Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Unionsborgerskab – ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område – direktiv 2004/38

(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/38, art. 24, stk. 1)

2. Fællesskabsret – principper – ligebehandling – unionsborgerskab – forskelsbehandling på grundlag af nationalitet

(Art. 18 TEUF og 21 TEUF)

3. Fællesskabsret – principper – ligebehandling – unionsborgerskab – forskelsbehandling på grundlag af nationalitet

[Art. 18 TEUF og 21 TEUF; konventionen om økonomiske, sociale og kulturelle rettigheder, art. 13, stk. 2, litra c)]

Sammendrag

1. Situationen for studerende, der er unionsborgere og i henhold til værtsmedlemsstatens lovgivning ikke anses for at være hjemmehørende, hvorfor de ikke kan indskrive sig på en højere uddannelse i denne stat, kan være reguleret af artikel 24, stk. 1, i direktiv 2004/38 om unionsborgeres og deres familiemedlemmers ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område, som omhandler alle unionsborgere, der i henhold til dette direktiv opholder sig i værtsmedlemsstaten.

Det er irrelevant, at disse studerende i givet fald ikke udøver nogen erhvervsmæssig beskæftigelse i værtsmedlemsstaten, eftersom direktiv 2004/38 finder anvendelse på alle unionsborgere, uanset om de udøver erhvervsmæssig beskæftigelse som ansat eller selvstændig på en anden medlemsstats område eller slet ikke udøver nogen erhvervsmæssig beskæftigelse.

(jf. præmis 34-36)

2. Artikel 18 TEUF og 21 TEUF er til hinder for en medlemsstats lovgivning, der begrænser antallet af studerende, der ikke anses for at være hjemmehørende i denne stat, som for første gang kan indskrive sig på en medicinsk eller paramedicinsk videregående uddannelse i samme stat, medmindre den nationale ret efter en bedømmelse af samtlige relevante oplysninger, som de kompetente myndigheder har fremlagt, fastslår, at nævnte lovgivning er begrundet, henset til målet om beskyttelse af den offentlige sundhed.

En sådan ulige behandling af hjemmehørende og ikke-hjemmehørende studerende udgør nemlig en forskelsbehandling, som indirekte er begrundet i nationalitet, medmindre den kan berettiges af formålet om at opretholde en god, stabil sundhedstjeneste, som alle har adgang til, for så vidt som den bidrager til at opnå et højt niveau for beskyttelse af den offentlige sundhed. Det skal i denne henseende bedømmes, om lovgivningen er egnet til at sikre, at dette legitime mål nås og ikke går ud over, hvad der er nødvendigt med henblik på at nå dette mål, hvilket det tilkommer den nationale ret at afgøre.

Med henblik herpå påhviler det den i første række at efterprøve, om der faktisk foreligger en risiko for beskyttelsen af den offentlige sundhed. Inden for rammerne af denne bedømmelse skal den nationale ret først og fremmest tage hensyn til, at sammenhængen mellem uddannelsen af fremtidigt sundhedspersonale og målet om at opretholde en god, stabil sundhedstjeneste, som alle har adgang til, kun er indirekte og i mindre grad udtryk for årsagssammenhæng end sammenhængen mellem målet om at beskytte den offentlige sundhed og den virksomhed, som udøves af det sundhedspersonale, som allerede er på arbejdsmarkedet. Bedømmelsen af en sådan sammenhæng afhænger nemlig bl.a. af en analyse af den fremtidige situation, hvorved der må ekstrapoleres ud fra adskillige tilfældige og usikre faktorer og tages hensyn til den fremtidige udvikling på det berørte sundhedsområde, men også en analyse af udgangssituationen. Dernæst skal den tage hensyn til det forhold, at en medlemsstat, når der er tvivl om, hvorvidt der foreligger en risiko for beskyttelsen af den offentlige sundhed på dens område, eller om omfanget af en sådan risiko, kan træffe beskyttelsesforanstaltninger uden at skulle afvente, at manglen på sundhedspersonale er en realitet. Det samme må gælde for de risici, der vedrører kvaliteten af undervisningen på området. Under disse omstændigheder påhviler det de kompetente nationale myndigheder at godtgøre, at sådanne risici rent faktisk foreligger, på grundlag af en analyse, som skal være objektiv, detaljeret og underbygget med tal, og som ved hjælp af pålidelige, overensstemmende og beviskraftige oplysninger skal kunne godtgøre, at der rent faktisk foreligger risici for den offentlige sundhed.

Hvis den nationale ret finder, at der foreligger reelle risici for beskyttelsen af den offentlige sundhed, skal den i anden række – henset til de af de kompetente myndigheder fremlagte oplysninger – bedømme, om lovgivningen kan anses for egnet til at sikre opfyldelsen af målet om at beskytte den offentlige sundhed. I denne sammenhæng tilkommer det den bl.a. at bedømme, hvorvidt en begrænsning af antallet af ikke-hjemmehørende studerende reelt kan forøge antallet af færdiguddannede, der på sigt er indstillede på at bidrage til at sikre adgangen til sundhedsydelser i det berørte fællesskab.

Endelig påhviler det i tredje række den nationale ret at bedømme, om lovgivningen ikke går ud over, hvad der er nødvendigt med henblik på at nå det påberåbte mål, og særligt om det påberåbte mål, som er i almenhedens interesse, ikke kan nås ved hjælp af mindre indgribende midler, som skal tilskynde de studerende, der færdiggør deres studier i det berørte fællesskab, til at etablere sig dér efter studierne eller tilskynde fagfolk, som er uddannet uden for dette fællesskab, til at etablere sig dér. Ligeledes tilkommer det den at efterprøve, om de kompetente myndigheder på hensigtsmæssig vis har forenet opfyldelsen af nævnte mål med de krav, der følger af EU-retten, og navnlig med muligheden for, at studerende fra andre medlemsstater har adgang til at studere ved højere uddannelsesinstitutioner, idet denne mulighed udgør selve kernen i princippet om studerendes frie bevægelighed.

(jf. præmis 62-64, 66, 69-71, 75-79 og 82 samt domskonkl. 1)

3. En medlemsstats kompetente myndigheder kan ikke påberåbe sig artikel 13, stk. 2, litra c), i den internationale konvention om økonomiske, sociale og kulturelle rettigheder, såfremt det af en national ret er fastslået, at en lovgivning i denne medlemsstat om regulering af antallet af studerende på visse videregående uddannelsers første del ikke er forenelig med artikel 18 TEUF og 21 TEUF.

Det fremgår således af ordlyden af konventionens artikel 13, stk. 2, litra c), at den i det væsentlige forfølger samme mål, som artikel 18 TEUF og 21 TEUF, nemlig at sikre princippet om forbud mod forskelsbehandling i forbindelse med adgang til videregående uddannelse. Dette bekræftes i konventionens artikel 2, stk. 2, hvorefter de i konventionen deltagende parter forpligter sig til at garantere, at de i konventionen anførte rettigheder gennemføres uden forskelsbehandling af nogen art i henseende til bl.a. national herkomst. Derimod hverken kræver eller tillader konventionens artikel 13, stk. 2, litra c), at en deltagende stat sikrer en vid adgang til videregående uddannelse af god kvalitet udelukkende for sine egne statsborgere.

(jf. præmis 86-88 og domskonkl. 2)