FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT J.-P. WARNER

FREMSAT DEN 28. NOVEMBER 1973 ( 1 )

Høie Ret.

Denne sag er fremkommet til Domstolen ved en anmodning om præjudiciel afgørelse fra Finanzgericht Hessen.

Den rejser et fortolkningsspørgsmål vedrørende Rådets forordning nr. 19 af 4. april 1962 og visse derpå følgende forordninger, som blev vedtaget til gennemførelse af denne. De vil erindre, at forordning nr. 19 indførte den gradvise oprettelse af en fælles markedsordning for korn, og at den var gældende i en overgangsperiode fra 1962 til 1967. Det herved indførte system kendetegnedes bl.a. ved, at medlemsstaterne således fik adgang til at udbetale eksportrestitutioner gennem deres interventionsorganer.

Mellem oktober 1963 og marts 1965 udførte sagsøgeren i hovedsagen, der verserer for Finanzgericht Hessen, fra Forbundsrepublikken til tredjelande ca. 3000 kg af et produkt beskrevet som hvedegryn i position 11.02. I tillid til denne beskrivelse tildelte sagsøgte, som, De vil vide, er det tyske interventionsorgan for korn og foderstoffer, sagsøgeren de restitutioner, som ydes ved sådanne udførsler. Nu hævder sagsøgeren, at den nævnte beskrivelse var misvisende, og at det, sagsøgeren i virkeligheden udførte, var et klidholdigt blandingsfoder, for hvilket restitutionssatsen var lavere. Under påberåbelse heraf kræver sagsøgte, at sagsøgeren tilbagebetaler de pågældende restitutioner. Sagsøgeren bestrider disse påstande på det kraftigste og hævder, at han, selv om de skulle blive dokumenteret, kun ville være forpligtet til at tilbagebetale forskellen mellem restitutionerne for hvedegryn og dem, som udbetales for klidholdigt blandingsfoder.

Uden at være kommet til noget resultat med hensyn til de således rejste afgørende stridsspørgsmål, og særlig uden at have konstateret noget misligt forhold hos sagsøgeren, henvendte Finanzgericht Hessen sig til denne Domstol med spørgsmålet, om der i henhold til forordning nr. 19 kun kan ydes eksportrestitution for varer, der er beskrevet i restitu-tionsansøgningen, eller om en uredelig eksportør, som har udført varer, der er omfattet af en lavere restitutionssats end de i ansøgningen beskrevne, efter opdagelsen af det mislige forhold stadig er berettiget til at oppebære den for de rent faktisk udførte varer fastsatte restitution. Såvidt jeg forstår, er Domstolen forpligtet til at behandle dette spørgsmål på trods af, at det kan vise sig at være fuldstændig hypotetisk — se sag nr. 13/68, Salgoil mod Ministero italiano del commercio con l'estero (Recueil 1978, s. 662).

Spørgsmålet er naturligvis nært beslægtet med et af dem, som blev stillet af Finanzgericht Hessen i sag nr. 146/73, som Domstolen behandlede på samme tid som denne sag. Jeg anser det imidlertid — under hensyn til de proceduremæssige vanskeligheder ved sag nr. 146/73 — for mere hensigtsmæssigt at fremsætte mit forslag til afgørelse for Domstolen særskilt i den foreliggende, ret simple sag.

Både i deres skiftlinge indlæg og i retsmødet var sagsøgeren og Kommissionen enige om, at svaret på det af Finanzgericht Hessen stillede spørgsmål ikke kan findes i fællesskabsretten men må udledes af den pågældende medlemsstats nationale ret. Jeg kan tilslutte mig deres opfattelse. Man leder forgæves efter svaret i forordning nr. 19 og særlig dens artikel 20, stk. 2, der omhandler eksportrestitutioner til tredjelande; og det samme kan siges om bestemmelserne i de gennemførelsesforordninger, jeg har omtalt, nemlig Rådets forordning nr. 55 af 30. juni 1962 og Rådets forordning nr. 141/ 64/EØF, som erstattede forordning nr. 55, og en række forordninger fra Kommissionen, som er nævnt i Kommissionens indlæg.

Dette er ikke overraskende, nar man blot har forstået de tilgrundliggende principper vedrørende det restitutionssystem, som blev indført ved forordning nr. 19. Disse er blevet fortolket i en række domme fra denne Domstol, særlig i sag nr. 6/71, Rheinmüblen Düsseldorf mod Einjuhr- und Vorratsstelle fur Getreide und Futtermittel (Recueil 1971 s. 823), sag nr. 21/71 Brodersen mod samme (sst., s. 1069), sag nr. 85/71, Kampffmeyer mod samme (Recueil 1972 s. 213) og sag nr. 5/72, Fratelli Grassi fu Davide mod Am-ministrazione delle Finanze fsst., s. 443). Disse autoritative domme understreger, at det i betragtning af det system, som var blevet indført ved forordning nr. 19, på ingen måde var påkrævet, at medlemsstaterne overhovedet udbetalte restitutioner. De havde blot adgang hertil inden for visse grænser. Det fulgte heraf, at det stod dem frit at føje yderligere betingelser til de i fællesskabsforordningerne fastsatte vedrørende ydelse af restitutioner, f.eks. at yde disse for visse varegrupper men ikke for andre og at yde dem efter forskellige satser, der varierer i forhold til bestemmelseslandet. Der fandtes heller ikke i fællesskabsforordningerne forpligtelser for medlemsstaterne til at opfylde særlige attesta-tionskrav eller til særlige tidsfrister for udbetalingen af de restitutioner, som de besluttede at yde. Det eneste, de ikke kunne gøre, var at overskride de grænser, som var fastlagt i fællesskabsforordningerne, for eksempel ved at betale højere restitutioner end der var givet tilladelse til i disse forordninger eller ved at udbetale restitutioner for varer, som ikke svarede til de kvalitetskrav, som var foreskrevet i disse forordninger.

Det følger efter min opfattelse heraf, at den pågældende virksomhed i den type sager, som behandles af Finanzgericht Hessen, ikke i henhold til fællesskabsretten er berettiget til en højere restitution end den, som gælder for de varer, som rent faktisk blev udført. Men hvorvidt virksomheden skulle fratages enhver form for restitution (på grundlag af forvaltnings-eller strafferet) var et spørgsmål, som skulle afgøres efter den pågældende stats ret.

Jeg er derfor af den opfattelse, at det af Finanzgericht Hessen stillede spørgsmål skal besvares således:

»Artikel 20, stk. 2 i Rådets forordning (EØF) nr. 19 af 4. april 1962 skal fortolkes således, at en virksomhed, som udførte varer, for hvilke der gjaldt en lavere restitutionssats end den, som var beskrevet i restitutionsansøgningen, ikke er berettiget til et større restitutionsbeløb end det, der gælder for rent faktisk udførte varer, men ingen gældende fællesskabsbestemmelse udelukkede — i forordning nr. 19's gyldighedsperiode — denne virksomhed fra at modtage restitutionen, selv om ansøgningen beroede på et misligt forhold. Om virksomheden skal oppebære den eller ej er et spørgsmål, som skal løses i henhold til den pågældende medlemsstats lovgivning«.

( 1 ) – Oversat fra engelsk.