ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Det fremgår af det foranstående, at Kommissionen ikke er gået ud fra den laveste pris, som er noteret i Padova på det pågældende tidspunkt for majs importeret fra Nordamerika, som lå på41500 lire pr. ton, men at den har lagt den laveste pris på majs avlet i Italien til grund i overensstemmelse med den begærendes ønske.

Denne fremgangsmåde svarer til den, som Kommissionen i almindelighed har anvendt også over for de andre medlemsstater.

Hvis der ikke foreligger notering ar hiemmeavlet korn i den stat, som eksporterer, eller hvis disse noteringer er højere end for importeret korn, bliver priserne franco grænsen bestemt på grundlag af sidstnævnte priser i overensstemmelse med Domstolens dom i sagen 16/65.

Da tærskelprisen i Italien i 1965 lå på et temmelig lavt niveau (f.eks. 40500 lire/ t), blev visse sorter af majs, importeret fra tredjelande, regelmæssigt udbudt til salg i Italien til priser, der var lavere end prisen for det hjemlige produkt (f.eks. 41250 — 42500 lire/t for »US-Yellow Corn 3« og 44000 — 45500 lire/t

ror hjemmeavlet hybrid majs). Kommissionen havde først taget sit udgangspunkt i de lavest noterede priser for hjemmeavlet majs, da afgifterne inden for Fællesskabet kun gjaldt for korn, som bevisligt var høstet i den eksporterende medlemsstat.

I handelen mellem medlemsstaterne med andet korn opkrævede man afgift som fra tredjeland for at undgå fordrejninger i samhandelen.

Efter at den fælles markedsordning var indført i kornsektoren, har eksport til Tyskland af majs, som angiveligt et høstet i Italien og sælges som fodermajs, fået et omfang, som er uforholdsmæssigt, sammenlignet med de mængder, som normalt stammer fra den hjemlige høst (211 tons i 1962 og 503738 tons i 1965). Der måtte derfor være en stærk formodning for, at majs, avlet i tredjelande, blev eksporteret til Tyskland fra Italien og urigtigt blev erklæret for produkter, høstet i Italien, for at kunne få fordel af den lavere afgift, som gælder inden for Fællesskabet.

Under disse omstændigheder har Kommissionen set sig nødsaget til at stoppe hullet i den praktiske gennemførelse af afgiftssystemet i Tyskland ved at beregne priser franco grænsen ved eksport til Tyskland af majs hidrørende fra Italien på grundlag af de priser, der er noteret i Padova for »US-Yellow Corn 3«, og dette har Kommissionen gjort med virkning fra 10. december 1965 (jfr. art. 1, i forordning nr. 86 fra Kommissionen vedrørende bestemmelser med henblik på at undgå omlægninger i samhandelen med korn, (Journal officiel nr. 66 af 28/7 1962, side 1864/62).

Det er dog overflødigt at undersøge dette spørgsmål i det foreliggende tilfælde, eftersom den pris franco grænsen, fastsat den 3. december 1965, som man har rejst indvendinger imod, er beregnet på grundlag af priserne for hjemligt korn.

Kommissionen konkluderer, at gyldigheden af dens beslutning af 3. december 1965 ikke kan bestrides.
DOMSTOLENS DOM

AF 14. DECEMBER 1972

Arend van de Poll KG

mod Hauptzollamt Trier

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Finanzgericht Rheinland-Pfalz)

»Fælles toldtarif, position 23.07«

Sag 38/72

Processprog: Tysk

Angående:

En anmodning om fortolkning af artikel 1, litra d) i Rådets forordning nr. 19 af 4. april 1962 om gradvis oprettelse af en fælles markedsordning for korn og bilaget hertil, af artikel 12 i Rådets forordning nr. 55 af 30. juni 1962 om ordningen for produkter forarbejdet på grundlag af korn og af Kommissionens forordning nr. 178/64 af 12. november 1964 om størrelsen af og betingelserne for ydelse af præmierne for denaturering af hvede og rug.

Domskonklusion :

Den fælles toldtarifs position 23.07, som der henvises til i artikel 1, litra d), i forbindelse med bilaget, i forordning nr. 19 af 4. april 1962 og i artikel 12 i forordning nr. 55 af 30. juni 1962, skal fortolkes således, at den udelukkende angår foderstoffer på grundlag af korn, som er specielt egnede til dyrefoder, forudsat de ikke samtidig kan anvendes til menneskeføde.

Generaladvokatens forslag til afgørelse:

Under hensyn til de gældende bestemmelser på tidspunktet for de omstændigheder, som er forelagt den nationale ret, foreslår jeg, at følgende kendes for ret:

1. Med henblik på tariferingen i den fælles toldtarifs position 23.07 skal der tages hensyn til de væsentlige bestanddele i en blanding af korn, idet det forudsættes, at andre kornsorter end blød hvede skal indgå i et tilstrækkeligt forhold, som det tilkommer den nationale ret at fastsætte.

2. Såfremt en kornblanding ikke, alene på grund af sine bestanddele af korn, kan tariferes som »foderstof« under position 23.07, er det nødvendigt, at den pågældende blanding tilføres andre stoffer, såsom olie af torskelever eller fiskeolie, der indgår i sammensætningen af blandinger, som udelukkende er bestemt til dyrefoder.

3. Denatureringen af en af bestanddelene i en kornblanding, navnlig ved tilførsel af sådanne stoffer som olie af torskelever eller fiskeolie, kan bevirke, at blandingen må kvalificeres som »foderstof« under position 23.07, i det omfang det således iblandede stof i dets egenskab af typisk foderstofbestanddel når en procentdel, som det tilkommer den nationale ret at vurdere.

4. Det er uden betydning, om det med henblik på denaturering iblandede stof er blevet tilført en af blandingens bestanddele eller blandingen som helhed.

Sammendrag

1. Falles toldtarif — tarifering — position 23.07 — fortolkning (Forordningerne nr. 19 og 55/62)

2. Fælles toldtarif — tarifering — kriterier — anvendelse — kompetence for den nationale ret

1. Den fælles toldtarifts position 23.07, som der henvises til i artikel 1, litra d), i forbindelse med bilaget, i forordning nr. 19 af 4. april 1962 og i artikel 12 i forordning nr. 55 af 30. juni 1962, skal fortolkes således, at den udelukkende angår forderstoffer på grundlag af korn, som er specielt egnet til dyrefoder, forudsat de ikke samtidig kan anvendes til menneskeføde.
DOMSTOLENS DOM

AF 14. DECEMBER 1972

S. p. A. Marimex

mod det italienske finansministerium

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af formanden for Tribunale di Trento)

»Sundhedskontrol«

Sag 29/72

Processprog: Italiensk

Angående:

En anmodning om fortolkning af artikel 22, stk. 1 i Rådets forordning (EØF) nr. 805/68 af 27. juni 1968 (EFT 1968 I, s. 179; org. ref. JO L 148, s. 24) og af EØF-traktatens artikel 95.

Domskonklusion:

Afgifter, der pålægges af hensyn til sundhedskontrollen med varer ved deres passage af grænsen og fastsættes efter særlige kriterier, der ikke kan sammenlignes med de kriterier, som anvendes ved fastsættelsen af afgifterne for de tilsvarende nationale produkter, skal betragtes som afgifter med tilsvarende virkning som told.

Generaladvokatens forslag til afgørelse:

Opkræver en medlemsstat ved grænsen gebyrer for sundhedskontrol af varer, der er omfattet af forordning nr. 805, kan disse gebyrer ikke anses for vederlag for administrative tjenesteydelser, hvis kontrollen overvejende sker i samfundets interesse, og de importerede varer ikke herved opnår en målelig fordel, der svarer til gebyrets størrelse. De skal tværtimod anses for afgifter med tilsvarende virkning som told efter betydningen i EØF-traktatens artikel 9 og i artikel 22 i forordning nr. 805, medmindre de tilsvarende indenlandske varer belastes med afgifter fastsat efter sammenlignelige beregningskriterier i anledning af en indenlandsk sundhedskontrol, der ifølge sit formål svarer til grænsekontrollen og udelukkende rammer den nationale produktion, i hvilket tilfælde EØF-traktatens artikel 95 kommer til anvendelse, således at det skal undersøges, om der foreligger forskelsbehandling, uafhængigt af at afgifterne på importerede varer opkræves af andre myndigheder end dem, som opkræver gebyrerne for den indenlandske sundhedskontrol.

Sammendrag

1. Frie varebevægelser — restriktioner — fjernelse — undtagelse efter betydningen i EØF-traktatens artikel 36 — snœver fortolkning

2. Told — fjernelse — afgifter med tilsvarende virkning — begreb — afgifter opkrœvet for sundhedskontrol — forbud (EØF-traktatens artikel 9, Rådets forordning nr. 805/68, artikel 22)

1. Artikel 36 skal fortolkes snævert, thi den udgør en undtagelse fra den grundlæggende regel om fjernelse af enhver hindring for de frie varebevægelser mellem medlemsstaterne.
Under alle omstændigheder vil det ikke, som antaget af sagsøger, kunne lægges til grund, at det pådømte forhold var karteldannelsen som sådan og kartellets virkninger;

i så henseende er det tilstrækkeligt at minde om, at Domstolens dom af 15. juli 1970 i en sag mellem samme parter indtog det modsatte standpunkt, i og med at det konstateredes, at kartellet i flere retninger måtte anses for »hvilende« efter et vist tidspunkt, hvorefter konklusionen blev, at traktatovertrædelserne var mere begrænsede end Kommissionen havde formodet, hvilket fik konsekvenser for fastsættelsen af bøden;

dommen tog, i overensstemmelse med traktatens artikel 85, kun hensyn til en sådan anvendelse af kartellet, som kunne påvirke samhandelen mellem medlemsstaterne og fordreje konkurrencen inden for fællesmarkedet;

i øvrigt har sagsøger ikke fremført noget, der kan bekræfte den opfattelse, at domfældelsen i De forenede Stater sigtede på andre former for gennemførelse eller virkninger af kartellet end dem, der var indtruffet i dette land;

følgelig er det ej heller i den henseende påvist, at de påtalte forhold er identiske;
3.

Det fremgår af sagsakterne, at tvisten i hovedsagen angår spørgsmålet, om en arbejdstager med nederlandsk statsborgerskab, som var ansat i en tysk virksomhed og i Forbundsrepublikken Tyskland kom ud for en arbejdsulykke, der medførte nedsættelse af arbejdsdygtigheden med mere end 50 %, dér er omfattet af den særlige beskyttelse mod afskedigelse, som er indført ved § 14 i lov af 16. juni 1953 om svært handicappede, når han opfylder betingelserne for at være omfattet af den nævnte beskyttelse, bortset fra at han ikke har bopæl i Forbundsrepublikken Tyskland, hvilken sidste betingelse kun kræves opfyldt af udenlandske arbejdstagere og ikke af arbejdstagere med tysk statsborgerskab; den nationale rets spørgsmål går således ud på, om det forbud mod forskelsbehandling, som er knæsat i traktatens artikel 48 og i artikel 7 i forordning nr. 1612/68, også omfatter den særlige beskyttelse mod afskedigelse, som en medlemsstats lovgivning, kun ud fra særlige hensyn af social karakter, tillægger visse bestemte grupper af arbejdstagere.
25.

med henblik på bilæggelse af tvistigheder omfatter de nævnte foranstaltninger, under hensyn til det enkelte tilfælde, skriftlige henstillinger eller forslag, der skal tages under velvillig overvejelse, undersøgelser, der eventuelt følges op af anbefalinger, forhandlinger eller beslutninger truffet af de kontraherende parter, herunder beslutning om at bemyndige visse kontraherende parter til i forhold til andre at suspendere gennemførelsen af alle indrømmelser eller forpligtelser i henhold til Den almindelige Overenskomst og endelig, i tilfælde af en sådan suspension, den pågældende parts mulighed for at opsige aftalen;
b)

Ingen bestemmelse i traktaten eller i den afledte fællesskabsret bemyndiger medlemsstaterne til at indføre regler om fritagelse for pligten til at betale importafgift. Indføres der produkter henhørende under position 23.02 med den følge, at de sættes i fri omsætning og bliver disponible på Fællesskabets marked, kan medlemsstaterne ikke under hensyn til, at sådanne produkter principielt kan påvirke prisdannelsen i Fællesskabet, undtage importafgiften under henvisning til nationale undtagelsesregler, selv ikke når importafgiften ikke er opkrævet i andre tilfælde af lignende indførsler.
2.

Hverken beviset for, at ansøgningen er materielt berettiget, eller den omstændighed, at forsinkelsen er undskyldelig, er tilstrækkelig grund til at behandle ansøgninger om godtgørelse indgivet efter udløbet af den i artikel 3 i Kommissionens forordning nr. 602/68/EØF fastsatte frist
DOMSTOLENS DOM

AF 22. NOVEMBER 1972

Rudolf Thomik

mod Kommissionen for De europæiske Fællesskaber

Sag 19/72

Processprog: Tysk

Angående:

På sagens nuværende stade, en påstand om antagelsen til realitetsbehandling af et annullationssøgsmål mod en afgørelse, som ifølge sagsøgeren fremgår af Kommissionens skrivelse af 21. februar 1972, og hvorved der nægtes ham udbetaling af fire — i stedet for to — månedslønninger som bosættelsespenge efter fratræden.

Domskonklusion:

Sagen afvises.

Sammendrag

1. Tjenestemænd — klage — frister — ubetinget overholdelse (Tjenestemandsvedtægt; artikel 91 i den før 1. juli 1972 gældende affattelse)

Fristerne i tjenestemændsvedtægtens artikel 91, stk. 2 i denne bestemmelses affattelse før den 1. juli 1972 gælder ubetinget, navnlig således at det er uden betydning, om administrationens langvarige tavshed efter den berørtes anmodning eller klage udgør en forsømmelse.
—

De lovbestemmelser i Forbundsrepublikken Tyskland, der stifter ret til ydelser for arbejdstagere og deres pårørende, som rammes af behandlingskrævende tuberkulose, betinget af, at disse arbejdstagere godtgør at have tilbagelagt de i bestemmelserne krævede mindsteforsikringsperioder, er omfattet af anvendelsesområdet for Rådets forordning nr. 3, idet de nævnte ydelser skal kvalificeres som »ydelser ved sygdom« efter betydningen i forordningens artikel 2, stk. 1, litra a);
1.

En bestemmelse, der fastsætter en direkte forbindelse mellem tilknytningen til en pensionsforsikringsordning og erhvervelsen af et krav på de ydelser, som pensionsforsikringsinstitutionerne skal betale til de forsikrede og deres pårørende i anledning af tuberkulose, navnlig med henblik på at sikre deres helbredelse, skal anses for henhørende under en lovgivning om social sikring som omhandlet i artikel 2, stk. 1 forordning nr. 3.
1.

En bestemmelse, der fastsætter en direkte forbindelse mellem tilkytningen til en pensionsforsikringsordning og erhvervelsen af et krav på de ydelser, som pensionsforsikringsinstitutionerne skal betale til de forsikrede og deres pårørende i anledning af tuberkulose, navnlig med henblik på at sikre deres helbredelse, skal anses for henhørende under en lovgivning om social sikring som omhandlet i artikel 2, stk. 1 i forordning nr. 3.
DOMSTOLENS DOM

AF 15. NOVEMBER 1972

Jozef Aimer

mod Einfuhr- und Vorratsstelle für Getreide und Futtermittel

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Verwaltungsgericht Frankfurt)

»Denaturering at korn«

Sag 27/72

Processprog: Tysk

Angående:

En anmodning om fortolkning af artikel 4, stk. 3, andet punktum i Kommissionens forordning nr. 1403/69 af 18. juli 1969 om gennemførelse af bestemmelserne om denaturering af blød hvede samt rug egnet til brødproduktion (EFT 1969 II, s. 320; org. ref. JO L 180, s. 3 af 22. 7. 1969).

Domskonklusion:

Artikel 4, stk. 3, andet punktum i Kommissionens forordning (EØF) nr. 1403/69 af 18. juli 1969 skal fortolkes således, at en daglig restbeholdning på under 40 tons kan tages i betragtning, såfremt den fremkommer ved en rationel udnyttelse af virksomhedens denatu-reringskapacitet, og for så vidt som den maksimale varighed af den samlede operation svarer til et gennemsnit på mindst 40 tons daglig.

Generaladvokatens forslag til afgørelse:

Artikel 4, stk. 3, andet punktum i forordning nr. 1403/69 skal fortolkes således, at bestemmelsen ud over varigheden også omhandler den daglige mindstemængde af korn, som skal denatureres.

Sammendrag

1. Landbrug — falles markedsordning — blød hvede — rug egnet til brødproduktion — denaturering — prœmie — tildeling — daglig restbeholdningpå under 40 tons — hensyntagen — betingelser (Kommissionens forordning nr. 1403/69, artikel 4)

Artikel 4, stk. 3, andet punktum, i Kommissionens forordning (EØF) nr. 1403/69 af 18. juli 1969 skal fortolkes således, at en daglig restbeholdning på under 40 tons kan tages i betragtning for tildelingen af en de-natureringspræmie, såfremt den fremkommer ved en rationel udnyttelse af virksomhedens denatureringskapacitet, og for så vidt som den masimale varighed af den samlede operation svarer til et gennemsnit på mindst 40 tons daglig.
2.

Ikke ethvert udsving i vekselkurserne ud over de i Kommissionens forordning nr. 67 fastsatte grænser, inden for hvilke der ikke sker nogen ændring i importafgiftssatserne, er tilstrækkeligt til at udgøre et tegn på en alvorlig forstyrrelse, der kan skade effektiviteten af mekanismen for de fælles markedsordninger eller iværksættelsen af den fælles landbrugspolitik og begrunde, at Kommissionen anvender artikel 2, stk. 2 i Rådets forordning nr. 129.
Med hensyn til den begåede fejl er sagsøgeren af den opfattelse, at der bag den milde formulering af Kommissionens skrivelse af 23. marts 1967, der på samme tid indeholdt en forlængelse af hans ansættelseskontrakt og en forhåndsmeddelelse om definitiv fratræden af stillingen, skjulte sig en afskedigelse af disciplinære grunde, med hensyn til hvilken den ret til forsvar, som indrømmes i artikel 76 i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte, var blevet omgået. Den virkelige begrundelse for afskedigelsen kom senere klart til udtryk i meddelelsen af negative oplysninger til Domstolen.

I øvrigt havde Kommissionen forhindret sagsøgerens ansættelse ved Domstolen ved at forsyne denne med ugunstige oplysninger om ham vedrørende omstændigheder, som burde have været genstand for en kontradiktorisk forhandling i anledning af afskedigelsen. Ved at give en eventuel arbejdsgiver meddelelse om omstændigheder, som ikke kunne forlanges oplyst, — og idet den pågældende i modstrid med artikel 76 i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte ikke først havde fået lejlighed til at forsvare sig — har Kommissionen begået en krænkelse af den forpligtelse til korrekthed, som bør gælde i arbejdsforhold.

Denne forpligtelse gælder også i forholdet mellem Fællesskabets institutioner. Man kan ikke af en formel omstændighed — den enkelte institutions egenskab of organ eller juridisk person — udlede en anden materiel kvalifikation af en adfærd, som skulle miste sin ulovlige karakter ved den blotte kendsgerning, at den vedrører forholdet mellem to organer under den samme juridiske person og ikke mellem to forskellige retssubjekter.

Når bortses fra, at Fællesskabets institutioner delvis tillægges egenskaber af retssubjekter, er den vigtige faktor i den foreliggende sag i virkeligheden ikke forholdet mellem to successive arbejdsgivere, men forholdet mellem arbejdsgiveren og hans funktionær; dette forhold beherskes af princippet »alterum non laedere«, der manifesterer sig i forbudet mod at give udtryk for ugunstige vurderinger af arbejdstagerens person og arbejde.

I overensstemmelse med de for medlemsstaterne fælles, almindelige retsgrundsætninger og derfor med bestemmelserne i Traktatens artikel 215, stk. 2 om ansvar uden for kontraktforhold vedrører bevisbyrden med hensyn til den offentlige administrations ansvar den skadevoldende kendsgerning, og ikke skyldspørgsmålet.

I den foreliggende sag tillader de snævre forbindelser mellem Fællesskabets institutioner at antage, at ugunstige oplysninger om sagsøgeren er meddelt uden om de traditionelle administrative kanaler, og at de ikke gav anledning til udfærdigelse af dokumenter. Under alle omstændigheder er de til støtte for stævningen fremlagte aktstykker tilstrækkelige til at godtgøre den ulovlige karakter af Kommissionens adfærd.

Man kan ikke i den henseende kræve mere af en enkeltperson, der fører sag mod administrationen; denne sidste må, fordi den alene råder over officielle dokumenter, underkaste sig strengere bevisregler end dem, dommeren opstiller for den enkelte. Herved ændres princippet om bevisbyrden: denne påhviler ikke udelukkende sagsøgeren, som kun skal indlede bevisførelsen.
Aktieselskabet Mij PPW Internationaal N.V., som er sagsøger i hovedsagen og herefter kaldes »selskabet PPW«, havde anmodet Hoofdproduktschap voor Akkerbouwprodukten, sagsøgt i hovedsagen og herefter kaldt »Hoofdproduktschap«, ved telexmeddelelse, som kom frem til dette kontor den 20. december 1971, om at udlevere det en forudfastsættelsesattest for en restitution på 34,39 gylden pr. 100 kg sukker for to partier varer forarbejdet på basis af sukker, henhørende under position 17.04 i den fælles toldtarif (»sukkervarer uden kakaoindhold«) og hvert omfattende 25000 kg. Selskabet PPW stillede den sikkerhed, der forlanges i henhold til forordning nr. 1009/67. Den 22. december 1971 udfærdigede Hoofdproduktschap . attesten og sendte pr. post en ko pi, der udgjorde »eksemplaret til indehaveren« i henhold til art. 8, stk. 2, i forordning nr. 1373/70, samt to partiallicenser. Forsendelsen skete på den måde, at brevet blev anbragt i en sæk i Hoofdproduktschaps postrum, og den blev senere af en funktionær ved dette kontor bragt til postkontoret, hvor den blev sendt som almindelig forsendelse, dvs. uden at blive registreret.

I begyndelsen af januar 1972 meddelte selskabet PPW Hoofdproduktschap, at disse dokumenter endnu ikke var ankommet. Undersøgelser hos postvæsenet bragte ikke klarhed over, hvor brevet var blevet af. Under disse omstændigheder og i betragtning af, at selskabet PPW var i god tro, har Hoofdproduktschap anset sikkerhedsstillelsen for ikke at være fortabt. Det har imidlertid afslået en anmodning fra selskabet PPW af 30. marts 1972, der gik ud på enten at give selskabet tilladelse til at eksportere de omhandlede varer til den forud fastsatte re stitutionssats (34,39 gylden), eller at skadesløsholde selskabet for det tab, det ville lide, hvis det ikke fik en sådan tilladelse, på grund af forskellen mellem dette beløb og det beløb, der var gældende i marts 1972 (9,52 gylden). Hoofdproduktschap har indrømmet det berettigede i denne holdning, hvad angår det første alternativ i anmodningen, med henvisning til art. 15, stk. 4, i forordning nr. 1373/70. Hvad angår det andet alternativ, har det henvist til, at den gældende fællesskabsretlige regulering ikke giver grundlag for erstatning for en sådan skade.
Sagsøgeren, der er af italiensk nationalitet, blev født i 1933 og var i Italien leder af et kontor for animalske produkter, IVRAM, som beskæftiger sig med forskning og information inden for landbrugssektoren. Han blev den 1. marts 1971 ansat som tjenestemand på prøve ved Kommissionen i lønklasse A 3 i stillingen som chef for afdelingen »kvæg og kød« under generaldirektoratet for landbrug. Udnævnelsen fandt sted uden udvælgelsesprøve i henhold til tjenestemandsvedtægtens artikel 29, stk. 2.

Den i vedtægtens artikel 34 nævnte udtalelse ved prøvetidens udløb blev for hans vedkommende afgivet den 4. november 1971. Denne udtalelse, som blev underskrevet af generaldirektøren for landbrug, havde en negativ konklusion. Den foreslog imidlertid en forlængelse af prøvetiden med 3 måneder med henblik på at muliggøre en endelig vurdering. Udtalelsen blev bragt til sagsøgerens kundskab samme dag, som den blev givet.

Sagsøgeren indgav den 8. november en tjenstlig klage, hvori han gjorde indsigelse imod, at udtalelsen ved udløbet af prøvetiden var fremkommet for sent; i henhold til den da gældende udformning af vedtægtens artikel 34, stk. 2 burde den være fremkommet senest den 31. juli. Han udtrykte herudover forbehold med hensyn til Kommissionen påståede hensigt til at erstatte ham med en tjenestemand af en anden nationalitet.

Kommissionen forkastede hans klage af 8. november ved et brev af 7. december og lod ham vide, at den havde undersøgt den udtalelse, der var afgivet vedrørende hans prøvetid, og at den ønskede at afskedige ham på grundlag af denne udtalelses negative konklusion. Sagsøgeren blev anmodet om at fremsætte sine bemærkninger for Kommissionen senest den 15. december 1971.

Den 14. december sendte han et brev til Kommissionen, hvori han protesterede mod afskedigelsen og bestred de i udtalelsen ved udløbet af hans prøvetid anlagte vurderinger af ham. Generelt henviste han til de faktiske omstændigheder, han havde gjort rede for i sin klage af 8. november.

Kommissionen besluttede den 21. december 1971 at afskedige ham med virkning fra 1. februar 1972.

Sagsøgeren indgav den 3. marts 1972 en administrativ klage mod afgørelsen af 21. december, hvilken klage kommissionen ikke har besvaret.

En anden tjenestemand af italiensk nationalitet blev i juli 1972 udnævnt i den stilling, der var blevet ledig efter sagsøgeren.