RETTENS KENDELSE (Tredje Afdeling)

25. oktober 1994

Sag T-180/94

M.

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Tjenestemænd — godtgørelse af udgifter som følge af sygdom — tilkendelse af erstatning for ikke-økonomisk skade — godtgørelse af udgifter afholdt som led i den administrative procedure — afvisning«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-663

Angående:

Påstande om:

dels annullation — af en afgørelse, hvorved det blev afslået at godtgøre sagsøgeren tandlægeudgifter forårsaget af en alvorlig sygdom med 100% — af en stiltiende afgørelse om at afslå sagsøgerens ansøgninger om erstatning,

dels, at Kommissionen tilpligtes at betale sagsøgeren en symbolsk erstatning på 1 ECU for den ikke-økonomiske skade, som sagsøgeren angiveligt har lidt.

Udfald:

Delvis ophævelse samt afvisning i øvrigt.

Resumé af kendelse

Sagsøgeren, der har ret til godtgørelse med 100% af de af ham afholdte udgifter som følge af sygdom, idet hans sygdom ligestilles med en sygdom af alvorlig karakter, indgav den 13. januar 1993 et overslag over tandlægeudgifter til i alt fire implantater og tandproteser. Den 14. januar 1993 traf Afregningskontoret bestemmelse om, at der kun kunne ske en godkendelse for så vidt angår tandproteserne, nærmere bestemt efter den sædvanlige sats på 80%.

Sagsøgeren fandt, at han havde krav på fuldt ud at få godtgjort de pågældende udgifter, der efter hans opfattelse var forårsaget af hans »alvorlige« sygdom, og påklagede den 3. februar 1993 denne afgørelse. Den 2. juli 1993 indgav han en anmodning om godtgørelse, i forbindelse med hvilken Afregningskontoret ved meddelelse af 6. oktober 1993 alene accepterede at godtgøre 63,5% af de pågældende udgifter.

I mellemtiden, nemlig den 16. juli 1993, havde den kompetente generaldirektør givet sagsøgeren meddelelse om, at han havde truffet bestemmelse om, at sagsøgeren skulle have godtgjort samtlige de i det ovennævnte overslag angivne udgifter fuldt ud.

Den 12. november 1993 påklagede sagsøgeren Afregningskontorets afgørelse af 6. oktober 1993 og fremsatte krav om at få udbetalt forskellen mellem henholdsvis det forlangte og det udbetalte beløb, med morarenter 8% p.a., ligesom sagsøgeren krævede at få godtgjort sine udgifter til advokathonorar i forbindelse med den administrative procedure tillige med en godtgørelse for den ikke-økonomiske skade, han anførte at have lidt.

Den 4. februar 1994 meddelte den kompetente generaldirektør sagsøgeren, at han havde givet instruktion om, at sagsøgeren skulle udbetales det krævede beløb, med morarenter 8% p.a. med virkning fra den 12. november 1993.

Sagsøgeren var ikke fuldt tilfreds med den i den pågældende skrivelse angivne løsning, hvorefter han anlagde sag.

Formaliteten

1. Påstanden om annidlation af Kommissionens afgørelse om ikke at godtgøre tandlægeudgifterne med 100% og om manglende betaling af morarenter

Retten antog, at afgørelsen om ikke at godtgøre tandlægeudgifterne med 100% var indeholdt i Afregningskontorets meddelelse af 6. oktober 1993, som måtte være en bebyrdende afgørelse for sagsøgeren derved, at der kun skete en delvis imødekommelse af hans anmodning af 2. juli 1993. Denne anmodning, efter hvilken den omtvistede afgørelse blev truffet, indeholdt dog intet om morarenter, hvorefter afgørelsen af 6. oktober 1993 ikke kunne anses for en afgørelse om ikke at betale sagsøgeren morarenter (præmis 16 og 17).

Henvisning til: Rettens dom af 14. januar 1993, sag T-88/91, F. mod Kommissionen, Sml. II, s. 13, præmis 27, 28 og 29.

Retten bemærkede herefter, at Kommissionen den 4. februar 1994 havde imødekommet sagsøgerens klage, hvorefter sagsøgeren for så vidt havde frafaldet sin påstand. Påstanden måtte dog allerede på tidspunktet for sagens anlæg antages at have savnet genstand, hvorfor sagen i dette omfang måtte afvises (præmis 18).

2. Påstanden om annullation af afgørelsen af 4. februar 1994

Retten fandt, at påstanden om annullation af denne afgørelse, for så vidt sagsøgerens ansøgning om erstatning for ikke-økonomisk skade herved stiltiende blev afslået, måtte afvises fra realitetsbehandling, idet sagsøgerens virkelige formål med påstanden — da han ikke påberåbte sig at være blevet påført nogen selvstændig ikke-økonomisk skade i forhold til den, der måtte udspringe alene af afgørelsens retsstridighed — måtte antages at være at få fastslået, at afgørelsen var retsstridig, således at påstanden ikke kunne ses løsrevet fra påstanden om annulation af afgørelsen, som sagsøgeren havde frafaldet, og som under alle omstændigheder måtte afvises fra realitetsbehandling (præmis 22).

Retten bemærkede herved, at for så vidt påstanden var begrundet i »Kommissionens gentagne tjenstlige fejl« og den »tilstand af uvished og bekymring«, som sagsøgeren befandt sig i, var påstanden herefter ikke længere alene knyttet til afgørelsens angivelige retsstridighed, hvorfor den under alle omstændigheder måtte afvises fra realitetsbehandling, da der ikke i denne forbindelse forinden var blevet iværksat en forskriftsmæssig administrativ procedure omfattende to etaper med først en ansøgning og derefter en klage, jf. vedtægtens artikel 90 og 91 (præmis 23).

Hvad angår nærværende annullationspåstand, for så vidt det stiltiende ved afgørelsen blev afslået at efterkomme sagsøgerens krav om godtgørelse af de udgifter, som han havde afholdt i anledning af den administrative procedure, antog Retten, at det er i forbindelse med en tvist om selve lovligheden af den pågældende afgørelse, at Retten kan træffe afgørelse om, hvem der skal bære de pågældende udgifter, og i givet fald fastsætte beløbets størrelse (præmis 24).

Retten bemærkede endvidere ex officio, at sagsøgeren ikke nærmere havde angivet omfanget af det af ham lidte tab, hvilket er et krav i henhold til procesreglementets artikel 44, stk. 1. Det kan i visse særlige tilfælde, navnlig når det er forbundet med vanskeligheder nøjagtigt at opgøre det pågældende tab, ikke være nogen afgørende forudsætning, at dettes omfang angives nøjagtigt i stævningen, eller at der heri foretages en nøjagtig opgørelse af størrelsen af den påståede erstatning, men sagsøgeren havde i sagen ikke godtgjort, og end ikke hævdet, at der forelå særlige omstændigheder, der kunne begrunde en manglende opgørelse af det ham påførte tab i denne forbindelse (præmis 25).

Henvisning til: Rettens dom af 10. juli 1990, sag T-64/89, Automec mod Kommissionen, Sml. II, s. 367, præmis 75, 76 og 77.

Retten tilføjede, at udgifter afholdt som led i en administrativ procedure ikke kan godtgøres (præmis 26).

Henvisning til: Domstolens kendelse af 21. oktober 1970, sag 75/69, Hake mod Kommissionen, Rec s. 901, og Domstolens dom af 9. marts 1978, sag 54/77, Herpels mod Kommissionen, Sml. s. 585.

3. Pastanden om tilkendelse af en erstatning

Retten bemærkede, at er en påstand om tilkendelse af en erstatning snævert forbundet med en annullationspåstand, kan påstanden om erstatning antages til realitetsbehandling i sin egenskab af supplement til annullationspåstanden, uden at det herved er nogen ufravigelig forudsætning, at der forinden er blevet indgivet en ansøgning til ansættelsesmyndigheden om, at denne yder erstatning for det omhandlede tab, eller at der er indbragt en klage over en afgørelse om stiltiende eller udtrykkelig afvisning af en sådan ansøgning. Det gælder endvidere, at er en påstand om tilkendelse af en erstatning snævert forbundet med en annullationspåstand, medfører en afvisning fra realitetsbehandling af annullationspåstanden, at også påstanden om erstatning må afvises fra realitetsbehandling (præmis 28).

Henvisning til: Rettens dom af 25. september 1991, sag T-5/90, Marcato mod Kommissionen, Sml. II, s. 731, præmis 49, Rettens kendelse af 28. januar 1993, sag T-53/92, Piette de Stachelski mod Kommissionen, Sml. II, s. 35, præmis 17, Rettens dom af 13. juli 1993, sag T-20/92, Moat mod Kommissionen, Sml. II, s. 799, præmis 46, og af 9. februar 1994, sag T-82/91, Latham mod Kommissionen, Sml.Pers. II, s. 61, præmis 34.

Retten afviste påstanden om tilkendelse af en erstatning fra realitetsbehandling, idet denne ikke alene måtte antages at være snævert forbundet med annullationspåstanden, men heller ikke kunne ses løsrevet fra dennes genstand (præmis 29).

Konklusion:

1) Retten tager til efterretning, at påstanden om annullation af Kommissionens afgørelse af 6. oktober 1993 frafaldes.