaten, art. 173; Raadets forordning nr. 17 og nr. 1017/68)

Sammendrag

1. Anvendelsesomraadet for forordning nr. 1017/68 om anvendelse af konkurrenceregler for transport med jernbane, ad landeveje og sejlbare vandveje omfatter en vedtagelse inden for en sammenslutning af jernbaneselskaber, som fastlaegger vilkaarene for autorisation af rejsebureauer med tilladelse til at udstede internationale togbilletter og de vilkaar, hvorunder de autoriserede bureauer kan saelge billetter, navnlig for saa vidt angaar de priser, der forlanges af kunderne, og den provision, som bureauerne har krav paa.

Den form for rejsebureauvirksomhed, som en saadan vedtagelse angaar, dvs. indgaaelse som led i et bemyndigelsesforhold af aftaler om transportydelser samt udstedelse af billetter, har saaledes sammenhaeng med praesteringen af tjenesteydelser i form af transport med jernbane og er en afgoerende forudsaetning for disse tjenesteydelser, og en saadan form for virksomhed maa anses for en virksomhed udoevet af "stoetteerhverv paa transportomraadet", jf. forordningens artikel 1.

2. Hvad angaar spoergsmaalet om anmeldelse af karteller, spoergsmaalet om de udvalg, som Kommissionen skal hoere som led i den administrative procedure, og spoergsmaalet om Raadets rolle i denne er der grundlaeggende forskelle mellem henholdsvis forordning nr. 17 om anvendelse af bestemmelserne i traktatens artikel 85 og 86 og forordning nr. 1017/68 om anvendelse af konkurrenceregler for transport med jernbane, ad landeveje og sejlbare vandveje.

Naar Kommissionen har begaaet en retlig fejl derved, at den har truffet en beslutning i forhold til en sammenslutning af virksomheder paa grundlag af foerstnaevnte forordning, selv om sidstnaevnte forordning var den relevante, er dette udtryk for en tilsidesaettelse af vaesentlige formforskrifter, hvorved sammenslutningen er blevet frataget de proceduremaessige garantier, som den ville have haft krav paa som led i en anvendelse af sidstnaevnte forordning, saaledes at Kommissionens beslutning maa annulleres.

Dommens præmisser

Sagens faktiske omstaendigheder og baggrund

1 International personbefordring med jernbane har i det vaesentlige form af en praestering af paa hinanden foelgende nationale tjenesteydelser og udfoeres dermed inden for rammerne af et samarbejde mellem de nationale jernbaneselskaber (herefter benaevnt "jernbanenettene"). Prisen paa en international togbillet svarer normalt til summen af de takster, der gaelder for de straekninger, som tilbagelaegges i hvert enkelt land. Ved en udligning mellem de enkelte jernbanenet modtager disse hver isaer den del af prisen, der svarer til den af dem praesterede ydelse, hvorved det enkelte jernbanenet over for de oevrige forpligter sig til at foretage de fornoedne beregninger og til at yde daekning for de praesterede ydelser.

2 Internationale togbilletter saelges direkte af jernbanenettene eller via autoriserede rejsebureauer. Naar et rejsebureau saelger en billet, modtager det en provision, der beregnes paa grundlag af den samlede pris. Saelger et rejsebureau en billet til en international transport, som udfoeres af to eller flere jernbanenet, modtager det fra hvert deltagende net en provision i forhold til den del af indtaegten, der tilfalder det enkelte net. Paa samme maade gaelder det, at naar et jernbanenet foretager et direkte salg af en international togbillet til en transport, som det udfoerer sammen med et eller flere andre net, modtager det en provision fra hvert af de net, for hvis regning det har solgt billetten. Der saelges aarligt omkring 130 mio. internationale togbilletter.

3 I 1952 udarbejdede det under Union internationale des chemins de fer (Den Internationale Jernbaneunion, herefter benaevnt "UIC") ° der omfatter 69 jernbanenet ° nedsatte "udvalg for passagertrafik" UIC-cirkulaere 130 vedroerende overenskomster med rejsebureauer (herefter benaevnt "cirkulaere 130"). Dette cirkulaere, der er blevet ajourfoert adskillige gange, herunder navnlig i 1989, indeholder regler om en raekke aspekter af forholdet mellem jernbanenettene og rejsebureauerne. Cirkulaeret, i den i sagen omtvistede udgave, fastsaetter bl.a. nedenstaaende vilkaar.

4 Hvad angaar vilkaarene for autorisation af rejsebureauer hedder det i artikel 1.1 i cirkulaere 130:

"1.1 Autorisation meddeles af hovedjernbanen i det land, hvor rejsebureauet er beliggende. Autorisation til salg af gennemgaaende billetter eller lokale billetter til en anden jernbane gives med dennes samtykke.

Der kan dog fastsaettes undtagelser fra denne regel, bl.a. i gensidige aftaler indgaaet mellem de forskellige jernbaner."

5 Sagsoegeren har oplyst, at en "gennemgaaende billet" er en international billet, mens der ved en "lokal billet" forstaas en billet til en national straekning med en anden jernbane.

6 Om ydelse af provisioner til rejsebureauerne hedder det i artikel 3 i cirkulaere 130:

"3.1 Det henstilles til hver jernbane at yde rejsebureauerne samme provision paa lokale billetter og paa sin andel af gennemgaaende billetter.

Hvis jernbaner, der overlader det til rejsebureauerne at trykke billetterne, oensker at anvende forskellige provisionssatser paa de to typer billetter for derved at yde rejsebureauerne vederlag for trykningen af billetterne, boer forskellen vaere saa lille som mulig.

3.2 Jernbanerne skal yde rejsebureauerne provision paa deres andel af de gennemgaaende og lokale billetter, som rejsebureauerne koeber paa stationer og paa de officielle salgskontorer tilhoerende den jernbane, der har meddelt autorisationen, naar aftalen mellem de paagaeldende rejsebureauer og denne jernbane ikke giver rejsebureauerne mulighed for selv at udstede billetterne.

Det henstilles til jernbanerne at yde lavere provision (5%) paa saadanne billetter end den, der ydes for billetter udstedt af rejsebureauet selv ..."

7 Hvad angaar provisionssatserne hedder det i artikel 4 i cirkulaere 130:

"4.1 Satserne for de provisioner, der ydes til rejsebureauer med autorisation fra en udenlandsk jernbane for deres ydelser eller til udenlandske jernbaner for ydelser paa deres stationer, er anfoert i bilag 4.

Disse provisionssatser gaelder for alle ydelser i forbindelse med international trafik, som er omfattet af den faelles passagertarif (TCV).

...

4.3. Provision til andre jernbaner og til rejsebureauer autoriseret af en udenlandsk jernbane ydes i princippet efter en ensartet sats paa 10%.

De jernbaner, som yder provisioner paa under 10%, modtager fra de oevrige jernbaner kun provision efter den sats, som de beregner over for andre jernbaner (gensidighedsaftale).

Denne regel gaelder for 'bureausalg' og 'stationssalg' .

4.4 Jernbanerne kan paa bilateralt eller multilateralt grundlag aftale at yde hinanden provision efter satser, der overstiger de i bilag 4 fastsatte.

4.5 Den jernbane, der har meddelt et rejsebureau autorisation til salg af transportydelser, afregner selv over for rejsebureauet den fulde provision, som tilfalder bureauet for salg af de paagaeldende ydelser. Det samme gaelder ydelser, som rejsebureauerne kan koebe paa jernbanernes salgskontorer, idet den reducerede provision, der ydes i disse tilfaelde, indgaar i den provision, de oevrige jernbaner yder den jernbane, der har meddelt autorisationen, ved salg fra dens stationer.

..."

8 Det fremgaar af bilag 4 til cirkulaere 130, i den med virkning fra den 1. januar 1990 gaeldende udgave, at provisionen til rejsebureauer med autorisation fra et udenlandsk jernbanenet udgoer 10% af salgsprisen for billetten for saa vidt angaar 26 europaeiske net, herunder elleve af de tolv jernbanenet i medlemsstaterne i Faellesskabet i dettes udstraekning foer den 1. januar 1995. Kun det italienske jernbanenet tegner sig for en undtagelse fra denne regel ved at yde en provision paa 6% for billetter koebt paa stationer og paa 9% for billetter solgt af rejsebureauer. For dette jernbanenets vedkommende gaelder endvidere det samme med hensyn til billetter, der saelges i Italien, i forbindelse med hvilke det italienske jernbanenet modtager en provision, der ligeledes udgoer 6, eller 9, procent.

9 Endelig bemaerkes, at artikel 1.3 i cirkulaere 130 indeholder en henstilling til jernbanenettene om i deres overenskomster med rejsebureauerne at anvende de standardoverenskomstvilkaar, der er fastsat i bilag 1 til cirkulaeret. Artikel 1 og artikel 4 i den omhandlede standardoverenskomst fastsaetter foelgende:

"ARTIKEL 1

Genstanden for denne overenskomst

1) Jernbanenettet (angivelse af dette) ... giver rejsebureauet (angivelse af dette) ... ret til at udstede billetter til indenlandske og internationale transporter i overensstemmelse med de takster, som meddeles bureauet.

...

ARTIKEL 4

Bureauets forpligtelser

Bureauet er forpligtet til:

1) at bestraebe sig paa i videst muligt omfang at bidrage til at udvikle passagertrafikken paa de straekninger, der betjenes af de jernbanenet, som er omfattet af de i artikel 1 naevnte takster, og andre passagertrafikformer, der varetages af jernbanenettene selv eller i samarbejde med disse

2) i videst muligt omfang paa passende maade at reklamere for rejser paa de straekninger, der betjenes af de beroerte jernbanenet eller ved andre transportformer som omhandlet i punkt 1)

3) ikke i sine reklamer, tilbud og kunderaadgivning at favorisere transportformer, der er konkurrerende i forhold til jernbanetransport og andre transportformer som omhandlet i punkt 1)

...

6) kun at saelge de billetter, som overdrages til det, efter jernbanenettets vilkaar og til de priser, der meddeles det

7) at udstede og saelge billetterne til de i tarifferne angivne officielle priser og til ikke at opkraeve udstedelsesgebyr for udstedte billetter."

10 I 1990 fremsendte Kommissionen anmodninger om oplysninger til sagsoegeren og til en raekke europaeiske jernbanenet. Disse anmodninger om oplysninger angik cirkulaere 130. Anmodningerne til Société nationale des chemins de fer français (herefter benaevnt "SNCF") og til British Rail var baseret paa artikel 11, stk. 3, i Raadets forordning nr. 17 af 6. februar 1962, foerste forordning om anvendelse af bestemmelserne i traktatens artikel 85 og 85 (EFT 1959-1962, s, 81, herefter benaevnt "forordning nr. 17").

11 Den 10. oktober 1991 fremsendte Kommissionen en meddelelse om klagepunkter til sagsoegeren, jf. artikel 2 i Kommissionens forordning nr. 99/63/EOEF af 25. juli 1963 om udtalelser i henhold til artikel 19, stk. 1 og 2, i Raadets forordning nr. 17 (EFT 1963-1964, s. 42, herefter benaevnt "forordning nr. 99/63"). Den 18. februar 1992 fandt der en hoering sted, som omhandlet i artikel 7 i forordning nr. 99/63, i Bruxelles.

12 Efter at have indhentet en udtalelse fra Det Raadgivende Udvalg for Kartel- og Monopolspoergsmaal, jf. artikel 10, stk. 3, i forordning nr. 17, vedtog Kommissionen den 25. november 1992 beslutning 92/568/EOEF om en procedure i henhold til EOEF-traktatens artikel 85 (IV/33.585 ° Salg af togbilletter via rejsebureauer) (EFT L 366, s. 47, herefter benaevnt "beslutningen"). Den dispositive del af beslutningen, der var baseret paa forordning nr. 17, er affattet saaledes:

"Artikel 1

Den Internationale Jernbaneunion, UIC, har overtraadt bestemmelserne i EOEF-traktatens artikel 85, stk. 1, ved at have vedtaget og udsendt cirkulaere 130 om forholdet mellem jernbanerne og rejsebureauerne indeholdende bestemmelser om:

° de enkelte nationale jernbaners kontrol med autorisationen af rejsebureauer

° faelles fastlaeggelse af vilkaarene for ydelse af provision

° fastsaettelse af en ensartet provisionssats

° pligt for rejsebureauerne til at udstede og saelge billetter til de i tarifferne angivne officielle priser

° forbud mod, at rejsebureauerne i deres tilbud til eller raadgivning af kunderne favoriserer konkurrerende transportformer.

Artikel 2

UIC bringer senest tolv maaneder efter datoen for meddelelsen af naervaerende beslutning de fastslaaede overtraedelser til ophoer og underretter Kommissionen om enhver foranstaltning, den traeffer med henblik herpaa.

Artikel 3

For de i artikel 1 fastslaaede overtraedelser paalaegges UIC en boede paa en million (1 000 000) ECU.

..."

Retsforhandlinger og parternes paastande

13 Ved staevning indleveret til Rettens Justitskontor den 8. februar 1993 har sagsoegeren herefter anlagt denne sag.

14 Paa grundlag af den refererende dommers rapport har Retten (Tredje Udvidede Afdeling) besluttet at indlede den mundtlige forhandling uden forudgaaende bevisoptagelse. Parterne har afgivet mundtlige indlaeg og besvaret spoergsmaal fra Retten i det offentlige retsmoede den 8. november 1994.

15 Sagsoegeren har nedlagt foelgende paastande:

° Beslutningen annulleres, idet den er vedtaget paa et forkert retligt grundlag og ikke er tilstraekkeligt begrundet.

° Beslutningen annulleres, idet den er vedtaget under tilsidesaettelse af og paa grundlag af en forkert anvendelse af traktatens artikel 85, stk. 1, og ikke er tilstraekkeligt begrundet.

° Beslutningen annulleres, idet den er vedtaget under tilsidesaettelse af retten til kontradiktion derved, at Kommissionen ikke har givet UIC mulighed for at begrunde, hvorfor sammenslutningen bestrider, at cirkulaere 130 har et konkurrencestridigt formaal.

° Beslutningen annulleres, idet den er vedtaget under tilsidesaettelse af traktatens artikel 85, stk. 3, og af artikel 5 i Raadets forordning (EOEF) nr. 1017/68 af 19. juli 1968 om anvendelse af konkurrenceregler for transport med jernbane, ad landeveje og sejlbare vandveje (EFT 1968 I, s. 295, herefter benaevnt "forordning nr. 1017/68") derved, at disse bestemmelser ikke er blevet anvendt.

° Subsidiaert, annullation af bestemmelsen i beslutningens artikel 3 om, at UIC paalaegges en boede, idet betingelserne for at paalaegge en saadan boede ikke er opfyldt.

° Mere subsidiaert, der traeffes i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet og princippet om billighed bestemmelse om en nedsaettelse af den boede, der er blevet paalagt UIC.

° Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

16 Sagsoegte har nedlagt foelgende paastande:

° Frifindelse.

° Sagsoegeren tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Realiteten

17 Det bemaerkes, at sagsoegerens paastande som ovenfor angivet maa forstaas saaledes, at sagsoegeren principalt oensker at opnaa en annullation af beslutningen og subsidiaert en ophaevelse af den boede, sagsoegeren er blevet paalagt, eller en nedsaettelse af denne.

De principale paastande om annullation af beslutningen

18 Til stoette for sine principale paastande har sagsoegeren i det vaesentlige fremsat seks anbringender. Med det foerste anbringende goer sagsoegeren gaeldende, at Kommissionen har anlagt en forkert fortolkning med hensyn til anvendelsesomraadet for forordning nr. 1017/68. Med det andet anbringende goer sagsoegeren gaeldende, at der er sket en tilsidesaettelse af traktatens artikel 85, stk. 1, idet der ikke er blevet taget hensyn til, at de i cirkulaere 130 fastsatte vilkaar vedroerende autorisation for saa vidt angaar lokale net samt ensartede provisionssatser er uomgaengeligt noedvendige. Med det tredje anbringende goer sagsoegeren gaeldende, at Kommissionen har set bort fra de i cirkulaere 130 fastsatte vilkaar vedroerende afkald paa provision i form af prisnedsaettelser. Med det fjerde anbringende goer sagsoegeren gaeldende, at der er sket en tilsidesaettelse af retten til kontradiktion derved, at Kommissionen ikke har gjort det muligt for sagsoegeren at anfaegte, hvad der er blevet lagt til grund med hensyn til formaalet med en raekke vilkaar i cirkulaere 130. Med det femte anbringende goer sagsoegeren gaeldende, at der er sket en tilsidesaettelse af traktatens artikel 85, stk. 1, for saa vidt angaar forpligtelsen til ikke at bidrage til at fremme konkurrerende transportformer. Med det sjette anbringende goer sagsoegeren gaeldende, at der er sket en tilsidesaettelse af traktatens artikel 85, stk. 3, og/eller af artikel 5 i forordning nr. 1017/68.

Det foerste anbringende, hvorved sagsoegeren goer gaeldende, at der er anlagt en forkert fortolkning med hensyn til anvendelsesomraadet for forordning nr. 1017/68

19 Artikel 1 og 2 i forordning nr. 1017/68 er affattet saaledes:

"Artikel 1

Principbestemmelse

For saa vidt angaar transport med jernbane, ad landeveje og sejlbare vandveje finder bestemmelserne i denne forordning anvendelse paa aftaler, vedtagelser og samordnet praksis, som har til formaal eller foelge at fastsaette befordringspriser og -vilkaar, begraensning af eller kontrol med udbuddet af transportydelser, opdeling af transportmarkederne, anvendelse af tekniske forbedringer eller teknisk samarbejde, faelles finansiering eller erhvervelse af transportmateriel eller -tilbehoer, som er umiddelbart forbundet med transportydelse, for saa vidt som dette er noedvendigt for den faelles drift af en sammenslutning af virksomheder inden for landevejs- og vandvejstrafikken, saaledes som defineret i artikel 4, samt paa misbrug af en dominerende stilling paa transportmarkedet. Disse bestemmelser gaelder ogsaa virksomhed udoevet af stoetteerhvervene paa transportomraadet, naar denne virksomhed har det ovenfor anfoerte formaal eller de ovenfor anfoerte virkninger.

Artikel 2

Forbud mod aftaler

Med forbehold af artikel 3-6 er alle aftaler mellem virksomheder, alle vedtagelser inden for sammenslutninger af virksomheder og alle former for samordnet praksis, der kan paavirke handelen mellem medlemsstater, og som har til formaal eller til foelge at hindre, begraense eller fordreje konkurrencen inden for faellesmarkedet, uforenelige med faellesmarkedet og forbudt, uden at dette kraever en forudgaaende beslutning, navnlig saadanne, som bestaar i:

a) direkte eller indirekte fastsaettelse af befordringsvederlag og -vilkaar eller af andre forretningsbetingelser

b) begraensning af eller kontrol med befordringsudbud, afsaetning, teknisk udvikling eller investeringer

c) opdeling af transportmarkeder

d) anvendelse af ulige vilkaar for ydelser af samme vaerdi over for handelspartnere, som derved stilles ringere i konkurrencen

e) at der stilles som vilkaar for indgaaelse af en aftale, at medkontrahenten godkender tillaegsydelser, som efter deres natur eller ifoelge handelssaedvane ikke har forbindelse med transportydelsen."

° Sammenfatning af parternes argumentation

20 Sagsoegeren har gjort gaeldende, at beslutningen er vedtaget paa et forkert retligt grundlag, nemlig paa grundlag af forordning nr. 17, og ikke paa det korrekte retlige grundlag, nemlig forordning nr. 1017/68. Sagsoegeren anfoerer navnlig, at cirkulaere 130 angaar "kontrol med udbuddet af transportydelser" og "fastsaettelse af befordringspriser", jf. herved artikel 1 i forordning nr. 1017/68.

21 Sagsoegeren goer i foerste raekke gaeldende, at jernbanenettene ikke staar i et konkurrenceforhold til hinanden, men er noedsaget til at samarbejde ved udfoerelse af international transport med jernbane (jf. ovenfor, praemis 1 og 2). Raadet har da ogsaa i forbindelse med den faelles transportpolitik altid lagt stor vaegt paa noedvendigheden af et samarbejde, navnlig med henblik paa, at jernbanenettene paa markedet for international transport optraeder som en enkelt transportvirksomhed (jf. Raadets resolutioner af 7.12.1970 om samarbejdet mellem jernbaneselskaberne (EFT Anden Serie IX, s. 38) og af 15.12.1981 om Faellesskabets jernbanepolitik (EFT 1982 C 157, s. 1) samt Raadets henstilling 84/646/EOEF af 19.12.1984 til medlemsstaternes nationale jernbanevirksomheder om udbygning af deres samarbejde med hensyn til international passager- og godstrafik (EFT L 333, s. 63)).

22 Det er paa denne baggrund, at cirkulaere 130 er blevet udfaerdiget med henblik paa at skabe grundlag for salg af internationale togbilletter fra et meget stort antal rejsebureauer. Ordningen i henhold til cirkulaere 130 hviler paa et princip om et generelt og gensidigt forpligtende bemyndigelsesforhold, hvorved det enkelte autoriserede net opretter og kontrollerer sine bureauer inden for det paagaeldende geografiske omraade og opstiller en raekke garantier over for de andre net for saa vidt angaar de saaledes autoriserede bureauer. Endvidere foretager det enkelte net en beregning af og betaler de andre net deres andel af billetprisen uden nogen kontrol fra disses side.

23 Hvad naermere angaar spoergsmaalet om "udbuddet af transportydelser" goer sagsoegeren i det vaesentlige gaeldende, at ordningen i henhold til cirkulaere 130 er en ordning med gensidige bemyndigelser, der har til formaal generelt og paa effektiv maade at tilbyde de rejsende internationale transportydelser. Dette udbud af transportydelser, der er rettet til de rejsende, kommer til udtryk i et dokument, nemlig billetten, der saelges enten direkte af jernbaneselskaberne selv eller af rejsebureauerne. Billetten er alene et teknisk hjaelpemiddel, der ikke kan ses adskilt fra tilbuddet om praestering af en transportydelse, som er det fysiske udtryk for dette tilbud, og som ikke i sig selv har nogen vaerdi.

24 Det gaelder endvidere, at cirkulaere 130 fastlaegger de naermere vilkaar i forbindelse med salg af billetter udstedt af nettene eller af rejsebureauerne, saaledes at cirkulaeret er udtryk for en "kontrol med udbuddet af transportydelser". Begrebet "udbud" maa i denne forbindelse forstaas efter sit oekonomiske indhold, dvs. at det omfatter "den maengde varer og tjenesteydelser, som en producent er villig til at saelge til en given pris", hvilket begrebsmaessige indhold ogsaa er gaeldende inden for den faellesskabsretlige konkurrenceret.

25 Hvad angaar spoergsmaalet om "fastsaettelse af befordringspriser" er prisen for en transport efter forordning nr. 1017/68 den pris, som den rejsende betaler for at blive befordret fra et sted til et andet. Cirkulaere 130 vedroerer dette spoergsmaal, idet cirkulaeret efter konventionen af 9. maj 1980 om internationale jernbanebefordringer (herefter benaevnt "COTIF") og de som bilag til denne optagne faelles regler for kontrakten om international befordring af passagerer og bagage med jernbane (herefter benaevnt "CIV") skaber grundlag for, at jernbanenettene i deres overenskomster med rejsebureauerne kan indsaette vilkaar om pligt til at udstede og saelge billetter til priser svarende til de i tarifferne angivne officielle priser.

26 Endvidere er det en forudsaetning, at den pris, som den rejsende betaler for rejsen, daekker samtlige transportvirksomhedens omkostninger, herunder udgifterne til rejsebureauets provision. Selv om salget af billetter er noget selvstaendigt i forhold til praesteringen af transportydelsen, er dette salg dog en afgoerende forudsaetning for praesteringen af ydelsen, som salget ikke kan ses loesrevet fra.

27 Hvad angaar det af Kommissionen i punkt 50-59 i betragtningerne til beslutningen anfoerte, hvorefter der skal vaere en direkte sammenhaeng mellem den paagaeldende aftale og transportydelsen, goer sagsoegeren gaeldende, at denne forudsaetning hverken fremgaar af artikel 1 i Raadets forordning nr. 141 af 26. november 1962 om ikke-anvendelse af Raadets forordning nr. 17 paa transportsektoren (EFT 1959-1962, s. 258, herefter benaevnt "forordning nr. 141") eller af artikel 1 i forordning nr. 1017/68. Det gaelder herved, at titlen til og artikel 1 i forordning nr. 141, trods tredje betragtning til forordningen, kun angaar ikke-anvendelse af forordning nr. 17 "paa transportsektoren" eller "inden for transportsektoren", og at artikel 2 i forordning nr. 141 henviser til "jernbanetrafikkens omraade". Under alle omstaendigheder bortfaldt genstanden for forordning nr. 141 ved udstedelsen af forordning nr. 1017/68, hvorefter der ikke gaelder noget princip om en direkte sammenhaeng mellem den paagaeldende aftale og transportydelsen.

28 Selv om det antages, at der skal vaere en saadan direkte sammenhaeng, maa det under alle omstaendigheder laegges til grund, at dette er tilfaeldet her. Kommissionen har herved selv i svarskriftet defineret rejsebureauets ydelse som "forhandling og indgaaelse af aftaler for transportvirksomhedernes regning". En saadan form for virksomhed har direkte sammenhaeng med transportydelsen.

29 Endelig er Domstolens dom af 1. oktober 1987 (sag 311/85, VVR, Sml. s. 3801), som Kommissionen har henvist til i beslutningen, uden relevans for sagen.

30 Kommissionen har overfor det af sagsoegeren anfoerte gjort gaeldende, at den baserede sig paa forordning nr. 17, dels fordi cirkulaere 130 ikke "direkte" angaar transportydelser, dels fordi rejsebureauvirksomhed paa dette omraade ikke er udtryk for "hjaelpeerhverv" eller "stoetteerhverv" i forhold til transportvirksomheden, idet rejsebureauerne er selvstaendige tjenesteydere.

31 Tredje betragtning til forordning nr. 141 fastlaegger anvendelsesomraadet for denne forordning saaledes, at tjenesteydelser, der ikke har direkte sammenhaeng med transportydelsen, ikke er omfattet. Tilsvarende maa begrebet "stoetteerhverv" fortolkes snaevert (jf. generaladvokat Dutheillet de Lamothe' s forslag til afgoerelse ad Domstolens dom af 14.7.1971, sag 10/71, Muller, Sml. 1971, s. 165, paa s. 169 og 173, org. ref.: Rec. s. 723, paa s. 732 og 737, samt punkt 55-59 i betragtningerne til beslutningen).

32 Den omstaendighed, at forordning nr. 141 ikke laengere er gaeldende, er uden betydning, idet forordning nr. 1017/68, der blev udstedt i overensstemmelse med artikel 2 og 3 i forordning nr. 141, udtrykkeligt henviser til denne forordning (foerste og ottende betragtning) og derfor noedvendigvis maa omfatte de former for virksomhed, der i henhold til forordning nr. 141 er udelukket fra anvendelsesomraadet for forordning nr. 17. Hertil kommer, at saafremt visse former for virksomhed, der ikke har direkte sammenhaeng med transportvirksomhed, var omfattet af anvendelsesomraadet for forordning nr. 1017/68, ville de alligevel samtidig vaere omfattet af forordning nr. 17, hvilket ville skabe en uklarhed, som ikke kunne forenes med ordningen i henhold til forordning nr. 1017/68.

33 Hvad angaar spoergsmaalet om, hvorvidt forordning nr. 1017/68 finder anvendelse paa den paagaeldende "sektor", eller alene paa "transportvirksomhed", fremgaar det af den naermere sammenhaeng, som forordning nr. 141 og forordning nr. 1017/68 indgaar i, at der maa tillaegges disse to begreber det samme indhold. Henvisningen til "de saerlige forhold, der gaelder paa transportomraadet", udelukker aftaler indgaaet af transportvirksomheder, der omfatter andre former for virksomhed som f.eks. drift af restaurationer og hoteller eller organisering af fritids- eller underholdningsaktiviteter. Det afgoerende er arten af den virksomhed, som den paagaeldende aftale omfatter.

34 Over for det af sagsoegeren vedroerende begreberne "udbuddet af transportydelser" og "fastsaettelse af befordringspriser" anfoerte henviser Kommissionen til Domstolens argumentation i praemis 20 i dommen i VVR-sagen, jf. ovenfor, hvorefter et rejsebureau maa anses for "en uafhaengig mellemmand, der udoever en selvstaendig virksomhed med salg af tjenesteydelser". Saafremt salg af billetter herved ikke var udtryk for en selvstaendig virksomhed i forhold til transportvirksomheden, ses det ikke, hvorfor jernbanenettene gensidigt yder hinanden provision herfor.

35 Det savner endvidere grundlag, at cirkulaere 130 skulle regulere spoergsmaalet om vilkaarene i forbindelse med udbuddet af transportydelser i form af international transport med jernbane, som er et spoergsmaal, COTIF og CIV fastlaegger bestemmelser om. Under den mundtlige forhandling har Kommissionen gjort gaeldende, at begrebet "udbuddet af transportydelser", eller "befordringsudbuddet", i forordning nr. 1017/68 er begraenset til aftaler som dem, der omfatter spoergsmaalet om antallet af tog eller disses kapacitet.

° Rettens bemaerkninger

36 Det fremgaar af punkt 51-59 i betragtningerne til beslutningen, at Kommissionen af nedenstaaende tre grunde ikke i sagen har fundet at skulle anvende forordning nr. 1017/68. For det foerste er Kommissionen af den opfattelse, at det fremgaar af dommen i VVR-sagen, jf. ovenfor, at rejsebureauerne er "uafhaengige mellemmaend", der praesterer "selvstaendige tjenesteydelser". For det andet finder Kommissionen, at cirkulaere 130 ikke "direkte" angaar udfoerelsen af transportydelser. For det tredje goer Kommissionen gaeldende, at rejsebureauernes virksomhed ikke er udtryk for et "stoetteerhverv paa transportomraadet".

37 Hvad for det foerste angaar det af Kommissionen paa grundlag af en fortolkning af dommen i VVR-sagen, jf. ovenfor, anfoerte, finder Retten, at denne dom ikke er relevant for vurderingen af, hvilken forordning der finder anvendelse i naervaerende sag.

38 Det bemaerkes herved, at dommen i VVR-sagen angik lovgivningen i en medlemsstat, hvorefter der lovligt kunne indgaas aftaler mellem rejseagenter og rejsearrangoerer, hvorved rejseagenterne skulle overholde de af rejsearrangoererne fastsatte salgspriser. Den paagaeldende medlemsstat gjorde i sagen navnlig gaeldende, at traktatens artikel 85, stk. 1, ikke fandt anvendelse paa et saadant forhold, for saa vidt en rejseagent maatte anses for et "hjaelpeorgan" for rejsearrangoeren, jf. Kommissionens "meddelelse" om aftaler med handelsrepraesentanter om enerepraesentation (JO 1962, 139, s. 2921). Domstolen fastslog herom i praemis 20 i dommen, at en rejseagent af den type, som den nationale retsinstans sigtede til, maa anses for en uafhaengig mellemmand, der udoever en selvstaendig virksomhed med salg af tjenesteydelser, og ikke for et "hjaelpeorgan", der er integreret i denne eller hin rejsearrangoers virksomhed. Dommen i VVR-sagen angik saaledes ikke fortolkningen af forordning nr. 1017/68.

39 De faktiske omstaendigheder i den paagaeldende sag adskilte sig endvidere fra omstaendighederne i naervaerende sag, navnlig derved, at det er jernbaneselskaberne og ikke rejsebureauerne, der har udfaerdiget cirkulaere 130. Under alle omstaendigheder har sagsoegeren ikke gjort gaeldende, at rejsebureauerne maa anses for "hjaelpeorganer" efter ovennaevnte meddelelse fra Kommissionen. Ved praemis 20 i dommen i VVR-sagen blev der saaledes taget stilling til et argument, der ikke er fremsat i naervaerende sag.

40 Det bemaerkes dog, at selv om det antages, at et rejsebureau, naar det saelger en togbillet, udoever en "selvstaendig virksomhed med salg af tjenesteydelser", for hvilket det opnaar et vederlag i form af provisionen fra jernbanenettet, findes dette ikke i sig selv at kunne medfoere, at forordning nr. 1017/68 ikke finder anvendelse paa cirkulaere 130.

41 Det er rigtigt, at rejsebureauet, naar det saelger en international togbillet, praesterer en tjenesteydelse over for det paagaeldende jernbanenet. Denne tjenesteydelse, der praesteres af et autoriseret bureau, som handler paa jernbanenettets vegne og for dettes regning, praesteres dog som led i et bemyndigelsesforhold, hvorved rejsebureauets salg af en international togbillet er udtryk for, at der indgaas en aftale om en transportydelse mellem jernbanenettet og den rejsende. Retten finder, at hovedformaalet med jernbanenettets autorisation af det paagaeldende rejsebureau er, at dette forhandler og indgaar saadanne aftaler om transportydelser paa nettets vegne og udsteder de hermed forbundne togbilletter for nettet.

42 Retten finder paa dette grundlag, at det er med urette, at Kommissionen i andet afsnit af punkt 54 i betragtningerne til beslutningen har lagt til grund, at rejsebureauets "virksomhed ... saaledes intet [har] at goere med selve transportydelsen, som udelukkende praesteres af agentens kommitent".

43 Hvad for det andet angaar spoergsmaalet om, hvorvidt cirkulaere 130 er udelukket fra anvendelsesomraadet for forordning nr. 1017/68, fordi cirkulaeret ikke "direkte" vedroerer transportydelsen, bemaerkes, at det spoergsmaal, som Retten i sagen maa tage stilling til, angaar fortolkningen af artikel 1 i forordning nr. 1017/68 og ikke fortolkningen af forordning nr. 141. Tredje betragtning til forordning nr. 141 kan vaere et betydningsfuldt led i den lovgivningsmaessige sammenhaeng, som forordningen er en del af, men ordet "direkte" optraeder hverken i artikel 1 i forordning nr. 1017/68 eller i artikel 1 i forordning nr. 141, hvis gyldighedsperiode for saa vidt angaar transport med jernbane under alle omstaendigheder udloeb den 30. juni 1968.

44 Det bemaerkes endvidere, at den omstaendighed, at artikel 1 i forordning nr. 1017/68 finder anvendelse dels paa visse former for aftaler, vedtagelser og samordnet praksis mellem sammenslutninger af transportvirksomheder vedroerende "faelles finansiering eller erhvervelse af transportmateriel eller -tilbehoer, som er umiddelbart forbundet med transportydelse", dels paa visse former for aftaler, vedtagelser og samordnet praksis vedroerende "virksomhed udoevet af stoetteerhvervene paa transportomraadet", stoetter, at anvendelsesomraadet for artikel 1 kan vaere stoerre end det af Kommissionen angivne.

45 Det bemaerkes herefter, at de af forordning nr. 1017/68 omfattede aftaler, vedtagelser og former for samordnet praksis i henhold til forordningens artikel 2, litra a), bl.a. er saadanne, der bestaar i "direkte eller indirekte" fastsaettelse, ikke alene "af befordringsvederlag og -vilkaar", men ogsaa af "andre forretningsbetingelser", og at artikel 2, litra b), sigter til aftaler, vedtagelser eller samordnet praksis, der bestaar i begraensning af eller kontrol med "befordringsudbud, afsaetning, teknisk udvikling eller investeringer". Begrebet aftaler eller vedtagelser, som har til formaal eller til foelge at "begraense eller kontrollere udbuddet af transportydelser", jf. artikel 1 i forordning nr. 1017/68, kan derfor ikke fortolkes saaledes, at det kun omfatter aftaler eller vedtagelser vedroerende antallet af tog eller disses kapacitet (jf. ovenfor, praemis 35), idet begrebet ogsaa maa omfatte aftaler eller vedtagelser, der bestaar i begraensning af eller kontrol med udbuddet af transportydelser eller afsaetningen, jf. herved artikel 2 i forordning nr. 1017/68.

46 Retten finder paa dette grundlag, at forordning nr. 1017/68 ikke kan fortolkes saaledes, at en vedtagelse inden for en sammenslutning af jernbaneselskaber, der fastsaetter vilkaarene for salg af internationale togbilletter, som cirkulaere 130, ikke er omfattet af forordningens anvendelsesomraade. En saadan vedtagelse angaar saaledes virksomhed, der har sammenhaeng med praesteringen af tjenesteydelserne i form af transport med jernbane, og som er en afgoerende forudsaetning for disse tjenesteydelser. Naar henses til, at international transport med jernbane i dag har form af en praestering af paa hinanden foelgende nationale tjenesteydelser (jf. ovenfor praemis 1), er salg af internationale togbilletter endvidere naeppe muligt uden en ordning, hvorved jernbanenettene opretholder et samarbejde med henblik paa salget af togbilletter og fordelingen af de hermed forbundne indtaegter. Cirkulaere 130 har sammenhaeng med disse saerlige forhold, der gaelder international transport med jernbane.

47 Det bemaerkes endvidere, at cirkulaere 130 maa antages at vedroere saavel "udbuddet af transportydelser", eller "befordringsudbuddet", som "befordringspriser", eller "befordringsvederlag", som omhandlet i forordning nr. 1017/68.

48 Hvad angaar "udbuddet af transportydelser", eller "befordringsudbuddet", bemaerkes, at artikel 1 i cirkulaere 130 direkte omhandler salgsstederne for internationale togbilletter. Gaar man ud fra, at artikel 1 i cirkulaere 130 har de foelger, der er angivet i punkt 70, 71 og 72 i betragtningerne til beslutningen, findes denne bestemmelse at begraense jernbanenettenes "afsaetning", hvorved der sker en begraensning af eller kontrol med "befordringsudbuddet" efter forordning nr. 1017/68.

49 Hvad angaar spoergsmaalet om "befordringspriser", eller "befordringsvederlag", bemaerkes endvidere, at den i artikel 4 i cirkulaere 130 omhandlede provision ° der gaelder saavel billetter solgt direkte af jernbanenettene som billetter solgt af rejsebureauerne ° er en med salget af en international billet direkte forbundet omkostning, som er afgoerende for den nettopris, dvs. billetprisen fratrukket provisionen, som det enkelte net oppebaerer for sin del af de paagaeldende tjenesteydelser i form af international transport med jernbane. Retten finder efter omstaendighederne i sagen, at artikel 4 i cirkulaere 130 er udtryk for en indirekte fastsaettelse af "befordringsprisen", eller "befordringsvederlaget", som omhandlet i forordning nr. 1017/68 eller for en fastsaettelse af "andre forretningsbetingelser", jf. forordningens artikel 2, litra a). Dette gaelder tilsvarende artikel 3 i cirkulaere 130. Endvidere bemaerkes, at cirkulaerets artikel 3.2 vedroerer jernbanenettenes salg af billetter til visse rejsebureauer og dermed direkte angaar priserne og vilkaarene i forbindelse med salg af billetter.

50 Det bemaerkes herefter, at Kommissionen i artikel 1 i den dispositive del af beslutningen har fastslaaet, at den i standardoverenskomstens artikel 4.7 fastlagte forpligtelse til "at udstede og saelge billetterne til de i tarifferne angivne officielle priser" strider mod traktatens artikel 85, stk. 1. Retten finder, at det allerede fremgaar af ordlyden af dette vilkaar, at dette har til formaal eller til foelge, at der sker en "fastsaettelse af befordringsvederlaget" som omhandlet i forordning nr. 1017/68. Det bemaerkes herved, at den omstaendighed, at standardoverenskomstens artikel 4.7 ikke angaar selve fastsaettelsen af de officielle priser, men rejsebureauernes overholdelse af de allerede af jernbanenettene fastlagte tariffer, er uden betydning, idet den saaledes fastsatte pris udgoer modydelsen for den transportydelse, som den enkelte rejsende skal udrede.

51 Det bemaerkes endvidere, at for saa vidt det antages, at standardoverenskomstens artikel 4.7 opstiller et forbud mod at give afkald paa provision i form af en prisnedsaettelse, saaledes som Kommissionen har lagt til grund i punkt 89, 90 og 91 i betragtningerne til beslutningen, vedroerer dette vilkaar "fastsaettelse af befordringspriser", idet jernbanenettene derved forhindrer enhver konkurrence med hensyn til transportprisen mellem de autoriserede bureauer, navnlig i form af, at disse giver afkald paa deres provision til fordel for deres kunder. Kommissionen har i denne forbindelse i punkt 106 i betragtningerne til beslutningen selv antaget, at "denne praksis giver jernbanerne mulighed for at udelukke konkurrencen, bl.a. priskonkurrencen, mellem rejsebureauerne med hensyn til salg af togbilletter". Under den skriftlige forhandling har Kommissionen tilsvarende gjort gaeldende, at overtraedelsens grovhed kommer til udtryk ved en udelukkelse af konkurrencen, "navnlig hvad angaar de priser, der tilbydes de rejsende" (svarskriftet, s. 42, tillige med en tilsvarende bemaerkning paa s. 34 i duplikken).

52 Hvad endelig angaar det i standardoverenskomstens artikel 4.3 opstillede forbud for rejsebureauerne mod i deres reklamer, tilbud og kunderaadgivning at bidrage til at fremme brugen af konkurrerende transportformer bemaerkes, at Kommissionen i punkt 95 i betragtningerne til beslutningen har anfoert, at dette vilkaar "har ... til formaal og til foelge at begraense konkurrencen mellem de forskellige transportformer". Det fremgaar heraf, at Kommissionen selv er af den opfattelse, at vilkaaret henhoerer under transportsektoren.

53 Foelgelig kan Kommissionens andet argument, der er baseret paa anvendelsen af ordet "direkte" i tredje betragtning til forordning nr. 141, ikke tiltraedes.

54 Det bemaerkes, at Retten herved ikke ser bort fra Kommissionens argument, hvorefter cirkulaere 130 har konkurrencestridige virkninger paa markedet for salg af togbilletter. Retten finder, at naar de vaesentligste spoergsmaal, som en beslutning angaar, som her er omfattet af anvendelsesomraadet for forordning nr. 1017/68, er den omstaendighed, at beslutningen tillige kan have indvirkning paa konkurrencen paa markeder, der er beslaegtede, men accessoriske, uden betydning. De eventuelle virkninger paa konkurrencen paa markedet for salg af togbilletter, som cirkulaere 130 kan have, og som der navnlig henvises til i punkt 70, 71, 78-81, 83 og 84 i betragtningerne til beslutningen, vil allerhoejest kunne vaere sekundaere i forhold til virkningerne inden for selve transportsektoren (jf. ovenfor, praemis 46 ff.).

55 For det tredje finder Retten, at det af Kommissionen anfoerte, jf. herved punkt 55-58 i betragtningerne til beslutningen, hvorefter rejsebureauernes virksomhed ikke er udtryk for et stoetteerhverv paa transportomraadet som omhandlet i artikel 1 i forordning nr. 1017/68, ligeledes savner grundlag. Det relevante spoergsmaal i sagen er ikke, hvorvidt et rejsebureau generelt kan anses for et stoetteerhverv paa transportomraadet, men hvorvidt den paagaeldende saerlige virksomhed er udtryk for virksomhed, der kan taenkes udoevet af et stoetteerhverv paa transportomraadet.

56 Retten finder herved, at den i sagen relevante form for virksomhed fra rejsebureauernes side, nemlig bureauernes indgaaelse efter bemyndigelse af transportaftaler samt udstedelse af togbilletter, maa anses for "virksomhed udoevet af stoetteerhvervene paa transportomraadet" efter artikel 1 i forordning nr. 1017/68. Bureauerne maa saaledes i den naevnte egenskab anses for "stoetteerhverv" i forhold til jernbanenettene, og den paagaeldende "virksomhed" er en afgoerende forudsaetning for befordringen af den rejsende til dennes bestemmelsessted. Under disse omstaendigheder kan Kommissionen ikke med foeje henvise til Raadets direktiv 82/470/EOEF af 29. juni 1982 om foranstaltninger til fremme af den faktiske udoevelse af etableringsfriheden og den frie udveksling af tjenesteydelser ved selvstaendig virksomhed inden for visse hjaelpeerhverv i forbindelse med transport og rejsebureauvirksomhed (ISIC-gruppe 718) og inden for pakhus- og oplagringsvirksomhed (ISIC-gruppe 720) (EFT L 213, s. 1), der maa anses for at vaere uden betydning for afgoerelsen af tvisten.

57 Det maa herefter fastslaas, at punkt 51-59 i betragtningerne til beslutningen er behaeftet med retlige fejl og ikke kan begrunde den konklusion, at cirkulaere 130 ikke er omfattet af anvendelsesomraadet for forordning nr. 1017/68.

58 Efter omstaendighederne i sagen maa det dog naermere undersoeges, hvorvidt denne retlige fejl fra Kommissionens side har medfoert, at sagsoegeren helt eller delvis er blevet frataget de proceduremaessige garantier, som sagsoegeren ville have haft krav paa som led i en anvendelse af forordning nr. 1017/68.

59 Det bemaerkes herom, at der er mindst tre grundlaeggende forskelle mellem henholdsvis forordning nr. 17 og forordning nr. 1017/68.

60 For det foerste gaelder det efter ordningen i henhold til forordning nr. 17, at en forudgaaende anmeldelse til Kommissionen af den paagaeldende aftale, samordnede praksis eller, som her, vedtagelse inden for en sammenslutning af virksomheder ° bortset fra aftaler, vedtagelser eller former for samordnet praksis som omhandlet i artikel 4, stk. 2, i forordning nr. 17 ° er en ufravigelig betingelse for eventuelt at opnaa en erklaering paa grundlag af artikel 4, stk. 3, hvorefter traktatens artikel 85, stk. 1, ikke finder anvendelse (jf. Domstolens dom af 16.6.1981, sag 126/80, Salonia, Sml. s. 1563, praemis 30, og Rettens dom af 10.3.1992, sag T-14/89, Montedipe mod Kommissionen, Sml. II, s. 1155, praemis 271). Efter ordningen i henhold til forordning nr. 1017/68 er en anmeldelse til Kommissionen af den paagaeldende aftale, samordnede praksis eller vedtagelse inden for en sammenslutning af virksomheder derimod fakultativ og ikke nogen ufravigelig betingelse for at opnaa en individuel erklaering paa grundlag af artikel 5 i forordning nr. 1017/68, hvorefter forordningens artikel 2 ikke finder anvendelse. Sagsoegeren har i sagen gjort gaeldende, at det netop var paa grund af denne vaesentlige forskel, at sagsoegeren ikke anmeldte cirkulaere 130 til Kommissionen.

61 Det bemaerkes om dette spoergsmaal, at selv om Kommissionen i punkt 104-107 i betragtningerne til beslutningen ved nogle bemaerkninger af subsidiaer karakter kortfattet har benaegtet, at cirkulaere 130 i medfoer af traktatens artikel 85, stk. 3, ville have kunnet opnaa fritagelse, saafremt det var blevet anmeldt, kan det ikke anses for utvivlsomt, at Kommissionens begrundelse ville have vaeret den samme, saafremt Kommissionen i modsaetning til det i punkt 103 i betragtningerne til beslutningen anfoerte havde vaeret af den opfattelse, at UIC ville have kunnet paaberaabe sig artikel 5 i forordning nr. 1017/68. I saa fald ville Kommissionen have skullet angive en begrundelse for sin eventuelle afvisning af anmodningen om fritagelse fra UIC paa grundlag af artikel 5 i forordning nr. 1017/68, som ville goere det muligt for Retten at udoeve sin legalitetskontrol og give saavel medlemsstaterne som de beroerte borgere oplysning om, hvorledes Kommissionen havde anvendt traktaten (jf. Domstolens dom af 17.1.1995, sag C-360/92 P, Publishers Association mod Kommissionen, Sml. I, s. 23, praemis 39).

62 For det andet bemaerkes, at Kommissionen i sagen indhentede en udtalelse fra det i artikel 10, stk. 3, i forordning nr. 17 naevnte udvalg, der er sammensat af repraesentanter for medlemsstaterne, som er kompetente i kartel- og monopolspoergsmaal, og ikke fra det saerlige raadgivende udvalg, der er naevnt i artikel 16, stk. 4, i forordning nr. 1017/68, og som bestaar af repraesentanter for medlemsstaterne, der er kompetente i kartel- og monopolspoergsmaal paa transportomraadet. Da de repraesentanter for medlemsstaterne, der skulle udtale sig om sagen, ikke var dem, som sagen skulle have vaeret forelagt i henhold til den retsakt, der burde vaere bragt i anvendelse, kan man ikke gaa ud fra, at konklusionen i den udtalelse, som det kompetente udvalg ville have afgivet, ville have vaeret den samme.

63 For det tredje bemaerkes, at Kommissionen i henhold til artikel 17, stk. 1 og 2, i forordning nr. 1017/68 foerst maa vedtage en beslutning, i forbindelse med hvilken en hoering af det i forordningens artikel 16 naevnte saerlige raadgivende udvalg er obligatorisk, efter udloebet af en frist paa 20 dage fra den dag, paa hvilken det raadgivende udvalg har afgivet sin udtalelse. Inden for denne frist kan enhver medlemsstat anmode om, at Raadet indkaldes med henblik paa sammen med Kommissionen at undersoege de principielle spoergsmaal vedroerende den faelles transportpolitik, som efter medlemsstatens opfattelse har sammenhaeng med den konkrete sag, der skal traeffes beslutning om. Fremsaettes der en saadan anmodning, maa Kommissionen foerst vedtage sin beslutning efter afholdelsen af raadsmoedet. Kommissionen skal endvidere tage hensyn til de opfattelser, som er fremkommet i Raadet. Den naevnte ordning indebaerer saaledes en retsbeskyttelse, som adressaten for Kommissionens beslutning har et retskrav paa.

64 Det foelger af det ovenfor anfoerte, at anvendelsen af forordning nr. 17 i stedet for forordning nr. 1017/68 i sagen har vaeret udtryk for en tilsidesaettelse af vaesentlige formforskrifter, hvorved sagsoegeren er blevet frataget de proceduremaessige garantier, som sagsoegeren ville have haft krav paa som led i en anvendelse af forordning nr. 1017/68.

65 Det maa herefter fastslaas, at den af Kommissionen begaaede retlige fejl har haft proceduremaessige konsekvenser, som sagsoegeren med foeje kan paaberaabe sig, hvorfor der maa gives sagsoegeren medhold i det foerste anbringende.

66 Foelgelig boer beslutningen annulleres, hvorved det hverken er fornoedent at undersoege sagsoegerens oevrige anbringender til stoette for de principale paastande om annullation eller at traeffe afgoerelse om de subsidiaere paastande om ophaevelse af boeden eller en nedsaettelse af denne.

Afgørelse om sagsomkostninger

Sagens omkostninger

67 I henhold til procesreglementets artikel 87, stk. 2, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger, saafremt der er nedlagt paastand herom. Kommissionen har tabt sagen, og sagsoegeren har nedlagt en saadan paastand, hvorfor Kommissionen boer doemmes til at betale sagens omkostninger.

Afgørelse

Paa grundlag af disse praemisser

udtaler og bestemmer

RETTEN (Tredje Udvidede Afdeling)

1) Kommissionens beslutning 92/568/EOEF af 25. november 1992 om en procedure i henhold til EOEF-traktatens artikel 85 (IV/33.585 ° Salg af togbilletter via rejsebureauer) annulleres.

2) Kommissionen betaler sagens omkostninger.