FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT H. MAYRAS

FREMSAT DEN 30. MAJ 1973 ( 1 )

Høje Ret,

Hvis ihærdighed var en garanti for det berettigede i ens krav, så ville der ikke være tvivl om, at De burde give påstandene i den klage, hvori Leandro Tontodonati anmoder Dem om at give ham medhold over for Kommissionen for De europæiske Fællesskaber, en velvillig behandling.

For anden gang appellerer sagsøgeren til Domstolen om at opnå en omplacering, som han har krævet uafbrudt gennem mere end ti år.

Efter at være blevet ansat af Euratom-kommissionen i 1958 indtrådte Tontodonati i Fællesskabernes offentlige tjeneste som 1. kontorist i lønklasse C 1, første løntrin, med virkning fra 1. januar 1962. Han udførte sit arbejde i forsynings- og lageradministrationen i Kerneforskningscentret Ispra. Siden 1963 er hans sagsområde i de årlige bedømmelsesrapporter blevet beskrevet således: »Ansvar for udførelsen af arbejdet med inventarfortegnelsen«. I 1965 blev denne beskrivelse suppleret med følgende anmærkning: »Statistik over forskningscentrets ejendele«. Derefter er hans sagsområde, i rapporterne fra følgende år, 1967 og 1969, blevet præsiceret således: »Systematisering for det lokale materielkontor af alt materiel, der bliver bestilt til institutionen. Fastlæggelse af, hvorvidt det materiel, der leveres til institutionen, kan registreres og kontrol af dets overensstemmelse med bestillingen«.

Allerede fra starten har sagsøgeren bestridt den indplacering, som man havde givet ham i tjenestemandshierarkiet. Den 28. februar 1963 krævede han denne indplacering ændret og ansøgte om at blive udnævnt i kategori B. Afslaget på dette første krav tog ikke modet fra ham; i 1966 og derefter i 1969 har han gentaget sin protest, uden mere held, over for direktøren for centret i Ispra. Disse ansøgninger blev afslået med den begrundelse, at der ikke var nogen uoverensstemmelse mellem de funktioner, sagsøgeren udøvede, og den indplacering, man havde givet ham. Den 8. december 1970 indbragte Tontodonati, idet han påberåbte sig artikel 90 i den dagældende vedtægt, en formel klage til Kommissionens formand, hvorved han gjorde gældende, at han i betragtning af sit reelle sagsområde burde omplaceres i karrieren B 2/B 3 med tilbagevirkende kraft fra 1. januar 1963, og han anmodede om at få udbetalt lønrestancen svarende til denne omplacering. Han har for Domstolen indbragt den stiltiende beslutning om afslag, der følger af tavsheden over for denne klage.

Under fremhævelse af, at hverken afgørelsen om at ansætte ansøgeren som første-kontorist i lønklasse C 1 eller Kommissionens afslag var blevet påklaget inden for de klagefrister, som er fastsat i vedtægtens artikel 91, forkastede Domstolens første afdeling hans klage som inadmissibel ved dom af 15. december 1971 (Rec. 1971, s. 1062).

Tontodonati anså sig ikke for overbundet. Idet han påberåbte sig den kendsgerning, der efter hans egen opfattelse er ny, at han siden januar 1971 i realiteten var den eneste ansvarlige for arbejdet med inventarfortegnelsen for materielle ved Ispra-institutionen, har han ved ny klage ansøgt Kommissionens formand om at blive omplaceret i kategori B med virkning fra 1. februar 1971.

Det er vedrørende det stiltiende afslag på denne ansøgning, han har henvendt sig til Dem.

Han forklarer, at inventarkontoret, der er en del af »forsynings- og økonomiafdelingen« ved Ispracentret, indtil denne periode blev ledet af en hr. Rousseau, tjenestemand i lønklasse B 1, der blev bistået af en medarbejder, hr. Scaramucci som selv var indplaceret i lønklasse B 4. Sagsøgeren var altså den gang kun den trediehøjeste ansatte i denne afdeling.

Imidlertid var han siden nytår 1971 den eneste ansvarlige for materielkontoret. I realiteten ophørte hans chef Rousseau på dette tidspunkt helt med at arbejde som følge af sygdom; ved hans tilbagevenden i august måned samme år genoptog han ikke sine funktioner som leder af kontoret, men blev forflyttet til centrets personale- og administrationsafdeling. I oktober 1970 forlod også Scaramucci materielkontoret, ligeledes på grund af sygdom.

Da hverken den ene eller den anden af disse tjenestremænd blev erstattet, har Tontodonati været nødt til selv at overtage størstedelen af det sagsområde, som tidligere var blevet ham betroet. Han har derfor i realiteten gennem mere end to år været chef for kontoret, og han har i øvrigt skilt sig fra denne opgave til Ispra-institutionens direktørs tilfredshed, hvilket bevidnes af de anerkendende udtalelser, som er fremsat vedrørende hans måde at arbejde på. Bedømmelsesrapporten af 6. marts 1972, underskrevet af chefen for forsynings- og økonomiafdelingen, præciserer rent faktisk, at sagsøgeren allerede i oktober 1970 »foruden sit eget arbejde har måttet træde i stedet for hr. Scaramucci«, og at han ligeledes fra februar 1971 har erstattet Rousseau som ansvarlig for inventarfortegnelsen. Rapporten understreger, at Tontodonati på trods af denne reelle nedskæring af kontorets personale og nødvendigheden af at anvende nye ledelsesmetoder, ikke alene har sørget for, at kontoret fungerede godt, men har arbejdet effektivt på reorganiseringen af inventarfortegnelsen, og herved udvist en interesse for arbejdet, der ligger væsentligt over middel.

Dette er de elementer, pa hvilke sagsøgeren støtter sin ansøgning om en omplacering med tilbagevirkende kraft i kategori B.

I sit svar fremkommer Kommissionen med den indsigelse, at sagen ikke kan antages til realitetsbehandling; den antager, at Tontodonatis administrative situation, og specielt hans indplacering i stillingsnøglen er blevet endeligt fastsat i 1963, da han blev ansat som første kontorist i Euratoms administration. Da denne beslutning om ansættelse ikke blev påklaget i rette tid, er den blevet endelig, således som Domstolen i øvrigt allerede har bestemt i en forudgående dom. Herefter har det stiltiende afslag på sagsøgerens sidste klage, som havde samme sigte som de forudgående, været rent bekræftende, og sagsøgeren kan ikke på ny bestride det lovlige i den indplacering, som man har givet ham, da han indtrådte i tjenesten.

Det ville være noget andet, hvis en ny omstændighed, som i væsentlig grad kunne ændre de forudsætninger, som har ligget til grund for den oprindelige ansættelsesbeslutning, var indtrådt i vedkommendes situation.

Men ifølge Kommissionen udgår de omstændigheder, som sagsøgeren påberåber sig, ikke en sådan ny omstændighed, de opfylder ikke dette krav og specielt kan den kendsgerning, at sagsøgeren gennem nogle måneder har kunnet erstatte en tjenestemand fra en højere kategori end hans egen, ikke berettige en ændring af hans situation. Vi standser ikke ved denne afvisningspåstand. Først og fremmest tager Kommissionens argumentation efter vores opfattelse ikke hensyn til sagens realiteter.

Det er ikke bestridt, at Tontodonati ikke blot indskrænkede sig til midlertidigt at vikariere for Rousseau. Denne har ikke genoptaget sine funktioner på materielkontoret efter sin sygdom; han er blevet tilknyttet en anden tjenestegren. Det er på den anden side utvivlsomt, at også hans medhjælper, Scaramucci, definitivt er ophørt med at høre under materielkontoret.

Tontodonati var således ene om at sørge for dette kontor. Der er i realiteten sket en reorganisering af tjenesten, som har givet sig udslag i en udvidelse af sagsøgerens sagsområde og i det mindste har medført en ændring i hans arbejdsbetingelser, således som det klart fremgår af bedømmelsesrapporten fra 1972.

Det var altså berettiget, at han bad Kommissionen om en ny undersøgelse af hans administrative situation i lyset af de strukturelle ændringer i hans arbejde.

Det forekommer os følgelig berettiget at ændre det afslag, der er en følge af den tavshed, som man iagttog efter hans klage. Da den stiltiende beslutning om afslag ifølge den dagældende vedtægts artikel 90 blev anset for at være opnået to måneder efter, at den kompetente myndighed havde modtaget klagen, er en sådan beslutning i nærværende sag blevet til på datoen den 31. marts 1972. Tontodonatis klage er blevet indgivet den 18. maj samme år til Domstolen, altså inden for klagefristen.

Men selv om vi således mener, at denne klage kan antages til realitetsbehandling, vil vi ikke desto mindre foreslå at forkaste den, fordi den savner grundlag.

Sagsøgerens argumentation støtter sig, forekommer det os, på en sammenblanding af to begreber, der er helt forskellige:

— På den ene side beføjelsen til at organisere arbejdet, som alene ligger hos de hierarkiske myndighed hvoraf især følger, at myndigheden har kompetence til at fastsætte og ændre denne organisation i lyset af det, som er nødvendigt, eller som der er behov for i denne tjeneste, og altså om nødvendigt tilpasse den til alle de ændringer, der kan indtræffe på det tekniske område og i den administrative ledelse;

— på den anden side de subjektive rettigheder, som de ansatte har ifølge deres vedtægt.

Men selv om en tjenestemand især har et vedtægtsmæssigt krav på, at de funktioner, der er betroet ham, svarer til stillingen i den lønklasse i hierarkiet, hvor han befinder sig — således som De har fastslået ved Deres dom af 11. juli 1968, sag nr. 16/67, Labeyrie, Rec. 1968, s. 445, — og selv om princippet om overensstemmelse mellem de udøvede funktioner og lønklassen har til formål at undgå forskelsbehandling af tjenestemændene (dom af 17. december 1964, sag nr. 102/63, Boursin, Rec. 1964, s. 1379), så kan den omstændighed, at en ansat udfører opgaver, der henhører under en stilling, som er indplaceret i en kategori, der er højere end hans egen, ganske vist udgøre et moment, som man må tage med i overvejelsen angående hans forfremmelse, men den er ikke tilstrækkelig til at berettige omplaceringen af hans stilling. Dette er, hvad De har fastsat ved Deres (dom af 16. juni 1971, sag nr. 77/70, Prelle, Rec. 1971, p. 567).

I nærværende sag må der gøres brug af disse principper.

Vi har set, at materielkontoret i Ispra indtil 1971 omfattede tre ansatte:

— den første, indplaceret i kategori B 1, var efter den beskrivelse af stillingstyper, der er vedtaget af Kommissionen den 29. Juli 1963, en tjenestemand, der var pålagt ansvaret for en administrativ enhed; den betegnelse, der er anvendelig for denne stilling, forekommer os at være »kontorchef«;

— den anden, som tilhørte samme kategori, men i lønklasse B 4, var ifølge den samme oversigt over stillingstyperne, »tjenestemand som under kontrol udfører løbende kontorarbejde«;

— den tredje, det vil sige sagsøgeren, er i sin egenskab af førstekontorist i lønklasse C1, en tjenestemand, der er pålagt udøvende opgaver af overvejende administrativ karakter, hvorved han skal vise initiativ eller ansvarsfølelse. Beskrivelsen af hans sagsområde forekommer os efter bedømmelsesrapporten fra 1972 at foreskrive en betegnelse for denne stilling som svarer til en »lagerforvalter«.

Af grunde, som alene henhører under den administrative myndigheds kompetence, skete der en reorganisering af dette arbejde i 1971. De to tjenestemænd af kategori B, Rousseau og Scaramucci, der var blevet syge, ophørte med at udføre deres funktioner i materielkontoret, og blev ikke erstattet. Den første blev nogle måneder senere forflyttet til personaleledelsen; den andens tilknytning er ikke blevet præciseret, men vi ved, at han ikke er vendt tilbage til sin tidligere stilling.

Administrationen har ialtfald skønnet, at kontorets funktion ikke længere, uden tvivl på grund af udviklingen i de anvendte tekniske hjælpemidler, berettigede beskæftigelse af ansatte fra kategori B, og at de opgaver, der hørte under dette kontor, kunne betros en enkelt tjenestemand fra kategori C.

I så henseende har den truffet en beslutning vedrørende organiseringen af arbejdet, som efter vores mening ikke henhører under Deres domstolskontrol, og som ikke gyldigt kan kritiseres af en tjenestemand, der befinder sig på et område, som ikke er omfattet af vedtægten.

Hvilket krav har sagsøgeren i en sådan situation da i medfør af denne vedtægt?

Dette krav består udelukkende i at få tildelt et sagsområde, der svarer til den stilling, som han indtager i hierarkiet. Med andre ord, administrationen kan ikke kræve, at han varetager opgaver på et niveau, der er højere end hans lønklasse. I denne forbindelse har Kommissionen meddelt Dem, at i de andre institutioner under Det fælles Forskningscenter, der er underlagt Kommissionen, tilhører de ansatte, der som Tontodonati har fået overdraget arbejdet med inventarfortegnelsen, også en kategori, der er lavere end B.

Det er i det mindste tilfældet for institutionerne i Petten og Geel. I institutionen i Karlsruhe varetages arbejdet med inventarfortegnelsen ganske vist af en tjenestemand i kategori B, men Kommissionen præciserede, at denne ansatte i øvrigt er pålagt det analytiske regnskab med lageret, og især at følge udviklingen på markedet for udstyr, opgaver som forudsætter en administrativ og juridisk viden af et højere niveau, end den viden, der kræves af tjenestemænd i kategori C.

Hvorledes det end forholder sig, selv om Tontodonatis sagsområde siden 1971 havde udviklet sig således, at det ved sit niveau og ved sin betydning overskred det, som man kan betro en lagerforvalter i lønklasse C 1, følger ikke heraf, at vedkommende har krav på at blive omplaceret til en højere kategori. Rent faktisk kan overgangen til en sådan kategori efter vedtægtens artikel 45, stk. 2 kun ske ved udnævnelse, der besluttes efter en udvælgelsesprøve, og ikke ved en forfremmelse, idet en sådan i alle tilfælde kun kan ske inden for én og samme hierarkiske kategori og inden for rammerne af én og samme karriere.

Herefter kunne administrationen, selv forudsat at de opgaver som sagsøgeren har udøvet, rent faktisk henhørte under kategori B — hvilken hypotese i øvrigt ikke forekommer os at svare til virkeligheden — ikke lovligt omplacere ham med tilbagevirkende kraft til dette niveau. Den har udelukkende kompetence til at fratage ham den del af hans sagsområde, som ikke svarer til den stilling, i hvilken han blev ansat i 1963.

Vi kan altså fremsætte følgende forslag til afgørelse,

— at sagsøgte frifindes,

— og at hver af parterne, i overensstemmelse med procesreglementets artikel 70, bærer sine egne omkostninger.

( 1 ) – Oversat fra fransk.