Forslag til afgørelse fra generaladvokat Darmon fremsat den 7. juli 1987. - BAYER AG OG MASCHINENFABRIK HENNECKE GMBH MOD HEINZ SUELLHOEFER. - ANMODNING OM PRAEJUDICIEL AFGOERELSE INDGIVET AF BUNDESGERICHTSHOF. - FORTOLKNING AF EOEF - TRAKTATENS ARTIKLER 30 OG 85 - LOVLIGHEDEN AF EN KLAUSUL I EN LICENSAFTALE, HVOREFTER VISSE INDUSTRIELLE EJENDOMSRETTIGHEDER IKKE MAA ANFAEGTES. - SAG 65/86.



Samling af Afgørelser 1988 side 05249



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hoeje Domstol .

1 . Er det forhold, at der i en licensaftale er indsat en klausul, hvorefter licenstageren forpligter sig til ikke at angribe de identiske industrielle ejendomsrettigheder, som er meddelt ham i flere medlemsstater, forenelig med Traktatens artikler 30 ff . og 85? Bundesgerichtshof har hermed forelagt Domstolen spoergsmaalet om den principielle gyldighed af en ikke-angrebsklausul i forhold til faellesskabsretten . De vaesentligste elementer i hovedsagen er i korthed foelgende :

2 . Suellhoefer var indehaver af et tysk patent - og brugsmoenster anmeldt i 1965 vedroerende en produktionsproces og en indretning til fremstilling af polyurethanplader . Disse rettigheder er allerede ophoert . Selskabet Hennecke fremstiller anlaeg til produktion af plader af den ovenfor naevnte type . Selskabet Bayer, eneaktionaer i det naevnte selskab siden 1968, leverer de noedvendige raastoffer til fremstillingen af disse plader .

3 . I 1967 kom det til en retssag imellem Suellhoefer og selskabet Hennecke vedroerende brugsmoensterets gyldighed . En af Bayer formuleret mindelig ordning blev indgaaet den 9 . april 1968 til afslutning af striden . Det vaesentlige indhold heri er foelgende :

- Suellhoefer meddeler Bayer og Hennecke en vederlagsfri ikke-eksklusiv ret til udnyttelse af brugsmoensteret og det tyske patent og meddeler mod vederlag en ret til at udnytte de hertil svarende udenlandske industrielle ejendomsrettigheder;

- Hennecke og Bayer forpligter sig til at haeve den anlagte sag vedroerende slettelse af patentet og afstaa fra ethvert direkte eller indirekte angreb mod naevnte industrielle ejendomsrettigheder;

- Bayer meddeler Suellhoefer en ikke-ekslusiv licens mod vederlag til udnyttelse af dets eget patent til fremstilling af skumstofplader;

- Endelig giver Bayer afkald paa at goere tidligere overtraedelser af denne industrielle ejendomsrettighed gaeldende over for Suellhoefer og dennes kunder .

Efterfoelgende anlagde Suellhoefer den 26 . maj 1975 et annullationssoegsmaal imod denne ordning paa grund af svig, hvorom der blev afsagt en foerste instans kendelse den 11 . november 1982 . I en appelsag vedroerende denne afgoerelse fandt Oberlandsgericht Duesseldorf, at ikke-angrebsklausulen var ugyldig i henhold til Traktatens artikel 85, stk . 1 og 2, og kendte som foelge heraf hele aftalen ugyldig i medfoer af artikel 139 i den tyske civillov . Selskaberne Bayer og Hennecke ankede denne afgoerelse til Bundesgerichtshof, som herefter har forelagt det praejudicielle spoergsmaal .

4 . Spoergsmaalet om klausulens gyldighed i forhold til Traktatens artikler 30 ff . kraever ingen lange udredninger . De industrielle ejendomsrettigheder omfattes nemlig af disse regler, saafremt deres udoevelse efter national ret medfoerer indfoersels - eller udfoerselsbegraensninger . Den omhandlede klausul vedroerer imidlertid ikke udoevelsen af patentet, men forbyder licenstagerne at angribe denne rettighed . Den er i oevrigt ikke af en saadan karakter, at den i sig selv udgoer en hindring for samhandelen i Faellesskabet . Sidst og ikke mindst kan den, da det drejer sig om en privat ordning, ikke sidestilles med en statslig foranstaltning, som Traktatens artikel 30 udtrykkelig sigter paa . Betingelserne for at anvende denne artikel paa naervaerende klausul er derfor ikke opfyldt .

5 . Jeg skal derfor koncentrere mig om det vaesentlige i Bundesgerichtshof' s spoergsmaal : en ikke-angrebsklausuls forenelighed med Traktatens artikel 85, stk . 1 .

6 . Indledningsvis skal jeg praecisere, at den omstaendighed, at de industrielle ejendomsrettigheder er tildelt licensgiveren i en raekke medlemsstater, efter min opfattelse er uden betydning for bestemmelsen af aftalens konkurrencebegraensende karakter . Der er her alene tale om en oplysning, som, saafremt den blev alvorligt bestridt, kunne tjene til at fjerne enhver tvivl om, i hvilket omfang en paavirkning af konkurrencen som foelge af aftalen var relevant for Faellesskabet .

7 . Som Domstolen har udtalt i Windsurfing-dommen ( 1 ) henhoerer ikke-angrebsklausulen

"aabenbart ikke under patentens saerlige genstand, der ikke kan fortolkes saaledes, at det ogsaa sikrer beskyttelse mod soegsmaal, hvorunder gyldigheden af patent anfaegtes ...".

En saadan klausul udstraekker patentets monopol men er ikke en almindelig konsekvens af patentets udnyttelse . Licenstageren kan i denne henseende ikke forbedre sin konkurrencemaessige stilling, eftersom han har forpligtet sig til ikke at anfaegte patentet og saaledes i givet fald ikke kan frigoere sig fra de forpligtelser, som aftalen paalaegger ham . Derudover er der risiko for, at klausulen cementerer et patent, som er uretmaessigt tildelt . Ganske vist er aftalernes relative virkning ikke til hinder for, at tredjemaend anlaegger annullationssoegsmaal, men licenstageren er under alle omstaendigheder den "bedste advokat ": ved sin udnyttelsen af patentet kender han nemlig noejagtigt de tekniske retlige mangler, paa grundlag af hvilket patentens gyldighed kan angribes ( 2 ). Klausulen formindsker konkret chancerne "ultra partes" for at et "tvivlsomt patent" ophaeves . Domstolens Windsurfing-dom var meget klar paa dette punkt :

"... idet det er i den offentlige interesse at fjerne enhver hindring for den oekonomiske aktivitet, der kan opstaa, naar der med urette meddeles et patent ." ( 3 )

8 . Ud fra Domstolens generelle formulering er det vanskeligt ikke at udlede, at der bestaar en formodning for uforenelighed med artikel 85, stk . 1 . Det er utvivlsomt den i almindelighed konkurrencebegraensende karakter, som har foert til, at ikke-angrebsklausulen er opfoert paa den "sorte liste" i artikel 3 i forordning nr . 2349/84, og dermed udelukket fra de gruppeundtagelser, som er naevnt i denne forordnings artikel 1 .

9 . Kan denne konkurrencebegraensning opvejes af andre principielle betragtninger? Den tyske ret anerkender klausulens lovlighed aabenbart for at undgaa, at en licenstager anvender de oplysninger, som han har fra sit kendskab til patentet ( 4 ). Jeg har allerede antydet, at denne priviligerede stilling tvaertimod giver den vaesentlige fordel, at man paa den mest effektive maade kan konstatere, at patenter er meddelt med urette . "Estoppel"-teorien, hvorefter den, som har opnaaet en ret, ikke kan anfaegte den, er forladt i amerikansk ret efter Lear/Adkins-dommen ( 5 ), hvis praemisser ( 6 ) understreger noedvendigheden af, at anfaegtelsesmuligheden sikres .

10 . Hvis man ud fra patenthaverens synsvinkel undersoeger, hvilke praktiske interesser der kan vaere forbundet med en klausul udover det tilfaelde, hvor den forhindrer angreb paa en "tvivlsom" rettighed, maa det konstateres, at de forekommer paafaldende begraensede . En sag imod et aabenbart "solidt" patent vil normalt foere til en frifindelse, eventuelt suppleret med en domfaeldelse for unoedige retstraette, som vil sanktionere licenstagerens dumdristighed . Ganske vist kan der forekomme visse situationer, hvor en ikke-angrebsklausul, uanset at den falder ind under anvendelsesomraadet for artikel 85, stk . 1, konkret kan undtages i henhold til stk . 3 . Det kan vaere tilfaeldet med aftaler, hvor virksomheder indenfor den avancerede teknologi, undertiden med faa menneskelige og oekonomiske ressourcer oensker at imoedegaa staerke licenstageres strategier med idelige retslige angreb . Under hensyn til de omhandlede virksomheders erhvervsomraade kan de hensigtsmaessigt soege Kommissionen om en undtagelse .

11 . Jeg kan derimod ikke tilslutte mig Kommissionens forslag om, at Domstolen skal anerkende klausulens forenelighed med artikel 85, stk . 1, naar de fire nedenstaaende betingelser alle er opfyldt samtidig :

- en klausul optaget i en aftale, som bringer en strid for de nationale domstole til ophoer,

- at der ikke er andre konkurrencebegraensende klausuler,

- klasulen alene vedroerte den omtvistede rettighed,

- der er tale om en rettighed, som aabenbart ikke kan annulleres .

Jeg skal alene behandle foerste og sidste kriterium . For det foerste vil man, hvis man giver en saerstilling til aftaler, som bringer en retstvist til ophoer, kunne fremkalde en fiktiv tvist, som har til formaal at indgaa en aftale, som normalt er forbudt . Det ville derfor vaere noedvendigt i hvert enkelt tilfaelde at undersoege, om tvisten er reel . Saadan en konsekvens er paa grund af sin kompleksitet vanskelig forenelig med kravene om retssikkerhed . I oevrigt er det svaert at se hjemmelen for en saerstilling af en saadan aftale, som, i lighed med andre aftaler, er en privat handling . Kriteriet vedroerende rettighedens "holdbarhed" forekommer mig principielt interessant, eftersom det begraenser gyldigheden af klausulen til de tilfaelde, hvor det er udelukket, at en "tvivlsom" rettighed kan bestaa evigt . Kriteriets anvendelse vedroerer imidlertid alvorlige ulemper, idet den herfor forudsatte vurdering senere foerer til en retslig proevelse, som strider imod den forligsmaessige fremgangsmaade, der foerte til tvistens mindelige ordning . Endvidere er denne betingelse i hoej grad i modstrid med den foregaaende . Hvis patenthaveren nemlig gaar ind paa en mindelig ordning, og dermed i et vist omfang imoedekommer en del af sin modparts krav, er det sandsynligt, at hans rettighed ikke i almindelighed er saa ubestridelig, som det kraeves i dette tilfaelde .

12 . Den af Kommissionen foreslaaede undtagelse forekommer mig saaledes at indebaere reelle praktiske og teoretiske usikkerhedsmomenter . Da der skal gives en hensigtsmaessig fortolkning til brug for hovedsagen, skal jeg for mit vedkommende i lyset af Domstolens praksis praecisere raekkevidden af angrebsklausulens principielle uforenelighed .

13 . I Domstolens dom Remia ( 7 ) fastsloges foelgende vedroerende ikke-konkurrenceklausuler, som er optaget i en aftale om virksomheders ophoer :

"For at afgoere, om klausulerne falder ind under forbudet i artikel 85, stk . 1, maa det undersoeges, hvorledes konkurrenceforholdene ville vaere uden dem ."

Domstolen har ligeledes udtalt, at disse klausuler har ( 8 )

"... i princippet den fordel, at de sikrer, at overdragelsen bliver mulig og effektiv . Ved selve den omstaendighed bidrager de til at styrke konkurrencen ved en foroegelse af antallet af virksomheder paa det paagaeldende marked ".

Domstolen har altsaa ikke fundet, at den anti-konkurrencemaessige karakter, som er knyttet til karakteren af disse klausuler, er til hinder for at efterproeve de positive virkninger, som de konkret kan have for konkurrencen .

14 . I Domstolens dom Pronuptia ( 9 ) fastsloges ioevrigt, at

"... spoergsmaalet om, hvorvidt franchise-aftaler vedroerende distribution er forenelige med artikel 85, stk . 1, kan ikke bedoemmes abstrakt, men maa bero paa de bestemmelser, aftalerne indeholder ".

Og Domstolen gennemgik klausulernes virkning i relation til aftalen og mulige konkurrencebegraensninger .

15 . At forbyde en saadan fremgangsmaade under hensyn til den normalt konkurrencebegraensende karakter af en ikke-angrebsklausul ville vaere en formalisme, som ville stride imod maalsaetningerne i Traktaten, som med generaladvokat Roemer' s ord,

"kun forbyder, hvad der kan vaere skadeligt for dens principper" ( 10 ).

16 . Indebaerer klausulens almindeligvis konkurrencebegraensende karakter og dens tilstedevaerelse paa den "sorte liste" i artikel 3 i forordning nr . 2349/84, at formodningen om uforenelighed bliver uomstoedelig? Det mener jeg ikke, og uden at goere Kommissionens bevaeggrunde til mine tilslutter jeg mig her den nuvaerende holdning i Kommissionen, som tilsyneladende finder, at kan vaere undtaget af artikel 85, stk . 1, hvilket den allerede har gjort i sin afgoerelse Raymond-Nagoya efter en gennemgang af de konkrete virkninger af klausulen i forhold til den paagaeldende aftales oekonomiske sammenhaeng ( 11 ).

17 . Der er derfor ingen grund til, at der skulle gaelde forbud imod en ikke-angrebsklausul, som er vaesentlig for ligevaegten i en aftale, hvis virkninger konkret viser sig ikke at vaere konkurrencebegraensende men snarere konkurrencefremmende . I det tilfaelde, hvor licenstagerne er stillet, som var der intet patent, finder jeg det, under hensyn til, at licensen var vederlagsfri, svaert a priori at se, hvori der kan bestaa en kraenkelse af konkurrencen . Ligesom en ikke-konkurrenceklausul kan vaere forenelig med artikel 85, stk . 1, hvis den sikrer, at en virksomheds overdragelse bliver effektiv, kan en ikke-angrebsklausul falde udenfor denne bestemmelse, naar den er afgoerende for ligevaegten i en aftale, som hverken har til formaal eller til foelge at hindre, begraense eller fordreje konkurrencen .

18 . I det foreliggende tilfaelde kan den forelaeggende retsinstans efter en vurdering af den samlede aftale og herunder af den faktiske raekkevidde af den mod vederlag meddelte licens for udlandet, altsaa naa til det resultat, at den omhandlede klausul falder udenfor anvendelsesomraadet for artikel 85, stk . 1 . Paa et saadant omraade boer man nemlig frem for automatisk at anvende de regler, som ikke tager hensyn til konkurrencens frie spil i det konkrete tilfaelde, foretraekke, at der under domstolskontrol tages hensyn hertil for at sikre overholdelsen af Traktatens maalsaetninger .

19 . Paa dette grundlag foreslaar jeg, at Domstolen kender foelgende for ret :

"Optagelsen i en licensaftale af en klausul, hvorved licenstageren forpligter sig til ikke at angribe de i licens givne tekniske industrielle ejendomsrettigheder :

- henhoerer ikke under anvendelsesomraadet for Traktatens artikler 30 ff .;

- er i almindelighed uforenelig med Traktatens artikel 85, stk . 1 .

En saadan klausul kan imidlertid falde udenfor denne artikels anvendelsesomraade, saafremt dens eksistens viser sig afgoerende for ligevaegten i licensaftalen, hvis formaal eller foelger ikke i det konkrete tilfaelde indebaerer en begraensning af konkurrencen ."

(*) Oversat fra fransk .

( 1 ) Sag 193/83, dom af 25 . februar 1986, Sml . s . 611, praemis 92 .

( 2 ) Se dom af 16 . juni 1968, Lear-Adkins, US Supreme Court Reports 23 LEd2d, praemis 12, hvor foelgende anfoeres :

"licensees may be often the only individuals with enough economic incentive to challenge the patentability of an inventor' s discovery ."

( 3 ) Sag 193/83, naevnt ovenfor, praemis 92 .

( 4 ) Alexander : Brevets d' invention et règles de concurrence du Traité CEE, Bruxelles, 1971, s . 117, nr . 48 .

( 5 ) Naevnt ovenfor under punkt 2 .

( 6 ) Jfr . saerlig afgoerelsens praemisser 11 og 12 .

( 7 ) Sag 42/84, dom af 11 . juli 1985, Sml . s . 2545, praemis 18 .

( 8 ) Ovennaevnte dom, praemis 19 .

( 9 ) Sag 161/84, dom af 28 . januar 1986, Sml . s . 353, praemis 14 .

( 10 ) Sag 56/65, Société Technique Minière ( LTM ), dom af 30 . juni 1966, Sml . 1965-1968, s . 211; forslag til afgoerelse, s . 219, 225 .

( 11 ) Kommissionens afgoerelse 72/238/EOEF af 9 . juni 1972 ( JO L 143 af 23.6.1972, s . 39 ).