ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
15

På denne baggrund har Sąd Rejonowy w Słupsku (den regionale domstol i Słupsk) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Skal den EU-retlige bestemmelse i artikel 4, stk. 2, litra a), sammenholdt med artikel 2, stk. 1, litra c), i […] rammeafgørelse 2004/757[…], fortolkes således, at denne bestemmelse ikke er til hinder for, at begrebet »store mængder narkotika« i hvert enkelt tilfælde fortolkes af den nationale domstol ved en individuel bedømmelse, og at denne bedømmelse ikke kræver anvendelse af noget objektivt kriterium, og navnlig ikke kræver en konstatering af, at gerningsmanden besidder dette narkotikum med henblik på at begå handlinger som omhandlet i rammeafgørelsens artikel 4, stk. 2, litra a), dvs. produktion, tilbud, udbud til salg, distribution, mæglervirksomhed, levering på hvilke som helst betingelser? 2) Er de foranstaltninger til domstolsbeskyttelse, som er nødvendige for at sikre virkningen og effektiviteten af de EU-retlige normer i rammeafgørelse 2004/757[…], navnlig i [ramme]afgørelsens artikel 4, stk. 2, litra a), sammenholdt med artikel 2, stk. 1, litra c), henset til, at [lov om bekæmpelse af narkotikamisbrug] ikke indeholder en præcis definition af begrebet store mængder narkotika og overlader dette spørgsmål til fortolkning ved den domstol, der træffer afgørelse i de konkrete sager, tilstrækkelige til at sikre polske statsborgere den effektive beskyttelse, der følger af de EU-retlige bestemmelser, der fastsætter mindsteregler for gerningsindholdet i strafbare handlinger i forbindelse med ulovlig narkotikahandel og straffene herfor? 3) Er den nationale bestemmelse i […] artikel 62, stk. 2, [i lov om bekæmpelse af narkotikamisbrug] forenelig med EU-retten og navnlig med [bestemmelserne] i artikel 4, stk. 2, litra a), sammenholdt med artikel 2, stk. 1, litra c), i rammeafgørelse 2004/757[…], og i bekræftende fald, er den fortolkning af begrebet store mængder psykotrope stoffer og rusmidler, som polske nationale domstole har foretaget, ikke i strid med en EU-retlig norm, hvorefter den, der begår en strafbar handling i form af besiddelse af store mængder narkotika med henblik på at foretage en af de i artikel 2, stk. 1, litra c), i rammeafgørelse 2004/757[…] anførte handlinger, er underlagt en hårdere straf? 4) Er […] artikel 62, stk. 2, [i lov om bekæmpelse af narkotikamisbrug] som for gerningsindholdet besiddelse af psykotrope stoffer og rusmidler i store mængder som fortolket af polske nationale domstole fastsætter en højere straf, […] i strid med ligebehandlingsprincippet og forbuddet mod forskelsbehandling ([EMRK’s] artikel 14 […] og [chartrets] artikel 20 og 21 […], sammenholdt med artikel 6, stk. 1, [TEU])?«
38

De præjudicielle spørgsmål skal følgelig besvares med, at artikel 2-5 i direktiv 2001/29 skal fortolkes således, at den ophavsretlige beskyttelse, som de fastsætter, finder anvendelse på et produkt, hvis form i det mindste delvist er nødvendig for at opnå et teknisk resultat, når dette produkt udgør et originalt værk, der er resultatet af en intellektuel frembringelse, idet dets ophavsmand gennem denne form på original måde udtrykker sin kreative evne ved at foretage frie og kreative valg, således at den nævnte form afspejler dennes personlighed, hvilket det tilkommer den nationale ret at efterprøve under hensyntagen til alle de relevante elementer i tvisten i hovedsagen.
Artikel L. 252-1 i Code des assurances (forsikringsloven), som ændret ved loi no 2002-303 du 4 mars 2002 relative aux droits des malades et à la qualité du système de santé (lov 2002-303 af 4.3.2002 om patienters rettigheder og kvalitet i sundhedssystemet (JORF af 5.3.2002), bestemmer følgende:

»Enhver person, der er omfattet af den i artikel L. 1142-2 i Code de la santé publique fastsatte forsikringspligt, og som efter at have forsøgt at indgå en forsikringsaftale med et forsikringsselskab i Frankrig, der dækker de i denne artikel omhandlede tredjepartsrisici, to gange har fået afslag på dækning, kan indgive klage til et bureau central de tarification [(centralt tariferingsbureau)], hvis etableringskriterier og driftsregler fastsættes ved dekret af Conseil d’État.

Bureau central de tarification har enekompetence til at fastsætte størrelsen af den præmie, for hvilken det pågældende forsikringsselskab er forpligtet til at garantere den forelagte risiko. Det kan på de betingelser, der er fastsat ved dekret af Conseil d’État, fastsætte omfanget af den overskridelse, som skal betales af forsikringstageren.

Bureau central de tarification underretter statens repræsentant i afdelingen, når en person, der er omfattet af forsikringspligten i henhold til artikel L. 1142-2 i Code de la santé publique, udgør en unormalt høj forsikringsrisiko. Det underretter den pågældende fagperson herom. I dette tilfælde fastsætter det størrelsen af præmien for en aftale, hvis varighed ikke kan overstige seks måneder.

Enhver bestemmelse i genforsikringsaftaler, som sigter mod at udelukke visse risici i forbindelse med genforsikringsgarantien som følge af størrelsen af den præmie, der er fastsat af Bureau central de tarification, er ugyldig.«
37

Såfremt artikel 1, stk. 2, i direktiv 86/653 blev fortolket indskrænkende, dvs. således, at en person for at være omfattet af direktivets beskyttelse nødvendigvis skulle råde over en beføjelse til at ændre priserne på de varer, som den pågældende sælger for agenturgiverens regning, ville dette begrænse denne beskyttelses rækkevidde, idet alle de personer, der ikke råder over den nævnte beføjelse, ville blive udelukket fra at være omfattet heraf.
Den nævnte forordnings artikel 3, der har overskriften »Beskyttelse af adgang til det åbne internet«, fastsætter i stk. 1-3 følgende:

»1. Slutbrugerne har ret til at have adgang til og udbrede oplysninger og indhold, bruge og levere applikationer og tjenester samt bruge terminaludstyr efter eget valg, uafhængigt af slutbrugerens eller udbyderens beliggenhed eller af oplysningernes, indholdets, applikationens eller tjenestens beliggenhed, oprindelse eller destination, via deres internetadgangstjeneste.

[…]

2. Aftaler mellem udbydere af internetadgangstjenester og slutbrugere om forretningsmæssige og tekniske betingelser og specifikationerne for internetadgangstjenester såsom pris, datamængder eller hastighed og enhver handelspraksis, der følges af udbydere af internetadgangstjenester, må ikke begrænse udøvelsen af slutbrugernes rettigheder som fastsat i stk. 1.

3. Udbydere af internetadgangstjenester skal behandle al trafik ens, når de leverer internetadgangstjenester, uden forskelsbehandling, begrænsning eller indblanding, og uafhængigt af afsender og modtager, tilgået eller udbredt indhold, anvendte eller leverede applikationer eller tjenester eller anvendt terminaludstyr.

Første afsnit er ikke til hinder for, at udbydere af internetadgangstjenester kan gennemføre rimelige trafikstyringsforanstaltninger. For at blive anset for at være rimelige skal sådanne foranstaltninger være gennemsigtige, ikkediskriminerende og forholdsmæssige og må ikke være baseret på kommercielle overvejelser, men på objektivt forskellige tekniske krav til tjenestekvalitet for bestemte kategorier af trafik. Sådanne foranstaltninger må ikke overvåge det konkrete indhold og må ikke opretholdes længere end nødvendigt.

Udbydere af internetadgangstjenester må ikke udføre trafikstyringsforanstaltninger, der er mere vidtgående end de foranstaltninger, der er fastsat i andet afsnit, og må navnlig ikke blokere, bremse, ændre, begrænse, forstyrre, nedgradere eller diskriminere et bestemt indhold eller bestemte applikationer eller tjenester eller bestemte kategorier heraf, undtagen i nødvendigt omfang og kun så længe, det er nødvendigt, for at:

a) overholde EU-retsakter eller national lovgivning, der er i overensstemmelse med EU-retten, som udbyderen af internetadgangstjenester er underlagt, eller foranstaltninger der er i overensstemmelse med EU-retten og gennemfører sådanne EU-retsakter eller sådan national lovgivning, herunder retskendelser eller afgørelser fra andre offentlige myndigheder med relevante beføjelser

b) opretholde integriteten og sikkerheden i nettet af de tjenester, der udbydes via det pågældende net, og af slutbrugernes terminaludstyr
81

Når en sagsøger har nedlagt påstand om annullation af en beslutning om ikke at gøre indsigelse, kritiserer denne således som det væsentlige, at Kommissionens beslutning vedrørende den pågældende støtte er blevet vedtaget, uden at Kommissionen har indledt den formelle undersøgelsesprocedure, hvorved den har tilsidesat sagsøgerens processuelle rettigheder. Sagsøgeren kan for at få taget sin påstand om annullation til følge påberåbe sig ethvert anbringende, der kan godtgøre, at vurderingen af de oplysninger, Kommissionen råder over, under den foreløbige undersøgelse af den anmeldte foranstaltning burde have rejst tvivl med hensyn til dens forenelighed med det indre marked. Anvendelsen af sådanne argumenter kan dog ikke bevirke en ændring af sagsgenstanden eller betingelserne for at antage søgsmålet til realitetsbehandling. Den omstændighed, at der foreligger tvivl med hensyn til foranstaltningens forenelighed, er derimod netop det bevis, som kræves ført for at godtgøre, at Kommissionen var forpligtet til at indlede den formelle undersøgelsesprocedure i henhold til artikel 108, stk. 2, TEUF (jf. i denne retning dom af 24.5.2011, Kommissionen mod Kronoply og Kronotex, C-83/09 P, EU:C:2011:341, præmis 59, og af 21.12.2016, Club Hotel Loutraki m.fl. mod Kommissionen, C-131/15 P, EU:C:2016:989, præmis 45 og den deri nævnte retspraksis).
86

Dernæst har Kommissionen anført, at det følger af artikel 33 i forordning nr. 1122/2009, sammenholdt med 44. betragtning til denne forordning, at medlemsstaternes mulighed for at indskrænke gennemførelsen af kontrollerne på stedet til en stikprøve på mindst 50% af landbrugsparcellerne udgør en undtagelse til reglen om, at alle de landbrugsparceller, som der er indgivet en støtteansøgning for, skal kontrolleres på stedet, og at denne mulighed derfor skal fortolkes strengt. Den Tjekkiske Republiks beslutning om at anse det for unødvendigt at udvide kontrolstikprøven, når forskellen mellem det anmeldte areal og det konstaterede areal af parcellerne er mindre end 3%, er følgelig i strid med betingelserne for at anvende muligheden for at indskrænke de kontroller, der er fastsat i artikel 26 og 33 i forordning nr. 1122/2009.
Artikel 7, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/88/EF af 4. november 2003 om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden og artikel 31, stk. 2, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder skal fortolkes således, at en fredsdommer, som inden for rammerne af sine funktioner udfører reelle og effektive ydelser, der ikke fremtræder som et rent marginalt supplement, og for hvilke han modtager vederlag, der har karakter af løn, kan henhøre under begrebet »arbejdstager« som omhandlet i disse bestemmelser, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.

§ 2, stk. 1, i rammeaftalen om tidsbegrænset ansættelse, indgået den 18. marts 1999, der er knyttet som bilag til Rådets direktiv 1999/70/EF af 28. juni 1999 om rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP, skal fortolkes således, at begrebet »en person med tidsbegrænset ansættelse« i denne bestemmelse kan omfatte en fredsdommer, der er udnævnt for en begrænset periode, som inden for rammerne af sine funktioner udfører reelle og effektive ydelser, der ikke fremtræder som et rent marginalt supplement, og for hvilke han modtager vederlag, der har karakter af løn, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.

§ 4, stk. 1, i rammeaftalen om tidsbegrænset ansættelse, indgået den 18. marts 1999, der er knyttet som bilag til Rådets direktiv 1999/70, skal fortolkes således, at den er til hinder for en national lovgivning, som ikke fastsætter en ret for en fredsdommer til at få en årlig betalt ferie på 30 dage ligesom den ferie, der er fastsat for ordinære dommere, i det tilfælde, hvor denne fredsdommer henhører under begrebet »en person med tidsbegrænset ansættelse« som omhandlet i denne rammeaftales § 2, stk. 1, og hvor han befinder sig i en situation, der kan sammenlignes med situationen for en ordinær dommer, medmindre en sådan forskelsbehandling er begrundet i forskellene i de krævede kvalifikationer og karakteren af de opgaver, som de nævnte dommere har ansvaret for, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.
108

På denne baggrund skal det andet spørgsmål besvares med, at artikel 63 TEUF ff. skal fortolkes således, at disse bestemmelser ikke er til hinder for en medlemsstats lovgivning, som fastsætter et loft over aktiver for udøvelse af bankvirksomhed i andelsbanker, der er etableret i denne medlemsstat og oprettet som kooperative aktieselskaber, ud over hvilket disse banker har pligt til at omdannes til aktieselskaber, bringe deres aktiver under dette loft eller lade sig likvidere, forudsat at denne lovgivning er egnet til at sikre gennemførelsen af de mål af almen interesse, som den forfølger, og ikke går ud over, hvad der er nødvendigt for at nå disse mål, hvilket det påhviler den forelæggende ret at efterprøve.
56

Domstolen har bl.a. fastslået, at en virksomhed, som har udsendt en arbejdstager på en anden medlemsstats område for dér at udføre et arbejde for en anden enhed, skal anses for at være denne arbejdstagers eneste arbejdsgiver, navnlig henset til kontinuiteten af underordnelsesforholdet i den samlede ansættelsesperiode mellem arbejdstageren og denne arbejdsgiver, hvorfor dette arbejde må anses for at være udført for denne virksomhed som omhandlet i artikel 13, litra a), i forordning nr. 3. Domstolen har præciseret, at dette underordnelsesforhold især fremgår af det forhold, at det var den pågældende virksomhed, som lønnede arbejdstageren og kunne afskedige vedkommende på grund af fejl, som den pågældende måtte have begået under udførelsen af sit arbejde ved den udnyttende virksomhed (jf. i denne retning dom af 17.12.1970, Manpower, 35/70, EU:C:1970:120, præmis 17, 18 og 20).
64

Hvad for det første angår det argument, hvorefter det er uforholdsmæssigt at pålægge et fast beløb, for så vidt som Rumænien under sagens behandling bragte det pågældende traktatbrud til ophør, skal det for det første bemærkes, at hvis en medlemsstat undlader at opfylde sin forpligtelse til meddelelse af gennemførelsesforanstaltningerne til et direktiv, det være sig ved slet ikke at give oplysninger, delvise oplysninger, eller ved ikke at give tilstrækkeligt klare og præcise oplysninger, kan det i sig selv begrunde, at proceduren efter artikel 258 TEUF indledes med henblik på at fastslå dette traktatbrud (dom af 8.7.2019, Kommissionen mod Belgien (Artikel 260, stk. 3, TEUF – Højhastighedsnet), C-543/17, EU:C:2019:573, præmis 51). For det andet er formålet med indførelsen af den mekanisme, der er indeholdt i artikel 260, stk. 3, TEUF, ikke blot at tilskynde medlemsstaterne til hurtigst muligt at bringe et traktatbrud til ophør, når dette, såfremt en sådan foranstaltning ikke træffes, ville have tendens til at vare ved, men også for at lette og fremskynde proceduren for pålæggelse af økonomiske sanktioner vedrørende tilsidesættelser af forpligtelsen til at give meddelelse om en national gennemførelsesforanstaltning til et direktiv vedtaget efter en lovgivningsprocedure, idet det præciseres, at før indførelsen af en sådan mekanisme kunne pålæggelsen af en økonomisk sanktion over for de medlemsstater, som ikke havde efterkommet en tidligere dom afsagt af Domstolen inden for de fastsatte frister, og som ikke havde opfyldt deres forpligtelse til gennemførelse, først ske flere år efter sidstnævnte dom (dom af 8.7.2019, Kommissionen mod Belgien (Artikel 260, stk. 3, TEUF – Højhastighedsnet), C-543/17, EU:C:2019:573, præmis 52).
11

Direktivets artikel 41 fastsætter: »1. Den regulerende myndighed har følgende opgaver: a) at fastsætte eller godkende transmissions- eller distributionstariffer eller deres metoder i overensstemmelse med gennemsigtige kriterier […] 6. De regulerende myndigheder har ansvaret for fastsættelse eller godkendelse af i det mindste de metoder, der anvendes til at beregne eller fastsætte betingelser og vilkår, i tilstrækkelig god tid inden de træder i kraft, for: a) tilkobling og adgang til nationale net, herunder transmissions- og distributionstariffer samt vilkår, betingelser og tariffer for adgang til [faciliteter til flydende naturgas (LNG)]. Disse tariffer eller metoder skal være udformet således, at de nødvendige investeringer i nettene og LNG-faciliteterne kan gennemføres på en sådan måde, at investeringerne sikrer nettenes og LNG-faciliteternes levedygtighed […] 8. Når de regulerende myndigheder fastsætter eller godkender tarifferne eller metoderne og balanceringsydelserne, sørger de for, at transmissions- og distributionssystemoperatørerne får passende incitamenter på både kort og lang sigt til at øge effektiviteten, fremme integrationen af markederne og forsyningssikkerheden og støtte de dermed forbundne forskningsaktiviteter. […] 17. Medlemsstaterne sørger for, at der på nationalt plan findes passende mekanismer, inden for hvilke en part, der er berørt af en afgørelse truffet af en regulerende myndighed, har klageret ved et organ, der er uafhængigt af de berørte parter og af enhver regering.«
74

Hvad for det første angår det argument, hvorefter det er uforholdsmæssigt at pålægge et fast beløb, for så vidt som Irland under sagens behandling bragte det pågældende traktatbrud til ophør, skal det for det første bemærkes, at hvis en medlemsstat undlader at opfylde sin forpligtelse til meddelelse af gennemførelsesforanstaltningerne til et direktiv, det være sig ved slet ikke at give oplysninger, at give delvise oplysninger eller ved ikke at give tilstrækkeligt klare og præcise oplysninger, kan dette i sig selv begrunde, at proceduren efter artikel 258 TEUF indledes med henblik på at fastslå dette traktatbrud (dom af 8.7.2019, Kommissionen mod Belgien (Artikel 260, stk. 3, TEUF – Højhastighedsnet), C-543/17, EU:C:2019:573, præmis 51). For det andet er formålet med indførelsen af den mekanisme, der er indeholdt i artikel 260, stk. 3, TEUF, ikke blot at tilskynde medlemsstaterne til hurtigst muligt at bringe et traktatbrud til ophør, når dette, såfremt en sådan foranstaltning ikke træffes, ville have tendens til at vare ved, men også for at lette og fremskynde proceduren for pålæggelse af økonomiske sanktioner vedrørende tilsidesættelser af forpligtelsen til at give meddelelse om en national gennemførelsesforanstaltning til et direktiv vedtaget efter en lovgivningsprocedure, idet det præciseres, at før indførelsen af en sådan mekanisme kunne pålæggelsen af en økonomisk sanktion over for de medlemsstater, som ikke havde efterkommet en tidligere dom afsagt af Domstolen inden for de fastsatte frister, og som ikke havde opfyldt deres forpligtelse til gennemførelse, først ske flere år efter sidstnævnte dom (dom af 8.7.2019, Kommissionen mod Belgien (Artikel 260, stk. 3, TEUF – Højhastighedsnet), C-543/17, EU:C:2019:573, præmis 52).
56

Hvad angår realiteten skal det indledningsvis straks bemærkes, at appellanterne ikke har anfægtet Rettens konstateringer i den appellerede doms præmis 52, 58 og 59. For det første udgør gennemførelsen af et forensic image af en computers harddisk og en kopi af oplysninger, der er lagret på et elektronisk datamedie, inden for rammerne af Kommissionens anvendelse af et it-efterforskningsprogram ifølge disse konstateringer i det væsentlige et mellemliggende trin, der skal give inspektørerne mulighed for at søge efter dokumenter, der er relevante for kontrolundersøgelsen. For det andet fremgår det af disse konstateringer, at Kommissionen i det foreliggende tilfælde ikke direkte føjede kopierne af dokumenterne i alle de sæt e-mails, som blev fundet på R.’s og J.’s computere samt i det forensic image, der var blevet lavet af den sidstnævnte computers harddisk, til de forberedende sagsakter uden forinden at have kontrolleret deres relevans i forhold til den pågældende kontrolundersøgelses genstand. Den omstændighed, at appellanterne ikke har anfægtet Rettens konstateringer, indebærer imidlertid – i modsætning til, hvad Kommissionen har gjort gældende – ikke, at det første anbringende er uvirksomt. Disse konstateringer er nemlig ikke i sig selv tilstrækkelige til at godtgøre, at Kommissionen havde beføjelser til at tage sådanne kopier.
31

I denne henseende har Den Tjekkiske Republik fremhævet, at når Kommissionen ved en skrivelse som den omtvistede skrivelse opfordrer en medlemsstat til at stille et beløb i henhold til Unionens egne indtægter til dens rådighed, er denne medlemsstat – de facto – forpligtet til at betale det krævede beløb inden for den fastsatte frist, til trods for de forbehold, som den tager over for Kommissionens opfattelse. Ved at nægte at stille dette beløb til rådighed for denne institution løber den nævnte medlemsstat nemlig en risiko for – ud over hovedbeløbet – at skulle betale morarenter, hvis Domstolen, efter at Kommissionen har anlagt en traktatbrudssag, fastslår, at der foreligger en tilsidesættelse af forpligtelsen til at stille beløbet til rådighed. Størrelsen af disse renter vil i praksis afhænge af den tid, inden for hvilken Kommissionen anlægger en sådan sag, og af traktatbrudssagens varighed. Dette beløb kan således blive meget højt og udgøre urimeligt høje retsafgifter for den pågældende medlemsstat.
18

Den forelæggende ret har henvist til, at Domstolen i dom af 19. juli 2012, Neurim Pharmaceuticals (1991) (C-130/11, herefter »Neurim-dommen«, EU:C:2012:489), fastslog, at artikel 3 og 4 i forordning nr. 469/2009 skal fortolkes således, at i et tilfælde som det, der gav anledning til denne dom, er den omstændighed i sig selv, at der findes en tidligere markedsføringstilladelse opnået for et veterinærmedicinsk lægemiddel, ikke til hinder for, at der udstedes et supplerende beskyttelsescertifikat for en anden anvendelse af det samme produkt, for hvilket der er udstedt en markedsføringstilladelse, forudsat at denne anvendelse falder inden for beskyttelsen af det grundpatent, der er påberåbt til støtte for ansøgningen om et supplerende beskyttelsescertifikat.
I 10., 12., 21., 23. og 24. betragtning til direktiv 93/13 anføres:

»[F]orbrugeren kan sikres en bedre beskyttelse gennem vedtagelse af ensartede bestemmelser vedrørende urimelige vilkår; disse bestemmelser skal finde anvendelse på alle aftaler, som indgås mellem erhvervsdrivende og forbrugere; dette direktiv finder derfor ikke anvendelse på bl.a. arbejdskontrakter, aftaler vedrørende arveret og familieret samt aftaler om oprettelse af selskaber og om disses vedtægter.

[…]

[D]e nationale lovgivninger giver imidlertid på nuværende tidspunkt kun mulighed for en delvis harmonisering; kun kontraktvilkår, der ikke er blevet individuelt forhandlet, er omfattet af dette direktiv; det er vigtigt at give medlemsstaterne mulighed for under overholdelse af [t]raktaten at sikre forbrugeren et højere beskyttelsesniveau ved at fastsætte strengere nationale bestemmelser end bestemmelserne i dette direktiv.

[…]

[M]edlemsstaterne skal træffe de nødvendige foranstaltninger til at hindre, at der fastsættes urimelige kontraktvilkår i aftaler, der indgås mellem en forbruger og en erhvervsdrivende, og til at sikre, at de, hvis de alligevel findes, ikke binder forbrugeren, og at aftalen fortsat er bindende for parterne på samme vilkår, hvis den kan videreføres uden de urimelige vilkår.

[…]

[P]ersoner eller organisationer, der i henhold til en medlemsstats lovgivning anses for at have en legitim interesse i forbrugerbeskyttelse, skal have mulighed for at indbringe sager vedrørende kontraktvilkår, der er udarbejdet med henblik på en generel anvendelse i forbrugeraftaler, især urimelige kontraktvilkår, enten for en retsmyndighed eller et administrativt organ, der er kompetent til at træffe afgørelse om klager eller indlede retsprocedurer; denne mulighed indebærer dog ikke en forudgående kontrol af de generelle betingelser inden for en given økonomisk sektor.

[M]edlemsstaternes retsmyndigheder og administrative organer skal råde over tilstrækkelige og effektive midler til at bringe anvendelsen af urimelige vilkår i forbrugeraftaler til ophør.«