Af hensyn til den rette forståelse af tvisten skal jeg fremsætte nogle bemærkninger om de nederlandske bestemmelser. Den forelæggende ret har nemlig stillet sine spørgsmål i generelle vendinger og under henvisning til artikel 30, men den ønsker i det væsentlige afgjort, om en række nationale bestemmelser om forhandling af øl er i overensstemmelse med traktaten. Det drejer sig imidlertid — og dette er det afgørende — ikke om de nederlandske bestemmelser i sig selv, dvs. om deres konkrete indhold; bestemmelserne fungerer tværtimod kun som en abstrakt målestok for at fastlægge fællesskabsreglernes egentlige rækkevidde. Der er i virkeligheden tale om et kunstgreb, og — vil jeg gerne tilføje — et sådant kunstgreb er ikke sjældent. De nationale domstole gør ofte brug af præjudicielle anmodninger i tilfælde, som mere hensigtsmæssigt kunne behandles under direkte søgsmål mod medlemsstaterne med påstand om, at de ikke har opfyldt de forpligtelser, der påhviler dem i medfør af traktaten eller den afledte fællesskabsret. Dermed tiltager de nationale domstole sig beføjelser eller initiativer, som hovedsagelig er Kommissionens, og de medinddrager EF-Domstolen deri.

At en dømmende myndighed sætter sig i Kommissionens sted, har ganske vist den fordel, at der gives Domstolen lejlighed til at træde i virksomhed, hvilket virker til fremme af lov og ret, men det har mindst to ulemper. For det første fører det til afgørelser, der træffes i henhold til den særlige kompetenceregel i artikel 177 og derfor ikke har de samme retsvirkninger som afgørelser i direkte søgsmål i medfør af artiklerne 169, 170 og 171. Endvidere kan Domstolen, der i præjudicielle sager er bundet af det forelagte spørgsmål, ikke under sin stillingtagen til de nationale bestemmelser, hvis lovlighed drages i tvivl, tage de øvrige bestemmelser, som den pågældende regel indgår i, i betragtning.

For nu at vende tilbage til den foreliggende sag skal jeg herefter gennemgå de nederlandske bestemmelser. »Bierverordening« (bekendtgørelsen om øl) er udstedt af Produktschap voor Bier (i medfør af Wet op de Bedrijfsorganisatie (lov om erhvervslivets organisation) og Instellingswet Produktschap voor Bier (lov om oprettelse af Produktschap voor Bier)) til gennemførelse af en beslutning af 31. august 1973 om harmonisering af lovgivningerne om øl truffet af ministerudvalget for Den økonomiske union Benelux. Ï et til beslutningen knyttet regelsæt bestemmes det bl.a., at øl med en lavere surhedsgrad (pH-værdi) end 3,9 ikke må bringes i handelen, men det forbydes ikke at angive øllets indbrygningsprocent.

Som nævnt er der to bestemmelser i ølbekendtgørelsen, der har betydning i denne sag, nemlig artikel 6, stk. 4, og artikel 7, stk. 3. I artikel 6, stk. 4, bestemmes det, at »de i denne bekendtgørelse nævnte drikkevarer ..., med undtagelse af den drikkevare, der nævnes i artikel 1, litra j), [skal] have en surhedsgrad på over 3,9«. Artikel 7 indeholder to forbudsbestemmelser: ifølge stk. 3 er det forbudt at angive indbrygningsprocenten på færdigpakningen eller på den derpå anbragte etiket, og ifølge stk. 2 er det i Nederlandene forbudt at sælge øl, hvis indbrygningsprocent (stamurt) ikke falder ind under en af de kategorier, der er nævnt i stk. 1. Ifølge artikel 9, stk. 1, litra b), skal emballagen være forsynet med oplysninger om indbrygningsprocenten. Det må imidlertid ikke være i form af tal, men skal ved hjælp af betegnelsen for den kategori, øllet hører til. Kategori S betegner en øl med en indbrygningsprocent på 15,5 eller derover, kategori I en øl med en indbrygningsprocent på 11 til og med 13,5, kategori II en øl med en indbrygningsprocent på 7 til og med 9,5 og kategori III en øl med en indbrygningsprocent på 1 til og med 4.

Mens der således i Nederlandene gælder et forbud mod at angive selve indbrygningsprocenten på emballagen, er der pligt til på emballagen at anføre alkoholindholdet i alkoholholdige drikkevarer (hvortil naturligvis også regnes øl), som erhvervsmæssigt udleveres til privatpersoner til indtagelse andetsteds end på stedet. Dette fremgår at artikel 14, stk. 1, litra b), i lov af 7. december 1964 om drikkevarer og hoteller, restaurationer og beværtninger (Staatsblad 386), senest ændret ved lov af 14. december 1977 (Staatsblad 675).