6.

Det anførte fører på nuværende tidspunkt logisk til at udelukke, at den virksomhed, hvis erhverv er udlejning af arbejdskraft, alene kan være ansvarlig for en eventuel overtrædelse af den ovenfor nævnte forpligtelse i modsætning til den virksomhed, som benytter føreren til transporten. Det er endnu ikke afgjort, om den af Kommissionen anførte hypotese om, at den her omhandlede bestemmelse er rettet til begge virksomheder, også må forkastes. Argumentet for denne opfattelse er hovedsagelig, at da forordning 543/69 indfører en »forpligtelse til et bestemt resultat«, er de to virksomheder pligtige at samarbejde, for at dette resultat kan nås; virksomhederne bør indbyrdes sikre sig, at en af virksomhederne udleverer den personlige kontrolbog til føreren. Imidlertid er, stadig ifølge Kommissionen, den nationale lovgiver beføjet til at bestemme, hvilken af de to virksomheder forpligtelsen til udlevering af bogen påhviler; to virksomheder skal kun anses som solidarisk forpligtede, såfremt der ikke findes nationale lovbestemmelser eller en udtrykkelig kontraktlig aftale herom mellem virksomhederne. Endelig omfatter udtrykket »virksomhed« i forordning 543/69 enten den virksomhed, som benytter den udlejede chauffør, eller den virksomhed, som mod betaling stiller ham til rådighed. De praktiske hensyn, som har fået Kommissionen til at forfægte dette synspunkt, er åbenlyse. Juridisk kan der imidlertid rettes en række vægtige indvendiger mod tanken om, at to retssubjekter begge er forpligtet at overholde forordningens artikel 41. Jeg skal først anføre, at det ikke er klart, om de to virksomheders forpligtelse er nøjagtigt den samme som den i artikel 14, stk. 7 omhandlede — i så fald skal begge virksomheder udlevere den personlige kontrolbog til føreren — eller den snarere er en slags biforpligtelse til indbyrdes at sikre sig, at kontrolbogen udleveres af en af virksomhederne (forordningen indeholder intetsteds nogen antydning af en sådan biforpligtelse). Jeg skal dernæst anføre, at jeg har svært ved at se, ud fra hvilken fællesskabsretlig bestemmelse medlemsstaten eventuelt kan udvælge den af de to virksomheder, som forpligtelsen påhviler. Medlemsstaternes beføjelse til at træffe foranstaltninger, som supplerer bestemmelserne i forordning 543/69 med hensyn til »udstedelse af og kontrol med disse kontrolbøger« (artikel 14, stk. 9), kan ikke fortolkes så vidt, at den giver den nationale lovgiver mulighed for at ændre antallet af de virksomheder, som artikel 14, stk. 7 er rettet til (i tilfælde af lejet arbejdskraft, må det, hvis man følger Kommissionen, være to). Da det i virkeligheden drejer sig om at bestemme den personkreds, som fællesskabsreglerne gælder for, er det efter min mening uforeneligt med kravet om fællesskabsrettens enhed at overlade denne bestemmelse til de forskellige medlemsstater — eller blot lade den pågældende privatperson træffe afgørelse herom — og de pågældende virksomheder ville herved risikere at blive behandlet anderledes alt efter deres nationalitet eller beliggenhed, skønt det angivne mål med forordning 543/69 er at harmonisere bestemmelser på det sociale område inden for landevejstransport. Endelig kan man ikke se bort fra den indvending, at man ved at forøge antallet af forpligtede også udvider den gruppe af retssubjekter, som kan straffes efter de nationale lovbestemmelser, hvis formål er at sikre, at private overholder de forpligtelser, som fællesskabsbestemmelserne pålægger dem. Det er overflødigt at anføre, at såfremt en straffelov ikke må fortolkes udvidende, må det samme kriterium gælde for fællesskabsretlige bestemmelser, som ganske vist ikke i sig selv er af strafferetlig karakter, men som dog i sidste instans i medfør at nationale supplerende bestemmelser får virkning på det strafferettlige område. Efter min mening går sammenhængen mellem de i de pågældende forordninger indførte forpligtelser det umuligt at opdele disse mellem forskellige virksomheder (hvilket Kommissionen i øvrigt heller ikke har påstået), og denne sammenhæng viser også, at den eneste forpligtede virksomhed er den, som benytter føreren til at udføre landevejstransport. I det i fællesskabsbestemmelserne opridsede system hører forpligtelsen til at føre fortegnelsen over de personlige kontrolbøger sammen med forpligtelserne til at udlevere bøgerne, inddrage og opbevare de afsluttede bøger. Dette fremgår af punkt 6 i anvisningerne til virksomheden om brugen af den personlige kontrolbog, jf. bilaget til forordning 514/72; ifølge disse skal den virksomhed, som inddrager bogen, i nævnte fortegnelse indføre datoen for det sidste døgnkontrolblad og holde de afsluttede bøger til disposition for kontrollørerne i et tidsrum af mindst 12 måneder (denne del af punkt 6 svarer til forpligtelsen i artikel 14, stk. 8 i forordning 543/69). Som allerede angivet kan disse formaliteter rent faktisk kun udføres af den virksomhed, som har direkte kontakt til motorkøretøjets personale såvel i det øjeblik, da personalet får ordre til at udføre en transport, som på det tidspunkt, da transporten afsluttes. Den samme begrundelse gælder for punkt 5 i de nævnte anvisninger til virksomheden (»gennemgå døgnkontrolbladene og ugerapporten hver uge eller — i tilfælde af forhindring — så snart som muligt. Underskriv ugerapporten«). Da ligeledes anvisningerne til medlemmerne af det medfølgende personale (det nævnte bilag til forordning nr. 514/72) henviser til »arbejdsgiveren«, forekommer det mig utvivlsomt, at man ikke her har ønsket at angive et andet forpligtet retssubjekt end det, som i forordningen angives som »virksomhed«: dette fremgår f.eks. tilstrækkeligt klart af, at punkt 6 i anvisningerne til virksomheden henviser til punkt 9, som er et af de punkter, hvor udtrykket »arbejdsgiver« anvendes. Grunden til, at der er anvendt udtrykket »arbejdsgiver« i stedet for »virksomhed«, er, som jeg allerede har anført, at forordningen henviser til det typiske tilfælde, hvor den virksomhed som udfører transport, er den samme som den virksomhed, som føreren er undergivet. Den virksomhed, som udlejer arbejdskraft, kan faktisk være afskåret fra at opfylde det hovedkrav, som er baggrunden for de fællesskabsretlige bestemmelser, nemlig at lette de nationale myndigheders kontrol med overholdelsen af arbejdstider og hviletider. Man kan blot tænke sig, at denne virksomhed kan have sit hjemsted et andet sted end transportvirksomheden. Det kan også forekomme (hvilket Kommissionen selv har erkendt), at udlejningsvirksomheden ikke i rette tid får besked om, at den fører, som den har stillet til rådighed for en tredjemand, af denne skal anvendes til et arbejde, som hører til dem, hvortil der kræves den personlige kontrolbog (kørsel af et motorkøretøj til godsbefordring, som ikke er indsat i rutekørsel). Under hensyn til denne mulighed ville det være urimeligt at gøre den pågældende virksomhed ansvarlig for ikke at have overholdt en forpligtelse, som afhænger af et forhold, som virksomheden kan være uvidende om. Af alle disse grunde forekommer det mig altså, at man ud fra de gældende fællesskabsretlige bestemmelser må afvise opfattelsen, hvorefter forpligtelser, som fællesskabsretlige bestemmelser udelukkende foreskriver for en transportvirksomhed, kan antages delvis eller solidarisk at påhvile en virksomhed, som udlejer arbejdskraft. Man har indvendt, at udelukkelsen af den virksomhed, som udlejer arbejdskraft, fra den personkreds, som er forpligtet til at udlevere og føre kontrolbogen, i praksis gør det vanskeligt for transportvirksomheden at kontrollere, at de ugentlige grænser for kørsel overholdes i det ret hyppigt forekommende tilfælde, hvor en arbejdstager er blevet udlejet for et kortere tidsrum end en uge. Imidlertid er der i et sådant tilfælde intet, som hindrer transportvirksomheden i at forlange, at føreren skal være i besiddelse af en erklæring fra den virksomhed, for hvilken han sidst har arbejdet, indeholdende oplysninger om hans arbejdstider og hvileperioder. Udlejningsvirksomheden kan måske endog selv give disse oplysninger. På den anden side kan man heller ikke udelukke muligheden af, at en fører efter en arbejdsperiode, der er mindre end en uge, overgår fra ansættelse i en transportvirksomhed til ansættelse i en anden. I dette tilfælde foreligger den samme ulempe, som man har beklaget sig over, i et tilfælde hvor der ikke er tale om udlejning af arbejdskraft, idet arbejdstageren i henhold til punkt 7 i anvisninger til virksomheden om brugen af den personlige kontrolbog, når han forlader den transportvirksomhed, hvori han har arbejdet, skal aflevere kontrolbogen til denne, selv om den kun er delvis afsluttet.