ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1)

Finder direktiv 2003/88/EF (1) anvendelse, når særlige forhold i tilknytning til visse specifikke aktiviteter i den offentlige tjeneste, f.eks. i de væbnede styrker eller inden for politiet, eller til visse specifikke aktiviteter i civilbeskyttelsestjenesterne på afgørende vis taler imod dets anvendelse, når: Artikel 1, [stk.] 3, i direktiv 2003/88/EF bestemmer, at direktivet finder anvendelse på alle former for private og offentlige aktiviteter som defineret i artikel 2 i direktiv 89/391/EØF (2). Artikel 2, [stk.] 2, i direktiv 89/391/EØF bestemmer, at det ikke finder anvendelse, når særlige forhold i tilknytning til visse specifikke aktiviteter i den offentlige tjeneste, f.eks. i de væbnede styrker eller inden for politiet, eller til visse specifikke aktiviteter i civilbeskyttelsestjenesterne på afgørende vis taler imod dets anvendelse?
2.

Såfremt det besvares bekræftende, at lovbestemte renter skal inkluderes i den fulde tilbagebetaling: 2.1. Er artikel 6, stk. 1, og artikel 7, stk. 1, i Rådets direktiv 93/13/EØF (1) af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler til hinder for de nationale civilretlige retsplejeprincipper om forhandlngsgrundsætningen og princippet om kongruens mellem afgørelsen og påstanden, når stævningens påstand ikke kræver fuld tilbagebetaling af de lovbestemte renter af de beløb, der skal tilbagebetales? 2.2. Er artikel 6, stk. 1, og artikel 7, stk. 1, i Rådets direktiv 93/13/EØF af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler til hinder for, at den nationale ret træffer afgørelse om, at tage en påstand, som ikke kræver tillæg af den fulde lovbestemte rente af det beløb, der skal tilbagebetales, til følge? 2.3. Er effektivitetsprincippet i henhold til artikel 6, stk. 1, i Rådets direktiv 93/13/EØF af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler til hinder for, at den nationale ret nægter at tilkende en del af renterne af de beløb, der skal tilbagebetales, når sagsøgeren ikke har nedlagt påstand herom? 2.4. Tillader eller kræver effektivitetsprincippet og princippet om fuld tilbagebetaling i artikel 6, stk. 1, i Rådets direktiv 93/13/EØF af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler, at den nationale ret beslutter kvantitativt at udvide påstanden til tilbagebetaling af de beløb, som sagsøger ikke har anmodet om, for at sikre, at der sker fuld tilbagebetaling, idet retten derved inkluderer den del af de lovbestemte renter, som ikke er blevet krævet i påstanden, når dette sker til fordel for forbrugeren?
C 237/23

Appel iværksat den 10. december 2021 af St. Hippolyt Holding GmbH til prøvelse af dom afsagt af Retten (Tiende Afdeling) den 20. oktober 2021 i sag T-352/20 — St. Hippolyt mod EUIPO — Elephant

(Sag C-762/21 P)

(2022/C 237/30)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: St. Hippolyt Holding GmbH (ved Rechtsanwalt M. Gail)

De andre parter i appelsagen: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO) og Preduzeće za proizvodnju, unutrašnju i spoljnu trgovinu Elephant Co. d.o.o.

Domstolen (Afdelingen for bevilling af appel) har ved kendelse af 31. marts 2022 besluttet, at appellen ikke admitteres, og at St. Hippolyt Holding GmbH bærer sine egne omkostninger.
C 237/23

Appel iværksat den 10. december 2021 af St. Hippolyt Holding GmbH til prøvelse af dom afsagt af Retten (Tiende Afdeling) den 20. oktober 2021 i sag T-351/20 — St. Hippolyt mod EUIPO — Raisioaqua

(Sag C-761/21 P)

(2022/C 237/29)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: St. Hippolyt Holding GmbH (ved Rechtsanwalt M. Gail)

De andre parter i appelsagen: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO) og Raisioaqua Oy

Domstolen (Afdelingen for bevilling af appel) har ved kendelse af 31. marts 2022 besluttet, at appellen ikke admitteres, og at St. Hippolyt Holding GmbH bærer sine egne omkostninger.
C 222/9

Appel iværksat den 1. december 2021 af Collibra til prøvelse af dom afsagt af Retten (Tredje Afdeling) den 22. september 2021 i sagerne T-128/20 og T-129/20 — Collibra mod EUIPO — Dietrich (COLLIBRA og collibra)

(Sag C-730/21 P)

(2022/C 222/14)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Collibra (ved Rechtsanwälte A. Renck og A. Bothe samt abogada I. Junkar)

Den anden part i appelsagen i appelsagen: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO)

Domstolen (Afdelingen for bevilling af appel) har ved kendelse af 23. marts 2022 besluttet, at appellen ikke admitteres, og bestemt, at Collibra bærer sine egne omkostninger.
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Visoki trgovački sud Republike Hrvatske (Kroatien) den 7. oktober 2021 — Financijska agencija mod MINERAL-SEKULINE d.o.o.

(Sag C-622/21)

(2022/C 222/11)

Processprog: ungarsk

Den forelæggende ret

Visoki trgovački sud Republike Hrvatske

Parter i hovedsagen

Appellant: Financijska agencija

Indstævnt: MINERAL-SEKULINE d.o.o.

Præjudicielt spørgsmål

Kan den regel, der fremgår af artikel 177, stk. 3, første punktum, anden del, og andet punktum, i Sudski poslovnik (retternes procesreglement), hvoraf det fremgår, at »[f]or en ret i anden instans anses en sag for at være afsluttet på datoen for fremsendelse af en officiel genpart af afgørelsen fra dommerkontoret, når den er blevet returneret fra registreringstjenesten. Registreringstjenesten er forpligtet til at sende den tilbage til dommerkontoret hurtigst muligt efter datoen for modtagelse af sagsakterne. Derefter fremsendes en officiel genpart af afgørelsen inden for en ny frist på otte dage«, anses for at være i overensstemmelse med artikel 19, stk. 1, TEU og chartrets artikel 47?
C 222/9

Appel iværksat den 16. december 2021 af Daw SE til prøvelse af dom afsagt af Retten (Anden Afdeling) den 6. oktober 2021 i sag T-32/21 — Daw SE mod Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret

(Sag C-781/21 P)

(2022/C 222/15)

Processprog: tysk

Parter

Appellant: Daw SE (ved Rechtsanwalt A. Haberl)

Den anden part i appelsagen: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO)

Den Europæiske Unions Domstol (Afdelingen for bevilling af appel) har ved kendelse af 28. marts 2022 besluttet, at appellen ikke admitteres, og at appellanten bærer sine egne omkostninger.
C 222/8

Appel iværksat den 9. november 2021 af Eos Products Sàrl til prøvelse af dom afsagt af Retten (Sjette Afdeling) den 8. september 2021 i sag T-489/20 — Eos Products Sàrl mod Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret

(Sag C-672/21 P)

(2022/C 222/12)

Processprog: tysk

Parter

Appellant: Eos Products Sàrl (ved Rechtsanwältin S. Stolzenburg-Wiemer)

Den anden part i appelsagen: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO)

Den Europæiske Unions Domstol (Afdelingen for bevilling af appel) har ved kendelse af 4. februar 2022 besluttet, at appellen ikke admitteres, og at appellanten bærer sine egne omkostninger.
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Visoki trgovački sud Republike Hrvatske (Kroatien) den 8. september 2021 — Financijska agencija mod HANN-INVEST d.o.o.

(Sag C-554/21)

(2022/C 222/10)

Processprog: kroatisk

Den forelæggende ret

Visoki trgovački sud Republike Hrvatske

Parter i hovedsagen

Appellant: Financijska agencija

Indstævnt: HANN-INVEST d.o.o.

Præjudicielt spørgsmål

Kan den regel, der fremgår af artikel 177, stk. 3, første punktum, anden del, og andet punktum, i Sudski poslovnik (retternes procesreglement), hvoraf det fremgår, at »[f]or en ret i anden instans anses en sag for at være afsluttet på datoen for fremsendelse af en officiel genpart af afgørelsen fra dommerkontoret, når den er blevet returneret fra registreringstjenesten. Registreringstjenesten er forpligtet til at sende den tilbage til dommerkontoret hurtigst muligt efter datoen for modtagelse af sagsakterne. Derefter fremsendes en officiel genpart af afgørelsen inden for en ny frist på otte dage«, anses for at være i overensstemmelse med artikel 19, stk. 1, TEU og chartrets artikel 47?
1)

Skal den regel, der fremgår af artikel 177, stk. 3, første punktum, anden del, og andet punktum, i Sudski poslovnik (retternes procesreglement), Narodne novine, br. 37/14, 49/14, 8/15, 35/15, 123/15, 45/16, 29/17, 33/17, 34/17, 57/17, 101/18, 119/18, 81/19, 128/19, 39/20 og 47/20), hvoraf det fremgår, at »[f]or en ret i anden instans anses en sag for at være afsluttet på datoen for fremsendelse af en officiel genpart af afgørelsen fra dommerkontoret, når den er blevet returneret fra registreringstjenesten. Registreringstjenesten er forpligtet til at sende den tilbage til dommerkontoret hurtigst muligt efter datoen for modtagelse af sagsakterne. Derefter fremsendes en officiel genpart af afgørelsen inden for en ny frist på otte dage«, anses for at være i overensstemmelse med artikel 19, stk. 1, TEU og artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Oberlandesgericht Graz (Østrig) den 6. januar 2022 — Staatsanwaltschaft Graz mod MS

(Sag C-16/22)

(2022/C 138/20)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Oberlandesgericht Graz

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Staatsanwaltschaft Graz

Sagsøgt: MS

Procesdeltager: Finanzamt für Steuerstrafsachen und Steuerfahndung Düsseldorf

Præjudicielle spørgsmål

Skal artikel 1, stk. 1, første punktum, og artikel 2, litra c), i direktiv 2014/41/EU (1) fortolkes således, at også en tysk skatte- og afgiftsmyndighed for straffesager på skatte- og afgiftsområdet og skatte- og afgiftsundersøgelser, der i henhold til national lovgivning er bemyndiget til at udøve anklagemyndighedens rettigheder og forpligtelser i forhold til visse lovovertrædelser, skal anses for at være »judiciel myndighed« og »udstedelsesmyndighed« i disse bestemmelsers forstand?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/41/EU af 3.4.2014 om den europæiske efterforskningskendelse i straffesager (EUT 2014, L 130, s. 1).
For det første med sin fortolkning af betingelserne for, at Kommissionen kan afslå at registrere et forslag til europæisk borgerinitiativ, navnlig for så vidt som Retten har fastslået, at der alene kan gives et sådant afslag, såfremt det fuldstændigt kan afvises, at Kommissionen kan fremsætte et forslag til EU-retsakt med henblik på gennemførelsen af traktaterne.

Et sådant initiativ falder imidlertid åbenbart uden for Kommissionens beføjelse til at fremsætte et forslag til retsakt, hvis der efter en abstrakt vurdering af de foreslåede foranstaltninger hersker alvorlig tvivl om, hvorvidt der på grudlag af traktaterne kan vedtages lignende foranstaltninger.
1)

Kan de EU-retlige bestemmelser i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/72/EF af 13. juli 2009 (1) — navnlig artikel 37, stk. 1 og 4, som fastsætter den regulerende myndigheds beføjelser, og bilag I — fortolkes således, at disse beføjelser også omfatter den beføjelse til at udstede pålæg, som den regulerende myndighed for det italienske elektricitetsmarked (ARERA) udøver over for elektricitetsvirksomheder, og hvormed myndigheden pålægger disse virksomheder at tilbagebetale til kunder, herunder også tidligere kunder eller dårlige betalere, beløbet svarende til det økonomiske vederlag, som disse kunder ved opfyldelse af en kontraktbetingelse, som myndigheden finder ulovlig, betaler til dækning af administrative forvaltningsomkostninger?
2)

Skal artikel 50 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder fortolkes således, at den er til hinder for en national lovgivning, hvorefter en administrativ bøde af strafferetlig karakter, som en juridisk person er blevet pålagt for ulovlig adfærd i form af ukorrekt handelspraksis, kan stadfæstes under en retssag og blive endelig, såfremt samme person i mellemtiden i en anden medlemsstat er blevet domfældt ved en straffedom, som er blevet endelig, før retsafgørelsen i søgsmålet til anfægtelse af den første administrative bøde af strafferetlig karakter har fået retskraft?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Conseil d’État (Frankrig) den 10. januar 2022 — Syndicat Les Entreprises du Médicament (LEEM) mod Ministre des Solidarités et de la Santé

(Sag C-20/22)

(2022/C 119/38)

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Conseil d’État

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Syndicat Les Entreprises du Médicament (LEEM)

Sagsøgt: Ministre des Solidarités et de la Santé

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 4 i Rådets direktiv 89/105/EØF af 21. december 1988 om gennemsigtighed i prisbestemmelserne for lægemidler til mennesker og disse lægemidlers inddragelse under de nationale sygesikringsordninger (1) fortolkes således, at begrebet »prisstop for alle lægemidler eller bestemte kategorier af lægemidler« omfatter en foranstaltning, som har til formål at kontrollere lægemiddelpriserne, men som alene vedrører visse individuelle lægemidler og hverken finder anvendelse på alle lægemidler eller på bestemte kategorier af lægemidler, selv om de garantier, der ifølge denne artikel er knyttet til en foranstaltning om prisstop som den omhandlede, for en sådan foranstaltning synes at være uden betydning eller genstand?

(1) EFT 1989, L 40, s. 8.
Appel iværksat den 20. januar 2022 af Liam Jenkinson til prøvelse af dom afsagt af Retten (Anden Udvidet Afdeling) den 10. november 2021 i sag T- 602/15 RENV, Jenkinson mod Rådet m.fl.

(Sag C-46/22 P)

(2022/C 119/39)

Processprog: fransk

Parter

Appellant: Liam Jenkinson (ved avocate N. de Montigny)

De andre parter i appelsagen: Rådet for Den Europæiske Union, Europa-Kommissionen, Tjenesten for EU’s Optræden Udadtil og Eulex Kosovo

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Appellen tages til følge, og den appellerede dom ophæves.

— Domstolen træffer afgørelse i sagen, og appellantens påstande i sagen i første instans tages til følge.

— Subsidiært hjemvises sagen til Retten til afgørelse.

— De appelindstævnte tilpligtes at betale omkostningerne i forbindelse med appelsagen og hver af de forudgående sager (sag T-602/15, sag C-43/17 P og sag T-602/15 RENV).

Anbringender og væsentligste argumenter

Første appelanbringende om fejlagtig fortolkning af de nedlagte påstande og fremsatte anbringender, for så vidt som Retten ikke foretog en prøvelse af alle de påstande, der var støttet på en ulovlighedsindsigelse.

Andet anbringende om, at Retten foretog en begrænsning af de af appellanten anførte faktiske og retlige betragtninger og derved af sagens genstand, idet den udelukkende vurderede appellantens sidste ansættelse ved Eulex Kosovo-missionen.

Tredje appelanbringende vedrører den appellerede dom, for så vidt som den første principale påstand derved blev forkastet.

Fjerde anbringende om forkert anvendelse af princippet om ligebehandling af Unionens ansatte og om tilsidesættelse af artikel 336 TEUF, idet Retten begrænsede EU-lovgivers hensigt om at tilbyde alle lønmodtagere en social minimumssikring. Appellanten har anført, at Retten ligeledes tilsidesatte retsstatsbegrebet ved at udelukke, at de appelindstævnte på nogen måde var ifaldet ansvar uden for kontraktforhold.

Det femte anbringende vedrører afvisningen fra realitetsbehandling af den tredje påstand, det blev nedlagt subsidiært i første instans. Retten burde under alle omstændigheder ex officio have prøvet visse spørgsmål om grundlæggende retsprincipper og foretaget en bedømmelse af sagens realitet.
4.

Har det i den foreliggende sag betydning, at Den Europæiske Unions Domstol i sag C-349/17 (2), Eesti Pagar, i præmis 61 og 68 har fastslået, at den eventuelle eksistens af en tilskyndelsesvirkning ikke kan anses for at være et kriterium, der er klart og enkelt at anvende for de nationale myndigheder, eftersom efterprøvelsen heraf kræver, at der i hver enkelt sag foretages komplekse økonomiske vurderinger, og at et sådant kriterium følgelig ikke er i overensstemmelse med kravet om, at kriterierne for anvendelsen af en undtagelse er klare og lette at anvende for de nationale myndigheder?
Appel iværksat den 4. januar 2022 af RQ til prøvelse af dom afsagt af Retten (Tredje Afdeling) den 17. november 2021 i sag T-147/17, Anastassopoulos m.fl. mod Rådet og Kommissionen

(Sag C-7/22 P)

(2022/C 119/35)

Processprog: fransk

Parter

Appellant: RQ (ved avocats M. Meng-Papantoni og H. Tagaras)

De øvrige parter i appelsagen: Rådet for Den Europæiske Union og Europa-Kommissionen

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Appellen tages til følge og den appellerede dom ophæves.

— Der træffes afgørelse om sagens videre forløb.

— Rådet for Den Europæiske Union og Europa-Parlamentet tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Anbringender og væsentligste argumenter

For det første har appellanten gjort gældende, at Retten gengav appellantens stævning urigtigt for så vidt angår den skadevoldende handling.

For det andet har appellanten gjort gældende, at Retten begik flere retlige fejl:

Hvad for det første angår Unionens ansvar som følge af ulovlig adfærd tilsidesatte Retten retsstatsprincippet og artikel 47 i chartret om grundlæggende rettigheder, idet den fastslog, at Eurogruppens handlinger og undladelser på ingen måde kunne pådrage Unionen ansvar uden for kontraktforhold. Retten tilsidesatte ligeledes princippet om ligebehandling, idet den udtalte, at fysiske og juridiske personers køb af obligationer, som senere blev genstand for haircut, i sig selv var tilstrækkeligt til at anse disse for at befinde sig i den samme eller i en sammenlignelig situation som omhandlet i retspraksis.

Retten begik dernæst retlige fejl for så vidt angår objektivt ansvar. Ifølge appellanten udelukkede Retten for det første med urette selve eksistensen af objektivt ansvar. For det andet begik Retten en retlig fejl i sin bedømmelse af skadens »usædvanlige« karakter.
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunale ordinario di Roma (Italien) den 5. januar 2022 — Liberi editori e autori (LEA) mod Jamendo SA

(Sag C-10/22)

(2022/C 119/36)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Tribunale ordinario di Roma

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Liberi editori e autori (LEA)

Sagsøgt: Jamendo SA

Præjudicielt spørgsmål

Skal direktiv 2014/26/EU (1) fortolkes således, at det er til hinder for en national lov, hvorefter adgang til markedet for formidling af ophavsrettigheder, eller under alle omstændigheder udstedelse af licenser til brugere, er forbeholdt retssubjekter, der i henhold til dette direktivs definition kan kvalificeres som kollektive forvaltningsorganisationer, mens retssubjekter, der kan kvalificeres som uafhængige forvaltningsenheder, udelukkes derfra, uanset om de er oprettet i samme medlemsstat eller andre medlemsstater?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/26/EU af 26.2.2014 om kollektiv forvaltning af ophavsret og beslægtede rettigheder samt multiterritoriale licenser for rettigheder til musikværker med henblik på onlineanvendelse i det indre marked (EUT 2014, L 84, s. 72).
Appel iværksat den 12. januar 2022 af KS og KD til prøvelse af kendelse afsagt af Retten (Niende Afdeling) den 10. november 2021 i sag T-771/20, KS og KD mod Rådet m.fl.

(Sag C-29/22 P)

(2022/C 109/26)

Processprog: engelsk

Parter

Appellanter: KS og KD (ved solicitor J. Stojsavljevic-Savic, F. Randolph, QC og barrister P. Koutrakos)

De øvrige parter i appelsagen: Rådet for den Europæiske Union, Europa-Kommissionen og EU’s Udenrigstjeneste (EEAS)

Appellanternes påstande

— Appellen antages til realitetsbehandling, den appellerede kendelse ophæves og de nedlagte påstande for Retten tages til følge.

— Subsidiært, antages appellen til realitetsbehandling og sagen hjemvises til Retten til endelig afgørelse.

— De indstævnte tilpligtes af betale omkostningerne i forbindelse med denne appel, sagen for Retten og sagen for Human Rights Review Panel of EULEX.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellen begrundes med, at Retten begik en retlig fejl ved at afvise, at den havde kompetence til at påkende den sag, som appellanterne havde anlagt, med påstand om erstatning for den skade, de har lidt som følge af de indstævntes krænkelse af deres grundlæggende menneskerettigheder. Anbringendet er opdelt i fire led.

For det første begik Retten en retlig fejl ved at anvende en bred fortolkning af FUSP (Den Europæiske Unions fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik), som er fastsat i artikel 24, stk. 1, andet afsnit, sidste punktum, TEU og artikel 275, stk. 1, TEUF.

For det andet begik Retten en retlig fejl ved at anvende dommen af 6. oktober 2020, Bank Refah Kargaran mod Rådet (C-134/19 P, EU:C:2020:793), forkert.

For det tredje begik Retten en retlig fejl ved at anvende dommen af 25. marts 2021, Carvalho m.fl. mod Parlamentet og Rådet (C-565/19 P, ikke offentliggjort i Sml., EU:C:2021:252), forkert.

For det fjerde begik Retten en retlig fejl ved ikke at behandle væsentlige dele af kravet og ikke give tilstrækkelige begrundelser for afgørelsen.
2)

Er endvidere artikel 102 TEUF sammenholdt med artikel 106 TEUF til hinder for at anvende nationale bestemmelser om salg af eventbilletter således, at alle tjenesteydelser vedrørende det sekundære billetmarked (navnlig formidling) er forbeholdt sælgere, eventarrangører eller andre personer, som har tilladelse til at udstede billetter på det primære marked ved brug af certificerede systemer, idet leverandører af informationssamfundstjenester, som har til hensigt at udøve virksomhed som hosting-tjenesteydere som omhandlet i artikel 14 og 15 i direktiv 2000/31/EF, afskæres fra denne aktivitet, i særdeleshed såfremt dette forbehold — som i den foreliggende situation — bevirker, at en dominerende operatør på det primære marked for billetdistribution kan udvide sin dominerende stilling til at omfatte formidlingstjenester på det sekundære marked?
2)

Skal artikel 1, artikel 2, artikel 9, stk. 1, og artikel 18 i direktiv 94/62/EF, suppleret med bestemmelserne i [punkt] 1, 2 og 3 i bilag II til direktivet, fortolkes således, at de er til hinder for vedtagelsen af en national bestemmelse, der forbyder markedsføring af engangsbæreposer, der er fremstillet af ikke-bionedbrydelige materialer, men som opfylder de øvrige krav i direktiv 94/62/EF, eller kan de yderligere tekniske forskrifter, der er fastsat i den nationale lovgivning, begrundes med henvisning til målet om at sikre et højere miljøbeskyttelsesniveau, i givet fald under hensyntagen til den særlige karakter af problemerne med affaldsindsamling i medlemsstaten og til nødvendigheden af, at denne medlemsstat også opfylder de i denne forbindelse fastsatte fællesskabsforpligtelser?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Pesti Központi Kerületi Bíróság (Ungarn) den 25. januar 2022 — PannonHitel Pénzügyi Zrt. mod Wizz Air Hungary Légiközlekedési Zrt. (Wizz Air Hungary Zrt.)

(Sag C-51/22)

(2022/C 165/36)

Processprog: ungarsk

Den forelæggende ret

Pesti Központi Kerületi Bíróság

Parter i hovedsagen

Sagsøger: PannonHitel Pénzügyi Zrt.

Sagsøgt: Wizz Air Hungary Légiközlekedési Zrt. (Wizz Air Hungary Zrt.)

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 5, stk. 1, litra a), og artikel 8, stk. 1, litra a), første led, og stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 261/2004 af 11. februar 2004 om fælles bestemmelser om kompensation og bistand til luftfartspassagerer ved boardingafvisning og ved aflysning eller lange forsinkelser og om ophævelse af forordning (EØF) nr. 295/91 (1) fortolkes således, at passageren kan udøve sin ret til at få den fulde købspris for billetten refunderet direkte over for luftfartsselskabet, også selv om vedkommende har bestilt billetten med bistand fra en tredjepart, der fungerer som formidler, til hvem passageren har betalt billetprisen, idet det er denne formidler, der har købt billetten af luftfartsselskabet og betalt billetprisen [til dette], uden at det fremgår, at formidleren har handlet som luftfartsselskabets autoriserede agent, eller at denne er en rejsearrangør?

(1) EUT 2004, L 46, s. 1.