ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
DA Den Europæiske Unions Tidende C 325/16

Appel iværksat den 9. august 2013 af T & L Sugars Ltd, Sidul Açúcares og Unipessoal Lda til prøvelse af dom afsagt af Retten (Femte Afdeling) den 6. juni 2013 i sag T-279/11, T & L Sugars Ltd, Sidul Açúcares og Unipessoal Lda mod Europa-Kommissionen

(Sag C-456/13 P)

2013/C 325/27

Processprog: engelsk

Parter

Appellanter: T & L Sugars Ltd, Sidul Açúcares og Unipessoal Lda (ved avocat D. Waelbroeck og solicitor D. Slater)

De andre parter i appelsagen: Europa-Kommissionen, Rådet for Den Europæiske Union og Den Franske Republik

Appellanterne har nedlagt følgende påstande

— Appellen antages til realitetsbehandling, og appellanterne gives medhold.

— Rettens dom af 6. juni 2013 i sag T-279/11 (»den appellerede dom«) ophæves, for så vidt som appellanternes søgsmål med påstand om annullation afvises, og den ulovlighedsindsigelse, der blev rejst i denne forbindelse, forkastes.

— Sagen hjemvises til Retten med henblik på, at den tager stilling til realiteten.

— Europa-Kommissionen tilpligtes at bære sagens omkostninger.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanterne har til støtte for appellen fremsat følgende anbringender:

1) Retten begik en retlig fejl ved at fastslå, at de anfægtede forordninger medfører gennemførelsesforanstaltninger i den i artikel 263, stk. 4, TEUF, omhandlede forstand.

2) Retten begik en retlig fejl ved at fastslå, at forordning nr. 393/2011 (1) ikke vedrørte appellanterne individuelt.

3) Retten begik en retlig fejl ved at forkaste ulovlighedsindsigelsen som en følge af fejl 1 og 2 ovenfor.

Som en følge heraf har appellanterne nedlagt påstand om (i) ophævelse af den appellerede dom, for så vidt som den afviste annullationssøgsmålet og ikke tog ulovlighedsindsigelsen til følge; og (ii) sagen hjemvises til Retten.

(1) Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) nr. 393/2011 af 19.4.2011 om tildelingskoefficienten for udstedelse af de importlicenser, der er ansøgt om fra 1. til 7. april 2011 for sukkerprodukter under visse toldkontingenter, og suspension af indsendelse af ansøgninger om sådanne licenser, EUT L 104, s. 39.
1)

Skal EU’s konkurrenceregler fortolkes således, at en bestemmelse i en kollektiv overenskomst indgået mellem sammenslutninger af arbejdsgivere og arbejdstagere, hvori det er aftalt, at selvstændige, der på grundlag af en kontrakt om en bestemt opgave udfører det samme arbejde for arbejdsgiveren som de arbejdstagere, der er omfattet af overenskomsten, skal oppebære et vist minimumshonorar, falder uden for anvendelsesområdet for artikel 101 TEUF allerede af den grund, at bestemmelsen findes i en kollektiv overenskomst [?]
DA Den Europæiske Unions Tidende C 325/14

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunalul Brașov (Rumænien) den 7. august 2013 — Imre Solyom og Luiza Solyom mod Direcția Generală a Finanțelor Publice a Județului Brașov

(Sag C-444/13)

2013/C 325/24

Processprog: rumænsk

Den forelæggende ret

Tribunalul Brașov

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: Imre Solyom og Luiza Solyom

Sagsøgt: Direcția Generală a Finanțelor Publice a Județului Brașov

Præjudicielt spørgsmål

Når parterne i en købsaftale har fastsat en endelig og uigenkaldelig pris, og skatte- og afgiftsmyndighederne efterfølgende anser salget for afgiftspligtigt, fordi sælgeren omkvalificeres som afgiftspligtig, skal artikel 73 og 78 i Rådets direktiv 2006/112/EF (1) fortolkes således, at den hertil knyttede merværdiafgift skal anses for at være inkluderet i prisen, eller skal den lægges til denne pris? Med andre ord, hvad er afgiftsgrundlaget for en sådan levering?

(1) Rådets direktiv 2006/112/EF af 28.11.2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (EUT L 347, s. 1).
DA Den Europæiske Unions Tidende C 325/8

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesgerichtshof (Tyskland) den 25. juni 2013 — BestWater International GmbH mod Michael Mebes og Stefan Potsch

(Sag C-348/13)

2013/C 325/12

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Bundesgerichtshof

Parter i hovedsagen

Sagsøger: BestWater International GmbH

Sagsøgt: Michael Mebes og Stefan Potsch

Præjudicielt spørgsmål

Udgør medtagelsen på en persons egen internetside af en anden persons værk, der er gjort tilgængeligt for offentligheden på en anden internetside under omstændigheder som de i hovedsagen foreliggende overføring til almenheden som omhandlet i artikel 3, stk. 1, i direktiv 2001/29/EF (1), selv om den anden persons værk hermed ikke overføres til et nyt publikum, og overføringen ikke sker ved anvendelse af en særlig teknisk fremgangsmåde, der adskiller den fra den oprindelige overføring?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/29/EF af 22.5.2001 om harmonisering af visse aspekter af ophavsret og beslægtede rettigheder i informationssamfundet (EFT L 167, s. 10).
1)

Er der tale om to sager »mellem de samme parter«, jf. artikel 12 i Rådets forordning (EF) nr. 4/2009 af 18. december 2008 om kompetence, lovvalg, anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser og samarbejde vedrørende underholdspligt (1), når barnet i den ene sag kræver bidrag af faderen for tiden indtil nu og til løbende underhold, og faderen i en skilsmissesag kræver bidraget til barnet og underhold til moderen fastsat for tiden efter skilsmissen?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 325/10

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Juzgado Contencioso-Administrativo de Oviedo (Spanien) den 23. juli 2013 — Mario Vital Pérez mod Ayuntamiento de Oviedo

(Sag C-416/13)

2013/C 325/16

Processprog: spansk

Den forelæggende ret

Juzgado Contencioso-Administrativo de Oviedo

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Mario Vital Pérez

Sagsøgt: Ayuntamiento de Oviedo

Præjudicielt spørgsmål

Er artikel 2, stk. 2, artikel 4, stk. 1, og artikel 6, stk. 1, litra c), i Rådets direktiv 2000/78/EF (1) af 27. november 2000 om generelle rammebestemmelser om ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv samt artikel 21, stk. 1, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (2), for så vidt som de forbyder enhver forskelsbehandling på grund af alder, til hinder for, at der i en kommunal meddelelse om udvælgelsesprøve, som udtrykkeligt anvender en medlemsstats regionale lov, fastsættes en maksimal aldersgrænse på 30 år for adgang til en stilling som betjent i lokalpolitiet?

(1) EFT L 303, s. 16.

(2) EFT 2000 C 364, s. 1.
1)

Skal artikel 21 i chartret om grundlæggende rettigheder, sammenholdt med artikel 7, stk. 1, artikel 16 og artikel 17 i direktiv 2000/78/EF (1), fortolkes således, at a) en arbejdstager, for hvem arbejdsgiveren først har fastsat en ukorrekt skæringsdato for oprykning på grundlag af en lovbestemt ordning for medregning af tidligere anciennitet, der er aldersdiskriminerende, i hvert fald har krav på betaling af lønforskellen under hensyn til den ikke-diskriminerende skæringsdato for oprykning, b) eller således, at medlemsstaten ligeledes har mulighed for gennem ikke-diskriminerende ordning for medregning af tidligere anciennitet at bringe forskelsbehandlingen på grund af alder til ophør uden økonomisk udligning (gennem fastsættelse af en ny skæringsdato for oprykning og samtidig forlængelse af perioden for oprykning til næste løntrin), navnlig når denne lønneutrale løsning har til formål at sikre arbejdsgiverens likviditet samt at undgå en uforholdsmæssig byrde som følge af fornyet beregning?
3)

Har det for besvarelsen af første og andet spørgsmål nogen betydning, at der efter meddelelse af toldskylden i en begrænset periode var dele af vareprøverne til rådighed, som afgiftsskyldneren havde kunnet få udleveret med henblik på undersøgelse i et andet laboratorium, uanset resultatet af en sådan undersøgelse ikke ændrer ved den omstændighed, at resultaterne fra det laboratorium, som toldmyndighederne anvendte, ikke kan kontrolleres, således at det stadigt er umuligt for retten — i det tilfælde, hvor det andet laboratorium når frem til at fastslå, at det af afgiftsskyldneren anførte oprindelsesland er korrekt — at sammenligne de to laboratoriers pålidelighed? I bekræftende fald, skal toldmyndighederne da gøre afgiftsskyldneren opmærksom på, at der stadigt er dele af vareprøverne til rådighed, og at den pågældende kan anmode om at få disse prøver udleveret med henblik på en sådan undersøgelse?
—

Det fastslås, at Republikken Estland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 3, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/21/EF af 7. marts 2002 om fælles rammebestemmelser for elektroniske kommunikationsnet og -tjenester (»rammedirektivet«) (1), idet der for så vidt angår økonomi- og kommunikationsministeriet ikke er sikret en reel strukturel adskillelse mellem myndighedernes tilsynsfunktion og aktiviteter, der er knyttet til ejerskab eller kontrol med virksomheder, der stiller elektroniske kommunikationsnet og/eller -tjenester til rådighed.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 344/43

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesgerichtshof (Tyskland) den 19. august 2013 — Andreas Grund som kurator for insolvensbehandlingen af SR-Tronic GmbH’s formue m.fl. mod Nintendo Co. Ltd og Nintendo of America Inc.

(Sag C-458/13)

2013/C 344/74

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Bundesgerichtshof

Parter i hovedsagen

Revisionsappellanter: Andreas Grund som kurator for insolvensbehandlingen af SR-Tronic GmbH’s formue, Jürgen Reiser og Dirk Seidler

Revisionsindstævnte: Nintendo Co. Ltd og Nintendo of America Inc.

Præjudicielt spørgsmål

Er artikel 1, stk. 2, litra a), i direktiv 2001/29/EF (1) til hinder for anvendelsen af en bestemmelse, der skal gennemføre artikel 6, stk. 2, i direktiv 2001/29/EF i national ret (her UrhG’s § 95a, stk. 3), når den omhandlede tekniske foranstaltning ikke blot beskytter værker eller andre beskyttede frembringelser, men også edb-programmer?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/29/EF af 22.5.2001 om harmonisering af visse aspekter af ophavsret og beslægtede rettigheder i informationssamfundet (EFT L 167, s. 10).
1)

Er betingelsen for afgiftsfritagelse i henhold artikel 138, stk. 1, i direktiv 2006/112/EU (1) opfyldt, og finder undtagelsen i henhold til artikel 139, stk. 1, andet punktum, ikke anvendelse i et tilfælde, som det i den foreliggende sag omhandlede, hvorefter det først efter leveringen fremgik af Den Europæiske Unions databank, at erhververen ikke var »en efter ZDDS (moms)registreret person«, men hvor det sagsøgende firma imidlertid hævder at have udvist den fornødne agtpågivenhed, idet det har indhentet oplysninger i dette system, som imidlertid ikke er dokumenteret? Den forsinkede registrering af den pågældende som »en efter ZDDS afregistreret person« fremgår af udskrifter/oplysninger fra afgiftsmyndighederne?
2)

Skal udelukkelsen i forordningens artikel 2, stk. 2, litra b), fortolkes snævert i de tilfælde, hvor de nationale retsforskrifter i en af Den Europæiske Unions medlemsstater, inden for hvis nationale område pengekravet skal fuldbyrdes, ikke regulerer, hvorvidt et fuldbyrdelsesdekret vedrørende et pengekrav kan bringes til anvendelse under en konkurssag, der er blevet indledt over for en person, hvis formue fuldbyrdelsen er rettet mod, og gælder det alene for så vidt angår fuldbyrdelse af pengekrav, der bestrides, eller vedrører udelukkelsen tillige fuldbyrdelse af ubestridte pengekrav?
Tredje anbringende: Fejlagtig definition af normer og sædvane i branchen, hvilket udgør tilsidesættelse af varemærkeforordningens artikel 7, stk. 1, litra b)

Retten fastslog med rette i præmis 45, at det er nødvendigt at afklare, om det omtvistede varemærke adskiller sig mærkbart fra normerne og sædvanen inden for den relevante branche. Derfor kræver en analyse af, om et tredimensionalt formmærke har det fornødne særpræg, først og fremmest en undersøgelse af »normerne i branchen« med henblik på derefter at afgøre, om et bestemt tredimensionalt varemærke i forbrugernes bevidsthed adskiller sig fra andre varemærker.

Imidlertid udgør Rettens identificering af disse normer langt fra en velbegrundet definition af »normerne« i drikkevarebranchen. De oplysninger, Retten har identificeret som normer i branchen, er for det første faktuelt ukorrekte (henvisning til en ikke-eksisterende »cylindrisk del«) og så vage og generelle, at — hvis de fandt anvendelse — ingen drikkevareflaske ville bestå prøven vedrørende særpræg (end ikke den berømte Coca-Cola flaske, hvis denne ville blive gjort til genstand for et annullationssøgsmål). Derimod definerede annullationsafdelingen korrekt branchens normer.

Endvidere fandt appelkammeret i afgørelse af 1. februar 2012 i sag R 2465/2011-2 (Freixenet mod KHIM) i punkt 36, at »hverken undersøgeren eller appelkammeret tidligere har fremlagt dokumenter, der indeholder henvisninger til de faktiske forhold på markedet, som de var på ansøgningsdatoen, og hverken identificerede eller oplyste konkrete eksempler på identiske eller lignende flasker almindeligt anvendt i branchen inden den nævnte dato. Denne undladelse er tilstrækkelig grund til at give medhold i klagen. « Retten har således ved at undlade at oplyse konkrete eksempler på branchens normer klart tilsidesat varemærkeforordningens artikel 7, stk. 1, litra b).
6)

Åbenbart urigtigt skøn for så vidt angår de procedureregler, som sikrer retten til et forsvar og princippet om proceduremæssig ligestilling mellem Kommissionen og »Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro«. Retten har med urette fastslået, at de arbejdssedler, der er blevet fremlagt, ikke opfylder de krav, der er fastsat i aftalen, og har følgelig afvist dem som bevismiddel. Retten har desuden fastslået, at den fremlagte korrespondance ikke viser det timetal, som de ansatte faktisk har arbejdet.
2)

Såfremt spørgsmål 1 skal besvares bekræftende: a) Skal en beslutning fra Kommissionen, der ikke indeholder nogen udtrykkelig fastsættelse af fordelingen i det interne forhold, fortolkes således, at bøden skal bæres med samme andel af alle de solidarisk hæftende skyldnere? b) Såfremt spørgsmål 2, a), skal besvares benægtende: Kan det hul i beslutningen, der opstår, når Kommissionen ikke fastsætte bødens fordeling i det interne forhold, lukkes af medlemsstaternes domstole, uden at der er behov for en supplerende beslutning fra Kommissionen?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 344/49

Sag anlagt den 18. september 2013 — Europa-Kommissionen mod Storhertugdømmet Luxembourg

(Sag C-502/13)

2013/C 344/86

Processprog: fransk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved F. Dintilhac og C. Soulay, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Storhertugdømmet Luxembourg

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Storhertugdømmet Luxembourg har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til momsdirektivets (1) artikel 96-99, 110 og 114, sammenholdt med bilag II og III til dette direktiv og gennemførelsesforordningen hertil (2), idet det anvender en momssats på 3 % for digitale bøger (eller e-bøger).

— Storhertugdømmet Luxembourg tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Kommissionen har til støtte for søgsmålet anført et enkelt klagepunkt vedrørende tilsidesættelse af momsdirektivet ved den nationale lovgivning, hvorefter der at regne fra den 1. januar 2012 gælder en stærkt reduceret sats på 3 % for levering af e-bøger.

Ifølge Kommissionen er anvendelsen af en reduceret momssats uforenelig med ordlyden af momsdirektivets artikel 96 og 98, for så vidt som en sådan sats kun kan anvendes på levering af varer og ydelser, der er omhandlet i bilag III til dette direktiv. Da levering af digitale bøger ikke er udtrykkelig anført i nævnte bilag, kan denne ikke være omfattet af den reducerede momssats. Dette bekræftes desuden af ordlyden af artikel 98, stk. 2, andet afsnit, der udtrykkeligt udelukker, at reducerede momssatser kan anvendes på elektronisk leverede ydelser, og af Momsudvalgets vedtagelse af retningslinjer, hvorefter de reducerede momssatser ikke finder anvendelse på levering af digitale bøger.

Kommissionen mener desuden, at den reducerede sats på 3 %, dvs. en sats, der er lavere end den i momsdirektivets artikel 99 fastsatte minimumssats på 5 %, for levering af digitale bøger hverken er omfattet af den i momsdirektivets artikel 110 fastsatte undtagelse eller i overensstemmelse med direktivets artikel 114.

(1) Rådets direktiv 2006/112/EF af 28.11.2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (EUT L 347, s. 1).

(2) Rådets forordning (EU) nr. 282/2011 af 15.3.2011 om foranstaltninger til gennemførelse af momsdirektivet (EUT L 77, s. 1).
DA Den Europæiske Unions Tidende C 344/46

Sag anlagt den 6. september 2013 — Europa-Kommissionen mod Den Franske Republik

(Sag C-479/13)

2013/C 344/80

Processprog: fransk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved F. Dintilhac og C. Soulay, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Den Franske Republik

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Den Franske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til momsdirektivets (1) artikel 96 og 98, sammenholdt med bilag II og III til dette direktiv og gennemførelsesforordningen hertil (2), idet den anvender en reduceret momssats for digitale bøger (eller e-bøger).

— Den Franske Republik tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Kommissionen har til støtte for søgsmålet anført et enkelt klagepunkt vedrørende tilsidesættelse af momsdirektivet ved den nationale lovgivning, hvorefter der for levering af e-bøger gælder en reduceret sats på 7 % fra den 1. januar 2012 og 5,5% fra den 1. januar 2013.

Kommissionen har gjort gældende, at ifølge momsdirektivets artikel 98, stk. 2, andet afsnit, kan reducerede momssatser alene anvendelses på levering af varer og ydelser, der er omhandlet i bilag III til dette direktiv. Kategori 6 i bilag III til momsdirektivet nævner således ikke levering af digitale bøger, som et muligt emne for en reduceret momssats. Heraf udleder Kommissionen, at levering af e-bøger således er underlagt normalsatsen for moms i overensstemmelse med momsdirektivets artikel 96. Ifølge Kommissionen bekræftes dette desuden af artikel 98, stk. 2, andet afsnit, der udtrykkeligt udelukker, at reducerede momssatser kan anvendes på elektronisk leverede ydelser. Til støtte for sin påstand, har Kommissionen desuden anført, at Momsudvalget den 9. februar 2011 i enstemmighed vedtog retningslinjer, hvorefter de reducerede momssatser ikke finder anvendelse på levering af digitale bøger.

(1) Rådets direktiv 2006/112/EF af 28.11.2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (EUT L 347, s. 1).

(2) Rådets forordning (EU) nr. 282/2011 af 15.3.2011 om foranstaltninger til gennemførelse af momsdirektivet (EUT L 77, s. 1).
1)

Har den nationale lovgiver opfyldt sine forpligtelser i henhold til direktiv 90/314/EØF (1) artikel 7 og 9 — med andre ord sikret en effektiv beskyttelse af borgerne i tilfælde af rejsearrangørers eller -formidleres konkurs eller insolvens — ved at fastsætte, at beløbet på den formueretlige garanti, der er stillet af rejsearrangøren eller -formidleren, skal tilpasses en bestemt procentdel af den forventede nettoindtægt af salget af pakkerejsen eller fastsættes som et minimumsbeløb?
—

Artikel 4, stk. 6 og 8, artikel 16, stk. 3, og artikel 6, stk. 3, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/34/EU af 26. juni 2013 om årsregnskaber, konsoliderede regnskaber og tilhørende beretninger for visse virksomhedsformer, om ændring af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/43/EF og om ophævelse af Rådets direktiv 78/660/EØF og 83/349/EØF (1) annulleres under påberåbelse af overtrædelse af traktaterne eller af retsregler vedrørende deres gennemførelse, idet disse bestemmelser ikke er i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet og subsidiaritetsprincippet. Begrundelsespligten i henhold til artikel 296 TEUF — som er en væsentlig formforskrift i henhold til artikel 263 TEUF — er ligeledes blevet tilsidesat ved vedtagelsen af disse bestemmelser. Republikken Estland har derfor nedlagt påstand om, at den i artikel 4, stk. 6, indeholdte halvsætning »og at oplysningskravet er fastsat i den nationale skattelovgivning udelukkende af hensyn til skatteinddrivelsen«, de i artikel 4, stk. 8, indeholdte ord »i medfør af national skattelovgivning som omhandlet i stk. 6« samt artikel 16, stk. 3, og artikel 6, stk. 3, i deres fulde længde annulleres. Såfremt Domstolen finder, at nævnte bestemmelser ikke kan betragtes særskilt og ikke lader sig adskille fra den øvrige direktivtekst, uden at denne skal ændres, og at en annullation af disse bestemmelser vil påvirke direktivets almindelige ordning, har Republikken Estland nedlagt påstand om, at direktivet på samme grundlag og af de samme grunde annulleres i sin helhed.
1)

Består der i henhold til en analog anvendelse af artikel 6 og 7 i forordning (EF) nr. 261/2004 (1) også et krav på kompensation, når ankomsten på den flyvning, som luftfartspassagererne oprindeligt havde booket, er forsinket med mere end tre timer, men passagererne dog i mellemtiden — og efter at der allerede forelå en stor forsinkelse på afgangen — frivilligt, selvstændigt og for egen regning har sørget for erstatningstransport hos et andet luftfartsselskab og dermed ikke deltager i den oprindeligt bookede flyvning, hvorved passagererne i forbindelse med erstatningstransporten når frem til destinationslufthavnen mere end tre timer senere end den ankomsttid, der var fastsat for den oprindeligt bookede flyvning?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 336/11

Appel iværksat den 24. september 2013 af Metropolis Inmobiliarias y Restauraciones, SL til prøvelse af dom afsagt af Retten (Ottende Afdeling) den 11. juli 2013 i sag T-197/12 — Metropolis Inmobiliarias y Restauraciones, SL mod Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design)

(Sag C-509/13 P)

2013/C 336/23

Processprog: tysk

Parter

Appellant: Metropolis Inmobiliarias y Restauraciones, SL (ved abogado J. Carbonell Callicó)

De andre parter i appelsagen: Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (KHIM) og MIP Metro Group Intellectual Property GmbH & Co. KG

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Dommen, der blev afsagt af Retten (Ottende Afdeling) den 11. juli 2013 i sag T-197/12, ophæves, og der gives dermed afslag på registrering af ansøgning om EF-figurmærke nr. 7585045 METRO for tjenesteydelser i klasse 36.

— De andre parter i appelsagen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellen af den nævnte dom fra Retten er i det væsentlige støttet på tre anbringender:

For det første foreholder appellanten Retten, at den har tilsidesat artikel 8, stk. 1, litra b), i forordning nr. 207/2009 om EF-varemærker (1), fordi den har fortolket de ydelser, der er omfattet af de omtvistede varemærker, fejlagtigt, og fordi der ikke er blevet foretaget en global undersøgelse af de omtvistede varemærker.

For det andet er der modstrid mellem de domme, der er blevet afsagt af den samme ret i sager, hvori der var tale om de samme parter og blev behandlet de samme anliggender med hensyn til varemærker, som ligner hinanden. Dommen i sag T-284/11, som er helt bundet til den foreliggende sag, er — på trods af, at appellanten har fremlagt denne inden for fristen og under overholdelse af formkravene — ikke blevet taget i betragtning.

For det tredje gøres det gældende, at der er sket fejl i sagen for Den Europæiske Unions Ret, som har skadet appellantens interesser, og på grund af hvilke appellanten flere gang er blevet placeret i en situation uden beskyttelse. Navnlig blev der afholdt mundtlig forhandling uden appellanten, selv om denne part af en uopsættelig grund og på behørig måde havde anmodet om udsættelse.

(1) Rådets forordning (EF) nr. 207/2009 af 26.2.2009 om EF-varemærker (EUT L 78, s. 1).
—

Det fastslås, at Republikken Polen har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 31, stk. 3, litra b) i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/18/EF af 12. marts 2001 om udsætning i miljøet af genetisk modificerede organismer og om ophævelse af Rådets direktiv 90/220/EØF (1), idet den ikke i sin nationale retsorden har indført nogen forpligtelse til at meddele de kompetente polske myndigheder placeringen af de i henhold til dette direktivs del C dyrkede genetisk modificerede organismer (GMO), ikke har oprettet et register over, hvor disse GMO’er befinder sig, og ikke har underrettet offentligheden om disse placeringer.