Den umiddelbare risiko for en alvorlig og uoprettelig tilsidesættelse af de grundlæggende rettigheder må i det mindste fra det tidspunkt, hvor Lissabontraktaten trådte i kraft, hvorved chartret om grundlæggende rettigheder fik status som primær EU-ret, og det blev fastsat, at chartret har samme juridiske værdi som traktaterne, anses for i sig selv at udgøre en skade, som kan begrunde vedtagelsen af de begærede foreløbige forholdsregler.

I forbindelse med en begæring om udsættelse af gennemførelsen af en beslutning fra Kommissionen om afvisning af en anmodning fra sagsøgeren om, at Kommissionen afholder sig fra at offentliggøre fortrolige oplysninger, som er indeholdt i en af dens beslutninger, kan dommeren i sager om foreløbige forholdsregler for ikke at risikere at se bort fra den omstændighed, at en sag om foreløbige forholdsregler nødvendigvis er accessorisk og foreløbig, og fra den omstændighed, at der foreligger en betydelig risiko for, at de grundlæggende rettigheder, der påberåbes af den part, som har fremsat begæring om foreløbige forholdsregler for at beskytte disse rettigheder, bliver indholdsløse, i princippet kun fastslå, at der ikke foreligger fumus boni juris, i de situationer, hvor det er helt åbenbart, at de pågældende oplysninger ikke er fortrolige. Dette er f.eks. tilfældet, hvis de oplysninger, der udgør forretningshemmeligheder, og hvis fortrolighed ønskes beskyttet, fremgår af sagsøgerens offentlige årlige balance eller af en retsakt, der er offentliggjort i Den Europæiske Unions Tidende.

Betingelsen om fumus boni juris er i en sag om foreløbige forholdsregler opfyldt, når mindst et af de anbringender, som den part, der har begæret de foreløbige forholdsregler, har gjort gældende til støtte for hovedsagen, umiddelbart forekommer relevant og under alle omstændigheder ikke er uden rimeligt grundlag, idet det rejser komplekse juridiske spørgsmål, hvis løsning ikke gør sig gældende uden videre og dermed fortjener en dybere undersøgelse, som ikke kan foretages af dommeren i sager om foreløbige forholdsregler, men skal være genstand for hovedsagen, eller når der er en væsentlig juridisk uenighed mellem parterne, hvis løsning ikke gør sig gældende uden videre.

Dommeren i sager om foreløbige forholdsregler kan ikke umiddelbart udelukke, at udbredelsen af oplysninger om en virksomhed, som kun er tilgængelige for en begrænset personkreds, kan skade en sagsøger alvorligt, også selv om oplysningerne er fem år eller ældre. Den berørte har således mulighed for at godtgøre, at disse oplysninger uanset deres historiske karakter stadig udgør væsentlige oplysninger om den pågældende virksomheds forretningsmæssige stilling. Det kan heller ikke klart udelukkes, at artikel 4, stk. 7, i forordning nr. 1049/2001, hvorefter den fortrolige behandling af forretningsmæssige interesser og følsomme dokumenter undtagelsesvis kan beskyttes i en periode på 30 år og eventuelt ud over denne periode om nødvendigt, kan påvirke den vurdering, der skal foretages i det foreliggende tilfælde.

Såfremt det i denne henseende antages, at de omtvistede oplysninger kan anses for at udgøre sagsøgerens forretningshemmeligheder, kræver spørgsmålet om, hvorvidt disse oplysninger objektivt set nyder beskyttelse, at der foretages en afvejning mellem sagsøgerens interesser i, at oplysningerne ikke udbredes, og den almene interesse, som fordrer, at Unionens institutioners handlinger foretages så åbent som muligt. En sådan interesseafvejning indebærer imidlertid, at der skal foretages en vanskelig vurdering, som bør overlades til den ret, der skal træffe afgørelse vedrørende sagens realitet.

(jf. præmis 70-72)