I denne sag skal Domstolen fortolke begrebet »grundløn«, som anvendes i tjenestemandsvedtægtens artikel 72, stk. 3, og i artikel 8, stk. 2, i ordningen vedrørende sygesikring for tjenestemænd i De europæiske Fællesskaber. Problemet vedrører beregningen af den i de nævnte bestemmelser omhandlede »særlige godtgørelse« af udgifter som følge af sygdom. Det drejer sig i det væsentlige om at tage stilling til, om der ved fastlæggelsen af grundlønnens størrelse skal tages hensyn til virkningen af justeringskoefficienten på de i vedtægtens artikel 66 nævnte beløb.

Lad mig straks anføre, at i henhold til artikel 72 garanteres der Fællesskabets tjenestemænd, deres familiemedlemmer og personer, over for hvem de har forsørgerpligt, godtgørelse af de afholdte udgifter som følge af sygdom på indtil 80 % og på 100 %, hvis der er tale om en særlig alvorlig sygdom. I praksis sker godtgørelsen dog på den måde, at der anvendes visse maksimumsbeløb, således at sygesikringen for visse ydelser kun godtgør mindre end 80 % af de faktiske udgifter. For at undgå, at den del af restbeløbet, den tilsluttede skal afholde, bliver for stor i forhold til hans indkomst, er det i vedtægten fastsat, at der kan indrømmes ham »en særlig godtgøreise«. Artikel 72, stk. 3, bestemmer, at »såfremt de samlede ikke godtgjorte udgifter i en periode på tolv måneder overstiger halvdelen af tjenestemandens månedsgrundløn eller halvdelen af den udbetalte pension, indrømmer ansættelsesmyndigheden... en særlig godtgørelse, idet der tages hensyn til den pågældendes familieforhold«. I artikel 8, stk. 2, i ordningen vedrørende sygesikring hedder det: »... den ikke godtgjorte del af de faktiske udgifter, som overstiger halvdelen af den gennemsnitlige månedsgrundløn... godtgøres med: 90 % for en tilsluttet uden medforsikrede personer; 100 % i de øvrige tilfælde«.

I den foreliggende sag indgav Marinus C. Ooms, der er tjenestemand ved Kommissionen og arbejder i Ispra, den 27. maj 1982 en anmodning om særlig godtgørelse, hvori han krævede, at hans grundløn blev korrigeret med den for Ispra gældende justeringskoefficient. Ved skrivelse af 11. juni 1982 afviste afregningskontoret imidlertid at tage hensyn til denne koefficient, idet det anførte, at bestemmelserne vedrørende den særlige godtgørelse udelukkende nævner begrebet grundløn, og kontoret udbetalte udgifterne som følge af sygdom i overensstemmelse hermed (21. 7. 1982). Efter at have konstateret, at den i hans sag anvendte beregningsmetode havde påført ham et tab på 450 DM, indgav Ooms herefter en administrativ klage i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 2, (21. 9. 1982).

Den 1. december 1982 godkendte Forvaltningskomiteen for Sygeforsikring, som Kommissionen havde anmodet om en udtalelse, afregningskontorets afgørelse. Med henvisning hertil afviste Kommissionen klagen (9. 3. 1983). Den 14. juni s.a. anlagde Ooms sag med påstand om:

a) annullation af den afgørelse fra afregningskontoret i Ispra, som Kommissionen havde stadfæstet, og hvorefter justeringskoefficienten ikke blev lagt til grund ved beregningen af den særlige godtgørelse i forbindelse med udgifter som følge af sygdom,

b) at det statueredes, at begrebet grundløn i vedtægtens artiktel 72, stk. 3 og i artikel 8, stk. 2, i ordningen vedrørende sygesikring skal forstås som den i tabellen i vedtægtens artikel 66 angivne løn, korrigeret med den i vedtægtens artikel 64 fastsatte justeringskoefficient, samt

c) at det fastslås, at Kommissionen tilpligtes at berigtige det sagsøgeren tilkommende beløb og udbetale ham beløbet på grundlag af den nye beregning.

Til støtte herfor har sagsøgeren anført to anbringender: at der er sket tilsidesættelse af vedtægtens artikel 72, stk. 3, og af artikel 8, stk. 2, i ordningen vedrørende sygesikring, samt at der er tale om tilsidesættelse af princippet om ligebehandling.