ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Domstolens kendelse (Femte Afdeling) af 29. september 2016 – Investigación y Desarrollo en Soluciones y Servicios IT mod Kommissionen

(Sag C-102/14 P) ( *1 )

»Appel — artikel 181 i Domstolens procesreglement — aftaler om Unionens finansielle støtte til projekter inden for området for forskning og udvikling — revisionsrapport, der identificerer uregelmæssigheder — afgørelse om inddrivelse af forskud, der er udbetalt af Europa-Kommissionen — annullationssøgsmål — afgørelse om at suspendere betalinger — søgsmål om ansvar uden for kontraktforhold — afgørelse om ikke at indgå en konvention — erstatningssøgsmål — afvisning«

1. Annullationssøgsmål — søgsmål, som reelt vedrører en tvist af kontraktmæssig karakter — annullation af en af Kommissionen udstedt debetnota — manglende kompetence for Unionens retsinstanser — afvisning (art. 263 TEUF og 299 TEUF) (jf. præmis 55, 58 og 59)

2. Grundlæggende rettigheder — ret til en effektiv domstolsbeskyttelse — grænser — overholdelse af betingelserne for en sags antagelse til realitetsbehandling (art. 6, stk. 1, tredje afsnit, TEU; Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 47, stk. 1, og art. 52, stk. 7) (jf. præmis 63)

3. Appel — anbringender — Rettens kendelse, hvorved et annullationssøgsmål afvises — anbringender, påberåbt til støtte for appellen, som vedrører realiteten — klart ugrundede anbringender (art. 256 TEUF; Domstolens procesreglement, art. 181) (jf. præmis 70, 71 og 91)

4. Erstatningssøgsmål — selvstændigt i forhold til annullationssøgsmål — søgsmål, hvorved der tilsigtes annullation af en individuel afgørelse, der er blevet endeligt bindende — afvisning (art. 268 TEUF) (jf. præmis 80)

5. Erstatningssøgsmål — Unionens retsinstansers kompetence — grænser — det påberåbte ansvars karakter — domstolsprøvelse — søgsmål, der indebærer en bedømmelse af kontraktlige rettigheder og forpligtelser (art. 340 TEUF) (jf. præmis 98)

6. Retslig procedure — stævning — formkrav — kort fremstilling af søgsmålsgrundene — undersøgelse ex officio [statutten for Domstolen, art. 21; Rettens procesreglement, art. 44, stk. 1, litra c)] (jf. præmis 113)

7. Appel — anbringender — anbringender og argumenter, som blot gentager det for Retten påberåbte — afvisning — anfægtelse af den af Retten foretagne fortolkning eller anvendelse af EU-retten — formaliteten [art. 256, stk. 1, andet afsnit, TEUF; statutten for Domstolen, art. 58, stk. 1; Domstolens procesreglement, art. 168, stk. 1,litra d)] (jf. præmis 117 og 118)

Konklusion

1) Appellen forkastes.

2) Investigación y Desarrollo en Soluciones y Servicios IT SA betaler omkostningerne i forbindelse med appellen.

( *1 ) – EUT C 135 af 5.5.2014
1.

Appel — søgsmålsinteresse — betingelse — appel, der kan medføre en fordel for den part, som har iværksat sagen — spørgsmål om, hvorvidt en anmodning om erstatning af den begrundelse, der udgør et forsvar mod et anbringende, der er fremsat af modparten, kan admitteres (art. 256 TEUF; statutten for Domstolen, art. 56, stk. 2) (jf. præmis 34-36)
1.

Appel — søgsmålsinteresse — betingelse — appel, der kan medføre en fordel for den part, som har iværksat sagen — spørgsmål om, hvorvidt en anmodning om erstatning af den begrundelse, der udgør et forsvar mod et anbringende, der er fremsat af modparten, kan admitteres (art. 256 TEUF; statutten for Domstolen, art. 56, stk. 1) (jf. præmis 34-36)
1.

Appel — søgsmålsinteresse — betingelse — appel, der kan medføre en fordel for den part, som har iværksat sagen — antagelse til realitetsbehandling af en påstand om ændring af en begrundelse, der udgør et forsvar mod et anbringende fremsat af modparten (art. 256 TEUF; statutten for Domstolen, art. 56, stk. 2) (jf. præmis 34-36)
3)

Virkningerne af ugyldighedserklæringen for så vidt angår artikel 4 i og bilag II til afgørelse 2013/448 begrænses tidsmæssigt, således at denne erklæring dels først får virkninger efter en periode på ti måneder regnet fra datoen for afsigelsen af dom Borealis Polyolefine m.fl. (C-191/14, C-192/14, C-295/14, C-389/14 og C-391/14 – C-393/14, EU:C:2016:311) for at gøre det muligt for Europa-Kommissionen at vedtage de nødvendige foranstaltninger, dels at der ikke på grundlag af de bestemmelser, der erklæres ugyldige, kan rejses tvivl om de foranstaltninger, der vedtages indtil udløbet af denne frist.
Domstolens kendelse (Tiende Afdeling) af 21. juni 2016 –

Aktiv Kapital Portfolio

(Sag C-122/14) ( 1 )

»Præjudiciel forelæggelse — direktiv 93/13/EØF — urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler — betalingspåkravsprocedure — tvangsfuldbyrdelsesprocedure — den nationale rets kompetence til ex officio at erklære et urimeligt kontraktvilkår ugyldigt under fuldbyrdelsen af et betalingspåkrav — effektivitetsprincippet — princippet om retskraft«

1. Præjudicielle spørgsmål — besvarelse, der klart kan udledes af retspraksis — anvendelse af procesreglementets artikel 99 (art. 267 TEUF; Domstolens procesreglement, art. 99) (jf. præmis 22 og 23)

2. Forbrugerbeskyttelse — urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler — direktiv 93/13 — betalingspåkravsprocedure — ikke muligt for den dommer, der skal behandle fuldbyrdelsen af en kendelse om et betalingspåkrav, ex officio at efterprøve om et vilkår, der er indeholdt i en kontrakt, som dommeren skal tage stilling til, og som er indgået mellem en erhvervsdrivende og en forbruger, er urimeligt — ikke tilladt — uforenelighed med effektivitetsprincippet — nævnte kendelse har retskraft — ingen betydning (Rådets direktiv 93/13) (jf. præmis 26-39 samt domkonkl.)

Konklusion

Rådets direktiv 93/13/EØF af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler skal fortolkes således, at det er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, der ikke tillader den dommer, der skal behandle fuldbyrdelsen af en kendelse om et betalingspåkrav, ex officio at efterprøve – selv om vedkommende er i besiddelse af de i denne henseende nødvendige retlige og faktiske omstændigheder – om et vilkår, der er indeholdt i en kontrakt, som er indgået mellem en erhvervsdrivende og en forbruger, og som har givet anledning til denne kendelse, er urimeligt, når den myndighed, der behandler anmodningen om udstedelse af betalingspåkrav, ikke er kompetent til at foretage en sådan efterprøvelse, fordi forbrugeren ikke har gjort indsigelse mod betalingspåkravet.

( 1 ) – EUT C 159 af 26.5.2014.
1.

Retslig procedure — indbringelse af sag for Retten på grundlag af en voldgiftsklausul — kontrakt, der tildeler finansiel EU-støtte til gennemførelsen af et projekt inden for forskning, teknologisk udvikling og demonstration — anmodning om tilbagebetaling af tilskud, som konstateres uretmæssigt udbetalt som følge af uregelmæssigheder — modkrav ledsaget af krav om morarenter — vurdering af, om kravet er berettiget — hensyntagen til ordlyden af den pågældende kontrakt (art. 256, stk. 1, TEUF og art. 272 TEUF) (jf. præmis 40)
21

Under disse omstændigheder har Judecătoria Câmpulung besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Finder bestemmelserne i [direktiv 93/13 og 2008/48] også anvendelse på en kreditaftale indgået den 5. oktober 2006, inden Rumæniens tiltrædelse af Den Europæiske Union, men som fortsat har virkning, eftersom dens bestemmelser er genstand for fuldbyrdelse på nuværende tidspunkt som følge af de senere overdragelser af den fordring, som støttes på aftalen? 2) Hvis det første spørgsmål besvares bekræftende, skal kontraktvilkår såsom kontraktvilkåret om »låntagerens dækning af renter og afdrag«, som vedrører debitorens forsinkede betaling, og kontraktvilkåret om forøgelse af rentesatsen efter et år, efter udløbet af hvilket rentesatsen udgøres af den ved Banca Comercială Românăs sæde bekendtgjorte variable referencerentesats med et tillæg på 1,90 [procentpoint], da anses for urimelige i henhold til [direktiv 93/13]? 3) Er princippet om effektiv domstolsbeskyttelse af borgernes rettigheder i henhold til EU-retten som garanteret af [chartrets] artikel 47 til hinder for en national bestemmelse, såsom artikel 120 i lovdekret nr. 99 [...], der tildeler en bankkreditaftale indgået ved privat dokument og uden fastlæggelse af muligheden for, at kontraktvilkårene i aftalen forhandles med debitoren, karakter af fuldbyrdelsesgrundlag, på baggrund af hvilket fogeden efter en summarisk kontrol og opnåelse af tilladelse til tvangsfuldbyrdelse inden for rammerne af en procedure, som ikke har karakter af et tvistemål, og hvor retten har en begrænset mulighed for at vurdere omfanget af fordringen, kan foretage tvangsfuldbyrdelse i debitorens aktiver? 4) Skal [direktiv 93/13] fortolkes således, at [det] er til hinder for, at en national bestemmelse, såsom artikel 372 ff. i den tidligere Cod de procedură civilă (den rumænske retsplejelov), tillader kreditoren at kræve opfyldelse af en ydelse, der følger af urimelige kontraktvilkår, ved at foretage fuldbyrdelse i det pantsatte aktiv i form af salg af fast ejendom på trods af forbrugerens indsigelse, uden at en uafhængig retsinstans undersøger kontraktvilkårene? 5) Kan en national bestemmelse, såsom artikel 120 i lovdekret nr. 99 [...], der tildeler en bankkreditaftale karakter af fuldbyrdelsesgrundlag, påvirke etableringsretten i henhold til artikel 49 TEUF og retten til fri udveksling af tjenesteydelser i henhold til artikel 45 TEUF, idet den afskrækker Unionens borgere fra at etablere sig i en stat, hvor en bankaftale indgået af et privat institut har samme værdi som et fuldbyrdelsesgrundlag repræsenteret af en dom? 6) Såfremt de forudgående spørgsmål besvares bekræftende, kan den nationale ret da ex officio fastsætte, at et sådant grundlag, i kraft af hvilket der foretages tvangsfuldbyrdelse af en fordring, som støttes på en sådan aftale, er ikke-eksigibelt?«
22

Det skal i denne forbindelse endvidere bemærkes, at artikel 267 TEUF ikke udgør en søgsmålsadgang for parterne i en sag ved den nationale ret, og at den nationale ret ikke, blot fordi en af parterne hævder, at sagen rejser spørgsmål om gyldigheden af EU-retten, er tvunget til at lægge til grund, at der herved er rejst spørgsmål i artikel 267 TEUF’s forstand. Det følger heraf, at den omstændighed, at gyldigheden af en EU-retsakt er blevet anfægtet ved den nationale ret, ikke i sig selv betyder, at der skal forelægges et præjudicielt spørgsmål for Domstolen (jf. domme IATA og ELFAA, C-344/04, EU:C:2006:10, præmis 28, samt Ascafor og Asidac, C-484/10, EU:C:2012:113, præmis 33, og kendelser Adiamix, C-368/12, EU:C:2013:257, præmis 17, og Mlamali, EU:C:2013:763, præmis 23).
42

Som anført af Kommissionen og Rådet trådte den anfægtede forordning i kraft i september 2009 og har således haft retsvirkninger i mere end fire år, uden at Rusal Armenal i denne periode har fremsat begæring om udsættelse af gennemførelsen af denne foranstaltning over for Retten. Det påhviler derfor Rusal Armenal inden for rammerne af denne sag om foreløbige forholdsregler at godtgøre, at det, selv om importen af visse af selskabets produkter i Unionen er blevet pålagt en antidumpingtold på 13,4% siden 2009, er uopsætteligt nødvendigt at anordne foreløbige forholdsregler for at beskytte selskabet mod den alvorlige og uoprettelige skade, som selskabet vil lide, hvis sådanne forholdsregler ikke anordnes. Det følger heraf, at Rusal Armenal skal godtgøre enten en skade, som selskabet ikke har lidt i de sidste fire år, selv om skaden kan anses for en følge af den anfægtede forordning, eller en skade, som nu er alvorlig og uoprettelig, således at det er uopsætteligt nødvendigt at anordne foreløbige forholdsregler, selv om Rusal Armenal allerede har lidt denne skade i de fire år, som den sag, der førte til afsigelsen af den appellerede dom, verserede ved Retten.
5

Den forelæggende ret har anført, at selv om det ifølge den spanske civilproces er muligt at appellere en afgørelse, der afslutter proceduren vedrørende realisering af pant i fast ejendom, idet der gives medhold i skyldnerens indsigelse, er det til gengæld ikke muligt for skyldneren, såfremt dennes indsigelse er blevet forkastet, at appellere førsteinstansens afgørelse om at gennemføre tvangsfuldbyrdelsen. Den forelæggende ret ønsker oplyst, om sådanne nationale retsforskrifter er forenelige med formålet i direktiv 93/13 om at beskytte forbrugerne og med princippet om adgang til effektive retsmidler som fastsat i artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder. Den forelæggende ret har endvidere understreget, at skyldnernes iværksættelse af appel kan vise sig at være så meget desto mere afgørende, idet visse af vilkårene i den i hovedsagen omhandlede lånekontrakt kan anses for at være »urimelige« som omhandlet i artikel 3, stk. 1, i direktiv 93/13.
8

Ved afgørelse af 15. april 2014 har Domstolens Tredje Afdeling besluttet ikke at imødekomme den forelæggende rets anmodning om at undergive nærværende sag den præjudicielle hasteprocedure, der er omhandlet i artikel 23a i statutten for Den Europæiske Unions Domstol og procesreglementets artikel 107, med den begrundelse, at direktiv 2001/83, som ønskes fortolket, er vedtaget med hjemmel i artikel 95 EF, nu artikel 114 TEUF, som henhører under EUF-traktatens tredje del, afsnit VII. Den præjudicielle hasteprocedure er imidlertid forbeholdt de anmodninger om præjudiciel afgørelse, der rejser et eller flere spørgsmål vedrørende de områder, der er omhandlet i traktatens tredje del, afsnit V.
40

Endelig bemærkes, for så vidt som ANKO har anført, at selskabet risikerer at lide et uopretteligt tab, såfremt den appellerede dom ikke gennemføres umiddelbart, idet selskabet dermed fratages værdifulde likvide midler på et tidpunkt, der er afgørende for selskabets levedygtighed, at det ganske vist fremgår af prøvelsen af betingelsen om uopsættelighed, som er foretaget i nærværende kendelses præmis 23-35, at ANKO befinder sig i en situation, der må betegnes som værende tæt på en konkurs, hvorfor dette argument må tillægges en vis troværdighed. Denne omstændighed kan imidlertid ikke føre til, at ANKO’s interesse i en umiddelbar gennemførelse af den appellerede dom, som ville indebære, at selskabet ville modtage et beløb, der ifølge dets egne oplysninger ikke udgør mere end ca. 1% af selskabets omsætning i den omhandlede periode, skal tillægges mere vægt end interessen i beskyttelsen af Unionens finanser, som Kommissionen varetager. Det er nemlig netop ANKO’s gældssituation, som fastslået i nærværende kendelse, der bevirker, at der bør lægges afgørende vægt på Unionens interesse i, at offentlige midler ikke betales til et selskab, som frembyder en væsentlig risiko for ikke at kunne betale det pågældende beløb tilbage med morarenter, for det tilfælde, at den dom, der afslutter appelproceduren, eller en eventuel senere dom afsagt af Retten, tilpligter selskabet at betale beløbet tilbage.
41

I forbindelse med det femte anbringende, som Den Hellenske Republik fremførte i første instans, fremsatte den imidlertid et specifikt argument om en påstået tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet. Den påstod således, at Kommissionen bl.a. havde tilsidesat proportionalitetsprincippet ved ikke at tillægge Kommissionens meddelelse om ændring af de midlertidige EF-rammebestemmelser tilbagevirkende kraft, således at den omhandlede støtte kunne erklæres forenelig på dette grundlag i lighed med tilsvarende støtte, der tidligere var blevet udbetalt til landbrugere i andre medlemsstater. Tilbagesøgningen af den omhandlede støtte ville have alvorlige konsekvenser for de græske landbrugere og medføre »urimelige situationer og forhold«. Retten tog stilling til dette argument i den appellerede doms præmis 175-179, hvori den i det væsentlige bemærkede, at Den Hellenske Republik ikke havde godtgjort, at de ændrede rammebestemmelsers manglende tilbagevirkende kraft havde overskredet grænserne for, hvad der var nødvendigt for at gennemføre de legitime formål, som de pågældende bestemmelser forfulgte. Retten bemærkede videre, at situationen for denne medlemsstat under alle omstændigheder adskilte sig væsentligt fra situationen for de medlemsstater, der havde ydet tilsvarende støtte, efter at de ændrede bestemmelser var trådt i kraft.
6

Forordningens artikel 13 har følgende ordlyd: »Når et transporterende luftfartsselskab udbetaler kompensation eller opfylder de andre forpligtelser i henhold til denne forordning, må bestemmelserne i denne forordning ikke fortolkes således, at de begrænser luftfartsselskabets ret til at rejse erstatningskrav over for enhver person, herunder tredjemand, i overensstemmelse med den lovgivning, der finder anvendelse. Navnlig begrænser denne forordning på ingen måde det transporterende luftfartsselskabs ret til at rejse erstatningskrav over for en rejsearrangør eller andre personer, som det transporterende luftfartsselskab har kontrakt med. Tilsvarende må bestemmelserne i denne forordning ikke fortolkes således, at de begrænser den ret, som en rejsearrangør eller tredjemand, der ikke er passager, med hvem det transporterende luftfartsselskab har kontrakt, har til at rejse erstatningskrav over for eller kræve kompensation af det transporterende luftfartsselskab i overensstemmelse med den lovgivning, der finder anvendelse.«
17

Det skal i denne henseende fremhæves, at forelæggelsesafgørelsens oplysninger ikke blot tjener til at sætte Domstolen i stand til at give brugbare svar, men også til at give medlemsstaternes regeringer samt andre berørte parter mulighed for at afgive bemærkninger i henhold til artikel 23 i statutten for Den Europæiske Unions Domstol. Det påhviler Domstolen at overvåge, at denne mulighed bevares, når henses til, at det i henhold til denne bestemmelse kun er forelæggelsesafgørelserne, der meddeles de pågældende parter (jf. kendelser Adiamix, C-368/12, EU:C:2013:257, præmis 24, og Mlamali, C-257/13, EU:C:2013:763, præmis 24).
38

De forelagte spørgsmål skal derfor besvares med, at KN skal fortolkes således, at en drikkevare som den i hovedsagen omhandlede, der bl.a. består af vand, sukker, koncentreret appelsin-, citron-, drue-, ananas-, mandarin-, nektarin- og gul passionsfrugtsaft, abrikos- og guavafrugtkød, et forsurende middel, en vitaminblanding samt naturlige og kunstige aromastoffer, og som har et frugtsaftindhold på 12%, skal tariferes i denne nomenklaturs underposition 2202 10 00.
11

For så vidt angår Domstolens kompetence til at besvare de forelagte spørgsmål bemærker Corte dei conti, sezione giurisdizionale per la Regione Puglia, at artikel 1 i lov nr. 241/1990 indeholder en direkte og ubetinget henvisning til EU-retlige principper, der tillader den italienske retsinstans at forelægge Domstolen en konkret præjudiciel anmodning, der er væsentlig for dens dom. Domstolen tilkendegav ganske vist allerede i domme Cicala (C-482/10, EU:C:2011:868) og Romeo (C-313/12, EU:C:2013:718), at artikel 1 i lov nr. 241/1990 ikke indeholder en direkte og ubetinget henvisning til EU-retten. Til forskel fra de sager, der gav anledning til de to nævnte domme, angår tvisten i hovedsagen imidlertid ikke begrundelsespligten, men princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, der klart og ubetinget finder anvendelse uden at være begrænset til national ret.
19

Enercon har heroverfor anført, at besvarelsen af stævningen i henhold til artikel 134, stk. 1, i Rettens procesreglement ikke udgør den eneste måde, hvorpå en part kan intervenere i en sag, der verserer for Retten. Der skal således tages hensyn til, at Enercon har accepteret processproget, og at selskabet har indleveret den fuldmagt, som det har udstedt til dets repræsentant, til Retten. Enercon har anført, at Retten har nævnt Enercon som en af parterne i den appellerede dom, at Harmoniseringskontoret ligeledes har nævnt Enercon i sine påstande, og at udvekslingen af korrespondance mellem Enercon og Domstolen efter anlæggelsen af denne appelsag viser, at Domstolen er af den opfattelse, at appellen kan antages til realitetsbehandling.
2

Anmodningen er blevet indgivet som følge af en særlig forvaltningsretlig klage på området for indgåelse af offentlige kontrakter, som Consorci Sanitari del Maresme (sundhedskonsortium i Maresme-distriktet) indgav med henblik på dels annullation af den afgørelse, hvorved udbudsudvalget i Corporació de Salut del Maresme i la Selva (myndigheden for sundhedstjenester i Maresme- og Selva-distrikterne) nægtede dette konsortium tilladelse til at deltage i et åbent udbud med henblik på tildeling af tjenester inden for magnetisk resonans til de af Corporació de Salut del Maresme i la Selva drevne sundhedscentre, dels, at det nævnte konsortium får adgang til at deltage i udbudsproceduren.
30

Domstolen har ligeledes fremhævet, at returneringsforpligtelsen fastsat i artikel 12, stk. 3, i direktiv 2003/87 og den faste bøde, som sanktionerer den i henhold til dette direktivs artikel 16, og uden anden fleksibilitet end nedsættelse af dens størrelse i en overgangsperiode fra 2005-2007 har forekommet EU-lovgiver nødvendige for at opnå det legitime formål om at indføre en effektiv ordning for handel med kvoter for kuldioxidækvivalenter for at undgå, at visse driftsledere eller mellemmænd på markedet fristes til at omgå eller manipulere systemet ved utilbørligt at spekulere i priser, mængder, frister eller de komplekse finansielle produkter, som ethvert marked skaber (dom Billerud Karlsborg og Billerud Skärblacka, C-203/12, EU:C:2013:664, præmis 39).
37

Appellanten har desuden anført, at Retten tilsidesatte selskabets ret til at blive hørt. Retten burde have givet parterne mulighed for at supplere deres argumenter vedrørende konkurrenceforholdet mellem de produkter, der blev solgt af appellantens medlemmer under navnet »edam«, og de produkter, der blev solgt under den omhandlede BGB, da Retten fandt, at appellanten ikke havde påvist et sådant konkurrenceforhold, selv om Kommissionen havde godkendt appellantens indsigelse mod registreringen af den omhandlede BGB og følgelig anerkendt, at denne havde en »legitim interesse«, jf. grundforordningen artikel 7, stk. 2, i at kunne rejse en sådan indsigelse.