ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1)

Er det i overensstemmelse med formålet i artikel 139, stk. 2, EF og med den effektive virkning i henhold til artikel 249, stk. 3, EF, af Rådets direktiv 1999/70/EF af 28. juni 1999 om rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, når bestemmelsen i artikel 11, stk. 2, i præsidentdekret nr. 164/2004 foreskriver, at en arbejdstager, for at det kan fastslås, at betingelserne for en konvertering af tidsbegrænsede ansættelseskontrakter til tidsubegrænsede er opfyldt, inden for en præklusiv frist på to måneder fra ikrafttrædelsen af dette dekret indgiver ansøgning til det kompetente organ, hvori ansøgeren anfører de oplysninger, af hvilke det fremgår, at betingelserne er opfyldt, idet fristens præklusive karakter medfører, at arbejdstageren mister retten til konvertering af ansættelseskontrakterne, såfremt den pågældende ikke indgiver ansøgningen inden udløbet af tomånedersfristen?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 221/18

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Unabhängigen Verwaltungssenats Salzburg (Østrig) den 17. maj 2010 — Harald Jung og Gerald Hellweger mod Magistrat der Stadt Salzburg, procesdeltager: Finanzamt Salzburg-Stadt

(Sag C-241/10)

()

2010/C 221/30

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Unabhängigen Verwaltungssenats Salzburg (Østrig)

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Harald Jung og Gerald Hellweger

Sagsøgt: Magistrat der Stadt Salzburg

Procesdeltager: Finanzamt Salzburg-Stadt

Præjudicielt spørgsmål

Skal bilag X til den i artikel 24 i den for Republikken Ungarns tiltrædelse af Den Europæiske Union omhandlede liste (1. Fri bevægelighed for personer) (1), fortolkes således, at overladelse af arbejdskraft fra Ungarn til Østrig ikke skal betragtes som udstationering af arbejdstagere, således at nationale begrænsninger for ansættelse af ungarske arbejdstagere i Østrig tillige finder tilsvarende anvendelse på ungarske arbejdstagere (som har lovlig beskæftigelse dér), der af ungarske virksomheder overlades til beskæftigelse i Østrig?

(1) EUT L 236, s. 846.
1)

Henset til artikel 5, stk. 1, litra a), i direktiv 91/439/EØF (1), hvorefter kørekort til kategori D kun kan udstedes til førere, der allerede har kørekort til kategori B, må en medlemsstat da i henhold til samme direktivs artikel 1 og artikel 8, stk. 2 og 4, nægte at anerkende gyldigheden af et kørekort udstedt af en anden medlemsstat og omfattende kategori B og D — særligt for så vidt angår kategori D — hvis indehaveren af dette kørekort var blevet meddelt førerret til kategori B, før førerretten blev inddraget af en ret i den førstnævnte medlemsstat, mens førerretten til kategori D først blev meddelt efter denne inddragelse, og efter at det samtidigt nedlagte forbud mod udstedelse af nyt kørekort udløb?
2)

Er forordning nr. 1193/2009 (2) ugyldig i lyset af artikel 15 i Rådets forordning nr. 1260/2001, for så vidt som den fastsætter en produktionsafgift for sukker, beregnet ud fra et gennemsnitligt tab i en beregning, hvori der, for så vidt angår sukker der eksporteres i forarbejdede produkter, foretages en gennemgang mellem enhedsbeløbet for eksportrestitutionen for disse produkter og de samlede eksporterede mængder, herunder de mængder, der er eksporteret uden at modtage restitution, og ikke en deling af de udgifter, der rent faktisk er betalt, med beløbet for de eksporterede mængder med eller uden restitution?
—

Det fastslås, at Kongeriget Belgien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 126 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1907/2006 af 18. december 2006 om registrering, vurdering og godkendelse af samt begrænsninger for kemikalier (REACH), om oprettelse af et europæisk kemikalieagentur og om ændring af direktiv 1999/45/EF og ophævelse af Rådets forordning (EØF) nr. 793/93 og Kommissionens forordning (EF) nr. 1488/94 samt Rådets direktiv 76/769/EØF og Kommissionens direktiv 91/155/EØF, 93/67/EØF, 93/105/EF og 2000/21/EF (1), idet det ikke har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at sanktionere overtrædelser af denne forordning, eller under alle omstændigheder ikke har underrettet Kommissionen herom.
b)

Skal de førnævnte forordninger i lyset af DSB’s afgørelse af 27. september 2005 fortolkes således, at supplerende bemærkning 7 (KN) til kapitel 2 bestemmer, at kød med et saltindhold på 1,2 vægtprocent og derover må anses for at have ændret karakter og kvalificeres som »saltet« i position 0210’s forstand, og at kød med et lavere saltindhold end 1,2 vægtprocent, som efter tilsætning af salt påviseligt har ændret karakter, ikke kan afvises fra tarifering i position 0210?
1)

Såfremt en af parterne i en retssag er statsborger i en anden stat end den, hvor den pågældende retssag finder sted, begrunder denne omstændighed da, at der foreligger et grænseoverskridende forhold som omhandlet i artikel 81 TEUF (tidligere artikel 65 EF), som er en af betingelserne for, at Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 af 22. december 2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (1) (herefter »forordning nr. 44/2001«) finder anvendelse?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 246/19

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal Supremo (Spanien) den 7. juni 2010 — Telefónica de España S.A. mod Administración del Estado

(Sag C-284/10)

()

2010/C 246/32

Processprog: spansk

Den forelæggende ret

Tribunal Supremo

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Telefónica de España S.A.

Sagsøgt: Administración del Estado

Præjudicielt spørgsmål

Giver Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/13/EF (1) af 10. april 1997 om ensartede principper for generelle tilladelser og individuelle tilladelser for teletjenester, og særligt direktivets artikel 6, medlemsstaterne mulighed for at pålægge indehaveren af en generel tilladelse en årlig afgift, der er fastsat på grundlag af en procentdel af bruttodriftsindtægterne for det pågældende år uden at overstige 2 ‰, og som har til formål at dække de omkostninger, herunder de administrationsomkostninger, der afholdes af tilsynsmyndigheden som følge af anvendelsen af den ordning med generelle tilladelser og individuelle tilladelser, der var fastsat i artikel 71 i lov nr. 11/1998 af 24. april 1998 om telekommunikation?

(1) EFT L 117, s. 15.
1)

Skal de EU-retlige bestemmelser om ophavsrettigheder og ophavsretsbeslægtede rettigheder — navnlig bestemmelserne i udlejnings- og udlånsdirektivets artikel 2, stk. 2, 5 og 6 (1), satellit- og kabeldirektivets artikel 1, stk. 5 (2), og beskyttelsestidsdirektivets artikel 2, stk. 1, (3) sammenholdt med artikel 4 i udlejnings- og udlånsdirektivet, artikel 2 i satellit- og kabeldirektivet og informationsdirektivets artikel 2 og 3 samt artikel 5, stk. 2, litra b), (4) — fortolkes således, at retten til benyttelse af værkerne ved reproduktion, udsendelse via satellit og anden form for offentlig gengivelse i form af tilrådighedsstillelse for almenheden under alle omstændigheder direkte efter loven (originært) tilkommer den ledende instruktør af et filmværk eller audiovisuelt værk eller andre af lovgiver i medlemsstaterne udpegede ophavsmænd til filmværker og ikke direkte (originært) og udelukkende filmproducenten? Er medlemsstaternes love, der direkte (originært) tildeler filmproducenten eneretten til benyttelse, i strid med EU-retten?
—

Det fastslås, at Republikken Polen har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2007/46/EF af 5. september 2007 om fastlæggelse af en ramme for godkendelse af motorkøretøjer og påhængskøretøjer dertil samt af systemer, komponenter og separate tekniske enheder til sådanne køretøjer (rammedirektivet) (1), idet den ikke har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme direktivet eller under alle omstændigheder ikke har underrettet Kommissionen herom.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 246/32

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Rechtbank Amsterdam (Nederlandene) den 8. juli 2010 — A. Salemink mod Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen (UWV)

(Sag C-347/10)

()

2010/C 246/53

Processprog: nederlandsk

Den forelæggende ret

Rechtbank Amsterdam

Parter i hovedsagen

Sagsøger: A. Salemink

Sagsøgt: Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen (UWV)

Præjudicielt spørgsmål

Er de fællesskabsretlige forskrifter, som har til formål at sikre den frie bevægelighed for arbejdstagere — navnlig bestemmelserne i afsnit I og II i forordning nr. 1408/71 (1) og artikel 39 og 299 i EF-traktaten (nu artikel 45 TEUF og artikel 52 TEU, sammenholdt med artikel 355 TEUF) — til hinder for, at en arbejdstager, som arbejder uden for nederlandsk område på et fast anlæg på den nederlandske del af kontinentalsoklen for en arbejdsgiver med hjemsted i Nederlandene, ikke er omfattet af den nationale lovbestemte arbejdstagerforsikring, alene fordi vedkommende ikke er bosat i Nederlandene men i en anden medlemsstat (i dette tilfælde Spanien), selv om han er nederlandsk statsborger, og selv om han har haft mulighed for at tegne en frivillig forsikring på i det væsentlige samme vilkår, som gælder for den obligatoriske forsikring?

(1) Rådets forordning af 14.6.1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet (EFT L 149, s. 2).
DA Den Europæiske Unions Tidende C 246/18

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Hoge Raad der Nederlanden (Nederlandene) den 2. juni 2010 — Residex Capital IV CV mod Gemeente Rotterdam

(Sag C-275/10)

()

2010/C 246/30

Processprog: nederlandsk

Den forelæggende ret

Hoge Raad der Nederlanden

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Residex Capital IV CV

Sagsøgt: Gemeente Rotterdam

Præjudicielt spørgsmål

Indebærer sidste punktum i artikel 88, stk. 3, EF, nu artikel 108, stk. 3, TEUF, at de nationale domstole — i et tilfælde som det foreliggende, hvor den ulovlige støtteforanstaltning er gennemført på den måde, at der er ydet långiveren en garanti med den virkning, at låntager blev i stand til at opnå et lån fra långiver, hvilket ikke havde været muligt for låntager på normale markedsvilkår — i medfør af deres pligt til at ophæve virkningerne af den ulovlige støtteforanstaltning er forpligtet til, eller i al fald beføjet til at genoprette situationen fra før garantien blev stillet, også selv om dette ikke fører til, at det under garantien ydede lån tilbageføres?
—

Det fastslås, at Storhertugdømmet Luxembourg har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Rådets direktiv 2005/47/EF af 18. juli 2005 vedrørende aftalen mellem Fællesskabet af de Europæiske Jernbaner (CER) og Det Europæiske Transportarbejderforbund (ETF) om visse aspekter af betingelserne for anvendelse af mobile arbejdstagere, der udfører interoperable grænseoverskridende tjenester i jernbanesektoren (1), idet det ikke har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme direktivet, og da det under alle omstændigheder ikke har underrettet Kommissionen herom.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 234/20

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Landesarbeitsgericht Hamm (Tyskland) den 4. maj 2010 — KHS AG mod Winfried Schulte

(Sag C-214/10)

()

2010/C 234/31

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Landesarbeitsgericht Hamm

Parter i hovedsagen

Sagsøger: KHS AG

Sagsøgt: Winfried Schulte

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 7, stk. 1, i direktiv 2003/88/EF (1) fortolkes således, at den er til hinder for national lovgivning og/eller praksis, hvorefter retten til årlig betalt mindsteferie ophører ved udløbet af referenceperioden og/eller overførselsperioden, også når arbejdstageren har været uarbejdsdygtig i en længere periode (hvorved denne længerevarende uarbejdsdygtighed har til følge, at retten til mindsteferie kan samles sammen for flere år, hvis muligheden for en sådan overførsel ikke er tidsmæssigt begrænset)? Såfremt dette spørgsmål besvares benægtende, skal denne overførselsmulighed da bestå i en periode på mindst 18 måneder?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/88/EF af 4.11.2003 om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden (EUT L 299, s. 9).
DA Den Europæiske Unions Tidende C 234/25

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Înalta Curte de Casație și Justiție (Rumænien) den 7. juni 2010 — Circul Globus București (Circ & Variete Globus București) mod Uniunea Compozitorilor și Muzicologilor din România — Asociația pentru Drepturi de Autor — U.C.M.R. — A.D.A.

(Sag C-283/10)

()

2010/C 234/40

Processprog: rumænsk

Den forelæggende ret

Înalta Curte de Casație și Justiție

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Circul Globus București (Circ & Variete Globus București)

Sagsøgt: Uniunea Compozitorilor și Muzicologilor din România — Asociația pentru Drepturi de Autor — U.C.M.R. — A.D.A.

Præjudicielle spørgsmål

Skal artikel 3, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/29/EF af 22. maj 2001 (1) fortolkes således, at begrebet »overføring til almenheden« skal opfattes således:

a) at overføringen til almenheden udelukkende vedrører den del af almenheden, som ikke befinder sig på et sted, hvorfra overføringen finder sted, eller

b) at overføringen til almenheden også vedrører enhver anden overføring af et værk, som fremføres direkte på et offentligt tilgængeligt sted uanset metoden til offentlig fremførelse eller direkte præsentation af værket?

Hvis spørgsmål a) besvares bekræftende, indebærer dette i så fald, at alle de former for direkte overføring af værker til almenheden, som er nævnt i spørgsmål b), ikke er omfattet af direktivets anvendelsesområde; dvs. at de ikke er udtryk for overføring af et værk til almenheden, men derimod for offentlig fremførelse og/eller præsentation af et værk, jf. artikel 11, stk. 1, nr. i), i Bernerkonventionen?

Hvis spørgsmål b) besvares bekræftende, giver artikel 3, stk. 1, i direktivet i så fald medlemsstaterne mulighed for at fastsætte et lovbestemt krav om kollektiv forvaltning af retten til overføring af musikalske værker til almenheden uanset overføringsmetoden, selv om denne rettighed kan forvaltes individuelt og også bliver forvaltet individuelt af ophavsmændene, uden at give ophavsmændene mulighed for at udelukke deres værker fra den kollektive forvaltning?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/29/EF af 22.5.2001 om harmonisering af visse aspekter af ophavsret og beslægtede rettigheder i informationssamfundet (EFT L 167, s. 10).
DA Den Europæiske Unions Tidende C 234/29

Sag anlagt den 7. juli 2010 — Europa-Kommissionen mod Kongeriget Spanien

(Sag C-343/10)

()

2010/C 234/47

Processprog: spansk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved S. Pardo Quintillán, som befuldmægtiget)

Sagsøgt: Kongeriget Spanien

Sagsøgerens påstande

— Kongeriget Spanien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til direktiv 91/271/EØF (1), idet det, — ikke har sikret kloaknet til opsamling af byspildevand i byområder med over 15 000 personækvivalenter for så vidt angår Valle de Güimar, Noreste (Valle Guerra), Valle de la Orotava, Arenys de Mar, Alcossebre og Cariño i henhold til artikel 3 i direktiv 91/271/EØF, og — ikke har sikret rensning af byspildevand fra byområder med mere end 15 000 personækvivalenter, for så vidt angår Arroyo de la Miel, Arroyo de la Víbora, Estepota (San Pedro de Alcántara), Alhaurín el Grande, Coín, Barbate, Chipiona, Isla Cristina, Matalascañas, Nerja, Tarifa, Torrox Costa, Vejer de la Frontera, Gijón-Este, Llanes, Valle de Güimar, Noreste (Valle Guerra), Los Llanos de Aridane, Arenys de Mar, Pineda de Mar, Ceuta, Alcossebre, Benicarló, Elx (Arenales), Peñíscola, Teulada Moraira (Rada Moraira), Vinaròs, A Coruña, Cariño, Tui, Vigo, Aguiño Carreira-Ribeira, Baiona, Noia, Santiago, Viveiro og Irán (Hondarribia) i henhold til direktivets artikel 4, stk. 1, 3, og 4.

— Kongeriget Spanien tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

I henhold til artikel 3, stk. 1, og artikel 4, stk. 1, i direktiv 91/271/EØF skal byområder med over 15 000 PE være forsynet med kloaknet til opsamling af byspildevand, og det skal sikres, at byspildevand underkastes sekundær rensning eller en tilsvarende rensning senest den 31. december 2000.

I henhold til direktivets artikel 3, stk. 2, skal kloaknettene til opsamling af byspildevand opfylde kravene i bilag I, litra A.

Hvad angår forpligtelsen til at rense byspildevand bestemmer direktivets artikel 4, stk. 1, at medlemsstaterne skal sikre, at byspildevand, der tilledes kloaknet, før udledningen underkastes sekundær rensning eller en tilsvarende rensning.

I henhold til artikel 4, stk. 3, skal sådanne udledninger opfylde de relevante krav i bilag I, litra B. I bilag I, litra B henvises der til de krav, som er angivet i tabel 1 i bilaget. De kontrolprocedurer, som er foreskrevet i bilag I, litra D, er med til at sikre, at kontrollen med udslippene fra rensningsanlæggene opfylder kravene i bilag I, litra B.

Hvad angår de 38 nævnte byområder har Kongeriget Spanien ikke sikret, at kravene i direktivet er opfyldt.

(1) Rådets direktiv 91/271/EØF af 21.5.1991 om rensning af byspildevand (EFT L 135, s. 40).
DA Den Europæiske Unions Tidende C 234/29

Appel iværksat den 9. juli 2010 af Claro, S.A. til prøvelse af dom afsagt den 28. april 2010 af Retten (Femte Afdeling) i sag T-225/09 — Claro, S.A. mod KHIM og Telefónica, S.A.

(Sag C-349/10 P)

()

2010/C 234/48

Processprog: spansk

Parter

Appellant: Claro, S.A. (ved abogados E. Armijo Chávarri og A. Castán Pérez Gómez)

De andre parter i appelsagen: Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) og Telefónica, S.A.

Appellanten har nedlagt følgende påstande

Det fastslås, at appelskriftet og de tilhørende dokumenter til appel af Rettens dom (Femte Afdeling) af 28. april 2010 i sag T-225/09 er indgivet inden for fristen og på behørig vis, den nævnte dom ophæves efter en passende sagsbehandling og Claro, S.A. gives medhold i sine påstande.

Anbringender og væsentligste argumenter

Retten har foretaget en fejlagtig fortolkning af artikel 59 i EF-varemærkeforordningen. Appellanten har gjort gældende, at i modsætning til hvad Retten (og appelkammeret) slog fast, er forpligtelsen til at angive en skriftlig begrundelse til appelkammeret ikke et krav for, at klagen kan realitetsbehandles, men en forudsætning for den blotte sagsbehandling. Appellanten har endvidere gjort gældende, at Rettens (og appelkammerets) fejlagtige fortolkning har medført en tilsidesættelse af princippet om funktionel kontinuitet mellem Harmoniseringskontorets instanser i henhold til artikel 62, stk. 1, i forordning nr. 40/94 (1).

(1) Rådets forordning (EF) nr. 40/94 af 20.12.1993 om EF-varemærker (EFT 1994 L 11, s. 1).
2)

Er en faktura, som godtgør de afholdte investeringsomkostninger, og som er udstedt til selskabsdeltagerne og ikke til selskabet, til hinder for, at der foretages fradrag af indgående moms, der er betalt for de afholdte investeringsomkostninger som beskrevet i spørgsmål 1?
a)

Skal bestemmelserne i artikel 3, stk. 1, i første direktiv (72/166/EØF) (1), artikel 2, stk. 1, i andet direktiv (84/5/EØF) (2) samt artikel 1 og 1a i tredje direktiv (90/232/EØF) (3) fortolkes således, at de er til hinder for, at en national civilretlig lovgivning, især ved de i Código Civils artikel 503, stk. 1, samt artikel 504, 505 og 570 indeholdte bestemmelser, foreskriver, at den erstatning, som den skadelidte ville være berettiget til i tilfælde af sammenstød mellem to køretøjer, der ikke skyldes, at nogen af førerne har handlet uagtsomt, og som medfører legemsbeskadigelse for en passager i et af disse køretøjer (den skadelidte, der kræver erstatning), bortfalder eller nedsættes, på grund af at nævnte passager har medvirket til skadens indtræden, idet vedkommende sag i sædet ved siden af føreren uden at anvende sikkerhedssele som påkrævet i henhold til national lov,
3)

Eftersom artikel 7 i direktiv 2003/88/EF ikke sondrer mellem arbejdstagere afhængigt af om arbejdstageren er fraværende fra arbejdet i referenceperioden på grund af en arbejdsulykke, en erhvervssygdom, et ulykkestilfælde på vej til eller fra arbejde eller en ikke-erhvervsmæssig sygdom, har arbejdstagere da i henhold til denne bestemmelse ret til betalt ferie af samme varighed, uanset grunden til arbejdstagerens fravær af helbredsmæssige årsager, eller skal bestemmelsen fortolkes således, at den ikke er til hinder for, at varigheden af den betalte ferie kan afhænge af grunden til arbejdstagerens fravær, såfremt den nationale lovgivning under visse omstændigheder foreskriver, at varigheden af årlig betalt ferie er længere end det minimum på fire uger, som er fastsat ved direktivet?
1)

Er artikel 15 i Rådets direktiv 2000/43/EF om gennemførelse af princippet om ligebehandling af alle uanset race eller etnisk oprindelse (1) og artikel 17 i Rådets direktiv 2000/78/EF om generelle rammebestemmelser om ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv (2) — begge er gennemført i national lovgivning i form af OG [Ordonanța Guvernului (regeringsforordning)] nr. 137/2000, som bekendtgjort på ny og ændret — en hindring for en national lovgivning eller en dom fra Curte Constituțională (Forfatningsdomstolen), som fratager de nationale retter muligheden for at tildele sagsøgerne, som har været ofre for forskelsbehandling, en passende erstatning for de økonomiske og/eller ikke økonomiske skader i tilfælde, hvor erstatningen for den ved forskelsbehandlingen forvoldte skade vedrører lovbestemte lønkrav, som tildeles en anden stillingskategori end den, som sagsøgerne tilhører? Der henvises i denne forbindelse til dom nr. 1325 af 4. december 2008 og dom nr. 146 af 25. februar 2010 fra Curte Constituțională.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 246/22

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal Supremo (Spanien) den 21. juni 2010 — Administración General del Estado mod Red Nacional de Ferrocarriles Españoles (RENFE)

(Sag C-303/10)

()

2010/C 246/37

Processprog: spansk

Den forelæggende ret

Tribunal Supremo

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Administración General del Estado

Sagsøgt: Red Nacional de Ferrocarriles Españoles (RENFE)

Præjudicielt spørgsmål

Skal sætningen »inden for personbefordring og godstransport med jernbane«, i artikel 8, stk. 2, litra c), i Rådets direktiv 92/81/EØF af 19. oktober 1992 om harmonisering af punktafgiftsstrukturen for mineralolier (1), i forbindelse med definitionen af den afgiftsfritagelse, som medlemsstaterne kan indrømme inden for dette område, fortolkes snævert under hensyn til dens ordlyd eller i stedet fortolkes bredt, således at fritagelsen udvides til at omfatte brændstof anvendt til de maskiner, der bevæger sig på skinnerne med henblik på vedligeholdelse af jernbanenettets infrastruktur?

(1) EFT L 316, s. 12.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 246/23

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af The Appointed Person by the Lord Chancellor (Det Forenede Kongerige) den 28. juni 2010 — The Chartered Institute of Patent Attorneys mod Registrar of Trade Marks

(Sag C-307/10)

()

2010/C 246/39

Processprog: engelsk

Den forelæggende ret

The Appointed Person by the Lord Chancellor

Parter i hovedsagen

Sagsøger: The Chartered Institute of Patent Attorneys

Sagsøgt: Registrar of Trade Marks

Præjudicielle spørgsmål

Er det:

1) nødvendigt, at de forskellige varer eller tjenesteydelser, der er omfattet af en varemærkeansøgning, skal identificeres med en vis, og i så fald med hvilken nærmere grad af klarhed og præcision?

2) tilladeligt at bruge de generelle ord i klasseoverskrifterne i Nicearrangementet af 15. juni 1957 vedrørende international klassificering af varer og tjenesteydelser til brug ved registrering (som revideret og ændret) med henblik på at identificere de forskellige varer eller tjenesteydelser, der er omfattet af en varemærkeansøgning?
—

Det fastslås, at Kongeriget Belgien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2007/2/EF af 14. marts 2007 om opbygning af en infrastruktur for geografisk information i Det Europæiske Fællesskab (Inspire) (1), idet det ikke har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme direktivet eller under alle omstændigheder ikke har underrettet Kommissionen herom.