FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

L.A. GEELHOED

fremsat den 20. januar 2005 ( )

Sag C-402/03

Skov Æg

mod

Bilka Lavprisvarehus A/S

og

Bilka Lavprisvarehus A/S

mod

Jette Mikkelsen

og

Michael Due Nielsen

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Vestre Landsret (Danmark))

»Produktansvar – mellemhandlerens ansvar for et defekt produkt«

I – Indledning

1. Denne præjudicielle anmodning, som er forelagt af Vestre Landsret, angår fortolkningen af Rådets direktiv 85/374/EØF af 25. juli 1985 om tilnærmelse af medlemsstaternes administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om produktansvar ( ) (herefter »direktivet«). Anmodningen angår nærmere bestemt spørgsmålet, om dette direktiv, der som udgangspunkt pålægger producenten produktansvar, og kun subsidiært mellemhandleren, giver medlemsstaterne mulighed for at ændre denne ansvarsfordeling, og i givet fald i hvilket omfang.

2. Den forelæggende ret har forelagt Domstolen fem spørgsmål om fortolkningen af direktivet. Spørgsmålene vedrører en problematik, som allerede er blevet behandlet i sagen Kommissionen mod Frankrig (sag C-52/00) ( ), i sagen Kommissionen mod Grækenland (sag C-154/00) ( ) og i Gonzáles Sánchez-sagen (sag C-183/00) ( ), nærmere bestemt spørgsmålet, om direktivet tillader, at produktansvaret udstrækkes til at omfatte andre erhvervsdrivende end dem, der er defineret i direktivet.

II – Retsforskrifter

A – Fællesskabsbestemmelser

3. I henhold til direktivets artikel 1 er en »producent« ansvarlig for »skade, der forårsages af en defekt ved hans produkt«. Ved »producent« af et produkt i direktivets forstand forstås fabrikanten (artikel 3, stk. 1) og den, som indfører produktet i Fællesskabet (artikel 3, stk. 2).

4. Direktivets artikel 3, stk. 3, har følgende ordlyd:

»Såfremt producenten af produktet ikke kan identificeres, anses enhver leverandør af produktet som dets producent, medmindre leverandøren inden for et rimeligt tidsrum oplyser skadelidte om producentens identitet eller om identiteten af den person, som har leveret produktet til ham. Det samme gælder, endog selv om producentens navn er angivet, for indførte produkter, der ikke angiver identiteten af den i stk. 2 omhandlede importør.«

5. Direktivets artikel 13 bestemmer:

»Dette direktiv berører ikke de rettigheder, som skadelidte kan påberåbe sig under henvisning til retsreglerne om ansvar i og uden for kontraktforhold eller under henvisning til særregler om ansvar, der er gældende på tidspunktet for direktivets meddelelse.«

B – Nationale bestemmelser

6. I Danmark blev direktivet gennemført ved lov nr. 371 af 7. juni 1989 (herefter »den danske lov«).

7. De relevante bestemmelser i denne lov er affattet således:

§ 4:

»1. Som producent anses den, der fremstiller et færdigt produkt, et delprodukt eller en råvare, den, der frembringer eller indsamler et naturprodukt, samt den, der ved at anbringe sit navn, mærke eller andet kendetegn på produktet udgiver sig for at være dets producent.

2. Som producent anses endvidere den, der som led i sin erhvervsvirksomhed indfører et produkt i EF med henblik på videresalg, udlejning, leasing eller anden form for omsætning.

3. Som mellemhandler anses den, som erhvervsmæssigt bringer et produkt i omsætning uden at anses som producent.

4. Kan skadelidte ved et produkt, der er produceret i EF, ikke konstatere, hvem der har produceret dette, eller kan skadelidte ved et produkt, der er produceret uden for EF, ikke konstatere, hvem der har indført dette i EF, anses enhver mellemhandler af produktet som producent.

5. Bestemmelsen i stk. 4 gælder ikke, hvis mellemhandleren inden rimelig tid giver skadelidte oplysninger om producentens eller importørens navn og adresse eller navnet og adressen på den, der har leveret produktet til mellemhandleren. Mellemhandleren kan ikke henvise skadelidte til en ansvarlig, der har hjemting uden for EF. «

§ 10:

»En mellemhandler hæfter for produktansvar umiddelbart over for skadelidte og senere mellemhandlere i omsætningskæden.«

§ 11:

»1. Er to eller flere ansvarlige efter denne lov for samme skade, hæfter de solidarisk.

[…]

3. Den, der som mellemhandler eller som producent i henhold til § 4, stk. 2 eller 4, har betalt erstatning til skadelidte eller en senere mellemhandler, indtræder i skadelidtes krav mod tidligere led i produktions- og omsætningskæden […]«

III – Faktiske omstændigheder og proceduren

8. Den 24. april 1998 købte Jette Mikkelsen og Michael Due Nielsen en bakke med 30 æg i Bilka Lavprisvarehus A/S (herefter »Bilka«).

9. Disse æg blev den 15. maj 1998 anvendt til en æggekage, som Jette Mikkelsen og Michael Due Nielsen spiste sammen.

10. Den 16. maj 1998 blev både Jette Mikkelsen og Michael Due Nielsen syge. Undersøgelser foretaget på hospitalet viste, at de begge havde fået salmonellaforgiftning.

11. De skadelidte personer sagsøgte herefter mellemhandleren Bilka, som adciterede producenten Skov Æg (hvorfra æggene var købt).

12. Byretten fastslog i sin dom, at Bilka som mellemhandler var ansvarlig for den skade, som Jette Mikkelsen og Michael Due Nielsen havde lidt, og at Bilka kunne gøre regres gældende mod Skov Æg, fordi denne virksomhed var ansvarlig som producent af de salmonellainficerede æg.

13. Bilka og Skov Æg appellerede denne dom og gjorde gældende, at § 10 i den danske lov var uforenelig med direktivet. Vestre Landsret har besluttet at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål ved kendelse af 26. september 2003:

»1) Første spørgsmål:

Er Rådets direktiv af 25. juli 1985 om tilnærmelse af medlemsstaternes administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om produktansvar til hinder for en lovbestemt ordning, hvorefter en mellemhandler uden begrænsning hæfter for producentens ansvar efter direktivet?

2) Andet spørgsmål:

Er Rådets ovennævnte direktiv til hinder for en ordning, hvorefter mellemhandleren i henhold til domspraksis uden begrænsning hæfter for producentens i retspraksis fastlagte culpaansvar for produktansvar med personskade eller forbrugertingsskade til følge?

3) Tredje spørgsmål:

Under henvisning til:

1. Ministerrådsprotokollen i BEUC-News, Legal Supplement 12 November/December 1985, side 20 og 21, hvori det udtales under punkt 2:

»Statements on articles 3 and 12: »Med hensyn til fortolkningen af artikel 2 og artikel 10 er Rådet og Kommissionen enige om, at der ikke er noget til hinder for, at de enkelte medlemslande i deres nationale lovgivning kan fastsætte regler om ansvar for mellemhandlere, idet ansvar for disse ikke omfattes af direktivet. Der er endvidere enighed om, at medlemsstaterne efter direktivet kan fastsætte regler om den endelige indbyrdes fordeling af ansvaret mellem flere ansvarlige producenter (jf. artikel 3) og mellemhandlere«.«

2. direktivets artikel 13, der oplyser:

Dette direktiv berører ikke de rettigheder, som skadelidte kan påberåbe sig under henvisning til retsreglerne om ansvar i og uden for kontraktforhold eller under henvisning til særregler om ansvar, der er gældende på tidspunktet for direktivets meddelelse.

ønskes oplyst, om direktivet hindrer medlemslandet i ved lov at regulere mellemhandlerens produktansvar, betinget af at mellemhandleren som sket ved den danske lovs § 3, stk. 1, 1. pkt. defineres som den, som erhvervsmæssigt bringer et produkt i omsætning uden at anses som producent efter produktansvarsdirektivets herom givne definitioner i artikel 3.

4) Fjerde spørgsmål:

Er direktivet (Rådets direktiv af 25.7.1985 om tilnærmelse af medlemsstaternes administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om produktansvar) til hinder for medlemslandets indførelse af en lovregel om produktansvar, hvorefter mellemhandleren – uden selv at være producent eller stillet som producent efter direktivets artikel 3 – hæfter for:

– producentens produktansvar efter direktivet?

– producentens i retspraksis fastlagte culpaansvar for produktansvar for personskader og forbrugertingsskader?

Den forespurgte lovregel forudsætter:

a) at mellemhandleren defineres som den, som erhvervsmæssigt bringer et produkt i omsætning uden at anses som producent (den danske produktansvarslov, § 3, stk. 3, 1. pkt.)

b) at producenten kan gøres ansvarlig, og at mellemhandleren derfor ikke hæfter, såfremt dette ikke er tilfældet (den danske produktansvarslov, § 10)

c) at mellemhandleren har regres mod producenten (den danske produktansvarslov, § 11, stk. 3).

5) Femte spørgsmål:

Er direktivet (Rådets direktiv af 25.7.1985 om tilnærmelse af medlemsstaternes administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om produktansvar) til hinder for medlemslandets opretholdelse af en forud for produktansvarsdirektivet eksisterende ikke lovbestemt, men retspraksisbaseret regel om produktansvar, hvorefter mellemhandleren – uden selv at være producent eller stillet som producent efter direktivets artikel 3 – hæfter for:

– producentens produktansvar efter produktansvarsdirektivet?

– producentens i retspraksis fastlagte culpaansvar for produktansvar for personskader og forbrugertingsskader?

Den forespurgte retspraksisbaserede regel forudsætter:

a) at mellemhandleren defineres som den, som erhvervsmæssigt bringer et produkt i omsætning uden at anses som producent (den danske produktansvarslov, § 3, stk. 3, 1. pkt.)

b) at producenten kan gøres ansvarlig, og at mellemhandleren derfor ikke hæfter, såfremt dette ikke er tilfældet (den danske produktansvarslov, § 10).

c) at mellemhandleren har regres mod producenten (den danske produktansvarslov, § 11, stk. 3).«

IV – Indlæg for Domstolen

14. De skriftlige og mundtlige indlæg i denne sag kan opdeles i to kategorier. Til den første kategori hører indlæggene afgivet af indstævnte i hovedsagen – dvs. de skadelidte – og den danske regering, som har gjort gældende, at direktivet kun indebærer en fuldstændig harmonisering af produktansvaret for producenter, og at medlemsstaterne følgelig har bevaret deres beføjelse til at opretholde eller vedtage særlige bestemmelser om mellemhandleres objektive ansvar. Til den anden kategori hører indlæggene afgivet af appellanterne i hovedsagen – dvs. Bilka og Skov Æg – af den spanske regering og af Kommissionen, som har gjort gældende, at direktivet indebærer en fuldstændig harmonisering af produktansvaret, idet dette ansvar udelukkende påhviler producenter og erhvervsdrivende, der kan sidestilles hermed.

15. Den danske regering har til støtte for sit synspunkt fremført to særskilte argumenter. Den danske regering har for det første gjort gældende, at direktivets artikel 3 alene indeholder en definition af producenten og de erhvervsdrivende, der kan sidestilles hermed. Det følger modsætningsvis heraf, at direktivet ikke regulerer ansvar for mellemhandlere, som f.eks. leverandøren, i produktions- og omsætningsleddet. Denne fortolkning støttes af direktivets artikel 13 og af to erklæringer – den 2. og den 16. – i mødeprotokollen til den 1025. samling i Rådet den 25. juli 1985.

16. Subsidiært har den danske regering anført, at mellemhandlerens ansvar ifølge dansk lovgivning ikke er et selvstændigt ansvar, idet det følger af den danske lovs § 10 og § 11, stk. 3, at en mellemhandler alene hæfter over for skadelidte, såfremt producenten kan gøres ansvarlig. Mellemhandlerens retsstilling kan således sammenlignes med selvskyldnerkautionistens. Den danske lovgivning adskiller sig derved fra den franske bestemmelse, der blev erklæret uforenelig med direktivet i dommen i sagen Kommissionen mod Frankrig ( ). Den danske regering har på dette grundlag konkluderet, at denne retspraksis ikke finder anvendelse på den danske lovgivning.

17. Hvis denne fortolkning ikke tiltrædes, har den danske regering opfordret Domstolen til at genoverveje sin retspraksis, i det mindste for så vidt angår mellemhandleres ansvar, på grund af de negative virkninger af denne praksis for beskyttelsen af forbrugernes interesser. For det tilfælde, at Domstolen fastslår, at den danske lov er uforenelig med direktivet, har regeringen anmodet om, at dommens tidsmæssige virkning begrænses til at gælde fra tidspunktet for dommens afsigelse.

18. Skov Æg, Bilka, den spanske regering og Kommissionen har i deres indlæg i det væsentlige henvist til dommen i sagen Kommissionen mod Frankrig ( ). De har gjort gældende, at denne dom nødvendigvis fører til den konklusion, at bestemmelserne i den danske lovs § 3, stk. 3, § 10 og § 11 er i strid med direktivet.

19. Ifølge disse procesdeltagere skal den 2. erklæring til Rådets mødeprotokol fortolkes således, at medlemsstaterne kan fastsætte egne regler for mellemhandleres ansvar, men at de ikke kan overføre det objektive produktansvar, som ifølge direktivet påhviler producenten, på mellemhandleren.

20. Skov Æg har videre gjort gældende, at den danske lovs § 10 skal fortolkes i overensstemmelse med direktivet, som – ifølge Skov Æg – har direkte virkning. Den danske lovs § 10 kan således ikke pålægge mellemhandlere strengere forpligtelser end dem, der følger af direktivets artikel 3. Til støtte for denne fortolkning har Skov Æg henvist til Domstolens domme i sagerne Von Colson og Karmann, Marleasing, Wagner Miret og Faccini Dori ( ).

V – Stillingtagen

A – Indledende betragtninger

21. Hovedspørgsmålet i denne sag er, om direktivet er til hinder for en national bestemmelse, hvorefter leverandøren (eller enhver mellemhandler) uden begrænsning hæfter for producentens ansvar i medfør af direktivet.

22. Direktivet fastsætter en objektiv produktansvarsordning. Ifølge direktivets artikel 1 kan skadelidte få erstatning for skade, som han har lidt som følge af et defekt produkt, på betingelse af, at skadelidte kan føre bevis for årsagsforbindelsen mellem defekten og skaden (artikel 4). I artikel 1 er producenten af det defekte produkt udpeget som ansvarlig.

23. Direktivets artikel 3 indeholder den juridiske definition af begrebet »producent« – dvs. den ansvarlige – i direktivets forstand. Der er bl.a. tale om:

– fabrikanten af et færdigt produkt eller producenten af en råvare, samt enhver person, der ved at anbringe sit navn, mærke eller andet kendetegn på produktet udgiver sig for at være dets producent (stk. 1)

– den, der med henblik på videresalg, udlejning, leasing eller enhver anden form for distribution som led i sin erhvervsvirksomhed indfører et færdigt produkt i Fællesskabet (stk. 2)

– såfremt producenten af produktet ikke kan identificeres, enhver leverandør af produktet, medmindre leverandøren inden for et rimeligt tidsrum oplyser skadelidte om producentens identitet eller om identiteten af den person, som har leveret produktet til ham (stk. 3).

24. Denne bestemmelse blev gennemført i dansk ret ved § 4, stk. 1, 2, 4 og 5 i den danske lov om produktansvar. Den danske lovgiver tilføjede imidlertid en særlige kategori til de kategorier af ansvarlige, der er fastsat i direktivet. Ifølge den danske lovs § 10 hæfter en mellemhandler for produktansvar umiddelbart over for skadelidte og senere mellemhandlere i omsætningskæden. Ifølge definitionen i lovens § 4, stk. 3, er en mellemhandler som omhandlet i § 10 den, som erhvervsmæssigt bringer et produkt i omsætning uden at anses som producent.

25. Den forelæggende ret har nærmere bestemt anmodet Domstolen om at præcisere, om harmoniseringen af produktansvar i direktivet skal anses for en fuldstændig harmonisering, der ikke overlader noget skøn til medlemsstaterne for så vidt angår afgrænsningen af kredsen af ansvarlige personer.

26. I en række nyere domme, nemlig dommen i sagen Kommissionen mod Frankrig, i Gonsález Sánchez-dommen og dommen i sagen Kommissionen mod Grækenland ( ), var Domstolen stillet over for dette principielle spørgsmål. I mine forslag til afgørelse i disse sager anførte jeg, at direktivet på grundlag af dets ordlyd, dets opbygning og dets formål, således som disse fremgår af betragtningerne, indebærer en fuldstændig harmonisering af produktansvaret. Det følger heraf, at den skønsmargin, som medlemsstaterne råder over i forbindelse med gennemførelsen af direktivet i national ret, er fuldstændig fastlagt ved direktivet. På grundlag af et tilsvarende ræsonnement nåede Domstolen i ovennævnte domme frem til samme konklusion, således som det klart fremgår af præmis 16-19 i dommen i sagen Kommissionen mod Frankrig.

27. I præmis 16 fastslog Domstolen bl.a., at den skønsmargin, som medlemsstaterne råder over, er fuldstændig fastlagt ved direktivet og skal udledes af dets ordlyd, formål og opbygning.

28. Domstolen fastslog herefter i præmis 17, at direktivet har til formål at sikre en ufordrejet konkurrence mellem de erhvervsdrivende, at lette varernes frie bevægelighed og at undgå forskelle i graden af beskyttelse af forbrugerne, hvilket søges opnået ved at indføre en harmoniseret ordning med civilretligt ansvar for producenter for skader, der forårsages af defekte produkter.

29. I præmis 18 fastslog Domstolen endvidere, at direktivet ikke indeholder nogen udtrykkelig bestemmelse om, at medlemsstaterne inden for det område, der omfattes af direktivet, kan vedtage eller opretholde strengere bestemmelser for at sikre en mere omfattende beskyttelse af forbrugerne.

30. Endelig bemærkede Domstolen i præmis 19, at den omstændighed, at direktivet indeholder visse undtagelser eller på visse punkter henviser til national ret, ikke medfører, at harmoniseringen på det område, der omfattes af direktivet, ikke er fuldstændig.

31. Følgelig konkluderede Domstolen, at direktivets artikel 13 ikke kan fortolkes således, at den giver medlemsstaterne mulighed for at opretholde en generel produktansvarsordning, der er forskellig fra den i direktivet fastsatte ordning.

32. Endelig fastslog Domstolen i præmis 22 i dommen i sagen Kommissionen mod Frankrig og i præmis 31-33 i González Sánchez-dommen, at den ordning, der er indført ved direktivet, ikke udelukker anvendelsen af andre ordninger vedrørende ansvar i og uden for kontraktforhold, der hviler på et andet grundlag, såsom garantien for skjulte mangler eller culpa.

33. Før besvarelsen af de forelagte spørgsmål vil jeg først tage stilling til spørgsmålet, om de argumenter, som den danske regering og de indstævnte i hovedsagen har gjort gældende, indeholder nye elementer i forhold til ovennævnte ræsonnement, og om de er af en sådan art, at denne retspraksis må tages op til fornyet vurdering.

34. Den danske regering har indgående redegjort for sin opfattelse, hvorefter direktivet alene indebærer en harmonisering af producentens ansvar. Bortset fra den delvise regulering af leverandørens subsidiære ansvar i det tilfælde, hvor en producent af et defekt produkt ikke kan identificeres, således som omhandlet i direktivets artikel 3, stk. 3, har direktivet ikke til formål generelt at regulere ansvaret for leverandører eller andre former for mellemhandlere. Regeringen har på dette grundlag udledt, at medlemsstaterne i den forbindelse har bevaret deres lovgivningskompetence.

35. Jeg er ikke enig i denne opfattelse og heller ikke i de argumenter, som den bygger på. Som det fremgår af den retspraksis, der er henvist til flere gange, har direktivet til formål at sikre en fuldstændig harmonisering af det objektive produktansvar. En sådan regulering indebærer i det mindste en definition af ansvarsobjektet, dvs. af skaden forårsaget af et defekt produkt, kredsen af beskyttede personer og endelig kredsen af ansvarssubjekter. Hvis man lægger til grund, at direktivet tilsigter en fuldstændig harmonisering, følger det heraf, at definitionen af kredsen af ansvarssubjekter ligeledes er udtømmende.

36. Af denne grund er det ikke længere tilladt for medlemsstaterne at udvide kredsen af ansvarssubjekter til leverandører og andre mellemhandlere, ud over de udtrykkeligt opregnede tilfælde i direktivets artikel 3, stk. 3.

37. Den danske regering har til støtte for sin opfattelse ligeledes henvist til to erklæringer vedrørende direktivet, den ene fra Rådet og den anden fra Rådet og Kommissionen, som blev indskrevet i mødeprotokollen for 1025. samling i Rådet den 25. juli 1985 ( ). Selv om disse erklæringer ikke blev påberåbt i forbindelse med ovennævnte sager, har den danske regering gjort gældende, at de er relevante ved fortolkningen af direktivet.

38. Jeg vil gå mere detaljeret ind på disse erklæringer i forbindelse med min vurdering af det tredje spørgsmål, men skal hér fastslå, at hverken deres retlige karakter eller deres materielle indhold kan ændre ordlyden, opbygningen og formålet med direktivet.

39. Såvel i deres skriftlige indlæg som under retsmødet har de indstævnte i hovedsagen og den danske regering peget på de forskelle, som efter deres opfattelse består mellem de danske bestemmelser om objektivt ansvar for mellemhandlere og artikel 1386-7 i den franske code civil, som Domstolen fastslog var uforenelig med direktivet i dommen i sagen Kommissionen mod Frankrig ( ).

40. I den forbindelse vil jeg bemærke, at spørgsmålet i den foreliggende sag først og fremmest er, om en lovbestemmelse som den danske er forenelig med direktivet. Der kan ikke med henblik på besvarelsen af dette spørgsmål lægges afgørende vægt på de påståede forskelle mellem de to bestemmelser.

41. For det tilfælde, at Domstolen ikke kan tiltræde den danske regerings opfattelse, hvorefter den danske bestemmelse om objektivt produktansvar for mellemhandlere er forenelig med direktivet, således som dette er fortolket i dommen i sagen Kommissionen mod Frankrig, har den danske regering anmodet Domstolen om at tage denne retspraksis op til fornyet overvejelse.

42. Jeg mener ikke, at en fornyet vurdering af denne retspraksis, der er af nyere dato, er hensigtsmæssig. I de pågældende domme og i mine forslag til afgørelse blev det på grundlag af en sproglig, systematisk og historisk vurdering fastslået, at direktivet indebærer en fuldstændig harmonisering. De argumenter, som den danske regering har fremført – og som i det væsentlige kan sammenfattes således, at Domstolens fortolkning efter regeringens mening medfører, at forbrugerne ydes en utilstrækkelig beskyttelse – kan ikke føre til et resultat, der er i strid med fællesskabslovgivers klare vilje, således som den kommer til udtryk i direktivet.

43. Hvis et direktiv, der vedrører et område, der er så delikat og følsomt som området for produktansvar, går imod en eller flere medlemsstaters præferencer, skal denne konflikt søges løst inden for rammerne af Fællesskabets traktatmæssige ordning og ikke ved en fortolkning contra legem, men ved et initiativ fra fællesskabslovgivers side. Det fremgår i øvrigt af de skridt, som den danske regering tog som formand for Rådet, at den er bevidst om denne konstitutionelle logik ( ).

44. Jeg vil endvidere gøre opmærksom på, at hvis Domstolen tiltrådte den danske regerings fortolkning, ville det uundgåeligt indebære en kursændring i forhold til nyere retspraksis, således som denne er fastsat i dommen i sagen Kommissionen mod Frankrig og i González Sánchez-dommen ( ). En sådan fortolkning ville nemlig have til følge, at det principale producentansvar, som udtrykkeligt er tilstræbt med direktivet, ville blive udvidet til at omfatte andre led i produktionskæden, såsom mellemhandlere (leverandører).

45. En sådan ændring af retspraksis ville ligeledes indebære, at det ræsonnement, som Domstolen har lagt til grund for konklusionen om en fuldstændig harmonisering, der alene lægger et objektivt produktansvar på producenten – ordlyden, opbygningen og direktivets forarbejder – ikke længere ville kunne opretholdes.

B – Det første spørgsmål

46. Det første spørgsmål vedrører andre erhvervsdrivende end producenterne, således som defineret i direktivets artikel 3, stk. 3. Med spørgsmålet ønsker den forelæggende ret oplyst, om denne bestemmelse er til hinder for en national lovbestemmelse, hvorefter mellemhandlere uden begrænsning hæfter for producentens ansvar efter direktivet.

47. Besvarelsen af dette spørgsmål kan umiddelbart udledes af dommen i sagen Kommissionen mod Frankrig. I den nævnte sag var der tale om en bestemmelse i den franske code civil (artikel 1386-7), der ligestillede leverandører med producenter for så vidt angår ansvaret. Domstolen fastslog, at en sådan fuldstændig ligestilling var i strid med direktivet, idet dettes artikel 3, stk. 3, alene indeholder bestemmelse om et subsidiært ansvar, såfremt producentens identitet er ukendt.

48. Det følger af en sammenligning mellem artikel 1386-7 i den franske code civil og § 10 i den danske lov, at de to bestemmelser i det store og hele er ens.

49. Artikel 1386-7 i code civil bestemmer, at en sælger eller udlejer, undtagen en leasingvirksomhed eller en udlejer, der må sidestilles med en leasingvirksomhed, og enhver anden erhvervsdrivende leverandør er ansvarlig for mangler ved et produkts sikkerhed under samme betingelser som producenten. Efter omstændighederne har mellemhandleren adgang til at iværksætte et regressøgsmål mod producenten.

50. § 10 i den danske lov bestemmer, at en mellemhandler hæfter for produktansvar umiddelbart over for skadelidte og senere mellemhandlere i omsætningskæden. Ifølge lovens § 11, stk. 3, indtræder den, der som mellemhandler har betalt erstatning til skadelidte, i skadelidtes krav mod producenten.

51. Selv om disse to bestemmelser frembyder visse forskelle for så vidt angår definitionen af ansvarssubjekter, skal det fastslås, at de begge udvider kredsen af ansvarssubjekter til leverandører og andre mellemhandlere på en måde, der går væsentligt videre, end hvad der følger af direktivets artikel 3, stk. 3. Endvidere giver artikel 1386-7 i den franske code civil og § 10 og § 11, stk. 3, i den danske lov af indlysende grunde adgang til regres, hvorimod direktivet netop har til formål at undgå en sådan kumulation af retssager ved at begrænse kredsen af ansvarssubjekter til producenterne.

52. Såvel indstævnte i hovedsagen som den danske regering har henvist til forskellene mellem den franske bestemmelse og den danske bestemmelse. Den ene bestemmelse indebærer et egentligt ansvar, mens den anden alene indeholder bestemmelse om betinget ansvar. Ifølge den franske ordning kan skadelidte gøre sit krav gældende over for leverandøren, der har solgt ham et defekt produkt, dvs. både for produkter, der allerede var defekte på det tidspunkt, hvor de blev bragt i omsætning, og produkter, der blev defekte på et senere omsætningstrin. Derimod følger det af de danske bestemmelser, at skadelidte kun kan anlægge erstatningssøgsmål mod en mellemhandler, når der er tale om produkter, der var defekte på det tidspunkt, hvor de blev bragt i omsætning.

53. Uanset hvori forskellene består, mener jeg ikke, at de er relevante for afgørelsen af, om det personelle anvendelsesområde for § 10 og § 11, stk. 3, i den danske lov er i overensstemmelse med direktivets artikel 3. I den forbindelse må det fastslås, at den definition, der er indeholdt i de danske bestemmelser, indebærer en kreds af ansvarssubjekter, over for hvilke en skadelidt kan gøre produktansvar gældende, som er bredere end den, der følger af direktivets artikel 3. Det følger af dommen i sagen Kommissionen mod Frankrig, at denne omstændighed i sig selv er tilstrækkelig til at fastslå, at disse bestemmelser ikke er i overensstemmelse med direktivet. Desuden vil anvendelsen af den danske ordning næsten uundgåeligt føre til, at der anlægges flere retssager, hvilket netop var, hvad fællesskabslovgiver ønskede at undgå ( ).

C – Det andet spørgsmål

54. Med sit andet spørgsmål ønsker den forelæggende ret oplyst, om den danske retspraksis, hvorefter mellemhandleren hæfter uden begrænsning for producentens i domspraksis fastlagte culpaansvar for defekte produkter med personskade eller forbrugertingsskade til følge, er i overensstemmelse med direktivet.

55. Det fremgår af sagens akter, at produktansvar – for såvel producenten som mellemhandleren – i Danmark var retspraksisbaseret før vedtagelsen af direktivet.

56. Ifølge disse retspraksisbaserede regler vurderes ansvaret for produktskader som udgangspunkt efter dansk rets almindelige erstatningsregel, culpareglen. Udviklingen i retspraksis og i teorien har imidlertid ført til, at producenten bliver anset for ansvarlig for produktskader på grundlag af et skærpet culpaansvar. I visse tilfælde pålægges producenten et objektivt ansvar.

57. For så vidt angår mellemhandleren var – og er – retsstillingen efter det i retspraksis udviklede produktansvar, at mellemhandleren på objektivt grundlag hæfter for tidligere produktions- og omsætningsleds ansvar for produktskader.

58. Gennemførelsen af direktivet i dansk ret ved lov nr. 371 havde, for så vidt angår det objektive produktansvar for producenter, til virkning, at direktivets ordning blev fuldt ud gennemført. For så vidt angår culpaansvaret forblev den retspraksisbaserede ordning i kraft.

59. Ved § 10 i ovennævnte lov blev den tidligere retspraksis om mellemhandleres objektive ansvar lovfæstet. Det fremgår af forarbejderne til loven, at den danske lovgiver ønskede at bekræfte denne retspraksis med bestemmelsen, og at den danske regering i forbindelse med vedtagelsen af loven var overbevist om, at mellemhandlerens ansvar ikke var reguleret i direktivet.

60. Tilsammen kan lovbestemmelserne og retspraksis vedrørende produktansvar sammenfattes i tre principper:

– objektivt ansvar for producenten

– mellemhandlerens hæftelse for producentens ansvar (»mellemhandlerens afledte ansvar«)

– culpaansvar eller skærpet culpaansvar for producenten.

61. For så vidt angår producentens objektive ansvar er definitionerne i direktivets artikel 3 gentaget i den danske lovs § 4, stk. 1, 2, 4 og 5, mens princippet om objektivt ansvar er fastsat i lovens § 6. Det følger heraf, at dette element er i overensstemmelse med direktivet, hvorfor det ikke vil blive yderligere drøftet.

62. Hvad angår det andet element – mellemhandlerens afledte ansvar – har jeg allerede i forbindelse med vurderingen af det første spørgsmål konkluderet, at bestemmelserne i den danske lovs § 10 og § 11, stk. 3, er i strid med direktivet, der begrænser det objektive ansvar til producenter.

63. Det fremgår af forelæggelseskendelsen, at den forelæggende ret ligeledes har rejst spørgsmålet, om direktivets artikel 13 kunne danne hjemmelsgrundlag for udvidelsen af produktansvaret.

64. Dette spørgsmål blev også stillet i sagen Kommissionen mod Frankrig ( ). I den nævnte dom besvarede Domstolen spørgsmålet benægtende. Jeg vil henvise til præmis 21-23, hvor Domstolen fastslog, at »[d]irektivets artikel 13 [ikke] kan […] fortolkes således, at den giver medlemsstaterne mulighed for at opretholde en generel produktansvarsordning, der er forskellig fra den i direktivet fastsatte ordning«. Det følger heraf, at den danske bestemmelse om mellemhandlerens afledte objektive ansvar ikke kan begrundes med henvisning til direktivets artikel 13.

65. Derimod må en national bestemmelse om culpaansvar for producenten, som den, der følger af dansk retspraksis, anses for at være forenelig med direktivet, således som det følger af præmis 22 i dommen i sagen Kommissionen mod Frankrig, hvor Domstolen fastslog, at »[…] den ordning, der er indført ved direktivet […] ikke udelukker anvendelsen af andre ordninger vedrørende ansvar i og uden for kontraktforhold, der hviler på et andet grundlag, såsom garantien for skjulte mangler eller culpa«.

66. Jeg foreslår derfor Domstolen at besvare det andet spørgsmål således: Direktivets artikel 13 er til hinder for en national bestemmelse, der udvider ordningen med objektivt produktansvar, således som denne er fastsat i direktivet, til mellemhandlere af defekte produkter. Derimod udelukker denne bestemmelse ikke, at der for mellemhandlere anvendes andre ordninger vedrørende ansvar i og uden for kontraktforhold, der hviler på et andet grundlag, såsom garantien for skjulte mangler eller culpa.

D – Det tredje spørgsmål

67. Med sit tredje spørgsmål ønsker den forelæggende ret oplyst, om direktivet er til hinder for, at en medlemsstat ved lov regulerer mellemhandleres produktansvar, betinget af, at mellemhandleren som sket ved den danske lovs § 3, stk. 1, første punktum, defineres som den, som erhvervsmæssigt bringer et produkt i omsætning uden at anses for producent i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i direktivets artikel 3, med henvisning til Rådet og Kommissionens erklæring vedrørende artikel 3 og 12 i mødeprotokollen til 1025. samling i Rådet den 25. juli 1985 ( ) og til direktivets artikel 13.

68. I det tredje spørgsmål har den forelæggende ret gengivet ordlyden af den 2. erklæring i mødeprotokollen i sin helhed. Der henvises til det tredje spørgsmål.

69. I sit skriftlige indlæg har den danske regering bl.a. henvist til Rådets 16. erklæring til mødeprotokollen, der er affattet som følger: »Rådet udtrykker ønske om, at de medlemsstater, der for øjeblikket har bestemmelser om forbrugerbeskyttelse, der er mere fordelagtige for forbrugerne end de bestemmelser, der følger af direktivet, ikke vil anvende de i direktivet givne muligheder, så beskyttelsesniveauet sænkes.«

70. Den danske regering har på grundlag af disse to erklæringer udledt, at opretholdelsen af regler, der var gældende før vedtagelsen af direktivet, og som sikrede forbrugeren en bedre retsstilling, er fuldt ud forenelige med direktivet. De to erklæringer er ifølge regeringen fuldt ud i overensstemmelse med direktivets artikel 3 og 13 og bekræfter deres indhold.

71. I lyset af denne overensstemmelse med direktivet og med det forhold, at erklæringerne er fremsat af Rådet og af Kommissionen, dvs. fællesskabslovgiver selv, skal de ifølge regeringen tillægges størst mulig betydning ved fortolkningen af direktivet.

72. Hvad angår den retlige virkning af Rådets erklæringer i mødeprotokoller kan Domstolens faste praksis opsummeres på følgende måde:

– En sådan erklæring kan ikke tjene som fortolkningsbidrag med hensyn til en bestemmelse i afledt ret, når erklæringens indhold overhovedet ikke omhandles af den relevante bestemmelse ( ). Fællesskabsreglernes objektive rækkevidde bestemmes udelukkende af reglerne selv under hensyntagen til den sammenhæng, hvori de indgår ( ).

– En sådan erklæring kan imidlertid bruges som bidrag ved fortolkningen af en bestemmelse i afledt ret, hvis udarbejdelse eller vedtagelse blev ledsaget af erklæringen, i det omfang der er tale om en præcisering af bestemmelserne i tilfælde af eventuel tvetydighed eller uklarheder. Den kan desuden ikke anvendes som eneste fortolkningsbidrag, men skal anvendes sammen med andre fortolkningsbidrag ( ).

73. Når de to erklæringer, der er tale om i denne sag, lægges til grund som bidrag til fortolkningen af direktivets artikel 13, bekræfter de imidlertid den fortolkning af denne bestemmelse, som jeg anlagde ved vurderingen af det andet spørgsmål ovenfor. Erklæringerne præciserer bestemmelsens indhold, idet det i erklæringerne fastslås, at direktivet ikke er til hinder for opretholdelsen eller vedtagelsen af regler om leverandørers ansvar, for så vidt som der er tale om culpaansvar og ansvar i kontraktforhold.

74. Derimod kan man ifølge den i punkt 72 nævnte retspraksis ikke gøre de erklæringer, der er henvist til, gældende til støtte for, at direktivet ikke skulle være til hinder for en udvidelse af det objektive produktansvar til mellemhandlere ud over de tilfælde, der er udtrykkeligt nævnt i dette direktivs artikel 3, stk. 3. En sådan henvisning til fortolkningen ville være i direkte modstrid med direktivets ordlyd og opbygning og kan ifølge Domstolens praksis ikke tages til følge. Det følger af dette ræsonnement, at de argumenter, som den danske regering har gjort gældende, ikke kan tiltrædes.

75. Sammenfattende mener jeg således ikke, at de to erklæringer, som den danske regering har henvist til, kan gøres gældende til støtte for en fortolkning af direktivet, hvorefter en medlemsstat har ret til at udstrække det objektive produktansvar til at omfatte mellemhandlere i andre tilfælde end dem, der er udtømmende opregnet i direktivets artikel 3, stk. 3.

E – Det fjerde og femte spørgsmål

76. Med sit fjerde og femte spørgsmål har den forelæggende ret gentaget sit første og andet spørgsmål, idet de nærmere bestemt vedrører den danske lovs § 3, stk. 3, andet punktum, § 10 og § 11, stk. 3, henholdsvis den retspraksisbaserede regel, som gjaldt forud for direktivet, hvorefter mellemhandleren – uden selv at være producent i direktivets artikel 3’s forstand – hæfter for producentens ansvar som omhandlet i direktivet og for producentens culpaansvar.

77. Ifølge Domstolens faste praksis, der går helt tilbage til Costa-dommen ( ), kan den ikke under en sag i henhold til artikel 234 EF træffe afgørelse om en national retsakts gyldighed i forhold til fællesskabsretten. Domstolen er dog beføjet til at forsyne den nationale ret med alle under fællesskabsretten henhørende fortolkningsbidrag, som gør det muligt for denne ret at vurdere de nævnte forskrifters forenelighed med fællesskabsbestemmelserne ( ).

78. Eftersom mit forslag til besvarelse af det første og det andet spørgsmål allerede omfatter alle de fortolkningsbidrag, som den forelæggende ret har brug for med henblik på vurderingen af, om de pågældende nationale bestemmelser såvel som den relevante nationale retspraksis er forenelig med direktivet, er det ufornødent at besvare det fjerde og det femte spørgsmål.

F – Begrænsning af dommens tidsmæssige virkninger

79. Det fremgår af forelæggelseskendelsen, at de indstævnte i hovedsagen – dvs. skadelidte – har anmodet Domstolen om at fastslå, at dens dom først skal have virkning fra afsigelsestidspunktet, for det tilfælde, at Domstolen ikke træffer afgørelse til deres fordel. Den danske regering har støttet denne anmodning og har henvist til de alvorlige retssikkerhedsmæssige konsekvenser, Domstolens dom kunne have i kraft af sin virkning på allerede retskraftige afgørelser, der er truffet siden direktivets ikrafttræden.

80. I den forbindelse vil jeg pege på, at det følger af et almindeligt princip, at Domstolens domme, hvorved den tager stilling til fortolkningen af fællesskabsretten, har virkning ex tunc. Domstolen kan imidlertid undtagelsesvis under anvendelse af et almindeligt retssikkerhedsprincip, der er knæsat i Fællesskabets retsorden, finde anledning til at begrænse borgernes mulighed for at påberåbe sig den således fortolkede bestemmelse med henblik på anfægtelse af tidligere i god tro stiftede retsforhold ( ). For at der kan træffes bestemmelse om en sådan begrænsning skal visse betingelser imidlertid være opfyldt, som kan variere i forhold til de faktiske og retlige omstændigheder, der ligger til grund for tvisten i hovedsagen: de berørte parters gode tro, faren for alvorlige forstyrrelser ( ) og eventuelle alvorlige økonomiske konsekvenser af tilbagevirkende kraft ( ).

81. I den foreliggende sag er det relevante spørgsmål, hvilken gruppe af erhvervsdrivende der påhviler et produktansvar. Formentlig vil Domstolens afgørelse alene have den virkning i national ret, at mellemhandlernes ansvar overføres til producenterne. Imidlertid vil hverken ansvarets art eller udstrækning blive påvirket. Eftersom den danske lov i § 11, stk. 3, bestemmer, at mellemhandleren har adgang til regres mod producenten, mener jeg, at en sådan overførsel af det primære ansvar ikke ud fra et retssikkerhedsmæssigt synspunkt indebærer sådanne risici, der kan begrunde en undtagelsesvis tidsmæssig begrænsning af dommens virkninger.

82. Jeg vil desuden minde om, at i dommen i sagen Kommissionen mod Frankrig, i sagen Kommissionen mod Grækenland og i Gonzáles Sánchez-sagen ( ) udtrykte ingen af parterne ønske om tidsmæssig begrænsning af dommens virkninger, og Domstolen tog følgelig ikke stilling hertil. Det kan ikke udelukkes, at disse domme affødte konsekvenser for de respektive nationale retsordninger, der svarer til de, der er nævnt af den danske regering.

83. Efter afsigelsen af nævnte domme kunne de berørte grupper i Danmark desuden forudse, at den danske lov og retspraksis ikke var forenelig med direktivet.

84. På grundlag af ovenstående betragtninger mener jeg ikke, at anmodningen om tidsmæssig begrænsning af dommens virkninger skal tages til følge.

VI – Forslag til afgørelse

85. Under hensyn til ovenstående foreslår jeg Domstolen at besvare de spørgsmål, der er forelagt af Vestre Landsret, på følgende måde:

»1) Rådets direktiv 85/374/EØF af 25. juli 1985 om tilnærmelse af medlemsstaternes administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om produktansvar er til hinder for en lovbestemt ordning, hvorefter en mellemhandler uden begrænsning hæfter for producentens ansvar efter dette direktiv, uanset om en sådan ordning er fastsat i lovgivningen eller følger af retspraksis.

2) Direktivets artikel 13 er til hinder for en national bestemmelse, der udstrækker den ordning med objektivt produktansvar, der er fastsat i direktivet, til at omfatte mellemhandlere. Derimod er denne bestemmelse ikke til hinder for anvendelsen på mellemhandlere af andre ordninger vedrørende ansvar i og uden for kontraktforhold, der hviler på et andet grundlag, såsom garantien for skjulte mangler eller culpa.

3) Den 2. og den 16. erklæring til mødeprotokollen for samling i Rådet den 25. juli 1985 kan ikke gøres gældende til støtte for en fortolkning af direktivet, hvorefter en medlemsstat har ret til at udstrække det objektive produktansvar til at omfatte mellemhandlere i andre tilfælde end dem, der er udtømmende opregnet i artikel 3, stk. 3, i direktiv 85/374.«