3.

Sagsøgerne har i replikken anført følgende. a) Sagsøgerne har anført, at de ikke drager Det økonomiske og sociale Udvalg til ansvar under et søgsmål i medfør af traktatens artikel 215. Efter sagsøgernes opfattelse fremgår det af Domstolens førnævnte dom i sag 9/75, at et søgsmål til erstatning uden for kontrakt, der anlægges af tjenestemænd mod en fællesskabsinstitution, uden forskel kan fremmes såvel efter traktatens artikel 179 og vedtægtens artikler 90 og 91 som efter traktatens artikel 215, forudsat at sagen anlægges senest tre måneder efter afvisningen af den klage, der forinden skal være indgivet. Sagsøgerne har endvidere anført, at selv om Domstolen i sag 72/74 statuerede afvisning af søgsmålet, skete dette ikke med den begrundelse, at sagen var anlagt i medfør af traktatens artikle 215, men fordi kravet om erstatning af det påståede tab ikke kunne adskilles fra annullationspåstanden, for så vidt som anbringendet om ulovlighed og anbringendet om en tjenstlig fejl vedrørte et og samme forhold, nemlig »manglerne ved Rådets forudgående beslutninger«, og den krævede erstatning fremtrådte således som en af de konsekvenser, der måtte være draget af en eventuel dom om annullation. Sagsøgerne har endvidere henvist til generaladvokat Reischl's forslag til afgørelse i samme sag, hvori der gives udtryk for, at tjenestemanden bør gives medhold i et erstatningssøgsmål, som han anlægger i medfør af traktatens artikel 215, forudsat at søgsmålet grunder sig på, at der er påført sagsøgeren et tab som følge af en tjenstlig fejl. Sagsøgerne har tillige henvist til Domstolens dom af 7. oktober 1982 i sag 131/81 (Berti mod Kommissionen, Sml. s. 3493), hvoraf det fremgår, at selv om Domstolen i henhold til traktatens artikel 179 er kompetent til at pådømme enhver tvist mellem Fællesskabet og dets ansatte, findes hjemmelen for at kræve erstatning for et tab, der forvoldes af institutionerne eller af deres ansatte, i traktatens artikel 215. Der bør følgelig gives sagsøgerne medhold i medfør af EØF-traktatens artikler 179 og 215. b) Over for Udvalgets anbringende om, at den simple fejlfortolkning af artikel 65, stk. 1, som statueredes at foreligge ved Domstolens dom i sag 59/81, ikke kan betragtes som en alvorlig og åbenbar tilsidesættelse af en for Udvalget bindende retsforskrift og dermed pådrage Udvalget ansvar, har sagsøgerne anført følgende synspunkter. Sagsøgerne har anført, at Domstolen i dommene af 15. december 1982, Birke m.fl. mod Kommissionen og Battaglia m.fl. mod Kommissionen, fastslog, at Rådets kompetence i henhold til artikel 65, stk. 1, er en bundet kompetence, hvori der ikke indgår politisk prægede elementer, idet Rådet skal træffe sin afgørelse inden for rammerne af Fællesskabets økonomiske og sociale politik. Sagsøgerne har anført, at Domstolen i dommen af 6. oktober 1982, Kommissionen mod Rådet, udtalte, at »heraf følger, at Rådets beføjelse... består i at konstatere, om der foreligger en væsentlig stigning i leveomkostningerne, og i bekræftende fald at drage konsekvenserne heraf«. Efter sagsøgernes opfattelse kan Rådets forordninger nr. 187/81 og nr. 3139/82 ikke under nogen omstændigheder sidestilles med en generel retsakt, der er udtryk for beslutninger vedrørende den økonomiske politik, og at sagsøgerne følgelig ikke behøver at bevise, at der foreligger en tilstrækkeligt kvalificeret krænkelse af en højere retsregel til beskyttelse af private. Efter sagsøgernes opfattelse er der imidlertid ingen tvivl om, at der foreligger en sådan krænkelse, idet retten til vederlaget efter præsteret tjeneste er en af grundrettighederne efter vedtægten, samt fordi misligholdelse med betaling af vederlaget — også for så vidt angår en del heraf — indebærer en krænkelse af en regel til værn for tjenestemændenes rettigheder og fremtræder et deliktslignende forhold, der — uden noget forudgående påkrav — afføder et krav på erstatning i form af betaling af morarenter fra forfaldsdagen i henhold til tjenestmandsvedtægten og til fuld betaling sker. c) For så vidt angår spørgsmålet, om sagsøgernes fordring er bestemt, hvilket er en betingelse for, at der kan kræves morarenter, har sagsøgerne anført, at de havde krav på hele det vederlag, der tilkom dem i henhold til tjenestemandsvedtægten »efter præsteret tjeneste«, og at det ikke er rigtigt, når det hævdes, at lønefterbetalingerne først blev beløbsmæssigt fikseret, efter at forordning nr. 3139/82 var trådt i kraft. For så vidt angår spørgsmålet om rentens størrelse og rentekravets begrundelse, har sagsøgerne henvist til dommen af 25. oktober 1983 i sag 107/82, AEG-Telefunken mod Kommissionen, hvorved Domstolen — for at forhindre at institutionernes retsakter gøres til genstand for søgsmål i rent forhalingsøjemed — fastlog, at Fællesskabets debitorer principielt må anses for pligtige at betale morarenter af de bøder, der er pålagt af Kommissionen. Sagsøgerne har anført, at Kommissionen i den pågældende sag gav udtryk for, at der kun kan være tale om at afstå fra at fuldbyrde en beslutning om pålæggelse af en bøde, såfremt skyldneren stillede kaution samt forpligtede sig til at betale renter beregnet efter Deutsche Bundesbank's diskontosats med tillæg af 1%. Sagsøgerne har erklæret sig enige i den argumentation, som Kommissionen har fremført over for sine debitorer, og de finder, at den diskontosats, der anvendes af centralbanken i det land, der er tjenestested for de ramte tjenestemænd, med tillæg af 1%, således er en rimelig sats.