ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
18

Efter at have henvist til de gældende principper (den tidligere afgørelses punkt 19-24) undersøgte Femte Appelkammer for det første, om det anfægtede varemærke havde været genstand for reel brug (den tidligere afgørelses punkt 25-38). Det anførte indledningsvis, at den relevante periode var perioden fra den 14. oktober 2006 til den 13. oktober 2011. Dernæst anførte det, at den første konkrete brug af det anfægtede varemærke i Unionen skete under Gamescom-konferencen, der fandt sted i perioden mellem den 17. og den 21. august 2011 i Köln, og under hvilken der blev omdelt reklamemateriale (heriblandt brochurer og CD-rom’er), men at PlayStation Vita-konsollen først var blevet markedsført fra den 22. februar 2012, dvs. uden for den relevante periode, og dette navnlig på EU-markedet. Det var af den opfattelse, at en brug på fire måneder i løbet af den relevante periode (dvs. fra den 7.6. til den 13.10.2011) kunne udgøre brug med hensyn til varigheden, forudsat at alle andre betingelser er opfyldt. Endelig bemærkede det, at der imidlertid ikke forelå konkrete beviser, som godtgjorde, at der under Gamescom-konferencen var blevet omdelt reklamemateriale til deltagerne.
29

Hvad angår Kommissionens argument vedrørende muligheden for en analog anvendelse af artikel 25 i gennemførelsesforordning nr. 809/2014 bemærkes, at denne artikel regulerer muligheden for at give et »varsel«, inden der foretages en kontrol på stedet. Som Den Tjekkiske Republik har gjort gældende, betyder udtrykket »varsel«, at den støttemodtager, der gøres til genstand for kontrollen, underrettes herom på forhånd. Et varsel afgives således forud for det konkrete tidspunkt for kontrollen, således som det klart fremgår af denne bestemmelses ordlyd, hvorefter »[k]ontroller på stedet kan varsles«. Endvidere skal opsigelsesvarslet normalt over for støttemodtageren angive datoen for kontrollen og de elementer, der er genstand herfor, for at sikre sig den nævnte modtagers forudgående medvirken, når en sådan medvirken er nødvendigt for at sikre kontrollens effektivitet (jf. også præmis 37 og 38 nedenfor). Den blotte omstændighed, at en støttemodtager har været genstand for en første kontrol, oplyser imidlertid ikke i sig selv den pågældende om, at denne nødvendigvis vil blive genstand for yderligere kontroller, idet en enkelt kontrol efter omstændighederne kan være tilstrækkelig, lige så lidt som den oplyser om den præcise dato for efterfølgende kontroller eller de elementer, der skal efterprøves på det tidspunkt, hvor kontrollerne finder sted. Selv om det antages, at et varsel kan være »implicit«, kan en første kontrol derfor ikke automatisk sidestilles med et »implicit varsel«, der kan medføre, at fristerne i denne samme artikel 25 begynder at løbe.
86

Med henblik på at godtgøre eksistensen af den angivelige delegering af bemyndigelse til at underskrive har Kommissionen fremlagt et dokument, som indeholder en beskrivelse af den stilling, som bestrides af C. I dette dokument anføres bl.a., at kontorchefen for »Information security« i direktoratet Sikkerhed i Generaldirektoratet for Menneskelige Ressourcer og Sikkerhed repræsenterer Kommissionen over for repræsentanter fra medlemsstaterne og tredjelande samt offentlige og private organisationer for så vidt angår sikkerhedspolitik og andre områder, som falder ind under dette kontors ressortområde.
73

Det fremgår af sagens akter, at Rådet, som det har bekræftet i retsmødet som svar på et spørgsmål fra Retten, vedtog afgørelse 2017/2282, hvori det ud over de oplysninger, som det allerede rådede over ved den oprindelige opførelse af sagsøgerens navn på den omtvistede liste, tog hensyn til oplysningerne i det interne dokument af 23. oktober 2017 med referencen COREU CFSP/1492/17. For det første omtalte dette dokument af 23. oktober 2017, at der på dette tidspunkt ikke var offentliggjort en tidsplan for valget, og at den uafhængige nationale valgkommission den 11. oktober 2017 havde meddelt, at der var behov for i hvert fald 504 dage til at organisere valget. For det andet anførtes i samme dokument, at De Forenede Nationers mission i Den Demokratiske Republik Congo (MONUC) dels havde rapporteret om en forværring af sikkerhedssituationen i mange dele af Den Demokratiske Republik Congo, dels en øget regional ustabilitet efter afrejse af civile, der flygter fra konfliktområder. For det tredje nævnte dette dokument, at forsamlings-, menings- og ytringsfriheden fortsat var undertrykt, som det ses ved forbuddet mod demonstrationer mod, at der ikke var offentliggjort en tidsplan for valg, og blokaden i august 2017 af de sociale medier efter meddelelsen om generalstrejke.
62

Det fremgår imidlertid af sagsakterne, at Rådet, som dette bekræftede i retsmødet som svar på et spørgsmål fra Retten, vedtog den anfægtede afgørelse, idet det ud over de oplysninger, som det allerede rådede over ved den oprindelige opførelse af sagsøgerens navn på den omtvistede liste, tog hensyn til oplysningerne i det interne dokument af 23. oktober 2017 med referencen COREU CFSP/1492/17. For det første var det i dette dokument af 23. oktober 2017 nævnt, at der på denne dato ikke var blevet offentliggjort en tidsplan for valg, og at den uafhængige nationale valgkommission den 11. oktober 2017 meddelte, at det ville kræve mindst 504 dage at afholde et valg. For det andet var det i samme dokument anført, at De Forenede Nationers mission i Den Demokratiske Republik Congo (MONUC) havde rapporteret dels en forværring af sikkerhedssituationen i mange dele af Den Demokratiske Republik Congo, dels en forøgelse af den regionale ustabilitet efter at civile var flygtet fra konfliktområderne. For det tredje blev det i det nævnte dokument anført, at forsamlings-, menings- og ytringsfriheden fortsat var undertrykt, hvilket bevidnes af forbuddet mod, at der blev afholdt demonstrationer mod den manglende offentliggørelse af en tidsplan for valg, og at de sociale medier i august 2017 blev blokeret efter bekendtgørelsen af en generel strejke.
151

Hvad for det første angår hensynet til den berørtes berettigede forventning følger det af fast retspraksis, at retten til at påberåbe sig princippet om beskyttelse af den berettigede forventning forudsætter, at tre kumulative betingelser er opfyldt. For det første at administrationen over for den pågældende har fremsat præcise, ubetingede og samstemmende forsikringer, der hidrører fra en pålidelig kilde. For det andet at disse forsikringer er af en sådan art, at de er egnede til at skabe en berettiget forventning hos den, til hvem de er rettet. For det tredje at forsikringerne er i overensstemmelse med de gældende regler (jf. dom af 27.1.2016, Montagut Viladot mod Kommissionen, T-696/14 P, EU:T:2016:30, præmis 43 og den deri nævnte retspraksis).
79

Det skal i denne forbindelse bemærkes, at når en institution anvender en af undtagelserne i artikel 4 i forordning nr. 1049/2001, påhviler det denne at afveje den særlige interesse, som skal beskyttes ved et afslag på aktindsigt i det pågældende dokument, navnlig over for den almene interesse i, at dokumentet gøres offentligt tilgængeligt, i betragtning af de fordele, som er forbundet med en større åbenhed, således som anført i anden betragtning til forordning nr. 1049/2001, nemlig at give borgerne en bedre mulighed for at deltage i beslutningsprocessen og at sikre forvaltningen større legitimitet, effektivitet og ansvarlighed over for borgerne i et demokratisk system (jf. dom af 17.10.2013, Rådet mod Access Info Europe, C-280/11 P, EU:C:2013:671, præmis 32 og den deri nævnte retspraksis). En mere tungtvejende offentlig interesse kan således begrunde udbredelsen af et dokument, hvori der er begæret aktindsigt, til trods for at en af de i artikel 4, stk. 2, i forordning nr. 1049/2001 omhandlede undtagelser finder anvendelse.
56

Sagsøgeren har for det første gjort gældende, at ingen af de websteder, som undersøgeren har henvist til, tilhører varemærkeindehaveren. Der er tale om onlinesalgsplatforme, og visse af disse websteder er særlig kendt for at anvendes som markedsføringsredskab af falsknere. Det skal bemærkes, at den omstændighed, at der er tale om onlinesalgsplatforme, på ingen måde mindsker bevisværdien af de oplysninger, som undersøgeren har fremlagt for at påvise, at der findes former på EU-markedet, som ligner dem, der udgør det ansøgte varemærke. Selv hvis det antages, at visse af disse websteder kan bruges til at sælge forfalskede varer, beviser denne mulighed alene ikke, at de varer, som der henvises til på de websteder, som er nævnt af undersøgeren og anført af appelkammeret, udgør forfalskede varer. Retten har under alle omstændigheder ikke kompetence til at træffe afgørelse om den påståede krænkelse. [udelades]
69

Til slut og for så vidt som sagsøgeren har hævdet, at det ældre varemærke i den stiliserede form, der er gengivet i præmis 65 ovenfor, ser ud til at være blevet anvendt som dekoration og ikke som et varemærke, skal det bemærkes, at et varemærkes vigtigste funktion er at sikre oprindelsen af de varer eller tjenesteydelser, for hvilke det er blevet registreret (jf. præmis 31 ovenfor). Eftersom i det mindste ordmærket »brownies«, optræder i det stiliserede varemærke i den form, der er gengivet i præmis 65 ovenfor, har et vist særpræg, må det konstateres, at det ældre stiliserede varemærke principielt kan opfylde denne vigtige funktion. Den omstændighed, at et figurmærke på grund af dets særlige stilisering, samtidig med, at det har et vist særpræg, også kan tjene som dekoration af den vare, hvorpå det er påsat, er uden betydning for, om et sådant figurmærke kan opfylde et varemærkes væsentligste funktion. Dette gælder så meget desto mere inden for beklædningssektoren i bred forstand, hvor det ikke er usædvanligt, at et stiliseret varemærke anbringes på de pågældende varer. Selv om det stiliserede varemærke i den foreliggende sag derfor også kan anvendes som dekoration af de pågældende varer, opfylder det ikke desto mindre på grund af dets særpræg samtidig et varemærkes væsentligste funktion.
28

For det første har Den Portugisiske Republik anført, at det i henhold til portugisisk ret kræves, at tvangsinddrivelse af beløb, som skyldes i forbindelse med administrative forhold, gennemføres i form af proceduren for inddrivelse af skatter og afgifter. Med henblik herpå udsteder den offentlige kreditor et gældsbevis, der overgives til den kompetente skatte- og afgiftsmyndighed med henblik på at iværksatte inddrivelsen af skatter og afgifter, hvor fuldbyrdelsesgrundlaget udgøres af det pågældende gældsbevis, idet den offentlige kreditor som rekvirent kan intervenere i egenskab af part. Ifølge Den Portugisiske Republik anerkendes det imidlertid samstemmende i den portugisiske lovgivning og retspraksis fra de højere portugisiske retsinstanser, at proceduren for inddrivelse af skatter og afgifter er af retslig art og ledes af en dommer. Det er således udtrykkeligt fastsat i artikel 103, stk. 1, i den almindelige skatte- og afgiftslov, at »proceduren for inddrivelse af skatter og afgifter er af retslig art«. Supremo Tribunal Administrativo (øverste domstol i forvaltningsretlige sager, Portugal) fastslog ligeledes i dom af 8. august 2012, afsagt i sag 0803/12, at »proceduren for inddrivelse af skatter og afgifter fuldstændig [va]r af retslig art«. På samme måde fastslog Tribunal Constitucional (forfatningsdomstol, Portugal) i dom 80/2003, afsagt i sag 151/02, at »dens forfatning ikke kræv[ede], at alle retsakter, hvorved proceduren for inddrivelse af skatter og afgifter afvikles, nødvendigvis udstedes af dommeren, selv om proceduren for inddrivelse af skatter og afgifter i praksis på det skatte- og afgiftsretlige område og på nuværende tidspunkt i den almindelige skatte- og afgiftslov (artikel 103, stk. 1) […] [blev] kvalificeret som at være af »retslig art««. I den samme dom fastslog Tribunal Constitucional (forfatningsdomstol), at »det indledende processkrift i en sag om inddrivelse af skatter og afgifter blot svare[r] til fremlæggelsen i fordelingen af midlerne af det tilsvarende fuldbyrdelsesgrundlag […], og beskaffenheden heraf [e]r ikke forskellig fra det indledende processkrift i et civilt fuldbyrdelsessøgsmål anlagt af en kreditor«. Hertil kommer, at administrative og fiskale domstole har alle de karakteristika, der kendetegner et retsligt organ som omhandlet i artikel 267 TEUF: et retsgrundlag, permanent karakter, afgørelserne er bindende, kontradiktorisk sagsbehandling, anvendelse af retsregler, og uafhængighed. Til støtte for sit standpunkt har Den Portugisiske Republik ligeledes henvist til dom af 12. juni 2014, Ascendi Beiras Litoral e Alta, Auto Estradas das Beiras Litoral e Alta (C-377/13, EU:C:2014:1754), og af 17. september 2014, Cruz & Companhia (C-341/13, EU:C:2014:2230).
88

Hertil kommer, at tvister inden for personaleretsområdet, der vedrører artikel 270 TEUF og vedtægtens artikel 90 og 91, herunder tvister, der omhandler erstatning for den skade, som en tjenestemand eller en øvrig ansat har lidt, er underlagt særlige regler i forhold til de regler, der følger af de generelle principper om Unionens erstatningsansvar uden for kontrakt inden for rammerne af artikel 268 TEUF og artikel 340, stk. 2, TEUF. Det følger nemlig bl.a. af vedtægten, at en tjenestemand eller en ansat i Unionen i modsætning til enhver anden borger er bundet til den institution eller det organ, den pågældende tilhører, af en ansættelsesretlig forbindelse, som indebærer en ligevægt af specifikke gensidige rettigheder og pligter, som afspejles i institutionens omsorgspligt i forhold til den pågældende (jf. dom af 16.12.2010, Kommissionen mod Petrilli, T-143/09 P, EU:T:2010:531, præmis 46 og den deri nævnte retspraksis). Det følger heraf, at det er tilstrækkeligt, at det fastslås, at der foreligger en ulovlighed, for at den første af de tre betingelse for, at Unionen kan ifalde ansvar for de skader, som dets tjenestemænd eller ansatte har lidt som følge af en tilsidesættelse af de EU-retlige regler vedrørende tjenestemænd, kan anses for opfyldt (dom af 12.7.2011, Kommissionen mod Q, T-80/09 P, EU:T:2011:347, præmis 45).
51

I det fjerde led har sagsøgeren gjort gældende, at den anfægtede afgørelse ikke består testen om en rimeligt forudsigelig risiko. Risikoen for, at den pågældende revisions uforstyrrethed og uafhængighed skades, er nemlig kun formuleret på en rent hypotetisk måde i den nævnte afgørelse. Derimod er hverken behovet for at anvende den pågældende undtagelse eller behovet for at anvende undtagelsen i artikel 4, stk. 2, tredje led, i forordning nr. 1049/2001 på hele det begærede dokument blevet påvist heri. Følgelig kan en generel formodning for afslag på aktindsigt ikke påberåbes som begrundelse for den nævnte afgørelse. Henset til disse betragtninger er sagsøgeren af den opfattelse, at der i den foreliggende sag ikke var behov for at gøre gældende, at der er en mere tungtvejende offentlig interesse med henblik på at begrunde udbredelsen af det nævnte dokument. Sagsøgeren har imidlertid under alle omstændigheder og subsidiært gjort gældende, at afgørelsen er behæftet med et åbenbart urigtigt skøn. Sagsøgeren mener nemlig, at det er med urette, at det i afgørelsen vurderes, at hendes argumenter for at få aktindsigt i dokumentet »snarere er af privat karakter«. Kommissionen burde imidlertid have identificeret, hvilke betragtninger var private, og have undersøgt, hvorvidt påberåbelsen af de generelle principper om gennemsigtighed var tilstrækkelig til at tilsidesætte behovet for at beskytte dokumentet.
52

Følgelig adskiller situationerne for de to kategorier af omhandlede personer sig ved et væsentligt element set ud fra tjenestens interesse, nemlig at de modsvarer forskellige typer af funktioner, hvor ECB har ønsket, at visse deraf varetages af et fastere tilknyttet personale. Når et medlem af personalet, der er indplaceret i en dobbelt lønklasse i almindelighed har mulighed for en større progression inden for den lønklasse, han er omfattet af, end det er tilfældet for en person i en enkelt lønklasse, kan situationerne for personer, der befinder sig i henholdsvis den ene eller den anden kategori af lønklasse, ikke anses for at være sammenlignelige, henset til ATP-pilotprogrammets genstand og formål, således som de er identificerede i præmis 48 og 49. Når en institution søger at fastholde medlemmer af dets personale, som udfører bestemte typer af funktioner, tilstrækkeligt længe i deres ansættelse, er det i overensstemmelse med dette, at de pågældende personer ikke også gives lige så stærke incitamenter til at forlade institutionen tidligt, som medlemmer af personalet, der udøver typer af funktioner, for hvilke det samme formål ikke foreligger. Denne forebyggende foranstaltning kan bidrage til at opretholde eller endda forbedre kvaliteten af de ydelser, der leveres inden for rammerne af denne institutions udførelse af dens opgaver, og er følgelig i tjenestens interesse.
117

For det andet har sagsøgeren gjort gældende, at – forudsat at de to aktiviteter kan anses for ensartede – handelsmæssigt fiskeri og rekreativt fiskeri på uacceptabel vis behandles forskelligt, idet der i henhold til de anfægtede bestemmelser for den førstnævnte aktivitet gælder et midlertidigt forbud ledsaget af undtagelser for hver type handelsmæssigt fiskeri, mens de begrænsninger, der berører rekreativt havbarsfiskeri, gælder for alle former af denne anden aktivitet.
57

Desuden indeholder en sag vedrørende en EU-pilotprojektprocedure som følge af sin genstand nødvendigvis oplysninger, som er udvekslet mellem den berørte medlemsstat og Kommissionens tjenestegrene. Med hensyn til behandlingen af sagsøgerens genfremsatte begæring synes Kommissionen at have nøjedes med at konstatere, at der var blevet indledt EU-pilotprojektprocedurer vedrørende Irlands gennemførelse af rammeafgørelserne, og på grundlag heraf at have konkluderet, at en formodning for fortrolighed fandt anvendelse. Et sådant svar fra Kommissionen er imidlertid ikke tilstrækkeligt til at godtgøre, hverken at den først havde foretaget en konkret undersøgelse af sagsøgerens begæring om aktindsigt, eller at den faktisk havde identificeret de dokumenter, der var omfattet af begæringen.
78

Det skal dernæst bemærkes, at det fremgår af den retspraksis, som blev fastlagt under lignende faktiske omstændigheder som i den foreliggende sag – der kan karakteriseres ved varernes ens anvendelsesformål, deres mulige fælles brug og identiske distributionskanaler – at disse faktorer for varernes lighed er tilstrækkelige til, at det kan fastslås, at de omhandlede varer er af lignende art (jf. i denne retning dom af 10.9.2008, CAPIO, T-325/06, ikke trykt i Sml., EU:T:2008:338, præmis 87, af 15.12.2009, TRUBION, T-412/08, ikke trykt i Sml., EU:T:2009:507, præmis 32, og af 28.9.2016, LLR-G 5 mod EUIPO – Glycan Finance (SILICIUM ORGANIQUE G5 LLR-G5), T-539/15, ikke trykt i Sml., EU:T:2016:571, præmis 32). Endvidere kan den omstændighed, at de omhandlede varer anvendes forskelligt, ikke rejse tvivl om, at de er af lignende art (jf. i denne retning dom af 17.11.2005, Biofarma mod KHIM – Bausch & Lomb Pharmaceuticals (ALREX), T-154/03, EU:T:2005:401, præmis 50). Hvad navnlig angår det tilfælde, hvor de varer, som er omfattet af de omtvistede varemærker, er af samme art, for så vidt som der er tale om ernæringsmæssige kosttilskud og »helbredende salver«, der kan sidestilles med cremer til medicinske formål, har Retten fastslået, at der er tale om varer af samme art til trods for, at de indtages forskelligt, henset til, at cremer påsmøres skader og sår, hvorimod de ernæringsmæssige kosttilskud er bestemt til at skulle indtages (jf. i denne retning dom af 11.11.2009, CITRACAL, T-277/08, ikke trykt i Sml., EU:T:2009:433, præmis 43-45). I modsætning til, hvad sagsøgeren har gjort gældende i retsmødet, bevirker den omstændighed, at denne dom blev afsagt før dommen af 19. juni 2012, Chartered Institute of Patent Attorneys (C-307/10, EU:C:2012:361), ikke, at der kan rejses tvivl om relevansen af denne dom eller den efterfølgende retspraksis i forbindelse med efterprøvelsen i den foreliggende sag. I denne dom fastlagde Domstolen nemlig kravet om, at de varer eller tjenesteydelser, for hvilke der er ansøgt om beskyttelse, skal identificeres med tilstrækkelig klarhed og præcision, men den udtalte sig ikke om kriterierne for vurderingen af, om disse varer eller tjenesteydelser er af lignende art.
106

For det tredje er sagsøgerens argument om, at EFSA, for så vidt som den rapporterende medlemsstat antog ansøgningen om fornyelsen til realitetsbehandling, i overensstemmelse med artikel 8 i gennemførelsesforordning nr. 844/2012 ikke længere vil kunne anfægte spørgsmålet om, hvorvidt de af ansøgeren fremlagte oplysninger er fuldstændige, ugrundet. Den omstændighed, at dossieret formelt indeholder alle de i den nævnte forordnings artikel 7 omhandlede elementer, foregriber nemlig ikke i sig selv kvaliteten af disse elementer ud fra et videnskabeligt synspunkt, idet denne kvalitet kan nødvendiggøre en tilbundsgående undersøgelse og være genstand for divergerende opfattelser mellem den rapporterende medlemsstat og EFSA med hensyn til spørgsmålet om, hvorvidt de er tilstrækkelige til at imødekomme en ansøgning om fornyelse. Det skal i denne forbindelse bemærkes, at artikel 7 i gennemførelsesforordning nr. 844/2012 kun kræver fremlæggelse af de i denne artikels bestemmelser omhandlede dokumenter med henblik på at oprette et såkaldt »supplerende« dossier. Der er i overensstemmelse med den samme forordnings artikel 8 tale om en betingelse for ansøgningens antagelighed og derfor et formelt krav, som, hvis det imødekommes, udløser den i denne forordnings kapitel 2 omhandlede materielle vurdering af dossieret. Det skal fastslås, at den omstændighed, at det formelt erklæres, at ansøgningen kan antages som omhandlet i artikel 8 i gennemførelsesforordning nr. 844/2012, ikke udelukker, at medlemsstaten i overensstemmelse med den nævnte forordnings artikel 11, stk. 5, anmoder om yderligere oplysninger, eller at EFSA i overensstemmelse med den samme forordnings artikel 13, stk. 3, anmoder om yderligere oplysninger. Dette var i øvrigt tilfældet i den foreliggende sag, eftersom sagsøgeren ved meddelelse af 13. juli 2016 modtog en skrivelse fra EFSA med anmodning om yderligere oplysninger med hensyn til oxasulfuron. [Udelades]
212

Sagsøgeren har i denne anledning endvidere bestridt 362.-374. betragtning til den anfægtede afgørelse og har gjort gældende, at Kommissionen ikke kunne antage, at luftfartsselskaberne, såsom sagsøgeren, under alle omstændigheder ville have annonceret for deres egne luftfartsdestinationer, og at de omtvistede foranstaltninger dermed tjente til at bære omkostninger, som luftfartsselskaberne i modsat fald skulle have afholdt. Hvis det ikke var for de aftaler, der var indgået mellem sagsøgeren og Olbia og Cagliari-Elmas lufthavn, ville sagsøgeren nemlig ikke nødvendigvis som en førsteprioritet have afsat nogle af de bedste annoncepladser på sit websted til disse destinationer. Særligt har sagsøgeren gjort gældende, at lufthavnsoperatørerne drog fordel af reelle tjenesteydelser, som de fik materielt udbytte af, således som det bevidnes af, at de aftaler, som de indgik med luftfartsselskaberne, forud for indgåelsen heraf havde været genstand for markedsundersøgelser, og at lufthavnsoperatørerne også finansierede disse aftaler med egne midler. Endelig var den pris, som lufthavnsoperatørerne betalte luftfartsselskaberne, markedsprisen for den type markedsføringstjenester, og sagsøgeren har i denne forbindelse mindet om, at »[n]år en adfærd er objektivt berettiget af kommercielle grunde, indebærer den omstændighed, at den ligeledes opfylder et politisk formål, ikke, at den er statsstøtte [som omhandlet] i artikel [107 TEUF]« (dom af 29.2.1996, Belgien mod Kommissionen, C-56/93, EU:C:1996:64, præmis 79).