Forslag til afgørelse fra generaladvokat Léger fremsat den 3. februar 1998. - Baustahlgewebe GmbH mod Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber. - Appel - Formaliteten - Sagsbehandlingstid - Bevisoptagelse - Aktindsigt - Konkurrence - Karteller - Bøder. - Sag C-185/95 P.



Samling af Afgørelser 1998 side I-08417



Generaladvokatens forslag til afgørelse

1 I den foreliggende appelsag har Baustahlgewebe GmbH, et selskab i henhold til tysk ret (herefter »BStG« eller »appellanten«), anmodet Domstolen om at annullere dommen af 6. april 1995 fra Retten i Foerste Instans (1) (herefter »den anfaegtede dom« eller »dommen«), hvor Retten delvis afviste BStG's paastand om annullation af Kommissionens beslutning 89/515/EOEF af 2. august 1989 om en procedure i henhold til EOEF-traktatens artikel 85 (2) (herefter »den omtvistede beslutning« eller »beslutningen«), og fastsatte den paalagte boede til 3 mio. ECU.

I - Faktiske omstaendigheder og retsforhandlinger

2 Det produkt, som beslutningen vedroerer, er armeringsnet. Armeringsnet er praefabrikerede armeringer af glat eller profileret koldtrukken staaltraad, som ved punktsvejsning i rette vinkler forbindes til et net. Produktet benyttes inden for naesten alle anvendelsesomraader for armeret jernbetonkonstruktioner.

3 I henhold til den omtvistede beslutning findes der forskellige typer armeringsnet:

- lager- eller standardnet (»Lager- oder Standardmatten«)

- katalognet (»Listenmatten«)

- specialnet (»Zeichnungsmatten«) (3).

4 I dommens praemis 2 og 3 fastslaar Retten foelgende faktiske omstaendigheder:

»2 Fra 1980 udviklede der sig inden for denne sektor paa det tyske og franske marked samt Benelux-markedet en raekke aftaler og forskellige former for praksis, som ligger til grund for beslutningen.

3 Med hensyn til det tyske marked gav Bundeskartellamt den 31. maj 1983 tilladelse til et strukturkrisekartel bestaaende af de tyske producenter af armeringsnet. Tilladelsen blev forlaenget én gang og udloeb i 1988. Formaalet med kartellet var en kapacitetsnedskaering, men kartelaftalen indeholdt ogsaa bestemmelser om kvoter og prisarrangementer, idet der dog kun blev givet tilladelse hertil i de foerste to aar (126. og 127. betragtning til beslutningen).«

5 I den omtvistede beslutning paalagde Kommissionen 14 producenter af armeringsnet en boede for, som det angives i beslutningens artikel 1, at have »overtraadt EOEF-traktatens artikel 85, stk. 1, idet de i perioden fra 27. maj 1980 til 5. november 1985 i et eller flere tilfaelde deltog i en eller flere overenskomster og/eller samordnet praksis (aftaler), som bestod i fastsaettelse af salgspriser, begraensning af afsaetningen, opdeling af markederne og foranstaltninger med henblik paa anvendelse af og kontrol med disse aftaler«.

6 Hvad angaar de faktiske omstaendigheder i sagen for Retten fremgaar det af den anfaegtede dom, at BStG i beslutningen isaer foreholdes foelgende forhold:

Vedroerende det tyske marked

- »[BStG] deltog i aftaler vedroerende gensidig markedsindtraengning mellem Tyskland og Frankrig sammen med den franske virksomhed Tréfilunion. Aftalerne blev indgaaet under en samtale den 7. juni 1985 mellem Michael Mueller (4) og Tréfilunion's direktoer, Marie.« Retten tilfoejer, at »Ifoelge beslutningen (140. betragtning) blev de gensidige indroemmelser, som blev gjort paa dette moede, ogsaa overholdt, hvilket fremgaar af, at hverken Tréfilunion eller de oevrige franske producenter indgav klage over strukturkrisekartellet, og at der ikke fra sagsoegerens fabrik i Gelsenkirchen (Tyskland) blev eksporteret katalognet til Frankrig«, samt at »enhver fremtidig eksport skulle vaere undergivet kvoter« (5).

- »I forbindelse med behandlingen af aftalerne til beskyttelse af det tyske strukturkrisekartel mod ukontrolleret import af armeringsnet ... deltog [BStG] i en aftale med Sotralentz om regulering af dette selskabs eksport til Tyskland« (6).

- »[BStG] deltog i aftaler vedroerende det tyske marked med det formaal dels at regulere Benelux-producenternes eksport til Tyskland, dels at sikre overholdelsen af de priser, der gjaldt paa det tyske marked« (7).

- Ud fra sin »interesse i at begraense eller regulere udenlandsk import til Tyskland« indgik BStG den 24. november 1976 og den 22. marts 1982 to salgsaftaler med Bouwstaal Roermond BV (senere Tréfilarbed Bouwstaal Roermond) og Arbed SA, afdeling Nederland. »Ifoelge aftalerne overtog BStG eneforhandlingen i Tyskland af en naermere fastsat aarlig maengde armeringsnet fra fabrikken i Roermond til en pris, som skulle fastsaettes efter bestemte kriterier. Bouwstaal Roermond BV og Arbed SA, afdeling Nederland, forpligtede sig til i aftalernes loebetid hverken direkte eller indirekte at levere til Tyskland« (8). »I beslutningen [anfoeres det] ... at eneforhandlingsaftalerne ikke opfyldte betingelserne i Kommissionens forordning nr. 67/67/EOEF af 22. marts 1967 om anvendelse af traktatens artikel 85, stk. 3, paa kategorier af eneforhandlingsaftaler (EFT 1967, s. 9 ...), i hvert fald ikke efter indgaaelsen af aftalerne om gensidig markedsindtraengning mellem Tyskland og Benelux. Efter dette tidspunkt maatte aftalerne betragtes som del af en samlet aftale om markedsopdeling ...« (9).

- »[BStG] deltog ... sammen med Tréfilarbed i en aftale med det formaal at bringe reeksporten af armeringsnet fra fabrikken i St. Ingbert til Tyskland via Luxembourg til ophoer« (10).

Vedroerende markedet i Benelux

- BStG deltog »i aftaler mellem de tyske producenter, som eksporterer til Benelux, og de oevrige deltagere paa Benelux-markedet, om overholdelse af de for Benelux-markedet fastsatte priser. Ifoelge beslutningen blev aftalerne indgaaet ved de moeder, som blev afholdt i Breda og Bunnik fra august 1982 til november 1985« (11). »Det anfoeres endvidere i beslutningen ... at sagsoegeren deltog i aftaler mellem de tyske producenter og Benelux-producenterne ('Breda-runden') om anvendelse af kvantitative begraensninger i den tyske eksport til Belgien og Nederlandene samt meddelelse af eksporttal fra visse tyske producenter til den belgisk-nederlandske gruppe« (12).

7 Den boede, som Kommissionen paalagde BStG, beloeb sig til 4,5 mio. ECU.

8 Den 20. oktober 1989 anlagde BStG sag med paastand om annullation af den omtvistede beslutning. Ved kendelser af 15. november 1989 henviste Domstolen i medfoer af artikel 14 i Raadets afgoerelse 88/591/EKSF, EOEF, Euratom af 24. oktober 1988 om oprettelse af De Europaeiske Faellesskabers Ret i Foerste Instans (13) denne sag sammen med ti andre sager, der var forbundne med den, til Retten.

9 BStG nedlagde paastand om annullation af beslutningen, for saa vidt den vedroerte selskabet, og subsidiaert om nedsaettelse af boeden til et rimeligt beloeb. BStG paastod desuden Kommissionen tilpligtet at betale sagens omkostninger. Endvidere kraevede BStG adgang til at gennemse en raekke dokumenter vedroerende proceduren for Kommissionen samt dokumenter vedroerende forholdet mellem sidstnaevnte, Bundeskartellamt og repraesentanter for det tyske strukturkrisekartelfaellesskab.

10 Kommissionen nedlagde paastand om frifindelse og at BStG tilpligtedes at betale sagens omkostninger.

11 Til stoette for sin klage fremfoerte BStG tre anbringender: tilsidesaettelse af retten til at blive hoert, overtraedelse af traktatens artikel 85, stk. 1, og tilsidesaettelse af artikel 15, stk. 2, i Raadets forordning nr. 17 (14).

II - Den anfaegtede dom

12 I den anfaegtede dom annullerede Retten artikel 1 i den omtvistede beslutning »for saa vidt det heri forudsaettes, at sagsoegeren deltog i en aftale med Sotralentz SA med det formaal at fastsaette kvoter for dette selskabs eksport til det tyske marked, og for saa vidt det heri forudsaettes, at selskabet deltog i en aftale med Tréfilunion SA med det formaal, at deres fremtidige eksport skulle vaere undergivet kvoter«. Retten nedsatte som foelge heraf boeden fra 4,5 mio. ECU til 3 mio. ECU. I oevrigt frifandt Retten Kommissionen.

III - Appellen

13 BStG har i sin appel nedlagt paastand om ophaevelse af Rettens dom, for saa vidt denne fastsaetter en boede paa 3 mio. ECU, frifinder Kommissionen og tilpligter BStG at betale sagens omkostninger, og af artikel 1, 2 og 3 i den omtvistede beslutning, for saa vidt disse vedroerer appellanten og ikke er blevet annulleret ved Rettens dom.

14 Subsidiaert har BStG paastaaet boeden nedsat til et rimeligt beloeb. Desuden har BStG paastaaet Kommissionen tilpligtet at betale sagens omkostninger (15).

15 Kommissionen har nedlagt paastand om stadfaestelse af Rettens dom, og at appellanten tilpligtes at afholde sagens omkostninger.

16 Til stoette for sin appel har BStG isaer gjort gaeldende, at Retten

- som foelge af den for langvarige proces har tilsidesat BStG's krav paa retsbeskyttelse inden for »en rimelig frist«

- har tilsidesat det saakaldte princip om »mundtlighed« ved foerst at afsige dommen 22 maaneder efter, at de mundtlige forhandlinger blev afsluttet

- har undladt at anvende de relevante principper om bevisfoerelse

- har anvendt de processuelle regler om praeklusion forkert

- har afvist at imoedekomme BStG's anmodning om adgang til at gennemse Kommissionens dokumenter

- har anvendt traktatens artikel 85, stk. 1, forkert

- har tilsidesat artikel 15 i forordning nr. 17 om fastsaettelse af boede (16).

17 Jeg skal behandle disse anbringender enkeltvis og i den naevnte raekkefoelge; da det foerste anbringende er meget vigtigt, skal jeg behandle dette foerst.

IV - Gennemgangen af de anbringender, der er fremfoert til stoette for appellen

A - Foerste anbringende: manglende overholdelse af »en rimelig frist«

18 BStG har anfoert, at den tid, Retten brugte paa at afgoere selskabets soegsmaal, var for lang, og at der derved er sket en tilsidesaettelse af artikel 6, stk. 1, i konventionen til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlaeggende frihedsrettigheder (herefter »konventionen«). Appellanten har henvist til, at princippet om behoerig rettergang (»due process«), der opstilles i denne bestemmelse, omfatter enhver persons ret til, at hans sag hoeres inden for »en rimelig frist«.

19 Processens langvarighed skyldes ifoelge BStG paa ingen maade de konkrete omstaendigheder i sagen, men maa derimod tilregnes Retten. Ifoelge BStG er en saadan forsinkelse en procedurefejl, der maa indebaere ophaevelse af dommen og annullation af den omtvistede beslutning, samt at sagen indstilles. Subsidiaert har appellanten anfoert, at det forhold, at sagen verserede for laenge, under alle omstaendigheder begrunder en boedenedsaettelse.

20 Kommissionen har bestridt, at sagen varede for laenge.

21 Inden det undersoeges, om sagens varighed, der kan forekomme at have vaeret meget lang, eftersom der gik naesten 5 1/2 aar fra indgivelse af staevningen til Rettens dom, hvoraf voteringen tog naesten 22 maaneder, skal Domstolen tage stilling til, om BStG's anbringende kan antages til behandling, og isaer noeje overveje, hvilken betydning det har.

22 Jeg ved, at Domstolen er fortrolig med konventionens regler. BstG's krav vedroerer tiltag, som Domstolen normalt anvender i forbindelse med udoevelse af sin kompetence i appelsager. Jeg mener derimod, det er problematisk, hvis Domstolens kompetence til at annullere eller nedsaette en boede bruges til at sikre anvendelsen af konventionens artikel 6.

1. Anbringendets antagelse til realitetsbehandling

a) Den paaberaabte retsregel

23 Et af de spoergsmaal, der er forbundet med dette anbringende, er, om Domstolen har kompetence til at traeffe afgoerelse vedroerende det princip, der ligger til grund for reglen.

24 Hvad angaar konventionens principper har Domstolen for nylig endnu engang henvist til, at »det fremgaar af Domstolens faste praksis (jf. bl.a. udtalelse 2/94 af 28.3.1996, Sml I, s. 1759, praemis 33), at grundrettighederne hoerer til de almindelige retsgrundsaetninger, som Domstolen skal beskytte. I den forbindelse laegger Domstolen de faelles forfatningsmaessige traditioner i medlemsstaterne til grund samt de anvisninger i form af internationale traktater om beskyttelse af menneskerettighederne, som medlemsstaterne har vaeret med til at udarbejde, eller som de senere har tiltraadt. Konventionen er herved af saerlig betydning. Som Domstolen ligeledes har fastslaaet, foelger det heraf, at foranstaltninger, som er uforenelige med overholdelsen af de ved konventionen anerkendte og sikrede menneskerettigheder, ikke er tilladte i Faellesskabet (jf. bl.a. dom af 18.6.1991, sag C-260/89, ERT, Sml. I, s. 2925, praemis 41)« (17).

25 I artikel F, stk. 2, i traktaten om Den Europaeiske Union (18) er Den Europaeiske Unions tilknytning til konventionen blevet bekraeftet paa en saadan maade, at det i dag er afgjort, at det henhoerer under Domstolens opgaver at sikre de rettigheder, der er opstillet i konventionen.

26 Det fremgaar af Domstolens praksis, at Domstolen ikke begraenser sig til umiddelbart at sikre, at der i faellesskabsretten ikke sker indgreb i de grundsaetninger, som er opstillet i konventionen. Domstolen lader sig inspirere af disse grundsaetninger, naar den udvikler grundlaeggende principper, som er oeverst i regelhierarkiet inden for dette omraade.

27 Jeg skal i oevrigt bemaerke, at de faelles forfatningsmaessige traditioner i medlemsstaterne i betydeligt omfang medvirker til udarbejdelse af disse grundlaeggende principper.

28 Ligesom de forfatningsmaessige traditioner er konventionen en inspirationskilde ikke blot i forbindelse med de grundlaeggende rettigheder, men ogsaa, naar der er tale om andre generelle principper i faellesskabsretten (19).

29 Indtil nu er Domstolens praksis paa dette omraade isaer blevet udviklet i forbindelse med retstvister, hvor der var tvivl om, hvorvidt konventionens principper var blevet overholdt i forbindelse med visse faellesskabsretlige administrative procedurer, f.eks. inden for den offentlige forvaltning (20), konkurrenceretten (21) eller i forbindelse med fortolkning af faellesskabsbestemmelser i lyset af disse principper (22). Man har isaer anvendt konventionens artikel 6 i et ikke ubetydeligt antal sager (23).

30 I den foreliggende sag drejer det sig ikke om at sikre, at en medlemsstat eller en faellesskabsinstitution i forbindelse med en omtvistet regulering har overholdt princippet om en »retfaerdig rettergang«. Appellen drejer sig derimod om, hvorvidt retten til at faa en afgoerelse inden for en »rimelig frist« - en ret, der udspringer af ovennaevnte princip - er blevet overholdt i forbindelse med en sag for Retten i foerste instans (24). Retten er nemlig underlagt konventionens principper, ligesom det gaelder for de nationale retsinstanser og de andre faellesskabsinstitutioner.

31 I artikel 6 er »retten til en retfaerdig rettergang« knaesat. Denne omfatter, for saa vidt princippet er relevant her, enhver persons ret til »rettergang inden en rimelig frist«; denne ret skal kunne paaberaabes, naar der ved en retsinstans »skal traeffes afgoerelse enten i en strid om hans borgerlige rettigheder og forpligtelser eller angaaende en mod ham rettet anklage for en forbrydelse«. Der er ingen tvivl om - og Kommissionen da har heller ikke bestridt dette - at den foreliggende sag, naar der henses til retspraksis fra Den Europaeiske Menneskerettighedsdomstol og til rapporterne fra Den Europaeiske Menneskerettighedskommission, henhoerer under det »strafferetlige omraade« (25).

32 Det princip, som BStG har paaberaabt sig, henhoerer saaledes under dem, som Domstolen skal sikre overholdt.

33 Lad mig for en fuldstaendigheds skyld betone, at selv om Domstolen endnu ikke har bekraeftet dette (26), saa kan der efter min opfattelse ikke vaere tvivl om, at artikel 6 ogsaa finder anvendelse paa juridiske personer, da det klart fremgaar af retspraksis fra Den Europaeiske Menneskerettighedskommission, at formuleringen »enhver« omfatter baade fysiske og juridiske personer (27).

34 Desuden adskiller de juridiske personer sig ikke saa meget fra fysiske personer, at der i den sag, som de er part i, kun tilkommer dem en indskraenket garanti med hensyn til en rettergang inden for en rimelig frist.

35 Selv om arten og omfanget af den skade, der foelger af processens varighed, kan vaere meget forskellig, afhaengig af om den straf, som vedkommende har paadraget sig, er frihedsberoevelse eller boede, eller om boedens stoerrelse paavirker de ressourcer, som er bestemt til at daekke den paagaeldendes grundlaeggende behov, kan det under ingen omstaendigheder accepteres, at der gaar for lang tid, inden dommen afsiges. Efter min opfattelse kan der kun tages hensyn til forskellene ved bedoemmelsen af, om den omtvistede varighed er »rimelig«. Forskellene kommer desuden til udtryk i de sanktioner eller erstatninger, der vedtages som foelge af den konstaterede lovovertraedelse.

36 Ethvert retssubjekt har saaledes krav paa en rettergang inden for en »rimelig frist«.

b) Det paaberaabte anbringendes karakter

37 Lad mig erindre om, at i henhold til EF-traktatens artikel 168 A er »mulighed for appel til Domstolen, begraenset til retsspoergsmaal og paa betingelser, der fastsaettes i statutten«. I artikel 51, stk. 1, i EF-statutten for Domstolen bestemmes, at »appel til Domstolen er begraenset til retsspoergsmaal. Den kan kun stoettes paa, at Retten savner kompetence, at der er begaaet rettergangsfejl, som kraenker appellantens interesser, eller at Retten har overtraadt faellesskabsretten«.

38 Bedoemmelsen af, om sagen har varet for laenge, kan i visse henseender anses for et spoergsmaal om faktiske omstaendigheder, der som saadan muligvis ligger uden for Domstolens kompetence.

39 Efter min opfattelse er dette imidlertid et retsspoergsmaal, da Domstolen ikke vil indskraenke sig til at konstatere en raekke faktiske omstaendigheder. Domstolen vil vaere noedt til at sondre mellem dem, naar den bedoemmer, hvilken indflydelse de hver isaer har haft paa den omstridte varighed af sagen, efter at have afgjort, om de faktiske omstaendigheder udgoer elementer, som indebaerer mangler ved retsplejen, eller er af en saadan beskaffenhed, at de kan begrunde den lange tid, der er gaaet. Ved konstateringen af, om den omstridte varighed er rimelig eller urimelig foretager Domstolen en retlig kvalificering, som den afleder retsvirkninger af.

40 Desuden skal den paagaeldende varighed tilskrives Retten selv, og det forlanges saaledes ikke, at Domstolen efterproever en bedoemmelse, som Retten har foretaget, eller en retlig kvalificering af de faktiske omstaendigheder fra Rettens side, og erstatter denne med Domstolens egen bedoemmelse eller kvalificering.

41 Hertil kommer i hvert fald, at hvis Domstolen ikke var forpligtet til at kontrollere, at Retten har anvendt konventionens artikel 6 korrekt, ville man herved rent faktisk fastslaa, at Retten ikke er underlagt denne bestemmelse.

42 Ogsaa ud fra dette synspunkt kan anbringendet om, at sagen har varet for laenge, efter min opfattelse antages til realitetsbehandling.

c) Appellantens paastand

43 Hvad angaar den paastand, som appellanten har nedlagt, saafremt det fastslaas, at Retten har tilsidesat konventionens artikel 6, skal jeg blot konstatere, at denne i princippet henhoerer under Domstolens traditionelle kompetenceomraade. I artikel 54 i Domstolens statut er det bestemt, at Domstolen, hvis den giver appellanten medhold, ophaever den af Retten trufne afgoerelse. Ifoelge artikel 54 kan Domstolen saaledes enten selv traeffe endelig afgoerelse, hvis sagen er moden til paakendelse, eller hjemvise den til Retten til afgoerelse.

44 Domstolen har altsaa saaledes kompetence til at nedsaette den boede, der er blevet paalagt en af parterne, eller endog helt at ophaeve denne, og den kan, hvis den ikke raader over de noedvendige oplysninger vedroerende de faktiske omstaendigheder, hjemvise sagen til Retten med henblik herpaa.

45 Alligevel er det paa dette sted, det maa afgoeres, hvilken raekkevidde BStG's anbringende har.

2. Anbringendets raekkevidde

46 Det er for det foerste klart, at saafremt Domstolen maatte mene, at Retten ikke afsagde sin dom inden en »rimelig« frist i konventionens artikel 6's forstand, kan retstvisten ikke loeses ved at hjemvise sagen til denne retsinstans. Domstolen kan nemlig ikke efter at have ophaevet den omtvistede dom tillade, at der, ud over den tid, som allerede er gaaet, siden sagen blev indbragt for Retten, nu ogsaa gaar den tid, som kraeves til en fornyet behandling. »Medicinen« ville saaledes egentlig vaere vaerre end ondet.

47 Jeg kan desuden vanskeligt se, at det skulle vaere nyttigt at foretage en fornyet behandling af sagen med hensyn til kritikken om, at sagen har verseret for laenge. Naar der er begaaet rettergangsfejl, som giver grundlag for at ophaeve den appellerede dom, er en fornyet behandling begrundet ud fra den sammenhaeng, der bestaar mellem tilsidesaettelsen af procedurereglerne og processen. Som bekendt afhaenger Domstolens kompetence efter statuttens artikel 51 af, at der foreligger en fejl, »som kraenker appellantens interesser«. Disse rettergangsfejl kraenker for det meste de principper, der er opstillet med henblik paa at garantere, at de retsundergivne beskyttes. Der er ingen tvivl om, at den bedste maade at reagere paa de klagepunkter, som parterne har fremfoert, under disse omstaendigheder er at gennemfoere en ny sag for den foerste retsinstans, hvor procedurereglerne denne gang overholdes.

48 Men som vi har netop set, ville en fornyet behandling af sagen paa grund af en for langvarig procedure langt fra fjerne skaden, da denne paa sin vis er blevet definitiv; den nye behandling ville derimod forvaerre skaden.

49 Domstolen er derfor den eneste retsinstans, der paa hensigtsmaessig vis kan drage konsekvenser af Rettens tilsidesaettelse af konventionens artikel 6.

50 Er konventionens krav tilsidesat som foelge af sagens omtvistede varighed, maa det afgoeres, hvilken konsekvens dette kan have paa BStG's paastand om annullation eller nedsaettelse af boeden.

51 Det er, som allerede naevnt, noedvendigt indledningsvis at undersoege, hvilke loesninger de nationale retssystemer giver paa lignende problemer, for derved at fastslaa, om der bestaar en faelles retstradition, som Domstolen kan lade sig lede af.

52 Selv om alle medlemsstater anerkender retten til rettergang inden en »rimelig frist«, anvender de ikke de samme loesninger, naar princippet er blevet kraenket. De strafferetlige instanser gaar forskelligt frem i de forskellige medlemsstater. Desuden anvender de ofte dommerskabt ret uden at kunne stoette sig til forfatningsmaessige regler eller i visse tilfaelde endog blot til lovbestemmelser. I visse medlemsstater afvises straffesagen (Forbundsrepublikken Tyskland, Kongeriget Belgien og Kongeriget Nederlandene), eller ogsaa indstilles den (Kongeriget Belgien og Irland). Straffen kan ogsaa nedsaettes (Forbundsrepublikken Tyskland, Kongeriget Belgien, Kongeriget Spanien, Republikken Finland, Storhertugdoemmet Luxembourg, Kongeriget Nederlandene og Kongeriget Danmark for saa vidt angaar faengselsstraf) eller udskydes (Forbundsrepublikken Tyskland og Kongeriget Belgien). I Kongeriget Spanien har den strafforfulgte mulighed for at indgive benaadningsansoegning, naar princippet om en »rimelig frist« ikke er blevet overholdt.

53 I de fleste medlemsstater har konstateringen af, at der er sket en saadan kraenkelse, ikke nogen betydning for de paagaeldende procedures gyldighed. Den giver kun mulighed for at indgive erstatningssoegsmaal for den kompetente retsinstans.

54 Det fremgaar altsaa, at anerkendelse af ret til erstatning er den hyppigst anvendte loesning i medlemsstaterne, naar den »rimelige frist« er blevet overtraadt.

55 Foruden at de medlemsstater, der, som foelge af, at fristen er overtraadt, drager konsekvenser, der paavirker straffen eller selve strafforfoelgelsen, goer dette paa forskellig vis, er denne vej efter min opfattelse ikke nogen velegnet loesning.

56 Selv om appellantens anbringende vedroerer et retsspoergsmaal, hoerer dette nemlig efter min mening ikke til de anbringender, der kan bruges til at anfaegte den sanktion, som Kommissionen har fastsat, og som delvis er blevet bekraeftet af Retten.

57 Saafremt de idoemte sanktioner bygger paa faellesskabsretlige grunde, skal der i foerste raekke ske en fornyet undersoegelse heraf, naar sanktionerne anfaegtes. Naar Retten foretager en forkert retsanvendelse, er Domstolen berettiget til, helt eller delvis, at ophaeve den forelagte dom, og saaledes ophaeve eller nedsaette den paalagte boede (28). Den fortolkning af retsreglerne, som Domstolen foretager i forbindelse med sin retlige kontrol, udgoer en anden bedoemmelse af den paagaeldende parts ansvar og kan indebaere, at den idoemte sanktion anfaegtes. Der er saaledes en sammenhaeng mellem sagens genstand og den sanktion, der i sidste ende idoemmes.

58 Dette er ikke tilfaeldet her, da hverken konstateringen af de faktiske omstaendigheder, der foreholdes BStG, bedoemmelsen af selskabets ansvar i forbindelse med gennemfoerelse af aftalerne eller anvendelsen af de relevante retsregler paavirkes af det - ligegyldigt hvor lange - tidsrum, Retten har brugt til at undersoege den omtvistede beslutning.

59 Da dette klagepunkt ikke har nogen sammenhaeng med en forkert fortolkning af den relevante faellesskabsret, vil en fornyet behandling af sagen desuden paa ingen maade imoedekomme anbringendet om, at den »rimelige frist« er blevet overtraadt. Det, at der ikke foreligger en saadan sammenhaeng, indebaerer, at Domstolen, i mangel af udtrykkelig lovhjemmel hertil, ikke kan indroemme sig selv kompetence til paa grundlag af anbringendet om, at der er sket en tilsidesaettelse af princippet om en »rimelig frist«, at aendre den anfaegtede dom saaledes, at den boede, som BStG er blevet idoemt, nedsaettes eller ophaeves. Det ville efter min opfattelse vaere vanskeligt at fastlaegge de kriterier, efter hvilke boeden kan ophaeves eller nedsaettes, eller de kriterier, der i tilfaelde af en nedsaettelse kraeves for at kunne fastlaegge boedens omfang, medmindre man anvender regler om udmaaling af erstatning, for derved at nedsaette boeden med den sum, tabet beloeber sig til.

60 En saadan fremgangsmaade er dog forbundet med to store problemer. Da fremgangsmaaden bygger paa tanken om kompensation, ville den skabe en pligt til at nedsaette boeden med den sum, som en godtgoerelse beloeber sig til. Men det forekommer vanskeligt at nedsaette en sum, som i foerste raekke er fastsat paa grundlag af, hvor alvorlig en karakter en adfaerd har, med en sum, der er beregnet i forhold til en skade. En saadan fremgangsmaade ville give den foreliggende appelsag, der vedroerer en beslutning, hvori der er fastsat i sanktion, en dobbel retlig karakter. Frem for alt kan Domstolen ikke paa fornuftig vis traeffe afgoerelse vedroerende en skade, naar den ikke raader over de oplysninger, der er noedvendige for at kunne bedoemme denne - medmindre den anordner, at sagen skal genoptages.

61 Paa grundlag af alle disse overvejelser konkluderer jeg, at det anbringende, som BStG har fremfoert, er uden betydning, og jeg foreslaar derfor, at det afvises uden yderligere behandling.

62 Efter min opfattelse er det dog ikke rigtigt og heller ikke retligt forsvarligt at konstatere, at konventionens artikel 6 opstiller en regel, som Domstolen er forpligtet til at sikre overholdt, samtidig med at foreslaa Domstolen at undlade at udtale sig om det anbringende, der stoettes paa denne bestemmelse, uden samtidig - ogsaa selv om dette maatte vaere overfloedigt - at udtale sig saerligt om de retlige muligheder, der efter min opfattelse foreligger med henblik paa at afboede reglernes utilstraekkelighed.

3. Erstatningssoegsmaal som passende retsmiddel

63 Da appellen ikke sikrer, at kravet om en »rimelig frist« har en effektiv virkning, mener jeg, at et erstatningssoegsmaal er det rigtige middel til at undgaa, at dette princip i konventionen forbliver uden virkning, naar det paaberaabes som indsigelse mod en procedure for Retten.

64 Lad mig henvise til de punkter, der efter min opfattelse kan give Domstolen kompetence til i givet fald at tage en paastand om erstatning til foelge, som bygger paa, at Retten har tilsidesat princippet om en »rimelig frist«.

65 Erstatningssoegsmaal findes baade i medlemsstaternes faelles retstradition og i faellesskabsretten. Som bekendt anerkender de nationale retssystemer princippet om erstatning af den skade, en person har lidt som foelge af, at den »rimelige frist« er blevet overtraadt. Efter traktatens artikel 215, stk. 2, kan Faellesskabet ifalde et ansvar uden for kontraktforhold for skade, som dets institutioner har forvoldt. I sit forslag til afgoerelse i sagen SGEEM og Etroy mod EIB (29) fremfoerte generaladvokat Gulmann, at begrebet »institution« i artikel 215 henviser til traktatens artikel 4, der opregner Faellesskabets institutioner (30). Domstolen gik i oevrigt endnu videre, idet den fastslog, at dette begreb ikke skal forstaas saaledes, at det kun omfatter de institutioner, der er opregnet i denne bestemmelse (31). Foelgelig kan hverken Domstolen eller Retten udelukkes fra artikel 215's anvendelsesomraade (32).

66 Paa det processuelle plan opstaar der imidlertid et alvorligt problem, som beror paa, at Retten i henhold til artikel 3, stk. 1, i ovennaevnte afgoerelse 88/591, som affattet ved artikel 1 i Raadets afgoerelse af 8. juni 1993 (33), selv har kompetence til at traeffe afgoerelse i saadanne klager, hvis de fremfoeres af fysiske eller juridiske personer.

67 Ogsaa her uden paa forhaand at tage stilling til, om Rettens sagsbehandlingstid var rimelig, og i hvilket omfang der i det foreliggende tilfaelde maatte paahvile Retten et ansvar, kan det ikke komme paa tale at paalaegge en retsinstans pligt til at udtale sig om, hvorvidt dens egen adfaerd var forkert eller ulovlig. Dette ville uden tvivl kraenke princippet om domstolenes uafhaengighed, saaledes som dette kommer til udtryk i konventionens artikel 6, stk. 1. Denne overtraedelse vil efter min opfattelse naeppe kunne undgaas ved, at sagen henvises til en anden sammensaetning af retsinstansen, idet, hvis man foelger den holdning, som Domstolen i Strasbourg anlaegger, en aendret sammensaetning af en retsinstans ikke er tilstraekkelig til at fjerne det indtryk af partiskhed, der ville vaere forbundet med den afgoerelse, som den paagaeldende retsinstans havde truffet vedroerende sig selv (34).

68 Det foelger desuden af betragtningerne til afgoerelse 88/591 og 93/350, at formaalet med at oprette Retten i Foerste instans i tilknytning til Domstolen var at skabe en stoerre grad af retsbeskyttelse for de retsundergivne. Men hvilket angreb paa dette krav kan vaere mere alvorligt end det, at en retssag afgoeres af en af parterne i sagen?

69 Ovennaevnte artikel 3 skal derfor laeses i lyset af princippet om upartiskhed, der er opstillet i konventionen. Dette gaelder saa meget mere som det er vanskeligt at forestille sig, at faellesskabslovgiver har tilladt, at den naevnte afgoerelse omfatter det tilfaelde, at Retten undersoeger spoergsmaalet om sit eget ansvar.

70 Ganske vist medfoerer Domstolens kompetence i denne retning noedvendigvis, at det omstridte anbringende undersoeges af én eneste retsinstans, hvorimod det er anerkendt, at princippet om to instanser, saadan som det forstaas baade generelt og i faellesskabsretten, garanterer en fornuftig retspleje. Men denne processuelle beskyttelsesforanstaltning, der skal mindske risikoen for retlige fejl ved hjaelp af en kontrol med den ret, som Retten har anvendt, maa ikke fratage de retsundergivne den vaesentlige garanti for, at den retsinstans, som sagen er anlagt ved, er upartisk. Det kan ikke bestrides, at princippet om to retsinstanser kun er ét aspekt af retsbeskyttelsen ved domstolene. Overholdelsen af princippet om upartiskhed, som betyder, at en retsinstans ikke maa traeffe afgoerelse vedroerende sin egen adfaerd, maa saaledes have forrang.

71 Under disse betingelser skal Rettens kompetence til at traeffe afgoerelse vedroerende klager, som indgives af fysiske eller juridiske personer i medfoer af traktatens artikel 178, under hensyn til beskyttelsen af de retsundergivne forstaas saaledes, at den ikke omfatter erstatningssager, der er rettet mod jurisdiktionshandlinger, som Retten selv har foretaget.

72 I en sag som den foreliggende beholder traktatens artikel 178 saaledes sin oprindelige betydning, saaledes at Domstolen fortsat har kompetence i retstvister vedroerende de i artikel 215, stk. 2, omhandlede skadeserstatninger.

73 I artikel 215, stk. 2, opstilles princippet om Faellesskabets ansvar uden for kontraktforhold, idet der henvises til de »almindelige retsgrundsaetninger, der er faelles for medlemsstaternes retssystemer«. Som bekendt giver de fleste medlemsstater mulighed for at faa erstattet skader, der er indtraadt som foelge af, at en rettergang ikke er gennemfoert inden for en »rimelig frist«.

74 Man skal derfor, saaledes som artikel 215, stk. 2, giver Domstolen kompetence til, gaa ud fra denne faelles tradition og anerkende en lignende metode til at bilaegge retstvister, en metode, der inden for sit omraade supplerer det omraade, som er omfattet af appellen. Man skal altsaa blot soerge for at afhjaelpe de mangler, som dette retsmiddel har, for derved at kunne reagere paa et specielt klagepunkt paa et omraade, der i oevrigt naermere haenger sammen med spoergsmaalet om, hvorledes domstolene fungerer, end med selve udoevelsen af jurisdiktionsaktivitet.

75 Spoergsmaalet om, hvorvidt en saadan sag kan antages til realitetsbehandling, afhaenger endelig af, om betingelserne i den faelles ret - f.eks. foraeldelsesfristen paa fem aar, der er opstillet i artikel 43 i EF-statutten for Domstolen - er opfyldt. I henhold til denne bestemmelse loeber fristen fra det tidspunkt, hvor »den omstaendighed, der ligger til grund for kravet, er indtraadt«, i det foreliggende tilfaelde den afgoerelse, der udgoer endepunktet for den »urimelige frist«.

76 Det er denne mulighed, man kan udnytte for at garantere, at bestemmelserne om den »rimelige frist« efter konventionens artikel 6 har en effektiv virkning.

B - Andet anbringende: tilsidesaettelse af det saakaldte »mundtlighedsprincip«

77 BStG har anfoert, at Retten har tilsidesat det saakaldte »mundtlighedsprincip«, idet den foerst afsagde sin dom 22 maaneder efter, at den mundtlige forhandling var afsluttet. Ifoelge appellanten er denne grundsaetning et uskrevet grundlaeggende princip i Faellesskabets procesret, der bekraeftes af medlemsstaternes procesretlige lovgivning.

78 Ifoelge appellanten foelger det af mundtlighedsprincippet, at der ved en retslig afgoerelse kun kan tages hensyn til de argumenter, der er blevet fremfoert under den mundtlige forhandling. BStG har tilfoejet, at mundtlighedsprincippet giver parterne mulighed for paa klar og kort vis at goere rede for deres holdning, hvilket giver dommerne mulighed for at danne sig en direkte og personlig mening om sagen og parternes argumenter. Men de to aar, der er gaaet mellem de mundtlige forhandlinger og domsafsigelsen, har udvisket de indtryk, som disse forhandlinger gav. Efter BStG's opfattelse medfoerer denne procedurefejl, at den omtvistede dom skal ophaeves.

79 Kommissionen har paa sin side fremfoert, at mundtlighedsprincippet ikke har nogen forrangsstilling i de faellesskabsretlige regler om retsinstansernes ordning, og at anbringendet skal forkastes.

80 Mundtlighedsprincippet fremtraeder i medlemsstaternes retssystemer som et princip, der har mange facetter.

81 Princippet opfattes i streng forstand som en parts ret til at blive hoert under et retsmoede, hvor vedkommende eller dennes repraesentant har mulighed for at ytre sig og svare paa rettens spoergsmaal. I medlemsstaternes regler om domstolenes ordning blandes processernes mundtlige og skriftlige karakter i forskelligt forhold, men alle reguleringer anerkender mundtlighedsprincippet. Dette gaelder ogsaa for proceduren for Retten, der indeholder en mundtlig fase (35).

82 I bredere forstand omfatter mundtlighedsprincippet retssagens umiddelbarhed, hvorefter dommeren skal have en personlig og direkte kontakt med alle de personer, der deltager i retsmoedet (36).

83 Ved begrebet »umiddelbarhed« (i tysk ret »Unmittelbarkeit«, i engelsk ret »immediacy«, i spansk ret »inmediación« og i portugisisk ret »imediaçao«) tages der hensyn til de noedvendige betingelser, som er forbundet med mundtlighedsprincippet, naar det kraeves, at der skal vaere en direkte kontakt mellem dommeren og den retsundergivne. Denne rumlige »umiddelbarhed«, der beskriver det forhold, at dommeren ikke kan indsaette en mellemmand mellem sig selv og den retsundergivne eller dennes repraesentant, betyder, at en dommer, som ikke har vaeret til stede under de mundtlige forhandlinger, ikke kan deltage i afgoerelsen af sagen. I artikel 33, stk. 2, i Rettens procesreglement bestemmes, at »i raadslagningen og afstemningen deltager kun de dommere, der har vaeret til stede under den mundtlige forhandling«.

84 Det aspekt af mundtlighedsprincippet, der er tale om i den foreliggende sag, vedroerer snarere »umiddelbarhed« i tidsmaessig forstand. Det bebrejdes Retten, at den har ladet for lang tid gaa mellem de mundtlige forhandlinger og domsafsigelsen, saaledes at den effektive virkning af den mundtlige procedure er forsvundet ved, at dommernes erindring om denne saa at sige er blevet udvisket.

85 Det kan virke som om dette anbringende som foelge af sin tidsmaessige dimension henhoerer under spoergsmaalet om den »rimelige frist«. Den tid, som en retsinstans benytter til at traeffe sin afgoerelse, er i oevrigt et element, som Menneskerettighedsdomstolen i Strasbourg tager hensyn til, naar den vurderer, om en frist er »rimelig«. Dette tidsrum er et aspekt af et af de kriterier, som Menneskerettighedsdomstolen har opstillet for, hvilken indflydelse de kompetente myndigheders adfaerd - her domstolsmyndighedernes - har paa den omtvistede frists laengde (37).

86 De to anbringender kan imidlertid ikke sammenlignes, idet tilsidesaettelsen af kravet om den retslige afgoerelses »umiddelbarhed« isoleret set beroerer sagens realitet. Kraenkelsen af denne regel betyder, at den mundtlige procedure og de fordele, der er forbundet hermed, er nytteloese, eftersom dommerne, der har overvaeret de mundtlige forhandlinger, glemmer indholdet af debatterne, der paa supplerende vis er en uadskillelig del af sagsakterne. Der er derfor risiko for, at den dom, som afsiges under disse forhold, ikke tager hensyn til de vaesentlige aspekter af sagen. Tilsidesaettelsen af princippet om en »rimelig frist« har derimod ikke en saadan indflydelse paa den loesning, man naar frem til. Den skade, der foelger heraf, har saaledes ingen sammenhaeng med den idoemte sanktion.

87 Heraf foelger, at tilsidesaettelsen af disse to principper ikke kan have samme virkning. I modsaetning til, hvad der er muligt i tilfaelde af, at den »rimelige frist« ikke er overholdt, eller at der foreligger andre procedurefejl, der kan tilsidesaette appellantens interesser, kan sagen annulleres og genoptages, naar disse interesser stadig kan afhjaelpes.

88 Men inden der kan traeffes en afgoerelse vedroerende det fremfoerte anbringende, skal Domstolen tage stilling til, om »princippet om umiddelbarhed« findes i Faellesskabsretten, og hvilken betydning dette i givet fald har, og dette forudsaetter, at det naermere fastslaas, hvilken plads princippet har i faellesskabsretten.

89 Der eksisterer ikke nogen processuel regel, hvorefter Rettens domme skal afsiges inden for en bestemt frist, dvs. inden for en frist, der kan betegnes som rimelig. Jeg skal dog bemaerke, at anvendelsen af dette adjektiv ikke maa forveksles med den, der kendetegner det generelle begreb i konventionens artikel 6.

90 Uanset hvor vigtigt princippet om »umiddelbarhed« maatte vaere, kan det naeppe henfoeres til de generelle retsprincipper, som Domstolen sikrer overholdt (38).

91 Som sagt sondres der i konventionen ikke mellem spoergsmaalet om den tid, en retsinstans bruger til at traeffe sin afgoerelse, og det generelle problem om den »rimelige frist«. De krav, der opstilles i konventionens artikel 6, vedroerer i oevrigt kun de mundtlige forhandlinger, for saa vidt disse har en offentlig karakter (39). Men her er spoergsmaalet ikke, om de mundtlige forhandlinger er offentlige.

92 I de allerfleste medlemsstater er domstolene forpligtet til at traeffe deres afgoerelser inden for en bestemt frist, der normalt udloeber kort efter, at forhandlingerne er afsluttet (Forbundsrepublikken Tyskland, Republikken OEstrig, Kongeriget Belgien, Republikken Finland, Kongeriget Nederlandene og Kongeriget Danmark), eller endog den samme dag, som de mundtlige forhandlinger afsluttes (Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland, Kongeriget Spanien, Den Hellenske Republik, Irland, Republikken Portugal, Kongeriget Sverige).

93 Jeg skal dog praecisere to forhold. For det foerste har de regler, der gennemfoerer princippet om »umiddelbarhed« - i modsaetning til princippet om den »rimelige frist« i visse medlemsstater - ikke forfatnings-, men lovrang. Reglerne er normalt indeholdt i lovgivningen om civilproces, straffe- eller forvaltningsretspleje. For det andet er der ikke nogen systematisk garanti for, at reglerne om umiddelbarhed har effektiv virkning, da der ud over de medlemsstater, der ikke har fastlagt nogen maksimal frist, ogsaa findes medlemsstater, som i det mindste ikke sanktionerer en overtraedelse af den fastsatte frist med at erklaere den paagaeldende procedure for ugyldig (Det Forenede Kongerige og Nordirland, Kongeriget Belgien og Kongeriget Danmark).

94 Jeg skal tilfoeje, at spoergsmaalet om »umiddelbarhed« her er opstaaet for en domstol, der ikke er national. Medlemsstaternes retssystemer giver ikke mulighed for, at disse i sig selv kan praege en faelles graenseoverskridende lovgivningstradition, der begrunder et generelt retsprincip, som gaelder for medlemsstaternes egne domstole, der faar indbragt en sag paa grundlag af faellesskabsretten. Under disse omstaendigheder kan de nationale retsinstanser, naar de ikke stoetter sig til en faellesskabsretlig bestemmelse eller en regel, der udledes af et internationalt instrument til beskyttelse af menneskerettighederne, som f.eks. konventionen, saa meget mindre paavirke en regel, i henhold til hvilken en faellesskabsretlig retsinstans som Retten skulle vaere forpligtet til at afsige dom inden for en bestemt frist. Som anfoert findes der ikke nogen bestemmelse af denne art, som giver mulighed for at aflede en saadan regel.

95 Man skal naturligvis undgaa, at det forhold, at der ikke eksisterer nogen regel om overholdelse af en bestemt frist, foerer til, at man afviser at saette nogen graense for, hvor laenge voteringen maa vare, eller at man afviser enhver klage mod procedurer, der kan betegnes som endeloese. Det er for saa vidt tilstraekkeligt at henvise til, at disse krav netop skal opfyldes ved hjaelp af det omtalte princip om en »rimelig frist«.

96 Som foelge heraf naar jeg til den konklusion, at det anbringende, der stoettes paa mundtlighedsprincippet, ikke kan tiltraedes.

C - Tredje anbringende: tilsidesaettelse af de relevante principper om bevisfoerelse

97 BStG har kritiseret den begrundelse, som Retten ud fra den holdning, at de omtvistede faktiske omstaendigheder var tilstraekkeligt paaviste, anvendte til fire gange at afvise BStG's klagepunkter samt dennes forslag om vidnefoersel og begaering om personligt fremmoede (40).

98 Appellanten har anfoert, at Retten har tilsidesat de relevante bevisregler, baade hvad angaar bevisoptagelse og bevisbedoemmelse. Retten indskraenkede sig til at undersoege, om det »juridisk set lykkedes« Kommissionen at foere bevis for bestemte paastaaede faktiske forhold til stoette for den omtvistede beslutning. Retten undersoegte derimod ikke, om de bevismidler, som Kommissionen havde fremfoerte, ogsaa kunne udlaegges paa anden vis, og heller ikke, om de bevismidler, som BStG havde fremfoert, kunne drage de beviser, som Kommissionen havde gjort gaeldende, i tvivl.

99 BStG's anbringende bestaar af fem dele:

- Retten anvendte et forkert bedoemmelseskriterium, da den vurderede beviserne, idet den ikke undersoegte, om de indicier, som Kommissionen anfoerte, kunne skyldes andre forhold end en aftale.

- Ved at afvise at undersoege de beviser, der blev tilbudt, tilsidesatte Retten sin »oplysningspligt« og princippet om en »retfaerdig rettergang«.

- Retten overholdt heller ikke princippet om »fri bevisfoerelse«, idet den undlod at foretage en naermere undersoegelse af BStG's anbringender vedroerende de faktiske omstaendigheder og af de beviser, som selskabet tilboed at fremlaegge.

- Retten anvendte ikke princippet om, at tvivlen kommer den anklagede til gode.

- Afvisningen af BStG's forslag om bevisfoerelse var ikke tilstraekkeligt begrundet og kraenkede retten til forsvar.

100 Kommissionen har anset det for noedvendigt at erindre om, at en appel kun kan stoettes paa, at der er sket en kraenkelse af retsregler, og udelukker, at der foretages nogen form for bedoemmelse af de faktiske omstaendigheder, og at det kriterium, som Retten anvendte til at vurdere de faktiske omstaendigheder, logisk set henhoerer under den sidstnaevnte kategori. Kommissionen har bestridt appellantens argument om, at Retten altid skal tage de begaeringer om bevisfoerelser, der fremsaettes, til foelge, og har henvist til, at den processuelle fremgangsmaade, som Retten fulgte ved at stille spoergsmaal til BStG, viser, at Retten ikke undlod at undersoege selskabets bevismidler.

101 BStG har svaret, at Domstolen har kompetence til at tage stilling til en appel, der er stoettet paa en procedurefejl, og at den kan efterproeve de generelle retsregler og -principper om bevisbyrde samt de processuelle regler om bevisfoerelse. Foranstaltninger med henblik paa sagens tilrettelaeggelse kan ikke erstatte foranstaltninger til sagens oplysning, og en uberettiget afvisning af et tilbud om bevisfoerelse udgoer en anticiperet bevisbedoemmelse, der er forbudt i henhold til faellesskabsretten.

1. Rettens bedoemmelsesgrundlag

102 Jeg skal indledningsvis fremhaeve, at appellanten ikke har ret i sin paastand om, at Retten ikke paa tilstraekkelig vis har undersoegt de faktiske omstaendigheder, den har faaet forelagt. Det fremgaar nemlig af den omstridte doms praemis 61, der vedroerer aftalen fra 1985 mellem BStG og Tréfilunion, af praemis 84, 85 og 86 om kvote- og prisaftalerne med producenterne fra Benelux, af praemis 111, 112 og 113 vedroerende aftalen mellem BStG og Tréfilarbed og af praemis 125 og 126 angaaende kvote- og prisaftalerne paa markedet i Benelux, at Retten har foretaget en fuldstaendig behandling af BStG's argumenter.

103 BStG har gjort indsigelse mod Kommissionens argument og anfoert, at der ikke er tale om selve bevisbedoemmelsen, men derimod det kriterium, som Retten anvendte ved bevisbedoemmelsen, og om omfanget af Rettens proevelse (41).

104 Efter min opfattelse er den sondring, som appellanten har foretaget, ikke berettiget. Naar der stilles spoergsmaalstegn ved det bedoemmelsesgrundlag, som Retten kritiseres for at have anvendt, medfoerer dette indirekte, at Rettens bedoemmelseskompetence bestrides. Dette sker, naar man kritiserer de slutninger, som Retten kommer til paa grundlag af de indicier, den har faaet forelagt. Men det er netop en saadan kritik, appellanten fremsaetter, naar selskabet haevder, at Retten ikke har taget hensyn til andre og gunstigere hypoteser, for det er netop ved udoevelsen af sin bedoemmelseskompetence, at Retten har udelukket disse hypoteser til fordel for en anden opfattelse.

105 Man maa derfor henholde sig til Domstolens faste praksis, hvorefter det foelger af ordlyden i baade artikel 49, stk. 1, i EF-statutten for Domstolen, traktatens artikel 168 A samt ovennaevnte statuts artikel 51, og artikel 112, stk. 1, litra c), i Domstolens procesreglement, at Domstolen ikke har kompetence til at fastlaegge de faktiske omstaendigheder og i princippet heller ikke til at bedoemme de beviser, Retten har lagt til grund ved fastlaeggelsen af de faktiske omstaendigheder. I overensstemmelse med denne praksis, der bygger paa de naevnte bestemmelser, er det alene Retten, der har kompetence til at afgoere, hvilken bevisvaerdi der skal tillaegges de oplysninger, den har faaet forelagt (42). Denne vurdering udgoer foelgelig ikke - medmindre beviserne er gengivet forkert - et retsspoergsmaal, som er undergivet Domstolens proevelsesret (43).

106 I forbindelse med sin kritik har BStG paa ingen maade paavist, at Retten har tillagt de bevismidler, som forelaa for den, en betydning, som helt klart er forkert. Appellanten har desuden ikke i denne del af sin argumentation praeciseret, paa hvilke steder i den dom, som kraeves ophaevet, beviserne er gengivet forkert.

107 Jeg skal desuden paapege, at BStG's argument ogsaa kan opfattes saaledes, at det indebaerer et krav om en mere fuldstaendig domsbegrundelse, der indeholder udredninger om alternative fortolkninger - til fordel for appellanten - af de faktiske omstaendigheder, som Retten har faaet forelagt. Retten er forpligtet til at vise, at den ikke har undladt at undersoege de faktiske omstaendigheder i lyset af de forklaringer, som en af parterne har givet.

108 Det er klart, at Retten er forpligtet til at begrunde sine domme (44). Det skal saaledes klart angives i dommene, hvilke forhold der begrunder Rettens overbevisning, og hvilke overvejelser der ligger til grund for denne overbevisning, saaledes at sagens parter kan faa kendskab til de enkelte elementer i argumentationen, og Domstolen kan udoeve sin kontrol.

109 I de tilfaelde, hvor dommens begrundelse, som her, bygger paa praecise angivelser om de faktiske omstaendigheder og ikke paa formodninger, er det efter min mening imidlertid for meget at forlange, at Retten skal angive grundene til, at de forhold, som en af sagens parter har fremfoert for at give de foreliggende konkrete omstaendigheder en anden betydning, efter dens opfattelse ikke er overbevisende. At Retten ikke har foretaget en formel analyse af de forklaringer, som en part har fremsat, giver ikke grundlag for at udlede, at disse elementer ikke er blevet undersoegt, eftersom Rettens argumentation bygger paa noejagtige angivelser og implicit, men noedvendigvis, udelukker appellantens holdning.

110 BStG har herved kun fremsat en generel bedoemmelse af Rettens domspraemisser og har ikke anfoert noget forhold, der kan bekraefte selskabets holdning (45).

111 Som foelge heraf skal den foerste del af det tredje anbringende forkastes.

2. Rettens »undersoegelsespligt« og princippet om »retfaerdig rettergang«

112 Ifoelge BStG forpligter disse principper Retten til at tage begaeringer om bevisfoerelse til foelge, medmindre der er tale om saerlige, afgraensede tilfaelde, som ikke foreligger i den foreliggende sag. Ifoelge appellanten medfoerer afvisningen af BStG's begaering om vidnefoersel og personligt fremmoede, at der er foretaget en anticiperet bevisbedoemmelse, som strider mod de retsstatlige principper. BStG har tilfoejet, at selv om der ikke er fremsat saadanne begaeringer, forpligter princippet om undersoegelsespligt retsinstansen til at lade sin undersoegelse omfatte alle bevismidler, og at denne pligt til af egen drift at foretage en undersoegelse medfoerer, at Retten skal forsoege at opnaa det bedst mulige bevis.

113 Jeg skal indledningsvis paapege, at Domstolen har kompetence til at kontrollere, at de almindelige retsgrundsaetninger og de relevante processuelle regler om bevisbyrde og bevisfoerelse er overholdt (46).

114 Bortset fra det princip, som appellanten har stoettet paa konventionens artikel 6, er de principper, BStG har paaberaabt sig, ikke knyttet til praecise regler, der ville give mulighed for at fastslaa princippernes indhold og raekkevidde og praecisere deres bindende virkning. Min undersoegelse omfatter derfor kun konventionens bestemmelser.

115 I artikel 6, stk. 3, litra d), bestemmes foelgende: »Enhver, der er anklaget for en lovovertraedelse, skal mindst have ret til foelgende: ... d) at afhoere eller lade afhoere imod ham foerte vidner og at faa vidner for ham tilsagt og afhoert paa samme betingelser som vidner, der foeres imod ham« (47).

116 Den Europaeiske Menneskerettighedsdomstol fortolker denne bestemmelse saaledes, at den ikke medfoerer en absolut forpligtelse for en domstol til at tage parternes begaering om bevisfoerelse i form af vidnefoersel til foelge.

117 Domstolen i Strasbourg afgjorde saaledes i sin dom i sagen Vidal mod Belgien af 22. april 1992, at »artikel 6, stk. 3, litra d), ogsaa her, i princippet, overlader det [til de nationale retsinstanser] at tage stilling til, hvorvidt en indkaldelse af vidner i henhold til den 'selvstaendige' mening, dette begreb har efter konventionens system, er formaalstjenlig ...; bestemmelsen kraever ikke, at man indkalder og foerer alle vidner til stoette for den anklagede: Saadan som ordene 'paa samme betingelser' viser, er det vaesentlige formaal med reglen at skaffe 'et ens styrkeforhold' paa dette omraade ...« (48).

118 Retten til at opnaa vidneafhoering er saaledes tilsyneladende betinget af, at proceduren er »retfaerdig«. Denne retfaerdighed kan anses for paavirket, naar den anklagedes begaering om vidneerklaering afvises, selv om erklaeringen kunne have givet den paagaeldende retsinstans holdepunkter for at afveje et vidneudsagn, som stoetter anklagen.

119 Det skal fastslaas, at i det foreliggende tilfaelde giver de afhoeringer, som Retten har foretaget, ikke grundlag for at mene, at der er foretaget en vilkaarlig og selektiv bedoemmelse af vidneudsagn, der var nyttige i forbindelse med Rettens afgoerelse.

120 Hvad angaar BStG's argument om, at parternes begaering om bevisfoerelse kun kan afvises under meget strenge betingelser, skal jeg henvise til ordlyden af artikel 66, stk. 1, i Rettens procesreglement: »Efter at have hoert generaladvokaten angiver Retten ved kendelse, hvilke bevismidler den finder hensigtsmaessige, og hvilke faktiske omstaendigheder der skal bevises« (49). Det fremgaar saaledes klart, at Retten har kompetence til at afgoere, om de forslag om bevisfoerelse, der fremsaettes, er relevante (50).

121 Man kan desuden ikke paalaegge Retten at foretage en systematisk afhoering af de vidner, som parterne foreslaar, uden at dette ville skade den korrekte afvikling af sagen, der ofte trues af forhalende manoevrer, og uden at miskende Rettens kompetence til at foretage en bedoemmelse af de beviser, den har faaet forelagt, en kompetence, der indebaerer ret til at afvise en bevisfoerelse, naar Retten mener, at den er tilstraekkelig informeret paa grundlag af sagens akter.

122 I denne forbindelse virker det begrundet, at Retten goer sin accept af forslag om bevisfoerelse afhaengig af, at den paagaeldende part fremfoerer de grunde, som kan goere den begaerede afhoering berettiget (51).

123 Retten anordnede desuden foranstaltninger med henblik paa sagens tilrettelaeggelse i form af spoergsmaal, som parterne skulle besvare skriftligt (52). Det er ubestridt, at fem ud af de syv spoergsmaal, som blev stillet til BStG, udtrykkeligt angik dennes begaering om bevisfoerelse og, i hvert fald for det ene spoergsmaals vedkommende, tilsigtede at faa BStG til at angive »de konkrete og faktuelle grunde til, at BStG bestrider det klare indhold af de fremlagte dokumenter« (53).

124 Dette forhold bekraefter - for det tilfaelde, at det skulle vaere noedvendigt - at Retten ikke undlod at undersoege de forslag om bevisfoerelse, som den fik forelagt.

125 Retten kunne derfor efter min mening ud fra hensynet til en korrekt retspleje og under overholdelse af de relevante regler afvise at tage begaeringerne om personligt fremmoede og afhoering til foelge uden derved at foregribe afgoerelsen vedroerende sagens realitet, eftersom Retten beskyttede sig mod enhver risiko for vilkaarlighed, idet den tog begrundelsen for begaeringerne om bevisfoerelse til efterretning og begrundede sin afgoerelse vedroerende sagens realitet i tilstraekkeligt omfang. Jeg skal komme naermere ind paa dette spoergsmaal i forbindelse med min undersoegelse af anbringendet om tilsidesaettelse af traktatens artikel 85, stk. 1.

3. Princippet om »fri bevisbedoemmelse« og om, at »tvivlen kommer den anklagede til gode«

126 I den tredje del af det tredje anbringende har BStG anfoert, at Retten har undladt at foretage en yderligere afklaring af de faktiske omstaendigheder og ikke udtoemt alle de informationskilder, som den har til raadighed. I den fjerde del af anbringendet har appellanten desuden fremfoert, at Retten ikke har ladet den tvivl, som fremgaar af BStG's forklaringer paa de indicier, Kommissionen har fremlagt, komme selskabet til gode.

127 Appellanten forsoeger i virkeligheden at drage Rettens bedoemmelse af de bevismidler, den har faaet forelagt, i tvivl. Som jeg har henvist til (54), er bevisbedoemmelsen, bortset fra det tilfaelde, at beviserne er gengivet forkert, ikke et retsspoergsmaal, der henhoerer under Domstolens kontrol. Men BStG har ikke fremfoert noget som helst til stoette for sine erklaeringer, der kan godtgoere, at de konklusioner, som Retten naaede frem til ud fra de beviser, den fik forelagt, klart er forkerte.

128 Desuden tilkommer det, saadan som jeg allerede har anfoert, Retten netop paa grundlag af den selv samme kompetence til at foretage bevisbedoemmelse, som appellanten har paaberaabt sig, at afgoere, om disse beviser er tilstraekkelige til at fastslaa de faktiske omstaendigheder paa en saadan maade, at der ikke laengere hersker nogen tvivl.

129 Jeg skal ogsaa anfoere, at BStG har undladt at fremfoere de argumenter, der godtgoer, at Retten begik en retlig fejl ved bevisbedoemmelsen, og at praecisere de kritiserede dele af dommen, der kraeves ophaevet. Appellanten har ikke gjort gaeldende, at der er sket en kraenkelse af en retsregel, men har alene anfaegtet Rettens bedoemmelse af de faktiske omstaendigheder.

130 Tredje og fjerde del af det tredje anbringende boer derfor forkastes.

4. Begrundelsen for at afvise forslag om bevisfoerelse

131 Svaret paa argumentet om, at Retten ikke har begrundet sit afslag paa BStG's forslag om bevisfoerelse, haenger noeje sammen med den frihed, som Retten har til at bedoemme vaerdien af de beviser, den raader over. Med andre ord er Retten, hvis den mener, at de oplysninger, der er indeholdt i sagens akter, har tilstraekkelig beviskraft til at danne grundlag for dens afgoerelse, foerst og fremmest forpligtet til at goere rede for de forhold, der begrunder dens afgoerelse af sagens realitet. Hvis denne forpligtelse opfyldes, kan Retten efter min mening ved en summarisk begrundelse afvise de forslag om bevisfoerelse, den har faaet forelagt.

132 Heraf maa jeg konkludere, at Retten ikke tilsidesaetter begrundelsespligten, naar den alene angiver, at den ikke tager appellantens forslag om vidneafhoering eller personligt fremmoede til foelge, saafremt den soerger for inden at anfoere grundene til, at den mener, at Kommissionen har foert tilstraekkeligt retligt bevis for de forhold, der foreholdes BStG. Jeg skal undersoege denne begrundelse - i det omfang den er omtvistet - i forbindelse med min behandling af det sjette anbringende, hvori det goeres gaeldende, at traktatens artikel 85, stk. 1, er blevet tilsidesat.

133 Den femte del af det tredje anbringende er derfor ubegrundet, og anbringendet skal saaledes forkastes i sin helhed.

D - Fjerde anbringende: tilsidesaettelse af praeklusionsreglerne

134 BStG har anfoert, at Retten fortolkede artikel 48, stk. 1, i sit procesreglement forkert, da den i den anfaegtede doms praemis 94, 120 og 138 afviste BStG's forslag om bevisfoerelse som for sent fremkommet.

135 Kommissionen har svaret, at Retten handler i overensstemmelse med sin faste praksis, naar den gaar ud fra, at bevismidler, der foerst anfoeres i replikken, er udtryk for en forsinkelse, der skal begrundes.

136 I de praemisser, som BStG har naevnt, afviste Retten BStG's forslag om vidneafhoering og personligt fremmoede med den begrundelse, at disse forslag, der blev fremsat i replikken, var fremkommet for sent, og at selskabet ikke havde paaberaabt sig omstaendigheder, som kunne have forhindret det i at fremsaette forslaget i staevningen.

137 Artikel 48, stk. 1, lyder saaledes: »Parterne kan i replikken og duplikken anfoere yderligere beviser til stoette for deres anbringender. Parterne skal begrunde, hvorfor beviserne foerst paaberaabes paa dette tidspunkt« (55).

138 Det foelger heraf, at parterne er forpligtet til at fremfoere de forhold, der begrunder, at de foerst fremsaetter deres forslag om bevisfoerelse paa tidspunktet for replikken. Dette krav om begrundelse tilsigter at saette Retten i stand til at bedoemme, om de grunde, der fremfoeres for forsinkelsen, er holdbare, og derved med fuldt kendskab til sagen afgoere, om forslagene skal tages til foelge. Forslagene er nemlig ikke blot fremsat paa et sent stadium i sagen, men kan ogsaa medfoere nye forsinkelser i sagen, da Retten kan anordne nye bevisfoerelser, hvis den anser det for noedvendigt.

139 Retten anvendte saaledes procesreglementets artikel 48, stk. 1, korrekt, da den begrundede sin afvisning af BStG's forslag om vidneafhoering med, at det ikke var blevet begrundet, hvorfor forslagene blev fremsat forsinket.

140 Appellanten har i oevrigt hverken bestridt, at de omtvistede forslag om bevisfoerelse foerst blev fremsat i replikken, eller at der ikke blev angivet en begrundelse for forsinkelsen. BStG har foerst begrundet forsinkelsen i appelskriftet og har derved overtraadt artikel 48, stk. 1, hvorefter forsinkelsen skal begrundes over for Retten.

141 BStG er desuden af den opfattelse, at denne bestemmelse har et andet anvendelsesomraade end det rent faktisk er tilfaeldet, idet selskabet har fortolket reglen indskraenkende. Appellanten har nemlig foreslaaet, at man alene skal afvise de begaeringer om bevisfoerelse, der vil kunne forsinke afgoerelsen af retstvisten, hvilket ifoelge BStG ikke er tilfaeldet for de omstridte forslags vedkommende. Appellanten har herefter anfoert, at bestemmelsen kun skal benyttes til at afvise nye bevismidler, der fremfoeres til stoette for nye faktiske omstaendigheder.

142 Ud over at BStG ikke har fremfoert saadanne argumenter over for Retten med henblik paa at begrunde forsinkelsen, hvilket aabenbart udelukker, at de kan fremsaettes ved Domstolen, fremgaar selskabets fortolkning af artikel 48, stk. 1, ikke af bestemmelsens ordlyd, hvis anvendelse ikke afhaenger af, at det konkret bedoemmes, hvilken indflydelse den foreslaaede bevisfoerelse vil have paa, om sagen kan afvikles hurtigt. Artikel 48, stk. 1, begraenser heller ikke forpligtelsen til at begrunde forsinkelsen til beviser for nye faktiske omstaendigheder. Det fremgaar klart, at appellanten har foretaget disse sondringer for at daekke over den tilsidesaettelse af bestemmelsen, som Retten har foreholdt BStG.

143 Endelig har BStG subsidiaert anfoert, at retsinstansernes omsorgspligt og de idoemte sanktioners straflignende karakter forpligter Retten til paa embeds vegne at undersoege de forhold, der er blevet paaberaabt, selv om der forsinket fremsaettes forslag om bevisfoerelse. Artikel 48, stk. 1, er saaledes forbeholdt sager, der ikke har noget sanktionsformaal.

144 Som allerede naevnt (56), har appellanten ikke anfoert nogen speciel regel til stoette for de principper, som selskabet har paaberaabt sig for paa et andet grundlag end den naevnte artikel 48 at anfaegte Rettens afvisning af forslagene om bevisfoerelse. Hvis denne bestemmelses lovmaessighed betvivles, kraever dette imidlertid i det mindste, at det dokumenteres praecist og underbygges solidt. Da dette ikke er tilfaeldet her, maa jeg endnu engang konstatere, at det ikke er noedvendigt at sondre mellem forskellige sagstyper, naar der ikke foretages en saadan sondring i bestemmelsen.

145 Foelgelig skal anbringendet om, at praeklusionsreglerne er blevet overtraadt, forkastes.

E - Femte anbringende: kraenkelse af retten til aktindsigt

146 Retten foreholdes at have kraenket retten til at blive hoert, idet den har afvist appellantens anmodning om aktindsigt.

147 I forbindelse med sit afslag paa begaeringen om fremlaeggelse af alle sagens akter henviste Retten indledningsvis til, at

»sagsoegeren ikke bestrider under den administrative procedure ved Kommissionen at have modtaget alle de dele af sagens akter, som direkte eller indirekte vedroerer selskabet, og paa grundlag af hvilke meddelelsen af klagepunkter var udarbejdet«.

Derefter konstaterede Retten, at

»sagsoegeren ikke [har] sandsynliggjort, at andre dokumenter kunne have vaeret af betydning for, at selskabet kunne varetage sine interesser«, og

»Retten finder derfor, at sagsoegeren var i stand til at fremfoere sit synspunkt, saaledes som selskabet oenskede det, vedroerende alle de klagepunkter, Kommissionen over for sagsoegeren fremfoerte i den til selskabet fremsendte meddelelse af klagepunkter, og vedroerende alle de beviser, som skulle underbygge klagepunkterne, og som Kommissionen har naevnt i meddelelsen af klagepunkter eller vedlagt denne, og sagsoegeren var saaledes i stand til at varetage sine interesser«.

Retten tilfoejede, at

»det foelger heraf, at sagsoegerens advokater baade ved udarbejdelsen af staevningen og under sagens behandling ved Retten med fuldt kendskab til denne har kunnet undersoege beslutningens lovlighed og fuldt ud sikre, at sagsoegerens interesser blev varetaget« (57).

148 Herefter fremfoerte Retten foelgende med hensyn til sit afslag paa begaering om fremlaeggelse af de af Bundeskartellamt fremsendte dokumenter og dokumenterne vedroerende de tresidede forhandlinger mellem Kommissionen, Bundeskartellamt og repraesentanterne for det tyske strukturkrisekartelfaellesskab:

- »Sagsoegeren [har] ikke ... redegjort for, hvorfor selskabet i mangel af disse dokumenter ikke har kunnet imoedegaa de klagepunkter, som er fremfoert mod det, og sagsoegeren har ikke sandsynliggjort, at disse dokumenter kunne have betydning for denne sags udfald«, og

- »det ... drejer sig [under alle omstaendigheder] om dokumenter vedroerende strukturkrisekartellet, der ikke som saadant er et integreret led i de overtraedelser, der fastslaas i beslutningen ... saaledes at dokumenterne vedroerende dette kartel udgoer bevismateriale, som ikke staar i forbindelse med denne sags genstand« (58).

149 BStG har anfoert, at den regel, hvorefter Kommissionen er forpligtet til at give de virksomheder, der er involveret i en sag om anvendelse af traktatens artikel 85, stk. 1, adgang til alle de belastende eller fordelagtige dokumenter, der er blevet samlet i loebet af undersoegelsen, ikke kun finder anvendelse paa den administrative procedure, men ogsaa paa retsforhandlingerne ved Retten. Det krav, som Retten fremsatte om, at man skulle have fremfoert indicier for, at andre dokumenter var af betydning for appellantens forsvar, tager ikke hensyn til, at appellanten ikke kan afgoere, om et dokument er vigtigt, uden at kende dets eksistens eller indhold. Som foelge af den rolle, som strukturkrisekartellet spillede i den anfaegtede dom, kraenkede beslutningen om at afvise begaeringen om fremlaeggelse af de dokumenter, der vedroerer kartellet, retten til at blive hoert.

150 Jeg har allerede anfoert grundene til, at jeg mener, det er noedvendigt at ophoeje en beroert virksomheds ret til i en sag om anvendelse af traktatens artikel 85, stk. 1, at faa adgang til samtlige dokumenter under den administrative fase, til et fundamentalt princip i faellesskabsretten (59).

151 Adgangen til belastende og fordelagtige dokumenter giver mulighed for at efterproeve ikke blot, at Kommissionen ikke har set bort fra de fordelagtige dokumenter, men ogsaa, og frem for alt, at den har bedoemt disse korrekt.

152 Det er nu blevet lettere at overholde dette princip under den administrative procedure som foelge af den metode, Kommissionen har opstillet i sin XXIII Beretning om konkurrencepolitikken af 5. maj 1994 med henblik paa at opnaa stoerre gennemsigtighed:

»Sammen med klagepunktsmeddelelsen fremsender Kommissionen en kopi af alle de dokumenter, som den henholder sig til for at paavise en overtraedelse. Den fremsender ogsaa de dokumenter, som efter en noeje gennemgang af sagens akter synes at gaa imod eller bestride Kommissionens sag. Hvis en virksomhed derefter fremsaetter en velbegrundet anmodning om, at Kommissionen gennemgaar sine sagsakter paa ny for at undersoege, om den er i besiddelse af andre dokumenter vedroerende et bestemt spoergsmaal, som virksomheden anser for nyttige for sit forsvar, vil Kommissionen goere det og fremsende saadanne dokumenter« (60).

153 I det foreliggende tilfaelde blev de krav, der er forbundet med den administrative procedures gennemsigtighed, efter min opfattelse ikke tilsidesat under retssagen, da Retten besluttede ikke at tage begaeringen om aktindsigt til foelge.

154 Som Retten angav i dommens praemis 34, modtog BStG alle de dele af sagens akter, paa grundlag af hvilke meddelelsen af klagepunkter var udarbejdet, og som paa den ene eller anden maade kunne vedroere selskabet. Desuden paapegede Retten i praemis 23 i forbindelse med udoevelsen af sin ubegraensede kompetence til at fastslaa de faktiske omstaendigheder, at det fremgik af foelgeskrivelsen til meddelelsen af klagepunkter af 12. marts 1987 fra generaldirektoeren for konkurrence, at »de vaesentligste dokumenter vedroerende sagen var vedlagt, men for ikke at afsloere forretningshemmeligheder fremsendte Kommissionen kun dokumenter, som direkte eller indirekte vedroerte den paagaeldende virksomhed«. Retten tilfoejede, at »virksomhederne med henblik paa udarbejdelsen af deres bemaerkninger kunne faa tilladelse til at gennemse Kommissionens oevrige dokumenter«.

155 Som forklaring paa, hvorfor BStG ikke dengang anmodede om en saadan tilladelse, har selskabet fremfoert, at det under den administrative procedure ikke lod sig repraesentere ved nogen advokat og ikke benyttede sig af aktindsigten, fordi de klagepunkter, det havde faaet meddelelse om, ikke paalagde selskabet noget ansvar.

FORSLAG TIL AFGOERELSE FORTSAETTES UNDER DOKNUM: 695C0185.1

156 Efter at have henvist til, at det fremgik af skrivelsen af 12. marts 1987, at »Kommissionen fandt, at de virksomheder, meddelelsen var rettet til, havde overtraadt traktatens artikel 85« (61), fastslog Retten, at »sagsoegeren var en af de virksomheder, meddelelsen af klagepunkter var rettet til ... og at selskabet er naevnt ved navn flere gange i sagsfremstillingen og i den retlige vurdering i meddelelsen af klagepunkter ... ligesom selskabet modtog en hel raekke bilag, som Kommissionen stoettede klagepunkterne paa« (62). Retten tilfoejede, at BStG havde fremsendt en skrivelse til Kommissionen, hvori selskabet fremsatte sine skriftlige bemaerkninger til meddelelsen af klagepunkter og anmodede om, at der blev afholdt en hoering.

157 Af disse talrige konstateringer fremgaar, at BStG blev naevnt direkte i meddelelsen af klagepunkter. Retten kunne derfor afgoere, at det forhold, at selskabet ikke antog nogen advokat, var dets egen beslutning, og at der ikke skete nogen kraenkelse af retten til kontradiktion, som paavirkede den administrative procedure. Lad mig tilfoeje, at appellanten ikke har bestridt, at selskabet undlod at forsoege at faa kendskab til Kommissionens holdning, trods de angivelser, meddelelsen af klagepunkterne indeholdt om, i hvilket omfang selskabet var involveret i de paastaaede overtraedelser. Foelgelig kunne Retten uden at goere indgreb i retten til kontradiktion afgoere, at der ikke var grund til at tilpligte Kommissionen at fremlaegge de begaerede dokumenter, eftersom BStG ikke havde fremlagt noget indicium for, at andre dokumenter var noedvendige til selskabets forsvar.

158 Jeg mener for saa vidt, at Retten som foelge af den virksomme ret til aktindsigt under den administrative procedure kan goere fremlaeggelse af dokumenter under retsforhandlingerne afhaengig af, at det er »sandsynliggjort, at andre dokumenter kunne have vaeret af betydning for, at selskabet kunne varetage sine interesser« (63). Det kan naturligvis ikke kraeves af den virksomhed, der rettes beskyldninger mod, at den paaviser de virkninger, som det begaerede dokument kunne have haft paa beslutningen, da dette ville forudsaette, at virksomheden var bekendt med det noejagtige indhold af dokumentet. Et saadant krav ville betyde, at man paalagde selskabet bevisbyrden for et bevis, der ikke kan foeres (64). Virksomheden skal simpelthen give Retten oplysninger, som taler for, at dokumentet har en nyttig vaerdi for sagen.

159 Som foelge af hensynet til korrekt retspleje kan retten til aktindsigt nemlig ikke vaere absolut. Den beroerte virksomhed kan saaledes ikke anfaegte manglende aktindsigt vedroerende et hvilket som helst dokument uden forinden at have identificeret det og have paavist blot den mindste mulighed for, at dokumentet er relevant for virksomheden (65).

160 Endelig skal virksomheden have kendskab til, at et saadant dokument eksisterer, hvilket netop skal sikres med princippet om indsigt i samtlige sagsakter (66).

161 I dommen BPB Industries og British Gypsum mod Kommissionen var de ikke meddelte dokumenter blevet benaevnt, og det skulle derfor kun undersoeges, om disse »hoerte til de dokumenter, som Kommissionen med foeje kan afslaa at fremsende paa grund af deres fortrolige karakter« (67).

162 I den foreliggende sag fremgaar det af den anfaegtede doms praemis 23, at af de dokumenter, der begaeredes fremlagt, var de, der direkte eller indirekte vedroerte BStG, allerede blevet fremsendt, og de andre var omfattet af forpligtelsen til ikke at afsloere forretningshemmligheder.

163 Det er under disse omstaendigheder klart, at BStG ikke kunne kraeve, at der blev fremlagt dokumenter, der allerede var blevet fremsendt. Hvad angaar de ikke meddelte dokumenter er det tilstraekkeligt at henvise til, at selskabet ikke under den administrative procedure forsoegte at faa kendskab til deres indhold eller grundene til, at de var fortrolige, paa trods af, at BStG vidste, at de var dokumenter, som ikke blev meddelt, og Kommissionen havde informeret selskabet om, at det kunne faa forelagt dokumenterne, saafremt det opnaaede tilladelse hertil.

164 Hvad angaar begaeringen om fremlaeggelse af de dokumenter, som Bundeskartellamt havde sendt til Kommissionen, og dokumenterne vedroerende de tresidede forhandlinger mellem Kommissionen, Bundeskartellamt og repraesentanterne for det tyske strukturkrisekartelfaellesskab fastslaas, at de grunde, som blev anfoert for at afvise BStG's begaering, ikke forekommer mig for vidtgaaende (68).

165 I den omtvistede beslutning beskrives forholdene mellem strukturkrisekartellet og den konstaterede konkurrencestridige adfaerd meget noejagtigt (69), og af disse forhold foelger, saadan som Retten har bekraeftet i dommens praemis 55 ff., at kartellet ikke i sig selv er et integreret led i de overtraedelser, som Kommissionen har konstateret. Da BStG ikke var i stand til at naevne et bestemt dokument, eftersom disse dokumenter aabenbart ikke var opfoert i Kommissionens akter og derfor ikke allerede var blevet tilsendt selskabet, maatte selskabet i det mindste angive grundene til, at det ansaa det for relevant at blive bekendt med disse dokumenter, der ikke havde nogen anden direkte sammenhaeng med de kritiserede forhold end den, der blev beskrevet i beslutningen. Efter min opfattelse er det af de samme grunde som dem, der er blevet gjort rede for i forbindelse med spoergsmaalet om de processuelle dokumenter, sagligt korrekt at fastslaa, at dette krav skal vaere opfyldt, for at BStG kunne begaere dokumenterne fremlagt. Retten kunne saaledes lovligt fastslaa, at dette krav ikke var opfyldt i BStG's redegoerelse for, hvorfor selskabet skulle gives adgang til disse dokumenter.

166 Anbringendet om, at retten til aktindsigt er blevet kraenket, skal derfor forkastes.

F - Sjette anbringende: tilsidesaettelse af traktatens artikel 85, stk. 1

167 Ifoelge BStG er bestemmelserne i traktatens artikel 85 blevet tilsidesat i den anfaegtede dom, idet Retten har henfoert visse faktiske forhold, som BStG havde fremsat, under bestemte retsregler, og har misforstaaet visse vaesentlige elementer i artikel 85, stk. 1 og 3.

1. Afgraensningen af markedet

168 BStG har anfoert, at Retten ikke har begrundet den del af dommen, der vedroerer afgraensningen af det relevante marked, tilstraekkeligt. I modsaetning til, hvad Retten har fremfoert, har selskabet aldrig haevdet, at det ogsaa kunne fremstille standardnet paa sine maskiner, eller at katalognet og standardnet kan substitueres indbyrdes. BStG havde derfor ikke nogen interesse i at deltage i aftaler vedroerende standardnet.

169 BStG har tilfoejet, at selskabet ikke ville have vaeret nogen velegnet aftalepartner for producenter fra andre medlemsstater, eftersom mindre end 2% af selskabets produktion blev eksporteret til andre medlemsstater, og 99% af denne eksport var eksport af katalognet. Retten tog ikke hensyn til dette forhold og undersoegte ikke argumenterne om, at markederne for katalognet uden for Tysklands graenser var ubetydelige, og at leveringerne mellem staterne var af ringe omfang.

170 Kommissionen har fremfoert, at BStG med urette forsoeger at faa Domstolen til at efterproeve konstateringer vedroerende de faktiske omstaendigheder.

171 Hvad angaar spoergsmaalet, om BStG var i stand til at producere andre typer armeringsnet, fastslog Retten, at »flere af de af beslutningen omfattede virksomheder, herunder sagsoegeren, kan producere forskellige typer armeringsnet, hvorfor det med rimelighed kan laegges til grund, at der inden for denne industrigren er en vis mulighed for at tilpasse produktionsapparatet saaledes, at der kan produceres forskellige typer armeringsnet« (70).

172 Jeg beklager, at Retten ikke har naevnt de forhold, som den stoettede sig til, da den fremfoerte, at BStG kunne producere flere forskellige typer armeringsnet. Den kompetence, som Domstolen har indroemmet Retten til at fastslaa og bedoemme de faktiske omstaendigheder, gaar ikke saa vidt, at sidstnaevnte har ret til at fremsaette blotte og bare paastande.

173 Dog er den begrundelse, som Retten fremsatte i dommens praemis 41 - saadan som det fremgaar af ordlyden »endvidere« - udelukkende af supplerende art. Paavisningen af, at BStG kan producere andre typer armeringsnet end katalognet er ikke afgoerende for, at selskabet er interesseret i at deltage i aftaler om standardnet, naar Retten, saaledes som jeg naar frem til, har paavist, at de to typer armeringsnet kan substitueres indbyrdes. Dette kan saaledes ikke fremfoeres som argument for, at dommen ikke er retmaessig (71).

174 Hvad angaar spoergsmaalet, om produkterne kan substitueres indbyrdes, anfoerte Retten paa grundlag af konstateringer og bedoemmelser af de faktiske omstaendigheder, som Domstolen ikke har kompetence til at efterproeve, at »priserne paa standardnet og katalognet ('Listenmatten'), som sagsoegeren har henvist til ... ikke ligger ret langt fra hinanden« (72). Retten fastslog desuden, at der »paa en byggeplads, hvor specialnet normalt skulle anvendes, faktisk kan anvendes standardnet, naar prisen herfor er saa lav, at bygherren opnaar en saadan besparelse, at denne daekker ekstraomkostningerne og opvejer de tekniske problemer, der opstaar ved anvendelse af andet materiale« (73).

175 Retten har saaledes tilstraekkelig klart gjort rede for grundene til, at den mener, at visse omstaendigheder i forbindelse med priserne kan tilskynde de erhvervsdrivende til at anvende standardnet i stedet for katalognet, hvorved der afgraenses et faelles marked for to produkter, og at BStG netop derfor kunne vaere interesseret i at deltage i aftaler paa dette marked.

176 Retten bekraeftede, at en saadan interesse var en realitet, idet den pointerede, at der faktisk forelaa prisforhold, som var gunstige for en substitution, »i en del af den periode, aftalerne omfatter« (74).

177 Jeg skal tilfoeje, at det, der i dommen anfoeres om BStG's produktion af andre typer armeringsnet og om muligheden for, at standardnet og »Listenmatten« kan erstatte hinanden, i modsaetning til, hvad BStG har haevdet, ikke kan begrundes med, at selskabet har indroemmet, at oplysningerne er korrekte.

Retten fastslaar i dommens praemis 38 endvidere, at Kommissionens og BStG's beskrivelse af det relevante marked stemte overens, men det fremgaar af dommens ordlyd, at parterne har meget forskellige synspunkter.

Retten fastslog nemlig, at BStG sondrer mellem standardnet, katalognet af »Lettermatten«-typen eller halv-standardiserede net, katalognet af »Listenmatten«-typen og specialnet og paa grundlag af denne sondring havde anfoert, at de to foerste typer ligger meget taet op ad hinanden, og at de to sidste typer ligeledes ligger taet op ad hinanden, men paa vaesentlige punkter er forskellige fra de to foerste. Heraf udledte Retten, at det er det samme, der fastslaas i den omtvistede beslutning, naar det i denne anfoeres, at »isaer standardnet og katalognet ... i vid udstraekning [kan] erstatte hinanden« og at man »i forbindelse med det paagaeldende produktmarked ... generelt [kan] tale om et marked for armeringsnet, inden for hvilket der findes et delmarked for specialnet« (75).

Men den afgraensning, som BStG foretager mellem paa den ene side en gruppe, der bestaar af standardnet og halv-standardiserede net, og paa den anden side en gruppe, som bestaar af katalognet og specialnet, svarer ikke til den sondring, som Kommissionen foretager mellem katalognet og specialnet. Paa dette sted begrunder Retten saaledes sin dom paa modstridende vis.

178 Efter min opfattelse kan dette imidlertid ikke paavirke den anfaegtede doms gyldighed, da de begrundelser i dommen, der vedroerer den mulige substitution mellem de relevante produkter, er tilstraekkelige til at paavise BStG's interesse i at indgaa aftaler paa det paagaeldende marked (76).

179 Hvad angaar den paastaaede utilstraekkelige begrundelse vedroerende det forhold, at kun en lille del af BStG's produktion var bestemt til eksport, at de eksporterede produkter naesten udelukkende bestod af katalognet, og at markederne for katalognet uden for Tyskland samt de internationale leveringer var ubetydelige, skal bemaerkes, at Retten supplerede den allerede naevnte paavisning af, at de forskellige typer armeringsnet kan erstatte hinanden.

180 I praemis 136 fastslog Retten nemlig, at »der er en forbindelse mellem prisen paa de forskellige typer armeringsnet, idet prisen paa standardnet har en afsmittende virkning paa prisen paa katalognet og specialnet ... Som eksportoer af katalognet maa sagsoegeren noedvendigvis have oensket at holde prisniveauet for standardnet i et vist forhold til prisen paa katalognet«.

181 Frem for alt tilfoejede Retten som svar paa de fremfoerte anbringender, at »eksporten ikke var saa ubetydelig i absolutte tal [idet den androg] ... 18 000 tons i 1985, heraf 5 128 tons til det oprindelige Faellesskabs seks medlemsstater, svarende til en omsaetning ved eksport paa Faellesskabets omraade paa 4 969 032 DEM«.

182 Det fremgaar klart heraf, at Retten ikke har tilsidesat sin begrundelsespligt, hvorfor den paagaeldende del af det sjette anbringende maa forkastes.

2. Anvendelsen af traktatens artikel 85, stk. 1, paa den aftale, BStG foreholdes at have indgaaet med Tréfilunion

183 I den anfaegtede doms praemis 67 og 68 anfoerte Retten, at »Kommissionen findes ... at have foert tilstraekkeligt bevis for de faktiske omstaendigheder, som er beskrevet i beslutningens 140. betragtning, foerste afsnit, nemlig at Tréfilunion forpligtede sig til ikke at indgive klage over strukturkrisekartellet, og at BStG afstod fra at eksportere katalognet til Frankrig i en periode paa to-tre maaneder«, og Retten fastslog, at »det maa tiltraedes, at Kommissionen ansaa aftalerne for en overtraedelse af traktatens artikel 85, stk. 1«.

184 BStG har anfoert, at det ikke fremgaar af Rettens dom, hvorfor aftalerne med Tréfilunion skulle udgoere en kraenkelse af bestemmelserne i traktatens artikel 85, stk. 1. BStG har fremfoert, at Retten ikke har undersoegt, om de faktiske omstaendigheder opfylder betingelserne i denne bestemmelse.

185 BStG har anfoert, at Retten ikke har undersoegt selskabets argument om, at Tréfilunion's loefte om ikke at ville indgive klage over BStG over for Kommissionen var et spoergsmaal om politik og ikke udgjorde en konkurrencebegraensning. Ifoelge BStG har Retten ligeledes undladt at udtale sig om, hvorvidt Michael Mueller's loefte om ikke at eksportere katalognet fra fabrikken i Gelsenkirchen til Frankrig i en periode paa to-tre maaneder ogsaa kunne medfoere en saadan konkurrencebegraensning eller ligefrem kunne paavirke handelen mellem medlemsstaterne.

186 Kommissionen har fremfoert, at Retten paa korrekt vis har subsumeret de omtvistede omstaendigheder under den relevante bestemmelse. Kommissionen har tilfoejet, at en del af appellantens argumentation indeholder nye paastande vedroerende de faktiske omstaendigheder, der ikke kan behandles under appellen. BStG har bestridt dette.

187 Den kritik, som appellanten har fremfoert i forbindelse med den paastaaede tilsidesaettelse af artikel 85, stk. 1, maa forstaas saaledes, at det goeres gaeldende, at Retten ikke har begrundet sin dom tilstraekkeligt, eller - hvilket har den samme betydning - at denne har undladt at tage stilling til paastande, der er blevet fremfoert.

188 Retten fastslog, at »sagsoegeren ifoelge beslutningen (140. betragtning) deltog i en generel samordning sammen med Tréfilunion med det formaal at begraense deres produkters gensidige indtraengning paa det tyske og franske marked. Samordningen bestod af tre dele: Tréfilunion afstod fra at indgive klage til Kommissionen over det tyske krisekartel. Der blev ikke fra sagsoegerens fabrik i Gelsenkirchen eksporteret katalognet til Frankrig i en periode paa to-tre maaneder. Endelig enedes de to parter om, at deres fremtidige eksport skulle vaere undergivet kvoter« (77).

189 Retten fandt, at gennemgangen af to interne notater, som var udarbejdet af henholdsvis Tréfilunion's direktoer, Marie - notat af 16. juli 1985 - og af Michael Mueller - notat af 27. august 1985 - viste, at »Kommissionen har foert tilstraekkeligt bevis for, at sagsoegeren havde foretaget en samordning med Tréfilunion paa de to foerste punkter«. Retten anfoerte, at »den forpligtelse, Marie paatog sig til ikke at indgive klage over det tyske krisekartel, maa anses for en adfaerd, der er udvist over for en konkurrent, mod at denne til gengaeld gav indroemmelser, som led i en mod traktatens artikel 85, stk. 1, stridende aftale« (78).

190 I og med at Retten henviste til den rolle, det spillede i forbindelse med indgaaelsen af aftalen, at Marie forpligtede sig til ikke at indgive klage over strukturkrisekartellet, svarede den udtrykkeligt paa det anbringende, som BStG anfoerte mod den omtvistede beslutning. Det fremgaar af den anvendte ordlyd, at den paagaeldende adfaerd ikke i sig selv er en konkurrencebegraensning, men udgoer et af elementerne i den aftale, som var grundlaget for, at der kunne foretages indroemmelser i form af en eksportbegraensning i en vis periode.

191 Hvad angaar Rettens efter sigende utilstraekkelige begrundelse vedroerende argumentet om, at Michael Mueller's forpligtelse til at undlade at eksportere ikke havde nogen konkurrencebegraensende virkninger og ikke paavirkede handelen mellem medlemsstaterne, skal jeg erindre om, at BStG ikke fremsatte disse klagepunkter over for Retten, og at denne derfor med foeje kunne begraense sine begrundelser i dommen til at omhandle de anbringender, som BStG havde fremsat.

192 Det fremgaar nemlig af dommens praemis 61, der indeholder et sammendrag af de anbringender, som BStG fremsatte over for Retten, at disse anbringender blot gik ud paa at bestride, at det skulle fremgaa af de to notater, som Marie og Michael Mueller havde udarbejdet, at der blev indgaaet en aftale. Bortset fra argumentet om, at det, at man afstod fra at indgive klage, ikke medfoerte en konkurrencebegraensning - et argument, Retten som naevnt tog stilling til - er der altsaa ikke blevet fremsat andre argumenter eller anbringender, som Retten skulle have svaret paa; dette bekraeftes af gennemgangen af BStG's staevning og replik.

193 I oevrigt kan BStG ikke, hvis dette er selskabets mening, paaberaabe sig nye anbringende for Domstolen. I Domstolens praksis henvises der regelmaessigt til ordlyden i artikel 48, stk. 2, i Rettens procesreglement, hvorefter nye anbringender ikke maa fremsaettes under sagens behandling, medmindre de stoettes paa retlige eller faktiske omstaendigheder, som er kommet frem under retsforhandlingerne. Domstolen har understreget foelgende: »En parts adgang til foerst for Domstolen at fremfoere et anbringende, der ikke er blevet fremfoert for Retten, er ensbetydende med en adgang til at forelaegge Domstolen - der har en begraenset kompetence i appelsager - en mere omfattende tvist end den, der blev forelagt Retten. Under en appel har Domstolen saaledes kun kompetence til at proeve Rettens bedoemmelse af anbringender, der er blevet behandlet af Retten« (79).

194 Det er saaledes, saadan som jeg netop har gjort det, tilstraekkeligt at konstatere, at disse anbringender ikke blev fremfoert over for Retten.

195 Den anden del af det sjette anbringende savner derfor delvis retligt grundlag og skal delvis afvises.

3. Anvendelsen af traktatens artikel 85, stk. 1, paa de kvote- og prisaftaler, som BStG og producenterne i Benelux foreholdes at have indgaaet

196 BStG har anfoert, at Retten begik retlige fejl, da den antog, at Kommissionen havde foert tilstraekkelig bevis for, at selskabet deltog i pris- og kvoteaftalerne med producenterne i Benelux vedroerende det tyske marked. Appellanten har fremfoert, at Retten ikke tog hensyn til vaesentlige og relevante omstaendigheder, som selskabet havde paaberaabt sig, selv om disse kunne saette spoergsmaalstegn ved fortolkningen af de dokumenter, som den omtvistede beslutning bygger paa. Appellanten har tilfoejet, at Retten har gengivet de bevismidler, den er blevet forelagt, forkert.

197 Som Kommissionen med rette har fremfoert, forsoeger BStG at praesentere det forhold, at den drager Rettens bedoemmelse af de faktiske omstaendigheder i tvivl, som et retsspoergsmaal.

198 Efter min opfattelse opfylder BStG's argumentation ikke de krav, der ifoelge Domstolens faste praksis stilles, for at en appel kan antages til realitetsbehandling (80).

199 Det fremgaar af de bestemmelser i traktaten samt i EF-statutten og procesreglementet for Domstolen, der allerede blev naevnt i punkt 105 i dette forslag til afgoerelse, at en appel skal indeholde en noejagtig angivelse af de kritiserede elementer i den dom, der kraeves ophaevet, og af de argumenter, der isaer stoetter denne paastand. Domstolen har fastslaaet, at en appel, hvori der udelukkende gentages eller ordret gengives de klagepunkter og argumenter, som blev fremsat for Retten, ikke opfylder dette krav. En saadan appel er i virkeligheden udtryk for en begaering om en blot og bar fornyet proevelse af den klage, der blev indgivet for Retten, hvilket ifoelge artikel 49 i EF-statutten for Domstolen falder uden for Domstolens kompetence.

200 I appelskriftets punkt 77, 78 og 79 gengiver BStG imidlertid lange passager af de svar, selskabet har givet paa de spoergsmaal, som Retten stillede den 22. april 1993, og hvori selskabet foretog sin egen fortolkning af visse af de dokumenter, der ligger til grund for den omtvistede beslutning. I disse svar, som allerede har vaeret forelagt Retten, angav BStG i det vaesentlige, at disse belastende dokumenter viser, at Michael Mueller handlede i sin egenskab af repraesentant for Fachverband Betonstahlmatten og for krisekartelmedlemmernes kontrolorgan og ikke som administrerende direktoer i BStG. BStG har ligeledes bestridt, det skulle fremgaa af de forelagte dokumenter, at BStG har medvirket til at tilvejebringe en aftale.

201 Selskabet har saaledes alene fremfoert, at Retten har undladt at tage hensyn til disse argumenter uden herved at stoette sig paa et bestemt retligt synspunkt.

202 Det fremgaar ligeledes af de relevante regler, at det udelukkende tilkommer Retten at bedoemme vaerdien af de bevismidler, den har faaet forelagt, saafremt de almindelige retsprincipper og de relevante bestemmelser om bevisbyrde og fremlaeggelse af beviser er blevet overholdt.

203 I forbindelse med undersoegelsen af de andre anbringender saa vi, at Retten har overholdt de relevante regler og principper vedroerende bevisfoerelse. Med hensyn til det foreliggende anbringende har BStG imidlertid anfoert, at Retten har gengivet de beviser, der stod til raadighed for den, forkert. Jeg skal dog fastslaa, at selskabet ikke har paavist dette, men blot har gentaget ordlyden af sin oprindelige argumentation.

204 I modsaetning til, hvad BStG har haevdet, har Retten i oevrigt ikke undladt at undersoege selskabets argumenter. Dette fremgaar alene ved en gennemgang af praemis 84-87 i den anfaegtede dom, hvori BStG's klagepunkter vedroerende denne del af det sjette anbringende sammenfattes. Gennemgangen af klagepunkterne bekraefter, at der herved gentages de argumenter, som selskabet fremfoerte i foerste instans. Jeg skal ligeledes henvise til, at Retten i praemis 92 i sin dom udtrykkeligt tog stilling til BStG's argument om, at Michael Mueller optraadte som formand for Fachverband Betonstahlmatten eller for kartellets kontrolorgan, og at den i praemis 90 ff. gjorde rede for, hvorfor den mente, at BStG deltog i de aftaler, som blev indgaaet med producenterne i Benelux.

205 Jeg skal saaledes fastslaa, at BStG ikke har fremfoert nogen serioese argumenter, som giver grundlag for at konstatere, at Retten begik en retlig fejl i forbindelse med sin bedoemmelse, og at BStG ikke praecist har angivet de kritiserede dele af dommen, som kraeves ophaevet. I virkeligheden har selskabet ikke gjort gaeldende, at der er blevet kraenket nogen retsregel, men har alene draget Rettens bedoemmelse af de faktiske omstaendigheder i tvivl.

206 Den tredje del af det sjette anbringende skal foelgelig forkastes.

4. Det forhold, at forordning nr. 67/67 ikke blev anvendt paa eneforhandlingsaftalerne mellem BStG paa den ene side og Bouwstaal Roermond BV og Arbed SA, afdeling Nederland, paa den anden side

207 Ifoelge BStG er den anfaegtede dom mangelfuld, idet den ikke er tilstraekkeligt begrundet. For det foerste har Retten ikke paavist, at de aftaler, der blev indgaaet med Bouwstaal Roermond BV og Arbed SA, afdeling Nederland, indeholdt et forbud mod parallelimport. For saa vidt viser affattelsen af dommens praemis 103, at Retten selv naerede tvivl herom.

208 For det andet udtalte Retten sig ikke om det forhold, at Kommissionen tolererede de omtvistede aftaler, som den havde faaet forelagt i forbindelse med reorganiseringen af staalindustrien i Luxembourg og Saarland.

209 Kommissionen har anfoert, at appellantens argumentation om, at aftalerne ikke indeholdt noget forbud mod parallelimport, vedroerer Rettens bedoemmelse af de faktiske omstaendigheder og saaledes ikke kan appelleres. I oevrigt er anbringendet om, at Kommissionen tolererede de omtvistede aftaler, et nyt anbringende, som ikke kan antages til behandling.

210 Efter min opfattelse er Kommissionens holdning korrekt.

211 Jeg har allerede henvist til de principper i Domstolens faste praksis, som bestemmer kriterierne for, om en appel kan antages til realitetsbehandling, og som udelukker, at Domstolen kan tage stilling til faktiske omstaendigheder (81).

212 BStG's kritik af Rettens dom vedroerer netop dette og kan ikke sammenlignes med det tilfaelde, at det er den juridiske kvalificering af de faktiske omstaendigheder, der bestrides.

213 Det bestrides nemlig ikke, at en eneforhandlingsaftale, der indeholder bestemmelser om forbud mod parallelimport, eller som har tilsvarende foelger, ikke kan henfoeres under forordning nr. 67/67. Spoergsmaalet er derimod, om de paagaeldende aftaler henhoerer under denne kategori, fordi de forbyder parallelimport.

214 Men det er kun den foerste af disse to problemstillinger, der vedroerer den juridiske kvalificering af de faktiske omstaendigheder. Herved viser Retten, at de faktiske omstaendigheder som foelge af deres karakteristika henhoerer under en bestemt juridisk kategori, som medfoerer retsfoelger. Naar Retten forudgaaende bedoemmer de faktiske omstaendigheder, foretager denne derimod en konkret og detaljeret undersoegelse af disse faktiske omstaendigheder med henblik paa at fastslaa, hvad der er det karakteristiske for dem. Denne fremgangsmaade fra retsinstansens side forudsaetter altsaa, at der foretages en faktisk bedoemmelse af dokumenterne, forstaaet saaledes, at der tages hensyn til de specifikke elementer i den sag, der er forelagt Retten. I den konkrete sag har Retten analyseret ordlyden i aftalerne og betingelserne for at gennemfoere dem for derved at fastslaa, hvad der er deres karakteristika.

215 Jeg mener derfor, at det er udtryk for en bedoemmelse af de faktiske omstaendigheder, naar Retten fastslaar, at naar Bouwstaal Roermond eller Arbed SA, afdeling Nederland, ifoelge aftalerne i disses loebetid hverken direkte eller indirekte leverer til Forbundsrepublikken Tyskland, »har ordene 'direkte eller indirekte' ... en videre betydning end blot en forpligtelse for leverandoeren til udelukkende til BStG at levere varer med henblik paa videresalg« (82).

216 Retten anfoerte, at »denne vurdering stoettes paa to forhold. For det foerste havde Tréfilarbed Roermond udtrykkeligt givet afkald paa retten til enhver form for leverance ... ogsaa til leverancer, der ikke skete med henblik paa videresalg. For det andet kunne forhandleren forstaa ordet 'indirekte' saaledes, at leverandoeren paatog sig at traeffe foranstaltninger med henblik paa at undgaa leverancer til Tyskland fra andre lande, dvs. at kontrollere de oevrige eneforhandlere for at forhindre dem i at eksportere til Tyskland« (83).

217 Retten tilfoejede, at »de ovennaevnte aftalebestemmelser [kan] fortolkes i lyset af sagsoegerens klage i skrivelse af 26. september 1979 ... hvori selskabet over for Arbed SA beklagede sig over indirekte leverancer til Tyskland 'gennem selskabet Eurotrade, Alkmaar'«, og konkluderede, at »det maa ... anses for bevist, at der fandtes en absolut territorial beskyttelse i strid med aanden bag og ordlyden af forordning nr. 67/67« (84).

218 Saadan som appellanten har understreget, kan det se ud som om, dommen bygger paa et tvivlsomt grundlag, naar Retten i praemis 103 angiver, at forhandleren »kunne ... forstaa ordet 'indirekte' saaledes, at leverandoeren paatog sig at traeffe foranstaltninger med henblik paa at undgaa leverancer til Tyskland fra andre lande« (85).

219 Det ville vaere muligt paa ny at fastslaa, at den omstridte begrundelse ikke er den eneste, der stoetter Rettens bedoemmelse af de faktiske omstaendigheder, den har faaet forelagt. Heraf ville foelge, at saafremt denne del af begrundelsen ikke var korrekt, ville de andre elementer, der kendetegner etableringen af en omraadebeskyttelse, vaere tilstraekkelige til at opfylde kravet om begrundelse. Begrundelsens underordnede betydning ville medfoere, at der ikke ville kunne drages nogen drastiske konsekvenser af dens tvivlsomme formulering.

220 Jeg mener imidlertid, at det afklares og bekraeftes af andre angivelser i dommen, hvorledes den kritiserede begrundelse skal forstaas, og at denne er det foerste led i en mere generel bevisfoerelse. Den relative usikkerhed, der er forbundet med ordet »indirekte«, fjernes for en stor dels vedkommende af dommens praemis 105, hvor der omtales bebrejdelser, som BStG havde rettet mod Arbed paa grund af de indirekte leverancer til Tyskland. Idet der henvises til den praksis, som b