Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Appel – anbringender – anbringender og argumenter, som blot gentager det for Retten påberåbte – afvisning – bestridelse af Rettens fortolkning eller anvendelse af fællesskabsretten – formaliteten

[Art. 225 EF; statutten for Domstolen, art. 58, stk. 1; Domstolens procesreglement, art. 112, stk. 1, litra c)]

2. Annullationssøgsmål – akter, der kan være genstand for søgsmål – begreb – akter, der fremkalder bindende retsvirkninger – erklæring fra Europa-Parlamentets formand, der tager til efterretning, at et mandat er blevet ledigt som følge af nationale myndigheders anvendelse af nationale bestemmelser – ikke omfattet

(Art. 230 EF; akt om almindelige direkte valg af repræsentanterne i Forsamlingen, art. 12, stk. 2)

Sammendrag

1. I henhold til artikel 225 EF, artikel 58, stk. 1, i Domstolens statut og artikel 112, stk. 1, litra c), i Domstolens procesreglement skal et appelskrift præcist angive, hvilke elementer der anfægtes i den dom, som påstås ophævet, samt de retlige argumenter, der særligt støtter denne påstand. Dette krav er ikke opfyldt, når appelskriftet – endog uden at indeholde en argumentation, der har til formål præcist at angive den retlige fejl, som den appellerede dom angiveligt er behæftet med – blot gentager eller ordret gengiver de anbringender og argumenter, der allerede er blevet fremført for Retten. Derimod kan retsspørgsmål, som Retten har behandlet, diskuteres på ny under en appelsag, såfremt appellanten bestrider Rettens fortolkning eller anvendelse af fællesskabsretten. Hvis en appellant nemlig ikke således kunne basere sin appel på anbringender og argumenter, som allerede havde været fremført for Retten, ville appelproceduren blive berøvet en del af sin mening.

(jf. præmis 39 og 40)

2. For at afgøre, om akter kan gøres til genstand for et annullationssøgsmål i henhold til artikel 230 EF, er det selve disses indhold samt koncipistens hensigt, der skal tillægges vægt, idet en retsakts eller afgørelses form principielt er uden betydning. Det kan således ikke udelukkes, at en skriftlig meddelelse eller en rent mundtlig erklæring undergives Domstolens kontrol i henhold til artikel 230 EF.

Bedømmelsen af en erklæring, der er afgivet af Parlamentets formand under et plenarmøde, og hvorefter et medlems mandat er blevet ledigt, må imidlertid ikke finde sted uden hensyntagen til de regler og procedurer, der vedrører valg af medlemmerne af Parlamentet. Da der på tidspunktet for de faktiske omstændigheder i tvisten ikke var blevet vedtaget en ensartet valgprocedure for valg af medlemmerne af den nævnte institution, forblev denne procedure i overensstemmelse med artikel 7, stk. 2, i akten af 1976 om almindelige direkte valg af repræsentanterne i Forsamlingen reguleret af de gældende bestemmelser i hver medlemsstat. Såfremt det følger af bestemmelserne i lovgivningen i en medlemsstat, at manglende valgbarhed medfører bortfald af mandatet som medlem af Parlamentet, havde Parlamentet intet andet valg end straks at tage den konstatering til efterretning, som de nationale myndigheder havde foretaget, hvorefter mandatet var ledigt, idet denne konstatering omhandlede en allerede gældende retsstilling, der udelukkende var et resultat af disse myndigheders afgørelse.

Det følger således af selve ordlyden af artikel 12, stk. 2, i akten af 1976, i medfør af hvilken det påhviler Parlamentet at tage et mandats ledighed, der følger af en medlemsstats nationale bestemmelser, »til efterretning«, at Parlamentet ikke råder over noget skøn i relation hertil. I denne særlige situation består Parlamentets opgave ikke i at konstatere mandatets ledighed, men blot i at tage ledigheden af mandatet, der allerede er konstateret af de nationale myndigheder, til efterretning, mens institutionen i de andre situationer, navnlig ved nedlæggelse af et mandat eller ved et medlems død, har en mere aktiv rolle, idet den selv konstaterer, at mandatet er ledigt, og underretter den berørte medlemsstat om denne ledighed. I øvrigt tilkommer det heller ikke Parlamentet – men de kompetente nationale domstole eller i givet fald Den Europæiske Menneskerettighedsdomsstol – at efterprøve overholdelsen af proceduren i henhold til gældende national ret eller beskyttelsen af den pågældende parts grundlæggende rettigheder.

(jf. præmis 46-50 og 56)