3.

I denne forbindelse må et fundamentalt synspunkt ikke glemmes. Det er sikkert, at det franske spiritusmonopol, ved siden af sin fiskale rolle, som jeg skal vende tilbage til, »indebærer en regulering, der tilsigter at lette afsætningen eller sikre en bedre udnyttelse af landbrugsprodukter« i den i artikel 37, stk. 4, omhandlede betydning. Det er fortsat forpligtet til inden for rammerne af visse kontingenter at købe ethylalkohol fremstillet af landbrugsprodukter, og at sikre afsætningen og udnyttelsen deraf med henblik på at garantere producenterne en vis levestandard. Den 22. december 1969 udtalte Kommissionen, at »det er umuligt at adskille den endelige tilpasning af monopolet fra den forudsatte etablering af en fælles markedsordning for ethylalkohol fremstillet af landbrugsprodukter«. I besvarelsen af et skriftligt, parlamentarisk spørgsmål udtalte Kommissionen den 28. april 1971 endvidere, at »den endelige tilpasning af det franske og det tyske spiritusmonopol beror på etableringen af en fælles markedsordning for ethylalkohol fremstillet af landbrugsprodukter«. Det er ikke nødvendigt at minde om, at den omhandlede fælles ordning endnu ikke er kommet til eksistens, og at den franske spiritusordning på nuværende tidspunkt med sikkerhed endnu ikke er blevet tilpasset på en sådan måde, at den ikke længere udgør en national landbrugsordning, dette under hensyn til de eksportstøtteforanstaltninger, den især omfatter. Som bevis skal jeg alene fremføre de af Kommissionens afgørelser, som tillader opkrævningen af en afgift, som har til formål at udligne »påvirkningen i konkurrencemæssig, henseende« af lignende produkter fra de andre medlemsstater på grund af det forhold, at det franske monopol indebærer en regulering med tilsvarende virkning som en national markedsordning. I sin forordning nr. 1407/78 af 26. juli 1978 gør Kommissionen opmærksom på følgende: »Forskellen mellem de priser, der konstateres på det franske marked og på de tyske, belgiske, luxembourgske og nederlandske markeder, skyldes især den prispolitik, som de franske myndigheder fører; denne politik består i at sælge landbrugsalkohol bestemt til udførsel til den gennemsnitspris, der ligger betydeligt under prisen for tilsvarende alkohol, der er bestemt til konsum på det franske hjemmemarked; denne prispolitik gælder dog ikke for alkohol, som producenterne på anmodning kan råde frit over i henhold til den nye ændring af den økonomiske ordning for alkohol i Frankrig«; den anfører endvidere »at Rådet endnu ikke i henhold til traktatens artikel 42 [har] afgjort, om traktatens bestemmelser vedrørende statsstøtte kan anvendes på ethanol fremstillet af landbrugsprodukter . . .«, hvilket i bedste fald vil kunne gøres inden for rammerne af en forordning om en fælles markedsordning for dette produkt, og at »såfremt Frankrig opretholder sin støtte til udførsel af alkohol, kan de heraf følgende vanskeligheder kun imødegås ved, at der i henhold til traktatens artikel 46 fastsættes en afgift, der skal pålægges de franske udførsler med henblik på genoprettelse af ligevægten«. Jeg mener også, at den prisforskel, som Kommissionen nævner, er resultatet af den franske ordning for alkohol set som et hele, en ordning, som ifølge Kommissionen burde have været »neutral« efter den 1. januar 1970, den 1. april 1974 eller den 29. juli 1977. Men, med al respekt for Kommissionen og dens argumentation, er det ikke min opfattelse, at en tilladelse til opkrævning af en udligningsafgift er det adækvate middel i denne situation. Hvis det var rigtigt, således som Kommissionen mener, at hindringerne eller forskelsbehandlingen, som den franske spiritusordning indebærer, var i direkte modstrid med bestemmelserne i trakta tens artikler 30-34 og 95 efter den 1. januar 1970, den 1. april 1974 eller den 29. juli 1977, ville artikel 46 heller ikke finde anvendelse efter en af disse tre datoer. Dette er, i det mindste indtil nu, de betydeligste . forfatteres opfattelse. Domstolen har ved dom af 20. april 1978, Commissionaires Réunis, udtrykkeligt fastslået, at artiklerne 45 og 46 udtrykkeligt »vedrører . . . den midlertidige opretholdelse af nationale markedsordninger under overgangsperioden, indtil disse afløses af fælles ordninger, . . .«. Tværtimod forholder det sig således, at henvisningen til artikel 46 falder fuldstændigt i tråd med artikel 37, stk. 3, andet afsnit, som bestemmer: »Såfremt en vare kun er underkastet et statsligt handelsmonopol i en eller flere af medlemsstaterne, kan Kommissionen bemyndige de andre medlemsstater til, så længe den i stykke 1 nævnte tilpasning ikke har fundet sted, at anvende beskyttelsesforanstaltninger på de vilkår og i den nærmere udformning, som den fastsætter«. Dette synes mig at være bevis for, at tilpasningen faktisk ikke endnu er gennemført. Jeg skal tilføje følgende bemærkninger: I artikel 33 i det forslag til forordning om alkohol, som af Kommissionen forelagdes for Rådet den 7. december 1976, forbydes produktions- og handelsmonopoler, for så vidt angår alkohol fremstillet af landbrugsprodukter, og handelsmonopoler for så vidt angår alkohol, som ikke er fremstillet af landbrugsprodukter, da produktionen af sidstnævnte produkt varetages af virksomheder, som befinder sig i en konkurrencesituation. Men, hvis tilpasningen i henhold til traktatens artikel 37 var blevet foretaget, ses en sådan bestemmelse ikke at have noget formål. Endelig har Rådet ved sin resolution af 28. december 1972 tilkendegivet, at efter dets mening må foranstaltninger med henblik på i overensstemmelse med bestemmelserne i protokol nr. 19 til tiltrædelsesakten at sikre den effektive ydelse af eksportrestitutioner til alkoholholdige drikkevarer fremstillet af korn træffes samtidig med den fremtidige forordning på alkoholområdet. At dette ikke er sket, er ikke ensbetydende med, at protokollen har mistet enhver interesse. Jeg mener altså, at artikel 37 stadig er anvendelig i sin helhed, og at der især stadig er grund til ved anvendelsen af reglerne i artikel 37, stk. 4, at sikre »tilsvarende garantier for de pågældende producenters beskæftigelse og levestandard, når der tages hensyn til det tempo, hvori den mulige tilpasning og nødvendige specialisering kan gennemføres« — en formulering, som er identisk med den, der er anvendt i artikel 43, stk. 3, litra a) — for at en fælles ordning kan afløse de nationale ordninger. Dette synes mig at være den eneste mulighed for at undgå de betydelige vanskeligheder, som rejser sig af den finanspolitiske eller den »paraskattepolitiske« udformning, som alkohol-støtteordningerne i Frankrig og i Forbundsrepublikken Tyskland har for at bøde på mangelen på en fælles markedsordning samtidig med, at ordlyden af de bestemmelser, som forbyder kvantitative restriktioner, overholdes, og dette i henseende til traktatbestemmelserne om de betingelser, hvorunder en statsstøtte (artiklerne 92-94) kan anses for at være meddelt Kommissionen i rette tid og i henseende til de fiskale bestemmelser (artiklerne 96-99). Domstolen har ganske vist i sin dom, Manghera, af 3. februar 1976 (Sml. s. 100) udtalt, »at den i stykke 1 pålagte forpligtelse skal sikre overholdelsen af den grundlæggende regel om de frie varebevægelser i det samlede fællesmarked, især ved at kvantitative restriktioner og foranstaltninger med tilsvarende virkninger i samhandelen mellem medlemsstaterne ophæves« (præmis 9); »denne målsætning ville ikke kunne gennemføres, hvis der i en medlemsstat med et handelsmonopol ikke var sikret fri bevægelighed for varer fra andre medlemsstater, som svarer til varer, der falder ind under monopolet« (præmis 10). Imidlertid var synspunktet »markedsordning for alkohol« ikke inddraget under den nævnte sag; som generaladvokat Warner anførte i sit forslag til afgørelse (Sml. 1976, s. 104) er »der ikke . . . noget, der tyder på, at det italienske tobaksmonopol overhovedet tjener eller har tjent italienske tobaksavleres interesser«. Den landbrugsmæssige faktor er imidlertid af fundamental betydning i de nu foreliggende sager. Nogle dage senere udtalte Domstolen i sin dom, Rewe, af 17. februar 1976 (Sml. s. 196), at »forbudet mod enhver form for forskelsbehandling på dette område, [dvs. vedrørende forsynings-og afsætningsvilkår for varer, fremstillet eller bragt i omsætning af statsborgere fra forskellige medlemsstater] efter overgangsperiodens udløb er en præcis forpligtelse, hvis opfyldelse skal lettes, men ikke være betinget af iværksættelsen af den omhandlede gradvise tilpasning« (præmis 24). I Miritz-dommen af samme dato (Sml. s. 228) har Domstolen udtalt: »uden at kræve afskaffelse af nævnte monopoler foreskriver denne bestemmelse ubetinget, at de skal tilpasses således, at den anførte forskelsbehandling er udeklukket for overgangsperiodens udløb«. Domstolen har derefter gentaget præmis 9 i hera-dommen, idet den dog i stedet for kvantitative restriktioner og foranstaltninger med tilsvarende virkning anfører told og afgifter med tilsvarende virkning. Dette udtales vedrørende det tyske spiritusmonopol, som indeholder en landbrugsmæssig faktor (især alkohol fremstillet af kartofler). Kan dette overføres på et monopol som det franske spiritus-monopol, hvor den landbrugsmæssige faktor forekommer mig at være betydelig større (alkohol fremstillet af roer, destillationspligt)? Domstolen har i sin dom, Hansen, af 10. oktober 1978 (præmis 16) udtalt: »Under hensyn til, at de pågældende bestemmelser ikke er gjort ensartede eller blevet tilnærmet, forbyder fællesskabsretten på sit nuværende udviklingstrin ikke, at medlemsstaterne indrømmer fiskale fordele i form af fritagelse for eller nedsættelse af afgift for bestemte former for spiritus eller bestemte producentgrupper«. Dette synes mig at være en genindførelse, via artikel 95, af »tilpasning« i henhold til artikel 37, stk. 4, og jeg skal tillade mig at rejse tvivl om kvaliteten af det derved fremkomne resultat. Sammenfattende mine bemærkninger indtil dette punkt skal jeg udtale, at forbudet mod forskelsbehandling eller foranstaltninger med tilsvarende virkning som kvantitative restriktioner må bedømmes i forhold til de specielle traktatbestemmelser om monopoler, dvs. artikel 37 i sin helhed. Anvendelsen af denne artikels stykke 2 på en foranstaltning, selv en ny, som er bragt i anvendelse inden for rammerne af en monopolordning, der har samme funktion som en national markedsordning for landbruget, må finde sted under hensyntagen til betingelserne i artikel 37, stk. 3.