Hvad angår oplysninger, som består af beskrivelsen af de faktiske omstændigheder, der udgør den overtrædelse af artikel 81 EF, kan offentliggørelsen medføre alvorlig skade for en virksomhed, der har deltaget i denne overtrædelse, idet oplysningerne er egnede til at gøre det lettere for de fysiske og juridiske personer, som mener at være ofre for overtrædelsen, at bevise virksomhedens civile ansvar.

For at oplysninger ifølge deres natur er omfattet af tavshedspligt og således er beskyttet mod udbredelse til offentligheden, skal offentliggørelsen af disse oplysninger bl.a. alvorligt kunne skade den person, som har videregivet oplysningerne, eller tredjemand.

I den forbindelse fortjener interessen for en virksomhed, som Kommissionen har pålagt en bøde for overtrædelse af konkurrenceretten, i, at detaljerne i den retsstridige adfærd, der bebrejdes den, ikke gøres tilgængelige for offentligheden, ikke en særlig beskyttelse, henset dels til offentlighedens interesse i at få kendskab til begrundelsen for enhver foranstaltning fra Kommissionen i videst muligt omfang, erhvervsdrivendes interesse i at få oplyst, hvilken adfærd der kan udsætte dem for sanktioner, interessen i for de personer, der har lidt skade på grund af en overtrædelse, at få kendskab til detaljerne for i givet fald at kunne gøre deres krav gældende mod de virksomheder, der er pålagt sanktioner, dels til denne virksomheds mulighed for at lade en sådan beslutning underkaste retslig prøvelse.

For at oplysninger ifølge deres natur er omfattet af tavshedspligt og således er beskyttet mod udbredelse til offentligheden, skal de interesser, som vil kunne skades ved offentliggørelsen af den pågældende oplysning, objektivt set være beskyttelsesværdige. Denne betingelse indebærer, at vurderingen af den fortrolige karakter af en oplysning forudsætter, at der foretages en afvejning mellem de berettigede interesser mod en offentliggørelse, og den almene interesse, som fordrer, at institutionernes handlinger foretages så åbent som muligt.

Bødefritagelsesordningernes effektivitet kan påvirkes af videregivelse af dokumenter om en bødefritagelsesordning til personer, som ønsker at anlægge et erstatningssøgsmål, selv om de nationale konkurrencemyndigheder og Kommissionen bevilger en fuldstændig eller delvis fritagelse fra den bøde, de kan pålægge. En person, der er involveret i en overtrædelse af konkurrenceretten, kan i forhold til muligheden for en sådan videregivelse nemlig afskrækkes fra den ved bødefritagelsesordningen givne mulighed, når der bl.a. tages hensyn til, at de til Kommissionen meddelte dokumenter eller afgivne erklæringer kan være selvinkriminerende.

Adgangen til at få erstatning for tab forårsaget af en kontrakt eller adfærd, der kan begrænse eller fordreje konkurrencen, kan imidlertid bidrage til opretholdelsen af en effektiv konkurrence inden for Unionen og medvirker således til at gennemføre et formål af almen interesse.

Domstolen har ved anvendelse af disse principper – ved behandlingen af præjudicielle spørgsmål som led i tvister vedrørende begæringer fra virksomheder, der har lidt tab som følge af overtrædelser af konkurrenceretten, om aktindsigt i de nationale konkurrencemyndigheders sagsakter vedrørende undersøgelsen – opfordret de nationale retsinstanser, der var forelagt disse tvister, til at foretage en afvejning af de interesser, der begrunder videregivelsen af de oplysninger, der er indgivet frivilligt af en person, der ønsker bødefritagelse, og beskyttelsen af disse oplysninger.

I en sag, som ikke vedrører anfægtelse af afvisningen af aktindsigt i dokumenter angående proceduren inden for konkurrenceområdet, men Kommissionens planlagte offentliggørelse af visse oplysninger indeholdt i dokumenter eller erklæringer, som sagsøgerne frivilligt havde forelagt Kommissionen med henblik på at være begunstiget af bødefritagelsesordningen, og hvori det er gjort gældende, at offentliggørelsen af de oplysninger, som blev frivilligt meddelt under undersøgelsen med ønsket om at være begunstiget af bødefritagelsesordningen, vil skade Kommissionens undersøgelsesaktiviteter, viser den ikke, at der foreligger en retsforskrift, som Kommissionen har tilsidesat, alene fordi offentliggørelsen af de oplysninger, der er afgivet som led i bødefritagelsen, kunne påvirke gennemførelsen af denne ordning i forhold til fremtidige undersøgelser.

Dette konkrete argument indebærer endvidere den almene interesse i i videst muligt omfang at have kendskab til enhver af Kommissionens handlinger, de erhvervsdrivendes interesse i at få oplysninger om adfærd, der kan udsætte dem for sanktioner, og endelig Kommissionens interesse i at sikre sin bødefritagelsesordnings effektive virkning. Disse konkrete interesser er ikke ene for den pågældende virksomhed, men det tilkommer Kommissionen at afveje bødefritagelsesordningens effektivitet i forhold til de erhvervsdrivendes interesse i at få kendskab til indholdet af Kommissionens beslutning og handle for at beskytte deres rettigheder.

Denne konklusion kan ikke drages i tvivl ved argumentet om, at de oplysninger, som virksomheden har begæret behandlet fortroligt, i det væsentlige ikke er grundlæggende for at forstå kommissionsbeslutningens konklusion og følgelig ikke hører under den offentliggørelsespligt, der påhviler Kommissionens i henhold til artikel 30, stk. 2, i forordning nr. 1/2003. Denne bestemmelse har nemlig ikke til formål at begrænse Kommissionens frihed til frivilligt at offentliggøre en udgave af en beslutning, som er mere vidtrækkende end det fornødne minimum, og heri medtage de oplysninger, hvis offentliggørelse ikke er nødvendig, i det omfang offentliggørelsen af disse ikke er uforenelig med beskyttelsen af tavshedspligten.

(jf. præmis 83-85 og 87-90)