ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Resumé af personalesag



Resumé af personalesag

Sammendrag

1. Tjenestemandssager – søgsmål til prøvelse af en afgørelse om ikke at give adgang til prøverne i en udvælgelsesprøve – muligheden for at påberåbe sig, at udvælgelsesprøvens forløb er ulovligt

(Tjenestemandsvedtægten, art. 90, stk. 2, og art. 91)

2. Tjenestemænd – udvælgelsesprøve – forløbet af en almindelig udvælgelsesprøve – ikke muligt for ansøgeren at skifte tastaturtype under den indledende prøve – tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet – foreligger ikke

(Tjenestemandsvedtægten, art. 1d og art. 27, stk. 1)

1. Henset til den komplekse karakter af ansættelsesproceduren, som består af en række af meget tæt forbundne afgørelser, kan en sagsøger med rette påberåbe sig uregelmæssigheder opstået i forbindelse med afviklingen af udvælgelsesprøven i forbindelse med et søgsmål til prøvelse af en senere individuel afgørelse, såsom en afgørelse om ikke at give adgang til bedømmelsesprøverne.

(jf. præmis 15)

Henvisning til:

Personaleretten: 21. marts 2013, sag F-93/11, Taghani mod Kommissionen, præmis 38

2. Ifølge det generelle ligebehandlingsprincip, der er et generelt princip i fællesskabsretten, må ensartede situationer ikke behandles forskelligt og forskellige situationer ikke behandles ens, medmindre forskelsbehandlingen er objektivt begrundet. Derfor foreligger der en tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet, der finder anvendelse på Unionens tjenestemandsret, når to persongrupper i Unionens tjeneste, hvis faktiske og retlige situation ikke adskiller sig væsentligt fra hinanden, behandles forskelligt, og en sådan forskelsbehandling ikke er objektivt begrundet.

Den omstændighed, at en ansøger til en almindelig udvælgelsesprøve med henblik på oprettelse af en ansættelsesreserve af bulgarsksprogede juristlingvister forud for udvælgelseprøven brugte et fonetisk tastatur i stedet for et BDS tastatur, og at han ikke gjorde sig bekendt med et BDS tastatur, selv om han var underrettet om, at dette tastatur ville blive anvendt ved prøverne, er en omstændighed, som kan tilskrives ansøgeren selv, og den kan ikke udgøre en forskel, som kan medføre en tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet.

Henset til udvælgelseskomitéens vide skøn hvad angår indholdet af og de nærmere bestemmelser for prøverne i en udvælgelsesprøve er den ens behandling af alle ansøgerne og alles brug udelukkende af et BDS tastatur begrundet ved udvælgelsesprøvens karakter og formål, idet der er tale om en speciel udvælgelsesprøve, som har til formål at udvælge et vist antal højt kvalificerede juristlingvister til Domstolen, hvor alle de bulgarske juristlingvister bruger det normaliserede BDS tastatur.

(jf. præmis 26, 31, 35 og 36)

Henvisning til:

Domstolen: 16. december 2008, sag C-127/07, Arcelor Atlantique et Lorraine m.fl., præmis 23

Retten i Første Instans: 5. april 2005, sag T-376/03, Hendrickx mod Rådet, præmis 33

Personaleretten: 25. februar 2010, sag F-91/08, Pleijte mod Kommissionen, præmis 36; 28. marts 2012, sag F-19/10, Marsili mod Kommissionen, præmis 20 og den deri nævnte retspraksis
Resumé af personalesag



Resumé af personalesag

Sammendrag

1. Tjenestemænd – ansættelse – udvælgelsesprøve – retlig karakter af den relation, der eksisterer mellem den beståede ansøger og den institution, der har afholdt en almindelig udvælgelsesprøve – anvendeligheden af en national lov – udelukket

(Tjenestemandsvedtægten, art. 27)

2. Tjenestemænd – ligebehandling – ansøgning om forlængelse af reservelistens gyldighed på grund af en bestået ansøgers barselsorlov og forældreorlov – ikke lagt til grund – forskelsbehandling på grundlag af køn – foreligger ikke

(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/54; Rådets direktiv 92/85 og 96/34)

1. De relationer, som institutionerne har med de ansøgere, der har bestået en udvælgelsesprøve, der er afholdt under anvendelse af vedtægtens artikel 27, kan ikke reguleres af en national lovs bestemmelser.

(jf. præmis 45)

2. Det fremgår ikke af bestemmelserne i EU-retten, der regulerer barsels- og forældreorlov, at en person, der har gjort brug af sin ret til den ene eller den anden form for orlov, af en potentiel arbejdsgiver vil kunne kræve, at denne i forhold til den pågældende suspenderer procedurer, som denne arbejdsgiver er i gang med. Følgelig kan en bestået ansøger ikke hævde, at udøvelsen at de nævnte rettigheder objektivt set har forhindret hende i at tage skridt mod at blive ansat i en af Unionens institutioner.

I denne henseende gælder, at med undtagelse af særlige helbredsmæssige forhold forbundet med graviditeten og fødslen udgør den omstændighed, at en kvinde tager barselsorlov, ikke en hindring for, at hun deltager i en ansættelsesprocedure. Ved at begrænse den periode, hvor en kvinde har pligt til ikke at arbejde, til to uger omkring fødslen, har EU-lovgiver ikke tilsigtet at skabe en formodning om, at det er umuligt for den pågældende person at udøve en hvilken som helst erhvervsmæssig aktivitet i løbet af de andre uger af barselsorloven. Hvis en kvinde nemlig har ret til at beslutte udelukkende at tage sig af sit barn under sin barselsorlov, forholder det sig imidlertid ikke desto mindre således, at hun ikke kan udnytte sit personlige valg til at hævde, at hun har været genstand for forskelsbehandling på grundlag af køn.

Hvad angår forældreorlov er den omstændighed, at personen gør brug af sin ret til denne orlov, ligeledes ikke en hindring for, at denne deltager i en ansættelsesprocedure inden for Unionen. Dette gælder så meget desto mere, som muligheden for at tage forældreorlov er åben for kvinder såvel som for mænd, således at en persons udnyttelse af sin ret til forældreorlov ikke kan føre til en direkte forskelsbehandling på grundlag af køn.

(jf. præmis 46, 49-53 og 55)

Henvisning til:

Domstolen: 30. juni 1998, sag C-394/96, Brown, præmis 22; 27. oktober 1998, sag C-411/96, Boyle m.fl., præmis 58; 19. november 1998, sag C-66/96, Høj Pedersen m.fl., præmis 33; 18. marts 2004, sag C-342/01, Merino Gómez, præmis 32; 18. november 2004, sag C-284/02, Sass, præmis 32
Resumé af personalesag



Resumé af personalesag

Sammendrag

Tjenestemænd – tjenestemandssag – dom om annullation – retsvirkninger – annullation af en afgørelse truffet af Det Europæiske Personaleudvælgelseskontor (EPSO) om ikke at tillade en sagsøger at indgive ansøgning til en udvælgelsesprøve – sagsøger, som har bestået en anden udvælgelsesprøve med henblik på ansættelse i en lavere lønklasse – administrationens forpligtelse til at ansætte denne i en højere lønklasse med tilbagevirkende kraft

(Art. 266 TEUF; tjenestemandsvedtægten, art. 3 og art. 31, stk. 1)

I tilfælde af, at Unionens retsinstanser annullerer en afgørelse truffet af Det Europæiske Personaleudvælgelseskontor (EPSO) om ikke at have tilladt en sagsøger at indgive ansøgning til en udvælgelsesprøve, nødvendiggør administrationens korrekte gennemførelse af denne afgørelse, at ansøgeren genplaceres i nøjagtigt den samme situation, som han ville have været i, såfremt han havde kunnet tilmelde sig til udvælgelsesprøven. I denne forbindelse gælder, at den omstændighed at tillade den berørte at indgive en ansøgning, ikke vil kunne anses for en tilstrækkelig gennemførelse af forpligtelsen ifølge artikel 266 TEUF, i det tilfælde, hvor han, efter at have bestået en anden udvælgelsesprøve, som blev afholdt parallelt, med henblik på ansættelse i en lavere lønklasse, ikke har kunnet blive ansat i den første udvælgelsesprøves højere lønklasse med virkning fra det tidspunkt, hvor de øvrige ansøgere til denne udvælgelsesprøve blev ansat.

Efter nævnte dom om annullation påhvilede det nemlig institutionen ved udøvelsen af sin skønsbeføjelse efter artikel 266 TEUF at foretage et valg mellem de forskellige foranstaltninger, som kunne komme på tale med henblik på at tilgodese tjenestens interesse og pligten til at erstatte det tab, som var påført sagsøgeren. Institutionen var forpligtet til at vedtage konkrete foranstaltninger med henblik på at fjerne retsvirkningerne af den ulovlighed, som var begået i forhold til ansøgeren, og skulle i medfør af vedtægtens artikel 3 tage hensyn til den væsentlige ændring af ansøgerens situation efter dommen om annullation, dvs. hans indtræden i tjenesten. Følgelig var der ingen hindring for, at institutionen udnævnte ansøgeren til den højere lønklasse i medfør af vedtægtens artikel 31, stk. 1, med tilbagevirkende kraft.

En administrativ retsakts tilbagevirkende kraft kan nemlig netop, når adressatens berettigede forventning er behørigt overholdt, udgøre en nødvendig foranstaltning med henblik på at sikre overholdelsen af et grundlæggende princip, i det foreliggende tilfælde princippet om effektive retsmidler.

(jf. præmis 31-36)

Henvisning til:

Retten i Første Instans: 8. oktober 1992, sag T-84/91, Meskens mod Parlamentet, præmis 78; 29. juni 2005, sag T-254/04, Pappas mod Regionsudvalget, præmis 44

Personaleretten: 11. september 2008, sag F-135/07, Smajda mod Kommissionen, præmis 48
Bedømmerne har et vidt skøn ved vurderingen af det arbejde, som er udført af de tjenestemænd, de skal bedømme. Den retslige prøvelse, som Unionens retsinstanser foretager af bedømmelsesrapportens indhold, er derfor begrænset til en prøvelse af, at fremgangsmåden er forskriftsmæssig, at de faktiske omstændigheder er materielt rigtige, samt at der ikke foreligger en åbenbar fejlbedømmelse eller magtfordrejning. Det påhviler således ikke Personaleretten at kontrollere rigtigheden af den vurdering, som administrationen har foretaget af en tjenestemands faglige kvalifikationer, når denne bedømmelse indebærer komplekse subjektive vurderinger, som ifølge selve deres beskaffenhed ikke kan kontrolleres objektivt.

En nedsættelse af det antal forfremmelsespoint, der er opnået i forbindelse med på hinanden følgende forfremmelsesår af en tjenestemand, som har været genstand for en afgørelse om degradering, udgør konsekvensen af denne afgørelse og ikke en tillægssanktion. En bibeholdelse af antallet af forfremmelsespoint, således som dette var forud for afgørelsen om degradering, ville nemlig gøre det muligt for den pågældende tjenestemand at få en større mulighed end dennes kolleger for hurtigt at blive forfremmet til næste lønklasse, hvilket ville være i strid med ligebehandlingsprincippet, som indebærer, at samtlige tjenestemænd forfremmet til samme lønklasse ved ens fortjenester skal have samme muligheder for forfremmelse. Af samme grunde kan tjenestemanden ikke påberåbe sig, at han har bevaret sin anciennitet. En modsat konstatering ville, i det mindste delvis, ophæve sanktionen om degradering.

(jf. præmis 63)
Hvad angår tilbagesøgning af fejlagtigt udbetalte beløb betyder udtrykket »så åbenbar«, som karakteriserer fejlen som omhandlet i vedtægtens artikel 85, stk. 1, ikke, at modtageren af fejlagtigt udbetalte beløb er fritaget for enhver tankevirksomhed eller kontrol, men at denne tilbagebetaling skal finde sted, når der er tale om en fejl, som ikke forbigår en tjenestemands opmærksomhed, når denne udviser normal påpasselighed og antages at kende de regler, der finder anvendelse på hans løn. Desuden skal der i hvert tilfælde tages hensyn til den pågældende tjenestemands mulighed for at foretage den nødvendige kontrol. De forhold, som Unionens retsinstanser tager hensyn til i den forbindelse, vedrører bl.a. tjenestemandens ansvarsniveau, lønklasse og anciennitet.

Det er i øvrigt ikke nødvendigt, at den pågældende tjenestemand eller midlertidigt ansatte under udøvelsen af den påpasselighed, der påhviler ham, kan fastlægge det nøjagtige omfang af den af administrationen begåede fejl. Det er herved tilstrækkeligt, at tjenestemanden, når han er i tvivl om, hvorvidt de udbetalte beløb tilkommer ham, er forpligtet til at rette henvendelse til administrationen, således at denne kan foretage de nødvendige undersøgelser.

(jf. præmis 48-50)

Retten i Første Instans: 5. november 2002, sag T-205/01, Ronsse mod Kommissionen, præmis 46 og 47; 29. september 2005, sag T-195/03, Thommes mod Kommissionen, præmis 124
Generalsekretariatets ansættelsesmyndighed eller den myndighed, der har kompetence til at indgå ansættelseskontrakten hvad angår andre ansatte, er imidlertid ikke bundet af resultatet af den sikkerhedsundersøgelse, som de nationale myndigheder har gennemført, eller af klageorganets konklusioner, og myndigheden har ikke pligt til at tildele en EU-personelsikkerhedsgodkendelse og har altid mulighed for ikke at tildele en sikkerhedsgodkendelse, selv om resultatet ikke var negativt for den pågældende.

I denne forbindelse er de nationale sikkerhedsmyndigheder eller andre kompetente nationale myndigheder ansvarlige for at sikre, at der gennemføres sikkerhedsundersøgelser af egne statsborgere, idet de nævnte myndigheder i forhold til Rådets generalsekretær har lettere ved at tilgå oplysninger i de forskellige medlemsstater.

Procedurerne for personelsikkerhedsgodkendelse udformes, så det kan afgøres, om en person under hensyn til vedkommendes loyalitet, troværdighed og pålidelighed kan autoriseres til at få adgang til EU’s klassificerede informationer. Den liste over kriterier for sikkerhedsundersøgelse, der fremgår af afsnit III, punkt 8, i bilag I til Rådets afgørelse 2011/292 om reglerne for sikkerhedsbeskyttelse af EU’s klassificerede informationer, er ikke udtømmende. Ud over de kriterier, der fremgår af det nævnte punkt 8, litra a)-k), kan der endvidere tages hensyn til de kriterier, der fremgår af henholdsvis punkt 9 og 10, nemlig den berørte persons økonomiske og medicinske baggrund og en ægtefælles eller samlevers eller et nært familiemedlems karakter, adfærd eller situation.

Retten til forsvar i enhver procedure, som indledes over for en person, og som kan udmunde i en akt, der indeholder et klagepunkt mod denne, er et grundlæggende EU-retligt princip, der skal sikres overholdt, selv om der ikke er fastsat nogen bestemmelser vedrørende den pågældende procedure. Dette princip, som opfylder kravene til god forvaltningsskik, indebærer, at den pågældende person skal være i stand til effektivt at fremkomme med sit synspunkt vedrørende forhold, som kan foreholdes ham i en kommende retsakt.

Hvad angår en afgørelse om at opsige en kontraktansats tidsubegrænsede kontrakt gælder, at selv om administrationen ikke organiserer et møde mellem ansættelsesmyndigheden og den pågældende ansatte udelukkende med det formål at indhente sidstnævntes bemærkninger vedrørende den påtænkte opsigelse af hans kontrakt inden vedtagelsen af en sådan afgørelse, kan de omstændigheder, der ligger til grund for vedtagelsen og meddelelsen af den nævnte afgørelse, samt den procedure, som administrationen følger med henblik på at besvare klagen, i forbindelse med den undersøgelse, hvorved ansættelsesmyndigheden undergiver den anfægtede afgørelse en fornyet behandling i lyset af de nye retlige og faktiske omstændigheder, gøre det muligt for den pågældende ansatte effektivt at fremkomme med sit synspunkt vedrørende de forhold, som han foreholdes.

(jf. præmis 91 og 99)

Retten i Første Instans: 8. marts 2005, sag T-277/03, Vlachaki mod Kommissionen, præmis 64
RETTEN FOR EU-PERSONALESAGERS DOM

(Første Afdeling)

5. november 2013

Carlo De Nicola

mod

Den Europæiske Investeringsbank (EIB)

»Personalesag — fuldbyrdelse af en dom — sagsomkostninger — tilbagebetaling af sagsomkostninger — tilbagebetaling af de sagsomkostninger, der kan kræves erstattet, i henhold til en dom om delvis annullation af den dom, hvorved sagsøgeren blev pålagt at betale disse sagsomkostninger«

Angående:

Søgsmål anlagt i medfør af artikel 270 TEUF, der finder anvendelse på Euratom-traktaten i henhold til denne traktats artikel 106A, hvorunder Carlo De Nicola har nedlagt påstand om annullation af Den Europæiske Investeringsbanks (EIB) afslag på at tilbagebetale ham de sagsomkostninger, der er betalt på grundlag af en dom afsagt af Retten for EU-personalesager, som efterfølgende blev ophævet af Den Europæiske Unions Ret.

Udfald:

Afgørelserne truffet den 4. og den 25. maj 2012 af Den Europæiske Investeringsbank annulleres. Den Europæiske Investeringsbank betaler Carlo de Nicola 6000 EUR, med tillæg af udligningsrenter fra den 29. april 2012. Udligningsrenterne beregnes på grundlag af den af Den Europæiske Centralbank fastsatte rentesats for de vigtigste refinansieringstransaktioner i den pågældende periode, forhøjet med to procentpoint. I øvrigt frifindes Den Europæiske Investeringsbank. Den Europæiske Investeringsbank bærer sine egne omkostninger og betaler de af Carlo de Nicola afholdte omkostninger.

Sammendrag

Retslig procedure – sagsomkostninger – tilbagebetaling af det beløb, der er betalt i form af sagsomkostninger, der kan kræves erstattet, efter en dom om delvis ophævelse af den dom, hvorved sagsøgeren blev pålagt disse sagsomkostninger

(Personalerettens procesreglement, art. 115)

I henhold til artikel 115 i Personalerettens procesreglement skal Personaleretten i tilfælde af, at Den Europæiske Unions Ret ophæver en dom eller en kendelse afsagt af Personaleretten og i tilfælde af henvisning af sagen til denne, i den afgørelse, hvorved sagen afsluttes, træffe afgørelse om sagsomkostningerne dels for så vidt angår sagens behandling for Personaleretten, dels for så vidt angår appelsagens behandling ved Den Europæiske Unions Ret.

En sådan bestemmelse viser med al tydelighed, at Den Europæiske Unions Rets, endog delvise, ophævelse af en dom eller en kendelse afsagt af Personaleretten bevirker, at de bestemmelser, hvorved Personaleretten i denne dom eller kendelse har truffet afgørelse om sagsomkostningerne, annulleres.

Under disse omstændigheder påhvilede det institutionen at imødekomme sagsøgerens ansøgning om, at det beløb, han havde betalt i form af sagsomkostninger, der kan kræves erstattet, blev tilbagebetalt til ham.

(jf. præmis 23, 24 og 27)
RETTEN FOR EU-PERSONALESAGERS DOM

(Første Afdeling)

5. november 2013

Peter Schönberger

mod

Revisionsretten for Den Europæiske Union

»Personalesag — tjenestemænd — forfremmelse — forfremmelsesåret 2011 — vejledende multiplikationsfaktorer«

Angående:

Søgsmål anlagt i medfør af artikel 270 TEUF, der finder anvendelse på Euratom-traktaten i henhold til denne traktats artikel 106A, hvorunder Peter Schönberger har nedlagt påstand om annullation af den afgørelse, hvorved Revisionsretten for Den Europæiske Union afslog at forfremme ham i forfremmelsesåret 2011.

Udfald:

Revisionsretten for den Europæiske Union frifindes. Peter Schönberger bærer sine egne omkostninger og betaler de af Revisionsretten afholdte omkostninger.

Sammendrag

Tjenestemænd – forfremmelse – ansatte i stillinger for hver lønklasse og hver ansættelsesgruppe – vejledende multiplikationsfaktorer for ækvivalens mellem gennemsnitlige karriereforløb – lønklasserne AD 12, AD 13 og AST 10 for perioden fra den 1. maj 2004 til den 30. april 2011 – anvendelse på femårig basis

(Tjenestemandsvedtægten, art. 6, stk. 2; bilag I, punkt B, og bilag XIII, art. 9)

Artikel 9 i bilag XIII til vedtægten skal læses i lyset af opbygningen af forfremmelsessystemet, som, idet det forfølger målet om at sikre ækvivalens vedrørende de gennemsnitlige karriereprofiler mellem den nye og tidligere karrierestruktur, tilsigter, på periodisk basis, at give hver institution en skønsmargin ved anvendelsen af multiplikationsfaktorerne.

Desuden gælder, at selv om artikel 9 i bilag XIII til vedtægten fraviger bilag I, punkt B, til vedtægten ved, for så vidt angår lønklasserne AD 13, AD 12 og AST 10, og for perioden fra den 1. maj 2004 til den 30. april 2011, at fastsætte procentsatser, der er forskellige fra dem, der findes i nævnte bilag, indeholder den ingen bestemmelser, der gør det muligt at konkludere, at der ligeledes bør ske fravigelse af reglen i vedtægtens artikel 6, stk. 2, hvorefter multiplikationsfaktorerne skal anvendes på basis af en femårig periode.

(jf. præmis 43 og 44)
Såfremt der ikke er fastsat en frist i de relevante retsforskrifter for fremsættelse af et erstatningskrav, der følger af ansættelsesforholdet mellem en tjenestemand og den institution, som vedkommende er tilknyttet, skal dette krav fremsættes inden for en rimelig frist, der fastlægges på grundlag af sagens konkrete omstændigheder. Hvis de tekster, der finder anvendelse på dette område, intet indeholder herom, er den forældelsesfrist på fem år, der følger af artikel 46 i statutten for Domstolen, et relevant sammenligningsgrundlag med henblik på at bedømme, om en tjenestemands erstatningskrav kan antages til realitetsbehandling, uden dog at udgøre en streng og ufravigelig grænse.

I forbindelse med en tjenestemands erstatningspåstand skal flere betingelser være opfyldt, for at Unionen kan ifalde ansvar uden for kontrakt, idet de handlinger, institutionen foreholdes, skal være ulovlige, og der skal være lidt et tab samt være årsagsforbindelse mellem handlingerne og tabet. Idet de tre betingelser er kumulative, er det tilstrækkeligt, at en af dem ikke er opfyldt, for at søgsmålet afvises.

For så vidt angår en tjenestemand, som har pådraget sig en erhvervssygdom, og som kun har ret til en supplerende erstatning efter reglerne om Unionens ansvar uden for kontrakt, når de vedtægtsbestemmelser, som er indført ved vedtægtens artikel 73, ikke giver mulighed for en passende erstatning, påhviler det den pågældende tjenestemand at påvise, at de tre betingelser for, at administrationen ifalder ansvar, er opfyldt, og at den erstatning, der tildeles i medfør af vedtægtens artikel 73, ikke dækker hele det tab, som han har lidt som følge af administrationens retsstridige adfærd.

(jf. præmis 88-90)

Personaleretten: dom N mod Parlamentet, F-26/09, EU:F:2010:17, præmis 68 og den deri nævnte retspraksis, og kendelse A mod Kommissionen, F-50/13, EU:F:2014:78, præmis 32 og den deri nævnte retspraksis