DA Den Europæiske Unions Tidende C 274/9

Appel iværksat den 8. juli 2010 af Freixenet, SA til prøvelse af dom afsagt af Retten (Tredje Afdeling) den 27. april 2010 i sag T-110/08 — Freixenet mod KHIM

(Sag C-345/10 P)

()

2010/C 274/13

Processprog: fransk

Parter

Appellant: Freixenet, SA (ved avocats F. de Visscher, E. Cornu og D. Moreau)

Den anden part i appelsagen: Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design)

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Principalt: Ophævelse af Rettens dom af 27. april 2007 samt annullation af afgørelsen truffet den 20. november 2007 af Første Appelkammer ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design), og det fastslås, at ansøgningen om EF-varemærke nr. 32 540 opfylder kravene for at blive bekendtgjort i overensstemmelse med artikel 40 i forordning nr. 40/94 [nu artikel 39 i forordning nr. 207/2009].

— Subsidiært, Rettens dom af 27. april 2010 ophæves.

— Harmoniseringskontoret tilpligtes under alle omstændigheder at betale sagens omkostninger.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanten gør til støtte for sin appel tre anbringender gældende.

Ved sit første anbringende gør appellanten i det væsentlige gældende, at der er sket tilsidesættelse af retten til forsvar og til en retfærdig rettergang i henhold til artikel 6 i den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder, af artikel 73 (andet punktum) og artikel 38 (stk. 3) i Rådets forordning (EF) nr. 40/94 af 20. december 1993 om EF-varemærker (1) (nu artikel 75 (andet punktum) og artikel 37 (stk. 3) i Rådets forordning (EF) nr. 207/2009 af 26.februar 2009 om EF-varemærker (2)).

Anbringendets første led vedrører den manglende overholdelse af princippet om retten til kontradiktion. Ifølge appellanten, og i modsætning til hvad Retten lagde til grund i den appellerede dom, foretog appelkammeret ved Harmoniseringskontoret i den afgørelse, der blev indbragt for Retten, en ny bedømmelse af appellantens varemærkes særpræg uden at give appellanten adgang til at fremsætte sine bemærkninger til denne nye tilgang. I den forbindelse er Rettens tiltrædelse af Første Appelkammers afgørelse urigtig og utilstrækkelig i forhold til det processuelle loyalitetsprincip og til overholdelsen af retten til forsvar. Den appellerede dom er ligeledes i strid med princippet om retten til forsvar og det processuelle loyalitetsprincip derved, at det fastslås, at Harmoniseringskontoret kunne meddele appellanten en række faktiske oplysninger og herved tilkendegive over for denne, at det agtede at basere sin afgørelse om afslag på disse oplysninger, og derefter, efter at have modtaget appellantens skriftlige bemærkninger til disse oplysninger, i det mindste delvis kunne se bort fra disse og støtte sin afgørelse på en bedømmelse, der var faktuelt og begrebsmæssigt forskellig, uden at give appellanten adgang til at fremsætte bemærkninger.

Med anbringendets andet led har appellanten i det væsentlige påtalt sig Rettens tilsidesættelse af begrundelsespligten, idet den appellerede dom ikke kunne anse den af Første Appelkammer trufne afgørelse for tilstrækkeligt begrundet for så vidt angår anvendelsen af artikel 7, stk. 1, litra b), idet afgørelsen ikke præciserer nogen af de dokumenter, som appelkammeret ville støtte sig på, og ikke kunne fastslå, at henvisningen til beviser var overflødig, fordi Første Appelkammer angiveligt støttede sig på »konklusioner, der blev draget på grundlag af praktisk erfaring«. Endvidere påvirker uvisheden med hensyn til, hvilke faktiske omstændigheder og dokumenter, som Harmoniseringskontoret og Retten støttede sig til, både retten til forsvar og begrundelsespligten i artikel 73 i forordning nr. 40/94.

Ved sit andet anbringende har appellanten gjort gældende, at Retten tilsidesatte artikel 7, stk. 1, litra b), i forordning nr. 40/94. Selv om appellanten støttet på fremlagte dokumenter påviste, at det ansøgte varemærke består af en meget karakteristisk kombination af bestanddele, der væsentligt adskiller det fra andre emballager på markedet, gengav Retten udelukkende Harmoniseringskonorets vage og generelle indsigelser med henblik på at frakende det ansøgte varemærke ethvert fornødent særpræg. Retten anvendte således en strengere standard ved bedømmelsen af varemærkets særpræg end i tilfældet med mere traditionelle varemærker. Den appellerede dom tilsidesatte således reglen om en konkret bedømmelse af et varemærkes særpræg. Ved for det andet at fastslå, at det store flertal af forbrugere ikke opfatter varemærkets originale aspekt som et brugbart element ved fastlæggelsen af oprindelsen af den omhandlede mousserende vin, men foretrækker at støtte sig til etiketten, udelukkede Retten beskyttelse af en vares emballages fremtrædelsesform, selv om denne mulighed udtrykkeligt følger af artikel 4 i nævnte forordning.

Ved sit tredje anbringende gør appellanten gældende, at Retten tilsidesatte artikel 7, stk. 3, i forordning nr. 40/94, idet den appellerede dom opstiller et krav om, at det ansøgte varemærke har opnået fornødent særpræg ved brug i hver enkelt af Unionens medlemsstater. Ved at afvise at fastslå, at der foreligger fornødent særpræg opnået ved brug hos en betydelig andel af den berørte kundekreds, selv om Retten samtidigt anerkendte, at appellantens varemærke havde erhvervet et sådant særpræg i det mindste i Spanien, opstillede Retten en regel, der er urimeligt vidtgående og urigtig i forhold til nævnte forordning.

(1) EFT 1994 L 11, s. 1.

(2) EUT L 78, s. 1.