ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Grundforordningens artikel 2, stk. 1-4 og 6, bestemmer bl.a.:

»1. Den normale værdi fastsættes normalt på grundlag af de priser, der er betalt eller skal betales i normal handel af uafhængige kunder i eksportlandet.

Når eksportøren i eksportlandet ikke fremstiller eller sælger samme vare, kan den normale værdi imidlertid fastsættes på grundlag af andre sælgeres eller producenters priser.

Transaktioner mellem parter, som synes at være forretningsmæssigt forbundne eller at have en indbyrdes kompensationsaftale, kan kun anses for at finde sted i normal handel, og priserne for de pågældende transaktioner kan kun anvendes til fastsættelse af den normale værdi, hvis det fastlås, at de ikke er påvirket af dette afhængighedsforhold.

[…]

2. Salg af samme vare bestemt til forbrug på hjemmemarkedet anvendes normalt som grundlag for fastsættelsen af den normale værdi, hvis den solgte mængde udgør mindst 5% af salget af den pågældende vare til Fællesskabet. En lavere salgsmængde kan dog anvendes, hvis eksempelvis de priser, hvortil varen sælges, anses for repræsentative for det pågældende marked.

3. Sælges samme vare ikke eller ikke i tilstrækkelige mængder i normal handel, eller muliggør et sådant salg ikke en behørig sammenligning på grund af den særlige markedssituation, fastsættes den normale værdi for samme vare på grundlag af produktionsomkostningerne i oprindelseslandet plus et rimeligt beløb til dækning af salgs- og administrationsomkostninger og andre generalomkostninger samt fortjeneste eller på grundlag af eksportpriserne ved salg i normal handel til et egnet tredjeland, forudsat at disse priser er repræsentative.

[…]

4. Salg af samme vare på eksportlandets hjemmemarked eller eksportsalg til et tredjeland til priser, der er lavere end produktionsomkostningerne (faste og variable) pr. enhed med et beløb til dækning af salgs- og administrationsomkostninger og andre generalomkostninger kan kun anses for ikke at have fundet sted i normal handel i prismæssig henseende, og der kan kun ses bort herfra ved fastsættelsen af den normale værdi, hvis det fastslås, at sådanne salg har fundet sted i en længere periode i betydelige mængder og til priser, som ikke giver dækning for alle omkostninger inden for en rimelig periode.

[…]

6. Beløbene til dækning af salgs- og administrationsomkostninger og andre generalomkostninger samt fortjeneste fastsættes på grundlag af de faktiske omkostninger, der påløber i forbindelse med den af undersøgelsen omfattede eksportørs eller producents produktion og salg i normal handel af samme vare. Kan disse beløb ikke fastsættes på dette grundlag, kan de fastsættes på grundlag af:

a) det vejede gennemsnit af de faktiske beløb, der er fastsat for andre eksportører eller producenter, som er omfattet af undersøgelsen, for så vidt angår produktion og salg af samme vare på oprindelseslandets hjemmemarked

b) de faktiske beløb, som påløber hos den pågældende eksportør eller producent på oprindelseslandets hjemmemarked i forbindelse med produktion og salg i normal handel af varer inden for samme generelle kategori
30.

Deponeringsanlæggene består således af forskellige lag. Selv om det renaturerede afdækningslag på deponeringsanlæggene er blevet tilført, består det imidlertid af bestanddele, der findes i naturlig jord, nemlig sand og ler. Efter min opfattelse følger det heraf, at jord, der blevet opdelt i lag, ikke nødvendigvis skal anses som del af et anlæg. Der er derimod intet til hinder for, at et renatureret afdækningslag på et deponeringsanlæg anses for jord, idet dette lag netop har til formål at fungere som et naturligt areal, der er dækket af græs eller andet grøntfoder. De arealer, der udgøres af rabatter langs motorveje, er ligeledes resultatet af jordarbejder, men adskiller sig ikke fra de naturlige arealer, efter at der er blevet tilført et renatureret afdækningslag. Det er imidlertid ubestridt, at sådanne arealer er omfattet af begrebet jord. Jeg finder således, at et renatureret afdækningslag på deponeringsanlæg retligt set må anses for jord.
83.

Europa-Parlamentet har over for Kommissionen fastholdt, at artikel 15, stk. 1, litra b), andet afsnit, i forordning nr. 492/2011 indledes med udtrykket »Om nødvendigt«. Kommissionens argument får således ingen følger for andre tjenester end dem, der tilbydes af »de lokalt ansvarlige kontorer i grænseområder mellem to eller flere medlemsstater«. Den anfægtede bestemmelse er ifølge Europa-Parlamentet imidlertid ikke begrænset til det tilfælde, der er omhandlet i denne bestemmelse. Artikel 7 er tværtimod abstrakt formuleret. Det foreskrives endvidere i den anfægtede afgørelse, at samtlige Eures-partnere uden undtagelse skal angive, »hvilke tjenester i kataloget over Eures-tjenester de tilbyder« [artikel 6, stk. 3, og artikel 10, stk. 2, litra a)], og at de skal sikre, at »anmodninger om denne tjeneste [(en supplerende tjeneste, som indgår i Eures-kataloget)] henvises til andre Eures-partnere, som tilbyder denne tjeneste« (artikel 6, stk. 5). Det er således ikke Europa-Parlamentets opfattelse, at der er tale om et behov for at sikre, at Eures-nettet lanceres i sin helhed.
15.

Den 7. december 2012 fik Eventech tilladelse til at appellere High Courts afgørelse, og sagen blev efterfølgende behandlet af Court of Appeal. Da der opstod tvivl om den rette fortolkning af artikel 107, stk. 1, TEUF, besluttede Court of Appeal at udsætte sagen og forelægge følgende spørgsmål med henblik på præjudiciel afgørelse: »1) Indebærer den omstændighed, at en busbane på en offentlig vej gøres tilgængelig for sorte taxaer, men ikke for minitaxaer, i det tidsrum, hvor denne busbane er i drift, under de foreliggende omstændigheder, at der anvendes »statsmidler« som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF? a) Hvilket relevant formål skal lægges til grund, når det ved afgørelsen af, om det er selektivt som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF at gøre en busbane på en offentlig vej tilgængelig for sorte taxaer, men ikke for minitaxaer, i det tidsrum, hvor denne busbane er i drift, skal vurderes, om sorte taxaer og minitaxaer befinder sig i en sammenlignelig retlig og faktisk situation? b) Hvis det er muligt at godtgøre, at det relevante formål i henhold til spørgsmål 2 a) i hvert fald til dels er at skabe et sikkert og effektivt transportsystem, og at der foreligger sikkerheds- og/eller effektivitetsmæssige hensyn, som berettiger, at sorte taxaer gives tilladelse til at køre i busbaner, og som ikke gælder tilsvarende for minitaxaer, kan denne foranstaltning da anses for ikke at være selektiv som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF? c) Skal det ved besvarelsen af spørgsmål 2 b) tages i betragtning, om den medlemsstat, der påberåber sig disse hensyn, ligeledes har godtgjort, at den fordelagtige behandling af sorte taxaer i forhold til minitaxaer er forholdsmæssig og ikke går videre end nødvendigt? 3) Kan den omstændighed, at en busbane på en offentlig vej gøres tilgængelig for sorte taxaer, men ikke for minitaxaer, i det tidsrum, hvor denne busbane er i drift, påvirke samhandelen mellem medlemsstaterne som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF, når den pågældende vej ligger i det centrale London, og der ikke er noget til hinder for, at borgere fra andre medlemsstater ejer eller kører i enten sorte taxaer eller minitaxaer?«
44.

Det afgørende skridt i udviklingen af denne retspraksis blev taget i en dom afsagt af Store Afdeling i 2010 ( 22 ). Selv om den svig, der var omhandlet i den pågældende sag, ikke var et typisk tilfælde af »missing trader«-svig, nåede Domstolen frem til en række generelle konklusioner om retten til afgiftsfritagelse for en levering inden for Fællesskabet i tilfælde af svig. Generaladvokat Cruz Villalón formulerede efter min opfattelse med rette det centrale retsspørgsmål i sagen således: »Det drejer sig om at afgøre, om der kræves god tro for at kunne benytte fritagelsen for leveringer inden for Fællesskabet« ( 23 ). Generaladvokaten gennemgik først den relevante retspraksis nærmere, hvorefter han besvarede dette spørgsmål benægtende med henvisning til territorialitets-, neutralitets- og proportionalitetsprincipperne ( 24 ). Domstolen valgte imidlertid ikke denne tilgang. Domstolen fastslog i dommen, at EU-retten ikke er til hinder for, at medlemsstaterne nægter afgiftsfritagelse i tilfælde af svig, idet et sådant afslag har en afskrækkende virkning, som har til formål at hindre enhver mulig form for afgiftssvig og ‑unddragelse ( 25 ). Domstolen bemærkede videre, at når der er alvorlig grund til at antage, at den erhvervelse inden for Fællesskabet, der modsvarer den omhandlede levering, vil kunne unddrages betaling af moms, er afsendelsesmedlemsstaten forpligtet til at afslå afgiftsfritagelse til fordel for leverandøren ( 26 ). Denne konstatering anfægtes hverken af proportionalitetsprincippet eller af principperne om afgiftsneutralitet, retssikkerhed og beskyttelse af den berettigede forventning. Disse principper kan nemlig ikke gyldigt påberåbes af en afgiftspligtig person, som forsætligt har medvirket til afgiftssvig og har bragt momssystemets virkemåde i fare ( 27 ).
98.

I dommen i sagen Allen Bradley Co. mod Local Union no. 3 fremhævede US Supreme Court imidlertid, at Sherman Act ikke tillader fagforeninger at »bistå grupper uden for fagbevægelsen med at skabe forretningsmonopoler og at kontrollere markedsføringen af varer og tjenesteydelser« ( 39 ). Endvidere fandt Supreme Court i sagen United Mine Workers mod Pennington også, at »en fagforening fortaber sin undtagelse fra konkurrenceretten, når den tydeligt viser, at den har aftalt med en gruppe af arbejdsgivere at indføre særlige lønskalaer på andre forhandlingsenheder […]. Dette er tilfældet, selv om fagforeningens andel i ordningen er at sikre samme lønninger, timer eller andre ansættelsesvilkår fra de resterende arbejdsgivere i branchen« ( 40 ).
77.

Det bør efter min opfattelse være tilstrækkeligt at fastslå, at den af Allposters foretagne ændring i et tilfælde som i den foreliggende sag er af en sådan art, at der må antages at foreligge en så væsentlig ændring i det beskyttede værks fysiske medium, at det kan udelukkes, at spredningsretten er blevet udtømt. Ud over denne betragtning mener jeg ikke, at der er grundlag for på abstrakt vis at tage stilling til, hvilke betingelser der generelt skal være opfyldt for at kunne bedømme, om der foreligger en tilstrækkelig ændring til at kunne udelukke, at spredningsretten er blevet udtømt. Der er derimod i den foreliggende sag tale om en retslig præcisering af en lovbestemmelses rækkevidde, som alene kan foretages fra sag til sag i forbindelse med successive processer vedrørende konkrete og enkeltstående tvister.
42.

Denne løsning stemmer efter min opfattelse bedst overens med de formål, der forfølges med forordning nr. 44/2001, hvoriblandt navnlig skal nævnes hensynet til god retspleje ( 24 ). Et kriterium, hvorved sagsøgeren tvinges til at afgrænse omfanget af sit søgsmål efter territoriale kriterier, som er vanskelige, for ikke at sige umulige, at fastslå, er ikke et kriterium, som er i overensstemmelse med ånden i forordning nr. 44/2001. Som Kommissionen har medgivet, har sagsøgeren i en sag som den foreliggende ikke mulighed for at fremlægge beviselementer, som med nøjagtighed afgrænser skaderne til alene at omfatte dem, der er opstået i den medlemsstat, hvor sagen anlægges. Dette forhold ville indebære, at den nationale ret enten ville være nødsaget til at kræve en genopretning, som var mindre end den faktisk indtrådte skade, eller en større genopretning, hvorved den ville overskride det territorialkriterium, som Domstolen kræver i sådanne tilfælde. Kommissionen har ret, når den anfører, at anvendelsen af retspraksis i Pinckney-dommen på den foreliggende sag indebærer en alvorlig risiko for, at den kompetente ret kommer til at overskride sine beføjelser.
Artikel 5 i direktiv 2008/48 med overskriften »Oplysninger forud for aftaleindgåelsen« har følgende ordlyd:

»1. I god tid før en forbruger bindes af en kreditaftale eller et kredittilbud, giver kreditgiveren og i givet fald kreditformidleren på grundlag af de kreditvilkår og -betingelser, som kreditgiveren tilbyder, og i givet fald forbrugerens præferencer og oplysninger, forbrugeren de oplysninger, der er nødvendige for at sammenligne forskellige tilbud, så der kan træffes en informeret beslutning om indgåelsen af en kreditaftale. Oplysningerne gives på papir eller på et andet varigt medium ved hjælp af formularen Standardiserede europæiske forbrugerkreditoplysninger, jf. bilag II. Kreditgiveren anses for at have opfyldt oplysningskravene i dette stykke og i artikel 3, stk. 1 og 2, i direktiv 2002/65/EF, hvis han har udleveret de standardiserede europæiske forbrugerkreditoplysninger. [...]

[...]

6. Medlemsstaterne sikrer, at kreditgivere og i givet fald kreditformidlere giver forbrugeren fyldestgørende forklaringer, således at forbrugeren er i stand til at vurdere, om den foreslåede kreditaftale passer til vedkommendes behov og finansielle situation, hvor det er relevant, ved at forklare de oplysninger forud for aftaleindgåelsen, der skal gives i henhold til stk. 1, de foreslåede produkters vigtigste karakteristika og de specifikke konsekvenser, disse produkter kan få for forbrugeren, herunder konsekvenserne af forbrugerens betalingsmisligholdelse. Medlemsstaterne kan bestemme, hvilken form og hvilket omfang denne bistand skal have, samt hvem der skal yde den, ud fra de særlige omstændigheder, hvorunder kreditaftalen tilbydes, hvem den tilbydes, og den særlige type kredit, der tilbydes.«
71.

Det fremgår af en nærmere undersøgelse af Tele2 Telecommunication-dommen, at Domstolen ikke har fortolket rammedirektivets artikel 4, stk. 1, således, at der skal være sket en tilsidesættelse af en subjektiv rettighed, for at vilkåret om, at den pågældende person er berørt af beslutningen, anses for at være opfyldt. Domstolen fastslog derimod, at beslutningen skal påvirke de rettigheder negativt, i relation til hvilke sagsøgeren er »potentiel[t] begunstige[t]« ( 21 ).
På baggrund af ovenstående betragtninger foreslår jeg, at Domstolen besvarer det præjudicielle spørgsmål, der er forelagt af Verwaltungsgericht Frankfurt am Main, således:

»En kompetent tilsynsmyndighed kan påberåbe sig de tavshedsforpligtelser, der bl.a. påhviler myndighederne i henhold til EU-retten, herunder navnlig tavshedspligten i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/39/EF af 21. april 2004 om markeder for finansielle instrumenter, om ændring af Rådets direktiv 85/611/EØF og 93/6/EØF samt Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/12/EF og om ophævelse af Rådets direktiv 93/22/EØF, over for en person, der har anmodet myndigheden om adgang til oplysninger vedrørende et bestemt investeringsselskab, som i mellemtiden som følge af insolvens er blevet opløst og er under likvidation, uanset at det pågældende selskabs forretningskoncept hovedsageligt bestod i bevidst investeringsbedrageri i stort omfang til skade for investorer, og at flere personer, der var ansvarlige i dette selskab, ved endelig dom var blevet idømt flere års fængsel.

Hvis et investeringsselskab er erklæret konkurs eller trådt i tvangslikvidation kan fortrolige oplysninger, for så vidt som de ikke vedrører tredjemand, i henhold til artikel 54, stk. 2, i direktiv 2004/39 under alle omstændigheder kun videregives under en civil retssag under forudsætning af, at det er nødvendigt for at gennemføre den verserende sag. De fortrolige oplysninger kan ikke videregives med henblik på en senere uafhængig retssag, som ikke falder inden for rammerne af en verserende civil retssag.«
52.

Republikken Polen har kategorisk bestridt den forelæggende rets fremstilling, hvorefter fogeden ikke altid har mulighed for at opfylde sine forpligtelser inden for den fastsatte frist. Det er imidlertid ikke Domstolens opgave at afklare denne uenighed, der vedrører den nationale ret. I henhold til kompetencefordelingen mellem Unionens retsinstanser og de nationale retter skal der derimod tages hensyn til de faktiske omstændigheder og de retsregler, som ifølge forelæggelsesafgørelsen er baggrunden for de præjudicielle spørgsmål ( 13 ). Henset til redegørelsen i forelæggelsesafgørelsen kan pålæggelsen af opkrævningspligten imidlertid under alle omstændigheder kun anses for proportional, såfremt en foged, der udviser omhu, objektivt set i det hele taget er i stand til at handle i overensstemmelse med sine forpligtelser. Dette er ikke tilfældet, såfremt han er forhindret heri på grund af en tredjemands, f.eks. rettens, handlinger, som han ikke har indflydelse på. En forpligtelse, der ikke kan opfyldes, kan ikke anses for en passende foranstaltning til effektivt at nå de mål, der forfølges hermed.
22.

Det er ikke i strid med det netop anførte, at Unionens retsinstanser uden for området for artikel 272 TEUF har afvist anerkendelsessøgsmål, idet »et sådant søgsmål ikke [falder] ind under et eneste af søgsmålsområderne under Domstolens kompetence« ( 12 ). Selv om EUF-traktaten udtømmende opregner de søgsmålsformer, der kan komme i betragtning i forholdet mellem institutionerne og medlemsstaterne ( 13 ), kan det samme nemlig netop ikke siges med hensyn til voldgiftsbestemmelser. Artikel 272 TEUF er tværtimod et åbent kriterium, der i kraft af en i henhold til partsautonomien vedtaget voldgiftsbestemmelse vedrørende ikke nærmere definerede »offentligretlige eller privatretlige aftaler« giver adgang til Unionens retsinstanser. I betragtning heraf er det i modsætning til reglerne for Unionens institutioner på forhånd helt umuligt at forudse, hvilke former for søgsmål der i henhold til artikel 272 TEUF vil kunne blive anlagt ved Unionens retsinstanser. Det er dog klart, at disse instanser, da de i henhold til artikel 272 TEUF er »kompetente til at træffe afgørelse i henhold til en voldgiftsbestemmelse«, må sikre parterne en omfattende adgang til effektive retsmidler. Hvis dette konkret omfatter et anerkendelsessøgsmål, må Unionens retsinstanser altså være forpligtet til også at behandle dette, og de kan i sammenhæng med artikel 272 TEUF ikke erklære sig inkompetente med den begrundelse, at der i gældende ret ikke findes nogen hjemmel for et anerkendelsessøgsmål (eller under henvisning til, at der ikke er adgang til dette søgsmål på andre EU-retlige områder).
Direktiv 2003/55, der også er kendt under navnet »andet direktiv«, pålægger medlemsstaterne at oprette et eller flere organer, der fungerer som regulerende myndigheder inden for gasindustrien. I artikel 25 i direktiv 2003/55 opregnes bl.a. rettighederne for de parter, der berøres af disse myndigheders afgørelser. I forbindelse med nærværende præjudicielle anmodning skal nævnes rettighederne i bestemmelsens stk. 5, 6 og 11:

»Artikel 25

Regulerende myndigheder

1. Medlemsstaterne udpeger et eller flere kompetente organer, der fungerer som regulerende myndigheder. Disse myndigheder skal være totalt uafhængige af interesser i gasindustrien. De skal som led i anvendelsen af denne artikel i det mindste have ansvar for at sikre, at der ikke sker forskelsbehandling, at der er effektiv konkurrence, og at markedet fungerer effektivt […]

[…]

5. Enhver part, der ønsker at klage over en transmissions-, LNG- eller distributionssystemoperatør for så vidt angår de i stk. 1, 2 og 4 og i artikel 19 omhandlede spørgsmål, kan indbringe en klage for den regulerende myndighed, som i sin egenskab af tvistbilæggelsesmyndighed skal træffe afgørelse inden to måneder efter modtagelsen af klagen. Denne periode kan forlænges med yderligere to måneder, hvis de regulerende myndigheder ønsker yderligere oplysninger. Denne periode kan forlænges yderligere med klagerens samtykke. En sådan afgørelse har bindende virkning, medmindre og indtil den underkendes efter påklage.

6. Enhver part, der er berørt, og som har ret til at klage over en afgørelse vedrørende metoder, som er truffet i henhold til stk. 2, 3 eller 4, eller, når den regulerende myndighed har pligt til at foretage høring, over de foreslåede metoder, kan senest inden for to måneder efter offentliggørelse af afgørelsen eller forslaget til afgørelse, eller hurtigere, hvis fastsat af medlemsstaterne, klage over afgørelsen. En sådan klage har ikke opsættende virkning.

[…]

11. Indbringelse af en klage, jf. stk. 5 og 6, udelukker ikke anvendelse af retsmidler i henhold til fællesskabsretten og national ret.«
Den særlige ordning i kapitel 2 i bilag IV til tiltrædelsesakten af 2003 er formuleret på denne måde:

»For Den Tjekkiske Republiks, Estlands, Letlands, Litauens, Ungarns, Polens, Sloveniens og Slovakiets vedkommende gælder det, at indehaveren – eller den adkomstberettigede – af et patent eller et supplerende beskyttelsescertifikat for et lægemiddel registreret i en medlemsstat på et tidspunkt, hvor der ikke kunne opnås en sådan beskyttelse i en af ovennævnte nye medlemsstater for det pågældende middel, kan påberåbe sig de rettigheder, som er tilkendt ved det pågældende patent eller supplerende beskyttelsescertifikat med henblik på at forhindre import og markedsføring [ ( 3 )] af det pågældende middel i den eller de medlemsstater, hvor det er beskyttet i medfør af et patent eller et supplerende beskyttelsescertifikat, selv om midlet blev markedsført i den pågældende nye medlemsstat første gang af patentindehaveren selv eller med hans samtykke.

Enhver, der agter at importere eller markedsføre et af ovennævnte afsnit omhandlet lægemiddel i en medlemsstat, hvor produktet er patenteret eller nyder supplerende beskyttelse, skal i ansøgningen om denne import over for de kompetente myndigheder godtgøre, at indehaveren eller den adkomstberettigede af en sådan beskyttelse har fået meddelelse herom en måned forud.«
40.

For det andet antog Domstolen i A-dommen, at afvikling af et datterselskab, der i det væsentlige havde indstillet sin forretningsvirksomhed, ikke i sig selv er tilstrækkeligt til at antage, at det ikke har nogen mulighed for, at der tages hensyn til underskuddet i dets hjemstat. Dette gælder tilsyneladende selv ved en fusion, hvor datterselskabet sågar mister sin status som juridisk person. Det synes derimod at være tilstrækkeligt for at antage, at der fortsat er mulighed for at tage hensyn til underskuddet i hjemstaten, at datterselskabet, såfremt det ikke afvikles, fortsat har – om end minimale – indtægter ( 37 ). Indstilling af forretningsvirksomheden som sådan er herefter ikke tilstrækkelig til at opfylde Marks & Spencer-undtagelsen, såfremt der fortsat kan opnås nogen form for indtægter. Dette er imidlertid netop tilfældet såvel ved frivillig likvidation af et datterselskab, som ved indledning af en insolvenssag vedrørende dets formue, da der ved realisering af selskabets formue normalt opstår indtægter. Ifølge A-dommen udgør heller ikke indledning af likvidation af datterselskabet et klart Marks & Spencer-undtagelsestilfælde, ja end ikke dets senere tab af status som juridisk person.