RETTENS DOM (Tredje Afdeling)

12. marts 1996

Sag T-361/94

Henry A. Weir

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Tjenestemænd — vedvarende, delvis invaliditet — ligebehandling — udvikling i købekraften — forsinkelse med behandlingen af sagen — morarenter — formaliteten«

Fuldstændig gengivelse på tysk II-381

Angående:

Påstand om dels annullation af Kommissionens afgørelse af 25. februar 1994 truffet i henhold til artikel 73 i vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber eller subsidiært, om erstatning for tab af købekraft, dels om tilkendelse af morarenter.

Udfald:

Delvis afvisning, delvis frifindelse.

Resumé af dom

Sagsøgeren, der er tidligere tjenestemand ved Kommissionen, var den 17. oktober 1987 offer for en ulykke, som Kommissionen anerkendte som en ulykke efter artikel 73 i vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber (herefter »vedtægten«). Efter at den behandlende læge i oktober 1989 havde meddelt, at læsionerne som følge af ulykken var konsolideret, og at der bestod en vedvarende, delvis invaliditet, besluttede ansættelsesmyndigheden på grundlag af Invaliditetsudvalgets konstateringer at pensionere sagsøgeren ved udgangen af september 1990.

Kommissionens rådgivende læge, der havde undersøgt sagsøgeren i november 1990 for at fastslå, hvilken invaliditetsgrad der skulle tages i betragtning ved udbetalingen af et engangsbeløb i henhold til vedtægtens artikel 73, konkluderede, at der var tale om en vedvarende, delvis invaliditet på 7%. Kommissionen lagde dette resultat til grund i et udkast til afgørelse af 12. april 1991 og meddelte det til sagsøgeren den 26. april 1991. Sagsøgeren, som i mellemtiden havde sendt Kommissionen to lægeerklæringer med anmodning om, at de blev taget i betragtning ved fastsættelsen af invaliditetsgraden, anmodede den 25. juni 1991 i henhold til vedtægtens artikel 73 og artikel 21 i ordningen om dækning af risikoen for ulykker og erhvervssygdomme hos tjenestemænd ved De Europæiske Fællesskaber (herefter »ordningen«), om at lægeudvalget blev indkaldt. Da de to udpegede læger ikke kunne enes om at udpege en tredje læge, blev denne på Kommissionens anmodning udpeget den 18. juni 1993 ved afgørelse truffet af Domstolens præsident. Efter at have undersøgt sagsøgeren enedes lægeudvalget om at fastsætte hans vedvarende, delvise invaliditet til 25%. Dernæst traf Kommissionen den 25. februar 1994 en afgørelse (herefter »den anfægtede afgørelse«), som endeligt fastsatte invaliditetsgraden til 25 % og beregnede den i vedtægtens artikel 73, stk. 2, litra c), nævnte erstatning på grundlag af sagsøgerens månedsløn i de seneste tolv måneder forud for ulykken. Det fastsatte engangsbeløb blev udbetalt den 30. marts 1994.

Efter Kommissionens udtrykkelige afslag på sagsøgerens klage i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 2, over den anfægtede afgørelse anlagde han nærværende sag.

Påstandens første punkt: Kommissionens afgørelse af 25. februar 1994 annulleres

Sagsøgeren påberåbte sig et enkelt anbringende, nemlig Kommissionens tilsidesættelse af princippet om ligebehandling af tjenestemænd, idet den i overensstemmelse med ordlyden af vedtægtens artikel 73, stk. 2, litra b) og c), beregnede engangsbeløbet på grundlag af månedslønnen »i de sidste tolv måneder forud for ulykken« og ikke på grundlag af den månedsløn, som sagsøgeren ville have modtaget, hvis han ikke var blevet ramt af ulykken, i løbet af de sidste tolv måneder før udtalelsen fra lægeudvalget. Han anfægtede ikke invaliditetsgraden, der var fastsat til 25% (præmis 22 og 23).

Formaliteten

Retten udtalte, at selv om vedtægtens artikel 90, stk. 2, ikke fastsætter betingelser vedrørende indholdet af og navnlig begrundelsen for en klage i henhold til denne artikel, kræver princippet om overensstemmelse mellem klagen og søgsmålet, at et anbringende, som fremføres for Fællesskabets retsinstanser, allerede har været fremført under den administrative procedure, således at ansættelsesmyndigheden har kunnet få tilstrækkeligt præcist kendskab til den kritik, som den pågældende har fremført mod den anfægtede afgørelse, idet søgsmålet ellers må afvises. Vedtægtens artikel 90 har til formål at muliggøre og fremme en mindelig bilæggelse af tvister mellem tjenestemændene og administrationen. For at opfylde dette krav er det vigtigt, at administrationen har tilstrækkeligt nøjagtigt kendskab til den pågældendes klagepunkter eller ønsker. Heraf følger, at tjenestemanden ikke i klagen kan begrænse sig til at påberåbe de relevante faktiske omstændigheder. Klagen skal også, selv hvis den ikke er formuleret i juridiske vendinger, angive de anbringender. som sagsøgeren gør gældende til støtte for, at han anfægter den omtvistede afgørelse. I personalesager kan de påstande, der nedlægges for Fællesskabets retsinstanser, dels kun have samme genstand som de i klagen anførte, dels kan der kun fremsættes »indsigelser«, der hviler på samme grundlag som de i klagen anførte. Disse indsigelser kan uddybes ved fremførelse af anbringender og argumenter, som ikke nødvendigvis figurerer i klagen, men som er snævert forbundet med den (præmis 27 og 28).

Henvisning til: Retten, 11. juli 1991, sag T-19/90, Hoessle mod Revisionsretten, Sml. II, s. 615, præmis 34; Retten, 16. juli 1992, sag T-l/91, Pietra mod Kommissionen, Sml. II, s. 2145, præmis 24; Retten, 8. juni 1995, sag T-496/93, Allo mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 405, præmis 26.

Retten fandt, at klagen, således som den var affattet, ikke blot ikke henviste til dette anbringende, men ikke indeholdt noget som helst, hvoraf Kommissionen - selv hvis den bestræbte sig på at fortolke klagen på en smidig måde - lomne udlede, at sagsøgeren ville påberåbe sig en tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet (præmis 29 og 30).

Henvisning til: Domstolen, 14. marts 1989, sag 133/88, Del Arno Martinez mod Parlamentet, Sml. s. 689, præmis 13.

I ldagen havde sagsøgeren kun krævet, dels at engangsbeløbet blev forhøjet med et beløb, som loinne udligne tabet af købekraft mellem tidspunktet for ulykken og tidspunktet for udbetalingen, dels at der også blev betalt morarenter. Med det foreliggende anbringende gjorde han derimod i det væsentlige gældende, at en fortolkning strengt efter ordlyden af bestemmelserne i vedtægtens artikel 73, stk. 2, litra b) og c), var en tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet til skade for ham, idet forskelsbehandlingen bestod i, at en tjenestemand, hvis læsioner først konsolideres senere, får en mindre godtgørelse udtrykt i købekraft, end en tjenestemand, som rammes af samme invaliditetsgrad, men i hvis tilfælde alle konstateringer har kunnet foretages på dagen for ulykken. Sagsøgeren rejste spørgsmålet om, hvorvidt Rettens vurderinger i dens dom 28. februar 1992 var velbegrundede, idet Retten ikke tilstrækkeligt havde taget hensyn til, at der forelå en sådan forskelsbehandling (præmis 31).

Henvisning til: Retten, 28. februar 1992, sag T-8/90, Colmam mod Kommissionen, Sml. II, s. 469, præmis 29, 39 og 40.

Retten fandt, at vurderingen af de i klagen fremførte klagepunkter adskilte sig klart fra den vurdering, som det foreliggende anbringende nødvendiggjorde, således at der ikke var en snæver sammenhæng mellem sidstnævnte og den blotte ansøgning om en tilpasning af det bevilgede engangsbeløbs størrelse for at udligne det påståede tab af købekraft. Følgelig var klagen ikke tilstrækkelig klar til, at den institution, for hvilken den var indbragt, kunne besvare den på adækvat måde. Rigtigheden af denne vurdering støttedes af den omstændighed, at det fremgik af Kommissionens svar på klagen, at denne ikke havde forstået, at sagsøgeren havde villet påberåbe sig en tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet. Endvidere var henvisningen til »... retspraksis...« med hensyn til hjemmelen for de i klagen fremførte ansøgninger ikke tilstrækkelig klar. Følgelig måtte anbringendet forkastes, og påstanden kunne ikke tages til følge (præmis 32, 33 og 34).

Henvisning til: Retten, 22. juni 1990, forenede sager T-32/89 og T-39/89, Marcopoulos mod Domstolen, Sml. II, s. 281, præmis 28.

Påstandens andet punkt: Kommissionen tilpligtes ved en fornyet beregning af engangsbeløbet at tage udgangspunkt i den månedlige grundløn, som sagsøgeren ville have modtaget i de sidste tolv måneder forud for lægeudvalgets udtalelse

Fællesskabets retsinstanser kan ikke uden at gøre indgreb i den administrative myndigheds beføjelser meddele nogen fællesskabsinstitution påbud. Følgelig kunne denne påstand ikke tages til følge (præmis 37).

Henvisning til: Retten, 13. juli 1993, sag T-20/92, Moat mod Kommissionen, Smi. II, s. 799; Retten, 20. maj 1994, sag T-510/93, Obst mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 461.

Påstandens tredje - subsidiære - punkt: erstatning for tab af købekraft

Da betingelserne for at admittere et søgsmål i vedtægtens artikel 90 og 91 er præceptive, kan Fællesskabets retsinstanser undersøge dem ex officio. Påstanden om erstatning for tab af købekraft kunne ikke tages til følge, for så vidt som der var en nær sammenhæng mellem den og annullationspåstanden, som enten måtte afvises fra påkendelse eller forkastes som ubegrundet. Selv om det blev antaget, at det af sagsøgeren hævdede tab skyldtes en adfærd, som ikke havde karakter af en afgørelse, foreskriver vedtægten en forudgående administrativ procedure i to etaper, som omfatter en ansøgning og en klage i henhold til vedtægtens artikel 90 og 91. I denne sag havde en sådan procedure ikke fundet sted. Selv hvis det blev antaget, at skrivelsen med overskriften »klage i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 2« skulle fortolkes som en ansøgning i henhold til vedtægtens 90, stk. 1, for så vidt angår ansøgningen om udligning af tab af købekraft, måtte det fastslås, at sagsøgeren ikke havde indgivet klage over Kommissionens afvisning af denne »ansøgning«. Denne påstand kunne derfor ikke tages til følge (præmis 47, 48 og 49).

Henvisning til: Della Pietra mod Kommissionen, a.st., præmis 34; Retten, 12. januar 1994, sag T-65/91, White mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 23, præmis 137.

Påstandens fjerde punkt: tilkendelse af morarenter beregnet af erstatningen regnet fra den 17. oktober 1987, subsidiært regnet fra den 12. april 1991

Retten udtalte, at der kun skal udbetales morarenter, dersom hovedstolen lyder på et bestemt beløb, eller beløbet i det mindste kan opgøres på grundlag af objektivt fastlagte kriterier, og såfremt administrationen desuden uden grund har forsinket udbetalingen af erstatningen. Desuden opstår retten til invaliditetserstatning ikke i takt med konsolideringen af hver enkelt læsion, men først, når alle læsionerne er konsolideret; denne fortolkning støttes desuden af ordningens artikel 20 (præmis 52 og 53).

Henvisning til: Domstolen, 21. maj 1981, sag 156/80, Morbelli mod Kommissionen, Sml. s. 1357, præmis 34; Domstolen, 14. juli 1981, sag 186/80, Suss mod Kommissionen, Sml. s. 2041, præmis 15 og 16; Domstolen, 1. juni 1994. sag C-136/92P, Kommissionen mod Brazelli Lualdi m.fl., Sml. I, s. 1981, præmis 53; Colmam mod Kommissionen, a.st., præmis 37.

Retten udtalte endvidere, at den i artikel 73 omhandlede erstatning forfalder først til betaling på det tidspunkt, da graden af den vedvarende invaliditet er endeligt fastsat. Da hovedstolen i det foreliggende tilfælde ikke lød på et bestemt beløb eller kunne opgøres på grundlag af objektivt fastlagte kriterier, forfaldt den først på tidspunktet for lægeudvalgets endelige afgørelse. Følgelig havde Kommissionen hverken pligt til eller mulighed for at udbetale engangsbeløbet før denne dato. Den har senere truffet den omtvistede afgørelse og udbetalt engangsbeløbet til sagsøgeren. Under disse omstændigheder fandt Retten, at Kommissionen omhyggeligt havde opfyldt sin betalingsforpligtelse, og påstanden derfor ikke kunne tages til følge (præmis 54 og 55).

Henvisning til: Domstolen, 2. oktober 1979. sag 152/77, B. mod Kommissionen, Sml. s. 2819, præmis 21.

Konklusion:

Sagens afvises, for så vidt angår påstandene om, at der udstedes påbud til Kommissionen, og om, at denne tilpligtes at betale erstatning for tab af kobekraft.

I övrigt frifindes Kommissionen.