Domstolens praksis viser, at der ikke er nogen tvivl om, at forbudet i artikel 34, stk. 1 mod foranstaltninger med tilsvarende virkning som kvantitative udførselsrestriktioner hindrer medlemsstaterne i at stille krav om en eksportlicens, selv om denne udleveres automatisk, øjeblikkeligt og gratis. Jeg vil minde om Domstolens afgørelse i sagen International Fruit Company (dom af 15. december 1971, sag 51-54/71, Recueil 1971, s. 1107 ff.), hvori det fastslås, at bortset fra undtagelserne i selve fællesskabsretten hindrer traktatens artikel 30 og 34, stk. 1 anvendelsen i forbindelserne inden for Fællesskabet af en national lovgivning, som opretholder et, omend blot formelt krav om import- eller eksportlicenser eller enhver anden lignende betingelse. Dette princip, der blev fastslået i et tilfælde, hvor de nationale myndigheder automatisk udstedte licenser eller uden videre tilstod fritagelse for pligten til at anmode herom, blev senere fuldt ud bekræftet i dommen 41/76, Donckerwolcke.

I nærværende sag er der ikke tale om, at eksportøren skal overholde en simpel formalitet. Som bekendt er eksporten af de omhandlede produkter i det enkelte tilfælde, i hvert fald faktisk, afhængig af, at et særligt organ udsteder en attest for varens opfyldelse af nogle kvalitetsnormer. Det er således klart, at hindringen for varernes frie omsætning er alvorligere end i tilfælde, hvor eksporten eller importen er afhængig af anmodningen om en licens, der herefter udleveres automatisk.

Dersom pålæggelsen af denne simple formalitet således i alle tilfælde skal anses som en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ restriktion, der er forbudt ifølge traktaten, udgør så meget desto mere forpligtelsen til at skaffe sig en kvalitetsattest eller en licens, som i praksis forudsætter en prøvelse af varens kvalitet, en sådan. Denne forpligtelses diskriminerende art er åbenlys, idet den kun angår varer til eksport og ikke produkter, som afsættes på fransk territorium.

Det er næppe nødvendigt at bemærke, at undtagelsesklausulen i traktatens artikel 36 ikke kan påberåbes, fordi pålæggelsen af udførselsrestriktioner for at beskytte et produkts kvalitet ikke er blandt de import- eller eksportrestriktioner, som denne regel undtagelsesvis retfærdiggør. Alligevel er det et spørgsmål, om det almennyttige formål, som forfølges med nævnte kontrol, kan føre til at anerkende dennes retmæssighed i øvrigt.

I mit forslag til afgørelse i sag 41/76, Donckerwolcke, bemærkede jeg, at man ved at anse enhver foranstaltning, som har en restriktiv virkning på samhandelen inden for Fællesskabet eller vanskeliggør denne, som stridende mod traktatens artikel 30, ville undervurdere vigtigheden af formålene med de forskellige foranstaltninger eller rettere forholdet mellem de restriktive virkninger og et formål, som eventuelt stemmer overens med en fællesskabsinteresse. Hertil har jeg mindet om, at Domstolen i Kramersagen har udelukket, at statslige foranstaltninger, der begrænser udøvelsen af fiskeriet med det formål at bevare havets ressourcer, udgør foranstaltninger med tilsvarende virkning som kvantitative udførselsrestriktioner, selv om de umiddelbart bevirker en indskrænkning af omfanget af produktionen og følgelig af samhandelen (dom af 14. juli 1976 i de forenede sager 3, 4 og 6/76).

I betragtning af denne nylige domspraksis er det spørgsmålet, om den samme løsning ikke også har gyldighed for en handelsmæssig ordning, som tilsigter at sikre et godt kvalitetsniveau for den nationale produktion til eksport. Ifølge den franske regerings repræsentant er fomålet med den omhandlede ordning i virkeligheden ikke at begrænse den franske eksport men at sikre det eksporterede produkts kvalitet og beskytte den nationale produktions renommé i udlandet, idet der imidlertid samtidig gives forbrugeren i Fællesskabet en garanti.

Domstolens praksis indeholder et fortilfælde af en vis interesse: dommen af 26. februar 1975 i sag 63/74 (Cadsky mod Istituto Nazionale per il Commercio estero, Sml. 1975, s. 281) vedrørende en økonomisk byrde, der pålægges eksportørerene i forbindelse med en medlemsstats kvalitetskontrol, som kun udføres med hensyn til produkter, der er bestemt til de udenlandske markeder, og som er forbundet med et forbud mod at eksportere produkter, der ikke svarer til de kvalitetsnormer, der er opstillet i den nationale lovgivning. Domstolen har i denne afgørelse ladet den mulighed stå åben, at en sådan hindring for den frie omsætning, i mangel af en fællesskabsordning for kvalitetskontrol, kan betragtes som lovlig. Imidlertid må det, rent bortset fra denne indrømmelses fuldstændigt hypotetiske karakter, bemærkes, at der i sagen var tale om en kontrol med hensyn til frugt og grønsager, og at på dette område indeholder fællesskabsreglerne vedrørende markedsordningen for disse varer fælles kvalitetsnormer, som finder anvendelse ved omsætningen af alle de produkter, der er omfattet heraf, hvad enten de er beregnet til eksport eller til forbrug i produktionslandet. De særlige træk ved reglerne på landbrugsområdet og opretholdelsen af de nationale bestemmelser, indtil de erstattes af en fælles ordning, er måske forklaringen på Domstolens antagelse af, at en kvalitetskontrol kan være lovlig, indtil der indføres en fællesskabsordning. Men det ville stride mod nævnte afgørelses indhold og sammenhæng at fortolke den, som om den anerkendte lovligheden af en tvungen national kvalitetskontrol alene for eksportbestemte produkter uden for det specielle landbrugsområde og også i mangel af fællesskabsregler for kvaliteten.

Når jeg siger dette, agter jeg selvfølgelig ikke at benægte nytten af kvalitetsnormer. Selv om de blot anvendes ved eksport, kan dette fuldt ud stemme overens med traktaten, dersom de pågældende eksportører og producenter frivilligt kan underkaste sig kontrollen for at øge deres produkts anseelse, ligesom det er fastslået med hensyn til anvendelsen af et nationalt kvalitetsmærke, som den tidligere omtalte Cadsky-sag drejede sig om (generaladvokat Trabucchi's forslag til afgørelse, Sml. 1975, s. 293). Men det er i hvert fald ikke muligt at anerkende en obligatorisk kontrol, på hvis resultat staten lader produktets eksport bero, i tilfælde, hvor kontrollen ikke tillige omfatter alle de produkter, der er bestemt til afsætning inden for landets grænser. Enhver forskelsbehandling af produkter under hensyn til deres bestemmelsessted er i strid med fællesmarkedets fundamentale enhed.