14.

I sagen for Landgericht Darmstadt havde Leifer, med støtte fra Holzer, fremsat en begæring om, at sagen udsættes og forelægges for Domstolen; denne begæring blev taget til følge. Den forelæggende ret har anført, at den — særligt efter at have fået kendskab til Kommissionens forslag til »Rådets forordning (EØF) om kontrol med udførslen af visse varer og teknologier med dobbelt [anvendelse] og visse nukleare produkter og teknologier« ( 5 ) — finder det særdeles tvivlsomt, om Forbundsrepublikken Tyskland har kompetence til at fastsætte regler om indførelse af en tilladelsesprocedure ved handel med tredjelande og dertil knyttede strafferetlige sanktioner. Den har derfor forelagt Domstolen følgende spørgsmål: »1) a) Skal EØF-traktatens artikel 113 fortolkes således, at dens anvendelsesområde også omfatter nationale regler om restriktioner for udførslen til tredjelande af varer, der kan anvendes såvel til militære som civile formål (såkaldte varer med dobbelt anvendelse — ’dual use’) ...? ( 6 ) b) Har Fællesskabets institutioner følgelig enekompetence til at indføre sådanne udførselsrestriktioner, medmindre den enkelte medlemsstat har opnået bemyndigelse hertil, eller de er omfattet af de i EØF-traktaten fastsatte undtagelser? Såfremt ovenstående spørgsmål besvares bekræftende: 2) Skal EØF-traktatens artikel 223, stk. 1, litra b), og artikel 224 samt artikel 11 i Rådets forordning (EØF) nr. 2603/69 af 20. december 1969 om fastlæggelse af en fælles udførselsordning (EFT 1969 II, s. 573, senest ændret ved Rådets forordning (EØF) nr. 3918/91 af 19. december 1991, EFT L 372, s. 31, herefter ’udførselsforordningen’) fortolkes således, at de tillader, at en medlemsstat undtagelsesvis gennemfører national lovgivning som den under spørgsmål 1) beskrevne om restriktioner for udførslen til tredjelande af varer med dobbelt anvendelse? 3) Skal EØF-traktatens artikel 223, stk. 1, litra b), og artikel 224 samt udførselsforordningens artikel 11 fortolkes således, at de tillader, at medlemsstaterne gennemfører national lovgivning, a) der pålægger ansøgeren af en udførselstilladelse at oplyse sagen og bære den fulde bevisbyrde for, at varer med dobbelt anvendelse skal anvendes til civile formål, som betingelse for meddelelse af udførselstilladelsen? b) Er en sådan national lovgivning tilladt, såfremt udførselstilladelse kan nægtes, allerede fordi varerne objektivt set er egnede til anvendelse i militært øjemed? 4) a) Skal udførselsforordningens artikel 1 fortolkes således, at den deri hjemlede frie udførsel tillige indebærer, at udførsel er undtaget krav om tilladelse samt nationale strafferetlige sanktioner i tilfælde af overtrædelse af nationale regler om udførselstilladelse? b) Udgør medlemsstaternes strafferetlige sanktioner en restriktion for den frie udførsel i den i udførselsforordningens artikel 1 indeholdte betydning, som de enkelte medlemsstater ikke har kompetence til at fastsætte uden bemyndigelse fra Fællesskabets institutioner og da kun i de i udførselsforordningens artikel 11 fastsatte undtagelsestilfælde ? 5) a) Skal EØF-traktatens artikel 223, stk. 1, litra b), og artikel 224 samt udførselsforordningens artikel 11 fortolkes således, at det herefter er tilladt den enkelte medlemsstat undtagelsesvis at indføre en procedure, hvorefter der kræves udførselstilladelse, og hvortil der er knyttet sanktioner, der ikke er begrundet i hensynet til medlemsstatens egen sikkerhed, men udelukkende for at hindre en væsentlig forstyrrelse af nationernes fredelige sameksistens, eller at forhindre, at den pågældende medlemsstats forbindelser til udlandet bliver væsentligt forstyrret (jf. bestemmelserne i § 7, stk. 1, nr. 2 og 3, i den tyske Außenwirtschaftsgesetz, forbundslov om udenrigshandel, herefter AWG)? b) Skal EØF-traktatens artikel 223, stk. 1, litra b), og artikel 224 samt udførselsforordningens artikel 11 fortolkes således, at de tillader den enkelte medlemsstat undtagelsesvis at indføre straffebestemmelser, der belægger udførsel af varer med dobbelt anvendelse og POCl3, der kan anvendes såvel militært som civilt, uden tilladelse med straf, således som dette er fastsat i §34, stk. 1, nr. 3, §33, stk. 1, og §7, stk. 1, i AWG sammenholdt med § 70, stk. 1, nr. 1, § 5, § 5 a, i AWV og udførselslistens del I A, C, nr. 1710, og D, som ændret den 14. maj 1984 og den 6. august 1984, og er sådanne straffebestemmelser, der også omfatter frihedsstraf, overhovedet forenelige med proportionalitetsprincippet? c) Skal EØF-traktatens artikel 223, stk. 1, litra b), og artikel 224 samt udførselsforordningens artikel 11 fortolkes således, at de tillader, at medlemsstaterne, i tilfælde af udførsel af varer med dobbelt anvendelse uden tilladelse, pålægger frihedseller bødestraf, allerede fordi varerne objektivt set er egnede til anvendelse i militært øjemed? d) Tillader fællesskabsretten kun straf, såfremt der er en objektivt begrundet, rimelig sandsynlighed for, at varer med dobbelt anvendelse skal anvendes militært, og at eksportøren har kendskab hertil? 6) Såfremt spørgsmålene måtte besvares helt eller delvis benægtende: Har EØF-traktatens artikel 113 og/eller udførselsforordningens artikel 1 direkte virkning til gunst for den enkelte borger, således at EØF-traktatens artikel 113 og/eller udførselsforordningens artikel 1 skaber rettigheder for den enkelte borger i Fællesskabet, som de nationale domstole skal beskytte?«