FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT J.-P. WARNER

FREMSAT DEN 25. OKTOBER 1977 ( 1 )

Høje Ret.

Efter min mening er dette en enkel sag, der i det væsentlige ikke frembyder nogen vanskelighed. De punkter, der er rejst under retsforhandlingerne, har imidlertid været så vidtrækkende, at jeg tror at måtte tage mere af Domstolens tid, end sagen måske egentlig fortjener.

Sagen kommer for Domstolen ved forelæggelse af et præjudicielt spørgsmål fra den nederlandske Tariefcommissie. Sagsøger i sagen for Tariefcommissie er Enka BV, tidligere Enka Glanzstoff BV, som jeg vil kalde »Enka«. Sagsøgte er inspektøren for told og forbrugsafgifter i Arnhem (»de inspecteur der invoerrechten en accijnzen te Arnhem«).

De omstændigheder, der ligger til grund for tvisten mellem de to parter, er følgende.

Enka er medlem af den velkendte AKZO-gruppe. Et irsk selskab, Ferenka Ltd., som også er medlem af denne gruppe, fremstiller i Irland stålkord, som bruges ved fremstillingen af dæk. Selskabet benytter til fremstillingen heraf ståltråd fra Forbundsrepublikken Tyskland. Stålkorden sendes fra Irland via Rotterdam til et toldoplag i Arnhem, som bestyres af Enka, hvor varerne afventer eventuelle ordrer fra kunder inden for EØF eller uden for EØF. Mens varerne ligger på toldoplag forbliver de Ferenka Ltd.'s ejendom.

Den 28. august 1973 indgik Ferenka Ltd. en kontrakt med Goodyear S.A. om salg til sidstnævnte af et parti stålkord, der skulle leveres til Goodyear S.A.'s fabrik i Colmar-Berg i Luxembourg. Partiet blev leveret som aftalt fra toldoplaget i Arnhem. Dengang skulle der i henhold til overgangsbestemmelserne i tiltrædelsesakten stadig opkræves afgifter, skønt begrænsede, på import fra de nye medlemsstater til det oprindelige Fællesskab: se aktens artikel 32 og 46. Der er enighed om, at toldværdien af dette parti stålkord skulle beregnes ud fra den pris, som Goodyear S.A. havde betalt (197261,97 DM), men der er uenighed mellem parterne for Tariefcommissie om en række punkter ved beregningen. Forelæggelsen for denne Domstol fra Tariefcommissie vedrører kun et af disse punkter, nemlig om omkostningerne ved oplæggelsen skulle fratrækkes prisen ved denne beregning. Enka siger, at det skulle de. Sagsøgte siger, at det skulle de ikke.

Jeg nævnte for et øjeblik siden, at argumentationen i sagen havde været vidtrækkende. Til min overraskelse blev der imidlertid under sagen ikke henvist til den Konvention om Ansættelse af Varers Toldværdi, som blev underskrevet i Bruxelles den 15. december 1950, og som trådte i kraft den 28. juli 1953, skønt bestemmelserne i denne konvention er det egentlige grundlag for den relevante lovgivning.

Som bekendt er alle medlemsstater kontraherende parter, for så vidt angår denne konvention. Den indeholder i tillæg I den »Værdidefinition«, som alle de kontraherende parter ved artikel II forpligtede sig til at optage i sin interne lovgivning, og i tillæg II de »Forklarende Noter«, som alle kontraherende parter ved artikel III forpligtede sig til at overholde ved anvendelsen af Værdidefinitionen.

Artikel I i Værdidefinitionen lyder således:

»(1) Ved opkrævning af toldafgifter skal værdien af varer, der er indført til indenlandsk forbrug, beregnes efter normalprisen, hvorved forstås den pris, som de pågældende varer på det tidspunkt, da tolden forfalder til betaling, ville indbringe i det frie marked ved omsætning mellem en køber og en sælger, som var indbyrdes uafhængige.

(2) Normalprisen for indførte varer skal fastlægges ud fra følgende forudsætninger:

(a) at varerne regnes som værende leveret til køberen i den havn eller på den plads, hvor de føres ind i landet; og

(b) at sælgerende afholder samtlige omkostninger, gebyrer og udgifter ved handelen og ved varens levering i den pågældende havn eller på den pågældende plads; men

(c) at enhver toldafgift eller skat, der måtte være at erlægge i importlandet, påhviler køberen.«

Der er tre punkter, som jeg mener bør understreges:

1. Kriteriet for toldværdien er den pris, som de pågældende varer ville indbringe ved et hypotetisk salg under de i Definitionen omhandlede betingelser. Denne pris kaldes »normalprisen«.

2. Dette hypotetiske salg forudsættes at finde sted »på det tidspunkt, da tolden forfalder til betaling«.

3. Det er karakteristisk for dette hypotetiske salg, at »varerne … levere[s] til køberen i den havn eller på den plads, hvor de føres ind i landet«, og at »sælgeren afholder samtlige omkostninger, gebyrer og udgifter ved handelen og ved varens levering i den … havn eller på den … plads [hvor de føres ind i landet]« med den virkning, at han overvælter dem på køberen, således at de er inkluderet i normalprisen.

Jeg behøver ikke besvære Domstolen med de to andre artikler i Definitionen. Artikel II præciserer begrebet »en handel i det frie marked mellem en køber og en sælger, som er indbyrdes uafhængige«, mens artikel III foreskriver, hvordan normalprisen skal fastsættes, når de varer, der skal værdiansættes, er undergivet en industriel ejendomsret. Jeg bliver imidlertid nødt til at citere tre af de forklarende noter i tillæg II, nemlig noterne 1, 2 og 5 under overskriften »Tilføjelse til artikel I«:

Note 1

Det i stk. (1) i artikel I omhandlede »tidspunkt, da tolden forfalder til betaling«, skal bestemmes i overensstemmelse med de enkelte landes lovgivning og kan f.eks. være det tidspunkt, da angivelsen til frit forbrug indleveres eller noteres, tidspunktet for toldens betaling eller det tidspunkt, da varerne frigives.

Note 2

De i stk. (2) (b) i artikel I omhandlede »omkostninger, gebyrer og udgifter« omfatter bl.a. en hvilken som helst af følgende poster:

— transport og fragt,

— forsikring,

— provision,

— mæglersalær,

— omkostninger, gebyrer og udgifter ved udarbejdelse uden for importlandet af dokumenter nødvendige for varens indførsel i importlandet, herunder konsulatgebyrer,

— told og afgifter, der påløber uden for importlandet, bortset fra sådanne, som varen er blevet fritaget for, eller sådanne, som er blevet godtgjort eller skal godtgøres,

— omkostninger ved emballage med undtagelse af sådan, som toldbehandles som særskilte varer, samt omkostninger til emballering (arbejdsløn, materialer eller andet),

— og indladningsafgifter. …

Note 5

Formålet med Værdidefinitionen er at gøre det muligt i hvert enkelt tilfælde at beregne den told, der skal betales, på grundlag af den pris, hvortil indførte varer frit vil kunne erhverves af enhver køber i det frie marked i den havn eller på den plads, hvor varen føres ind i landet. Den er et begreb til almindelig anvendelse og gælder, hvad enten de pågældende varer faktisk indføres i henhold til en salgskontrakt eller ej, og uanset bestemmelserne i en sådan salgskontrakt.

Anvendelsen af Definitionen medfører imidlertid en undersøgelse af de på tidspunktet for værdiansættelsen gældende priser. Når indførte varer er genstand for bona fide omsætning, kan i praksis den pris, der er betalt eller skal betales ved den pågældende handel, i almindelighed anses som et gyldigt udtryk for den i Definitionen nævnte normalpris. I betragtning heraf kan den pris, der er betalt eller skal betales, med rimelighed anvendes som grundlag for værdiansættelsen, og det anbefales toldmyndigheder at godkende denne pris som den pågældende vares værdi, dog med forbehold af:

(a) behørige foranstaltninger til forhindring af toldsvig ved hjælp af priser eller kontrakter, der er falske eller fiktive; og

(b) sådanne ændringer i denne pris, som måtte anses for nødvendige på grund af omstændigheder, der adskiller kontrakten fra det i Værdidefinitionen indeholdte teoretiske begreb.

Ændringer i henhold til ovenstående stk. (b) kan i særdeleshed være påkrævet for de i stk. (2) i artikel I og i note 2 i tillægget til artikel I omhandlede fragtudgifter og andre omkostninger eller for rabatter eller andre prisnedsættelser, der ydes eneagenter eller enekoncessionshavere, eller for enhver unormal rabat eller fradrag i den almindelige konkurrencepris.

For så vidt den forklarende note nr. 1 hedder det i de forklarende bemærkninger, som Toldsamarbejdsrådets værdiansættelseskomité har udarbejdet i henhold til Konventionens artikel VI (s. 28):

»Efter samtlige toldlovgivninger er det tidspunkt, da tolden forfalder til betaling, et faktisk spørgsmål. Det kan f.eks. være datoen, da angivelsen af varerne til frit forbrug er forskriftsmæssigt indleveret eller noteret, datoen for toldens betaling eller den dato, da varerne kan frigives. Disse forskellige tidspunkter ligger mellem det tidspunkt, da importøren indleverer sine papirer til fortoldning, og det tidspunkt, da fjernelsen af varerne tillades. I de fleste tilfælde udgør dette interval nogle få timer eller maksimalt en eller to dage. Den forklarende note nr. 1 til artikel I tolererer disse beskedne forskelle mellem lovgivningen i medlemsstaterne.«

For så vidt angår den forklarende note nr. 5 finder man følgende kommentarer i de nævnte forklarende bemærkninger (henholdsvis s. 32 og s. 41-42):

»Denne note bestemmer ganske vist, at den pris, der er betalt eller skal betales, uden ulempe kan anvendes som grundlag for ansættelsen af importerede varer, som er genstand for bona fide omsætning, men den opstiller ikke herved en anden regel, der kan træde i stedet for den ved Definitionen hjemlede normalpris. Et sådant alternativ er ikke tænkeligt, ikke alene fordi Definitionen udelukker muligheden af at anvende en dobbeltregel, men også fordi den pris, der er betalt eller skal betales, og som følger af en kontrakt, der opfylder alle Definitiones betingelser, kun er en konkret anvendelse af Definitionens begreb.

Varer fortoldet ved fraførsel fra toldoplag

Den forklarende note nr. 5 til artikel 1 kan også anvendes ved ansættelse af varer, der skal angives til frit forbrug efter at have været anbragt på toldoplag. Den pris, der er betalt eller skal betales for det køb, i henhold til hvilket disse varer er importeret, kan således udgøre et gyldigt grundlag for ansættelsen af deres toldværdi. Det forhold, at der er forløbet et stykke tid mellem tidspunktet for dette salg og tidspunktet for varernes fortoldning ved fraførsel fra toldoplag, udgør ikke i sig selv en tilstrækkelig grund til at antage, at prisen ikke længere kan anvendes, men der kan være særlige omstændigheder (langt ophold eller bearbejdning på toldoplag etc.), hvor den pris, der er betalt eller skal betales for dette køb, ikke længere giver en korrekt vejledning om normalprisen. Man må så ved ansættelsen af disse varer henholde sig til principperne i kapitel IV [dvs. de principper, der gælder, når der skal ske ansættelse på andet grundlag end den pris, der er betalt eller skal betales]. Man kan f.eks. som kriterium anvende de priser, der gælder ved angivelsen af varerne til frit forbrug. Ved ansættelsen af varer, der har undergået en bearbejdning på toldoplag, kan man i visse tilfælde bestemme den merværdi, der skyldes denne forarbejdning, og lægge det tilsvarende beløb til den pris, der er fastsat ved den købsaftale, hvorefter varerne er blevet importeret.

Anvendelsen af den forklarende note udelukker ikke muligheden af, at man for varer, der skal fortoldes ved fraførsel fra toldoplag, anvender en toldværdi, der bygger på den pris, der er aftalt ved et køb, indgået for disse varer mellem tidspunktet for anbringelsen på toldoplag og fortoldningen ved fraførsel fra toldoplag. Normalt kan en sådan pris imidlertid kun udgøre et gyldigt grundlag for ansættelsen, hvis det drejer sig om prisen for det køb, i henhold til hvilket varerne fortoldes med henblik på fri omsætning«.

Det synes klart, at disse forklarende bemærkninger indirekte bestemmer, at, for så vidt angår varer, der bliver fortoldet ved fraførsel fra toldoplag, må omkostningerne ved oplæggelsen som sådanne ikke indgå i normalprisen. Selvfølgelig er disse forklarende bemærkninger, i modsætning til selve Værdidefinitionen og de forklarende noter hertil, ikke bindende, men er udstedt »som rettesnor for Definitionens anvendelse« (se Konventionens artikel VI, afsnit c). Men efter min mening ville det ikke stemme med Værdidefinitionen, hvis man lod omkostninger ved oplæggelse indgå i normalprisen, idet Værdidefinitionen har til formål at fastsætte et ensartet kriterium for ansættelse af varerne på det tidspunkt, da tolden forfalder til betaling, hvad enten disse varer er blevet importeret direkte til frit forbrug, eller de er blevet undergivet anden toldprocedure, såsom toldoplag.

Ganske vist kan tiden ændre en vares værdi, hvilket anerkendes af de forklarende bemærkninger. Dette kan ske, ikke blot fordi markedspriserne normalt udviser svingninger, men fordi nogle varer efter deres natur stiger i værdi, efterhånden som tiden går (f.eks. visse vine), mens andre falder i værdi (f. eks. de fleste biler). Men ændringer i varens værdi på grund af tiden er der taget højde for i den regel, som Værdidefinitionen opstiller, nemlig at varerne skal ansættes på det tidspunkt, da tolden forfalder til betaling, hvilket tidspunkt for varer, der fortoldes efter toldoplag, er tidspunktet for deres fraførsel fra toldoplaget.

Det er ligeledes korrekt, at oplæggelse af varer kan gøre det muligt for sælger at levere hurtigt og herved opnå en bedre pris. Der er ingen grund til at gøre opmærksom på, at Definitionen, når der er tale om varer, som kun kan sælges på de i Værdidefinitionen angivne betingelser, hvis de sælges hurtigt, forudsætter, at de sælges hurtigt. Men i almindelighed omfatter normalprisen efter Definitionen ikke noget beløb for bonus for hurtig levering. Dette skyldes, at formålet med Definitionen er at give et objektivt kriterium for ansættelse af bestemte varer, på et givet tidspunkt og på et givet sted, uafhængigt af arten af de omstændigheder, der har givet anledning til importen. Disse omstændigheder behøver ikke en gang at være af kommerciel art, f.eks. når der er tale om gaver, eller når der er tale om ting, købt af en turist udenlands. Endog hvor disse omstændigheder er kommercielle, er der ikke nødvendigvis tale om noget salg. (Se kapitel IX i de forklarende bemærkninger om disse forskellige mulige omstændigheder). Jeg overser ikke, at Domstolen i sag 27/70 Edding mod Hauptzollamt Hamburg-St. Annen (Sml. 1970, s. 205; org.ref. Recueil 1970, s. 1035) kendte for ret, at når bestemte varer var blevet importeret ad luftvejen i stedet for ad søvejen, hvilket var den mest almindelige og billigste transportmåde, så skulle de yderligere omkostninger ved import ad luftvejen medregnes ved ansættelse af toldværdien. For at udskille denne sag er det efter min mening tilstrækkeligt, at »transport og fragt« til »den havn eller … plads, hvor de føres ind« ifølge Værdidefinitionen, som præciseret ved de forklarende noter udtrykkeligt skal indregnes i normalprisen. Men det skal bemærkes, at Domstolens afgørelse i nævnte sag tildels var støttet på en udtalelse fra værdiansættelseskomiteen (udtalelse VIII), som siden er blevet trukket tilbage.

Artikel IV i Konventionen bestemmer, at enhver kontraherende part kan tilpasse værdidefinitionens tekst a) ved at indsætte sådanne bestemmelser fra de forklarende noter, som den måtte anse for nødvendige, og b) ikke alene ved at give teksten en sådan juridisk udformning, som måtte være nødvendig for dens anvendelse i den pågældende parts interne lovgivning, men også »ved tilføjelse af supplerende bestemmelser til klarlægning af Definitionens mening«.

Det vigtigste dokument inden for Fællesskabets lovgivning om ansættelse af varers toldværdi er Rådets forordning (EØF) nr. 803/68 af 27. juni 1968 (EFT 1968 I), s. 163; org.ref. JO L 148/6 af 28. 6. 1968, s. 10.).

Som præamblen til den forordning gør det helt klart, er dens formål at tilpasse Værdidefinitionen og de forklarende noter til de krav, som EØF-traktatens toldunion stiller, således at der kan sikres en ensartet anvendelse af den fælles toldtarif i alle medlemsstater.

Artiklerne 1-8 i forordningen gengiver dels og supplerer dels Værdidefinitionen.

Artikel 1, stk. 1 bestemmer følgende:

»Ved anvendelsen af den fælles toldtarif er toldværdien af indførte varer normalprisen, dvs. den pris, varerne ville anbringe på det i artikel 5 nævnte tidspunkt ved et salg i det åbne marked mellem en køber og en sælger, der er indbyrdes uafhængige.«

Artikel 1, stk. 2 og artiklerne 2-8 bestemmer nærmere det begreb, der er defineret i artikel 1, idet disse bestemmelser meget detaljeret angiver betingelserne og andre karakteristika for det hypotetiske salg, som dér omtales.

Artikel 1, stk. 2 gengiver således ordret artikel 1, stk. 2 i Værdidefinitionen; den eneste forskel består i, at førstnævnte henviser til »Fællesskabets toldområde« i stedet for »[import]-landet«, og til »indførselsstedet« i stedet for til »den havn eller … den plads, hvor de føres ind«.

Artikel 2 gengiver Definitionens artikel II med mindre tilføjelser.

Artikel 3 svarer til Definitionens artikel III; den er blot en smule mere udførlig.

Artikel 4 bestemmer, at bortset fra varer, der indføres i flere sendinger, fastsættes »normalprisen … under den forudsætning, at salget omfatter den varemængde, der skal værdiansættes«.

Artikel 5 bestemmer følgende:

»Tidspunktet, der skal lægges til grund for ansættelsen af toldværdien, er

a) tor varer, der angives direkte tu fri omsætning, den dag, da toldvæsenet antager det dokument, hvorved klarereren angiver varerne til fri omsætning;

b) for varer, der overgår fra en særlig toldprocedure til fri omsætning, det tidspunkt, der er fastsat vedrørende denne særlige toldprocedure i Rådets eller Kommissionens retsakter eller er fastsat af medlemsstaterne i overensstemmelse med disse retsakter.«

Det er åbenbart, at Fællesskabet i denne artikel gør brug af den skønsmargen, der blev givet ved den forklarende note nr. 1, som anført i det ovenfor citerede første afsnit af de forklarende bemærkninger. For så vidt angår anvendelsen af litra b) på den foreliggende sag, er der ikke påberåbt andre retsakter fra Rådet eller Kommissionen end det direktiv, som jeg straks skal omtale.

Artikel 6 definerer »indførselsstedet i Fællesskabets toldområde«. Af betydning for denne sag er dette sted »losningshavnen«, det vil her sige Rotterdam (og ikke Arnhem) »for varer, der transporteres ad søvejen«.

Artikel 7 definerer de »omkostninger«, der er nævnt i artikel 1, stk. 2, litra b). Den gengiver herved indholdet af den forklarende note nr. 2 med kun ubetydelige ændringer.

Endelig indeholder artikel 8 særlige bestemmelser vedrørende transportomkostninger, som ikke er relevante for nærværende sag.

Forordningens artikel 9 ff. udnytter den vejledning, der er givet i den forklarende note nr. 5, hvor det er anført, at når indførte varer er genstand for bona fideomsætning, kan den pris, der er betalt eller skal betales ved den pågældende handel, i almindelighed, efter behørige sikkerhedsforanstaltninger og ændringer, anses som et gyldigt udtryk for normalprisen og således tjene som grundlag for ansættelsen.

Artikel 9 bestemmer følgende:

»1. Den pris, der er betalt eller skal betales, kan godkendes som toldværdi, når

a) købsaftalen gennemføres inden for de i artikel 10 fastsatte tidsfrister,

b) prisen på aftaletidspunktet svarer til de priser, der er kommet i stand ved et salg i det åbne marked mellem en køber og en sælger, der er indbyrdes uafhængige, og

c) denne pris om fornødent reguleres for at tage hensyn til omstændigheder, der ved det pågældende køb måtte afvige fra de til grund for normalprisen liggende.

2. De i stk. 1, litra c) nævnte reguleringer vedrører især:

a) omkostninger som nævnt i artikel 1, stk. 2,

b) prisnedsættelser, der kun indrømmes eneagenter eller eneforhandlere eller enhver anden fysisk eller juridisk person, der driver virksomhed under lignende vilkår,

c) usædvanlige rabatter og enhver anden nedsættelse af den sædvanlige konkurrencepris.«

Artikel 10, stk. 1 bestemmer følgende:

»Med henblik på anvendelse af artikel 9 kan den pris, der er betalt eller skal betales, godkendes, når dagen for aftalens indgåelse ikke ligger mere end seks måneder forud for det i artikel 5, litra a) eller b) nævnte tidspunkt.«

Fra denne almindelige regel er der fastsat undtagelser i artikel 10, stk. 2-5, hvor der under bestemte omstændigheder hjemles yderligere »tidstolerancer«. Stykke 6 hjemler en forlængelse af tidstolerancen i tilfælde af force majeure, og stykke 7 bestemmer følgende:

»Anvendelsen af de i stk. 1-5 nævnte tidstolerancer kan i perioder med usædvanlige prissvingninger suspenderes efter den i artikel 17 nævnte fremgangsmåde.«

Jeg tror ikke, at det er nødvendigt at ulejlige Domstolen med detaljerne i denne procedure, og heller ikke med nogen af de efterfølgende bestemmelser i forordningen.

Den 4. marts 1969 vedtog Rådet et direktiv (69/74/EØF) (EFT 1969 (I), s. 75; org.ref. JO L 58 af 8. 3. 1969.) »om harmonisering af lovgivning om toldoplag«. Det fremgår af betragtningerne til dette direktiv samt af dets første artikler, at der ved direktivets vedtagelse fandtes toldoplag i samtlige medlemsstater, at deres fælles træk var, at den omstændighed, at en vare blev anbragt på toldoplag, medførte, at told (samt andre afgifter, herunder importafgifter) ikke blev opkrævet, før varerne blev fraført toldoplaget, men at bestemmelserne om sådanne toldoplag i flere henseender trængte til en harmonisering. For denne sag er det efter min opfattelse kun nødvendigt at se på direktivets artikel 10.

Stykke 1 i denne artikel bestemmer følgende:

»Når de på toldoplag oplagte varer overgår til fri omsætning, opkræves told, afgifter med tilsvarende virkning og landbrugsimportafgifter, der skal betales ved importen efter de satser eller beløb, der gælder på tidspunktet for fraførslen fra toldoplaget, og på grundlag af den beskaffenhed, toldværdi og mængde, der i dette øjemed er konstateret eller anerkendt af toldstedet, jf. dog stk. 2.«

Det er blevet antydet, at denne bestemmelse giver medlemsstaterne en skønsmargen med hensyn til tidspunktet for ansættelsen. Dette er måske i en vis forstand rigtigt, nemlig for så vidt som bestemmelsen ikke fratager medlemsstaterne den snævre skønsmargen, som de har ifølge Bruxelles-konventionen (»i de fleste tilfælde er dette interval nogle få timer eller maksimalt en eller to dage«). Men bortset herfra er tidspunktet for ansættelsen af varer, der ved fraførsel fra et toldoplag skal fortoldes med henblik på frit forbrug, utvivlsomt tidspunktet for deres fraførsel fra toldoplag, og ikke f.eks. det tidspunkt da de anbringes dér, eftersom fordelen ved toldoplag udelukkende ligger i, at told (samt andre afgifter og importafgifter) først opkræves, når varerne bliver fraført toldoplaget. Toldværdien af sådanne varer er følgelig deres normalpris på tidspunktet for deres fraførsel fra toldoplag.

Dette betyder ikke, når den pris, der er betalt eller skal betales i henhold til en købekontrakt, benyttes som grundlag for ansættelsen, at en sådan kontrakt nødvendigvis skal være indgået på det tidspunkt, da varerne fraføres toldoplaget. Den eneste betingelse er, at der skal være en kontrakt, som fastsætter en pris, der er betalt eller skal betales, og som realistisk set kan anvendes som udgangspunkt for beregningen af varernes normalpris på fraførselstidspunktet. Dette er baggrunden for bestemmelserne i direktivets artikel 10, stk. 2, som lyder således:

»Ved toldværdiens ansættelse gælder følgende særlige bestemmelser om den betalte pris eller den pris, der skal betales:

a) Som betalt pris eller som den pris, der skal betales, kan under forbehold af artikel 9 i Rådets forordning (EØF) nr. 803/68 … anses enten prisen ved det køb, oplæggelsen vedrører, eller en videresalgspris; i begge tilfælde skal prisen dog være fastsat med henblik på indførsel i Fællesskabet;

b) lægges tidspunktet for oplæggelsen til grund, tages sådanne usædvanlige prissvingninger i betragtning, som under oplæggelsen har ført til den i artikel 10, stk. 7 i forordning (EØF) nr. 803/68 omhandlede suspension af anvendelsen af tolerancer; andre prissvingninger tages ligeledes i betragtning, når oplæggelsen har varet mere end to år;

c) lægges det tidspunkt til grund, da varerne fraføres toldoplaget, forlænges de i artikel 10 i forordning (EØF) nr. 803/68 fastsatte tolerancer med den tid, oplæggelsen har varet, når den ikke har varet mere end to år;

d) dog medregnes ikke i toldværdien de omkostninger ved oplæggelsen og va rernes bevarelse, som påhviler en køber, når den pris, han har betalt eller skal betale, lægges til grund for værdiansættelsen.«

Meningen med denne bestemmelse har ikke været at opstille en udtømmende regel om de metoder, der skal anvendes ved beregning af toldværdien af varer, der på grundlag af den pris, der er betalt eller skal betales, skal fortoldes ved fraførsel fra toldoplag. Bestemmelsen skal blot i visse bestemte hensender ændre og supplere bestemmelserne i artikel 9 og 10 i forordning nr. 803/68. Det afsnit, som er af særlig interesse i nærværende sag, er naturligvis litra d), som har til formål at sikre, at omkostningerne ved varernes oplæggelse og bevarelse under deres ophold på toldoplaget ikke medregnes i toldværdien.

Blandt de spørgsmål, som Domstolen under retsmødet anmodede om at få besvaret, var spørgsmålet om betydningen af udtrykket »påhviler en køber« i litra d). Efter min mening betyder dette udtryk simpelthen, at såfremt de pågældende omkostninger i henhold til aftalens betingelser og forudsætninger påhviler sælger og ikke kommer til udtryk i den pris, der er betalt eller skal betales af køber, er det ikke nødvendigt at regulere denne pris på grund af disse omkostninger for at bringe den i overensstemmelse med normalprisen. Det er kun, når sådanne omkostninger bliver væltet over på køber, at en sådan regulering kan være påkrævet.

Efter det oplyste er den pågældende nederlandske lovgivning, »Tariefbesluit« (toldforordning) fra 1960, for at sikre gennemførelsen af bestemmelserne i artikel 10, stk. 2, litra d), blevet ændret i 1969 ved indsættelse af en ny artikel 16 g, som, efter selv at være blevet ændret i 1970, lyder således:

»For ansættelse af varer, der fraføres toldoplag eller indretninger, hvor de er anbragt foreløbigt eller midlertidigt, gælder, for så vidt angår hensyntagen til den betalte pris eller den pris, der skal betales, følgende særlige bestemmelser:

…

c) den betalte pris eller den pris, der skal betales, kan, når den lægges til grund for ansættelsen, ikke ændres som følge af omkostninger ved varernes oplæggelse og bevarelse i toldoplaget eller indretningen.«

(»Voor de waardebepaling van goederen welke worden uitgeslagen uit entrepots en uit inrichtingen voor voorlopige of tijdelijke opslag, gelden bij het in aanmerking nemen van de betaalde of te betalen prijs, de volgende bijzondere bepalingen:

…

c) de betaalde of te betalen prijs die basis voor de waardebepaling is, dient niet te worden aangepast in verband met de kosten voor opslag en bewaring van de goederen tijdens hun verblijf in de entrepots of inrichtingen.«)

Tilsyneladende har parterne for Tariefcommissie været noget uenige om den korrekte fortolkning, både af denne bestemmelse og af artikel 10, stk. 2, litra d) i direktivet. Følgelig har Tariefcommissie forelagt Domstolen følgende spørgsmål (som jeg fremstiller i let forkortet form):

»1. Er artikel 10, stk. 2, litra d) i Rådets direktiv nr. 69/74 af 4. marts 1969 en så præcis bestemmelse, at den kan anses som direkte bindende, har den altså med andre ord direkte virkning?

2. I tilfælde af en bekræftende besvarelse af dette spørgsmål: Er artikel 16 g i Tariefbesluit 1960 en korrekt gengivelse af indholdet i direktivets artikel 10?

3. Såfremt Domstolen besvarer det første spørgsmål bekræftende og det andet spørgsmål benægtende, skal direktivets artikel 10, stk. 2, litra d) da fortolkes således, at den pris, som er betalt eller skal betales, og som er bestemmende for ansættelsen, nedsættes med omkostningerne ved varernes oplæggelse?«

Af disse spørgsmål nødvendiggør det andet klart en fortolkning af artikel 16 g i Tariefbesluit, og Domstolen kan følgelig ikke besvare det. Domstolen kan imidlertid i sin besvarelse af det tredje spørgsmål give Tariefcommissie tilstrækkelig vejledning med hensyn til betydningen af direktivets artikel 10, stk. 2, litra d), således at nævnte ret selv kan bestemme, hvorvidt artikel 16 g er i overensstemmelse med direktivet. Jeg finder det hensigtsmæssigt at behandle det tredje spørgsmål straks, og venter til sidst med spørgsmålet om den direkte virkning af artikel 10, stk. 2, litra d).

Både Enka og Kommissionen har for •Domstolen hævdet, for at sige det kort, at artikel 10, stk. 2, litra d) skulle forstås bogstaveligt.

På den nederlandske regerings vegne blev det imidlertid, således som jeg forstod det, hævdet, at det virkelige formål med artikel 10, stk. 2, litra d) var meget begrænset, idet den skulle udelukke enhver regulering, i op- eller nedadgående retning, af den pris, der var betalt eller skulle betales i henhold til en købekontrakt, på grund af omkostninger ved oplæggelsen i de sjældne tilfælde, hvor disse omkostninger var faktureret særskilt eller skulle betales direkte af køberen.

Den nederlandske regering anførte til støtte herfor følgende: Kriteriet for varers toldværdi er deres normalpris, dvs. den pris, varen ville indbringe på et salg i det åbne marked mellem en køber og en sælger, der er indbyrdes uafhængige. Ansættelse ud fra den pris, der er betalt eller skal betales i henhold til en faktisk købekontrakt, er kun en administrativ praktisk metode til at fastslå normalprisen. Den pris, som varerne ville indbringe ved salg i det åbne marked mellem en køber og en sælger, der er indbyrdes uafhængige, bestemmes ifølge regeringen af loven om udbud og efterspørgsel, ikke af en analyse af bestemte typer af omkostninger. Køber er ikke interesseret i, hvilke omkostninger sælger måtte have afholdt. Han bekymrer sig navnlig ikke om, hvorvidt han får levering fra toldoplag eller direkte fra skib. Omkostninger ved oplæggelse kan derfor ikke påvirke normalprisen og skal følgelig heller ikke påvirke toldværdiansættelsen.

Som det fremgår, hviler dette argument i vidt omfang på teoretiske økonomiske overvejelser. Jeg har en mistanke om, at selv en økonom ville anse det for at være for simplificeret, fordi omkostninger faktisk i praksis påvirker priserne. Intet er mere almindeligt, end at en handlende fastsætter sine priser ved til omkostningerne at lægge den fortjeneste, han finder passende. Det vi behandler her, er imidlertid ikke økonomiske teorier, men fortolkning af den relevante toldlovgivning, og denne lovgivning beskæftiger sig ubestrideligt i detaljer med bestemte typer af omkostninger.

Den nederlandske regering erkendte, at en handlende, som har varer på toldoplag, og som følgelig kan levere hurtigt, af den grund ofte kan opnå en højere pris. Og sådan som jeg har forstået det, erkendte den også, at såfremt dens opfattelse blev fulgt, kunne identiske varer på samme dag have forskellig toldvædi, alt efter om de blev fortoldet direkte til frit forbrug eller fortoldet ved fraførsel fra toldoplag. Denne forskel ville i almindelighed genspejle en forskel i leveringsbetingelserne i faktisk indgåede kontrakter, i henhold til hvilke varerne blev fortoldet; med andre ord, alt andet lige ville denne forskel indebære en forskel i disse kontrakters dato. Med al respekt at melde beviser dette efter min mening, at denne opfattelse ikke kan være korrekt, for mellem betingelserne for de hypotetiske salg, der bestemmer sådanne varers normalpris, kan ikke være en sådan forskel. Den nederlandske regering erkendte ligeledes, at hvis dens opfattelse blev fulgt, måtte man forstå udtrykket i artikel 10, stk. 2, litra d) »påhviler en køber« som »overtages af en køber«. Jeg kan ikke se nogen grund til således at gøre vold på bestemmelsens ordlyd.

Dette betyder ikke, at artikel 10, stk. 2, litra d) efter min mening skal fortolkes således, at når varer har været anbragt på toldoplag, og den pris, der er betalt eller skal betales, tjener som grundlag for ansættelse af toldværdien, så skal omkostningerne ved oplæggelsen automatisk og med deres fulde beløb fratrækkes denne pris. Fradraget for disse omkostninger må afhænge af omstændighederne. I princippet skal de fradrages, hvis og i det omfang prisen, fordi nævnte omkostninger er afholdt, er blevet højere, end den ellers ville have været; det er nemlig kun i så fald, at de kan siges at være væltet over på køberen og »påhviler« denne. Dette er Kommissionens opfattelse, som forekommer mig helt korrekt.

Dernæst vender jeg mig til spørgsmålet om den direkte virkning af direktivets artikel 10; kun Kommissionen har indgivet indlæg herom, og jeg kan derfor fatte mig i relativ korthed.

Jeg behøver ikke at henlede opmærksomheden på, hvad Domstolen har udtalt vedrørende direktivers direkte virkning i tidligere domme, navnlig i sag 41/74 Van Duyn mod Home Office, Sml. 1974, bind 2, s. 1337, og i sag 51/76, Verbond van Nederlandse Ondernemingen mod Inspecteur der Invoerrechten en Accijnzen, Sml. 1977, s. 113. Jeg behøver heller ikke at uddybe det punkt, der blev rejst af Kommissionen, om at den her omhandlede artikel i realiteten kun er et supplement til forordning nr. 803/68. Efter min mening er følgende betragtning den afgørende: Skønt traktatens artikel 189 overlader det til medlemsstaterne at bestemme »form og midler« for gennemførelsen af et direktiv, giver denne bestemmelse ikke en medlemsstat ret til at vælge ikke at give direktivet nogen virkning eller kun at give det delvis virkning. Tværtimod bestemmer artikel 189, at et direktiv »med hensyn til det tilsigtede mål« er »bindende for enhver medlemsstat, som det rettes til«. En medlemsstat, som undlader at give et direktiv fuld virkning, handler i strid med traktaten; hvis man tillod, at den (gennem sine udøvende eller administrative myndigheder) kunne påberåbe sig denne omstændighed i en tvist mod en privat person for dens egne retsinstanser, ville det være det samme som at gøre det muligt for den at støtte ret på sit eget retstridige forhold. Om ikke af andre grunde er dette efter min mening tilstrækkelig grund til, at sagsøgte i nærværende sag, såfremt artikel 16 g i Tariefbesluit ikke gennemfører direktivets artikel 10 fuldt ud, ikke kan påberåbe sig denne omstændighed til støtte for af firmaet Enka at opkræve en højere told end det beløb, som direktivet tillader.

Afsluttende skal jeg foreslå, at Domstolen besvarer de spørgsmål, der er forelagt af Tariefcommissie, på følgende måde:

1. Artikel 10, stk. 2, litra d) i Rådets direktiv nr. 69/74 af 4. marts 1969 har direkte virkning i den forstand, at en medlemsstat, hvis egen lovgivning ikke gennemfører nævnte bestemmelse fuldt ud, ikke kan støtte ret på denne omstændighed i en tvist for medlemsstatens egne retter mod en privat person.

2. Artikel 10, stk. 2, litra d) skal fortolkes således, at når den pris, der er betalt eller skal betales, anvendes som grundlag for ansættelsen, skal den nedsættes med omkostningerne ved varernes oplæggelse, hvis og i det omfang denne pris på grund af disse omkostninger er blevet højere, end den ellers ville have været.

( 1 ) – Oversat fra engelsk.