I de to foreliggende sager er der nedlagt påstand om afvisning af to grunde: dels på grund af overskridelse af søgsmålsfristen, dels på grund af mangelen på advokatbistand. Jeg skal behandle disse spørgsmål i ovennævnte rækkefølge.

Hvad den første begrundelse angår, skal jeg påpege, at de beslutninger, hvorved Kommissionen pålagde de to selskaber bøder for overtrædelse af EKSF-reglerne om mindstepriser, blev meddelt selskaberne den 5. juni 1978. I henhold til artikel 39 i statutten for EKSF-Domstolen skulle der være anlagt sag inden for en frist af en måned fra meddelelsesdatoen.

I det foreliggende tilfælde blev fristerne forlænget 10 dage i medfør af procesreglementets artikel 81 og bilag II, artikel 1, og udløb således den 15. juli 1978. Stævningerne skulle være indgivet til justitskontoret inden denne dato: det bestemmes i artikel 37, stk. 3, i procesreglementet at: »alene datoen for indleveringen til justitskontoret har betydning ved beregningen af procesfristerne«. Imidlertid kom de to første stævninger, der blev afsendt fra Brescia den 15. juli 1978, først frem til Domstolen den 20. juli. Der er derfor ingen tvivl om, at den i nævnte artikel foreskrevne frist ikke er blevet overholdt.

Hvilke følger har sagsøgernes adfærd? De har hævdet, at procesreglementet ikke indholder nogen bestemmelse om formmangler ved stævninger. Det bør dog bemærkes, at de frister, der er tale om i de foreliggende sager, er fastsat i statutten for EKSF-Domstolen, hvor det i artikel 39, sidste stykke, klart, om end forudsætningsvis, angives, at overskridelse af fristerne bevirker retstab. Det hedder nemlig i nævnte bestemmelse, at »overskridelse af fristerne bevirker intet retstab, når den pågældende part godtgør, at der foreligger omstændigheder, som ikke kunne forudses, eller force majeure.« Det må heraf kunne sluttes, at fristernes udløb — bortset fra de to nævnte undtagelser — medfører tab af retten til at rejse de i EKSF-traktatens artikler 36 og 37 omhandlede indsigelser (som nævnte artikel 39 henviser til). For så vidt angår procesreglementet, må det understreges, at dette kun giver mulighed for at forlænge de frister, som er »fastsat i medfør af dette reglement« (artikel 82), fristerne efter statutten for Domstolen kan derfor ikke forlænges (hvilket er logisk, idet reglementet er en underordnet retskilde i forhold til statutten).

Sagsøgerne har især påberåbt sig undtagelsen vedrørende force majeure og har til støtte herfor fremført to betragtninger: nemlig at stævningen blev afsendt fra Italien inden for fristen på 40 dage, og at den fællesskabsregel, hvorefter datoen for indleveringen til justitiskon-toret er afgørende, strider mod et almindeligt italiensk retsprincip. Det er indlysende, at disse betragtninger intet har at gøre med force majeure. Selv om det antages, at den første af disse indeholder en henvisning til postmæssige vanskeligheder, ses det ikke, hvorledes et anbefalet brev, afsendt fra Brescia den 15. juli 1978, kunne være kommet frem til Luxembourg den samme dag! Sagsøgerne er udmærket klar over, at de har overtrådt procesreglementets artikel 37, stk. 3, men søger at fjerne denne hindring ved at påberåbe sig et ifølge sagsøgerne gældende almindeligt italiensk retsprincip, hvorefter stævningens afsendelsesdato er afgørende for, om fristerne er overholdt. Men det er klart, at alene fællesskabsretten kan finde anvendelse i det foreliggende tilfælde.