Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Præjudicielle spørgsmål - Domstolens kompetence - grænser - identificering af spørgsmålets genstand

(Art. 234 EF)

2. Præjudicielle spørgsmål - Domstolens kompetence - grænser - åbenbart irrelevant spørgsmål

(Art. 234 EF)

3. Etableringsfrihed - frie kapitalbevægelser - traktatens bestemmelser - anvendelsesområde - national lovgivning om erhvervelse af fast ejendom - omfattet

[Art. 44, stk. 2, litra e), EF; Rådets direktiv 88/361, bilag I]

4. Frie kapitalbevægelser - restriktioner med hensyn til erhvervelse af fast ejendom - ordning med forudgående tilladelse til erhvervelse af fast ejendom - lovligt - ordning med forudgående tilladelse til erhvervelse af byggegrunde - ulovlig

(Art. 56 EF-60 EF)

Sammendrag

1. Skønt Domstolen i henhold til artikel 234 EF ikke har kompetence til at anvende en fællesskabsregel på et bestemt tilfælde og dermed til at bedømme en national bestemmelse efter denne regel, kan den dog, som led i det ved denne artikel indførte judicielle samarbejde, på grundlag af oplysningerne i sagens akter forsyne en national domstol med de fællesskabsretlige fortolkningselementer, som kan være hensigtsmæssige for den ved vurderingen af denne bestemmelses virkninger.

( jf. præmis 22 )

2. Den omstændighed, at alle elementer i en sag kun har tilknytning til én medlemsstat, medfører ikke, at de præjudicielle spørgsmål, der er forelagt Domstolen under sagen, ikke bør besvares. Det tilkommer nemlig principielt alene de nationale retter at vurdere på grundlag af omstændighederne i den konkrete sag, såvel om en præjudiciel afgørelse er nødvendig for, at de kan afsige dom, som relevansen af de spørgsmål, de forelægger Domstolen. En afvisning fra realitetsbehandling af en anmodning fra en national ret er kun mulig, hvis det viser sig, at den ønskede fortolkning af fællesskabsretten åbenbart savner enhver forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand.

( jf. præmis 24 og 25 )

3. Nationale foranstaltninger, der regulerer erhvervelsen af fast ejendom og forbyder oprettelse af sekundærboliger i bestemte områder på grund af tvingende hensyn til den fysiske planlægning, skal respektere traktatens bestemmelser om frie kapitalbevægelser.

For det første er der nemlig forbundet kapitalbevægelser med at gøre brug af retten til at erhverve, udnytte og afhænde fast ejendom på en anden medlemsstats område, hvilken ret udgør et nødvendigt supplement til etableringsfriheden, således som det fremgår af artikel 44, stk. 2, litra e), EF.

For det andet omfatter kapitalbevægelser de transaktioner, hvorved valutaudlændinge foretager investeringer i fast ejendom på en medlemsstats område, således som det fremgår af nomenklaturen for kapitalbevægelser omhandlet i bilag I til direktiv 88/361 om gennemførelse af traktatens artikel 67 [denne artikel blev ophævet ved Amsterdam-traktaten], og denne nomenklatur bevarer sin vejledende værdi for definitionen af begrebet kapitalbevægelser.

( jf. præmis 28-30 )

4. Artikel 56 EF-60 EF er ikke til hinder for en procedure om afgivelse af forudgående erklæring som den, der er fastsat i ordningen for erhvervelse af faste ejendomme i henhold til Salzburger Grundverkehrsgesetz 1997 (delstaten Salzburgs lov om erhvervelse og salg af fast ejendom, SGVG), hvorefter enhver erhverver af fast ejendom skal fremlægge en erklæring, hvori han angiver, at han er østriger eller statsborger i en anden medlemsstat, og at han vil benytte grunden til sin hovedbopæl eller til et erhvervsmæssigt formål.

Selv om denne foranstaltning efter selve sit formål indebærer en begrænsning af kapitalbevægelserne, kan en sådan begrænsning tillades, såfremt de nationale regler, som det er tilfældet med den omhandlede ordning, forfølger et formål i almenhedens interesse uden at være diskriminerende, og såfremt de er i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet, dvs. hvis det samme resultat ikke kan opnås ved mindre indgribende foranstaltninger.

Hvad angår den første betingelse kan begrænsninger i oprettelsen af sekundærboliger i et bestemt geografisk område, som en medlemsstat fastsætter af hensyn til den fysiske planlægning for at opretholde en fast bosiddende befolkning og en økonomisk virksomhed, der er uafhængig af turisterhvervet, antages at bidrage til opfyldelse af et formål i almenhedens interesse. Denne konstatering støttes yderligere af de øvrige hensyn, som kan ligge til grund for sådanne foranstaltninger, såsom hensynet til beskyttelsen af miljøet. Desuden fremgår det af SGVG's bestemmelser, at de ikke medfører nogen forskelsbehandling af østrigske købere og personer bosat i andre medlemsstater, som gør brug af deres traktatsikrede friheder.

Hvad angår den anden betingelse er en bestemmelse, hvorefter der af hensyn til den fysiske planlægning skal afgives en erklæring, inden en byggegrund erhverves, og for hvis tilsidesættelse der kan fastsættes sanktioner, i overensstemmelse med fællesskabsretten. Proceduren efter SGVG har hvad angår det principielle i det væsentlige vejledende karakter. Minimumskravet om afgivelse af en forudgående erklæring har den fordel frem for en kontrolprocedure - der først kan gennemføres efterfølgende - at den giver køberen en vis retssikkerhed. Desuden er der grund til at antage, at visse af de skader, som kan opstå ved en hurtig gennemførelse af byggeprojekter, og som vanskeligt kan erstattes, kan forebygges bedre ved en forudgående undersøgelse. Kravet om en forudgående erklæring kan derfor anses for en foranstaltning, der supplerer de straffesanktioner og det søgsmål med henblik på ophævelse af salget, som myndighederne kan anlægge ved de nationale domstole. Herefter kan dette aspekt af den ved SGVG indførte procedure anses for at være foreneligt med fællesskabsretten.

Derimod er artikel 56 EF-60 EF til hinder for en procedure med forudgående indhentning af tilladelse som den, der er foreskrevet i den omhandlede ordning, hvorefter der skal indhentes tilladelse til erhvervelse af fast ejendom, når den kompetente myndighed ikke har udstedt attest på grundlag af nævnte erklæring.

De begrænsninger af de frie kapitalbevægelser, der følger af kravet om en forudgående tilladelse, vil nemlig kunne bringes af vejen ved at indføre en passende ordning med afgivelse af en forudgående erklæring, uden at dette vil skade effektiviteten af de formål, der forfølges med bestemmelserne.

( jf. præmis 32-37, 40 samt domskonkl. )