RETTENS DOM (Tredje Afdeling)

28. marts 1995

Sag T-12/94

Frédéric Daffíx

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Tjenestemænd — fjernelse fra tjenesten — begrundelse«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-233

Angående:

Påstand om annulation af Kommissionens afgørelse om at fjerne sagsøgeren fra tjenesten.

Udfald:

Annullation.

Resumé af dom

Efter anmodning fra sagsøgeren, der var ansat som tjenestemand i Kommissionen (GD X), udbetalte Newscom SA, der er underentreprenør for Kommissionen, ham 450000 BFR mod præsentation af tre ordresedler. Den første ordreseddel var underskrevet af sagsøgeren, efter bemyndigelse, mens de to øvrige bar den daværende vicekontorchef i GD X, M. 's underskrift.

M. forklarede, at hans underskrift på de to ordresedler var forfalsket, samt at ingen af de tre ordresedler vedrørte ydelser bestilt hos Newscom. På grundlag af disse oplysninger blev der indledt disciplinærsag mod sagsøgeren.

Sagsøgeren bestred ikke at have modtaget et beløb på 450000 BFR fra Newscom, men han havde angiveligt videregivet pengene til fru Lombaerts, der arbejdede for »Haute definition TV«, Paris, mod tre kvitteringer med hendes underskrift. Til trods for sagsøgerens gentagne forklaringer om fru Lombaerts' identitet formåede Kommissionen ikke at finde hende.

Under en afhøring foretaget af en af de tjenestemænd, der var blevet pålagt at undersøge sagen, forklarede sagsøgeren, at han havde beholdt pengene. Senere under forklaringen havde sagsøgeren imidlertid tilbagekaldt sin »tilståelse«, og han nægtede at underskrive referatet af afhøringen med den begrundelse, at der så ville foreligge en erkendelse af falsk.

Ifølge indberetningen til Disciplinærrådet, jf. artikel 1 i bilag IX til tjenestemandsvedtægten, blev det af ansættelsesmyndigheden lagt sagsøgeren til last, at han »har forfalsket tre ordresedler, lydende på en af Kommissionens underentreprenører, selskabet Newscom, der på dette grundlag udbetalte sagsøgeren et kontant beløb på 450000 BFR, som sagsøgeren tilegnede sig«.

Disciplinærrådet anførte i sin udtalelse, at det dels ikke kunne anses for bevist, at sagsøgeren havde forfalsket ordresedlerne, dels at muligheden for, at sagsøgeren havde overgivet det pågældende beløb til en fru Lombaerts, ikke kunne udelukkes. Men navnlig under hensyn til, at sagsøgeren ikke havde foretaget en forudgående kontrol af fru Lombaerts' identitet, fandt Disciplinærrådet, at sagsøgeren groft havde tilsidesat sine pligter. Rådet anbefalede ansættelsesmyndigheden at anvende degradation som disciplinær sanktion over for sagsøgeren.

Den 18. marts 1993 traf ansættelsesmyndigheden den afgørelse, som blev anfægtet under sagen, hvor det bl.a. var lagt til grund, at sagsøgeren havde vedgået at have udfærdiget de tre ordresedler (anden betragtning), at sagsøgeren havde bestridt at have forfalsket sin foresattes underskrift på den anden og tredje ordreseddel (tredje betragtning), at sagsøgeren ved hjælp af de tre ordresedler havde foranlediget selskabet Newscom til at udbetale sig et kontant beløb på i alt 450000 BFR (fjerde betragtning), og at sagsøgerens forklaringer dels om overgivelsen af pengene til tredjemand, dels om dennes identitet var divergerende og ofte indbyrdes modstridende, hvorfor de ikke kunne tillægges betydning (femte betragtning). Ifølge ansættelsesmyndigheden »må det således lægges til grund, at Frédéric Daffix har tilegnet sig et beløb på 450000 BFR, som han modtog i kontanter fra selskabet i Newscom« (sjette betragtning). Det hed endvidere, at denne antagelse var støttet af sagsøgerens »tilståelse« (syvende betragtning), selv om han nægtede at underskrive referatet af den nævnte afhøring (ottende betragtning). Det var således ansættelsesmyndighedens opfattelse, at »de forhold, der lægges sagsøgeren til last, må anses for et usædvanlig groft tilfælde af pligtforsømmelse, som må rejse tvivl om selve det tillidsforhold, der må kræves mellem institutionen og hver enkelt af dennes ansatte samt at en sådan adfærd kan begrunde en sanktion, som er mere vidtgående end den af Disciplinærrådet anbefalede« (niende — og sidste — betragtning). Ansættelsesmyndigheden besluttede således, at sagsøgeren som disciplinær sanktion skulle fjernes fra tjenesten.

Spørgsmålet, om anbringendet om, at den anfægtede afgørelse ikke var tilstrækkeligt begrundet, kunne antages til realitetsbehandling

Retten udtalte, at i lyset af den betydning, der tillægges pligten til begrundelse ved udøvelsen af fællesskabsinstitutionernes beføjelser, og som har fundet udtryk såvel i EØF-traktatens artikel 190 som i tjenestemandsvedtægtens artikel 25, stk. 2, kan Fællesskabets retsinstanser tage stilling til et anbringende om, at en akt fra en af Fællesskabets institutioner mangler begrundelse, ligesom disse kan påkende dette spørgsmål ex officio, da det angår et grundlæggende retsprincip (præmis 31).

Henvisning til: Retten, 28. januar 1992, sag T-45/90, Speybrouck mod Parlamentet, Sml. II, s. 33, præmis 89; Retten, 13. december 1990, sag T-115/89, González Holguera mod Parlamentet, Sml. II, s. 831, præmis 37; Retten, 14. juli 1994, sag T-534/93, Grynberg og Hall mod Kommissionen, Sml.Pers. II, s. 595, præmis 59.

Spørgsmålet, om den anfægtede retsakt manglede begrundelse

Herom bemærkedes, at pligten til at begrunde en bebyrdende afgørelse har til formål såvel at give afgørelsens adressat oplysninger, der er tilstrækkelige til at fastslå, om afgørelsen er korrekt, som at muliggøre domstolskontrol (præmis 32).

Henvisning til: Domstolen, 26. november 1981, sag 195/80, Michel mod Parlamentet, Sml. s. 2861, præmis 22; Domstolen, 21. juni 1984, sag 69/83, Lux mod Revisionsretten, Sml. s. 2447, præmis 36; Retten, 20. marts 1991, sag T-l/90, Pérez-Minguez Casariego mod Kommissionen, Sml. II, s. 143, præmis 73.

Når ansættelsesmyndigheden pålægger en tjenestemand en disciplinær sanktion, skal begrundelsen for ansættelsesmyndighedens afgørelse klart angive, hvilke forhold der konkret lægges tjenestemanden til last, samt de overvejelser, ansættelsesmyndigheden har baseret en bestemt sanktion på. Såfremt den af ansættelsesmyndigheden valgte sanktion er strengere end den, Disciplinærrådet har indstillet, skal det endvidere af afgørelsen klart fremgå, hvorfor ansættelsesmyndigheden har fraveget Disciplinærrådets udtalelse (præmis 33).

Henvisning til: Domstolen, 29. januar 1985, sag 228/83, F. mod Kommissionen, Sml. s. 275, præmis 35.

Under henvisning til de faktiske omstændigheder, der var lagt sagsøgeren til last, bemærkede Retten, at ansættelsesmyndigheden i afgørelsens sidste betragtning havde kvalificeret forholdet som »usædvanligt groft«. Afgørelsen angav imidlertid ikke klart, hvilke af de faktiske forhold der var lagt sagsøgeren til last, som kan kvalificeres således. Det fandtes navnlig ikke at fremgå af afgørelsen, hvorvidt klagepunktet om, at ordresedlerne var forfalskede, efter ansættelsesmyndighedens opfattelse måtte anses for bevist, således at dette, tillige med de øvrige »påtalte forhold«, foranledigede ansættelsesmyndigheden til at træffe afgørelse om, at sagsøgeren skulle fjernes fra tjenesten. Under hensyn til, at sagsøgeren havde bestridt at have forfalsket underskrifterne på ordresedlerne, og at Disciplinærrådet ikke anså det for bevist, at sagsøgeren havde forfalsket ordresedlerne, måtte det ifølge Retten påhvile ansættelsesmyndigheden udtrykkeligt at angive de nærmere omstændigheder, den på dette punkt havde lagt til grund for sin afgørelse (præmis 34, 35 og 36).

For så vidt angår afgørelsens sjette betragtning bemærkede Retten, at sagsøgeren havde oplyst, at han videregav de 450000 BFR til fru Lombaerts, og at han til støtte herfor fremlagde tre kvitteringer, angiveligt underskrevet af hende. Disse tre kvitteringer sås imidlertid ikke omtalt, hverken i femte betragtning eller andetsteds i afgørelsen (præmis 37, 38 og 39).

Retten fandt det ikke tilstrækkeligt, at ansættelsesmyndigheden forkastede tjenestemandens forldaringer om, at han havde overgivet det omtvistede beløb til tredjemand, når det ikke udtrykkeligt var oplyst, hvorfor de af ham påberåbte beviser efter ansættelsesmyndighedens opfattelse ikke kunne antages at underbygge hans forldaringer, navnlig når hensås til, at Disciplinærrådet ikke fandt, at muligheden for, at sagsøgeren havde overgivet det pågældende beløb til fru Lombaerts, kunne udelukkes (præmis 40).

Den konklusion, der udledes af afgørelsens sjette betragtning, havde ifølge Retten imidlertid ikke støtte i sagsøgerens »tilståelse« som sådan, idet denne, der i øvrigt senere blev tilbagekaldt, efter afgørelsens egen ordlyd kun kunne anses for en subsidiær begrundelse for den vurdering, ansættelsesmyndigheden allerede havde anlagt (præmis 41).

Det udtaltes, at de eneste grunde, der var nævnt i afgørelsen, til at ansættelsesmyndigheden fraveg Disciplinærrådets udtalelse, findes i slutningen af afgørelsens sidste betragtning. Disse grunde var uklart og generelt formuleret og måtte anses for en standardbegrundelse, der ville kunne finde anvendelse i alle tilfælde, hvor ansættelsesmyndigheden vil skærpe en sanktion i forhold til det rådgivende organs indstilling, uanset hvad årsagen hertil måtte være. Betragtningen nævnte intet om de særlige grunde, der havde ført til, at ansættelsesmyndigheden i den konkrete sag valgte at anvende fjernelse fra tjenesten som sanktion i stedet for degradation som foreslået af Disciplinærrådet (præmis 44 og 45).

Retten fandt således, at betragtningerne til den omtvistede afgørelse ikke gav grundlag for, at den kunne foretage en egentlig kontrol med lovligheden af den anfægtede beslutning (præmis 47).

De yderligere oplysninger og forklarende bemærkninger, som Kommissionen var fremkommet med under sagens mundtlige behandling, kunne ikke opveje den manglende begrundelse for den anfægtede afgørelse. En sådan praksis kan ifølge Retten under ingen omstændigheder godtages for så vidt angår en afgørelse, hvormed ansættelsesmyndigheden afslutter en disciplinærsag, der munder ud i en usædvanlig tungtvejende sanktion, nemlig at den pågældende fjernes fra tjenesten, en sanktion, som i øvrigt ikke var nævnt i Disciplinærrådets udtalelse. I et sådant tilfælde skal pligten til at begrunde en bebyrdende afgørelse fortolkes snævert, hvilket indebærer, at en efterfølgende afhjælpning klart er udelukket for at sikre, at princippet om ret til kontradiktion til fulde overholdes ved behandlingen af disciplinærsager (præmis 48 og 49).

Konklusion:

Kommissionens afgørelse af 18. marts 1993 om, at sagsøgeren fjernes fra tjenesten, annulleres.