De præjudicielle sager, i hvilke jeg her skal fremsætte forslag til afgørelse, drejer sig om eksport inden for Fællesskabet af udenlandsk valuta til betaling af tjenesteydelser under turist-, kur-, studie- og forretningsrejser. Der kræves først og fremmest en afgørelse af, om, og i bekræftende fald hvorledes de her henhørende foreteelser er reguleret i fællesskabsretten. Domstolen skal altså fortolke EØF-traktatens regler om liberalisering af løbende betalinger for tjenesteydelser, der indebærer, at modtageren af tjenesteydelsen begiver sig fra sit bopælsland til det land, hvor tjenesteydelsen præsteres.

De spørgsmål, der hermed bliver tale om at pådømme, har særdeles stor betydning, blandt andet fordi de ikke tidligere har været fremme. I Domstolens praksis finder man således ikke nogen afgørelse netop om disse spørgsmål, idet der kan bortses fra forskellige almindelig holdte udtalelser i en beslutning af 23. november 1978 (sag 7/78, Thompson, Sml. 1978, s. 2247) og fra Domstolens dom af 11. november 1981 i sag 203/80, Casati (Sml. 1981, s. 2295). Sidstnævnte dom drejer sig imidlertid kun om overførsler, ved hvilke der ikke bliver tale om nogen modydelse, altså overførsler, der ved overgangsperiodens udløb ikke var blevet liberaliseret, således at medlemsstaterne kunne underkaste dem begrænsninger og kontrol.

Herved er baggrunden for den foreliggende sag givet, og jeg kan gå over til kort at redegøre for de faktiske omstændigheder i sag 286/82. Den 20. august 1979 fastslog Ufficio Italiano dei Cambi (herefter UIC), at fru Graziana Luisi i 1975 i udlandet havde brugt valuta til en værdi af ca. 25 millioner lire. Ministeren for statskassen fastslog på grundlag heraf, at hun havde overtrådt ministerialdekret af 2. maj 1974 (Gazzetta ufficiale della Republica italiana nr. 114 af 3. 5. 1974) og pålagde hende en bøde på lidt over 24 millioner lire. Fru Luisi anlagde herefter sag ved Tribunale di Genova med påstand om ophævelse af bødepålægget, idet hun herved gjorde gældende, at de regler, i henhold til hvilke bøden var blevet pålagt, var i strid med artiklerne 3, litra c), 5, 67, 68, 71, 106, stk. 3, i EØF-traktaten, og med Rådets to direktiver til gennemførelse af artikel 67 (direktiver af 11. 5. 1960 og 18. 12. 1982) og derfor var ugyldige.

Ved en anden beslutning af 11. maj 1982 pålagde ministeren for statskassen på grundlag af endnu en konstatering fra UIC af 12. februar 1980 fru Luisi yderligere en bøde på ca. 8 millioner lire, fremdeles under angivelse af, at hun i udlandet havde brugt betalingsmidler til en værdi af ca. 8,5 millioner lire. Dette gav anledning til endnu et sagsanlæg fra fru Luisi's side ved samme ret, hvorunder hun påberåbte sig de under den første sag anførte grunde. De to sager blev forenet. Tribunale nåede til det resultat, at det var nødvendigt at anmode Domstolen om en præjudiciel afgørelse vedrørende fortolkningen af traktatens artikler 67, 69, 106 stk. 3, og af de to tidligere nævnte direktiver og udsatte derfor ved kendelse af 12. juli 1982 sagen på Domstolen afgørelse af de spørgsmål, jeg nedenfor vil gengive sammen med spørgsmålene i Carbone-sagen.

Herefter skal jeg omtale sidstnævnte sag, sag 26/83. Den 6. september 1979 fastslog UIC, at hr. Giuseppe Carbone i 1975 i udlandet havde brugt amerikanske dollars, schweizerfrancs og D-mark til en værdi af ca. 14 millioner lire. Ministeren for statskassen pålagde ham derfor ved beslutning af 28. oktober 1981 en bøde på ca. 13 millioner lire. Hr. Carbone anlagde som fru Luisi sag ved Tribunale di Genova, hvor han oplyste, at han havde brugt de nævnte valutabeløb under en turistrejse til Tyskland, og gjorde gældende, at det ovenfor nævnte ministerialdekret af 2. maj 1974 stred mod traktatens artikler 3, litra c) 5, 67, 68, 71, 106, stk. 3, og derfor var ugyldigt; derfor påstod også han bødepålægget ophævet. Tribunale di Genova udsatte så sagen og anmodede i medfør af EØF-traktatens artikel 177 Domstolen om en afgørelse af følgende spørgsmål, som jeg slår sammen med de spørgsmål, Tribunal stillede i Luisi-sagen:

1. Skal traktatens artikel 106, stk. 1, første afsnit, fortolkes således, at fællesskabsborgere har ret til udførsel af udenlandsk valuta samt pengeanvisninger i udenlandsk valuta, der skal anvendes under turisme i udlandet; er i bekræftende fald denne ret en følge af, at turistrejser må ses i sammenhæng med bevægelighed for tjenesteydelser, og skal valutaoverførsler til afholdelse af dermed forbundne udgifter således bedømmes som løbende betalinger, der som sådanne er liberaliserede på samme måde som de tjenesteydelser, de modsvarer?

2. Eller skal traktatens artikel 106, stk. 3, første afsnit, fortolkes således, at Fællesskabets borgere har ret til at udføre udenlandsk valuta som anført i spørgsmål 1 til brug på turist-, kur-, studie- eller forretningsrejser, fordi medlemsstaterne er forpligtet til at overholde den stand-still-bestemmelse, der findes i nævnte traktatbestemmelse, og fordi den omhandlede valutaudførsel må henføres under de i bilag III til traktaten opregnede usynlige transaktioner.

3. Eller skal traktatens artikel 106, stk. 3, andet afsnit, fortolkes således, at Fællesskabets borgere som følge af den i bestemmelsen indeholdte henvisning til reglerne om frie kapitalbevægelser ikke har ret til at udføre valuta til de i spørgsmål 2 nævnte formål, idet overførsler hertil må anses for at være kapitalbevægelser (som omhandlet i artiklerne 67 og 68 og i de to gennemførelsesdirektiver), som medlemsstaterne ikke er forpligtet til at liberalisere? Er i sidstnævnte fald nationale kontrolforanstaltninger og administrative sanktioner retsmæssige?

Domstolen har ved kendelse af 8. juni 1983 besluttet at forene de to sager med henblik på den mundtlige forhandling og dommen, idet sagerne angår konnekse retsforhold.