ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2.

Andet anbringende om tilsidesættelse af princippet om en rimelig frist, om at de påståede faktiske omstændigheder er forældede og om, at det disciplinære ansvar er forældet. Ifølge sagsøgeren skete de faktiske omstændigheder, som foreholdes ham, henholdsvis i september 2001 og juni 2003, dvs. 18 og 16 år inden datoen for den anfægtede afgørelse. Den disciplinære forfølgning blev indledt den 7. februar 2013, dvs. allerede henholdsvis 11 og 9 år efter datoen for de påståede faktiske omstændigheder. Sagsøgeren er af den opfattelse, at fristen mellem de påståede forhold og den anfægtede afgørelse er åbenbar urimelig. Sagsøgeren har tilføjet, at den omstændighed, at forholdene ligger langt tilbage i tiden, burde have fået ansættelsesmyndigheden til at overveje en lempelse af hans disciplinære ansvar eller endog at antage, at dette ansvar var forældet.
—

Kommissionens skrivelse af 2. marts 2020, hvormed Kommissionens vicegeneraldirektør for budget opfordrede sagsøger nr. 1 til at betale et beløb på 12 236 931,69 EUR til Kommissionen, annulleres
—

Annullation af afgørelsen af 24. juli 2019 om at omplacere sagsøgeren til hovedsædet, idet sagsøgeren kun anses for at være på mission fra den 1. september til den 31. december 2019.
—

Subsidiært, såfremt der ikke gives medhold i ovenstående påstande, afsiges dom om, at reel brug af det varemærke, hvorpå indsigelsen støttes, er bevist for »køkkenmaskiner«.
1.

Første anbringende om tilsidesættelse af Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 806/2014 (1), Rådets gennemførelsesforordning (EU) 2015/81 (2) og EUF-traktaten ved at forpligte sagsøgeren til at bidrage til Afviklingsfonden. — Sagsøgte har med urette undergivet sagsøgeren pligt til at indbetale bidrag, idet forordning nr. 806/2014 og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/59/EU (3) ikke foreskriver en bidragspligt for institutter, som er under afvikling. Artikel 114 TEUF indeholder et forbud mod at opkræve bidrag fra institutter såsom sagsøgeren. — Lovgiver kunne ikke med rette basere bidragspligten på artikel 114 TEUF, da den ikke har relevans for det indre marked. EU-harmoniserede bidragsregler letter hverken udøvelsen af de grundlæggende friheder eller afhjælper væsentlige konkurrenceforvridninger for så vidt angår institutter, der har trukket sig tilbage fra markedet. — Sagsøgte har med urette undergivet sagsøgeren pligt til at indbetale bidrag, da instituttet ikke er risikoeksponeret, en afvikling af instituttet er udelukket efter forordning nr. 806/2014, og instituttet ikke har nogen betydning for stabiliteten i det finansielle system. — Sagsøgeren har ikke indledt nye forretninger siden begyndelsen af 2012 og er som følge af en afgørelse om støtte fra Kommissionen under afvikling. Den største del af de passiver, som sagsøgeren har tilbage, forvalter instituttet på vegne af en anden retlig enhed. — Kommissionens delegerede forordning (EU) 2015/63 (4) er som væsentlig bestemmelse for beregningen af bidraget i strid med såvel artikel 114 TEUF som artikel 103, stk. 7, i direktiv 2014/59/EU.
3.

Tredje anbringende om, at Kommissionen begik en retlig fejl, da den støttede sig til Standard Rules of Procedure for Committees, som ikke finder anvendelse i henhold til artikel 277 TEUF.
—

Sagsøgte tilpligtes at betale en erstatning for sagsøgerens økonomiske tab på 2 322 EUR, som er forvoldt ved fastfrysningen af lønnen på AD6/3 for en periode på 12 måneder siden august 2019.
—

Den anfægtede afgørelse annulleres, for så vidt som den annullerede ugyldighedsafdelingens afgørelse, imødekom begæringen om i ændret form at opretholde EF-design nr. 21 00-0001 og anordnede indførelsen af designet i ændret form i registreret og dets offentliggørelse i Registreringstidende for EF-design, idet ugyldighedsafdelingens afgørelse af 15. oktober 2018 i sag ICD 10 654 herved stadfæstes.
Sag anlagt den 15. maj 2020 — Antonio Del Valle Ruiz m.fl. mod SRB

(Sag T-302/20)

(2020/C 247/41)

Processprog: spansk

Parter

Sagsøgere: Antonio Del Valle Ruiz (Ciudad de México, Mexico) og 36 andre sagsøgere (ved advokaterne P. Rubio Escobar, R. Ruíz de la Torre Esporrín og B. Fernández García)

Sagsøgt: Den Fælles Afviklingsinstans (SRB)

Sagsøgernes påstande

— Afgørelse (SRB/EES/2020/52) fra Den Fælles Afviklingsinstans af 17. marts 2020 om, hvorvidt aktionærerne og kreditorerne skal bevilliges kompensation som følge af de afviklingsforanstaltninger, der er truffet vedrørende Banco Popular Español SA, annulleres.

— Den Fælles Afviklingsinstans og de intervenienter, som er indtrådt helt eller delvist til støtte for denne, tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Til støtte for søgsmålet har sagsøgerne anført seks anbringender.

Første anbringende: Tilsidesættelse af artikel 15, stk. 1, litra g), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 806/2014 af 15. juli 2014 om ensartede regler og en ensartet procedure for afvikling af kreditinstitutter og visse investeringsselskaber inden for rammerne af en fælles afviklingsmekanisme og en fælles afviklingsfond og om ændring af forordning (EU) nr. 1093/2010 (herefter »forordning nr. 806/2014«). Sagsøgerne har herved gjort gældende, at de tidligere aktionærer i Banco Popular ikke burde have lidt større tab inden for rammerne af afviklingen end det tab, de ville have lidt i tilfælde af en almindelig insolvensprocedure.

Andet anbringende: Tilsidesættelse af artikel 20, stk. 16, i forordning nr. 806/2014. Sagsøgerne har herved gjort gældende, at der i den anfægtede afgørelse ikke blev taget stilling til, om Banco Populars aktionærer ville have fået en gunstigere behandling som led i en almindelig insolvensprocedure end som led i afviklingen, eftersom insolvensproceduren blev sidestillet med en likvidation. Desuden blev værdiansættelsen ikke foretaget af en uafhængig person.

Tredje anbringende: Tilsidesættelse af artikel 41, stk. 2, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«), for så vidt som de tidligere aktionærer i Banco Populars ret til at blive hørt, før der blev truffet en for dem ugunstig individuel foranstaltning er blevet tilsidesat.

Fjerde anbringende: Tilsidesættelse af chartrets artikel 47. Sagsøgerne har herved gjort gældende, at de tidligere aktionærer i Banco Populars ret til en effektiv domstolsbeskyttelse er blevet tilsidesat, og der er således gjort indgreb i deres ret til et forsvar.

Femte anbringende: Tilsidesættelse af chartrets artikel 17 og af artikel 1 i protokol nr. 1 til den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder, for så vidt som aktionærerne er blevet berøvet deres ejendomsret og ikke har modtaget en rimelig erstatning for tabet.

Sjette anbringende: Tilsidesættelse af chartrets artikel 52. Sagsøgerne har herved gjort gældende, at SRB har berøvet aktionærerne deres ejendomsret uden at overholde de ved lov fastsatte begrænsninger.
2.

Andet anbringende om, at Kommissionen med urette har fastslået, at Den Europæiske Investeringsfonds (EIF) almindelige gebyrstruktur svarer til gebyrstrukturen for en sammenlignelig fondsforvalter
—

Den sagsøgte og den anden part i sagen for appelkammeret, såfremt sidstnævnte intervenerer i retssagen, tilpligtes at betale omkostningerne forbundet med sagens behandling for Retten og for appelkammeret.
—

Artikel 1 i Kommissionens gennemførelsesafgørelse (EU) CCI 2014CZ06RDNP 001 af 30. marts 2020 om udsættelse af de mellemliggende betalinger for Den Tjekkiske Republiks program for udvikling af landdistrikterne 2014-2020 og for udgifter i perioden fra den 16. oktober til den 31. december 2018 (offentliggjort under nummer C(2020) 1857 final), annulleres.
—

Alvorlig processuel og retlig fejl, idet det først var efter det østrigske varemærkes annullation, at EUIPO anmodede sagsøgeren om at indgive sine synspunkter i denne forbindelse, og EUIPO har stadig ikke givet udtryk for sin holdning til de argumenter, som sagsøgeren har fremført i begæringen om overgang.
—

EUIPO tilpligtes at betale sagsomkostningerne såfremt den anden part i sagen for appelkammeret intervenerer, tilpligtes EUIPO og intervenienten solidarisk at betale de af sagsøgeren afholdte omkostninger.
—

Det fastslås, at stævningen og de bilagte dokumenter kan antages til realitetsbehandling og at søgsmålet til prøvelse af den anfægtede afgørelse er anlagt inden for fristerne og i henhold til formforskrifterne, idet der efter at have været foretaget passende processuelle skridt afsiges dom i overensstemmelse med sagsøgerens påstande, hvorved EU-varemærke nr. 17 890 405 tillades registreret.
2.

Andet anbringende: Kommissionen har ikke foretaget en tilstrækkelig undersøgelse af de faktiske omstændigheder og skulle ved en sagligt korrekt undersøgelse have indledt en fase II undersøgelse — Analysen af RWE’s øgede markedsstyrke blev alene foretaget på grundlag af strømmængde og kapacitet uden den nødvendige, selvstændige og dybdegående undersøgelse af yderligere indikatorer såsom bortfald af den direkte konkurrent E.ON, den Indikator Residual Supply Index (RSI), som udtrykker, hvor nødvendig en udbyder er for at dække efterspørgslen, eller markedets koncentrationsgrad. — Kommissionen forkortede under en fejlagtig forståelse af energiforsyningstjenestens langfristede investeringscyklusser den historiske, men også den fremtidige periode for bedømmelse af fusionens virkninger. — Markedsstyrken er urigtigt fastlagt, da de omfattende sammenfletninger mellem RWE og E.ON på energimarkedet ikke tages i betragtning, men i stedet er kapaciteter fra Reverse-Carve-out fra sag M.8870 modregnet. — Undersøgelsen er samlet set ulovligt begrænset til den nuværende situationen og ser bort fra virkningerne i de næste år (f.eks. den øgede produktion af grøn elektricitet og udfasningen af kul), således at Kommissionen på ingen måde var i stand til at erkende, om der var risiko for en varig skade for konkurrencen.
2.

Andet anbringende: tilsidesættelse af Rådets forordning (EF) nr. 139/2004 (1) I forbindelse med det andet anbringende gøres det gældende, at Kommissionen med den kunstige opdeling af sagsøgerens fusionsprojekt har tilsidesat EU-traktaterne og bestemmelserne i EF-fusionsforordningen. Kommissionen har navnlig tilsidesat fusionsretlige procedurebestemmelser og derved ikke eller ikke korrekt taget hensyn til omstændigheder af relevans for afgørelsen. Dette omfatter navnlig en ukorrekt opfattelse af den retlige, økonomiske og faktiske sammenhæng i det samlede fusionsprojekt, den urigtige kvalificering af transaktionen som Asset Swap, den manglende hensyntagen til den konkurrencemæssige virkning af modydelsen for RWE AG’s erhvervelse af 16,67 % af kapitalandelene i E.ON SE samt den urigtige bedømmelse af konkurrenceretlige virkninger af transaktionen. Kommissionen har navnlig undladt at foretage en forskriftsmæssig afgrænsning af markedet. Desuden har Kommissionen lagt en urigtig skønsbeføjelse til grund med hensyn til transaktionens virkninger og foretaget en urigtig bedømmelse af det incitament, der ved transaktionen er opstået for RWE til bevidst at tilbageholde produktionskapacitet. Kommissionen er for så vidt kommet til det urigtige resultat, at fusionen for det første kan prøves adskilt og for det andet ikke har negative virkninger for konkurrencen på fællesskabsplan.
C 247/39

Sag anlagt den 27. maj 2020 — Stadtwerke Frankfurt am Main mod Kommissionen

(Sag T-322/20)

(2020/C 247/54)

Processprog: tysk

Parter

Sagsøger: Stadtwerke Frankfurt am Main Holding GmbH (Frankfurt am Main, Tyskland) (ved advokat C. Schalast)

Sagsøgt: Europa-Kommissionen

Sagsøgerens påstande

— Kommissionens afgørelse af 26. februar 2019, sag M.8871 annulleres.

— Sagen forenes i henhold til artikel 68(5) i Rettens procesreglement med sager vedrørende den samme afgørelse M.8871 som følge af den indholdsmæssige sammenhæng med henblik på den afgørelse, hvorved sagens behandling afsluttes.

— Europa-Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Søgsmålet er støttet på to anbringender, der i det væsentlige er identiske med eller minder om de anbringender, der er gjort gældende i sag T-320/20, Mainova mod Kommissionen.
1.

Med det første anbringende gøres det gældende, at der foreligger en tilsidesættelse af begrundelsespligten, idet bedømmelsesrapporten indeholder kommentarer, der er mindre gunstige end kommentarerne i de tidligere rapporter uden nogen begrundelse herfor, hvilket således udgør en åbenbar faktisk fejl med den yderligere følge, at sagsøgeren blev frataget muligheden for at udøve sin ret til forsvar.
C 262/28

Sag anlagt den 29. april 2020 — Moviescreens Rental mod EUIPO — the airscreen company (AIRSCREEN)

(Sag T-250/20)

(2020/C 262/38)

Stævningen er affattet på tysk

Parter

Sagsøger: Moviescreens Rental GmbH (Damme, Tyskland) (ved advokaterne D. Schulz og P. Stelzig)

Sagsøgt: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO)

Den anden part i sagen for appelkammeret: the airscreen company GmbH & Co. KG (Münster, Tyskland)

Oplysninger vedrørende sagen for EUIPO

Indehaver af det omtvistede varemærke: the airscreen company GmbH & Co. KG

Det omtvistede varemærke: EU-figurmærket AIRSCREEN — EU-varemærke nr. 3 244 662

Sagen for EUIPO: Ugyldighedssag

Den anfægtede afgørelse: Afgørelse truffet den 12. februar 2020 af Fjerde Appelkammer ved EUIPO (sag R 2527/2018-4)

Påstande

— Den anfægtede afgørelse omgøres, for så vidt som appelkammeret herved stadfæstede annullationsafdelingens afgørelse, hvorved denne afviste ugyldighedsbegæringen vedrørende det anfægtede varemærke for de i nærværende sag omtvistede varer i Klasse 9: oppustelige filmskærme; storskærme; sølvskærme Klasse 17: pvc-rammer, der kan fyldes med luft; bøjelige pvc-plader Klasse 19: transportable bygninger, ikke af metal; rammer til store skærme, ikke af metal.

— EUIPO tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Anbringender

— Tilsidesættelse af artikel 59, stk. 1, litra a), og artikel 59, stk. 3), sammenholdt med artikel 7, stk. 1, litra c), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2017/1001.
—

EUIPO tilpligtes at betale de af sagsøgeren afholdte omkostninger for så vidt angår sagens behandling for Retten, for appelkammeret og for indsigelsesafdelingen.
1.

Første anbringende om tilsidesættelse af artikel 266 TEUF, for så vidt som den anfægtede afgørelse ikke overholder domskonklusionen i Personalerettens dom af 15. april 2015 (F-96/13, EU:F:2015:29) og i Rettens dom af 13. december 2018 (T-689/16, ikke trykt i Sml., EU:T:2018:925) for så vidt angår begrundelserne heri, som udgør det nødvendige grundlag herfor, for så vidt som de er uundværlige med henblik på at afgøre det nøjagtige indhold af retskraften.
C 262/34

Sag anlagt den 15. juni 2020 — Poupart mod Kommissionen

(Sag T-376/20)

(2020/C 262/46)

Processprog: fransk

Parter

Sagsøger: Nicole Poupart (Bruxelles, Belgien) (ved advokaterne S. Orlandi og T. Martin)

Sagsøgt: Europa-Kommissionen

Sagsøgerens påstande

— Annullation af afgørelsen af 1. oktober 2019 om at anvende de vedtægtsbestemmelser, der har været gældende siden den 1. maj 2004, på beregningen af hendes alderspension.

— Europa-Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Sagsøgeren har til støtte for søgsmålet gjort et enkelt anbringende gældende om tilsidesættelse af artikel 21 og artikel 22 i bilag XIII til vedtægten for tjenestemænd i Den Europæiske Union.
—

EUIPO og den anden part tilpligtes at bære deres egne omkostninger og betale de af sagsøgeren afholdte omkostninger i forbindelse med alle stadier af fortabelses- og klagesagen, herunder omkostningerne i forbindelse med sagen for EUIPO og for Retten.
2.

Andet anbringende om, at den anfægtede afgørelse er åbenbart ulovlig, for så vidt som den bekræfter konklusionerne fra panelet, som satte sin egen bedømmelse i stedet for ansættelsesmyndighedens.
—

Den anfægtede afgørelse annulleres, for så vidt som den — idet El Corte Inglés, S.A.’s klage herved afvises — stadfæster annullationsafdelingens afgørelse om delvist at imødekomme ugyldighedsbegæring nr. 18 381 C og opretholder den delvise annullation af EU-varemærke nr. 2 957 132, LLOYD’S (figurativt), for »varer fremstillet af disse materialer (læder og læderimitationer) og ikke indeholdt i andre klasser, dog skind til fodtøj« i klasse 18.
5.

Femte anbringende om, at Kommissionen med vedtagelsen af den anfægtede forordning tilsidesatte artikel 37, stk. 4, i forordning nr. 1272/2008, dens pligt til god forvaltning, og sagsøgernes ret til at blive hørt. Sagsøgerne er navnlig blevet nægtet en passende mulighed for på hensigtsmæssig vis at fremkomme med kommentarer til selve udtalelsen fra Udvalget for Risikovurdering, som afveg betydeligt fra det oprindelige klassificeringsforslag både med hensyn til det anvendte videnskabelige rationale og med hensyn til den endelige konklusion om klassificeringen af TiO2. Hvis sagsøgerne derimod havde fået en tilstrækkelig og formel mulighed for at kommentere på Udvalget for Risikovurderings udtalelse under vedtagelsen af denne, ville sådanne kommentarer sandsynligvis have ført til et andet udfald af beslutningsprocessen.
C 255/33

Sag anlagt den 13. juni 2020 — EFFAS mod EUIPO — CFA Institute

(CEFA Certified European Financial Analyst)

(Sag T-369/20)

(2020/C 255/43)

Stævningen er affattet på engelsk

Parter

Sagsøger: European Federation of Financial Analysts'Societies (EFFAS) (Frankfurt am Main, Tyskland) (ved advokaterne S. Merico og G. Macías Bonilla)

Sagsøgt: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO)

Den anden part i sagen for appelkammeret: CFA Institute (Charlottesville, Virginia, De Forenede Stater)

Oplysninger vedrørende sagen for EUIPO

Ansøger af det omtvistede varemærke: European Federation of Financial Analysts'Societies

Det omtvistede varemærke: Ansøgning om EU-ordmærket CEFA Certified European Financial Analyst — registreringsansøgning nr. 14 902 341

Sagen for EUIPO: Indsigelsessag

Den anfægtede afgørelse: Afgørelse truffet den 31. marts 2020 af Femte Appelkammer ved EUIPO (sag R 1082/2019-5)

Påstande

— Den anfægtede afgørelse annulleres.

— EUIPO tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Anbringende
—

Rådets gennemførelsesafgørelse (FUSP) 2020/212 af 17. februar 2020 om gennemførelse af afgørelse 2013/255/FUSP om restriktive foranstaltninger over for Syrien (1) annulleres for så vidt angår sagsøgeren.
—

Den anden part i sagen for appelkammeret tilpligtes at betale sagsomkostningerne, herunder omkostningerne afholdt af sagsøgeren, såfremt den anden part i sagen for appelkammeret intervenerer i sagen for Retten.
1.

Første anbringende om, at Europa-Kommissionen har tilsidesat det retlige krav om, at støtte, der godkendes i henhold til artikel 107, stk. 2, litra b), TEUF skal have til formål at råde bod på skader, der er forårsaget af usædvanlige begivenheder, og ikke kun på skader, der er påført et af ofrene for sådanne omstændigheder.
2.

Andet anbringende Med det andet anbringende har sagsøgeren gjort gældende, at artikel 18, sammenholdt med artikel 20 i bilag VIII til vedtægten for tjenestemænd i Den Europæiske Union, er diskriminerende og derfor ugyldig, fordi et års ægteskab hvad angår en tjenestemand i aktiv tjeneste er tilstrækkeligt til at anses for et stabilt partnerskab, som efter tjenestemandens død giver hans eller hendes ægtefælle ret til efterladtepension, mens ægtefæller til tjenestemænd, som først gifter sig med disse tjenestemænd efter deres pensionering, skal være gift med disse i fem år for at få tildelt efterladtepension.
—

Den anfægtede afgørelse tilsidesætter bestemmelserne om bevis for den ældre rettighed (italiensk varemærke, hvis registreringsansøgning bærer nr. MO1997C000283, og som er registreret under nr. 0001247661), særligt i punkt 22, hvor appelkammeret antager, at dette bevis er ført, og i punkt 15-21, hvori er anført de væsentligste betragtninger, der har tilladt det at nå til denne konklusion
—

Afgørelse truffet af Den Fælles Afviklingsinstans den 15. april 2020 om fastsættelse af ex ante-bidrag til Den Fælles Afviklingsfond for 2020 (SRB/ES/2020/24), herunder bilagene hertil, annulleres, for så vidt som den anfægtede afgørelse, herunder bilag I og II hertil, vedrører sagsøgerens bidrag.
1.

Første anbringende om en tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet ved udvælgelsen af sagsøgernes produkter med henblik på at anvende den ved den anfægtede forordning anvendte tillægstold med henvisning til, at de pågældende foranstaltninger: (a) ikke er egnet til at nå de mål, der forfølges; (b) går videre, end hvad der er nødvendigt for at nå målene, og (c) har skadelige virkninger for ansøgere.
—

Subsidiært ændres den anfægtede afgørelse således, at det fastslås, at EU-varemærkeansøgningen ikke strider mod artikel 7, stk. 1, litra b) eller c), eller begge disse bestemmelser.
2.

Andet anbringende om, at sagsøgeren er umiddelbart berørt af Europa-Kommissionens passivitet, eftersom: (i) det er ufornødent at vedtage mellemliggende retsakter for at hindre et medlem af kommissærkollegiet, navnlig dets formand, i at møde og drøfte FFR 20121-2027 med den tjekkiske premierminister, og (ii) sagsøgerens retsstiling er påvirket, eftersom han er valgt som repræsentant i senatet i Den Tjekkiske Republiks parlament, og som medlem af et særligt udvalg i senatet, der er nedsat til at undersøge den tjekkiske premierministers interessekonflikt, over for hvilket Kommissionen forsætligt tilbageholdt dokumenter for at hindre dets undersøgelse, har han til opgave at foretage denne undersøgelse.
5.

Femte anbringende: Artikel 7, stk. 4, andet punktum, i Kommissionens delegerede forordning (EU) 2015/63 (3) strider mod trinhøjere retsregler. I forbindelse med det femte anbringende har sagsøgeren gjort gældende, at artikel 7, stk. 4, andet punktum, i delegeret forordning (EU) 2015/63 strider mod artikel 113, stk. 7, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 575/2013 (4) og artikel 103, stk. 7, litra h), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/59/EU (5), samt mod princippet om en beregning af bidraget, der tager passende hensyn til risikoen, for så vidt som denne lovgivning tillader en objektivt uhensigtsmæssig og uforholdsmæssig differentiering mellem medlemmerne af en institutsikringsordning samt en relativering af IPS-indikatoren ved den dobbelte hensyntagen til risikoindikatoren »handelsaktiviteter, ikke-balanceførte eksponeringer, derivater, kompleksitet og mulighed for afvikling« til ulempe for de bidragspligtige institutter. Endvidere tilsidesætter disse regler bestemthedskravet og princippet om en fuldstændig hensyntagen til de faktiske omstændigheder, og de er, sammenholdt med andre regler i den delegerede forordning, til hinder for en effektiv retsbeskyttelse.
5.

Femte anbringende: Anvendelse af IPS (Institutional Protection Scheme)-indikatoren i Kommissionens delegerede forordning (EU) 2015/63 (1) strider mod trinhøjere retsregler — Kommissionen rådede i forbindelse med vedtagelsen af delegeret forordning (EU) 2015/63 som delegeret retsakt som omhandlet i artikel 290 TEUF ikke over en skønsbeføjelse, der bevirker en begrænset domstolsprøvelse. Det samme gælder for så vidt angår sagsøgtes anvendelse af delegeret forordning (EU) 2015/63. — Ved anvendelsen af IPS-indikatoren er betydningen af sagsøgerens medlemskab af en institutsikringsordning bekendt som et vigtigt kriterium ved fastsættelsen af bidraget, navnlig udgør inddelingen i tre klasser og sagsøgerens indplacering i klassen med den højeste risikoprofil en retlig fejl. — I henhold til artikel 6, stk. 5, andet punktum, i delegeret forordning (EU) 2015/63 skulle sagsøgte ved bidragsfastsættelsen have taget hensyn til sandsynligheden for, at der indledes afvikling af det pågældende institut, og den deraf følgende sandsynlighed for, at der gøres brug af afviklingsfinansieringsordningen, hvis instituttet afvikles. — Sagsøgte har ved inddelingen i klasser og tildelingen af justeringsfaktoren for IPS-indikatoren endvidere tilsidesat proportionalitetsprincippet.