ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
66

Sagsøgeren har foreholdt Rådet, at det ved at vedtage den omtvistede afgørelse (præmis 34 ovenfor) og de omtvistede retsakter (præmis 44, tredje led, ovenfor) (herefter samlet »de anfægtede retsakter«) har tilsidesat begrundelsespligten, princippet om iagttagelse af retten til forsvar og retten til en effektiv domstolsbeskyttelse, således som disse er blevet fortolket af Den Europæiske Unions retsinstanser og af Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol, for så vidt som det hverken har meddelt sagsøgeren den nøjagtige begrundelse eller de beviser og dokumenter, der begrundede opretholdelsen af sagsøgerens navn på den omtvistede liste efter fornyet gennemgang. Sagsøgeren har gjort gældende, at i overensstemmelse med retspraksis udgør en begrundelsesmangel en tilsidesættelse af væsentlige formforskrifter, der ikke kan afhjælpes ved den blotte omstændighed, at den berørte under sagen for Unionens retsinstanser får kendskab til begrundelsen for den afgørelse, som er truffet over for den pågældende. Den eneste begrundelse, der blev meddelt sagsøgeren, inden den foreliggende sag blev anlagt, er den i præmis 5 ovenfor nævnte begrundelse. Således som det blev fastslået i dom af 11. december 2012, Sina Bank mod Rådet (T-15/11, EU:T:2012:661), er denne begrundelse utilstrækkelig, idet den er for lakonisk og generel. Desuden har sagsøgeren ikke fået fremlagt noget bevis for bankens angivelige tilknytning til »Daftar« og for bankens eventuelle bidrag til finansieringen af »regimets strategiske interesser«, hvilke i øvrigt ikke er blevet identificeret. Under alle omstændigheder er den meddelte begrundelse fejlbehæftet, idet der for det første ikke foreligger noget bevis for, at banken fortsat er kontrolleret af Foundation, eller for, at den er kontrolleret af eller knyttet til »Daftar«, og idet banken for det andet næsten udelukkende finansierer privatpersoner og privatejede virksomheder, og kun i et meget lille omfang regeringen eller offentlige enheder. Den supplerende begrundelse der er indeholdt i skrivelsen af 5. december 2011 (præmis 16 ovenfor), giver ikke en tilstrækkelig begrundelse for de omtvistede retsakter. Rådet har heri begrænset sig til at angive, at sagsøgerens hovedaktionær var Foundation, uden at præcisere de af »regimets strategiske interesser«, som banken har finansieret, eller de nøjagtige bestemmelser i afgørelse 2010/413 og forordning nr. 267/2012, som har begrundet opretholdelsen af sagsøgerens navn på den omtvistede liste. Rådet har på trods af sagsøgerens anmodninger herom ikke forelagt banken nogen detaljerede oplysninger om begrundelsen for opretholdelsen af opførelsen af dennes navn på den omtvistede liste. De eneste elementer, som Rådet har meddelt sagsøgeren, eller som Rådet har gjort gældende, indeholder ikke noget bevis for det, som Rådet har påstået i de anfægtede retsakter. Manglen på et specifikt og konkret forhold i begrundelsen for de anfægtede retsakter indebærer, at det ikke er muligt for sagsøgeren at forstå rækkevidden heraf, og har således en indvirkning på bankens udøvelse af sin ret til forsvar og af sin ret til en effektiv domstolsbeskyttelse.
76

For så vidt angår valget mellem de gældende faste satser, som gengivet i punkt 3.1, første led, i dok. AGRI-2005-64043, vedtaget den 9. juni 2006 med overskriften »Communication from the Commission, on how the Commission intends in the context of the EAGGF-Guarantee clearance procedure to handle shortcomings in the context of cross-compliance control system implemented by the Member State« (herefter »meddelelse AGRI-2005-64043«), og hvis lovlighed Det Forenede Kongerige ikke har bestridt, præciseres det i dok. VI/5330/97, at når alle hovedkontroller foretages, men ikke i det antal og med den hyppighed og den grundighed, der er krævet i forordningerne, er en korrektion på 5% berettiget, da det med rimelighed kan konkluderes, at de ikke giver tilstrækkelig sikkerhed for ansøgningernes retmæssighed, og at risikoen for EUGFL er betydelig (bilag 2 til dok. VI/5330/97, 18. afsnit).
91

Hvad for det fjerde angår begrundelsen om, at der ikke er en mere tungtvejende offentlig interesse, skal det bemærkes, at sagsøgeren i sine genfremsatte begæringer begrænsede sig til i generelle vendinger at påberåbe sig princippet om gennemsigtighed, og i en sidebemærkning nævnte sin interesse i at kontrollere, om der var et modsætningsforhold mellem bekendtgørelsen om indgåelse af kontrakt, og det beløb, der var anført i tilbuddet fra den valgte tilbudsgiver. I denne henseende fremgår det af de anfægtede afgørelser – ganske vist kortfattet, men klart – at Kommissionen var af den opfattelse, at sagsøgeren ikke havde fremført nogen argumenter, der kunne godtgøre en mere tungtvejende offentlig interesse i udbredelsen. Kommissionen tilføjede desuden, at den ikke havde været i stand til at identificere nogen form for tungtvejende offentlig interesse i en sådan udbredelse. Det skal desuden bemærkes, at Kommissionen i sine oprindelige afgørelser for så vidt angår dette punkt udtrykkeligt angav, at sagsøgerens interesse i udbredelsen var af privat karakter. På denne baggrund skal argumentet om en manglende begrundelse vedrørende spørgsmålet om en mere tungtvejende offentlig interesse forkastes.
38

Unionens retsinstanser finder således, at de undtagelser fra retten til aktindsigt, der fremgår af artikel 4 i forordning nr. 1049/2001, ikke kan fortolkes uden, at der tages hensyn til de særlige regler, der regulerer aktindsigt i disse dokumenter, som er fastsat ved de pågældende forordninger. Det er i denne henseende, at Domstolen inden for rammerne af en procedure i henhold til artikel 101 TEUF har anført, at visse bestemmelser i Rådets forordning (EF) nr. 1/2003 af 16. december 2002 om gennemførelse af konkurrencereglerne i [artikel 101 og 102 TEUF] (EFT 2003, L 1, s. 1), og i Kommissionens forordning (EF) nr. 773/2004 af 7. april 2004 om Kommissionens gennemførelse af procedurer i henhold til artikel [101 og 102 TEUF] (EUT 2004, L 123, s. 18) restriktivt regulerer anvendelsen af dokumenter i sagsakterne vedrørende den nævnte procedure, eftersom disse fastsætter, at parterne i en procedure i henhold til artikel 101 TEUF ikke har en ubegrænset ret til aktindsigt i dokumenterne i Kommissionens sagsakter, og at tredjemænd med undtagelse af klagerne heller ikke inden for rammerne af en sådan procedure har ret til aktindsigt i dokumenterne i Kommissionens sagsakter. Domstolen har udtalt, at hvis der blev givet tilladelse til en almindelig adgang støttet på forordning nr. 1049/2001 til dokumenterne i sagsakterne vedrørende anvendelsen af artikel 101 TEUF, ville dette kunne bringe den ligevægt, som unionslovgiver har haft til hensigt at tilvejebringe i forordning nr. 1/2003 og forordning nr. 773/2004 mellem forpligtelsen for de berørte virksomheder til at fremlægge eventuelt følsomme forretningsmæssige oplysninger for Kommissionen med henblik på at give denne mulighed for at afsløre et kartels eksistens og vurdere, om dette er foreneligt med den nævnte artikel, på denne side, og den garanti for forstærket beskyttelse, der i kraft af tavshedspligten i relation til forretningshemmeligheder er forbundet med de oplysninger, der således tilstilles Kommissionen, på den anden side, i fare. Domstolen har heraf konkluderet, at Kommissionen med henblik på anvendelsen af undtagelserne i artikel 4, stk. 2, første og tredje led, i forordning nr. 1049/2001 var berettiget til, uden at foretage en konkret og individuel undersøgelse af hvert dokument i sagsakterne vedrørende en procedure i henhold til artikel 101 TEUF, at antage, at udbredelsen af disse dokumenter i princippet ville skade beskyttelsen af de forretningsmæssige interesser for de virksomheder, der var involveret i en sådan procedure (jf. i denne retning dom af 27.2.2014, Kommissionen mod EnBW, C-365/12 P, EU:C:2014:112, præmis 86, 87, 90 og 93).
84

Sagsøgerne har anført, at koncernen fik økonomiske vanskeligheder i 2011. Efter at have rettet henvendelse til koncernens kreditorer, hvilket ikke gav det ønskede resultat, tog koncernen initiativ til at finde nye investorer. Hvis beslutning K(2005) 4634 var blevet endelig på et tidligere tidspunkt, ville den usikkerhed, der bestod med hensyn til størrelsen af den endelige bøde og nærmere bestemt risikoen for, at bøden ville blive forhøjet, imidlertid ikke have været til stede, og det ville have været muligt at finde en investor hurtigere. Den omstændighed, at der blev indgået en principaftale mellem Groupe Gascogne og et konsortium af investorer, der var ledet af selskabet Biolandes Technologies, nogle få dage efter afsigelsen af dom af 26. november 2013, Gascogne Sack Deutschland mod Kommissionen (C-40/12 P, EU:C:2013:768), og af 26. november 2013, Groupe Gascogne mod Kommissionen (C-58/12 P, EU:C:2013:770), viser, at den usikkerhed, der var forbundet med bødens størrelse, påvirkede koncernens forretningsadfærd negativt. Endelig viser kronologien i de faktiske omstændigheder uden tvivl, at der bestod en afgørende forbindelse mellem den angivelige urimelige sagsbehandlingstid og de vanskeligheder, som Gascogne-koncernen oplevede med hensyn til at finde investorer, hvis støtte var afgørende for afhjælpe de økonomiske vanskeligheder, som koncernen stod over for.
55

Hvad i det foreliggende tilfælde vedrører andet afsnit af meddelelsen, hvis betydning og rækkevidde ikke forekommer tilstrækkelig klar ved læsning af den franske version (jf. præmis 53 ovenfor), har den spanske version, som er særligt relevant i det foreliggende tilfælde på grund af de omhandlede erhvervsdrivende og lande, følgende ordlyd: »Diversas investigaciones han permitido constatar que cantidades importantes de atún en conserva y de lomos de atún congelados de la subpartida 1604 14 del SA se declaran como originarias de Colombia o El Salvador, sin cumplir las condiciones para ello.« Det fremgår heraf, at indførsler angivet som havende oprindelse i Columbia eller El Salvador ikke opfylder betingelserne for at blive angivet som havende oprindelse i et af disse to lande. Den engelske version angiver det samme: »From various investigations, it results that significant quantities of canned tuna and frozen tuna loins of HS subheading 1604 14 are declared as having origin of Colombia or El Salvador, for which they are not eligible.«
146

Om det første argument vedrørende den uforholdsmæssige karakter af kravet vedrørende de afgiftspligtiges kendskab til sammensætningen af de skibe, der har fanget de omhandlede varer, bemærkes, at selv om Kommissionen i den anfægtede afgørelse pålægger de afgiftspligtige et sådant krav, pålægger den ligeledes eksportøren et sådant krav i sine skriftlige bemærkninger til Retten. Det skal under alle omstændigheder fastslås, at henset til den omstændighed, at de afgiftspligtige og eksportøren tilhører samme koncern, kan eksportørens manglende omhu i forbindelse med kontrollen af betingelsen vedrørende sammensætningen af skibenes besætning ligeledes tilregnes de afgiftspligtige bl.a. på grund af de muligheder for at få oplysninger, som findes mellem virksomheder i samme koncern. Det skal i øvrigt fastslås, at Kongeriget Spanien ved at fremlægge ejerskabsattester for skibene, hvoraf sammensætningen af besætningen fremgår, og som Calvo-koncernen havde til vane at lade skibenes ejere udfylde, reelt har fremlagt et klart indicium i den forstand, at kravet om kendskab til sammensætningen af besætningen fra eksportørens eller de afgiftspligtiges side ikke er åbenlyst uforholdsmæssigt, og at det derimod kan dreje sig om en relativt normal praksis i fiskeribranchen, særligt når disse skibes fangst er bestemt til indførsel til Unionen inden for rammerne af GSP. Det kan under disse omstændigheder ikke udelukkes, at eksportøren eller de afgiftspligtige, som ønsker at drage fordel af GSP, kan anmode deres leverandører – selv uden for Calvo-koncernen – om oplysninger vedrørende sammensætningen af besætningen i forbindelse med deres aftalemæssige relationer på trods af Kongeriget Spaniens synspunkter, hvorefter sådanne oplysninger er vanskelige at opnå bl.a. på grund af muligheden for udskiftning i besætningen på tidspunktet for hver enkelt fangst eller på grund af tilstedeværelsen af ikke-fastansat personale. I modsætning til hvad Kongeriget Spanien har gjort gældende, er overholdelsen af lovgivningen om beskyttelse af personoplysninger i øvrigt ikke til hinder for et sådant synspunkt, idet der i praksis er flere muligheder for at anmode om og gemme sådanne oplysninger uden at tilsidesætte ovennævnte lovgivning og dette ved at indgå de nødvendige aftaler herom med de berørte personer, særligt for skibe uden for eksportørens og de afgiftspligtiges koncern. Hvis Kongeriget Spaniens synspunkter skulle tiltrædes i denne forbindelse, ville det overflødiggøre kravet om, at sammensætningen af skibenes besætning skal godtgøres på tidspunktet for fangsten, skønt det er ubestridt, at en sådan forpligtelse finder anvendelse i det foreliggende tilfælde i overensstemmelse med de regler, der var gældende på det relevante tidspunkt.
146

Det skal i denne forbindelse også bemærkes, således som sagsøgeren har anført, og som det fremgår af formålet med rammeaftalen, således som dette er fastlagt i denne aftales punkt 2, litra b), (jf. præmis 118 ovenfor), at den sagsøgende fagforenings ret til høring og information ikke har til formål, at arbejdsmarkedsparterne skal blive enige om et emne, der er omfattet af disse processuelle garantier, men udelukkende at tilvejebringe mulighed for, at fagforeninger kan påvirke vedtagelsen af en afgørelse. Som det fremgår af retspraksis, er der tale om en beskeden deltagelse i en afgørelse, for så vidt som bestemmelsen ikke indeholder nogen forpligtelse for administrationen til at efterkomme de fremsatte udtalelser, men at give alle berørte parter mulighed for via en person, der repræsenterer deres interesser, at blive hørt inden vedtagelse eller ændring af retsakter af generel interesse, der vedrører dem (jf. i denne retning og analogt dom af 20.11.2003, Cerafogli og Poloni mod ECB, T-63/02, EU:T:2003:308, præmis 23 og den deri nævnte retspraksis, og præmis 24), og dette bl.a. ved at have adgang til alle relevante oplysninger under hele processen til vedtagelse af sådanne retsakter, idet målet er, at en fagforening, såsom sagsøgeren, kan deltage i høringsprocessen så fuldstændigt og effektivt som muligt (jf. i denne retning og analogt dom af 4.5.2016, Andres m.fl. mod ECB, T-129/14 P, EU:T:2016:267, præmis 57).
150

I denne sammenhæng skal der henvises til, at selv om Rådet ifølge retspraksis ikke var forpligtet til at høre sagsøgeren forud for den første opførelse af dennes navn på de omhandlede lister med henblik på, at de restriktive foranstaltninger over for ham kunne drage fordel af en overraskelseseffekt (jf. i denne retning og analogt dom af 5.11.2014, Mayaleh mod Rådet,T-307/12 og T-408/13, EU:T:2014:926, præmis 110-113 og den deri nævnte retspraksis), var det principielt forpligtet til at høre ham, før det besluttede, at han fortsat skulle være opført på de omhandlede lister. Det er imidlertid påkrævet at overholde retten til at blive hørt forud for vedtagelsen af retsakter, der opretholder restriktive foranstaltninger over for personer, som allerede er omfattet af disse foranstaltninger, når Rådet har lagt nye forhold til grund over for disse personer, og ikke når en sådan opretholdelse støttes på de samme grunde som dem, der begrundede vedtagelsen af den oprindelige retsakt om pålæggelse af de omhandlede restriktive foranstaltninger (jf. i samme retning og analogt dom af 7.4.2016, Central Bank of Iran mod Rådet,C-266/15 P, EU:C:2016:208, præmis 33).
57

Det bemærkes, at den pågældende dom ikke vedrørte registrering af et tegn, der var sammensat af en gentagen sekvens af bestanddele. Det er under sådanne omstændigheder, at Retten konstaterede, at anvendelsen som dekorativ belægning eller som forstærkning på de omhandlede varer var »den mest sandsynlige«. Når et tegn udgøres af en gentagen sekvens af bestanddele og dermed på grund af sine iboende kendetegn er egnet til navnlig at blive anvendt som et overflademønster, foreligger der i princippet en i dette tegn iboende sandsynlighed for, at det anvendes som overflademønster. Af denne grund er det berettiget at antage, at det alene er, såfremt anvendelsen af et overflademønster er tvivlsom på grund af de omhandlede varers art, at et sådant tegn ikke kan anses for at være et overflademønster med hensyn til de omhandlede varer (jf. præmis 54 og 55 ovenfor). I denne henseende skal det præciseres, at der er tale om et objektivt kriterium, der ikke afhænger af den berørte virksomheds kommercielle intentioner.
67

Det fremgår af punkt 5 i Sikkerhedsrådets resolution 1747 (2007), at Sikkerhedsrådet »[d]ecides that Iran shall not supply, sell or transfer directly or indirectly from its territory or by its nationals or using its flag vessels or aircraft any arms or related materiel, and that all States shall prohibit the procurement of such items from Iran by their nationals, or using their flag vessels or aircraft, and whether or not originating in the territory of Iran«. Inden for rammerne af bekæmpelsen af atomvåbenspredningen har Sikkerhedsrådet med denne resolution udvidet rækkevidden af de restriktive foranstaltninger over for Iran ved at forbyde, at der erhverves våben og tilhørende materiel fra Iran. Formålet med denne resolution er at sikre, at det iranske atomprogram udelukkende tjener fredelige formål, og at forhindre, at Iran udvikler følsomme teknologier til støtte for sine atomprogrammer eller udvikler missiler.
20

Sagsøgeren har anført, at de tre betingelser, der skal være opfyldt, for at EUIPO kan pålægges et ansvar uden for kontraktforhold i henhold til artikel 118, stk. 3, i forordning nr. 207/2009, er opfyldt i den foreliggende sag. For det første er indsigelsesafdelingens afgørelse af 14. maj 2013 ifølge sagsøgeren en ulovlig retsakt, der udgør en tilstrækkelig alvorlig tilsidesættelse af retsregler som omhandlet i retspraksis på området for ansvar uden for kontraktforhold, for så vidt som afgørelsen er baseret på en fejlagtig anvendelse af regel 19, stk. 2, litra a), i forordning nr. 2868/95 og er blevet vedtaget i strid med princippet om god tro og forbuddet mod at handle selvmodsigende. Sagsøgeren har med hensyn hertil bemærket, at selskabets indsigelse blev afvist ved den pågældende afgørelse, fordi sagsøgeren ikke havde forelagt bevis for det ældre varemærkes eksistens, gyldighed og beskyttelsesomfang, selv om et sådant bevis ifølge de oplysninger, der blev meddelt sagsøgeren ved skrivelse af 22. juni 2012 (jf. præmis 4 ovenfor), ikke krævedes i et tilfælde som det foreliggende, hvor indsigelsen er begrundet i en international registrering, hvor Unionen er designeret, og hvor sagsbehandlingssproget er engelsk.
10

I samme skrivelse af 27. juni 2014 afslog EFSA for det andet førnævnte genfremsatte begæring om aktindsigt, idet EFSA baserede sig på den undtagelse, der er fastsat i artikel 4, stk. 1, litra b), i forordning nr. 1049/2001. EFSA anførte, at når der med en begæring baseret på denne forordning tilsigtes at opnå aktindsigt i dokumenter, som indeholder personoplysninger, finder Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 45/2001 af 18. december 2000 om beskyttelse af fysiske personer i forbindelse med behandling af personoplysninger i fællesskabsinstitutionerne og ‑organerne og om fri udveksling af sådanne oplysninger (EFT 2001, L 8, s. 1) fuldt ud anvendelse. Artikel 8, litra b), i forordning nr. 45/2001 kræver imidlertid af adressaten for personoplysninger, at han godtgør nødvendigheden af videregivelsen af personoplysningerne ved hjælp af lovlige begrundelser eller overbevisende argumenter. Ifølge EFSA har sagsøgeren ikke opfyldt dette krav. I øvrigt er EFSA’s afgørelse om ikke at forlænge udstationeringen udelukkende begrundet i den omstændighed, at de arbejdsmæssige behov i den enhed, hvori sagsøgeren var placeret, har ændret sig, således at hendes profil ikke længere svarede til de krav, der blev stillet på dette tidspunkt, og der er ikke nogen forbindelse mellem denne afgørelse og de e-mails, som sagsøgeren har begæret aktindsigt i. EFSA slutter af med at meddele sagsøgeren, at hun kan anlægge et annullationssøgsmål til prøvelse af de to afgørelser, der er indeholdt i skrivelsen af 27. juni 2014, ved Retten i medfør af artikel 263 TEUF, eller at hun kan indgive en klage til Den Europæiske Ombudsmand i medfør af artikel 228 TEUF.
69

Selv om det fejlagtigt vurderede, at katalogerne fra 2004 og fra 2006 ikke henviste til de år, der var relevante for appelkammerets bedømmelse, ulejligede appelkammeret sig nemlig ikke desto mindre med at undersøge dem og til på grundlag af andre elementer at konkludere, at de var utilstrækkelige til et fastslå, at der forelå en mættet kunstform. Det bemærkede således i de anfægtede afgørelsers punkt 40, at uddragene fra katalogerne fra 2004 (Tubor) og fra 2006 (The Radiator Company) var utilstrækkelige for så vidt angik antallet af modeller, der var fremlagt, og at de ikke udgjorde hele viften af produkter, som disse fabrikanter udbød (to modeller i Tubor-kataloget, tre modeller i kataloget fra The Radiator Company), og at billederne i kataloget fra 2006 fra The Radiator Company (Volcano- og Volcano Verticale-modellerne) var af dårlig kvalitet. I øvrigt tog appelkammerets konstatering vedrørende det forhold, at uddragene af de udbudte kataloger kun vedrørte fem fabrikanter, hensyn til katalogerne fra 2004 og fra 2006. Appelkammeret fandt, at beviserne burde have bestået i mere sammenhængende og præcise beviser, så som f.eks. andre kataloger og dokumentation, der vedrørte de udbudte produkter fra et større antal konkurrerende virksomheder, erklæringer fra eksperter i sektoren, erklæringer fra foreninger af fabrikanter og forbrugere, kataloger og prislister for store distributører, der er virker i referencesektoren, og endelig undersøgelser og studier vedrørende sektoren foretaget af tredjemænd, men at sagsøgeren kun havde fremlagt nogle billeder fra fem kataloger fra virksomheder, der fremstillede radiatorer. I de anfægtede afgørelsers punkt 44 fremhævede appelkammeret desuden, at visse design fra forskellige kataloger adskilte sig visuelt fra andre indgivne eksempler, navnlig nogle, der fremgik af kataloget fra 2006 fra The Radiator Company, og anførte derved, at disse eksempler ikke var relevante med henblik på at godtgøre, at der forelå meget lignende modeller som de omhandlede, og således en mættet kunstform. Disse betragtninger, der vedrører utilstrækkeligheden af antallet og relevansen af beviser, er gyldige, herunder for så vidt angår en bedømmelse af den mættede kunstform på tidspunktet for ansøgningen om registrering af de anfægtede design.
60

Det skal ligeledes bemærkes, at Kommissionen ved skrivelse af 3. juli 2007 anmodede Retten om at udsætte fristen for afgivelse af duplik, der oprindeligt var fastsat til den 10. august 2007, til den 28. september 2007. Denne anmodning var begrundet som følger. For det første anførte Kommissionen, at sag T-385/06 var en del af et sagskompleks på ti sager anlagt til prøvelse af beslutning K(2006) 4180 på tre forskellige sprog, hvilket krævede koordinering. For det andet havde sagsøgerne i fem af de ti omhandlede sager anmodet om og opnået udsættelse af fristen for indlevering af deres replik, hvilket havde to konsekvenser: Den 3. juli 2007 havde Kommissionen kun modtaget fem replikker, og fristen for indlevering af duplik i de sager, hvori der var anmodet om udsættelse, udløb først i august eller september 2007. For det tredje påberåbte Kommissionen sig nødvendigheden af at sikre overensstemmelse mellem sine duplikker. For det fjerde fremhævede Kommissionen, at Retten havde indrømmet Kommissionen en udsættelse af fristen i fire konnekse sager.