Forslag til afgørelse fra generaladvokat Jacobs fremsat den 15. maj 1997. - Hellmut Marschall mod Land Nordrhein-Westfalen. - Anmodning om præjudiciel afgørelse: Verwaltungsgericht Gelsenkirchen - Tyskland. - Ligebehandling af mænd og kvinder - Ansøgere af forskelligt køn lige kvalificerede - Fortrinsstilling for kvindelige ansøgere - Fravigelsesmulighed. - Sag C-409/95.



Samling af Afgørelser 1997 side I-06363



Generaladvokatens forslag til afgørelse

1 Er artikel 2, stk. 1 og 4, i Raadets direktiv 76/207/EOEF af 9. februar 1976 om gennemfoerelse af princippet om ligebehandling af maend og kvinder for saa vidt angaar adgang til beskaeftigelse, erhvervsuddannelse, forfremmelse samt arbejdsvilkaar (herefter »ligebehandlingsdirektivet« eller »direktivet«) (1) til hinder for en national lovgivning, hvorefter der paa offentlige ansaettelsesomraader, hvor der i den enkelte stillingsgruppe, hvortil forfremmelse kan ske, er beskaeftiget faerre kvinder end maend, gives kvinder en fortrinsstilling, naar mandlige og kvindelige ansoegere er lige kvalificerede (med hensyn til egnethed, kundskaber og faglig indsats), medmindre der er forhold knyttet til en mandlig medansoegers person, der vejer tungere? Dette spoergsmaal har Verwaltungsgericht Gelsenkirchen forelagt Domstolen.

Ligebehandlingsdirektivet

2 Ligebehandlingsdirektivets artikel 1, stk. 1, har foelgende ordlyd:

»Dette direktiv tilsigter gennemfoerelse i medlemsstaterne af princippet om ligebehandling af maend og kvinder med hensyn til adgang til beskaeftigelse, herunder forfremmelse, og til erhvervsuddannelse samt arbejdsvilkaar ... Dette princip betegnes i det foelgende 'princippet om ligebehandling'.«

3 Artikel 2 indeholder, for saa vidt det er relevant, foelgende bestemmelser:

»1. Princippet om ligebehandling i henhold til nedenstaaende bestemmelser indebaerer, at der ikke finder nogen forskelsbehandling sted paa grundlag af koen, hverken direkte eller indirekte under henvisning saerlig til aegteskabelig eller familiemaessig stilling.

...

4. Dette direktiv er ikke til hinder for foranstaltninger til fremme af lige muligheder for maend og kvinder, saerlig ved at afhjaelpe de faktiske uligheder, som paavirker kvindernes muligheder paa de i artikel 1, stk. 1, anfoerte omraader.«

4 Artikel 3, stk. 1, bestemmer foelgende:

»Anvendelsen af princippet om ligebehandling indebaerer, at der ikke finder nogen forskelsbehandling sted paa grundlag af koen, for saa vidt angaar adgangsvilkaar, herunder udvaelgelseskriterier, til stillinger og funktioner inden for enhver sektor eller erhvervsgren, og til alle niveauer i erhvervshierarkiet.«

5 Artikel 6 har foelgende ordlyd:

»Medlemsstaterne indfoerer i deres nationale retsorden de noedvendige bestemmelser for, at enhver person, der mener sig kraenket ved at princippet om ligebehandling som anfoert i artikel 3, 4 og 5 tilsidesaettes i forhold til den paagaeldende, kan goere sine rettigheder gaeldende for retslige instanser efter eventuelt at have indbragt sagen for andre kompetente instanser.«

Faktiske omstaendigheder og den nationale lovgivning

6 Beamtengesetz fuer das Land Nordrhein-Westfalen (delstaten Nordrhein-Westfalens tjenestemandslov) indeholder foelgende bestemmelse:

»Saafremt der inden for den kompetente forfremmelsesmyndigheds omraade i en stillingsgruppe, hvortil forfremmelse kan ske, er beskaeftiget faerre kvinder end maend, skal der ved lige egnethed, kundskaber og faglig indsats gives en fortrinsstilling til kvinder, medmindre der er forhold knyttet til en mandlig medansoegers person, der vejer tungere« (2).

7 Ifoelge delstaten Nordrhein-Westfalen (herefter »delstaten«) har den nationale bestemmelse til formaal at modvirke den strukturelle forskelsbehandling, som kvinder ellers ville vaere udsat for paa grund af traditionelle sekundaere kriterier: Der ville f.eks. vaere en tendens til at udnaevne en mand frem for en kvinde med tilsvarende kvalifikationer, a) fordi han formentlig er aeldre og vil have vaeret ansat laengere, hvilket skyldes faerre afbrydelser af karrieren, og b) af »sociale grunde«, dvs. en tendens til at give jobbet til en mand med forsoergerbyrder frem for at give det til en mandlig forsoergers kone. Med den nationale bestemmelse indfoeres i virkeligheden endnu et kriterium, nemlig det at vaere kvinde, hvilket som hovedregel skal have forrang frem for de traditionelle sekundaere kriterier.

8 Bestemmelsen indeholder dog foelgende fravigelsesmulighed: »medmindre der er forhold knyttet til en mandlig medansoegers person, der vejer tungere«. Den noejagtige raekkevidde af dette forbehold er ikke umiddelbart indlysende. Dette er maaske ikke tilfaeldigt, idet lovgiver - ifoelge det af delstaten anfoerte - ved at anvende formuleringen »medmindre der er forhold knyttet til en mandlig medansoegers person, der vejer tungere« bevidst har valgt et upraecist retligt begreb for at sikre tilstraekkelig smidighed og navnlig for at give forvaltningen et skoen, saaledes at den kan tage hensyn til alle de forhold, som maatte vaere knyttet til medansoegerens person. Det fremgaar dog af delstatens skriftlige og mundtlige indlaeg, at disse forhold i det mindste omfatter ovennaevnte traditionelle sekundaere kriterier som tjenestetid og »sociale grunde«. Dette giver i sig selv anledning til tvivl - som jeg vil vende tilbage til senere - om, hvorvidt fravigelsesmuligheden i sig selv er diskriminerende og derfor ulovlig.

9 Hellmut Marschall, der er laerer, ansoegte om en forfremmelsesstilling. Han fik meddelelse om, at en kvindelig medansoeger ville blive udnaevnt i stillingen. De to ansoegere var lige kvalificerede, og da der var faerre kvinder end maend ansat paa det paagaeldende loentrin og karrieretrin, skulle den kvindelige medansoeger i henhold til ovennaevnte bestemmelse foretraekkes. Marschall anlagde sag med paastand om, at den sagsoegte myndighed tilpligtedes at forfremme ham. Verwaltungsgericht Gelsenkirchen, som var i tvivl om, hvorvidt bestemmelsen er forenelig med ligebehandlingsdirektivets artikel 2, stk. 1 og 4, udsatte sagen og har forelagt Domstolen ovennaevnte praejudicielle spoergsmaal.

10 Der er indgivet skriftlige indlaeg til Domstolen af delstaten, af den oestrigske, den finske, den franske, den norske (3), den spanske og den svenske regering, af Det Forenede Kongeriges regering og af Kommissionen. Delstaten, den finske, den nederlandske og den svenske regering, Det Forenede Kongeriges regering og Kommissionen var repraesenteret under den mundtlige forhandling.

Domstolens praksis

11 Det er vigtigt indledningsvis at bemaerke, at som det fremgaar af spoergsmaalets formulering, anmodes Domstolen ikke om - og det ville heller ikke vaere rigtigt at anmode Domstolen herom - at tage stilling til, hvorvidt positiv saerbehandling eller »positive foranstaltninger« (4) generelt er oenskelige. Spoergsmaalet fra den nationale ret drejer sig om, hvorvidt den omhandlede nationale bestemmelse er i overensstemmelse med to naermere angivne bestemmelser i ligebehandlingsdirektivet. Paa samme maade havde Domstolen i sin nylige dom for nylig i Kalanke-sagen (5) vedroerende en tilsvarende national bestemmelse - selv om visse reaktioner i den juridiske litteratur tyder paa noget andet (6) - udelukkende sat fokus paa, om den nationale bestemmelse var forenelig med direktivets bestemmelser. Jeg vil vende tilbage til det mere generelle spoergsmaal om Domstolens rette rolle i sager, der er retspolitiske.

12 Inden jeg kommer ind paa Kalanke-sagen, vil jeg kort omtale de to tidligere sager, der er vejledende med hensyn til raekkevidden af artikel 2, stk. 4, som er den afgoerende bestemmelse i den foreliggende sag.

13 Hofmann-sagen (7) drejede sig om, hvorvidt en national bestemmelse, der begraensede den betalte barselsorlov til kun at omfatte moedre, var forenelig med ligebehandlingsdirektivet. Domstolen afgjorde ikke sagen paa grundlag af artikel 2, stk. 4, men henviste i stedet til artikel 2, stk. 3, som bestemmer, at direktivet ikke er til hinder for bestemmelser vedroerende beskyttelse af kvinder, saerlig i forbindelse med graviditet og moderskab. Generaladvokat Darmon gennemgik dog artikel 2, stk. 4, og konkluderede:

»Det fremgaar af den saaledes indfoerte ordning, at undtagelserne efter artikel 2, stk. 2, 3 og 4, noejagtigt bestemmer raekkevidden af det i artikel 2, stk. 1, fastlagte princip. Denne opbygning viser i sig selv, hvilken betydning faellesskabslovgiverne tillaegger disse forbehold, hvilket bekraeftes af en gennemgang af bestemmelserne.

Undtagelsen efter artikel 2, stk. 4, indtager en saerstilling. Den giver mulighed for nationale foranstaltninger 'til fremme af lige muligheder for maend og kvinder, saerlig ved at afhjaelpe de faktiske uligheder'; den fraviger kun tilsyneladende princippet, idet den ved at afhjaelpe de faktiske uligheder tilsigter at genoprette ligheden, men derimod ikke at paavirke den. Saa snart den faktiske ulighed, som skal afhjaelpes, er fastslaaet, skal der med andre ord anlaegges en vid fortolkning af denne undtagelsesbestemmelse« (8).

14 Den anden sag, Kommissionen mod Frankrig (9), drejede sig om, hvorvidt en undtagelsesbestemmelse i den nationale ligebehandlingslov var forenelig med ligebehandlingsdirektivet. Den havde til formaal at undtage kontraktbestemmelser eller bestemmelser i kollektive aftaler, som tillagde kvinder visse saerlige rettigheder, fra forbuddet mod forskelsbehandling. Saadanne saerlige rettigheder omfattede nedsat arbejdstid for kvinder over 59 aar eller inden for visse arbejdsomraader, som f.eks. maskinskrivning og skaermarbejde, nedsat pensionsalder, frihed i forbindelse med adoption af et barn, orlov ved boerns sygdom, en fridag ved skolestart, nogle timer fri i forbindelse med Mors dag, tilskud til moedre, der har udgifter til vuggestue eller boernepasning, forlaenget barselsorlov, ydelse af ekstra dages ferie for hvert barn og tillaeg ved beregningen af pension fra og med det andet barn (10).

15 Domstolen anfoerte, at foranstaltningerne ikke kunne begrundes under henvisning til artikel 2, stk. 4, og udtalte:

»Den i artikel 2, stk. 4, fastsatte undtagelse har det praecise og afgraensede formaal at skulle give hjemmel til foranstaltninger, der tilsyneladende er diskriminerende, men som faktisk fjerner eller reducerer de uligheder, der reelt er i samfundet« (11).

16 Den seneste sag - og den mest relevante for den foreliggende sag - hvori Domstolen udtalte sig om artikel 2, stk. 4, er Kalanke-sagen (12). Ifoelge den bestemmelse, der var omtvistet i Kalanke-sagen, skulle kvinder, der havde de samme kvalifikationer som maend, og som var medansoegere til samme stilling, gives en fortrinsstilling paa de omraader, hvor de var underrepraesenterede, og der forelaa underrepraesentation, saafremt kvinder ikke udgjorde mindst halvdelen af de ansatte i en bestemt loenklasse i den relevante personalegruppe paa arbejdsstedet (13). Der var ingen undtagelser fra bestemmelsen; ifoelge den nationale ret maatte bestemmelsen imidlertid fortolkes i overensstemmelse med den tyske grundlov paa den maade, at kvinder ganske vist principielt skal gives fortrinsstilling ved forfremmelse, men at billighedshensyn ikke desto mindre i givet fald boer foere til, at der goeres undtagelse herfra (14).

17 Ved forfremmelsen stod valget mellem Eckard Kalanke og Heike Glissmann. Det blev fastslaaet, at de var lige kvalificerede til stillingen, og at kvinder var underrepraesenteret paa det paagaeldende omraade. Ifoelge den nationale bestemmelse skulle stillingen derfor tilbydes Glissmann. Kalanke anlagde sag, hvorunder han bl.a. gjorde gaeldende, at den nationale bestemmelse var i strid med tysk ret. Selv om Bundesarbeitsgericht var af den opfattelse, at bestemmelsen var forenelig med de nationale bestemmelser, som Kalanke henviste til, var den i tvivl om, hvorvidt den var forenelig med ligebehandlingsdirektivet og forelagde derfor Domstolen spoergsmaal om raekkevidden af artikel 2, stk. 1 og 4.

18 Domstolen tog udgangspunkt i, at en national bestemmelse, hvorefter kvinder, der er lige saa kvalificerede som deres mandlige medansoegere, ved forfremmelse automatisk gives en fortrinsstilling paa omraader, hvor kvinder er underrepraesenteret, indebaerer en forskelsbehandling paa grundlag af koen (15). Da formaalet med ligebehandlingsdirektivet er at indfoere princippet om ligebehandling af maend og kvinder i medlemsstaterne, bl.a. med hensyn til adgang til beskaeftigelse, herunder forfremmelse, og da det i artikel 2, stk. 1, hedder, at princippet om ligebehandling indebaerer, at »der ikke finder nogen forskelsbehandling sted paa grundlag af koen, hverken direkte eller indirekte«, forelaa der umiddelbart en klar overtraedelse af dette princip.

19 Domstolen tog herefter stilling til, om en saadan bestemmelse var tilladt i henhold til direktivets artikel 2, stk. 4. Under henvisning til dommen i sagen Kommissionen mod Frankrig (16) udtalte Domstolen, at denne bestemmelse har det praecise og afgraensede formaal at tillade foranstaltninger, der tilsyneladende er diskriminerende, men som faktisk fjerner eller reducerer de uligheder, der reelt er i samfundet. Den tillod saaledes nationale foranstaltninger paa omraadet for adgang til beskaeftigelse, herunder forfremmelse, der, idet de saerligt begunstiger kvinder, har til formaal at saette dem i stand til bedre at kunne konkurrere paa arbejdsmarkedet og forfoelge en karriere paa lige fod med maend (17).

20 Domstolen tiltraadte derefter den betragtning i Raadets henstilling om fremme af positive foranstaltninger til fordel for kvinder (18), hvori det hedder, at »de gaeldende bestemmelser om ligebehandling, der har til formaal at sikre den enkeltes rettigheder, er ikke tilstraekkelige til at afskaffe alle de faktiske uligheder, medmindre regeringerne, arbejdsmarkedets parter og andre implicerede organer sideloebende traeffer foranstaltninger med henblik paa at modvirke de negative virkninger, som kvinder paa arbejdsmarkedet udsaettes for som foelge af samfundsbestemte holdninger, adfaerd og struktur« (19). Domstolen fastslog imidlertid ogsaa, at artikel 2, stk. 4, skal fortolkes indskraenkende, eftersom der er tale om en undtagelse fra en ved direktivet hjemlet subjektiv rettighed (20).

21 Domstolen konkluderede, at en national ordning, som giver kvinder en absolut og ubetinget fortrinsstilling ved udnaevnelse eller forfremmelse, gaar videre end til at fremme lige muligheder og dermed overskrider graenserne for den i direktivets artikel 2, stk. 4, fastsatte undtagelse (21). Den tilfoejede, at for saa vidt som ordningen tilsigter at skabe lige repraesentation af kvinder i forhold til maend i alle loenklasser og paa alle kompetenceniveauer paa et arbejdssted, erstatter den den i artikel 2, stk. 4, omhandlede maalsaetning om at fremme lige muligheder med det resultat, som kun virkeliggoerelsen af saadanne lige muligheder kan foere til (22). Den nationale rets spoergsmaal blev derefter besvaret med, at direktivet er til hinder for en national lovgivning, der, som i denne sag - naar ansoegere af forskelligt koen, der er udvalgt med henblik paa forfremmelse, er lige kvalificerede - automatisk giver kvindelige ansoegere en fortrinsstilling paa omraader, hvor kvinder er underrepraesenteret som naermere defineret i den nationale bestemmelse (23).

22 Da Domstolen havde fastslaaet, at den nationale ordning var forbudt i henhold til direktivet, var det ufornoedent at tage stilling til spoergsmaalet om proportionalitet. Den kritik af dommen, der paa det punkt var fremkommet fra forskelligt hold (24), kan derfor ikke anses for begrundet. Andre er fejlagtigt gaaet ud fra, at Domstolen fandt, at ordningen ikke stod i et rimeligt forhold til maalet, og at den derfor var ulovlig (25).

Anvendelse af Kalanke-dommen paa den foreliggende sag

23 Domstolens udgangspunkt i Kalanke-sagen var som bekendt, at en national ordning, hvorefter der automatisk gives kvindelige ansoegere en fortrinsstilling paa omraader, hvor kvinder er underrepraesenteret, saafremt mandlige og kvindelige ansoegere til samme forfremmelsesstilling er lige kvalificerede, indebaerer en forskelsbehandling paa grundlag af koen og derfor i princippet er i strid med direktivet. Efter min opfattelse er det aabenbart, at den nationale bestemmelse, der er til behandling i denne sag, indebaerer en tilsvarende forskelsbehandling og derfor er i strid med direktivet, medmindre den kan anses for tilladt i henhold til artikel 2, stk. 4. Selv om den anfaegtede nationale bestemmelse i den foreliggende sag ikke indeholder en regel, hvorefter kvinder automatisk skal forfremmes under de omstaendigheder, hvorunder bestemmelsen kan anvendes, er det centrale i bestemmelsen alligevel, at bortset fra saerlige tilfaelde skal en kvinde forfremmes, fordi hun er kvinde, og det er umiddelbart helt klart i strid med princippet om ligebehandling, saaledes som det er fastsat i direktivet. Jeg skal navnlig henvise til artikel 3, stk. 1 (26), som bestemmer, at anvendelsen af princippet om ligebehandling indebaerer, at der ikke finder nogen forskelsbehandling sted paa grundlag af koen, for saa vidt angaar adgangsvilkaar, herunder udvaelgelseskriterier, til bl.a. forfremmelse.

24 Det afgoerende spoergsmaal er, om den anfaegtede nationale bestemmelse i den foreliggende sag er omfattet af artikel 2, stk. 4, og derfor er forenelig med direktivet. Den nationale ret var foranlediget til at forelaegge sagen for Domstolen paa grund af forskellen mellem den anfaegtede nationale bestemmelse i hovedsagen og den bestemmelse, der var omstridt i Kalanke-sagen. Retten har navnlig henvist til det af Domstolen i Kalanke-dommen anfoerte om, at »en national ordning, som giver kvinder en absolut og ubetinget fortrinsstilling ved udnaevnelse eller forfremmelse«, gaar videre end til at fremme lige muligheder og dermed overskrider graenserne for den i direktivets artikel 2, stk. 4, fastsatte undtagelse (27), og har rejst det spoergsmaal, om fravigelsesmuligheden i den nationale ordning bevirker, at ordningen bliver forenelig med direktivet.

25 Den franske regering og Det Forenede Kongeriges regering anfoerer, at uanset fravigelsesmuligheden er den nationale ordning i strid med direktivet. Disse regeringers hovedargument er, at eftersom ordningen tilsigter en gennemfoerelse af lige repraesentation af maend og kvinder frem for at fremme lige muligheder, kan Domstolens argumentation i Kalanke-sagen anvendes.

26 Delstaten, den oestrigske, finske, norske, spanske og svenske regering samt Kommissionen (28) er af den modsatte opfattelse. De goer saaledes gaeldende, at fleksibiliteten i den nationale ordning i den foreliggende sag - nemlig det, at der er fastsat en fravigelsesmulighed - er tilstraekkelig til, at der maa traeffes en anden afgoerelse end i Kalanke-sagen. Der er nemlig i den foreliggende sag ikke tale om nogen garanti for en absolut og ubetinget fortrinsstilling (29).

27 Der er efter min opfattelse en raekke svagheder ved dette argument.

28 For det foerste var den nationale bestemmelse, der var til behandling i Kalanke-sagen, i virkeligheden hverken absolut eller ubetinget. Domstolen haeftede sig ved den nationale rets synspunkt, hvorefter bestemmelsen skulle fortolkes »paa den maade, at kvinder ganske vist principielt skal gives fortrinsstilling ved forfremmelse, men at billighedshensyn ikke desto mindre i givet fald boer foere til, at der goeres undtagelse herfra« (30). Denne fortolkning var udloest af bekymringen for, at bestemmelsen ellers ville vaere uforenelig med artikel 3, stk. 2 og 3, i den tyske grundlov, hvori det paa det paagaeldende tidspunkt var fastsat, at maend og kvinder skulle have lige rettigheder, og at forskelsbehandling paa grundlag af koen var forbudt (31). Eftersom Domstolen i Kalanke-sagen anerkendte, at den i den paagaeldende sag anfaegtede ordning indeholdt undtagelser, maatte henvisningen til en »automatisk« fortrinsstilling ses paa denne baggrund.

29 Endvidere antyder argumentationen i Kalanke-dommen, at den i den foreliggende sag anfaegtede ordning er ulovlig. I dommens praemis 23 udtalte Domstolen: »Desuden erstatter en saadan ordning - for saa vidt som den tilsigter at skabe lige repraesentation af kvinder i forhold til maend ... - den i artikel 2, stk. 4, omhandlede maalsaetning om at fremme lige muligheder med det resultat, som kun virkeliggoerelsen af saadanne lige muligheder kan foere til.« Dette udtryk er af nogle kommentatorer blevet kritiseret for at vaere uklart (32). Efter min opfattelse er meningen dog klar nok. Artikel 2, stk. 4, har ifoelge sin ordlyd til formaal at »fremme ... lige muligheder for maend og kvinder«. Generaladvokat Tesauro har i sit forslag til afgoerelse i Kalanke-sagen udtrykt det saaledes:

»At frembringe lige muligheder kan efter min opfattelse kun betyde at skabe en situation, hvor lige resultater kan naas, altsaa at skabe lige forudsaetninger for begge koen for saa vidt angaar udgangssituationen ... Det er efter min opfattelse meget klart, at den anfaegtede nationale ordning paa ingen maade har til formaal at sikre lighed i udgangssituationen. Den omstaendighed, at to ansoegere af forskelligt koen har samme kvalifikationer, medfoerer nemlig pr. definition, at begge ansoegere havde og har lige muligheder: De befinder sig altsaa som udgangspunkt i samme situation. Med denne nationale ordning tilstraebes der altsaa, idet kvinder gives en fortrinsstilling, lighed for saa vidt angaar resultatet eller snarere en rent numerisk retfaerdig fordeling af arbejdspladser mellem maend og kvinder. Dette er hverken meningen eller formaalet med direktivets artikel 2, stk. 4« (33).

30 Det forhold, at to ansoegere er lige kvalificerede, behoever ganske vist ikke noedvendigvis betyde, at de hidtil har haft lige muligheder, eftersom den ene af dem ganske enkelt kan have opnaaet de samme kvalifikationer under vanskeligere omstaendigheder end den anden eller have fulgt et uddannelsesprogram, som tager sigte paa at overvinde saadanne omstaendigheder. (Det fremgaar af sagen, at delstaten faktisk antager, at saafremt en mand og en kvinde er lige kvalificerede til forfremmelse, vil kvinden ofte vaere yngre eller have vaeret ansat i kortere tid. Det kan i saa fald taenkes, at kvinden under disse omstaendigheder har vist sig at vaere dygtigere end sin konkurrent, og at det derfor vil vaere naturligt at vaelge hende.) Det forekommer mig imidlertid ikke at vaere relevant i den foreliggende sag: Eftersom den nationale ordning kun finder anvendelse, saafremt ansoegerne er lige kvalificerede, er forholdet det, at naar bestemmelsen anvendes, vil der vaere lige kvalificerede ansoegere, der, saafremt udvaelgelsesproceduren ikke er diskriminerende, pr. definition har lige muligheder for at blive forfremmet.

31 I sit forslag til afgoerelse gjorde generaladvokat Tesauro naermere rede for sin forklaring vedroerende sondringen mellem foranstaltninger, der er tilladt i henhold til artikel 2, stk. 4, nemlig foranstaltninger »til afhjaelpning af hindringer, som goer det umuligt for kvinder at naa de samme resultater paa baggrund af lige forudsaetninger«, og foranstaltninger, der ikke er tilladt, nemlig dem, der sigter paa »umiddelbart at fremskaffe selve resultatet til dem eller i hvert fald give dem fortrinsstilling for at naa det, alene fordi de er kvinder« (34). Det er for mig aabenbart, at det er den sondring, der ligger bag Domstolens udtalelse i praemis 23 i Kalanke-dommen. Hvad enten den er udtrykt paa den maade, at der skal fjernes hindringer og ikke fremskaffes resultater, eller at der skal sikres lighed ved udgangspunktet frem for ved ankomststedet, eller at der skal garanteres lige muligheder frem for lighed med hensyn til resultatet, er sondringen principielt klar, og det vil efter min opfattelse normalt vaere aabenbart, paa hvilken side af stregen en naermere angiven foranstaltning ligger.

32 Virkningen af Kalanke-dommen er derfor for mig at se, at enhver bestemmelse, der gaar videre end til at fremme lige muligheder ved i stedet at soege fremskaffet det oenskede resultat, nemlig lige repraesentation, ligeledes falder uden for anvendelsesomraadet for direktivets artikel 2, stk. 4, og derfor er i strid med princippet om ligebehandling, saaledes som dette er fastsat i artikel 2, stk. 1, og - paa faellesskabsrettens nuvaerende udviklingstrin - ulovlig. Denne opfattelse er efter min mening helt paa linje med direktivets opbygning. Det er indlysende, at der ikke konkret er lige muligheder for maend og kvinder, saafremt den ene, alt andet lige, udnaevnes eller forfremmes frem for den anden alene paa grundlag af hans eller hendes koen. At direktivet tilsigter beskyttelse af individuelle rettigheder, fremgaar klart dels af artikel 6 (35), hvorefter medlemsstaterne skal indfoere de noedvendige bestemmelser for, at »enhver person, der mener sig kraenket ved at princippet om ligebehandling som anfoert i artikel 3, 4 og 5 tilsidesaettes i forhold til den paagaeldende«, kan goere sine rettigheder gaeldende. Saafremt den nationale ordning, der var til behandling i Kalanke-sagen, var blevet anset for lovlig, ville maend paa omraader, som var omfattet af den, altid vaere afskaaret fra ligebehandling og lige muligheder under saadanne omstaendigheder. Uanset hvad der har vaeret tilsigtet med artikel 2, stk. 4, kan et saadant resultat naeppe antages at vaere i overensstemmelse med princippet om ligebehandling, saaledes som dette er fastsat i artikel 2, stk. 1, eller at fremme lige muligheder, hvilket kraeves med hensyn til foranstaltninger i henhold til artikel 2, stk. 4.

33 Efter min opfattelse aendrer fravigelsesmyndigheden i den anfaegtede nationale ordning i den foreliggende sag ikke noget ved, at ordningen er ulovlig, og det af de nedenfor anfoerte grunde.

34 For det foerste, som den nationale ret og Det Forenede Kongeriges regering understreger, ud fra det synspunkt, at hvis fravigelsesmuligheden finder anvendelse, fortraenger den blot den bestemmelse, der giver en fortrinsstilling til kvinder i saerlige tilfaelde. Den aendrer ikke noget ved, at bestemmelsen som helhed indebaerer forskelsbehandling.

35 Endvidere, som den franske regering understreger, fordi raekkevidden af den fravigelsesmulighed, som den foreliggende sag drejer sig om, er uklar (og dette var aabenbart (36) tilsigtet). Ifoelge fast praksis er medlemsstaterne paa et EF-reguleret omraade af hensyn til retssikkerheden og retsbeskyttelsen forpligtet til at udforme deres retsregler saa utvetydigt, at de beroerte personer saettes i stand til paa tilstraekkelig klar og tydelig maade at kende deres rettigheder og forpligtelser, og domstolene i stand til at sikre iagttagelsen heraf (37).

36 Selv om en fravigelsesmulighed i princippet kunne medfoere, at en saadan bestemmelse er forenelig med direktivet, ville dette under alle omstaendigheder kun vaere tilfaeldet, saafremt der ikke kunne rejses indvendinger mod selve fravigelsesmuligheden. Dette synes ikke at vaere tilfaeldet her. Ud over de argumenter, der er anfoert i de foregaaende punkter, er der yderligere et aspekt, der er knyttet til anvendelsen af fravigelsesmuligheden. Delstaten har anfoert, at formaalet med den anfaegtede nationale bestemmelse i denne sag er at fortraenge de under udvaelgelsesprocedurer anvendte »traditionelle sekundaere kriterier«, som delstaten - uden tvivl med rette (38) - anser for diskriminerende. Sigtet med bestemmelsen synes dog at vaere, at netop disse kriterier alligevel kan anvendes, naar fravigelsesmuligheden bringes i anvendelse, saaledes at stillingen kan tilbydes en mandlig ansoeger paa grundlag af kriterier, som accepteres som diskriminerende (39). Hvis en ubetinget bestemmelse, hvorefter der gives kvinder en fortrinsstilling paa grundlag af deres koen, er ulovlig, maa en betinget bestemmelse, hvorefter der enten gives kvinder en fortrinsstilling paa grundlag af deres koen eller gives maend en fortrinsstilling paa grundlag af erkendt diskriminerende kriterier, saa meget desto mere vaere ulovlig.

37 Jeg maa derfor konkludere, at trods fravigelsesmuligheden er den nationale ordning, der er til behandling i den foreliggende sag, ulovlig som foelge af Domstolens dom i Kalanke-sagen. Jeg vil som en generel bemaerkning tilfoeje, at efter min opfattelse boer man modstaa enhver fristelse til at fravige Kalanke-dommen ud fra snaevre tekniske hensyn. Som forklaret ovenfor, er begrundelsen for, at Domstolen traf den paagaeldende afgoerelse i ovennaevnte sag, klar, og den finder ogsaa anvendelse i den foreliggende sag. Et forsoeg paa at sondre mellem ensartede sager paa grundlag af nuancer i den anfaegtede lovgivning kan meget let foere til retlig usikkerhed og til en lang raekke sager med vilkaarlige resultater til foelge.

38 Det kan haevdes (40), at virkningen af, at den nationale bestemmelse erklaeres ugyldig, ville vaere ensbetydende med, at man vender tilbage til de kriterier, som den skulle erstatte, og som af delstaten erkendes at vaere diskriminerende, og at dette naeppe kunne betegnes som en »gennemfoerelse ... af princippet om ligebehandling af maend og kvinder med hensyn til adgang til beskaeftigelse« (41).

39 Af det forhold, at den nationale ordning, som er til behandling i den foreliggende sag, og den ordning, der var omtvistet i Kalanke-sagen, er i strid med faellesskabsretten, foelger dog ikke, at en offentlig myndighed lovligt kan anvende de saakaldte traditionelle sekundaere udvaelgelseskriterier, som angiveligt anvendes, naar saadanne ordninger ikke findes (42). Det synes i virkeligheden klart, at saadanne kriterier baade anvendes og af nogle betragtes som acceptable. F.eks. paaberaabte Kalanke sig for den nationale ret, at selv saafremt Heike Glissmann var lige saa kvalificeret som han, skulle han forfremmes af sociale grunde (nemlig fordi han var gift, hans kone ikke var udearbejdende, og han havde to boern) (43). Det er lige saa aabenbart, at anvendelsen af saadanne kriterier under en udvaelgelsesprocedure i sig selv er en overtraedelse af ligebehandlingsdirektivet. Som bekendt er det i artikel 2, stk. 1, fastsat, at »der ikke finder nogen forskelsbehandling sted paa grundlag af koen, hverken direkte eller indirekte under henvisning saerlig til aegteskabelig eller familiemaessig stilling«, og artikel 3, stk. 1, forbyder udtrykkeligt en saadan forskelsbehandling »for saa vidt angaar adgangsvilkaar, herunder udvaelgelseskriterier, til stillinger og funktioner inden for enhver sektor eller erhvervsgren, og til alle niveauer i erhvervshierarkiet«. En medlemsstat, som tillader, at der anvendes saadanne diskriminerende kriterier, overtraeder sine forpligtelser i henhold til ligebehandlingsdirektivet og traktatens artikel 5 og 189, og det samme gaelder for en medlemsstat, der ikke har sikret, at enhver person, der mener sig kraenket som foelge af en forskelsbehandling, »kan goere sine rettigheder gaeldende for retslige instanser«, jf. direktivets artikel 6 (44).

Anvendelsesomraadet for artikel 2, stk. 4

40 Af ovennaevnte grunde er jeg naaet til den konklusion, at ligebehandlingsdirektivets artikel 2, stk. 1 og 4, er til hinder for en national bestemmelse, hvorefter der paa omraader inden for det offentlige, hvor der er faerre kvinder end maend inden for den kompetente forfremmelsesmyndigheds omraade beskaeftiget i en stillingsgruppe, hvortil forfremmelse kan ske, skal gives kvinder en fortrinsstilling, medmindre der er forhold knyttet til en mandlig medansoegers person, der vejer tungere, naar de mandlige og kvindelige ansoegere er lige kvalificerede (egnethed, kundskaber og faglig indsats).

41 Det kan vaere hensigtsmaessigt at tilfoeje nogle bemaerkninger om, hvilke typer af foranstaltninger der efter min opfattelse henholdsvis er og ikke er omfattet af artikel 2, stk. 4, der som bekendt bestemmer, at direktivet »ikke [er] til hinder for foranstaltninger til fremme af lige muligheder for maend og kvinder, saerlig ved at afhjaelpe de faktiske uligheder, som paavirker kvindernes muligheder paa de i artikel 1, stk. 1, anfoerte omraader«, dvs. adgang til beskaeftigelse, herunder forfremmelse, og til erhvervsuddannelse samt arbejdsvilkaar.

42 Det er paa baggrund af ordlyden af artikel 2, stk. 4, og Domstolens fortolkning af bestemmelsen klart, at sigtet er at fremme lige muligheder og ikke at gennemfoere lige repraesentation, og at medlemsstaterne fortsat har ret til at vedtage tilsyneladende diskriminerende foranstaltninger, der tager sigte paa at fjerne saerlige hindringer eller ulemper for kvinder paa arbejdsmarkedet med henblik paa at fremme lige muligheder for maend og kvinder og dermed sikre, at kvinder bliver bedre repraesenteret paa arbejdsmarkedet. Proportionalitetsprincippet tilsiger dog, at saadanne foranstaltninger skal vaere baade egnede og noedvendige med henblik paa at naa dette maal.

43 En koensbetinget foranstaltning vil efter min mening ikke vaere rimelig i forhold til formaalet at afhjaelpe saerlige uligheder, som kvinder i praksis konfronteres med, og at fremme lige muligheder, saafremt det samme resultat ville kunne naas i kraft af en koensneutral bestemmelse (45). Som et eksempel paa en saadan bestemmelse kan jeg naevne, at faellesskabsinstitutionerne normalt forhoejer den aldersgraense, der ellers er gaeldende, for »ansoegere, der i mindst et aar uden afbrydelse ikke har udoevet erhvervsmaessig beskaeftigelse, fordi de har passet et barn, som de har forsoergerpligt over for« (46).

44 Selv om en saadan bestemmelse er koensneutral, vil den i praksis formentlig vaere til fordel for langt flere kvinder end maend. Paa trods af denne indirekte forskelsbehandling vil en saadan bestemmelse efter min opfattelse dog vaere lovlig i henhold til artikel 2, stk. 4.

45 Der kan dog vaere foranstaltninger, der er bestemt til at afhjaelpe de saerlige ulemper, som kvinder konfronteres med paa arbejdsmarkedet, og hvis maal bedre vil kunne naas, saafremt de udtrykkeligt er udformet saaledes, at de kun omfatter kvinder. Saadanne foranstaltninger vil efter min opfattelse ligeledes falde ind under artikel 2, stk. 4. Denne opfattelse stoettes af Domstolens bemaerkning i Kalanke-dommen, hvorefter artikel 2, stk. 4, »tillader ... nationale foranstaltninger paa omraadet for adgang til beskaeftigelse, herunder forfremmelse, der, idet de saerligt begunstiger kvinder, har til formaal at saette dem i stand til bedre at kunne konkurrere paa arbejdsmarkedet og forfoelge en karriere paa lige fod med maend« (47). Positive foranstaltninger, der indebaerer en direkte forskelsbehandling, skal saaledes - for at vaere lovlige i henhold til artikel 2, stk. 4 - »have til formaal at fjerne hindringer, som stiller sig i vejen for kvinders lige muligheder, ved f.eks. at tage fat paa valg af skole- og erhvervsuddannelse« (48).

Retspolitiske betragtninger

46 Naar jeg gaar ind for en fortolkning af artikel 2, stk. 4, hvorefter foranstaltninger, der giver kvinder en direkte fortrinsstilling ved forfremmelse eller udnaevnelse paa omraader, hvor de er underrepraesenteret, er udelukket, har jeg ikke dermed taget stilling til, om saadanne foranstaltninger i princippet er oenskelige. Det er utvivlsomt - som Det Forenede Kongeriges regering gjorde gaeldende i Kalanke-sagen (49) - at naar kvinder er ulige repraesenteret, er det resultatet af en lang raekke faktorer, og en saadan fortrinsstilling for kvinder kan muligvis vaere et middel til at forbedre én af disse faktorer (selv om det skal bemaerkes, at de bestemmelser, der var omtvistet i Kalanke-sagen og i denne sag, ser ud til at have haft en meget beskeden virkning (50), hvilket maaske ikke er saa overraskende, naar henses til, at grundene til at fravige bestemmelsen synes at vaere naesten de samme som dem, der ville blive anvendt, saafremt den bestemmelse, der fraviges, ikke fandtes). Om en saadan retspolitik er oenskelig eller rimelig, er imidlertid et lovgivningsspoergsmaal og ikke et spoergsmaal, som det tilkommer Domstolen at afgoere (51), idet dens rolle i denne sag som i Kalanke-sagen er at fortolke den bestaaende lovgivning. Hvor fristende det end maatte vaere, boer Domstolen undgaa at give sin afgoerelse et retspolitisk tilsnit. En Industrial Tribunal i Det Forenede Kongerige udtrykte det i en tilsvarende sammenhaeng vedroerende udvaelgelse udelukkende af kvindelige kandidater til Labour Party i visse valgkredse saaledes:

»Mange ville sikkert betragte [genoprettelse af ligevaegten mellem koennene i Underhuset] som et prisvaerdigt hensyn, men det er irrelevant ved afgoerelsen af, hvorvidt den ordning, der anvendes paa de foreliggende faktiske omstaendigheder, medfoerer en direkte ulovlig forskelsbehandling paa grundlag af koen af de to mandlige kandidater« (52).

47 Det er efter min mening aabenbart, at afgoerelsen i Kalanke-sagen - uanset den megen fejlagtige kritik (53) - var i overensstemmelse med direktivets ordlyd. Det maa dog indroemmes, at direktivet blev udarbejdet for 20 aar siden, og den sociale udvikling siden da kan betyde, at en bestemmelse, hvis formaal og raekkevidde var relevant, da den blev vedtaget, nu traenger til at blive revideret. Revision af faellesskabsretten er dog ligeledes lovgivers og ikke Domstolens opgave. Det er interessant at bemaerke, at der for tiden er to parallelle initiativer, der paa forskellig maade forsoeger at tilvejebringe visse former for positive foranstaltninger.

48 I 1996 foreslog Kommissionen, foranlediget af dommen i Kalanke-sagen, en aendring af artikel 2, stk. 4 (54). Bestemmelsen skulle efter forslaget have foelgende ordlyd:

»Dette direktiv er ikke til hinder for foranstaltninger til fremme af lige muligheder for maend og kvinder, saerlig ved at afhjaelpe eksisterende uligheder, som paavirker det underrepraesenterede koens muligheder paa de i artikel 1, stk. 1, anfoerte omraader. Blandt de mulige foranstaltninger skal medtages princippet om at give fortrinsstilling, for saa vidt angaar adgang til beskaeftigelse og forfremmelse, til medlemmer af det underrepraesenterede koen, som har de samme kvalifikationer som alle andre ansoegere, under forudsaetning af, at saadanne foranstaltninger ikke udelukker en vurdering af de saerlige omstaendigheder i forbindelse med hvert enkelt tilfaelde« (55).

49 Ifoelge Kommissionen aendrer forslaget ikke formaalet med ligebehandlingsdirektivet, men er blot »fortolkende«, »deklaratorisk« og »forklarende«, idet Kommissionens synspunkt er, at Kalanke-dommen kun omfatter positive foranstaltninger af den konkrete type, som var omtvistet i den sag (56). Jeg kan af de ovenfor anfoerte grunde ikke acceptere dette synspunkt. Efter min opfattelse er den foreslaaede aendring derfor i hoejere grad en nydannelse, end Kommissionen antyder. Den er heller ikke tilstraekkelig klar (57). Saafremt det anses for oenskeligt at fastslaa et princip om, at visse former for positiv behandling skal vaere lovlige, er det vaesentligt, at raekkevidden af dette princip fastlaegges helt utvetydigt (selv om det, naar henses til de forskellige retspolitiske opfattelser og skiftende oekonomiske og sociale omstaendigheder, kan vaere rimeligt at give medlemsstaterne et vist skoen med hensyn til, om og i hvilket omfang de vil goere brug af en saadan fravigelsesmulighed).

50 Det andet initiativ er et forslag om aendring af traktaten, som vil blive fremsat i forbindelse med regeringskonferencen. Det fremgaar, at det med den foreslaaede aendring vil blive fastslaaet, at det ikke vil vaere i strid med princippet om ligebehandling og lige muligheder, saafremt en medlemsstat indfoerer visse former for positiv saerbehandling. Den noejagtige ordlyd af dette aendringsforslag og dets politiske skaebne er endnu ukendt. Det ser ud til, at aendringsforslaget har til formaal at supplere artikel 6, stk. 3, i protokol nr. 14 til traktaten, der omhandler social- og arbejdsmarkedspolitikken (det »sociale charter«). I denne bestemmelse fastslaas det, at artikel 6 (som med naesten de samme ord som traktatens artikel 119 indeholder princippet om lige loen) »ikke er til hinder for, at de enkelte medlemsstater opretholder eller vedtager foranstaltninger, der tager sigte paa at indfoere specifikke fordele, der har til formaal at goere det lettere for kvinder at udoeve en erhvervsaktivitet, eller at forebygge eller opveje ulemper i deres erhvervsmaessige karriere«. Da bestemmelsen kun drejer sig om ligeloen, er artikel 6, stk. 3, ikke til nogen hjaelp i denne sag, selv om Kommissionen kort har henvist til den.

Betydningen af internationale instrumenter

51 Der henvises i flere af de til Domstolen (58) indgivne skriftlige indlaeg til internationale konventioner, der ifoelge det anfoerte stoetter det synspunkt, at ligebehandlingsdirektivets artikel 2, stk. 4, skal fortolkes tilstraekkelig vidt til, at bestemmelsen ogsaa omfatter foranstaltninger, der giver en fortrinsstilling, som f.eks. den nationale bestemmelse i denne sag.

52 Delstaten og Kommissionen henviser til Den Internationale Arbejdsorganisations konvention om forskelsbehandling (59), der er ratificeret af alle medlemsstaterne, bortset fra Irland, Luxembourg og Det Forenede Kongerige. Konventionens artikel 5 har foelgende ordlyd:

»1. De saerlige beskyttelses- eller hjaelpeforanstaltninger, der er foreskrevet ved andre af den internationale arbejdskonference vedtagne konventioner eller rekommandationer, anses ikke som forskelsbehandling.

2. Ethvert medlem kan efter forhandling med repraesentative arbejdsgiver- og arbejderorganisationer, hvor saadanne findes, bestemme, at andre saerlige foranstaltninger, der tager sigte paa at imoedekomme saerlige behov hos personer, for hvis vedkommende saerlig beskyttelse eller hjaelp efter almindelig opfattelse er fornoeden, eksempelvis paa grund af koen, alder, invaliditet, pligter af familiemaessig karakter, eller social eller kulturel stilling, ikke skal betragtes som forskelsbehandling.«

53 Delstaten, den oestrigske, finske og norske regering samt Kommissionen henviser til De Forenede Nationers konvention om afskaffelse af alle former for diskrimination imod kvinder, der er blevet ratificeret af alle medlemsstaterne i Det Europaeiske Faellesskab (60), og navnlig til konventionens artikel 4, stk. 1, hvori det hedder:

»Vedtagelse af de deltagende stater af midlertidige saerforanstaltninger med sigte paa at fremskynde faktisk ligestilling mellem maend og kvinder skal ikke betragtes som diskrimination efter definitionen i denne konvention, men maa paa ingen maade have til foelge, at der opretholdes ulige eller saerskilte normer, og de paagaeldende foranstaltninger skal ophaeves, naar formaalet med dem, lige muligheder og ligebehandling, er opnaaet.«

54 Begge konventioner tillader »saerlige foranstaltninger«, selv om de umiddelbart indebaerer en forskelsbehandling, som en fravigelse af det grundlaeggende forbud mod forskelsbehandling, de indeholder. De parter, der henviser til konventionerne, anfoerer, enten udtrykkeligt eller forudsaetningsvis, at den nationale bestemmelse, der omtvistes i denne sag, ikke er i strid med disse konventioner, og at direktivets artikel 2, stk. 4, skal fortolkes saaledes, at den er i overensstemmelse med konventionerne.

55 Det kan ikke naegtes, at de i konventionerne paaberaabte bestemmelser er vage: Det er slet ikke aabenbart, at de omfatter begunstigende foranstaltninger af den type, som er fastsat i den nationale bestemmelse, der omtvistes i den foreliggende sag. For saa vidt er konventionerne derfor ikke til nogen hjaelp ved fortolkningen af de mere specielle bestemmelser i artikel 2, stk. 4.

56 De paagaeldende konventioners bestemmelser er endvidere snarere fakultative end praeceptive. Den fortolkning af direktivets artikel 2, stk. 4, som jeg gaar ind for, medfoerer derfor ikke en direkte konflikt med konventionerne, hvilket ville vaere tilfaeldet, hvis de f.eks. udtrykkeligt stillede krav til staterne om at traeffe positive foranstaltninger af den type, som omtvistes i den foreliggende sag. Det er derfor ufornoedent at overveje, hvorledes situationen ville vaere, saafremt der var en konflikt. Det ville give anledning til en raekke vanskelige spoergsmaal vedroerende konventionernes direkte virkning og raekkevidden af traktatens artikel 234 (61).

57 Med hensyn til det mere generelle spoergsmaal om anvendelsesomraadet for direktivets artikel 2, stk. 4, er de former for foranstaltninger, som efter min opfattelse er tilladt i henhold til artikel 2, stk. 4, imidlertid i hvert fald saadanne foranstaltninger, som konventionerne ser ud til at bane vejen for.

Forslag til afgoerelse

58 Jeg skal herefter foreslaa, at det af Verwaltungsgericht Gelsenkirchen forelagte spoergsmaal besvares saaledes:

»Artikel 2, stk. 1 og 4, i Raadets direktiv 76/207/EOEF af 9. februar 1976 om gennemfoerelse af princippet om ligebehandling af maend og kvinder for saa vidt angaar adgang til beskaeftigelse, erhvervsuddannelse, forfremmelse samt arbejdsvilkaar er til hinder for en national lovgivning, hvorefter der paa offentlige ansaettelsesomraader, hvor der i den enkelte stillingsgruppe, hvortil forfremmelse kan ske, er beskaeftiget faerre kvinder end maend, skal gives kvinder en fortrinsstilling, naar mandlige og kvindelige ansoegere er lige kvalificerede (med hensyn til egnethed, kundskaber og faglig indsats), medmindre der er forhold knyttet til en mandlig medansoegers person, der vejer tungere.«

(1) - EFT L 39, s. 40.

(2) - Den foerste halvdel af andet punktum i § 25, stk. 5, i Beamtengesetz fuer das Land Nordrhein-Westfalen som affattet i bekendtgoerelse af 1.5.1981 (Gesetz- und Verordnungsblatt Nordrhein-Westfalen (GVNW), s. 234), senest aendret ved § 1 i Siebtes Gesetz zur AEnderung dienstrechtlichter Vorschriften (syvende aendringslov vedroerende tjenesteretlige forskrifter), af 7.2.1995 (GVNW, s. 102).

(3) - I henhold til artikel 20 i EF-statutten for Domstolen, som aendret paa baggrund af erklaeringen fra Det Europaeiske Faellesskab om EFTA-staternes rettigheder ved EF-Domstolen, optaget som bilag til slutakten i aftalen om Det Europaeiske OEkonomiske Samarbejdsomraade (EFT 1994 L 1, s. 523).

(4) - For en naermere redegoerelse for denne terminologi henvises til generaladvokat Tesauro's forslag til afgoerelse i sag C-450/93, Kalanke, Sml. 1995 I, s. 3051, navnlig punkt 8. Se endvidere meddelelsen fra Kommissionen til Europa-Parlamentet og Raadet om fortolkningen af Domstolens dom af 17.10.1995 i sag C-450/93, Kalanke mod Freie Hansestadt Bremen, KOM(96) 88 endelig udg., s. 3.

(5) - Anfoert i note 4. Dommen har vaeret genstand for adskillige artikler og kommentarer. I delstatens indlaeg er der udfoerlige henvisninger til de tyske artikler.

(6) - Jf. f.eks. Eva Brems' kommentar i hendes domskommentarer i 2 Columbia Journal of European Law 172 (1995/1996), s. 177: »Yet instead of concluding that all three models of positive action need to be combined, Tesauro then turns to the text of the directive« og Anne Peters' udtalelse i »The Many Meanings of Equality and Positive Action in Favour of Women under European Community Law - A Conceptual Analysis«, 2 European Law Journal 177 (1996), s. 190, om, at afgoerelsen »illustrates the Court's lacking readiness to acknowledge the tensions arising from the multiplicity of paradigms«.

(7) - Dom af 12.7.1984, sag 184/83, Sml. s. 3047.

(8) - Forslaget til afgoerelse, punkt 9.

(9) - Dom af 25.10.1988, sag 312/86, Sml. s. 6315.

(10) - Jf. dommens praemis 8 og generaladvokat Sir Gordon Slynn's forslag til afgoerelse, paa s. 6327.

(11) - Dommens praemis 15. Udtrykket »actual instances of inequality«, (»de uligheder, der reelt er«) i den engelske affattelse af dommen er maaske at foretraekke frem for den engelske affattelse af direktivets artikel 2, stk. 4, som henviser til »existing inequalities« (»faktiske uligheder«). Det ligger endvidere naermere de oevrige sproglige versioner af artikel 2, stk. 4. Generaladvokat Sir Gordon Slynn anfoerte, at de omtvistede foranstaltninger ikke kunne begrundes i henhold til artikel 2, stk. 4, da maend aldrig havde haft de omhandlede rettigheder, saa der var ingen uligheder til fordel for maend, der paavirkede kvindernes muligheder. Dette synspunkt forekommer dog at vaere baseret paa en temmelig bogstavelig fortolkning af den engelske ordlyd af artikel 2, stk. 4.

(12) - Jf. ovenfor i note 4.

(13) - Jf. dommens praemis 3.

(14) - Jf. dommens praemis 9.

(15) - Jf. dommens praemis 16.

(16) - Anfoert ovenfor i note 9.

(17) - Dommens praemis 18 og 19.

(18) - Raadets henstilling 84/635/EOEF af 13.12.1984 om fremme af positive foranstaltninger til fordel for kvinder (EFT L 331, s. 34).

(19) - Tredje betragtning.

(20) - Praemis 20 og 21.

(21) - Praemis 22.

(22) - Praemis 23.

(23) - Praemis 24 og domskonklusionen. Med hensyn til den relevante definition af begrebet »underrepraesentation«, se ovenfor, punkt 16.

(24) - Jf. f.eks. Louis Charpentier: »L'arrêt Kalanke, expression du discours dualiste de l'égalité«, 32 Revue trimestrielle de droit européen 281 (1996), s. 288, og Anne Peters: »The Many Meanings of Equality ...«, anfoert i note 6, s. 192 og 193.

(25) - Jf. f.eks. Jean-Louis Clergerie's domskommentar i [1996] Recueil Dalloz Sirey (Jurisprudence) 221, s. 223, Eva Brems' domskommentar anfoert i note 6, s. 174-175, Linda Senden: »Positive Action in the EU Put to the Test. A Negative Score?«, 3 Maastricht Journal of European and Comparative Law 146 (1996), s. 151 og 152.

(26) - Citeret i punkt 4.

(27) - Dommens praemis 22 (min fremhaevelse).

(28) - Jf. endvidere den meddelelse, der er anfoert i note 4, s. 9.

(29) - Det skal bemaerkes, at Bundesarbeitsgericht, som anmodede om en praejudiciel afgoerelse i Kalanke-sagen, ved afgoerelsen af sagen paa baggrund af Domstolens dom ligeledes var af den opfattelse, at det kritiske kriterium i den nationale bestemmelse, som retten skulle tage stilling til, var, at der ikke var en specifik fravigelsesmulighed som den, der er til behandling i den foreliggende sag, jf. Sacha Prechal's kommentar til Kalanke-dommen, 33 Common Market Law Review 1245 (1996), s. 1256, og Linda Senden: »Positive Action in the EU Put to the Test ...«, anfoert ovenfor i note 25, s. 157.

(30) - Praemis 9.

(31) - Se endvidere Linda Senden: »Positive Action in the EU Put to the Test ...«, anfoert i note 25, s. 149. En ny »State aims«-bestemmelse er siden blevet tilfoejet til artikel 3, stk. 2, hvori det hedder, at staten »fremmer gennemfoerelsen af faktisk ligeberettigelse mellem maend og kvinder og bestraeber sig paa at afskaffe bestaaende misforhold«. Se endvidere Gilbert H. Gornig og Sven Reckewerth: »The Revision of the German Basic Law. Current Perspectives and Problems in German Constitutional Law« [1997], Public Law 137, s. 147, 148 og 149.

(32) - Se f.eks. Georges Friden's domskommentar i [1995] Annales du droit luxembourgeois 483, s. 488, 489 og 490, Olivier De Schutter og Bernadette Renauld, »Egalité de traitement - L'action affirmative devant la Cour de Justice des Communautés Européennes à propos de l'arrêt Kalanke du 17 octobre 1995« [1996], Journaux des tribunaux du travail 125, s. 126.

(33) - Punkt 13.

(34) - Punkt 22.

(35) - Citeret ovenfor i punkt 5.

(36) - Jf. ovenfor i punkt 8.

(37) - Jf. f.eks. dom af 21.6.1988, sag 257/86, Kommissionen mod Italien, Sml. s. 3249, praemis 12.

(38) - Jeg vender tilbage hertil i punkt 40.

(39) - Det blev fremhaevet af Bundesarbeitsgericht, som anmodede om en praejudiciel afgoerelse i Kalanke-sagen, at lovgiver i Bremen, som anvendte den omhandlede ordning i den paagaeldende sag, bevidst undlod en saa bredt formuleret undtagelse som den, der er til behandling i denne sag, eftersom man fandt, at der var for stor risiko for, at anvendelse af en saadan undtagelse ville medfoere indirekte forskelsbehandling: Se Sacha Prechal's kommentar til dommen, anfoert ovenfor i note 29, s. 1257. Desuden blev det under den mundtlige forhandling i naervaerende sag af delstaten anfoert, at fravigelsesmuligheden, som blev betegnet som et damoklessvaerd, sjaeldent blev paaberaabt paa grund af frygt for, at det ville foere til sagsanlaeg, saafremt den blev bragt i anvendelse.

(40) - Se f.eks. Dagmar Schiek: »Positive Action in Community Law«, 25 Industrial Law Journal 239 (1996), s. 241.

(41) - Direktivets artikel 1, stk. 1.

(42) - Jf. ovenfor, punkt 7.

(43) - Se Dagmar Schick: »Positive Action in Community Law«, anfoert i note 40, s. 240, Linda Senden: »Positive Action in the EU Put to the Test ...«, anfoert i note 25, s. 147, 146 og 148, og Sacha Prechal's domskommentar, der er anfoert i note 29, s. 1246.

(44) - Jf. dom af 10.4.1984, sag 14/83, Von Colson og Kamann, Sml. s. 1891, praemis 18. Jf. tillige dom af 22.4.1997, sag C-180/95, Draehmpaehl, Sml. I, s. 2195, praemis 24-27.

(45) - Saafremt f.eks. kun kvinder er omfattet af foranstaltninger isaer vedroerende boernepasning, kan dette endog opfattes som vaerende i strid med det maal, at maend og kvinder skal behandles som lige deltagere paa arbejdsmarkedet, eftersom det tjener til at forstaerke den antagelse, at ansvaret for pasningen af boernene foerst og fremmest paahviler kvinder: Se Ursula A. O'Hare, »Positive Action Before the European Court of Justice: Case C-450/93 Kalanke mod Freie Hansestadt Bremen«, Web Journal of Current Legal Issues, 1996, og Sacha Prechal's kommentar til dommen, anfoert i note 29, s. 1253.

(46) - Jf. f.eks. meddelelse om almindelig udvaelgelsesproeve CJ/LA/18, EFT 1996 C 268 A, s. 8, artikel 3, litra c) (ansaettelse af engelsksprogede juridiske oversaettere), og meddelelse om almindelig udvaelgelsesproeve CC/A/6/96, EFT 1997 C 84 A, s. 5, artikel 1, litra b) (ansaettelse af statistikere ved Revisionsretten).

(47) - Praemis 19.

(48) - Punkt 19 i generaladvokat Tesauro's forslag til afgoerelse i Kalanke-sagen.

(49) - Citeret af Ursula A. O'Hare: »Positive Action Before the European Court of Justice ...«, anfoert i note 45.

(50) - Land Nordrhein-Westfalens indlaeg i denne sag; Dagmar Schiek: »Positive Action ...«, anfoert i note 40, s. 244. Jf. generelt Josephine Shaw, »Positive Action for Women in Germany: The Use of Legally Binding Quota Systems« i Bob Hepple og Erika Szyszczak, eds: Discrimination: The limits of Law (London og New York: Mansell Publishing Ltd, 1992), s. 386.

(51) - Trods modsatte synspunkter, der er fremfoert af visse kommentatorer: jf. f.eks. Eva Brems' kommentar, der er anfoert ovenfor i note 6, s. 178.

(52) - Jepson mod The Labour Party: Industrial Relations Law Reports, 1996, s. 116, paa s. 117.

(53) - Jf. f.eks. Titia Loenen og Albertine Veldman: »Preferential Treatment in the Labour Market after Kalanke: Some Comparative Perspectives«, 12 International Journal of Comparative Labour Law and Industrial Relations 43 (1996), s. 43: »The fundamental attack on preferential treatment which the decision in Kalanke seems to imply ...«

(54) - Forslag til Raadets direktiv om aendring af direktiv 76/207/EOEF om gennemfoerelse af princippet om ligebehandling af maend og kvinder for saa vidt angaar adgang til beskaeftigelse, erhvervsuddannelse, forfremmelse og arbejdsvilkaar (EFT 1996 C 179, s. 8).

(55) - Artikel 1 i forslaget til aendring af direktivet.

(56) - Jf. den fortolkende udtalelse, KOM(96) 93 endelig udg., s. 3, 4 og 7.

(57) - Jf. endvidere Det OEkonomiske og Sociale Udvalgs velformulerede kritik af aendringsforslaget i dets udtalelse af 25.9.1996 (EFT 1997 C 30, s. 57, navnlig punkt 3.1 og 3.2).

(58) - Jf. ligeledes Kommissionens meddelelse, anfoert i note 4, s. 7 og 8.

(59) - Konvention nr. 111 af 25.6.1958 om forskelsbehandling med hensyn til beskaeftigelse og erhverv, United Nations Treaty Series, bind 362, s. 31.

(60) - Generalforsamlingens resolution nr. 34/180, vedtaget den 18.12.1979.

(61) - Jf. senest dom af 14.1.1997, sag C-124/95, Centro-Com, Sml. I, s. 81, praemis 55-60.