25.

Det andet anbringende, de sagsøgte har fremført, vedrører således retmæssigheden af den af lægeudvalget udfærdigede erklæring. Denne erklæring vedtages ved en fællesskabsretlig forvaltningsafgørelse. Det må derfor spørges, om Domstolen har kompetence til præjudicielt at tage stilling til lovligheden af en sådan akt under en tvist, der er anlagt i henhold til traktatens artikel 181, og som vedrører privatretlige spørgsmål. Dersom dette spørgsmål kan besvares bekræftende, må det dernæst afgøres, hvilke virkninger en dom, der er afsagt under udøvelsen af kompetencen hertil, har for den anfægtede forvaltningsafgørelses gyldighed, og undersøges, om den således afsagte dom har virkning erga omnes eller inter partes. Efter min mening har Domstolen imidlertid bestemt kompetence til præjudicielt at tage stilling til en fællesskabsretlig forvaltningsakt under en sag, der er anlagt i medfør af traktatens artikel 181. Den grundlæggende regel i artikel 177 taler herfor, idet Domstolen herefter har kompetence til at afgøre præjudicielle spørgsmål »om gyldigheden og fortolkningen af retsakter fra Fællesskabets institutioner«, som er blevet forelagt Domstolen af den kompetente nationale ret. Artikel 181 og værnetingsaftalen, der er hjemlet i denne bestemmelse, fraviger den generelle kompetenceregel i artikel 183 og flytter sagens naturlige forum, der således bliver Domstolen. Herefter har det ingen mening, såfremt sagen forelægges denne på et snævrere kompetencegrundlag end det, den nationale ret ville have haft, hvis sagen var blevet indbragt for den. Det må dernæst ikke glemmes, at fællesskabsretten for så vidt angår nærværende sag fordeler kompetencen mellem Domstolen og Retten i Første Instans. Domstolens kompetence, når den afgør præjudicielle spørgsmål i sådanne tilfælde, er naturligvis en anden end den kompetence, der tilkommer Retten i Første Instans. Det forholder sig ikke på samme måde med sager, der er anlagt ved Domstolen i medfør af artikel 181, og et eventuelt annullationssøgsmål for Retten, ved hvilken samme retsakt anfægtes. Der er tale om to forskellige former for prøvelse af den anfægtede foranstaltnings lovlighed, og dette forklarer begrænsningen af de virkninger, som en af Domstolen i medfør af artikel 181 afsagt dom om forvaltningsaktens gyldighed har. Når Domstolen præjudicielt skal tage stilling til den anfægtede akt for at kunne afgøre en tvist vedrørende civilretlige spørgsmål, har dens dom kun retskraft for parterne i den sag, der er blevet ført med hjemmel i artikel 181. Dersom det ikke var sådan, ville der foreligge en tilsidesættelse af princippet om, at det tilkommer Retten og Domstolen at afgøre sådanne spørgsmål ved en dom, der er retskraftig erga omncs, idet Domstolen er den instans, hvortil afgørelser afsagt af Retten i Første Instans appelleres ( 4 ), således at retten til en to-instansbehandling antastes. Det skal tilføjes, at dersom man vælger en anden løsning, bliver der også tale om tilsidesættelse af bestemmelsen i artikel 173, der er til hinder for anlæggelse af sager efter udløbet af søgsmålsfristen på to måneder ( 5 ). Det anførte bekræftes også på lovgivningsplanet af bestemmelsen i traktatens artikel 184, der efter Domstolens fortolkning dog ikke finder anvendelse i det foreliggende tilfælde. I henhold til denne bestemmelse kan det under en sag for Fællesskabets retsinstanser gøres gældende, at en generel retsakt er ulovlig. Den fællesskabsretlige forvaltningsafgørelse skal, når den eventuelt underkendes præjudicielt, kun anses for ulovlig for så vidt angår de forhold, som parterne har fremdraget i sagen for Domstolen. Retsakten er omvendt fuldt ud gyldig for alle dens andre mulige adressater.