RETTENS DOM (Tredje Afdeling)

29. februar 1996

Sag T-547/93

Orlando Lopes

mod

De Europæiske Fællesskabers Domstol

»Tjenestemænd — bedømmelsesrapport — afslag på ansøgning om forfremmelse — påstand om annihilation og erstatning«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-185

Angående:

Påstand om annullation af to memoranda om kvaliteten af sagsøgerens arbejde, hans bedømmelsesrapport for perioden 1991-1992 og to afslag på hans ansøgning om forfremmelse samt erstatning for den økonomiske og ikke-økonomiske skade, som han hævder at have lidt som følge af sine overordnedes handlemåde og de anfægtede afgørelser.

Udfald:

Delvis annullation af afgørelsen om klagen i klagesag nr. 11/93-R. I øvrigt frifindelse.

Resumé af dom

Den 17. september 1991 indgav sagsøgeren, som er portugisisksproget juridisk sprogekspert, en første klage, som var registreret som klagesag nr. 12/91-R, over hans bedømmelsesrapport for 1989-1990, og over to memoranda af 30. og 31. maj 1991, som hans overordnede havde tilsendt Det Rådgivende Bedømmelsesudvalg, for hvem han havde indbragt sin bedømmelse til udtalelse inden for rammerne af bedømmelsesproceduren. Denne klage indeholdt endvidere forudsætningsvis en klage over hans bedømmelsesrapport for perioden 1987-1988.

Klagen blev afvist ved afgørelse truffet af Domstolens Administrative Udvalg den 9. december 1991. Sagsøgeren anlagde ikke sag til prøvelse af denne afgørelse.

Den 2. maj 1993 indgav sagsøgeren en anden klage, som var registreret som Idagesag nr. 10/93-R, og hvori han rejste krav om annullation af de førnævnte memoranda af 30. og 31. maj 1991, annullation af afslaget på hans ansøgning om stillingen som juridisk sprogrevisor, der var opslået ledig ved stillingsopslag nr. CJ 62/92, samt påstand om erstatning for den økonomiske og ikke-økonomiske skade, som han hævdede at have lidt.

Den 24. maj 1993 indgav sagsøgeren en tredje klage, som var registreret som Magesag nr. 11/93-R, og hvori han rejste krav om annullation af hans bedømmelsesrapport for perioden 1991-1992, annullation af afslaget på hans ansøgning til en af de to stillinger som ledende juridisk sprogekspert, der var omhandlet i stillingsopslag nr. C J 68/92, samt laav om erstatning for det tab, som han hævdede at have lidt.

Klagerne i klagesag nr. 10/93-R og nr. 11/93-R blev afvist ved en fælles afgørelse af 12. juli 1993, hvorved Domstolens Administrative Udvalg

— afviste klagen over de udfærdigede memoranda af 30. og 31. maj 1991 fra realitetsbehandling

— bekræftede afslaget på sagsøgerens ansøgninger om de stillinger, som var omhandlet i stillingsopslag nr. CJ 62/92 og CJ 68/92 i det væsentlige med den begrundelse, at sagsøgeren efter sine overordnedes opfattelse ikke, som det krævedes ifølge stillingsopslagets betingelser, var i stand til at oversætte normalt og uden revision fra tre sprog

— afviste den klage, sagsøgeren havde indgivet over sin bedømmelsesrapport for 1991-1992 med den begrundelse, at den var for tidligt indgivet, idet denne bedømmelse endnu ikke var blevet endelig på tidspunktet for klagens indgivelse.

Den af sagsøgeren i henhold til procesreglementets artikel 48 og 114 indgivne begæring

Retten fandt ikke, at sagsøgeren under henvisning til procesreglementets artikel 114 var berettiget til at søge en afgørelse omstødt, hvorved Retten i medfør af sin skønsbeføjelse havde besluttet at afvise et dokument fra sagens akter, hvorved sagsøgeren anmodede om i medfør af procesreglementets artikel 48, stk. 2, at der blev taget stilling til visse nye anbringender, som var indeholdt i duplikken. Procesreglementets artikel 48 foreskriver nemlig en særlig fremgangsmåde for de begæringer, som vedrører fremlæggelsen af nye anbringender, hvorfor sådanne begæringer ikke er omfattet af den procedure, der er foreskrevet i procesreglementets artikel 114.

Afgørelsen herom krænkede ikke sagsøgerens ret til kontradiktion, som var tilstrækkelig tilgodeset ved, at hver part har mulighed for at uddybe alle de argumenter mundtligt, som de finder påkrævet.

Henvisning til: Domstolen, 9. marts 1966, sag 34/65, Mosthaf mod Kommissionen (Euratom), Rec. s. 783.

Sagens realitetspåkendelse i det omfang, der var nedlagt påstand om annullation af de omhandlede memoranda af 30. og 31. maj 1991

Retsakter, som er forberedende i forhold til en afgørelse, er ikke bebyrdende i henhold til artikel 90, stk. 2, i vedtægten for tjenestemænd ved De Europæiske Fællesskaber (herefter »vedtægten«), og kan derfor kun anfægtes som en biomstændighed under en sag til prøvelse af en retsakt, som kan gøres til genstand for et annullationssøgsmål. Det fremgik imidlertid af sagen, at de to memoranda begge tjente til forberedelse af sagsøgerens bedømmelsesrapport for perioden 1989-1990. Følgelig kunne påstanden om annullation kun fremmes til realitetsbehandling i det omfang, der hermed tilsigtedes en annullation af de omhandlede memoranda af 30. og 31. maj 1991.

Henvisning til: Domstolen, 7. april 1965, sag 11/64, Weighardtmod Kommissionen (Euratom), Smi. 1965-1968, s. 55; Domstolen, 14. februar 1989, sag 346/87, Bossi mod Kommissionen, Sml. s. 303; Retten, 24. februar 1994, sag T-108/92, Caló mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 213; Retten, 15. juni 1994, sag T-6/93, Pérez Jiménez mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 497.

Ex tuto fremhævede Retten, at sagsøgeren udtrykkeligt havde anfægtet de omhandlede memoranda i sin klage i klagesag nr. 12/91-R, som principalt var rettet mod bedømmelsen. Da afgørelsen om afvisning af klagen imidlertid ikke var blevet anfægtet inden for den i vedtægtens artikel 91 foreskrevne frist, måtte formalitetsindsigelsen, som støttedes på, at sagsøgerens søgsmålsret var prækluderet, tages til følge.

Endvidere fandt Retten, at den omstændighed, at sagsøgeren tillige havde nedlagt påstand om erstatning, var uden betydning for vurderingen af, om armullationspåstanden lainne antages til realitetsbehandling. Påstande om erstatning, som nedlægges sammen med annullationspåstande, der må afvises, må enten også i sig selv afvises, såfremt de har en tæt forbindelse med disse, eller kan lom fremmes til realitetsbehandling, såfremt det påståede tab beror på en tjenestefejl, som er uafhængig af den foranstaltning, som annullationspåstandene vedrører, dog forudsat, at der først er indgivet en klage herom, som har efterfulgt en ansøgning til administrationen, hvori denne er blevet opfordret til at erstatte det lidte tab.

Henvisning til: Retten, 8. juni 1993, sag T-50/92, Fiorani mod Parlamentet, Sml. II, s. 555, præmis 45 og 46.

Annullationspåstanden

Det første anbringende om tilsidesættelse af kompetenceregler ved gennemgangen af sagsøgerens ansøgninger til de pågældende stillinger

Retten bemærkede, at ansættelsesmyndigheden efter vedtægten har beføjelse til at foretage en sammenligning af fortjenesterne hos de tjenestemænd, som kan forfremmes, under anvendelse af den procedure eller metode, som ansættelsesmyndigheden anser for den mest egnede.

Efter sagens omstændigheder fandt Retten, at ansættelsesmyndigheden lovligt kunne foretage et valg på grundlag af et forslag fra justitssekretæren, vedlagt detaljerede udtalelser fra chefen for Personaleafdelingen, Oversættelsestjenestens direktør og chefen for Den Portugisiske Oversættelsesafdeling tillige med en oversigt over hver af ansøgernes gennemsnitlige karakter ifølge den vedrørende dem udfærdigede bedømmelse.

Henvisning til: Retten, 30. november 1993, sag T-76/92, Tsirimokos mod Parlamentet. Sml. II, s. 1281, præmis 18.

Det andet anbringende om tilsidesættelse af vedtægtens artikel 26 ved gennemgangen af sagsøgerens ansøgninger til de pågældende stillinger

Formålet med vedtægtens artikel 26 og 43 er at sikre tjenestemanden ret til kontradiktion og herved undgå, at de af ansættelsesmyndigheden trufne afgørelser, der vedrører den pågældendes tjenesteforhold og karriere, baseres på omstændigheder vedrørende hans adfærd, som ikke er nævnt i hans personlige aktmappe. En afgørelse, som er baseret på sådanne forhold, tilsidesætter derfor de i vedtægten foreskrevne garantier og bør annulleres som værende truffet på grundlag af en ulovlig procedure.

Henvisning til: Domstolen, 3. februar 1971, sag 21/70, Rittweger mod Kommissionen, Sml. 1971, s. 1, org. réf.: Rec. s. 7, præmis 29-41; Domstolen, 28. juni 1972, sag 88/71, Brasseur mod Parlamentet, Sml. 1972, s. 131, org. réf.: Rec. s. 499, præmis 9-11; Domstolen, 12. februar 1987, sag 233/85, Bonino mod Kommissionen, Sml. s. 739, præmis 11; Retten, 5. december 1990, sag T-82/89, Marcato mod Kommissionen, Sml. II, s. 735, præmis 78; Retten, 30. november 1993, sag T-78/92, Perakis mod Parlamentet, Sml. II, s. 1299, præmis 27; Tsirimokos mod Parlamentet, a.st., præmis 33; Retten, 9. februar 1994, sag T-109/92, Lacruz Bassols mod Domstolen, Sml. Pers. II, s. 105, præmis 68.

De nævnte vedtægtsbestemmelser vedrører derfor principielt ikke de udtalelser, som fremsættes over for ansættelsesmyndigheden af de overordnede, som er blevet hørt under en procedure om forfremmelse eller forflyttelse. Sådanne udtalelser bør nemlig ikke bringes til de pågældende ansøgeres kundskab, da de udelukkende indeholder en sammenlignende vurdering af deres kvalifikationer og fortjenester, som er baseret på de faktiske forhold, der er nævnt i deres personlige aktmappe eller meddelt de pågældende, der allerede som følge heraf har haft mulighed for at gøre deres synspunkter gældende.

Henvisning til: Tsirimokos mod Parlamentet, a.st., præmis 34; Perakis mod Parlamentet, a.st., præmis 28; Lacruz Bassols mod Domstolen, a.st., præmis 68.

Dette er imidlertid ikke tilfældet, når sådanne udtalelser tillige, ud over de vurderinger, der er foretaget på grundlag af en sammenligning af ansøgningerne, indeholder oplysninger om en ansøgers kvalifikationer, indsats eller adfærd, som ikke tidligere er blevet indført i hans personlige aktmappe. I et sådant tilfælde skal administrationen efter vedtægtens artikel 26 gøre anmærkninger om de pågældende forhold i den pågældendes personlige aktmappe.

Henvisning til: Bonino mod Kommissionen, a.st., præmis 12; Rittweger mod Kommissionen, a.st., præmis 35; Brasseur mod Parlamentet, a.st., præmis 18; Perakis mod Parlamentet, a.st., præmis 29; Tsirimokos mod Parlamentet, a.st., præmis 35; Lacruz Bassols mod Domstolen, a.st., præmis 69.

Det måtte derfor undersøges, om den omstændighed, som anført af sagsøgeren, at de udtalelser om hans ansøgning, som var blevet afgivet af Oversættelsestjenestens direktør og chefen for Den Portugisiske Oversættelsesafdeling, ikke var optaget i hans personlige aktmappe eller bragt til hans kundskab før vedtagelsen af de anfægtede afgørelser, har kunnet berøre disse afgørelsers gyldighed.

Retten fastslog, at de nævnte udtalelser indeholdt en vurdering af sagsøgerens fortjenester i forhold til andre ansøgere, set i forhold til de særlige krav, som forlangtes i de stillinger, han ansøgte om. De vurderinger, som var foretaget i denne forbindelse vedrørende hans ansøgning, var på ingen måde i modstrid med hans bedømmelser, som var ajourført og udgjorde en integrerende del af de administrative sagsakter, hvorfor de ikke var baseret på nogen nye forhold, som sagsøgeren ikke havde kendskab til, og som han ikke havde haft lejlighed til at udtale sig om. Følgelig havde Domstolen ikke tilsidesat vedtægtens artikel 26.

Det tredje anbringende om tilsidesættelse af vedtægtens artikel 45, stk. 1, andet afsnit, ved gennemgangen af sagsøgerens ansøgninger til de pågældende stillinger

Vedtægtens artikel 45, stk. 1, andet afsnit, fastsætter den minimumsanciennitet i lønklassen, som en tjenestemand skal have for at kunne forfremmes. Denne minimumsanciennitet i lønklassen, som principielt skal beregnes fra datoen for den pågældendes fastansættelse, kan ikke anvendes som kriterier for en sortering af de ansøgere, der kan komme i betragtning ved en sammenligning af deres fortjenester efter vedtægtens artikel 45, stk. 1, første afsnit.

Henvisning til: Retten, 14. maj 1991, sag T-30/90, Zoder mod Parlamentet, Smi. II, s. 207, præmis 22.

Retten fandt, at Domstolen havde taget behørigt hensyn til de krav, som denne vedtægtsbestemmelse stiller, ved først at sikre sig, at de personer, hvis ansøgninger var indgået i forbindelse med proceduren til besættelse af den stilling, der var omhandlet i stillingsopslag nr. CJ 62/92, opfyldte den heri fastsatte betingelse om minimumsancienniteten, selv om ansættelsesmyndigheden i anden omgang, da den foretog den sammenligning af fortjenesterne hos de fire ansøgere, der kunne forfremmes, som den skulle i henhold til vedtægtens artikel 45, stk. 1, første afsnit, baserede sig på et kriterium om de pågældendes »samlede anciennitet i institutionen«, hvilket kriterium i øvrigt var accessorisk.

Det fjerde anbringende om ansættelsesmyndighedens tilsidesættelse af de betingelser, som var fastsat i punkt II og III i stillingsopslagene nr. C J 62/92 og C J 68/92

Retten bemærkede, at det var sagsøgeren, som havde bevisbyrden for det anførte, men at han ikke havde fremført nogen omstændigheder eller noget indicium til godtgørelse af, at disse betingelser var tilsidesat, hvorfor anbringendet ikke havde støtte i de faktiske omstændigheder.

Det femte anbringende om tilsidesættelse af vedtægtens artikel 45, stk. I, første afsnit

Retten bemærkede, at det ville være i strid med de principper, som ligger til grund for den i vedtægten foreskrevne klageadgang, og ville være nedbrydende for det faste element, som denne ordning udgør af vedtægten, samt i strid med det retssikkerhedshensyn, som den hviler på, såfremt man gav en tjenestemand, som har ladet de ufravigelige frister, der er fastsat i vedtægtens artikel 90 og 91, udløbe uden at anfægte gyldigheden af sin bedømmelse under anvendelse af den procedure, som er fastsat i disse vedtægtsbestemmelser, mulighed for at anfægte en bedømmelse som en biomstændighed under en sag til prøvelse af en anfægtelig retsakt, for hvilken bedømmelsen har spillet en rolle som et forberedende element.

Retten afviste derfor det anbringende, som sagsøgeren havde gjort gældende over for Domstolen, hvorefter denne i forbindelse med vedtagelsen af de anfægtede afgørelser havde afvist at tage stilling til anfægtelsen af sagsøgerens bedømmelsesrapport for perioden 1987-1988 og 1989-1990 i afgørelsen om afvisning af sagsøgerens klage i klagesag nr. 12/91-R, og af de forberedende akter, der var truffet i tilknytning hertil, på trods af den kritik, som sagsøgeren havde fremført over for disse forskellige akter.

Henvisning til: Domstolen, 12. oktober 1978, sag 156/77, Kommissionen mod Belgien, Sml. s. 1881, på s. 1896 ff.; Domstolen, 10. december 1980, sag 23/80, Grasselli mod Kommissionen, Sml. s. 3709. præmis 25; Retten, 11. marts 1993, sag T-87/91, Boessen mod ØSU, Sml. II, s. 235, præmis 27.

Hvad angår berettigelsen af dette anbringende bemærkede Retten, at ansættelsesmyndigheden henset til det vide skøn, som tilkommer den ved sammenligningen af fortjenesterne hos de ansøgere, som kan komme i betragtning til en forfremmelse efter vedtægtens artikel 45, må den retlige prøvelse på dette område være begrænset til, om administrationen på baggrund af den fulgte fremgangsmåde og de forhold, den kan have lagt til grund for vurderingen, har holdt sig inden for behørige grænser og ikke har anvendt sine beføjelser åbenbart fejlagtigt. Retten kan under ingen omstændigheder sætte sit eget skøn af ansøgernes kvalifikationer og fortjenester i stedet for ansættelsesmyndighedens. Det tilkommer endvidere ikke Retten at efterprøve berettigelsen af en vurdering, som indeholder komplicerede værdidomme, som i sagens natur ikke kan efterprøves objektivt, og som administrationen har foretaget vedrørende en tjenestemands faglige egnethed. Det gjaldt så meget mere i et tilfælde som det foreliggende, hvor der var tale om værdidomme vedrørende kvaliteten af oversættelser, hvor den subjektive vurdering i sagens natur spiller en væsentlig rolle.

Henvisningtil: Domstolen, 15. marts 1989. sag 140/87, Bevan mod Kommissionen, Sml. s. 701, præmis 34; Retten, 11. december 1991, sag T-169/89, Frederiksen mod Parlamentet. Sml. II, s. 1403. præmis 69; Retten, 9. februar 1994, sag T-82/91, Latham mod Kommissionen. Sml. Pers. II, s. 61, præmis 64; Retten, 8. juni 1995. sag T-496/93, Allo mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 405, præmis 39 og 46.

Retten fandt ikke, at man efter sagens omstændigheder kunne antage, at ansættelsesmyndigheden havde foretaget et åbenbart fejlagtigt skøn. Der var ikke fremført nogen seriøse holdepunkter for, at der, som påstået, var begået magtfordrejning. I den forbindelse bemærkede Retten, at en afgørelse efter fast praksis kun kan anses for at være behæftet med magtfordrejning, såfremt det på grundlag af objektive, relevante og samstemmende indicier fremgår, at den er truffet i et andet formål end dem, der er angivet.

Henvisning til: Lacruz Bassols mod Domstolen, a.st., præmis 52.

Det sjette anbringende om tilsidesættelse af vedtægtens artikel 90, stk. 2

Herom bemærkede Retten, at Domstolen, som den selv havde erkendt, havde gjort sig skyldig i en retsvildfarelse ved at antage, at sagsøgerens bedømmelse for perioden 1991-1992 ikke var blevet endelig på tidspunktet for indgivelsen af klagen i klagesag nr. 11/93-R, hvilket skete den 24. maj 1993. Da denne retsvildfarelse medførte, at Domstolen afslog at tage stilling til klagen, i hvert fald i det omfang, klagen vedrørte bedømmelsen, havde Domstolen tilsidesat bestemmelserne i vedtægtens artikel 90, stk. 2, hvorfor dens afgørelse burde annulleres i dette omfang.

Da den omstændighed, at sagsøgeren havde forsømt dels at udnytte sin ret efter vedtægtens artikel 43 til at tilføje sine bemærkninger til bedømmelsen, dels at følge de interne procedurer for indgivelse af klage, var uden betydning for det anførte retsstridige forhold, var det ikke en nødvendig forudsætning for indgivelse af klage i henhold til vedtægtens artikel 90, at disse procedurer ikke var ført til ende, selv om dette normalt er ønskeligt.

Henvisning til: Retten, 1. december 1994, sag T-54/92, Schneider mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 887.

Retten måtte derfor også som følge af det i medfør af vedtægtens artikel 91 anlagte søgsmål tage stilling til indsigelsen mod den omhandlede bedømmelses lovlighed, som sagsøgeren i øvrigt udtrykkeligt havde påstået annulleret. Anbringendet herom måtte dog forkastes som værende ubegrundet.

Henvisning til: Retten, 16. juli 1992, sag T-1/91, Della Pietra mod Kommissionen, Smi. II, s. 2145, præmis 24.

Erstatningspåstanden

En tjenestemand, som har forsømt inden for de i vedtægtens artikel 90 og 91 fastsatte frister at indgive et annullationssøgsmål vedrørende en retsakt, som han hævder er bebyrdende for ham, kan ikke rette op på denne forsømmelse ved at rejse krav om erstatning af det tab, som er forvoldt af denne retsakt, og på denne måde forskaffe sig nye søgsmålsfrister.

Henvisning til: Retten, 13. juli 1993, sag T-20/92, Moat mod Kommissionen, Sml. II, s. 799.

Det gælder tillige, når forsømmelsen ikke vedrører den bebyrdende retsakt som sådan, men en i forhold til denne forberedende retsakt, der kunne have været rettidigt anfægtet som en biomstændighed under sagen til prøvelse af denne retsakt.

Følgelig måtte erstatningspåstandene afvises i det omfang, de vedrørte erstatningen for det tab, som hævdedes at være forvoldt ved de omhandlede memoranda af 30. og 31. maj 1991.

Endvidere bemærkede Retten, at den nedlagte erstatningspåstand vedrørte erstatningen af det tab, der hævdedes at være forvoldt ved de bebyrdende retsakter, som tillige var påstået annulleret, samt i givet fald ved foranstaltninger, som var forberedende i forhold til disse retsakter. Da der derfor var en tæt indbyrdes forbindelse mellem disse påstande, medførte forkastelsen af annullationspåstanden, at også erstatningspåstanden måtte forkastes.

Henvisning til: Retten, 9. februar 1994, sag T-82/91, Latham mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 61; Retten, 30. november 1994, sag T-558/93, Diichs mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 837.

Sagens omkostninger

Retten fandt, at sagsøgeren selv havde bidraget til, at Domstolen havde forsømt at gennemgå hans klagepunkter ved at nægte dels at underskrive sin bedømmelsesrapport for 1991-1992, dels at følge de interne procedurer for anfægtelse af bedømmelsen. Da Retten i øvrigt havde forkastet sagsøgerens påstand om annullation af denne bedømmelse, bestemte Retten, selv om en af de anfægtede retsakter måtte annulleres delvis, at hver part måtte bære sine egne omkostninger.

Konklusion:

Sagsøgerens begæring til Retten af 13. oktober 1994 tages ikke til følge, og det hertil vedlagte dokument udtages af sagens akter.

Sagen afvises i det omfang, den vedrører dels annullation af memorandum af 30. maj 1991 fra chefen for Den Portugisiske Oversættelsesafdeling og memorandum af 31. maj 1991 fra direktøren for Oversættelsestj enesten, dels erstatning for de tab, som hævdes at være forvoldt ved disse retsakter.

Domstolens afgørelse af 16. juli 1993 annulleres i det omfang, den fastslår, at det er ufornødent at træffe afgørelse vedrørende den del af klagen i klagesag nr. 11/93-R, som var rettet mod sagsøgerens bedømmelsesrapport for 1991-1992.

I øvrigt frifindes Domstolen.

Hver part bærer sine omkostninger.