RETTENS DOM (Fjerde Afdeling)

16. september 1998

Sag T-193/96

Lars Bo Rasmussen

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Tjenestemænd — bedømmelse — gentagelse af tidligere bedømmelse — for sent indsat i den personlige aktmappe«

Fuldstændig gengivelse pñ fransk II-1495

Angående:

Påstand dels om annullation af Kommissionens afgørelse af 23. oktober 1995 om afslag på sagsøgerens ansøgning om udfærdigelse af hans bedømmelse for perioden 1991-93, dels om godtgørelse for den ikke-økonomiske skade, som sagsøgeren angiveligt har lidt som følge af, at bedømmelsen er blevet for sent indsat i hans personlige aktmappe.

Udfald:

Betaling til sagsøgeren afet beløb på 35000 BEF. I øvrigt frifindelse.

Resumé af dom

Sagsøgeren blev ansat ved Kommissionen i 1975. I 1989 blev han forfremmet til ekspeditionssekretær i lønklasse A5 og den 1. marts 1991 tilknyttet sekretariatet for Det Rådgivende Udvalg for »Sundhed og Sikkerhed« ved Generaldirektoratet for Beskæftigelse, Arbejdsmarkedsrelationer og Sociale Anliggender (GD V). Efter omstruktureringen af direktorat F, »Folkesundhed og Sikkerhed på Arbejdspladsen«, ved GD V (direktorat V.F) blev sagsøgeren omplaceret den 1. oktober 1994 og ansat ved den nyligt oprettede enhed for »Fremme af Sundhed og Sygdomsovervågning«.

Den 21. februar 1994 tilsendte chefen for sagsøgerens enhed, Morettini, ham et udkast til en bedømmelsesrapport for perioden mellem den 1. juli 1991 og den 30. juni 1993, som sagsøgeren nægtede at godkende.

Under en samtale den 6. maj 1994 med Hunter, direktøren for direktorat V.F, underskrev sagsøgeren en erklæring om forlængelse af sin bedømmelsesrapport for perioden mellem den 1. juli 1989 og den 30. juni 1991.

Den 24. maj 1994 bad sagsøgeren Hunter om at anse den erklæring om forlængelse, som han havde underskrevet den 6. maj 1994, for ugyldig, da hans funktioner var blevet væsentligt ændret inden for bedømmelsesperioden 1991-93, og da han ikke ved underskrivelsen af denne erklæring var ved sin fornufts fulde brug.

Erklæringen om forlængelsen blev oversendt Generaldirektoratet for Personale og Administration (GD IX), som returnerede den med følgende påtegning: »ikke forskriftsmæssig (der mangler en beskrivelse af opgaverne)«. Den 20. januar 1995 registrerede GD IX erklæringen om forlængelse, som var bilagt en beskrivelse af sagsøgerens funktioner i perioden 1991-93 efter at have forsynet den med påtegningen »forskriftsmæssig«.

Den 25. juli 1995 anmodede sagsøgeren om, at man for perioden 1991-93 udfærdigede en »de jure og de facto gyldig bedømmelsesrapport om ham« samt tilkendte ham et beløb på 500000 BEF i erstatning af det tab, han havde lidt på grund af tilsidesættelsen af reglerne om udfærdigelse af bedømmelsesrapporter. Den 23. oktober 1995 afslog Kommissionen ansøgningen. Den 7. februar 1996 indgav sagsøgeren en klage med samme ordlyd som ansøgningen.

Ved afgørelse af 22. juli 1996 afviste Kommissionen anbringendet om, at der ikke var udfærdiget en gyldig bedømmelse, men accepterede ved afgørelse af 31. juli 1996 at yde sagsøgeren en godtgørelse på 35000 BEF for ikke-økonomisk skade. Sagsøgeren afslog imidlertid dette tilbud om erstatning, da beløbet efter hans opfattelse var utilstrækkeligt, og anlagde nærværende sag den 26. november 1996.

Formaliteten

Retten bemærkede, at Fællesskabets retsinstanser kan afvise en sag med den begrundelse, at sagsgenstanden er den samme som i en tidligere sag, når parterne er de samme i de to sager, når sagerne har samme formål, og når de beror på de samme anbringender. Den henviste til, at en retsakt, der påstås annulleret, er et element af stor betydning for karakteriseringen af genstanden for et søgsmål. Selv om de argumenter, der påberåbes til støtte for en sag, delvis er de samme som dem, der er gjort gældende i en tidligere sag, er sagen ikke en gentagelse af denne, men en ny sag, når den tilsigter en afgørelse af spørgsmål, som endnu ikke er afgjort (præmis 20).

Henvisning til: Retten, 8. marts 1990, sag T-28/89, Maindiauxm.fi. mod ØSU, Sml. II, s. 59, præmis 23 og 24.

Retten tilføjede, at den sag, hvori Retten afsagde dom af 12. december 1996 (sag T-130/95, X mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 1609), vedrørte annullationen af Kommissionens afgørelse om ikke at forfremme sagsøgeren til lønklasse A4 under forfremmelsesproceduren for 1994, mens den foreliggende sag vedrørte annullationen af Kommissionens afgørelse om afvisning af hans klage, hvori han havde rejst krav om udfærdigelse af en gyldig bedømmelsesrapport for 1991-93. Den foreliggende sag var derfor rettet mod en anden foranstaltning end den, som var omhandlet i dommen X mod Kommissionen, og vedrørte afgørelsen af spørgsmål, som Retten endnu ikke havde taget stilling til. Påstandene om annullation måtte derfor realitetsbehandles.

Retten fastslog videre, at det forhold, at en bedømmelsesrapport mangler i en tjenestemands personlige aktmappe, fordi den er for sent udfærdiget, kan påføre den pågældende en ikke-økonomisk skade, hvis dette har kunnet påvirke hans karriere eller har kunnet give anledning til usikkerhed og uro med hensyn til hans fremtid (præmis 24).

Henvisning til: Retten, 8. juni 1995, sag T-496/93, Alio mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 405, præmis 89; Retten, 21. juni 1996, sag T-41/95, Moat mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 939, præmis 54; Retten, 19. september 1996, sag T-386/94, Alio mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 1161, præmis 76.

Sagsøgeren gjorde gældende at have lidt en ikke-økonomisk skade på grund af den usikkerhed og uro med hensyn til hans fremtid, som det medførte, at hans bedømmelsesrapport blev for sent indsat i hans personlige aktmappe, og vurderede denne skade til 500000 BEF. Retten fandt, at sagsøgeren tilstrækkeligt præcist havde angivet den omstændighed, som havde tilføjet ham den ikke-økonomiske skade, han hævdede at have lidt (præmis 25 og 26).

Henvisning til: Retten, 20. september 1990, sag T-37/89, Hanning mod Parlamentet, Sml. Pers. II, s. 463, præmis 82.

Også erstatningspåstandene måtte derfor realitetsbehandles.

Påstandene om annullation

Anbringendet om tilsidesættelsen af vedtægtens artikel 43 og 26

Retten bemærkede, at det for det første var ubestridt, at Hunter var sagsøgerens bedømmer, og at han havde pligt til at udfærdige sagsøgerens bedømmelse for perioden 1991-93. Sagsøgerens argument om, at bedømmeren ikke havde den fornødne kompetence, var derfor ubegrundet.

For det andet fandt Retten ikke, at der var sket en så væsentlig ændring i sagsøgerens opgaver, at det kunne begrunde udfærdigelsen af en ny bedømmelse for 1991-93. Sagsøgerens argument herom måtte derfor forkastes.

Hvad for det tredje angik sagsøgerens påstand om, at samtalen den 6. maj 1994 ikke udgjorde en sådan obligatorisk samtale, som er foreskrevet i bedømmelsesvejledningen, bemærkede Retten først, at sagsøgeren havde anfægtet forlængelsen af sin bedømmelse for 1989-91. Ifølge Kommissionens interne regler var der tale om en procedure, som munder ud i, at der udfærdiges en erklæring om forlængelse, der underskrives af bedømmeren, den bedømte tjenestemand samt dennes overordnede, og som skal være bilagt en beskrivelse af tjenestemandens opgaver. Den obligatoriske samtale, som skulle føres, inden der blev vedtaget en ny bedømmelse, havde derfor alene til formål at bekræfte den principielle fremgangsmåde i at forlænge den tidligere bedømmelsesrapport og at løse eventuelle vanskeligheder ved beskrivelsen af den pågældendes opgaver. Endvidere bemærkede Retten, at beskrivelsen af de opgaver, som var knyttet til sagsøgerens stilling i GD V, og som var indeholdt i hans bedømmelse for 1989-91, skulle gentages uden væsentlige ændringer i forbindelse med forlængelsen af bedømmelsesrapporten, da sagsøgeren ikke siden hen på noget tidspunkt havde bestridt denne beskrivelse. Endelig bemærkede Retten, at sagsøgerens karriere ved Kommissionen blev drøftet under samtalen den 6. maj 1994, og at han underskrev den omtvistede erklæring om bedømmelsesrapportens forlængelse.

Følgelig udgjorde samtalen af 6. maj 1994 den obligatoriske samtale, som er foreskrevet i bedømmelsesvejledningen, og efter hvilken formularen om forlængelse af bedømmelsen for 1991-93 blev udfyldt.

Sagsøgeren havde endvidere påberåbt sig, at vedtægtens artikel 26 var tilsidesat, fordi han ikke var blevet hørt vedrørende den beskrivelse af hans opgaver, som var indeholdt i den endelige version af formularen om forlængelse af bedømmelsen for 1989-91, og fordi han ikke fik mulighed for at tilføje sine kommentarer hertil. Retten havde imidlertid allerede forkastet dette argument i den nævnte dom X mod Kommissionen.

Det første anbringende kunne derfor ikke lægges til grund.

Andet anbringende om tilsidesættelse af omsorgspligten og princippet om ligebehandling af tjenestemænd

Retten bemærkede, at påstandene i tjenestemandssager skal have samme genstand som i den forudgående administrative klage, ligesom de heri indeholdte indsigelser skal bero på samme grundlag som dem, der er gjort gældende i klagen (præmis 47).

Henvisning til: Retten, 29. marts 1990, sag T-57/89, Alexandrakis mod Kommissionen, Sml. II, s. 143, præmis 9; Retten, 3. marts 1993, sag T-58/91, Booss og Fischer mod Kommissionen, Sml. II, s. 147, præmis 83; Retten, 17. december 1997, sag T-159/95, Dricot m.fl. mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 1035, præmis 22.

Da sagsøgeren ikke havde gjort gældende i klagen, at omsorgspligten og princippet om ligebehandling af tjenestemænd var tilsidesat, måtte dette anbringende afvises.

Påstandene om erstatning

Retten henviste til vedtægtens artikel 43, stk. 1, hvorefter der »regelmæssigt og mindst hvert andet år [for hver tjenestemand] udfærdiges ... en udtalelse vedrørende hans kvalifikationer, tjenstlige indsats og adfærd i henhold til de betingelser, hver institution fastsætter i overensstemmelse med bestemmelserne i artikel 110«. Retten henviste endvidere til artikel 6, stk. 1, i de almindelige gennemførelsesbestemmelser til vedtægtens artikel 43, som er indeholdt i bedømmelsesvejledningen — og hvorefter »bedømmeren udarbejder bedømmelsen og fremsender den til den bedømte tjenestemand inden den førstkommende 30. november efter bedømmelsesperiodens udløb« — og udtalte, at en tjenestemand, hvis personlige aktmappe er mangelfuld eller ufuldstændig, lider en ikke-økonomisk skade som følge heraf på grund af den usikkerhed og uro, som dette indebærer for hans fremtidige karriere (præmis 52).

Henvisning til: Retten, 8. november 1990, sag T-73/89, Barbi mod Kommissionen, Sml. II, s. 619, præmis 41.

For perioden 1991-93 blev sagsøgerens personlige aktmappe først fuldstændig den 20. januar 1995. Kommissionen gjorde sig dermed skyldig i en væsentlig forsinkelse med udfærdigelsen af bedømmelsesrapporten for 1991-93 og med at indsætte denne i sagsøgerens personlige aktmappe, uden at sagsøgeren på nogen måde var skyld deri. Den forsinkede indsættelse i aktmappen udgjorde en tjenestefejl, som gav sagsøgeren ret til erstatning af den ikke-økonomiske skade, han havde lidt. Kommissionen havde allerede erkendt sit ansvar ved at acceptere at yde sagsøgeren en godtgørelse på 35000 BEF, som Retten fandt erstattede den af sagsøgeren lidte skade. Kommissionen måtte herefter frifindes for påstanden om erstatning, for så vidt erstatningskravet oversteg 35000 BEF.

Konklusion:

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber betaler sagsøgeren det beløb på 35000 BEF, som den har accepteret at udrede, medmindre beløbet allerede er udbetalt.

I øvrigt frifindes Kommissionen.