ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
32.

Retten fortsatte efter at have redegjort for ordlyden af gennemførelsesforordningens regel 20, stk. 1, og af regel 50, stk. 1, første og tredje afsnit, med at overveje, om sidstnævnte »bestemmer andet«, hvilket udelukker regel 20, stk. 1, fra at finde anvendelse i sager ved appelkammeret: »38 Det skal indledningsvis bemærkes, at for så vidt som indsigelsesskrivelsen blev indgivet den 9. marts 2007, er den udgave af [gennemførelsesforordningen], der finder anvendelse i denne sag, den, som er i kraft efter ændringen ved Kommissionens forordning (EF) nr. 1041/2005 [...] Navnlig bestemmer syvende betragtning til den forordning, at et af formålene med den ændring var fuldstændigt at omarbejde bestemmelserne om indsigelsesproceduren for bl.a. klart at fastlægge de retlige konsekvenser af processuelle mangler. 39 Ud over risikoen for at anvende en cirkulær begrundelse på de pågældende bestemmelser vil en godtagelse af ansøgerens fortolkning indebære, at rækkevidden af [gennemførelsesforordningens] regel 20, stk. 1, med senere ændringer, begrænses betydeligt. 40 Hvis beviserne for et ældre varemærkes eksistens, gyldighed og omfang – som indsigelsesafdelingen ikke kan tage hensyn til, hvis de er fremlagt for sent, i overensstemmelse med den nye ordlyd af [gennemførelsesforordningens] regel 20, stk. 1, der finder anvendelse i denne sag – ikke desto mindre kunne tages i betragtning af appelkammeret i medfør af dettes skønsmæssige beføjelse i henhold til artikel 74, stk. 2, i forordning nr. 40/94, ville de retlige konsekvenser, der er udtrykkeligt opstillet i forordning nr. 1041/2005 for denne form for mangel, nemlig indsigelsens afvisning, måske i visse tilfælde ikke have nogen praktisk virkning. 41 Det skal derfor antages, at appelkammeret ikke begik en fejl ved under omstændighederne i denne sag at finde, at der var en bestemmelse, som var til hinder for, at der blev taget hensyn til beviser, som sagsøgeren fremlagde for sent for Harmoniseringskontoret, og at appelkammeret derfor ikke havde nogen skønsmæssige beføjelse i henhold til artikel 74, stk. 2, i forordning nr. 40/94.«
45.

Desuden kan jeg ikke tilslutte mig Salzgitters argument om, at det ville være problematisk at udelukke »national uforenelighed« fra anvendelsesområdet for forordningens artikel 34, nr. 4, for så vidt som en retsafgørelse nødvendigvis skal have forrang frem for den anden. Den tilgang, som jeg foreslår, indebærer nemlig, at Bundesgerichtshof skal give den anden retsafgørelse forrang, alene fordi denne retsafgørelse er den, som Bundesgerichtshof i den foreliggende sag er blevet anmodet om at erklære for eksigibel. Skulle Domstolen tiltræde min fortolkning, ville den af Bundesgerichtshof i den foreliggende sag trufne retsafgørelse om afslag på Salzgitters appel udgøre en »retsafgørelse« som omhandlet i forordningens artikel 32. Denne retsafgørelse ville derfor i henhold til forordningens artikel 34, nr. 3), have forrang frem for den første retsafgørelse, for så vidt som den ville vedrøre en tvist mellem de samme parter, uanset hvilken dato den var blevet truffet. Følgelig ville den ved forordningen indførte ordning kræve, at den anden retsafgørelse i det foreliggende tilfælde får forrang.
Artikel 38 i dekretet af 2001 bestemmer:

»§ 1. Efter høring af CWaPE fastsætter regeringen betingelserne for tildeling af grønne certifikater og bestemmer måden og fremgangsmåden for tildeling af de grønne certifikater, der gives til grøn elektricitet fremstillet i regionen Vallonien under overholdelse af følgende bestemmelser.

§ 2. Et grønt certifikat skal tildeles for at antal kWh, der svarer til 1 MWh divideret med satsen for kuldioxidbesparelsen.

Satsen for kuldioxidbesparelsen fastsættes ved, at den gevinst, der opnås ved den pågældende metode, divideres med kuldioxidudledningen ved traditionel elproduktion, hvis udledning CWaPE fastlægger og offentliggør årligt. Satsen for kuldioxidbesparelsen er begrænset til 1 for produktion i anlæg med en større kapacitet end 5 MW. Under denne tærskel gælder et loft på 2.

§ 3. Såfremt et anlæg, der i det væsentligste udnytter biomasse, bortset fra træ, og som stammer fra industrielle aktiviteter, der udføres på det sted, hvor produktionsanlægget er beliggende, anvender en særlig innovativ fremgangsmåde, der har et bæredygtigt udviklingsperspektiv, kan regeringen imidlertid, efter høring af CWaPE om den anvendte proces’ særlige innovative karakter, beslutte at fastsætte et loft for kuldioxidbesparelsen på 2 for anlæggets samlede produktion, fra den samtlige kapacitet på samme produktionssted, som ikke må være lavere end 20 MW.

[…]«
81.

I henhold til direktivet forekommer det berettiget, at en medlemsstat ønsker at beskytte sit sociale system i forhold til ikke-erhvervsaktive unionsborgere, der endnu ikke har opnået tidsubegrænset ophold. I modsætning til den tyske regerings opfattelse følger det imidlertid af punkt 75 og 76 ovenfor, at regler, som betinger retten til ophold af ikke at have benyttet sig af værtsmedlemsstatens sociale system, og som ikke giver mulighed for en individuel bedømmelse af en unionsborgers økonomiske formåen, er uforenelige med direktivets artikel 8, stk. 4, og artikel 14, stk. 3. Den blotte ansøgning om sociale ydelser kan ikke i sig selv udgøre en urimelig byrde for en medlemsstats sociale system og medføre, at retten til ophold mistes, hvilket den østrigske regering synes at have anerkendt. I Chakroun-dommen udelukkede Domstolen faktisk hjælp i ekstraordinære tilfælde eller til uforudsete behov fra begrebet »social bistand«. En unionsborger kan derfor ikke straffes for at ansøge om sådan hjælp. Det er imidlertid i sidste ende den forelæggende ret, der skal efterprøve, om national ret kan fortolkes på en sådan måde, at den er i overensstemmelse med EU-retten ( 53 ).
19.

Direktiv 93/13 harmoniserer ikke de processuelle midler, som sådanne foreninger har til rådighed. Domstolen har dog udtalt, at »selv om medlemsstaterne har adgang til at vælge de fremgangsmåder og midler, der skal sikre direktivets gennemførelse, berører denne adgang ikke forpligtelsen for hver medlemsstat, som direktivet retter sig til, til at træffe alle foranstaltninger, der er nødvendige for at sikre direktivet fuld virkning i overensstemmelse med dets formål« ( 10 ). Ifølge gentagen retspraksis »[påhviler d]en pligt for medlemsstaterne, der følger af et direktiv, til at virkeliggøre dets mål, og pligten i medfør af artikel [4, stk. 3, TEU] til at træffe alle almindelige eller særlige foranstaltninger for at sikre opfyldelsen af denne pligt, […] alle medlemsstaternes myndigheder, herunder også domstolene inden for deres kompetence« ( 11 ), »som det særligt tilkommer at sikre den retsbeskyttelse, der for borgerne følger af [EU-]bestemmelserne, og at sikre bestemmelsernes fulde virkning« ( 12 ). Hvis der endvidere ikke findes EU-retlige bestemmelser på det pågældende område – således som det er tilfældet for hovedsagen – »tilkommer det […] hver enkelt medlemsstat i sin interne retsorden at udpege de kompetente domstole og fastsætte de processuelle regler for sagsanlæg til sikring af beskyttelsen af de rettigheder, som [EU-]retten medfører for borgerne« ( 13 ), forudsat at disse rettigheder effektivt beskyttes ( 14 ).
11.

Nærmere bestemmelser om overførsel af pensionsrettigheder for en tjenestemand, der indtræder i Den Europæiske Unions tjeneste, foreskrives i den tjekkiske bekendtgørelse nr. 587/2006. I § 2 reguleres beregningen af det beløb, der skal overføres for en pensionsrettighed, der er erhvervet i Den Tjekkiske Republik. Bestemmelsen har følgende ordlyd: »1. Beløbet for en pensionsrettighed, der er erhvervet i Den Tjekkiske Republik, og som skal overføres, beregnes ved at gange den opsatte pensions enhedsværdi med summen af alderspensionens forventede variable beløb og en forholdsmæssig andel af alderspensionens grundbeløb. 2. Den forventede variable alderspension beregnes efter proceduren i § 34, stk. 1, i lov om pensionsforsikring, således at forsikringsperioden og beregningsgrundlaget fastsættes på skæringsdatoen; ved skæringsdato forstås datoen for fremsættelsen af anmodningen om overførsel af pensionsrettigheder over for den kompetente institution ved De Europæiske Fællesskaber […] Med henblik på fastsættelse af det personlige udmålingsgrundlag anses en periode med deltagelse i Fællesskabets pensionsordning for en udelukket periode. […] 3. Den forholdsmæssige del af alderspensionens grundbeløb beregnes ved at gange alderspensionens grundbeløb, som finder anvendelse på skæringsdatoen, med kvotienten af forsikringsperioden i den tjekkiske pensionsforsikringsordning på skæringsdatoen og forsikringsperioden fra denne dato indtil den dato, hvor den, der anmoder om overførsel af pensionsrettigheder (herefter »ansøgeren«), opnår pensionsalderen i overensstemmelse med de bestemmelser, der gælder på skæringsdatoen. […] 4. Den opsatte pensions enhedsværdi beregnes på grundlag af ansøgerens alder på skæringsdatoen […], på grundlag af de på skæringsdatoen gældende dødelighedstabeller og 70% af værdien af den på skæringsdatoen gældende maksimale tekniske rentesats, der fastsættes i en juridisk bestemmelse med henblik på forsikringsformål. […] 5. For at fastsætte den opsatte pensions enhedsværdi anvendes dødelighedstabellerne fra arbejds- og socialministeriet, som er fælles for mænd og kvinder og henholdsvis for en periode på fem på hinanden følgende kalenderår. 6. Det i henhold til stk. 1-5 beregnede beløb forhøjes med et beløb, der defineres som rente af beløbet i henhold til stk. 1-5 for perioden fra skæringsdatoen indtil datoen inden dagen for beløbets overførsel […] på kontoen for De Europæiske Fællesskabers pensionsordning. […]«
Henset til det ovenstående foreslår jeg Domstolen, at den besvarer de af Tribunal Central Administrativo Norte forelagte spørgsmål således:

»Artikel 3 og 4 i Rådets direktiv 80/987/EØF af 20. oktober 1980 om beskyttelse af arbejdstagerne i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/74/EF af 23. september 2002, sammenholdt med ligebehandlingsprincippet, skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for, at garantien for løntilgodehavender i national ret begrænses til tilgodehavender, der er forfaldet til betaling inden for den periode på seks måneder, der går forud datoen for indgivelse af ansøgningen om indledning af en insolvensprocedure, forudsat at starttidspunktet for denne referenceperiode for arbejdstagere, som forinden har anlagt sag med henblik på at få fastslået deres løntilgodehavender, og som på grund af arbejdsgiverens insolvens uden resultat har anmodet om en tvangsinddrivelse, er tidspunktet for indgivelsen af ansøgningen om en retlig konstatering af tilgodehavendet.

Det påhviler den forelæggende ret under hensyntagen til den nationale ret i sin helhed, såvel den materielle ret som procesretten, at kontrollere, om den nationale ret kan fortolkes på en sådan måde, at tvisten i hovedsagen kan løses på en måde, der er i overensstemmelse med såvel ordlyden af som målet med direktiv 80/987, som ændret ved direktiv 2002/74, sammenholdt med ligebehandlingsprincippet, og, hvis en sådan fortolkning ikke er mulig, at undlade at anvende enhver national bestemmelse, der ikke er i overensstemmelse med EU-retten, på tvisten i hovedsagen.«
30.

For det første har Domstolen allerede præciseret, at artikel 133 for så vidt angår de deri nævnte momsfritagelser giver medlemsstaterne mulighed for ud over kriterierne og betingelserne for at anerkende private organer at fastsætte yderligere, nemlig de i artikel 133 nævnte, betingelser for en momsfritagelse ( 14 ). Omvendt står det altså også medlemsstaterne frit for at undlade at fastsætte nogen af de i artikel 133 nævnte betingelser ( 15 ). Domstolen har derfor netop udledt af betingelsen i momsdirektivets artikel 133, litra a), at den omstændighed, at der arbejdes med gevinst for øje, ikke kan udelukke indrømmelse af momsfritagelse. I henhold til denne bestemmelse kan medlemsstaterne nemlig bl.a. gøre meddelelse af momsfritagelse for uddannelsesydelser betinget af, at de private organer ikke har til formål systematisk at søge vinding. Denne mulighed ville dog ikke have noget indhold, hvis den allerede var en betingelse for at anerkende, at private organer kan opnå fritagelse ( 16 ).
134.

Ifølge de fire Baustahlgewebe-kriterier er det tydeligt, at sagen er af betydning for GSD, da virksomheden ved den anfægtede beslutning er blevet pålagt en anselig bøde. Det står også klart, at sagen i første instans rejste komplekse spørgsmål. Jeg mener ikke, at sagsbehandlingens urimelige lange varighed kan tilskrives GSD’s adfærd. Det er ganske vist korrekt, at GSD den 20. oktober 2010 anmodede Retten om at genåbne den skriftlige forhandling med henblik på at fremsætte argumenter vedrørende chartrets nye status efter Lissabontraktatens ikrafttræden (jf. punkt 46-53 ovenfor). Imidlertid følger det klart af den omstændighed, at GSD den 14. december 2010 blev underrettet om, at der var fastsat en dato for retsmøde i virksomhedens sag, at denne proceduremæssige hændelse kun havde mindre eller slet ingen konsekvenser for sagsbehandlingens samlede varighed. Domstolen har ikke fået forelagt nogen informationer, der forklarer eller begrunder den periode på tre år og otte måneder, hvor der ikke var nogen aktivitet, fra afslutningen af den skriftlige forhandling til GSD’s anmodning om genåbning af den skriftlige forhandling. Uden sådanne beviser er der for mig ingen tvivl om, at denne sag ikke blev behandlet inden for en rimelig tidsfrist. Som jeg anførte i mit forslag til afgørelse i sagen Groupe Gascogne mod Kommissionen ( 66 ), mener jeg, at dette trin af proceduren (i det store og hele) kunne have varet indtil to år, uden at det kunne karakteriseres som en »overdreven« forsinkelse med behandlingen af sagen. Heraf følger, at behandlingen af denne sag – i runde tal – tog ca. halvandet år længere i første instans for Retten, end den burde have taget.
55.

For det fjerde erindrer Kala Naft om 25. betragtning til afgørelse 2010/413, hvorefter »[denne afgørelse] overholder de grundlæggende rettigheder og de principper, som bl.a. anerkendes i chartret […], særligt adgang til effektive retsmidler og en upartisk domstol, ejendomsretten og retten til beskyttelse af personoplysninger. Denne afgørelse bør anvendes i overensstemmelse med disse rettigheder og principper«, samt det afsnit i Rådets skrivelse af 29. juli 2010, der underrettede Kala Naft om dets opførelse på listen: »[…] your attention is also drawn to the possibility of challenging the Council’s decision before the General Court of the European Union, in accordance with the conditions laid down in Article 275, 2nd paragraph, and Article 263, 4th and 6th paragraphs, of the Treaty on the Functioning of the European Union.«
61.

Som det klart fremgår af dette eksempel, vil en snæver fortolkning af rækkevidden af artikel 13 i afgørelse nr. 1/80 i praksis sætte medlemsstaterne i stand til gradvis at skærpe regler, som ikke bør skærpes yderligere, og følgelig til at omgå standstill-klausulen. Denne klausul udgør en forpligtelse for de tyrkiske statsborgere, som kan påberåbe sig artikel 13, som er en ren undladelsespligt ( 34 ). I betragtning af at formålet med standstill-klausulen er at sikre, at rækkevidden af arbejdskraftens frie bevægelighed gradvis udvides over for tyrkiske statsborgere, er den ovenfor beskrevne situation netop den form for situation, som denne klausul har til formål at udelukke.
75.

Lad os f.eks. antage, at det i et givent tredjeland er forbudt at vise enhver form for hengivenhed offentligt (f.eks. at holde i hånd eller kysse), og at straffen for en sådan overtrædelse (alt efter omstændighederne) kan gå fra en bøde til pisk. Lovbestemmelsen, hvorefter en sådan adfærd kriminaliseres og straffes, omfatter både heteroseksuelle og homoseksuelle. Lad os herefter antage, at en person med en homoseksuel orientering flygter fra et sådant land og ansøger om asyl i en EU-medlemsstat. Det ville ikke være åbenbart, at en sådan ansøger var forfulgt alene på grund af sin seksuelle orientering. Men hvis han kunne dokumentere, at foranstaltningen i praksis kun blev regelmæssigt håndhævet, eller at den kun blev håndhævet med de alvorligste strafferetlige sanktioner, over for homoseksuelle (og at heteroseksuelle i praksis kunne gå på gaden med hinanden i hånden og kysse offentligt uden at blive straffet, eller at de altid kun blev idømt mindre bøder), ville han have større sandsynlighed for at godtgøre, at han tilhørte en bestemt social gruppe som omhandlet i direktivets artikel 10, stk. 1, litra d). Det ville i så fald være fornødent at undersøge, hvorvidt den retsforfølgning og de sanktioner, som homoseksuelle normalt idømmes, udgør forfølgelse som omhandlet i direktivets artikel 9, stk. 1 (i mit eksempel og efter min opfattelse ville svaret være bekræftende).
107.

På baggrund af det anførte foreslår jeg, at Domstolen besvarer de spørgsmål, som Bundesverwaltungsgericht har forelagt, således: »1) Artikel 6, stk. 1, i direktiv 2003/35 skal fortolkes således, at medlemsstaterne er forpligtet til at fastsætte, at de nationale forskrifter, der blev vedtaget til gennemførelse af VVM-direktivets artikel 10a, også finder anvendelse på sådanne administrative tilladelsesprocedurer, som var blevet indledt før den 25. juni 2005, og som på dette tidspunkt endnu ikke var endeligt afsluttede. 2) VVM-direktivets artikel 10a skal fortolkes således, at det inden for rammerne af den i bestemmelsen fastsatte prøvelse også skal være muligt at anfægte en afgørelses processuelle lovlighed i tilfælde, hvor der er gennemført en miljøvurdering, men denne er behæftet med fejl. 3) VVM-direktivets artikel 10a skal fortolkes således, at i de tilfælde, hvor det i en medlemsstats forvaltningsretlige regler i overensstemmelse med VVM-direktivets artikel 10a, stk. 1, litra b), foreskrives, at medlemmerne af den berørte offentlighed kun har adgang til domstolsprøvelse under forudsætning af, at de gør gældende, at en rettighed er krænket — er en begrænsning af udsigten til at få medhold i en anfægtelse ved domstolene af den processuelle lovlighed af afgørelser, som er omfattet af direktivets bestemmelser om offentlig deltagelse, til tilfælde, hvor den processuelle fejl samtidigt endvidere påvirker en materiel retsstilling, der tilkommer sagsøgeren, ulovlig, såfremt bestemmelser, som følger af EU-retten og har til formål at beskytte miljøet, derved udelukkes fra omfanget af prøvelsen — er en begrænsning af udsigten til at få medhold i en anfægtelse ved domstolene af den processuelle lovlighed af afgørelser, som er omfattet af direktivets bestemmelser om offentlig deltagelse, til tilfælde, hvor det efter sagens omstændigheder konkret er muligt, at den anfægtede afgørelse ville have fået et andet indhold uden den processuelle fejl, ulovlig, såfremt det i praksis udelukkes, at regler, som følger af EU-retten og har til formål at beskytte miljøet, kan påberåbes, og såfremt dette kriterium deriblandt også vedrører særligt vigtige processuelle regler. Vurderingen af de krav, der skal stilles til processuelle fejl, for at disse kan tages i betragtning til fordel for en sagsøger ved anfægtelsen ved domstolene af den processuelle lovlighed af en afgørelse, er omfattet af medlemsstaternes procesautonomi, der imidlertid ikke i praksis må gøre domstolsprøvelsen for så vidt angår bestemmelser, som følger af EU-retten og har til formål at beskytte miljøet, umulig eller uforholdsmæssigt vanskelig eller underkaste denne domstolsprøvelse mindre fordelagtige bestemmelser end faktiske forhold af national karakter.«
34.

Kommissionen anser den anfægtede afgørelse for ulovlig i to henseender. For det første er den af den opfattelse, at Rådet har baseret denne afgørelse på et forkert retsgrundlag (første anbringende, jf. i denne henseende afsnit A umiddelbart nedenfor). For det andet har den anført, at Unionen har enekompetence til at indgå konventionen, uanset hvilket af de to omhandlede retsgrundlag der er det korrekte (andet anbringende, jf. i den henseende afsnit B nedenfor). Den har givet udtryk for den formodning, at Rådet med sin fremgangsmåde kunstigt har ønsket at tilvejebringe en blandet aftale for på den måde at gøre det muligt for medlemsstaterne at optræde side om side med Unionen på internationalt plan.
41.

Da Spanien har hævdet, at de anførte catalanske bestemmelser gennemfører de omtvistede bestemmelser i vandrammedirektivet, påhviler det Kommissionen at modbevise dette anbringende. Under en traktatbrudssag påhviler det nemlig Kommissionen at godtgøre, at det hævdede traktatbrud foreligger. Det er Kommissionen, der skal fremføre de omstændigheder, som er nødvendige for, at Domstolen kan efterprøve, om der foreligger et traktatbrud, og Kommissionen kan ikke påberåbe sig nogen formodning herom ( 19 ).
Forordningens artikel 3 har overskriften »International kompetence«. Den bestemmer:

»1. Retterne i den medlemsstat, på hvis område centret for skyldnerens hovedinteresser befinder sig, har kompetence til at indlede insolvensbehandling. For selskabers og juridiske personers vedkommende anses det vedtægtsmæssige hjemsted for at være centret for skyldnerens hovedinteresser, medmindre andet godtgøres.

2. Befinder centret for skyldnerens hovedinteresser sig på en medlemsstats område, har retterne i en anden medlemsstat kun kompetence til at indlede insolvensbehandling mod denne skyldner, hvis han har et forretningssted på denne anden medlemsstats område. Denne insolvensbehandling kan kun omfatte den del af skyldnerens aktiver, som befinder sig på sidstnævnte medlemsstats område.

3. Er der indledt insolvensbehandling i henhold til stk. 1, bliver en insolvensbehandling, som senere indledes i henhold til stk. 2, en sekundær insolvensbehandling. Denne insolvensbehandling skal være en likvidation.«