ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
71

Hvad for det første angår argumentet om, at den appellerede doms begrundelse er utilstrækkelig og udtryk for forskelsbehandling, skal det bemærkes, at ifølge fast praksis fra Den Europæiske Unions Domstol påhviler det ikke Retten i medfør af begrundelsespligten i henhold til artikel 36 i statutten for Domstolen, som i henhold til samme statuts artikel 53, stk. 1, finder anvendelse på Retten, og artikel 81 i Rettens procesreglement at fremlægge en begrundelse, der udtømmende og et for et behandler alle de argumenter, der er fremført af parterne i tvisten, og Rettens begrundelse kan således fremgå indirekte, forudsat at de berørte parter kan få kendskab til begrundelsen for, at Retten ikke har godtaget deres argumenter, og at Domstolen kan råde over de oplysninger, der er nødvendige for, at den kan udøve sin prøvelsesret (jf. i denne retning dom af 16.2.2002, Rådet og Kommissionen mod Interpipe Niko Tube og Interpipe NTRP, C-191/09 P og C-200/09 P, EU:C:2012:78, præmis 105, og af 19.3.2015, MEGA Brands International/KHIM, C-182/14 P, EU:C:2015:187, præmis 54).
13

I Belgien blev der foretaget to indeholdelser i de pågældende kapitalydelser. Den første indeholdelse på 3,55% blev foretaget i henhold til artikel 191, stk. 1, nr. 7, i den koordinerede lov af 14. juli 1994 til fordel for statens institut for syge- og invalideforsikring, som skal fordele provenuet mellem de institutioner, der er ansvarlige for sygeforsikringsordningen. Den anden indeholdelse på 2% blev foretaget i henhold til artikel 68 i loven af 30. marts 1994 til fordel for RVP for at styrke solidariteten mellem de forskellige pensionskategorier (solidaritetsbidrag) og for på sigt at skabe selektive tilpasninger til fordel for de laveste pensioner.
41

Henset til de ovenstående betragtninger skal de forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 2, stk. 1, i direktiv 2001/83 skal fortolkes således, at et humanmedicinsk lægemiddel som det i hovedsagen omhandlede, der i henhold til national ret ikke kræver en markedsføringstilladelse, fordi det påviseligt ofte bliver ordineret af læger eller tandlæger, fordi det for så vidt angår de væsentlige produktionstrin og inden for rammerne af normal apoteksdrift fremstilles på et apotek i en mængde på op til 100 pakninger om dagen, der er færdige til udlevering, og som er beregnet til at blive udleveret inden for rammerne af den eksisterende tilladelse til apoteksdrift, ikke kan anses for at være fremstillet industrielt eller under anvendelse af en industriel proces som omhandlet i denne bestemmelse, og derfor med forbehold for de faktuelle konstateringer, som påhviler den forelæggende ret, ikke er omfattet af dette direktivs anvendelsesområde.
46

Under disse omstændigheder skal både argumentet om, at Retten, idet den uden begrundelse afslog at lade skrivelsen af 12. juni 2015, hvorved Westermann informerede Retten om eksistensen af EUIPO’s afgørelse, hvormed det ældre varemærke blev erklæret fortabt, indgå i akterne i nærværende sag, og undlod at nævne denne information i den appellerede dom, har tilsidesat Westermanns ret til at blive hørt og retten til en retfærdig rettergang for Westermann, og argumentet om, at Retten med urette og uden begrundelse afslog begæringerne om udsættelse af sagen, som Westermann havde formuleret, anses for at være uvirksomme.
29

Det kan i øvrigt ikke udledes af 25. betragtning til forordning nr. 1346/2000 – hvorefter der i forbindelse med tinglige rettigheder er et »særligt« behov for en særbestemmelse, som afviger fra lovgivningen i den medlemsstat, hvor insolvensbehandlingen indledes, da disse rettigheder er af stor betydning for långivningen – at denne undtagelse alene skulle omfatte tinglig sikkerhed, der er stillet i forbindelse med kommercielle kontrakter eller kreditaftaler. En begrænsning af anvendelsesområdet for forordningens artikel 5, alt efter om den pågældende tinglige rettighed er opstået i en kommerciel sammenhæng, synes derimod at være til skade for det formål, der udtrykkeligt er anført i 24. betragtning til forordningen, hvorefter berettigede forventninger og omsætningssikkerheden skal beskyttes.
29

Af disse grunde har Labour Court (arbejdsret, Irland) besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Udgør det forskelsbehandling på grund af seksuel orientering, i modstrid med artikel 2 i direktiv 2000/78[…], at anvende en regel i en erhvervstilknyttet pensionsordning, som begrænser udbetaling af efterladteydelse til den overlevende registrerede partner til et medlem af ordningen, når dette medlem dør, ved at kræve, at medlemmet og hans registrerede partner skulle have indgået registreret partnerskab, inden medlemmet var fyldt 60 år, når national ret ikke tillod indgåelse af registreret partnerskab, før efter at medlemmet var fyldt 60 år, og når medlemmet og hans registrerede partner inden da havde levet i et forpligtende omsorgsfællesskab, der er indgået for resten af livet? 2) [Såfremt det første spørgsmål besvares benægtende:] Udgør det forskelsbehandling på grund af alder, i […]strid med artikel 2, sammenholdt med artikel 6, stk. 2, i direktiv 2000/78[…], at en udbyder af pensionsydelser under en erhvervstilknyttet pensionsordning begrænser retten til efterladtepension for den overlevende registrerede partner til et medlem af ordningen, når medlemmet dør, ved at kræve, at medlemmet og hans registrerede partner skulle have indgået registreret partnerskab, inden medlemmet var fyldt 60 år, hvor: a) aldersgrænsen for medlemmets indgåelse af registreret partnerskab ikke er et kriterium, der anvendes til aktuarberegninger, og b) medlemmet og hans registrerede partner i henhold til national ret ikke måtte indgå registreret partnerskab, før efter at medlemmet var fyldt 60 år, og hvor medlemmet og hans registrerede partner inden da havde levet i et forpligtende omsorgsfællesskab, der er indgået for resten af livet? 3) Udgør det forskelsbehandling, i modstrid med artikel 2, sammenholdt med artikel 6, stk. 2, i direktiv 2000/78[…], hvis begrænsningen af rettigheder under en erhvervstilknyttet pensionsordning, som beskrevet i enten det første eller det andet spørgsmål, skyldtes en kombination af alder og seksuel orientering for et medlem af ordningen?«
32

Det skal i denne forbindelse fremhæves, at forpligtelsen til at foretage den i artikel 11 i direktiv 93/42 fastsatte overensstemmelsesvurdering alene er rettet mod fabrikanterne. Dette direktivs artikel 1, stk. 2, litra f), omhandler, i hver af dets to afsnit, personkategorier, der har det fælles karaktertræk, at udstyr bringes i omsætning i eget navn. Når en person i en situation som den i hovedsagen omhandlede i en medlemsstat køber medicinsk udstyr, efter at dette er blevet bragt i omsætning i EU af fabrikanten heraf med henblik på herefter at videresælge det i en anden medlemsstat under fabrikantens navn uden hverken at ændre dets emballering eller dets originale præsentation ud over at anbringe en etiket, som – ved at anføre dennes oplysninger samt en kode til at identificere dette udstyr – angiver, at denne er ansvarlig for markedsføringen, kan denne person ikke anses for at have ompakket eller markedsført dette udstyr »i eget navn«.
42

I øvrigt kan det ikke udelukkes, at et vejanlægsarbejde, selv af en begrænset længde, blot på grund af sin karakter har et sådant omfang, at der er en væsentlig indvirkning på miljøet. Følgelig indebærer begrebet »anlæg« som omhandlet i bilag I, punkt 7, litra b), til direktiv 2011/92 ikke, at det pågældende vejafsnit skal have en vis længde. Det tilkommer den nationale ret på de betingelser, der er nævnt i denne doms præmis 37, i hvert enkelt tilfælde at vurdere, om det pågældende vejanlægsarbejde som følge af dets samlede karakteristika og ikke blot dets længde har et sådant omfang, at det skal kvalificeres som et »anlæg« som omhandlet i dette direktiv.
35

Selv om medlemsstaterne således har en vid skønsbeføjelse ved gennemførelsen af artikel 8 i direktiv 2008/94, er de fortsat forpligtet til i overensstemmelse med det mål, som direktivet tilstræber, at sikre arbejdstagere den minimumsbeskyttelse, som kræves i denne bestemmelse. I denne henseende har Domstolen allerede fastslået, at en korrekt gennemførelse af direktivets artikel 8 kræver, at en arbejdstager i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens modtager mindst halvdelen af de ydelser i forbindelse med alderdom, der følger af de akkumulerede pensionsrettigheder, med hensyn til hvilke arbejdstageren har indbetalt bidrag i forbindelse med en supplerende faglig forsikringsordning (jf. i denne retning dom af 25.1.2007, Robins m.fl.,C-278/05, EU:C:2007:56, præmis 57, og af 25.4.2013, Hogan m.fl.,C-398/11, EU:C:2013:272, præmis 51), uden at det af denne grund i andre tilfælde er udelukket, at de tab, der er lidt, selv om de udgør en anden procentdel, kan anses for at være åbenbart uforholdsmæssige under hensyn til den forpligtelse til at beskytte arbejdstageres interesser, der er indeholdt i samme direktivs artikel 8.
5

Denne forordnings artikel 1 med overskriften »Formål og anvendelsesområde« bestemmer: »1. Denne forordning harmoniserer medlemsstaternes love og administrative bestemmelser vedrørende ernærings- og sundhedsanprisninger med henblik på at sikre, at det indre marked fungerer tilfredsstillende, samtidig med at der sikres et højt forbrugerbeskyttelsesniveau. 2. Denne forordning finder anvendelse på ernærings- og sundhedsanprisninger i kommercielle meddelelser, uanset om det er i form af mærkning, præsentation eller reklame for fødevarer, der leveres i den foreliggende form til den endelige forbruger. […] 3. Et varemærke, en handelsbetegnelse eller et fantasinavn, der findes i mærkning, præsentation eller reklame for en fødevare, der kan opfattes som en ernærings- eller sundhedsanprisning, kan anvendes uden at gennemgå godkendelsesprocedurerne i denne forordning, hvis denne mærkning, præsentation eller reklame ledsages af en beslægtet ernærings- eller sundhedsanprisning, som er i overensstemmelse med denne forordnings bestemmelser. […]«
49

Det forelagte spørgsmål skal følgelig besvares med, at artikel 1, stk. 5, i direktiv 85/337 skal fortolkes således, at en lovbestemmelse som den i hovedsagen omhandlede – hvorefter et projekt, som har været genstand for en afgørelse, der er truffet i strid med forpligtelsen til en vurdering af indvirkningen på miljøet, og i forhold til hvilken afgørelse fristen for at anlægge et annullationssøgsmål er udløbet, skal anses for lovligt tilladt – ikke er udelukket fra dette direktivs anvendelsesområde. EU-retten er til hinder for en sådan lovbestemmelse, for så vidt som den bestemmer, at en forudgående vurdering af indvirkningen på miljøet skal anses for at være udført for et sådant projekt.
5

Det nævnte direktivs artikel 2 bestemmer: »Dette direktiv har til formål at beskytte vikaransatte og forbedre kvaliteten af vikararbejde ved at sikre, at princippet om ligebehandling, som fastsat i artikel 5, gælder for vikaransatte, og ved at anerkende vikarbureauer som arbejdsgivere samtidig med, at der tages hensyn til behovet for at etablere passende rammer for anvendelsen af vikararbejde med henblik på at bidrage effektivt til at skabe arbejdspladser og til at udvikle fleksible former for arbejde.«
42

Henset til denne enekompetence for retten i den medlemsstat, hvori ejendommen befinder sig, for så vidt angår påstanden om sletning af ejendomsretten for gavemodtageren fra tingbogen har denne ret i øvrigt som anført af generaladvokaten i punkt 51-58 i forslaget til afgørelse ligeledes jurisdiktionskompetence på grundlag af sagernes sammenhæng på grundlag af artikel 8, stk. 4, i forordning nr. 1215/2012 til at træffe afgørelse om påstanden om ophævelse af gavekontrakten vedrørende fast ejendom, idet de to påstande er rettet mod samme sagsøger og kan forenes, som det fremgår af de sagsakter, som Domstolen råder over.
3

39., 42., 43. og 49. betragtning til tjenesteydelsesdirektivet har følgende ordlyd: »(39) Begrebet »tilladelsesordning« bør bl.a. dække de administrative procedurer, hvorved der gives tilladelser, licenser, godkendelser eller koncessioner, men også forpligtelsen til at være optaget i en faglig organisation, et register, en fortegnelse eller en database, være officielt tilsluttet et organ eller være i besiddelse af et næringsbrev for at kunne udøve den pågældende virksomhed. En tilladelse kan indrømmes ikke blot ved en udtrykkelig afgørelse, men også ved en stiltiende afgørelse, som f.eks. består i, at den kompetente myndighed forholder sig tavs, eller at tjenesteyderen skal afvente en kvittering for modtagelsen af en erklæring for at kunne påbegynde den pågældende virksomhed, eller for at denne er lovlig. […] (42) Reglerne vedrørende administrative procedurer bør ikke tage sigte på at harmonisere administrative procedurer, men på at fjerne alt for tyngende tilladelsesordninger, procedurer og formaliteter, som er til hinder for etableringsfriheden og dermed for oprettelsen af nye servicevirksomheder. (43) En af de største vanskeligheder, som især SMV’er [(små og mellemstore virksomheder)] støder på i forbindelse med adgangen til at optage og udøve servicevirksomhed, er de komplicerede og langvarige administrative procedurer og den retsusikkerhed, der er forbundet med disse procedurer. Derfor er det, ligesom i forbindelse med visse moderniseringsinitiativer og initiativer vedrørende god administrativ praksis på fællesskabsplan og nationalt plan, nødvendigt at fastsætte principper for administrativ forenkling, bl.a. ved at begrænse kravet om forhåndstilladelse til de tilfælde, hvor det er absolut nødvendigt, og ved at indføre princippet om stiltiende tilladelse fra de kompetente myndigheder efter udløbet af en vis frist. Sådanne moderniseringstiltag har – uden at berøre kravene om gennemsigtighed og ajourføring af oplysningerne om de erhvervsdrivende – til formål at fjerne de forsinkelser, omkostninger og afskrækkende virkninger, der er forbundet med f.eks. unødvendige eller uforholdsmæssigt komplicerede og byrdefulde procedurer, overlappende procedurer, administrative byrder i forbindelse med forelæggelsen af dokumenter, de kompetente instansers vilkårlige skøn, upræcis eller uforholdsmæssigt lang ekspeditionstid, den udstedte tilladelses begrænsede varighed eller urimelige udgifter og sanktioner. Sådanne former for praksis virker særlig afskrækkende på tjenesteydere, der ønsker at udvikle deres virksomhed i andre medlemsstater, og gør det nødvendigt med en koordineret modernisering i et udvidet indre marked med 25 medlemsstater. […] (49) Det gebyr, som kvikskranker kan opkræve, bør stå i et rimeligt forhold til omkostningerne ved de procedurer og formaliteter, de vedrører. Dette bør ikke være til hinder for, at medlemsstaterne kan lade kvikskrankerne opkræve andre administrative gebyrer såsom gebyret til tilsynsorganer.«
8

Samme direktivs artikel 9 bestemmer: »1. For tjenester, der ikke er omfattet af befordringspligten, kan medlemsstaterne indføre generelle tilladelser, i det omfang det er nødvendigt for at garantere, at de væsentlige krav overholdes. 2. For tjenester, der hører under befordringspligten, kan medlemsstaterne indføre tilladelsesprocedurer, herunder individuelle tilladelser, i det omfang det er nødvendigt for at garantere, at de væsentlige krav overholdes, og sikre de tjenester, der er omfattet af befordringspligten. Udstedelsen af tilladelser kan: — gøres betinget af en befordringspligt — om nødvendigt og i berettiget omfang omfatte krav til de pågældende tjenesters kvalitet, tilgængelighed og udførelse — i givet fald gøres betinget af en pligt til at bidrage økonomisk til de udligningsmekanismer, der er omhandlet i artikel 7, såfremt opfyldelsen af befordringspligten medfører nettoomkostninger, som bliver en urimelig byrde for den eller de i henhold til artikel 4 udpegede befordringspligtige virksomheder — i givet fald gøres betinget af en pligt til at bidrage økonomisk til den nationale forvaltningsmyndigheds driftsomkostninger, jf. artikel 22 — i givet fald gøres betinget af eller kræve, at de arbejdsvilkår, som er fastsat i den nationale lovgivning, overholdes. De forpligtelser og krav, der er omhandlet i første led samt i artikel 3, gælder kun for udpegede befordringspligtige virksomheder. Medmindre der er tale om udpegede befordringspligtige virksomheder, jf. artikel 4, må tilladelserne ikke — begrænses, hvad angår antallet — for samme elementer af befordringspligten eller dele af det nationale område pålægge en befordringspligt og samtidig kræve et økonomisk bidrag til en udligningsmekanisme — gentage vilkår, der gælder for virksomheder i henhold til andre nationale forskrifter, der ikke er sektorspecifikke — kræve andre tekniske eller driftsmæssige vilkår opfyldt end dem, der er nødvendige for at opfylde forpligtelserne i henhold til dette direktiv. 3. De procedurer, forpligtelser og krav, der er omhandlet i stk. 1 og 2, skal være gennemsigtige, tilgængelige, ikke-diskriminerende, stå i et rimeligt forhold til deres formål, være præcise og utvetydige, offentliggøres på forhånd og bygge på objektive kriterier. Medlemsstaterne sikrer, at begrundelserne for helt eller delvist at afvise en ansøgning om tilladelse eller trække en sådan ansøgning tilbage meddeles ansøgeren, og de fastsætter en klageprocedure.«
37

På denne baggrund har cour d’appel de Bruxelles (appeldomstolen i Bruxelles) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Kræves det i henhold til EU-retten, herunder bl.a. effektivitetsprincippet, at en national forældelsesfrist, såsom den i artikel 100 i de konsoliderede love om statens regnskab foreskrevne, der finder anvendelse på et erstatningssøgsmål, som en borger har anlagt mod État belge, som følge af, at lovgiver har tilsidesat artikel 43 EF, under visse omstændigheder […] først begynder at løbe, når denne tilsidesættelse er blevet fastslået, eller er effektivitetsprincippet under disse omstændigheder derimod tilstrækkeligt sikret gennem den mulighed, som borgeren har for at afbryde forældelsen ved forkyndelse ved en stævningsmand? 2) Skal artikel 43 EF, 49 EF og 56 EF og begrebet »rent intern situation«, der kan begrænse en borgers mulighed for at påberåbe sig disse bestemmelser inden for rammerne af en tvist for en national ret, fortolkes således, at de er til hinder for, at EU-retten finder anvendelse i en tvist mellem en belgisk statsborger og État belge, hvori der er nedlagt påstand om erstatning af tab, der er forvoldt ved en påstået tilsidesættelse af EU-retten, som består i vedtagelsen og opretholdelsen af en belgisk bestemmelse, såsom artikel 3 i kongelig anordning nr. 143, der finder anvendelse uden forskel på belgiske statsborgere og statsborgere fra andre medlemsstater? 3) Skal princippet om EU-rettens forrang og artikel 4, stk. 3, TEU fortolkes således, at de ikke tillader en undtagelse fra reglen om retskraft, når der foretages en fornyet prøvelse eller ophævelse af en retsafgørelse, der har fået retskraft, og som viser sig at være i strid med EU-retten, mens de derimod gør det muligt at undlade at anvende en national regel om retskraft, når denne regel foreskriver, at der på grundlag af den retsafgørelse, der har fået retskraft, men som er i strid med EU-retten, skal træffes en ny retsafgørelse, der vil fastholde den tilsidesættelse af EU-retten, der følger af den første retsafgørelse? 4) Kan Domstolen bekræfte, at spørgsmålet om, hvorvidt reglen om retskraft skal vige i de tilfælde, hvor en retsafgørelse i forbindelse med en påstand om fornyet prøvelse eller ophævelse af denne afgørelse har fået retskraft i strid med EU-retten, ikke materielt set er identisk i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i dom [af 27. marts 1963, Da Costa m.fl. (28/62 – 30/62, EU:C:1963:6), og af 6. oktober 1982, Cilfit m.fl. (283/81, EU:C:1982:335)], med spørgsmålet om, hvorvidt reglen om retskraft i forbindelse med en påstand i en ny afgørelse, der gentager tilsidesættelsen af EU-retten, anses for at være i strid med EU-retten, således at den ret, der træffer afgørelse i sidste instans, ikke kan unddrage sig forpligtelsen til at indgive en præjudiciel anmodning?«
38

Domstolen har i denne forbindelse i præmis 43 og 44 i dom af 13. november 2014, Vital Pérez (C-416/13, EU:C:2014:2371) – efter at have bemærket, at det i 18. betragtning til direktiv 2000/78 præciseres, at direktivet ikke medfører, at politiet skal være forpligtet til ansættelse eller fortsat ansættelse af en person, der ikke opfylder de nødvendige krav for at kunne udføre samtlige opgaver, der kan blive pålagt vedkommende under hensyn til det legitime mål at sikre disse tjenesters operationelle karakter – fastslået, at ønsket om at sikre politiets operationelle karakter og rette funktion er et legitimt mål som omhandlet i direktivets artikel 4, stk. 1.
Direktiv 2006/112 skal fortolkes således, at der gives ret til fradrag for indgående merværdiafgift i forbindelse med transaktioner vedrørende forberedelse og deltagelse i hestevæddeløb af heste tilhørende den afgiftspligtige, som avler og træner sine egne væddeløbsheste såvel som andres heste, med den begrundelse, at udgifterne afholdt i forbindelse med disse transaktioner er del af de generelle omkostninger ved den pågældende persons økonomiske virksomhed, på betingelse af, at de udgifter, der er afholdt i forbindelse med hver af disse transaktioner, har en direkte og umiddelbar forbindelse med hele denne virksomhed. Dette kan være tilfældet, hvis de således afholdte omkostninger vedrører væddeløbsheste, som faktisk er bestemt til salg, eller hvis disse hestes deltagelse i væddeløb objektivt set er et middel til at fremme den økonomiske virksomhed, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at vurdere.

I tilfælde af, at der foreligger en sådan fradragsret, skal den præmie, som i givet fald modtages af den afgiftspligtige som følge af en af hans hestes placering i et væddeløb, ikke medregnes i afgiftsgrundlaget for merværdiafgiften.
29

Under disse omstændigheder skal de forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 7, stk. 2, i direktiv 2008/95 skal fortolkes således, at en varemærkeindehaver kan modsætte sig forsat markedsføring af et lægemiddel foretaget af en parallelimportør, såfremt importøren har ompakket dette lægemiddel i en ny, ydre emballage og genanbragt varemærket derpå, når det omhandlede lægemiddel for det første kan markedsføres i importlandet, der er part i EØS-aftalen, i den samme pakning som den, hvori dette produkt er markedsført i eksportlandet, der er part i EØS-aftalen, og importøren for det andet ikke har bevist, at det importerede produkt kun kan markedsføres på en begrænset del af markedet i importlandet, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.
34

Dels er det uden betydning, at en økonomisk operatør ikke er blevet forhåndsunderrettet om en sådan ulovlighed under forudsætning af, at den pågældende har haft mulighed for til enhver tid at kontrollere lovligheden af sin situation hos den kompetente institution. Hvis dette er tilfældet, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve, kan en økonomisk operatør ikke støtte sig til en attest, som er udstedt af socialsikringsinstitutionerne inden afgivelsen af operatørens bud, som bevis for, at denne har opfyldt sine forpligtelser med hensyn til betaling af bidrag til sociale sikringsordninger i en periode forud for denne afgivelse, skønt han, eventuelt efter en forespørgsel hos den kompetente institution, er bekendt med, at han ikke længere opfylder disse forpligtelser på tidspunktet for afgivelsen af sit bud.
53

En sådan ydelse skal imidlertid, bl.a. henset til de betingelser, der er fastsat i artikel 2, stk. 1, litra b), i direktiv 2006/115, anses for i det væsentlige at være sammenlignelig med udlån af trykte værker, dels for så vidt som begrænsningen af mulighederne for simultan downloading til et enkelt eksemplar medfører, at det pågældende biblioteks udlånskapacitet ikke overgår den udlånskapacitet, som det ville have for så vidt angår et trykt værk, dels for så vidt som dette udlån kun foretages for et begrænset tidsrum.