FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

PHILIPPE LÉGER

fremsat den 6. april 2006 1( )

Sag C-351/04

Ikea Wholesale Ltd

mod

Commissioners of Customs & Excise

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division)

»Dumping – import af sengelinned af bomuld med oprindelse i Egypten, Indien og Pakistan – GATT 1994 – henstillinger og afgørelser fra Verdenshandelsorganisationens (WTO) tvistbilæggelsesorgan – retsvirkninger – normal værdi – beløb til dækning af salgs- og administrationsomkostninger og andre generalomkostninger samt fortjeneste – dumpingmargen – nulstillingspraksis – forekomst af en skade – relevante økonomiske faktorer og forhold – tilbagebetaling af betalt told«

1. Baggrunden for denne præjudicielle anmodning er en tvist om tilbagebetaling af antidumpingtold, der var opkrævet af import til Fællesskabet af sengelinned af bomuld med oprindelse i Indien og Pakistan. Indførelsen af denne told gav anledning til indledning af en tvistbilæggelsesprocedure ved Verdenshandelsorganisationen (herefter »WTO«), som fastslog denne tolds uforenelighed med aftalen om anvendelsen af artikel VI i den almindelige overenskomst om told og udenrigshandel 1994 (herefter »antidumpingaftalen«) ( ).

2. I nærværende sag har High Court of Justic (England & Wales), Chancery Division (Det Forenede Kongerige), anmodet Domstolen om under hensyn til henstillinger og afgørelser fra WTO’s tvistbilæggelsesorgan (Dispute Settlement Body, herefter »DSB«) at vurdere gyldigheden af de forordninger, hvorved den pågældende antidumpingtold blev indført, i forhold til fællesskabsretten. I tilfælde af, at en af disse forordninger erklæres ugyldig, stiller den forelæggende ret ligeledes spørgsmål om reglerne for eventuel tilbagebetaling af denne told.

3. Ved undersøgelsen af denne præjudicielle anmodning skal jeg mere specifikt undersøge, om der i forbindelse med denne gyldighedsvurdering skal tages hensyn til DSB’s henstillinger og afgørelser. Jeg skal desuden undersøge gyldigheden af de retsforskrifter, der fastsætter metoden for den økonomiske analyse, der er vedtaget af fællesskabsmyndighederne ved fastlæggelsen af de pågældende antidumpingforanstaltninger.

I – Relevante retsregler

A – De multilaterale internationale aftaler fra Uruguay-runden

4. Den 15. april 1994 undertegnede Det Europæiske Fællesskab slutakten indeholdende resultaterne af Uruguay-runden af multilaterale handelsforhandlinger, overenskomsten om oprettelse af WTO samt samtlige aftaler og memoranda, som findes i bilag 1-4 (herefter »WTO-aftalerne«).

5. Blandt disse bilag findes bl.a. den almindelige overenskomst om told og udenrigshandel 1994 (herefter »GATT 1994«) samt forståelsen vedrørende regler og procedurer for bilæggelse af tvister (herefter »forståelsen«) ( ).

6. I forlængelse af denne undertegnelse vedtog Rådet afgørelse 94/800/EF af 22. december 1994 om indgåelse på Det Europæiske Fællesskabs vegne af de aftaler, der er resultatet af de multilaterale forhandlinger i Uruguay-rundens regi (1986-1994), for så vidt angår de områder, der hører under Fællesskabets kompetence ( ).

1. Overenskomsten om oprettelse af WTO

7. Som det fremgår af præamblen til overenskomsten om oprettelse af WTO, har de kontraherende parter indgået »gensidige og gensidigt fordelagtige aftaler, der tilsigter væsentlige nedsættelser af toldsatser og andre hindringer for handelen og afskaffelse af diskriminerende behandling i det internationale handelssamkvem«.

8. I henhold til overenskomstens artikel III, stk. 2, er WTO et »forum for forhandlinger mellem medlemmerne om deres multilaterale handelsforbindelser [...]«.

9. I overenskomstens artikel II, stk. 2, anføres, at »de aftaler og dermed forbundne retsinstrumenter, der er omfattet af bilag 1, 2 og 3 [...], er bindende for alle medlemmer«( ).

2. GATT 1994

10. Denne aftale findes i bilag 1A til overenskomsten om oprettelse af WTO og udgør en multilateral aftale om handel med varer.

11. Artikel VI, stk. 1, i GATT 1994 bestemmer, at dumping, »hvorved et lands varer indføres på markedet i et andet land til priser, der er lavere end varernes normale værdi, er forkastelig, såfremt den forvolder eller truer med at forvolde væsentlig skade for en på den kontraherende parts territorium etableret erhvervsgren eller i væsentlig grad forsinker oprettelsen af en indenlandsk erhvervsgren«.

12. Denne bestemmelse er gennemført ved antidumpingaftalen, som fastlægger de betingelser, under hvilke antidumpingforanstaltninger kan indføres.

13. I denne aftales artikel 2, stk. 1, der har overskriften »Konstatering af dumping«, bestemmes, at en vare anses for »at være en dumpingvare, dvs. bragt i handelen i et andet land til en pris, der er lavere end varens normale pris, hvis eksportprisen på den vare, der udføres fra et land til et andet, er lavere end den tilsvarende pris for den samme vare i normal handel, når den er bestemt til forbrug i eksportlandet«.

14. For at afgøre, om der er tale om dumping, kræves det således, at der fastlægges en normal værdi for samme vare på oprindelseslandets hjemmemarked (artikel 2.2) samt eksportprisen for den pågældende vare (artikel 2.3) for at fastsætte en dumpingmargen (artikel 2.4) ( ).

15. Foruden fastlæggelsen af, om der er tale om dumping, skal det afgøres, om denne praksis forårsager en væsentlig skade for importlandets indenlandske erhvervsgren. Med henblik herpå anføres i artikel 3.4 i antidumpingaftalen de faktorer, der skal tages hensyn til ved undersøgelsen af virkningerne af dumpingimporten for den pågældende indenlandske erhvervsgren.

16. I overensstemmelse med antidumpingaftalens artikel 18, stk. 4, pålægges det endelig hvert medlem at træffe »alle nødvendige foranstaltninger af generel eller særlig art for at sikre, at dets love, andre forskrifter og administrative procedurer [...] er i overensstemmelse med bestemmelserne i denne aftale [...]«.

3. Forståelsen

17. Forståelsen findes i bilag 2 til overenskomsten om oprettelse af WTO. Gennemførelsen af henstillinger og afgørelser vedtaget på grundlag af denne overenskomst henhører under DSB ( ).

18. Denne forståelse har i henhold til artikel 3, stk. 2, til formål at »bevare medlemmernes rettigheder og forpligtelser i medfør af de omfattede aftaler, og at præcisere de eksisterende bestemmelser i disse aftaler i overensstemmelse med sædvanereglerne for fortolkning af de folkeretlige regler«.

19. Hvis der ikke opnås en aftalt løsning, er formålet med ordningen for bilæggelse af tvister i henhold til artikel 3, stk. 7, i forståelsen at sikre, at »de pågældende foranstaltninger indstilles, hvis de findes at være uforenelige med bestemmelserne i nogen af de omfattede aftalers bestemmelser«.

20. Hvis det er praktisk umuligt straks at indstille en foranstaltning, der ikke er fundet i overensstemmelse med den omfattede aftale, får det pågældende medlem i henhold til artikel 21, stk. 3, i forståelsen en rimelig tidsfrist til at gøre dette.

21. Ved udløbet af denne frist skal det pågældende medlem, hvis der ikke er opnået enighed, i henhold til artikel 22, stk. 2, i forståelsen, hvis det anmodes herom, senest inden udløbet af den rimelige tidsfrist, indlede forhandlinger med den part, der har anmodet om iværksættelse af procedurerne for bilæggelse af tvisten, med henblik på at nå frem til en for begge parter acceptabel kompensation. Hvis der ikke nås til enighed, kan enhver part anmode om tilladelse fra DSB til at suspendere anvendelsen over for det pågældende medlem af indrømmelser eller andre forpligtelser i medfør af de omfattede aftaler.

B – De fællesskabsretlige bestemmelser

1. Ordningen om beskyttelse mod dumpingimport fra lande, der ikke er medlemmer af Det Europæiske Fællesskab

22. Denne ordning var på tidspunktet for de faktiske omstændigheder i hovedsagen fastlagt ved Rådets forordning (EF) nr. 384/96 ( ).

23. Denne forordning blev vedtaget af Fællesskabet i medfør af dets forpligtelser i henhold til antidumpingaftalens artikel 18, stk. 4, og har til formål så vidt muligt at sikre en korrekt og gennemsigtig gennemførelse af aftalen ( ).

24. I henhold til den nævnte forordning henhører undersøgelse og midlertidig indførelse af antidumpingtold under Kommissionens kompetence. Indførelse af endelig told henhører under Rådets kompetence ( ). Denne told indføres ved forordning og opkræves af medlemsstaterne i den form og i overensstemmelse med den sats, der er fastsat i den forordning, hvorved tolden indføres ( ).

25. For at kunne indføre en antidumpingforanstaltning skal fællesskabsmyndighederne fastslå, at der er sket dumping og forvoldt en væsentlig skade for »en erhvervsgren i Fællesskabet« som følge heraf ( ). De skal desuden vurdere, om det er i Fællesskabets interesse at indføre en antidumpingtold.

26. I artikel 1, stk. 1, i grundforordningen hedder det, at »[e]n antidumpingtold kan opkræves for enhver dumpingvare, når en sådan vare ved overgang til fri omsætning i Fællesskabet forvolder skade«.

27. I henhold til artikel 1, stk. 2, i grundforordningen anses en vare for at være en dumpingvare, »hvis dens eksportpris ved salg til Fællesskabet er lavere end den sammenlignelige pris for samme vare [( )] i normal handel, som er konstateret i eksportlandet [( )]«.

28. Samme vares normale værdi fastsættes ifølge betingelserne i forordningens artikel 2. Den fastsættes normalt på grundlag af de priser, der er betalt i oprindelseslandet. Hvis samme vare ikke sælges i normal handel, er det ifølge artikel 2, stk. 3, i grundforordningen muligt at fastsætte en »beregnet« normal værdi for varen, der navnlig beregnes på grundlag af produktionsomkostningerne i oprindelseslandet plus et rimeligt beløb til dækning af salgs- og administrationsomkostninger og andre generalomkostninger samt fortjeneste.

29. Grundforordningens artikel 2, stk. 10, opregner endvidere de kriterier, på grundlag af hvilke institutionerne foretager en »rimelig« sammenligning mellem eksportprisen for den pågældende vare og den normale værdi af samme vare. Denne sammenligning, som kan foretages efter tre metoder, der er beskrevet i artikel 2, stk. 11, i den nævnte forordning, gør det muligt at fastsætte dumpingmargenen. Denne udgøres af »det beløb, hvormed den normale værdi overstiger eksportprisen« ( ).

30. I grundforordningens artikel 3 præciseres betingelserne for at konstatere en skade, der er påført en erhvervsgren i Fællesskabet.

31. Når det er fastslået, at importen til Fællesskabet er genstand for dumping og medfører en væsentlig skade, skal fællesskabsmyndighederne i henhold til forordningens artikel 21 afgøre, hvorvidt det af hensyn til beskyttelsen af Fællesskabets interesser er påkrævet at gribe ind ( ).

32. Under alle omstændigheder præciseres det i artikel 9, stk. 4, i grundforordningen, at den endelige antidumpingtold »ikke må være højere end den fastsatte dumpingmargen, og den bør være lavere end denne margen, hvis en sådan lavere told vil være tilstrækkelig til at afhjælpe den skade, der er påført den pågældende erhvervsgren i Fællesskabet« ( ).

33. Ellers kan en importør i henhold til artikel 11, stk. 8, i grundforordningen »anmode om tilbagebetaling af told, der er opkrævet, når det påvises, at den dumpingmargen, på grundlag af hvilken tolden er betalt, er blevet elimineret eller reduceret til et niveau, der er lavere end den gældende toldsats«.

2. Den omtvistede antidumpingtold på importen af sengelinned af bomuld med oprindelse i Egypten, Indien og Pakistan

a) Indførelsen af den omtvistede antidumpingtold

34. Efter at Kommissionen havde indført en midlertidig antidumpingtold på importen til Fællesskabet af sengelinned af bomuld med oprindelse i Egypten, Indien og Pakistan ( ), vedtog Rådet med hjemmel i grundforordningen forordning (EF) nr. 2398/97 ( ).

35. Den omtvistede forordning bekræfter Kommissionens konklusioner, hvorefter der er tale om en dumpingimport, der påfører den pågældende erhvervsgren i Fællesskabet væsentlig skade, og indfører i Fællesskabets interesse en endelig antidumpingtold.

b) DSB’s anfægtelse af den omtvistede antidumpingtold

36. Efter at der ved den omtvistede forordning var indført en endelig antidumpingtold på Republikken Indiens eksport af sengelinned, henvendte denne stat sig den 3. august 1998 til DSB med anmodning om, at der blev afholdt konsultationer med Det Europæiske Fællesskab ( ). Da disse konsultationer ikke gjorde det muligt at nå til en aftalt løsning, anmodede Republikken Indien DSB om, at der i henhold til artikel 4, stk. 7, i forståelsen blev nedsat et panel, som skulle undersøge den nævnte forordnings forenelighed med WTO’s relevante bestemmelser.

37. I henhold til rapporten, der blev fremlagt den 30. oktober 2000 ( ), fandt DSB-panelet, at Fællesskabet havde tilsidesat artikel 2.4.2 i antidumpingaftalen ved at anvende en metode med nulstilling af den negative dumpingmargen ved fastsættelsen af den vejede gennemsnitlige dumpingmargen. Det fastslog videre, at Fællesskabet havde handlet i strid med sine forpligtelser i henhold til artikel 3.4 i antidumpingaftalen, idet det med henblik på konstateringen af en skade for erhvervsgrenen i Fællesskabet havde taget hensyn til oplysninger vedrørende producenter, der ikke tilhørte den indenlandske erhvervsgren, sådan som den var defineret af undersøgelsesmyndighederne, og ikke havde vurderet samtlige relevante faktorer, der har betydning for den indenlandske erhvervsgrens situation.

38. Fællesskabet indbragte en klage for WTO’s appelorgan, der i sin rapport af 1. marts 2001 ( ) bekræftede panelets konklusion om, at den nulstillingspraksis, der var anvendt af De Europæiske Fællesskaber i forbindelse med den omhandlede antidumpingundersøgelse, er uforenelig med artikel 2.4.2 i antidumpingaftalen. Appelorganet fastslog desuden, at Fællesskabet havde handlet i strid med artikel 2.2.2(ii) i antidumpingaftalen ved fastsættelsen af varens »beregnede« normale værdi og navnlig beløbene vedrørende fortjeneste.

39. Den 12. marts 2001 vedtog DSB rapporterne fra panelet og appelorganet og anmodede Fællesskabet om i henhold til artikel 19, stk. 1, i forståelsen at bringe dets foranstaltning i overensstemmelse med antidumpingaftalen.

40. I overensstemmelse med artikel 21, stk. 3, litra b), i forståelsen aftalte Republikken Indien og Fællesskabet en rimelig frist for at gennemføre DSB’s henstillinger og afgørelser. Den udløb den 14. august 2001.

c) Fællesskabets fornyede undersøgelse af den omtvistede antidumpingtold i forlængelse af DSB’s henstillinger og afgørelser

41. Den 23. juli 2001 vedtog Rådet forordning (EF) nr. 1515/2001 om de foranstaltninger, der kan træffes af EF på grundlag af en rapport vedtaget af WTO’s Tvistbilæggelsesorgan vedrørende antidumping- og antisubsidieforanstaltninger ( ).

42. Denne forordning har ifølge fjerde betragtning til formål at gøre det muligt for Fællesskabet, hvor dette skønnes hensigtsmæssigt, at bringe en foranstaltning, der navnlig er truffet inden for rammerne af grundforordningen, i overensstemmelse med de henstillinger og kendelser, der er indeholdt i en rapport vedtaget af DSB.

43. Med henblik herpå bestemmes det i artikel 1, stk. 1, litra a), i forordning nr. 1515/2001, at Rådet kan ophæve eller ændre den omtvistede foranstaltning.

44. Endvidere hedder det i forordningens artikel 2, stk. 1: »Rådet kan også, hvis det finder det hensigtsmæssigt, træffe enhver af de foranstaltninger, der er nævnt i artikel 1, stk. 1, for at der kan tages hensyn til de retlige fortolkninger, der foretages i en rapport vedtaget af DSB med hensyn til en ikke-omtvistet foranstaltning.«

45. Endelig bestemmer artikel 3 i forordningen, at disse foranstaltninger »får virkning fra datoen for deres ikrafttrædelse og tjener ikke som grundlag for tilbagebetaling af told, der er opkrævet før denne dato, medmindre andet fastsættes«.

46. Med hjemmel i artikel 1, stk. 1, litra a), i forordning nr. 1515/2001 vedtog Rådet den 7. august 2001 forordning (EF) nr. 1644/2001 ( ), som på grundlag af DSB’s henstillinger ændrer de konklusioner vedrørende importen med oprindelse i Indien, der var truffet i den omtvistede forordning.

47. Denne ændring vedrører fastsættelsen af samme vares »beregnede« normale værdi, beregningen af den vejede gennemsnitlige dumpingmargen (der blev ikke anvendt nulstilling) og endelig konstateringen af en skade.

48. I lyset af denne fornyede undersøgelse bekræftede Rådet, at der var tale om dumping til skade for erhvervsgrenen i Fællesskabet som følge af importen fra Egypten, Indien og Pakistan. Det fastslog dog, at der var tale om en mindre dumping og nedsatte satsen for antidumpingtolden, der var indført ved den omtvistede forordning vedrørende eksporten fra Indien ( ). Rådet besluttede endvidere at suspendere anvendelsen af antidumpingforanstaltningen ( ).

49. På grundlag af artikel 2 i forordning nr. 1515/2001 fandt Rådet det hensigtsmæssigt at foretage en fornyet undersøgelse af foranstaltningerne vedrørende importen med oprindelse i Egypten og Pakistan (som ikke var blevet anfægtet for DSB) og vedtog forordning (EF) nr. 160/2002 ( ).

50. Ved artikel 1 i forordning nr. 160/2002 suspenderes anvendelsen af antidumpingtold indført ved den omtvistede forordning for import med oprindelse i Egypten, og denne tolds udløb blev fastsat til den 28. februar 2002 ( ).

51. Ved artikel 2 i ovennævnte forordning blev antidumpingproceduren vedrørende importen af sengelinned med oprindelse i Pakistan afsluttet, da den nye beregning havde vist, at der ikke var tale om dumpingeksport af den berørte vare fra nogen af de pakistanske virksomheder.

52. Under hensyn til ophævelsen af foranstaltningerne vedrørende importen med oprindelse i Pakistan og udløbet af foranstaltningerne vedrørende importen med oprindelse i Egypten foretog Rådet en ny undersøgelse af resultaterne vedrørende importen med oprindelse i Indien. Som resultat af denne nye undersøgelse vedtog Rådet på grundlag af artikel 11, stk. 3, i grundforordningen ( ) forordning (EF) nr. 696/2002 ( ), som bekræfter den endelige antidumpingtold på import fra Indien, som ændret ved forordning nr. 1644/2001.

II – Tvisten og retsforhandlingerne i hovedsagen

53. Ved skrivelse af 10. juni 2002 fremsatte Ikea Wholesale Ltd (herefter »Ikea«, »sagsøgeren« eller »selskabet«) over for Commissioners of Customs and Excise (herefter »Commissioners«) krav om tilbagebetaling af antidumpingtold, der var betalt for import af sengelinned af bomuld med oprindelse i Indien og Pakistan. Ikea krævede tilbagebetaling af et beløb på 230 301,74 GBP, svarende til den told, der var opkrævet af selskabets import fra Pakistan i perioden fra marts 2000 til januar 2002, og et beløb på 69 902,29 GBP, svarende til en del af den told, der var opkrævet af dets import fra Indien i perioden fra marts 2000 til august 2001.

54. Dette krav om tilbagebetaling blev fremsat med henvisning til artikel 236 og 239 i EF-toldkodeksen ( ). Til støtte for kravet anførte Ikea, at den omtvistede forordning og navnlig fællesskabsmyndighedernes undersøgelser med henblik på beregningen af tolden, var retsstridige. Sagsøgeren påberåbte sig navnlig DSB-rapportens undersøgelsesresultater.

55. Commissioners afviste kravet og bekræftede denne afgørelse efter en formel procedure med fornyet administrativ behandling med den begrundelse, at der med den omtvistede forordning var indført en endelig antidumpingtold på denne import i den omhandlede periode, og at forordning nr. 1644/2001 og nr. 160/2002 ikke indeholdt bestemmelser om tilbagebetaling med tilbagevirkende kraft af allerede opkrævet told.

56. Ikea indbragte denne afgørelse for VAT and Duties Tribunal (London). Ved afgørelse af 8. september 2003 gav VAT and Duties Tribunal ikke Ikea medhold, navnlig med den begrundelse, at da Ikea ikke havde anlagt annullationssøgsmål i henhold til artikel 230 EF, var de omhandlede forordninger blevet endelige i forhold til Ikea.

57. Den 31. oktober 2003 appellerede Ikea afgørelsen til High Court of Justice, (England & Wales), Chancery Division. Ikea gjorde gældende, at selskabet ikke var umiddelbart og individuelt berørt af de omhandlede forordninger som omhandlet i artikel 230 EF. Sagsøgeren anførte endvidere, at disse forordninger var retsstridige.

58. High Court of Justice ophævede VAT and Duties Tribunals afgørelse og påpegede, at Ikea ikke havde kompetence til direkte at anlægge annullationssøgsmål ved Fællesskabets retsinstanser i henhold til artikel 230 EF, da hverken den omtvistede forordning eller forordning nr. 1644/2001 og nr. 160/2002 berørte selskabet umiddelbart og individuelt. Den forelæggende ret fandt under disse omstændigheder, at sagsøgeren kunne anfægte disse forordninger inden for rammerne af den sag, der var anlagt ved den til prøvelse af afvisningen af tilbagebetalingen af antidumpingtold, og at det påhvilede High Court of Justice at forelægge Domstolen et præjudicielt spørgsmål om vurdering af de pågældende forordningers gyldighed.

III – De præjudicielle spørgsmål

59. High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division, har på grund af tvivl med hensyn til gyldigheden af den omtvistede forordning samt forordning nr. 1644/2001, nr. 160/2002 og nr. 696/2002 (herefter de »efterfølgende forordninger«) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:

»1) Er Rådets forordning (EF) nr. 2398/97 af 28. november 1997 om indførelse af en endelig antidumpingtold på importen af sengelinned af bomuld med oprindelse i Egypten, Indien og Pakistan […], på baggrund af WTO’s DSB-panels konklusioner i punkt 7.2(g) og (h) i rapporten af 30. oktober 2000, WT/DS1412/R, og WTO’s appelorgans konklusioner i punkt 86-87 i afgørelsen af 1. marts 2002, WT/DS1141/AB/R, helt eller delvist i strid med fællesskabsretten, idet der i forordningen

a) er anvendt en forkert fremgangsmåde ved beregningen af beløbene til dækning af salgs-, general- og administrationsomkostninger samt fortjeneste, der strider mod artikel 2, stk. 6, litra a), i Rådets forordning (EF) nr. 384/96 af 22. december 1995 om beskyttelse mod dumpingimport fra lande, der ikke er medlemmer af Det Europæiske Fællesskab, og artikel 2.2.2(ii) i antidumpingaftalen

b) er anvendt en forkert fremgangsmåde, som indebærer en nulstillingspraksis i forbindelse med konstateringen af forekomsten af dumpingmargener ved sammenligningen af den normale værdi med eksportprisen, hvilket er i strid med artikel 2, stk. 11, i forordning nr. 384/96 og artikel 2.4.2 i antidumpingaftalen, og/eller

c) ikke er taget hensyn til alle relevante skadesfaktorer, der havde en indvirkning på den pågældende fællesskabserhvervsgrens situation, og er begået en fejl, derved at skaden for fællesskabserhvervsgrenen er bedømt på grundlag af oplysninger fra virksomheder, der ikke tilhører fællesskabserhvervsgrenen, hvilket er i strid med artikel 3, stk. 5, i forordning nr. 384/96 og artikel 3.4 i antidumpingaftalen?

2) Er

a) Rådets forordning (EF) nr. 1644/2001 om ændring af forordning (EF) nr. 2398/97 om indførelse af en endelig antidumpingtold på importen af sengelinned af bomuld med oprindelse i Egypten, Indien og Pakistan og om suspension af anvendelsen heraf for import med oprindelse i Indien, og/eller

b) Rådets forordning (EF) nr. 160/2002 om ændring af forordning (EF) nr. 2398/97 om indførelse af en endelig antidumpingtold på importen af sengelinned af bomuld med oprindelse i Egypten, Indien og Pakistan og om afslutning af proceduren for import med oprindelse i Pakistan, og/eller

c) Rådets forordning (EF) nr. 696/2002 om bekræftelse af den endelige antidumpingtold på import af sengelinned af bomuld med oprindelse i Indien, der blev indført ved forordning (EF) nr. 2398/97, som ændret og suspenderet ved forordning (EF) nr. 1644/2001

uforenelige med fællesskabsretten (herunder artikel 1, artikel 7, stk. 1, og artikel 9, stk. 4, i forordning nr. 384/96, sammenholdt med artikel 1,7.1 og 9 i antidumpingaftalen), for så vidt som de i) er vedtaget på grundlag af en omvurdering af oplysninger indsamlet i løbet af den oprindelige undersøgelsesperiode, som viste, at der i den oprindelige undersøgelsesperiode ikke foregik dumping, eller at dumpingen foregik på et lavere niveau der, men ii) ikke indeholder bestemmelser om tilbagebetaling af told, der allerede er betalt i henhold til forordning nr. 2398/97?

3) Er forordning nr. 1644/2001, nr. 160/2002 og nr. 696/2002 desuden uforenelige med artikel 7, stk. 2, og artikel 9, stk. 4, i forordning nr. 384/96 og i strid med proportionalitetsprincippet, for så vidt som de giver mulighed for indførelse af antidumpingtold for perioden inden disse forordningers ikrafttræden, der ikke står i nøje forhold til den dumping eller skade, som tolden skal modvirke?

4) Er besvarelsen af ovennævnte spørgsmål forskellig, alt efter om der er tale om eksport med oprindelse i Indien eller Pakistan, henset til

a) proceduren ved WTO’s tvistbilæggelsesorgan og/eller

b) Kommissionens konklusioner som anført i forordning nr. 1644/2001, nr. 160/2002 og nr. 696/2002?

5) Skal de nationale toldmyndigheder på baggrund af besvarelsen af ovennævnte spørgsmål

a) helt eller delvist tilbagebetale den antidumpingtold, de har opkrævet i medfør af forordning nr. 2398/97, og

b) til hvem og under hvilke betingelser skal tilbagebetalingen i givet fald foretages?«

IV – Genstanden for de præjudicielle spørgsmål

60. Med sit første spørgsmål anmoder den forelæggende ret Domstolen om at vurdere gyldigheden af den omtvistede forordning. Det drejer sig dels om at afklare, om DSB’s henstillinger og afgørelser i rapporterne om importen af sengelinned kan binde Domstolen i dens gyldighedsvurdering af den nævnte forordning i forhold til fællesskabsretten, og dels om at vurdere gyldigheden af den analyse, fællesskabsmyndighederne har foretaget i forbindelse med indførelsen af den pågældende endelige antidumpingtold.

61. Med sit andet og tredje spørgsmål spørger den forelæggende ret Domstolen om gyldigheden af de efterfølgende forordninger. Problemet drejer sig om, hvorvidt disse forordninger ved ikke at indeholde bestemmelser om tilbagebetaling af antidumpingtold, der er opkrævet i henhold til den omtvistede forordning, er i strid med grundforordningen (fortolket i lyset af antidumpingaftalen) og navnlig med proportionalitetsprincippet.

62. I denne sammenhæng ønsker den forelæggende ret med sit fjerde spørgsmål oplyst, om svarene på de foregående spørgsmål er forskellige afhængigt af, om importen har oprindelse i Indien eller Pakistan.

63. Den forelæggende ret anmoder med sit femte spørgsmål Domstolen om i givet fald at præcisere, hvorledes en eventuel tilbagebetaling af den told, der er betalt i henhold til den omtvistede forordning, skal ske.

64. Jeg undersøger spørgsmålene i den angivne rækkefølge.

V – Gyldigheden af den omtvistede forordning

65. Med sit første spørgsmål spørger den forelæggende ret nærmere bestemt Domstolen, om den omtvistede forordning skal erklæres uforenelig med grundforordningen, da DSB har fastslået, at den er i strid med antidumpingaftalen.

66. Jeg erindrer om, at spørgsmålet opstår på grund af, at grundforordningen ifølge sin femte betragtning har til formål at gennemføre antidumpingaftalens regler i fællesskabsretten for at sikre en hensigtsmæssig og gennemsigtig anvendelse heraf.

67. Blandt disse regler findes bl.a. reglerne vedrørende konstatering af dumping og skade. Beregningsmetoderne i dumpingaftalens artikel 2.2.2(ii) og 2.4.2 samt de i samme aftales artikel 3.4 nævnte faktorer, der gør det muligt at fastslå forekomsten af en skade, er gennemført med en så godt som identisk ordlyd i grundforordningen.

68. Domstolen fastslog i dom af 9. januar 2003, Petrotub og Republica mod Rådet ( ), at Fællesskabet har udstedt grundforordningen med henblik på at opfylde sine folkeretlige forpligtelser i henhold til antidumpingaftalen, og at Fællesskabet ved forordningens artikel 2, stk. 11, har villet gennemføre de særlige forpligtelser, som er indeholdt i nævnte aftales artikel 2.4.2 ( ).

69. Under disse omstændigheder fastslog Domstolen, at den ifølge sin praksis siden dommen af 7. maj 1991, Nakajima mod Rådet ( ), har været beføjet til at kontrollere lovligheden af en rådsforordning, der indførte endelig antidumpingtold på grundlag af grundforordningen – som den omtvistede forordning – i forhold til ikke alene fællesskabsretten, men også til antidumpingaftalen.

70. Efter min mening må dette også gælde i den foreliggende sag. Ved artikel 2, stk. 6, litra a), og artikel 3, stk. 5, i grundforordningen har Fællesskabet således villet gennemføre de særlige forpligtelser, som er indeholdt i antidumpingaftalens artikel 2.2.2(ii) og artikel 3.4.

71. Jeg er således af den opfattelse, at i henhold til den nævnte retspraksis skal gyldigheden af den omtvistede forordning vurderes ikke alene i forhold til de relevante bestemmelser i grundforordningen, men også i forhold til de tilsvarende regler i antidumpingaftalen.

72. Det skal endvidere påpeges, at der ikke er nogen væsentlig forskel mellem affattelsen af de relevante bestemmelser i grundforordningen og de tilsvarende regler i antidumpingaftalen.

73. Nærværende sag beror i virkeligheden på, at DSB har fortolket de relevante regler i antidumpingaftalen anderledes, end fællesskabsinstitutionerne fortolkede de tilsvarende bestemmelser i grundforordningen i forbindelse med vedtagelsen af den omtvistede forordning.

74. Spørgsmålet er således, om DSB’s fortolkning af de relevante regler i antidumpingaftalen kan være bindende for Domstolen ved dens fortolkning af de tilsvarende bestemmelser i grundforordningen og dermed ved dens kontrol af den omtvistede forordnings lovlighed i forhold til antidumpingaftalen.

75. Er DSB’s fortolkninger med andre ord bindende for Fællesskabet ved gennemførelsen af antidumpingaftalens ordlyd i fællesskabsretten?

76. Før jeg undersøger gyldigheden af den omtvistede forordning, skal det således afgøres, om DSB’s henstillinger og afgørelser, hvorved antidumpingaftalens ordlyd fortolkes, i det foreliggende tilfælde kan være bindende for Domstolen.

A – Virkningen af DSB’s henstillinger og afgørelser i forbindelse med vurderingen af den omtvistede forordnings gyldighed

77. Jeg er ligesom Rådet og Kommissionen af den opfattelse, at de fortolkninger, DSB har anlagt i forbindelse med rapporterne om importen af sengelinned, ikke kan være bindende for Domstolen i dens vurdering af den omtvistede forordnings gyldighed.

78. Hvis disse fortolkninger skulle have bindende virkning, ville de uvægerligt være bestemmende for Domstolens fortolkning af de tilsvarende fællesskabsretlige regler.

79. En sådan løsning ville imidlertid være til fare for fællesskabsretsordenens autonomi ved forfølgelsen af dennes særlige mål.

80. En international traktat skal således fortolkes ikke alene på grundlag af sin ordlyd, men også i lyset af dens formål. I artikel 31, stk. 1, i Wienerkonventionen om traktatretten af 23. maj 1969 ( ) hedder det således, at »[e]n traktat skal fortolkes loyalt i overensstemmelse med den sædvanlige betydning, der måtte tillægges traktatens udtryk i deres sammenhæng og belyst af dens hensigt og formål« ( ).

81. At bestemmelserne i antidumpingaftalen og de tilsvarende fællesskabsbestemmelser er enslydende, betyder således ikke, at de nødvendigvis skal fortolkes på samme måde.

82. DSB’s fortolkninger er betinget af WTO’s karakter og særlige mål. Målene adskiller sig imidlertid væsentligt fra dem, der forfølges af fællesskabsretten.

83. Selv om overenskomsten om oprettelse af WTO indeholder en helhed af regler, der er bindende for de kontraherende parter ( ), er den først og fremmest et forum, hvor medlemmerne fører forhandlinger om deres multilaterale handelsforbindelser.

84. Formålet med det internationale handelssystem er ikke at oprette et retsfællesskab eller et indre marked, som ligner det, der fremmes inden for Det Europæiske Fællesskab ( ). Langt mere beskedent udgør organisationen en fælles institutionel ramme, inden for hvilken de kontraherende parter forhandler »på grundlag af gensidige oggensidigt fordelagtige aftaler« ( ) om rettigheder og forpligtelser, navnlig med henblik på at mindske hindringerne for handelen og afskaffe diskriminerende behandling i det internationale handelssamkvem ( ).

85. Ved forfølgelsen af disse mål fortolkes bestemmelserne i WTO-aftalerne ifølge tilgangsvinkler og metoder, der er forskellige fra dem, som Fællesskabets retsinstanser kan prioritere.

86. I henhold til artikel 3, stk. 2, i forståelsen skal disse bestemmelser afklares »i overensstemmelse med sædvanereglerne for fortolkning af de folkeretlige regler« ( ). De officielle fortolkninger af disse aftaler henhører i øvrigt under WTO’ s politiske organers kompetence, dvs. ministerkonferencen ( ) og WTO’s Almindelige Råd ( ).

87. Under hensyn til henholdsvis WTO’s og Fællesskabets karakter og respektive særlige mål ville det efter min mening udgøre en fare for fællesskabsretsordenens autonomi at anerkende, at Domstolen kan være bundet af DSB’s fortolkninger.

88. At anerkende det modsatte ville ligeledes kunne rejse tvivl om Fællesskabets retsinstansers eksklusive kompetence til at fortolke de fællesskabsretlige regler, som de har i medfør af artikel 220 EF.

89. Domstolen har ganske vist i sin udtalelse 1/91 ( ) erkendt, at »når der ved en international aftale, som Fællesskabet har indgået, indføres en særlig domstolsordning, hvori indgår en retsinstans, som har kompetence til at pådømme tvister mellem de kontraherende parter i aftalen, og som dermed har kompetence til at fortolke aftalens bestemmelser, er denne rets afgørelser bindende for Fællesskabets institutioner, herunder for Domstolen« ( ). Domstolen udtalte desuden, at »[e]n international aftale, som foreskriver en sådan domstolsordning, er som udgangspunkt forenelig med fællesskabsretten, da Fællesskabets kompetence i internationale forhold og dets kompetence til at indgå internationale aftaler nødvendigvis omfatter en adgang til at forpligte sig til at respektere afgørelser fra en retsinstans, der oprettes ved sådanne aftaler, for så vidt angår fortolkningen og anvendelsen af deres bestemmelser« ( ).

90. Domstolen bemærkede dog i denne udtalelse, at den pågældende aftale medførte, at der i fællesskabsretten indføjedes et omfattende regelsæt side om side med en kategori af fællesskabsregler med samme indhold ( ). Den fastslog således, at formålet med den pågældende aftale »således ikke alene [var] bestemmende for fortolkningen af aftalens egne regler, men også for fortolkningen af de tilsvarende regler i fællesskabsretten« ( ).

91. Domstolen fastslog følgelig, at »den domstolsordning, der påtænkes indført – for så vidt som den vil være bestemmende for den fremtidige fortolkning af Fællesskabets regler om den frie bevægelighed og reglerne om konkurrencen – er i strid med EØF-traktatens artikel 164 [nu artikel 220 EF] og mere generelt med selve Fællesskabets grundlag« ( ).

92. Selv om sidestillingen af reglerne i antidumpingaftalen og fællesskabsretten ikke er så omfattende som den, der understreges af Domstolen i udtalelsen, mener jeg derfor, at Domstolens bemærkninger i endnu højere grad gælder for det tvistbilæggelsesorgan, der er oprettet med WTO-aftalerne.

93. Trods de mærkbare forbedringer, som har ledsaget overgangen fra GATT til WTO ( ) – især med hensyn til styrkelsen af ordningen for bilæggelse af tvister – mener jeg nemlig ikke, at denne ordning indebærer, at der skal oprettes et domstolslignende organ.

94. I medfør af artikel 19 i forståelsen er rapporter, der er udarbejdet af et panel eller appelinstanserne, kun henstillinger ( ). Hvad angår afgørelser udgør de efter min mening ikke bindende retsakter, hverken formelt eller materielt. Disse afgørelser vedtages af WTO’s Almindelige Råd, som, selv om det træffer afgørelse som tvistbilæggelsesorgan, ikke desto mindre er et politisk organ.

95. Selv om der foreligger en afgørelse fra DSB, spiller forhandling mellem parterne i en tvist ifølge forståelsen en væsentlig rolle.

96. Som jeg tidligere har anført, sigter forståelsen mod »at sikre en positiv løsning på en tvist« ( ). Selv om de kontraherende parter er forpligtet til »omgående« at efterkomme DSB’s henstillinger og afgørelser ( ), kan de dog aftale en rimelig frist til at trække den omtvistede foranstaltning tilbage. Hvis dette ikke sker, kan parterne forhandle om »midlertidige foranstaltninger« ( ), såsom »gensidigt fordelagtige« kompensationer eller suspension af indrømmelser eller andre forpligtelser ( ). Til trods for, at DSB holder kontrol med gennemførelsen af vedtagne henstillinger eller kendelser ( ), er der intet i forståelsen, der tyder på, at foranstaltninger, der principielt er forhandlet midlertidigt, ikke kan vare ved.

97. På grund af den betydning, forhandling tillægges i forståelsen, har Domstolen i sin faste praksis fastslået, at »et krav til de dømmende instanser om, at de skal undlade at anvende nationale regler, der er i strid med WTO-aftalerne, kunne medføre en svækkelse af de [kontraherende parters] lovgivende eller udøvende myndigheder i deres stræben efter en løsning på tvisten, som er acceptabel for begge parter, og som er i overensstemmelse med WTO’s regler« ( ).

98. På baggrund af det ovenfor anførte mener jeg således, at Domstolen ved vurderingen af gyldigheden af den omtvistede forordning ikke kan være bundet af DSB’s fortolkninger i dets rapporter om import af sengelinned.

B – Gyldigheden af den omtvistede forordning i forhold til grundforordningen og antidumpingaftalen

99. Med disse præjudicielle spørgsmål ønsker den forelæggende ret oplyst, om fællesskabsmyndighederne har handlet på en måde, der er uforenelig med de relevante bestemmelser i grundforordningen og antidumpingaftalen, for det første ved fastsættelsen af varens beregnede normale værdi, for det andet ved at anvende en nulstillingspraksis i forbindelse med fastsættelsen af den samlede dumpingmargen og for det tredje ved vurderingen af, om der foreligger skade og i givet fald dennes betydning for fællesskabserhvervsgrenen.

100. Indledningsvis finder jeg det nødvendigt at fremsætte to bemærkninger.

101. Den første vedrører omfanget af Fællesskabets retsinstansers kontrol i forbindelse med, at Rådet indfører antidumpingforanstaltninger.

102. Jeg erindrer om, at inden for den fælles handelspolitik og ganske særligt med hensyn til handelsmæssige beskyttelsesforanstaltninger har Fællesskabets institutioner et vidt skøn som følge af kompleksiteten af de økonomiske, politiske og retlige situationer, de skal undersøge ( ).

103. Denne beføjelse omfatter ikke alene vedtagelsen af grundforordningen – inden for de grænser, som følger af antidumpingaftalen – men også udstedelsen af konkrete antidumpingforanstaltninger i henhold til grundforordningen ( ).

104. Domstolen har gentagne gange fastslået, at valget mellem forskellige fremgangsmåder for beregning af dumpingmargenen, som er anført i en grundforordning, samt vurderingen af en vares normalværdi ( ) eller konstateringen af, om der foreligger skade ( ), kræver, at der foretages en bedømmelse af en række komplicerede omstændigheder.

105. Fællesskabets retsinstansers prøvelse af institutionernes skøn skal således i henhold til fast retspraksis begrænses til en kontrol af, at formforskrifterne er overholdt, at de faktiske omstændigheder, på grundlag af hvilke det anfægtede valg er foretaget, er materielt rigtige, at der ikke er foretaget en åbenbart urigtig vurdering af de faktiske omstændigheder, og at der ikke foreligger magtfordrejning ( ). Det tilkommer derimod ikke Fællesskabets retsinstanser at sætte deres vurdering i stedet for vurderingen fra de institutioner, der er kompetente til at foretage dette valg.

106. Prøvelsen skal i øvrigt kun omfatte de oplysninger, som institutionerne rådede over ved vedtagelsen af den omtvistede forordning ( ).

107. Den anden bemærkning vedrører omfanget af den begrundelsespligt, der påhviler fællesskabsinstitutionerne i medfør af artikel 253 EF, når de vedtager antidumpingforanstaltninger.

108. Den begrundelse, som kræves i henhold til artikel 253 EF, skal i henhold til fast retspraksis klart og utvetydigt angive de betragtninger, som den institution, der har udstedt den anfægtede retsakt, har lagt til grund, således at de berørte parter kan få kendskab til grundlaget for den trufne foranstaltning og forsvare deres rettigheder, og således at retsinstanserne kan udøve deres prøvelsesret. Det kan imidlertid ikke kræves, at begrundelsen angiver alle de forskellige relevante faktiske og retlige momenter. Bedømmelsespligtens rækkevidde skal nemlig bedømmes i forhold til den sammenhæng, som den anfægtede forordning indgår i, og den procedure, inden for hvilken den er blevet vedtaget, samt under hensyn til alle de retsregler, som gælder på det pågældende område ( ).

109. Med hensyn til en forordning, der indfører en endelig antidumpingtold, har Domstolen udtalt, at fællesskabsmyndighederne ikke er forpligtet til at angive alle detaljerne i deres ræsonnement, hvis de berørte virksomheder ikke har gjort indsigelse under den administrative procedure ( ).

110. I tilknytning hertil skal det undersøges, om fællesskabsmyndighederne ved indførelsen af den omhandlede antidumpingtold har gjort sig skyldige i en åbenbart urigtig vurdering, for det første ved fastsættelsen af varens beregnede normalværdi, for det andet ved at anvende en nulstillingspraksis i forbindelse med fastsættelsen af den samlede dumpingmargen, og for det tredje ved vurderingen af, om der foreligger skade og i givet fald dennes betydning for fællesskabserhvervsgrenen.

1. Fastsættelsen af varens beregnede normalværdi

111. Den forelæggende ret spørger først Domstolen, om den fremgangsmåde, fællesskabsinstitutionerne har anvendt til at beregne normalværdien af de varer, der er eksporteret af de indiske og pakistanske virksomheder, er forenelig med artikel 2, stk. 6, litra a), i grundforordningen og artikel 2.2.2(ii) i antidumpingaftalen.

112. Jeg erindrer om, at det i artikel 1, stk. 2, i grundforordningen hedder, at »[e]n vare anses for at være en dumpingvare, hvis dens eksportpris ved salg til Fællesskabet er lavere end den sammenlignelige pris for samme vare i normal handel, som er konstateret i eksportlandet« ( ). Konstateringen af, om der foreligger dumping, indebærer således en sammenligning mellem på den ene side den af undersøgelsen omfattede vares eksportpris og på den anden side normalværdien af samme vare på oprindelseslandets hjemmemarked ( ).

113. Beregningen af samme vares normalværdi udgør således en afgørende fase, der giver de undersøgende myndigheder mulighed for at fastslå en eventuel dumping.

114. I henhold til artikel 2, stk. 1, første afsnit, i grundforordningen fastsættes samme vares normale værdi »normalt på grundlag af de priser, der er betalt eller skal betales i normal handel af uafhængige kunder i eksportlandet« ( ).

115. Sælges samme vare ikke eller ikke i tilstrækkelige mængder i normal handel ( ), »beregnes« den normale værdi af samme vare i overensstemmelse med artikel 2, stk. 3, i denne forordning på grundlag af produktionsomkostningerne i oprindelseslandet plus et rimeligt beløb til salgs- og administrationsomkostninger og andre generalomkostninger samt fortjeneste. Ifølge Domstolens faste praksis er formålet med denne metode at fastlægge salgsprisen for en vare, således som denne ville være, såfremt varen solgtes i oprindelses- eller eksportlandet ( ).

116. Beløbene til dækning af salgs- og administrationsomkostninger og andre generalomkostninger samt fortjeneste fastsættes efter fire beregningsmetoder, som er angivet i artikel 2, stk. 6, i grundforordningen.

117. Beløbene fastsættes normalt på grundlag af de faktiske omkostninger, der påløber i forbindelse med den af undersøgelsen omfattede eksportørs eller producents produktion og salg i normal handel af samme vare.

118. Kan disse beløb ikke fastsættes på dette grundlag, kan de fastsættes på grundlag af »det vejede gennemsnit af de faktiske beløb, der er fastsat for andre eksportører eller producenter, som er omfattet af undersøgelsen, for så vidt angår produktion og salg af samme vare på oprindelseslandets hjemmemarked« [litra a)].

119. De kan også fastsættes på grundlag af de faktiske beløb, som påløber hos den pågældende eksportør eller producent på oprindelseslandets hjemmemarked i forbindelse med produktion og salg i normal handel af varer inden for samme generelle kategori« [litra b)] eller på grundlag af enhver anden »rimelig metode« [litra c)].

120. Domstolen har udtalt, at disse beregningsmetoder skal tages i betragtning efter den rækkefølge, hvori de optræder i bestemmelsen, og anvendes på en måde, således at beregningen bliver rimelig ( ).

121. Artikel 2, stk. 6, litra a) i grundforordningen gengiver med stort set samme ordlyd beregningsmetoden i artikel 2.2.2(ii) i antidumpingaftalen ( ).

122. I sine bemærkninger anfører sagsøgeren, at hverken artikel 2, stk. 6, litra a), i grundforordningen eller artikel 2.2.2(ii) i antidumpingaftalen gav fællesskabsmyndighederne mulighed for med henblik på beregningen af beløbene til dækning af salgs- og administrationsomkostninger og andre generalomkostninger samt fortjeneste at tage hensyn til oplysninger vedrørende en enkelt eksportør eller producent og udelukke andre eksportørers eller producenters salg, som ikke er sket i normal handel ( ).

123. For det første skal det efterprøves, om fællesskabsinstitutionerne, i lyset af ovennævnte bestemmelser, ved beregningen af beløbene til dækning af salgs- og administrationsomkostninger og andre generalomkostninger samt fortjeneste lovligt kun kunne tage hensyn til oplysninger vedrørende én enkelt eksportør.

124. Det skal først påpeges, at på grund af det store antal producenter og eksportører i de berørte oprindelseslande besluttede Kommissionen at anvende stikprøver, jf. artikel 17, stk. 1, i grundforordningen ( ), og den udtog således en stikprøve af virksomheder for hvert af eksportlandene ( ).

125. Efter at have fastslået, at hjemmemarkedspriserne på oprindelsesmarkederne ikke udgjorde et hensigtsmæssigt grundlag for fastsættelsen af den normale værdi, besluttede fællesskabsmyndighederne at beregne den normale værdi i overensstemmelse med artikel 2, stk. 3, i grundforordningen for alle typer sengelinned, som blev eksporteret til Fællesskabet af indiske, pakistanske og egyptiske virksomheder.

126. Denne normale værdi er således blevet fastsat ved til produktionsomkostningerne for den vare, der eksporteres af hver virksomhed, at lægge et rimeligt beløb til dækning af de afholdte salgs- og administrationsomkostninger og andre generalomkostninger samt af den opnåede fortjeneste.

127. Hvad angår importen med oprindelse i Indien fremgår det af fællesskabsmyndighedernes forklaringer, at det kun for én virksomhed, som indgik i stikprøven, blev fastslået, at den havde foretaget et repræsentativt salg af samme vare på hjemmemarkedet i undersøgelsesperioden ( ). Det er ligeledes blevet afgjort, at dette salg kunne anses for at være foretaget i normal handel, i den udstrækning det var rentabelt.

128. Samme konstatering gjorde sig gældende for importen med oprindelse i Pakistan ( ).

129. Under disse omstændigheder svarer det beløb til dækning af salgs- og administrationsomkostninger og andre generalomkostninger samt fortjeneste, der er anvendt til fastsættelsen af den beregnede normale værdi for samme vare i Indien og Pakistan, til de af en indisk og en pakistansk virksomhed afholdte salgs- og administrationsomkostninger og andre generalomkostninger samt opnået fortjeneste.

130. Ikea hævder i sit indlæg, at det fremgår af en rent bogstavelig fortolkning af ordlyden af artikel 2, stk. 6, litra a), i grundforordningen og af artikel 2.2.2(ii) i antidumpingaftalen, at disse klart forbyder kun at tage hensyn til oplysninger vedrørende en enkelt eksportør ( ).

131. I modsætning til sagsøgeren mener jeg ikke, at en sådan analyse i den foreliggende sag bygger på et åbenbart urigtigt skøn.

132. Jeg mener således, at det forhold, at der i artikel 2, stk. 6, litra a), i grundforordningen anvendes flertal i udtrykket »andre eksportører eller producenter«, ikke giver mulighed for at udelukke, at der kan tages hensyn til oplysninger om én enkelt virksomhed. Dette gælder i så meget højere grad i et tilfælde, hvor den er den eneste blandt flere, der er omfattet af undersøgelsen, der på oprindelseslandets hjemmemarked har foretaget et repræsentativt salg af samme vare i undersøgelsesperioden.

133. Med hensyn til anvendelsen i denne bestemmelse af begrebet »vejet gennemsnit« mener jeg ligesom Rådet, at det også kan finde anvendelse på det vejede gennemsnit af en enkelt producents eller eksportørs transaktioner ( ). Det har været tilfældet i den foreliggende sag ( ).

134. Under disse omstændigheder er det min opfattelse, at når, som det er tilfældet i den foreliggende sag, kun en enkelt virksomhed har foretaget et repræsentativt salg af samme vare i det berørte oprindelsesland, er det tilladt fællesskabsmyndighederne inden for deres skønsbeføjelse kun at tage hensyn til oplysningerne vedrørende denne virksomhed.

135. For det andet skal det efterprøves, hvorvidt det forhold, at andre eksportørers eller producenters salg, som ikke er sket i normal handel, holdes uden for fastsættelsen af fortjenstmargenen, udgør en passende metode til beregning af den normale værdi.

136. I nærværende sag har fællesskabsmyndighederne konstateret, at salget af samme vare på det indenlandske marked, der foregik til priser, der var lavere end produktionsomkostningerne, ikke var sket i normal handel og dermed ikke kunne udgøre et passende grundlag for fastsættelsen af den normale værdi.

137. I modsætning til, hvad sagsøgeren har anført ( ), mener jeg, at den beregningsmetode, som fællesskabsinstitutionerne har anvendt i den pågældende undersøgelse, ikke er i strid med hverken ordlyden af eller ånden bag artikel 2, stk. 6, i grundforordningen og artikel 2.2.2 i antidumpingaftalen.

138. På den ene side er en sådan metode i overensstemmelse med det i grundforordningen og antidumpingaftalen fastsatte princip, hvorefter normalværdien i princippet skal bygge på oplysninger vedrørende salg i normal handel. Dette princip fremgår efter min mening klart af ordlyden af artikel 1, stk. 2, og artikel 2, stk. 1, i grundforordningen ( ) samt af artikel 2.1 i antidumpingaftalen.

139. Selv såfremt det er nødvendigt at beregne den normale værdi, fastsætter artikel 2, stk. 6, i grundforordningen og artikel 2.2.2 i antidumpingaftalen udtrykkeligt, at beløbene til dækning af salgs- og administrationsomkostninger og andre generalomkostninger samt fortjeneste fastsættes på grundlag af de faktiske oplysninger om produktion og salg i normal handel af samme vare.

140. Dette princip er i øvrigt blevet anerkendt af Domstolen i dom af 13. februar 1992, Goldstar mod Rådet ( ). I denne sag fastslog Domstolen, at med hensyn til begrebet normal handel »gælder der, hvad angår spørgsmålet om fastlæggelsen af den normale værdi, andre regler i tilfælde, hvor en afsætning på hjemmemarkedet ikke sker på normale forretningsmæssige vilkår, navnlig når en vare sælges til en pris, der ligger under produktionsomkostningerne [...]« ( ).

141. På den anden side er det i henhold til artikel 2, stk. 6, litra a), i grundforordningen og artikel 2.2.2(ii) i antidumpingaftalen ikke udtrykkeligt forbudt at lade andre regler gælde for salg, der ikke sker i normal handel. Disse bestemmelser præciserer blot, at det salg, der skal tages hensyn til, er salget af samme vare på oprindelseslandets hjemmemarked.

142. Det er således ikke med urette, at fællesskabsinstitutionerne ved fastsættelsen af varens beregnede normale værdi har besluttet at udelukke eksportørers og producenters salg, som ikke sker på normale forretningsmæssige vilkår ( ).

143. På baggrund af ovenstående er jeg af den opfattelse, at den beregnede normale værdi for samme vare – for importen med oprindelse i Indien og Pakistan – er fastsat korrekt.

2. Fastsættelsen af dumpingmargenen

144. Den forelæggende ret ønsker videre oplyst, om fremgangsmåden med nulstillingspraksis i forbindelse med konstateringen af den samlede dumpingmargen, således som den er anvendt i den pågældende antidumpingundersøgelse, er forenelig med artikel 2, stk. 11, i grundforordningen og artikel 2.4.2 i antidumpingaftalen.

145. Jeg erindrer om, at i henhold til artikel 2, stk. 12, i grundforordningen forstås ved begrebet dumpingmargen »det beløb, hvormed den normale værdi overstiger eksportprisen«. Denne margen fastsættes af de undersøgende myndigheder ved på »rimelig« vis ( ) at sammenligne samme vares normale værdi med eksportprisen ved salg til Fællesskabet.

146. I henhold til artikel 2, stk. 11, i grundforordningen findes der tre sammenligningsmetoder. De to første kaldes »symmetriske« og giver mulighed for at sammenligne den normale værdi beregnet som et vejet gennemsnit med det vejede gennemsnit af priserne for alle eksporttransaktioner til Fællesskabet eller ved at sammenligne den individuelle normale værdi og de individuelle eksportpriser til Fællesskabet, dvs. på grundlag af hver enkelt transaktion.

147. Der kan imidlertid også anvendes en tredje såkaldt »asymmetrisk« beregningsmetode, når der foreligger et eksportprismønster, som er meget forskelligt for forskellige købere, regioner eller perioder (man taler da om »selektiv dumping« eller »målrettet dumping«), og de symmetriske metoder ikke i fuldt omfang vil afspejle den dumping, der finder sted ( ). Under disse omstændigheder er det muligt at konstatere en dumpingmargen ved at sammenligne den normale værdi, der er fastsat på grundlag af et vejet gennemsnit, med priserne for alle individuelle eksporttransaktioner til Fællesskabet.

148. Artikel 2.4 i antidumpingaftalen kræver ligeledes, at sammenligningen mellem den normale værdi og eksportprisen er »rimelig«. Desuden præciseres det i aftalens artikel 2.4.2, at hvad angår den første symmetriske metode skal der foretages en sammenligning mellem en normal værdi beregnet på grundlag af et vejet gennemsnit og et vejet gennemsnit af priserne for alle »sammenlignelige« eksporttransaktioner ( ).

149. I den foreliggende sag fremgår det af 46. betragtning til den midlertidige forordning, at dumpingmargenen generelt er fastsat ved at sammenligne den normale værdi beregnet som et vejet gennemsnit for hver varetype med eksportprisen beregnet som et vejet gennemsnit for hver varetype. Denne beregningsmetode bekræftes i 29. betragtning til den omtvistede forordning.

150. Det fremgår imidlertid af sagsakterne, at ved beregningen af den samlede dumpingmargen har fællesskabsmyndighederne anvendt metoden med nulstilling af de negative dumpingmargener ( ).

151. Selv om jeg beklager, at der hverken i den midlertidige forordning eller den omtvistede forordning er givet en forklaring på denne metode ( ), ser det ud til, at den på daværende tidspunkt udgjorde en fast praksis. Ingen af parterne har i øvrigt formuleret en specifik anfægtelse under den administrative procedure, hvilket i givet fald havde kunnet gøre en mere detaljeret begrundelse for beregningen af den samlede dumpingmargen nødvendig ( ).

152. I relation til Rådets og Kommissionens oplysninger kan denne metode, sådan som den er blevet anvendt i forbindelse med nærværende tvist, kort beskrives som følger. Fællesskabsmyndighederne fastslog for det første, at den af undersøgelsen omfattede vare – sengelinned af bomuld – omfattede et vist antal forskellige modeller eller typer. For hver af modellerne beregnede de en vejet gennemsnitlig normal værdi samt en vejet gennemsnitlig eksportpris, og derefter sammenlignede de dem for hver model. For visse modeller, hvis normale værdi var højere end eksportprisen, fastsloges der dumping (»positiv« dumpingmargen). For andre, hvis normale værdi var lavere end eksportprisen, fastsloges der ingen dumping, og institutionerne fastslog en »negativ« dumpingmargen ( ). Fællesskabsmyndighederne adderede derefter dumpingbeløbet for alle de modeller, for hvilke der var konstateret dumping, for at beregne det samlede dumpingbeløb for den af undersøgelsen omfattede vare. For alle de modeller, for hvilke der ikke var fastslået dumping, nulstillede institutionerne alle de negative dumpingmargener. Det samlede dumpingbeløb blev derefter udtrykt i procent af den kumulerede værdi af alle eksporttransaktionerne for alle modellerne, uanset om de var dumpede eller ej.

153. Sagsøgeren har gjort gældende, at en sådan metode fører til en »fordrejning« af de negative dumpingmargener ( ). Sagsøgeren bemærker ligeledes, at fællesskabsmyndighederne i dag har anerkendt, at denne praksis er retsstridig under henvisning til den verserende sag, som Fællesskabet for WTO har anlagt mod Amerikas Forenede Stater ( ).

154. Efter min mening er metoden med nulstilling af de negative dumpingmargener, sådan som den er anvendt i nærværende sag, tvivlsom. Selv om de undersøgende myndigheder frit kan vælge de mest hensigtsmæssige beregningsmetoder, skal disse dog afspejle det reelle omfang af den dumping, der finder sted ( ).

155. Ganske vist anerkendte Domstolen anvendelsen af denne metode i sagen Toyo mod Rådet, men den sag drejede sig om en situation, der er forskellig fra situationen i hovedsagen.

156. I den pågældende sag var dumpingmargenen fastsat på grundlag af en sammenligning mellem den vejede gennemsnitlige normalværdi og eksportpriserne beregnet efter metoden baseret på hver enkelt transaktion. Inden for rammerne af denne beregning var de eksportpriser, der lå over normalværdien, »fiktivt« blevet nedsat til det niveau, som svarer til normalværdien. Domstolen fastslog, at den metode, der er baseret på den enkelte transaktion, sådan som den var blevet anvendt af fællesskabsmyndighederne, var den eneste, der »giver mulighed for at ramme visse omgåelsesforsøg, som består i at skjule dumping ved at anvende forskellige priser, hvoraf nogle ligger over og andre under normalværdien« ( ).

157. Denne analyse kan efter min mening ikke overføres på den foreliggende sag.

158. For det første er der ikke tale om en sammenligning transaktion for transaktion, men derimod om en sammenligning mellem »vejet gennemsnit og vejet gennemsnit«.

159. For det andet er denne metode blevet anvendt på modeller af sengelinned, for hvilke der var konstateret en negativ dumpingmargen, mens fællesskabsmyndighederne beregnede dumpingmargenen for varen som helhed( ).

160. Jeg mener ikke, at der i nærværende sag er tale om en hensigtsmæssig metode for beregning af den samlede dumpingmargen.

161. Efter min mening bør dumpingmargenen for den af undersøgelsen omfattede vare, når en dumpingmargen er beregnet på grundlag af mange gennemsnit, som fastsættes pr. model, afspejle resultaterne for alle sammenligningerne, herunder dem, hvor de vejede gennemsnitlige eksportpriser ligger over den vejede gennemsnitlige normalværdi af visse modeller.

162. Metoden med nulstilling, sådan som den er anvendt i nærværende sag, gør det imidlertid ikke muligt fuldt ud og behørigt at tage hensyn til de reelle priser for de eksporttransaktioner, som har fundet sted i undersøgelsesperioden, for visse modeller. Som jeg har anført, har myndighederne ved at nulstille visse margener tillagt dumpingmargenerne for de modeller, hvis dumpingmargen var negativ, en nulværdi. De har således anset det vejede gennemsnit af eksportprisen for at være lig med det vejede gennemsnit af normalværdien, selv om det faktisk var højere.

163. Anvendelsen af denne metode har således ført til en kunstig ændring af resultaterne af sammenligningerne og en forhøjelse af dumpingmargenen for varen som helhed.

164. Et enkelt eksempel baseret på konkrete tal (der ganske vist er helt fiktive) kan illustrere virkningen af nulstillingen. Dette eksempel kunne vedrøre en producent i et tredjeland, der eksporterer to modeller af sengelinned til Fællesskabet, model A og model B.

For hver af modellerne er det vejede gennemsnit af normalværdien beregnet på grundlag af et vist antal nationale transaktioner, og det vejede gennemsnit af eksportprisen er beregnet på grundlag af et vist antal eksporttransaktioner.

Vejet gennemsnit af normalværdien Vejet gennemsnit af normalværdien Vejet gennemsnit af eksportprisen Vejet gennemsnit af eksportprisen Dumping-margen Dumping-margen Dumpingmargen (med anvendelse af nulstilling) Dumpingmargen (med anvendelse af nulstilling) Model A Model A 100 100 75 75 + 25 + 25 +25 +25 Model B Model B 125 125 150 150 - 25 - 25 0 0 Vare (model A + model B) Vare (model A + model B) 0 0 +25 +25





For model A viser sammenligningen af det vejede gennemsnit af normalværdien og det vejede gennemsnit af eksportprisen en »positiv« dumpingmargen på 25 ( ).

For model B viser samme sammenligning en »negativ« dumpingmargen på - 25.

Hvis en samlet dumpingmargen beregnes for varen som helhed på grundlag af de margener, der er fastlagt for disse to modeller, kompenseres den positive dumpingmargen, der er konstateret for model A (+ 25), af den negative dumpingmargen, der er konstateret for model B (- 25), hvilket betyder, at der ikke er konstateret nogen dumping.

Ved at nulstille den for model B konstaterede negative dumpingmargen bliver den samlede dumpingmargen, der er fastlagt for varen som helhed, højere (+ 25).

Udtrykt i procent af den kumulerede værdi af alle eksporttransaktionerne vedrørende alle modeller af varen er denne margen lig med:

25/225 x 100 = 11,1%

Model B, for hvilken der ikke var konstateret nogen dumping, bliver således ligesom model A pålagt en antidumpingtold.

165. Anvendelsen af metoden med nulstilling kan således fordreje ikke alene dumpingmargenens størrelse, men også for en bestemt model lade fremstå en dumpingpraksis, som ikke forekommer.

166. Jeg bemærker i øvrigt, at i henhold til artikel 2, stk. 10 og 11, i grundforordningen og artikel 2.4 i antidumpingaftalen skal sammenligningen være »rimelig«. I artikel 2.4.2 i samme aftale betones det ligeledes, at den normale værdi beregnet som et vejet gennemsnit skal sammenlignes med »det vejede gennemsnit af priserne for allesammenlignelige eksporttransaktioner« ( ).

167. Ved at nulstille de negative dumpingmargener, som er konstateret for visse modeller, har undersøgelsesmyndighederne ikke fastslået en dumpingmargen for varen som helhed på grundlag af en sammenligning mellem den normale værdi beregnet som et vejet gennemsnit og det vejede gennemsnit af priserne for alle sammenlignelige eksporttransaktioner, dvs. alle de transaktioner, der vedrører alle modellerne af den af undersøgelsen omfattede vare. Endvidere forekommer en sådan sammenligning mig ikke »rimelig« i den forstand, hvori udtrykket anvendes i ovennævnte bestemmelser.

168. Rådet hævder i sit indlæg ( ), at anvendelsen af nulstilling afhængigt af den enkelte model har givet fællesskabsmyndighederne mulighed for en korrekt behandling af de tilfælde, hvor eksportørerne målrettede dumpingen mod visse typer eller modeller af den af undersøgelsen omfattede vare. Hvis det havde været tilfældet, mener jeg, at fællesskabsmyndighederne skulle have defineret denne vare snævrere.

169. Den omstændighed, at visse transaktioner resulterer i en negativ margen, betyder i øvrigt ikke i sig selv nødvendigvis, at de er genstand for en målrettet dumping.

170. Under disse omstændigheder er jeg tilbøjelig til at mene, at ved at nulstille de negative dumpingmargener, der er konstateret for visse modeller af sengelinned, har fællesskabsinstitutionerne ikke fastsat dumpingmargenen for sengelinned af bomuld med oprindelse i Indien, Egypten og Pakistan korrekt.

3. Konstatering af skade

171. Den forelæggende ret anmoder endelig Domstolen om at vurdere gyldigheden af den omtvistede forordning i forhold til grundforordningens artikel 3, stk. 5, og antidumpingaftalens artikel 3.4, idet der i forordningen ved bedømmelsen af skaden er taget hensyn til oplysninger om producenter, der ikke er omfattet af definitionen af begrebet en erhvervsgren i Fællesskabet. Fællesskabsmyndighederne kritiseres desuden for, at de ikke har vurderet alle de relevante faktorer, der har virkninger for denne erhvervsgrens situation.

172. I henhold til grundforordningens artikel 1, stk. 1, er det ikke tilstrækkeligt, at der er tale om en dumpingvare, for, at der kan opkræves en antidumpingtold. Import i Fællesskabet af dumpingvaren skal desuden forvolde væsentlig skade eller en trussel om væsentlig skade for en fællesskabserhvervsgren ( ) eller væsentlig forsinkelse i forbindelse med oprettelsen af en sådan erhvervsgren ( ).

173. I henhold til grundforordningens artikel 3, stk. 2, skal en konstatering af, om der foreligger skade, baseres på positivt bevismateriale og indebære en objektiv undersøgelse af bl.a. dumpingimportens virkninger for den pågældende erhvervsgren i Fællesskabet.

174. Denne undersøgelse indebærer ifølge grundforordningens artikel 3, stk. 5, en vurdering af alle relevante økonomiske faktorer og forhold, der har indflydelse på den pågældende erhvervsgrens situation ( ), og på de priser, der anvendes i Fællesskabet ( ).

175. Jeg skal bemærke, at den sidstnævnte bestemmelse svarer til de forpligtelser, der følger af artikel 3.4 i antidumpingaftalen ( ).

176. For det første skal det undersøges, om fællesskabsmyndighederne har anlagt et åbenbart urigtigt skøn, der har medført en fejlagtig vurdering af, om der foreligger en skade, ved at tage hensyn til oplysninger vedrørende virksomheder, der ikke er omfattet af definitionen af begrebet fællesskabserhvervsgren.

177. I den foreliggende sag er fællesskabserhvervsgrenen i henhold til artikel 4, stk. 1, i grundforordningen defineret som de 35 selskaber, der har samarbejdet om undersøgelsen og repræsenterer en betydelig del af den samlede fællesskabsproduktion af sengelinned af bomuld i undersøgelsesperioden ( ).

178. I overensstemmelse med grundforordningens artikel 17, stk. 1 ( ), besluttede fællesskabsmyndighederne at sammensætte en stikprøve på 17 producenter, som var repræsentative for erhvervsgrenen i Fællesskabet ( ).

179. Det fremgår af 62. betragtning til den midlertidige forordning, at oplysninger med henblik på undersøgelse af den skade, der var påført erhvervsgrenen i Fællesskabet, ikke alene er analyseret på niveauet for fællesskabserhvervsgrenen og navnlig ikke på niveauet for fællesskabsproducenter i stikprøven. Analysen drejede sig ligeledes om oplysninger vedrørende hele Fællesskabet. Disse oplysninger indhentedes fra anerkendte erhvervskilder (bl.a. Eurocoton) og vedrørte udviklingen i Fællesskabet af produktion, forbrug, import, eksport og markedsandel.

180. På grundlag af analysen af alle disse oplysninger konstaterede Kommissionen i forbindelse med indførelsen af den midlertidige antidumpingtold, at det mønster, der var konstateret for Fællesskabet som helhed, ikke svarede til mønsteret for de 35 producenter i fællesskabserhvervsgrenen. Kommissionen fastslog, at fællesskabserhvervsgrenen kun bestod af selskaber, der eksisterede på dagen for indgivelsen af klagen, og at der således ikke var taget hensyn til situationen for de virksomheder, som havde nedlukket deres produktion i vurderingsperioden (dvs. på tidspunktet for indgivelsen af klagen) ( ).

181. Under den administrative procedure gjorde eksportørerne gældende, at oplysningerne vedrørende de selskaber, der ikke er omfattet af definitionen af begrebet fællesskabserhvervsgrenen, ikke kunne anvendes med henblik på konstateringen af en skade.

182. Efter denne indvending præciserede Rådet på detaljeret vis Kommissionens vurdering. Selv om det anerkendte, at vurderingen af den økonomiske situation for den klagende erhvervsgren normalt bygger på en analyse af fællesskabserhvervsgrenen, skal der efter Rådets mening også tages hensyn til den omhandlede erhvervsgrens struktur og karakter ( ).

183. I nærværende sag gjorde oplysningerne vedrørende Fællesskabet det muligt at karakterisere erhvervsgrenen ved tilstedeværelsen af og en stærk konkurrence mellem et stort antal erhvervsdrivende. Rådet mente derfor, at virkningerne af den pågældende import formodentlig havde medført, at erhvervsdrivende var forsvundet i undersøgelsesperioden. Rådet ønskede derfor ikke at begrænse vurderingen af skaden til kun at omfatte de selskaber, der stadig var virksomme ved slutningen af vurderingsperioden, og som udgjorde fællesskabserhvervsgrenen.

184. Jeg mener ikke, at en sådan analyse i nærværende sag skyldes et åbenbart urigtigt skøn.

185. Der skal ganske vist i medfør af grundforordningens artikel 3, stk. 5, foretages en undersøgelse af en dumpingimports virkninger for den pågældende fællesskabserhvervsgren. Det fremgår imidlertid af ordlyden af samme forordnings artikel 3, stk. 2, at konstateringen af en skade indebærer en objektiv undersøgelse.

186. I nærværende sag ser det ikke ud til, at fællesskabserhvervsgrenen, sådan som den er defineret, gjorde det muligt at afspejle de faktiske markedsvilkår i Fællesskabet. Undersøgelsen af de indhentede oplysninger viser således, at de tendenser, der registreredes på fællesskabsniveau, i visse tilfælde var meget forskellige fra dem, der konstateredes for fællesskabserhvervsgrenen ( ).

187. Under disse omstændigheder og for så objektivt som muligt at fastslå, hvordan undersøgelsen af virkningerne af den pågældende import skulle foregå, mener jeg, at fællesskabsmyndighederne med rette kunne foretage en samlet vurdering af situationen på det berørte marked. En fuldstændig analyse af oplysningerne, herunder oplysningerne vedrørende Fællesskabet som helhed, kan kun styrke gyldigheden af den vurdering, som disse myndigheder skal foretage i henhold til grundforordningens artikel 3.

188. Det fremgår i øvrigt af sagsakterne, at der kun i en vis udstrækning er taget hensyn til oplysningerne vedrørende Fællesskabet ( ). Det ser således ud til, at undersøgelsesresultatet vedrørende en væsentlig skade hovedsagelig bygger på det prismønster, der er konstateret i fællesskabserhvervsgrenen for de selskaber, der indgår i stikprøven. I denne forbindelse skal det påpeges, at udelukkelsen af de omtvistede oplysninger, inden for rammerne af forordning nr. 1644/2001, ikke har haft nogen virkning på konstateringen af en væsentlig skade ( ).

189. På denne baggrund kan man ikke kvalificere fællesskabsmyndighedernes bedømmelse, hvorefter det ved undersøgelsen af den skade, der var forvoldt erhvervsgrenen i Fællesskabet, var relevant at tage hensyn til oplysningerne vedrørende hele fællesskabsproduktionen, som åbenbart urigtig.

190. For det andet må man rejse det spørgsmål, om fællesskabsmyndighederne har anlagt et åbenbart urigtigt skøn ved ikke at vurdere alle de relevante faktorer, der har en indvirkning på situationen for fællesskabserhvervsgrenen, og som er opregnet i grundforordningens artikel 3, stk. 5, og antidumpingaftalens artikel 3.4.

191. I nærværende sag har fællesskabsmyndighederne for at fastslå, om fællesskabsindustrien havde lidt en væsentlig skade, taget hensyn til nogle af de faktorer, der er opregnet i grundforordningens artikel 3, stk. 5, og antidumpingaftalens artikel 3.4. De har bl.a. taget hensyn til forhold vedrørende virksomhedernes produktivitet, såsom rentabilitet og beskæftigelse, og har desuden taget hensyn til prisniveau, salg og markedsandele (i mængde og i værdi) ( ).

192. I modsætning til, hvad sagsøgeren hævder i sit indlæg ( ), mener jeg ikke, at de ovennævnte bestemmelser foreskriver, at alle de opregnede faktorer skal undersøges. Efter min opfattelse tillægger den anvendte ordlyd klart fællesskabsmyndighederne et skøn ved undersøgelsen og vurderingen af disse forhold.

193. For det første kræver disse bestemmelser kun en undersøgelse af de »relevante økonomiske faktorer og forhold, som har indflydelse på situationen [for erhvervsgrenen i Fællesskabet]« ( ).

194. For det andet fremgår det af ordlyden af artikel 3, stk. 5, sidste punktum, i grundforordningen og af artikel 3.4 i antidumpingaftalen, at listen over økonomiske faktorer og forhold »ikke er udtømmende«. Ifølge disse bestemmelser er hverken en eller flere af disse faktorer nødvendigvis udslagsgivende for afgørelsen.

195. Denne liste synes således kun at være vejledende.

196. Efter min mening er fællesskabsmyndighederne i medfør af disse bestemmelser kun forpligtet til at undersøge de faktorer, der kan være relevante for vurderingen af den lidte skade. I nærværende sag har Kommissionen på detaljeret vis anført de skadesfaktorer, der er lagt til grund ( ), og ingen af de berørte parter synes at have gjort indsigelse mod denne vurdering.

197. Med hensyn til undersøgelsen af disse faktorers relevans er der efter min mening tale om en kompleks økonomisk vurdering, hvor fællesskabsinstitutionerne som nævnt har et vidt skøn. De undersøgende myndigheder kunne således med føje mene, at de anvendte elementer allerede var et udslagsgivende og tilstrækkeligt grundlag for afgørelsen.

198. Det må således fastslås, at disse institutioner ved med henblik på undersøgelsen af dumpingimportens virkninger kun at vurdere de relevante faktorer, som har indflydelse på fællesskabserhvervsgrenens situation, ikke har overskredet det skøn, de er tillagt ved vurderingen af komplekse økonomiske situationer.

199. Under disse omstændigheder og på baggrund af det ovenstående må det fastslås, at fællesskabsinstitutionerne ikke har anlagt et åbenbart urigtigt skøn, for det første ved fastsættelsen af produktets beregnede normale værdi og for det andet ved vurderingen af forekomsten og størrelsen af den skade, der var forvoldt fællesskabserhvervsgrenen.

200. Dette resultat gælder ikke kun for importen med oprindelse i Indien, men også for importen med oprindelse i Pakistan.

201. Hvad angår fastsættelsen af samme vares beregnede normale værdi har vi set, at fællesskabsmyndighederne har anvendt samme metode for Indien og Pakistan ( ).

202. Hvad angår konstateringen af en skade har fællesskabsinstitutionerne foretaget en kumulativ undersøgelse af virkningerne på fællesskabserhvervsgrenen af importen med oprindelse i Indien, Egypten og Pakistan ( ). De konklusioner, fællesskabsmyndighederne er nået frem til, gælder således efter min opfattelse ikke alene for importen med oprindelse i Indien, men også for varerne med oprindelse i Pakistan.

203. Derimod mener jeg, at disse myndigheder har handlet på en måde, der er uforenelig med grundforordningens artikel 2, stk. 11, og antidumpingaftalens artikel 2.4.2, idet de i forbindelse med beregningen af dumpingmargenen for den af undersøgelsen omfattede vare har anvendt metoden med nulstilling af de negative dumpingmargener afhængigt af den enkelte model. Retsstridigheden af denne beregningsmetode påvirker gyldigheden af den omtvistede forordnings artikel 1, som fastsætter, at der indføres en endelig antidumpingtold for import til Fællesskabet af sengelinned af bomuld med oprindelse i Indien, Egypten og Pakistan.

204. Af disse grunde må artikel 1 i den omtvistede forordning erklæres ugyldig, for så vidt som Rådet ved fastsættelsen af dumpingmargenen for den i nærværende tvist omhandlede import har anvendt metoden med nulstilling af de negative dumpingmargener afhængigt af den enkelte model.

VI – De efterfølgende forordningers gyldighed

205. Med det andet og det tredje præjudicielle spørgsmål, som bør behandles under ét, anmoder den forelæggende ret i det væsentlige Domstolen om at vurdere gyldigheden af de efterfølgende forordninger i forhold til fællesskabsretten. I disse spørgsmål drejer det sig om, hvorvidt disse efterfølgende forordninger, der ikke indeholder bestemmelser om tilbagebetaling af antidumpingtold, der er opkrævet i henhold til den omtvistede forordning, er uforenelige med dels artikel 1, artikel 7, stk. 1, og artikel 9, stk. 4, i grundforordningen (sammenholdt med artikel 1.7.1 og artikel 9 i antidumpingaftalen), dels med proportionalitetsprincippet, sådan som dette er affattet i artikel 7, stk. 2, og artikel 9, stk. 4, i samme forordning.

206. Mens artikel 7 i grundforordningen som tidligere nævnt indeholder bestemmelse om, under hvilke betingelser Kommissionen kan indføre en midlertidig antidumpingtold, angives i artikel 9 i denne forordning betingelserne for indførelse af en endelig told.

207. I henhold til artikel 7, stk. 1, og artikel 9, stk. 4, i grundforordningen kan en sådan told kun indføres, hvis en indledende undersøgelse (midlertidig told) eller en endelig konstatering (endelig told) fastslår forekomsten af en dumping og en skade som følge heraf for en erhvervsgren i Fællesskabet, og hvis det af hensyn til Fællesskabets interesser er nødvendigt at gribe ind for at hindre, at der forvoldes en sådan skade.

208. I henhold til artikel 7, stk. 2, og artikel 9, stk. 4, sidste punktum, i grundforordningen må antidumpingtolden ikke være højere end den fastsatte dumpingmargen, men bør være lavere end denne margen, hvis en sådan lavere told vil være tilstrækkelig til at afhjælpe den skade, der er påført den pågældende erhvervsgren i Fællesskabet.

209. Disse bestemmelser har i det væsentlige gennemført ordlyden af artikel 7.1, 7.2 og 9.1. i antidumpingaftalen.

210. Sagsøgeren har i sit indlæg ( ) hævdet, at Rådet i forordning nr. 1644/2001 har konstateret et lavere dumpingniveau for importen med oprindelse i Indien. Sagsøgeren hævder ligeledes, at Rådet i forordning nr. 160/2002 har fastslået, at der ikke er tale om dumping i forbindelse med importen med oprindelse i Pakistan. Ifølge sagsøgeren var de ved grundforordningen krævede betingelser derfor ikke opfyldt ved indførelsen af en endelig antidumpingtold i forbindelse med den omtvistede forordning. Ikea mener derfor, at fællesskabsmyndighederne burde have tillagt disse forordninger tilbagevirkende kraft og foreskrevet tilbagebetaling af den antidumpingtold, der var betalt i medfør af den omtvistede forordning. I mangel af en sådan tilbagebetaling hævder Ikea, at de efterfølgende forordninger tilsidesætter proportionalitetsprincippet, for så vidt som fællesskabserhvervsgrenen har nydt godt af en meget større beskyttelse end nødvendigt.

211. Det skal således undersøges, om fællesskabsmyndighederne ved ikke at foreskrive tilbagebetaling af de beløb, der er betalt i henhold til den omtvistede forordning, har handlet på en måde, der er uforenelig med de relevante bestemmelser i grundforordningen og antidumpingaftalen. Med henblik herpå vil jeg sondre mellem på den ene side forordning nr. 1644/2001 og nr. 160/2002 og på den anden side forordning nr. 696/2002, idet de er vedtaget på forskelligt retsgrundlag.

A – Gyldigheden af forordning nr. 1644/2001 og nr. 160/2002

212. Forordning nr. 1644/2001 og nr. 160/2002 blev vedtaget på grundlag af forordning nr. 1515/2001. Sidstnævnte forordning giver som nævnt Fællesskabet mulighed for at bringe en foranstaltning truffet i grundforordningen i overensstemmelse med DSB’s henstillinger og afgørelser vedrørende antidumpingforanstaltninger.

213. Forordning nr. 1644/2001 ændrer som nævnt på grundlag af DSB’s henstillinger undersøgelsesresultaterne vedrørende importen med oprindelse i Indien som anført i den omtvistede forordning. I lyset af denne fornyede vurdering konstaterede Rådet, at der forekom mindre dumping for denne import, og ændrede følgelig den antidumpingtoldsats, der var indført ved den omtvistede forordning.

214. Med hensyn til forordning nr. 160/2002 afslutter den proceduren vedrørende importen med oprindelse i Pakistan, da den nye beregning viste, at der ikke forekom dumping for eksporten af den berørte vare fra nogen af de pakistanske virksomheder.

215. Ingen af disse to forordninger indeholder bestemmelser om tilbagebetaling af antidumpingtold betalt i henhold til den omtvistede forordning. I modsætning til sagsøgeren mener jeg imidlertid ikke, at fællesskabsinstitutionerne i nærværende sag var forpligtet til at foreskrive en sådan tilbagebetaling.

216. Artikel 3 i forordning nr. 1515/2001 bestemmer udtrykkeligt, at »[e]ventuelle foranstaltninger, der træffes i henhold til denne forordning, får virkning fra datoen for deres ikrafttrædelse og tjener ikke som grundlag for tilbagebetaling af told, der er opkrævet før denne dato, medmindre andet fastsættes« ( ). Som det hedder i sjette betragtning til denne forordning, er grunden hertil, at henstillinger og afgørelser vedtaget af DSB kun har eventuel fremtidig virkning. I henhold til forståelsen kræves det kun, at det pågældende medlem efterkommer disse henstillinger og afgørelser enten omgående eller inden for en rimelig frist ( ).

217. Rådet var således kun forpligtet til i henhold til overenskomsten om oprettelse af WTO at bringe den omtvistede forordning i overensstemmelse med DSB’s undersøgelsesresultater. Det var således på ingen måde forpligtet til at tillægge den ændrede beregning af antidumpingtolden for importen med oprindelse i Indien og Pakistan tilbagevirkende kraft.

B – Gyldigheden af forordning nr. 696/2002

218. I modsætning til forordning nr. 1644/2001 og nr. 160/2002 er forordning nr. 696/2002 ikke vedtaget med henblik på at ændre den omtvistede forordning i forhold til DSB’s henstillinger og afgørelser. Denne forordning bekræfter blot den endelige antidumpingtold, der blev indført på importen fra Indien, som ændret ved forordning nr. 1644/2001. Denne fornyede vurdering med hjemmel i artikel 11, stk. 3, i grundforordningen havde kun til formål at tilpasse, med henblik på fremtiden, den antidumpingtold, der var indført på importen af sengelinned efter ophævelsen af foranstaltningerne vedrørende importen fra Pakistan og udløbet af foranstaltningerne vedrørende importen fra Egypten ( ).

219. Jeg mener herefter, at fællesskabsmyndighederne ikke har handlet på en måde, der er uforenelig med de relevante bestemmelser i grundforordningen og antidumpingaftalen, ved ikke i de efterfølgende forordninger at foreskrive tilbagebetaling af den antidumpingtold, der var betalt i henhold til den omtvistede forordning.

VII – Følgerne af den omtvistede forordnings ugyldighed

220. Med det femte spørgsmål anmoder den forelæggende ret i det væsentlige Domstolen om at oplyse, hvordan en eventuel tilbagebetaling af den antidumpingtold, der er betalt i henhold til den omtvistede forordning, skal ske.

221. Hvad angår fastsættelsen af størrelsen af den antidumpingtold, der skal tilbagebetales, mener jeg, at det drejer sig om en opgave, der påhviler de kompetente institutioner i Fællesskabet i medfør af artikel 233 EF. De skal således i henhold til fast retspraksis træffe de nødvendige foranstaltninger til opfyldelse af en præjudiciel dom ( ).

222. Da jeg har fastslået, at artikel 1 i den omtvistede forordning er ugyldig, for så vidt som den anvender en fejlagtig metode til beregning af dumpingmargenen, mener jeg, at de kompetente fællesskabsmyndigheder bør revurdere den omtvistede forordning og på basis af de oplysninger, der er indhentet under den oprindelige undersøgelse, foretage en ny beregning af dumpingmargenen for importen med oprindelse i Indien, Egypten og Pakistan.

223. Hvis det fastslås, at den faktiske dumpingmargen, på grundlag af hvilken den endelige told er opkrævet, elimineres eller reduceres til et lavere niveau end niveauet for den betalte antidumpingtold, påhviler det de kompetente myndigheder at ændre antidumpingtoldsatsen, der er indført ved den omtvistede forordning, i overensstemmelse hermed, og at meddele beløbet for den antidumpingtold, der skal tilbagebetales, til den kompetente nationale myndighed.

224. For så vidt angår de personer, der kan opnå tilbagebetaling, mener jeg, at enhver importør, der har betalt told i henhold til den omtvistede forordning, skal kunne indgive en anmodning om tilbagebetaling i henhold til artikel 11, stk. 8, i grundforordningen, hvis det godtgøres, at antidumpingtolden ikke lovligt skyldtes på tidspunktet for betalingen.

225. Artikel 11 i grundforordningen, der har overskriften »Varighed, genoptagelse af undersøgelser og tilbagebetaling«, bestemmer i stk. 8, at »en importør kan anmode om tilbagebetaling af told, der er opkrævet, når det påvises, at den dumpingmargen, på grundlag af hvilken tolden er betalt, er blevet elimineret eller reduceret til et niveau, der er lavere end den gældende toldsats«.

226. Efter min opfattelse er anvendelsesområdet for denne bestemmelse ikke begrænset til kun at omfatte procedurer til genoptagelse af undersøgelser, som Kommissionen indleder i medfør af nævnte forordnings artikel 11, stk. 2-7. En sådan bestemmelse bør efter min opfattelse ligeledes kunne omfatte de tilfælde, hvor det som følge af en dom afsagt af Domstolen, der fastslår, at den anvendte metode til beregning af dumpingmargenen er ugyldig, konstateres, at denne margen er blevet elimineret eller reduceret til et lavere niveau.

VIII – Forslag til afgørelse

227. På baggrund af det ovenstående foreslår jeg, at Domstolen besvarer de spørgsmål, der er forelagt af High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division, således:

»1) Artikel 1 i Rådets forordning (EF) nr. 2398/97 af 28. november 1997 om indførelse af en endelig antidumpingtold på importen af sengelinned af bomuld med oprindelse i Egypten, Indien og Pakistan er ugyldig, for så vidt som Rådet ved fastsættelsen af dumpingmargenen for den af undersøgelsen omfattede vare har anvendt metoden med nulstilling af de negative dumpingmargener afhængigt af den enkelte model.

2) Det tilkommer de kompetente institutioner i Det Europæiske Fællesskab at træffe de nødvendige foranstaltninger til opfyldelse af nærværende præjudicielle dom.

3) De importører, der har betalt told i henhold til forordning nr. 2398/97, kan indgive en anmodning om tilbagebetaling i henhold til artikel 11, stk. 8, i Rådets forordning (EF) nr. 384/96 af 22. december 1995 om beskyttelse mod dumpingimport fra lande, der ikke er medlemmer af Det Europæiske Fællesskab.«