Forslag til afgørelse fra generaladvokat Darmon fremsat den 6. november 1990. - KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER MOD KONGERIGET NEDERLANDENE. - TRAKTATBRUD - FRIGIVELSE AF ET PARTI MANIOK UDFOERT FRA THAILAND UDEN EKSPORTCERTIFIKAT TIL FRI OMSAETNING INDEN FOR FAELLESSKABET MOD ERLAEGGELSE AF NEDSAT AFGIFT - UNDLADELSE AF AT BETRAGTE DET IKKE-OPKRAEVEDE BELOEB SOM FAELLESSKABETS EGNE INDTAEGTER OG AT STILLE DET TIL RAADIGHED FOR KOMMISSIONEN. SAG C-96/89.



Samling af Afgørelser 1991 side I-02461



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hr. praesident,

De herrer dommere,

1.Under den foreliggende traktatbrudssag har Kommissionen nedlagt paastand om, at det fastslaas, at Kongeriget Nederlandene har tilsidesat sine forpligtelser ved at have godkendt, at et parti maniok, som var eksporteret fra Thailand uden eksportlicens, kunne bringes i fri omsaetning mod betaling af en nedsat importafgift paa 6% af vaerdien som fastsat i samarbejdsaftalen mellem EOEF og Kongeriget Thailand (herefter benaevnt "samarbejdsaftalen") (1), og ved at have afslaaet dels at fastslaa, at det til den fulde landbrugsimportafgift svarende beloeb udgjorde en egen indtaegt for Faellesskaberne, dels at udbetale dette beloeb som en egen indtaegt.

2.Ligesom det var tilfaeldet i Krohn-dommen (2), skal Domstolen herved paa ny tage stilling til de retsforskrifter, Kommissionen har fastsat i forordning (EOEF) nr. 2029/82 af 22. juli 1982 (3) og forordning (EOEF) nr. 3383/82 af 16. december 1982 (4) til gennemfoerelse af ordningen om kontingentering af udfoerslen af thailandsk maniok til EF. Dommen i Krohn-sagen viser, hvad den foreliggende sag drejer sig om:

"I henhold til artikel 1 i aftalen mellem EOEF og Thailand kan maniok inden for aftalens loebetid (januar 1982-december 1986) importeres til EOEF til praeferencesatsen 6% ad valorem, men kun inden for de ved aftalen fastsatte kontingenter. For at sikre at kontingenterne ikke overskrides, er der ved aftalens artikel 5 indfoert en dobbeltkontrolordning, hvorefter det paa den ene side paahviler de thailandske myndigheder kun at udstede eksportcertifikater inden for rammerne af de fastsatte kontingenter, og - paa den anden side - myndighederne i EF-landene kun maa udstede en importlicens, der giver ret til import efter praeferencetoldsatsen, mod fremlaeggelse af et eksportcertifikat" (5).

"Det bemaerkes, at i tiden foer juli 1982, da aftalen mellem EOEF og Thailand blev indgaaet, og den foernaevnte forordning nr. 2029/82 blev vedtaget, skete indfoerslerne af maniok fra Thailand uden nogen anvendelse af eksportcertifikater, men alene paa grundlag af importlicenser udstedt af myndighederne i medlemsstaterne i henhold til bestemmelserne i Kommissionens forordning nr. 3183/80 af 3. december 1980 om faelles gennemfoerselsbestemmelser for import- og eksportlicenser samt forudfastsaettelsesattester for landbrugsvarer (EFT L 338, s. 1)" (6).

"Selv om de importlicenser, der var udstedt i foerste halvdel af 1982, foer aftalen mellem EOEF og Thailand traadte i kraft, ikke var blevet registreret centralt for hele Faellesskabet, paahvilede det dog de thailandske myndigheder at sikre, at det kontingent, der i henhold til aftalen mellem EOEF og Thailand var fastsat for hele 1982, blev overholdt. Faktisk havde de thailandske myndigheder allerede fra 1. januar 1982 systematisk udstedt eksportcertifikater for ethvert parti maniok, der blev afskibet fra thailandske havne til Faellesskabet, samt beregnet de paagaeldende maengder. Det paahvilede de thailandske myndigheder at indstille udstedelsen af certifikaterne, naar det for 1982 fastsatte kontingent blev naaet" (7).

"Det skal herved bemaerkes, at paa det tidspunkt, da aftalen mellem EOEF og Thailand traadte i kraft, var adskillige af de tidligere udstedte importlicenser stadig gyldige, og de importoerer, der var i besiddelse af saadanne licenser, kunne foelgelig gennemfoere indfoerslerne paa dette grundlag, efter at aftalen var traadt i kraft, uden at de skulle fremlaegge de eksportcertifikater, der var udstedt af de thailandske myndigheder. Nogle erhvervsdrivende kunne derfor blive fristet til at beholde disse eksportcertifikater og paa ny bruge de certifikater, hvis gyldighedsperiode endnu ikke var udloebet, i forbindelse med ansoegninger om nye importlicenser efter ordningen i henhold til forordning nr. 2029/82. Der var foelgelig fare for, at samme eksportcertifikat kunne blive anvendt til indfoersel i EOEF af dobbelt saa meget maniok, som det der fremgik af certifikatet" (8).

3. For at bekaempe saadanne transaktioner udstedte Kommissionen forordning (EOEF) nr. 499/83 af 2. marts 1983 (9), som indebar den aendring af forordningerne nr. 2029/82 og nr. 3383/82, at samtlige importlicenser med virkning fra den 21. marts 1983 fremover skulle angive dels navnet paa det skib, som er anfoert i den thailandske eksportlicens, og som transporterer den omhandlede maniok, dels nummeret og udstedelsesdatoen for den thailandske licens. Ifoelge samme forordning "[kan] licensen ... kun antages som stoette for angivelsen til fri omsaetning, saafremt foelgende fremgaar, specielt af en kopi af konnossementet, der forelaegges af importoeren:

- de produkter, hvis overgang til fri omsaetning oenskes, er blevet transporteret til Faellesskabet paa det fartoej, der er naevnt i importlicensen

- datoen, paa hvilken produkterne blev lastet paa det paagaeldende fartoej, ligger forud for det thailandske eksportcertifikats dato".

For fuldstaendighedens skyld skal jeg endvidere naevne, at Domstolen i Krohn-dommen fastslog, at Kommissionen foer ikrafttraedelsen af forordning nr. 499/83 havde befoejelse til

"med klar hjemmel i artikel 7 i forordning nr. 2029/82 i tilfaelde, der gav anledning til mistanke, [at] kontrollere, at det parti maniok, for hvilket der forelaa ansoegning om importlicens, var det samme som det, det fremlagte eksportcertifikat var blevet udstedt for".

Domstolen bemaerkede i denne forbindelse,

"at i den eksportcertifikatformular, der findes som bilag til forordningen, skal navnet paa det skib, der benyttes til transporten af den i certifikatet naevnte maniok, anfoeres, og at Kommissionen ved hjaelp af denne oplysning bliver i stand til at foretage den omhandlede kontrol" (10).

4. Kommissionen kan saaledes paalaegge nationale myndigheder at afslaa ansoegninger om importlicens, selv om der er fremlagt eksportlicens, naar Kommissionen naerer begrundet mistanke om, at eksportlicenserne er udstedt for partier, som allerede er indfoert.

5. De omstaendigheder, der ligger til grund for den foreliggende traktatbrudssag, er foelgende. Den 31. januar 1983 sendte Kommissionen samtlige de kompetente myndigheder i medlemsstaterne et telex, hvoraf fremgik, at skibet Equinox ifoelge oplysninger fra de thailandske myndigheder havde forladt Thailand omkring midten af januar med kurs mod Faellesskabet med en ladning maniok, for hvilken der ikke var udstedt nogen eksportlicens. Det var anfoert i telexet, at det paagaeldende parti maniok ikke maatte bringes i fri omsaetning, selv om der var udstedt importlicenser herfor, da licenserne ikke kunne vaere udstedt mod fremlaeggelse af thailandske eksportlicenser. I et senere telex af 6. maj 1983, som kun blev sendt til de nederlandske myndigheder, meddelte Kommissionen, at Equinox ifoelge de indhentede oplysninger havde udladet 50 000 tons maniok for selskabet Krohn' s regning uden eksportlicenser. Dette telex blev ikke besvaret.

6. Derimod besvarede de nederlandske myndigheder Kommissionens rykkerskrivelse af 6. juni 1983, idet de oplyste, at 62 523 tons maniok var blevet godkendt til at kunne bringes i den fri omsaetning paa grundlag af fremlagte importlicenser, der var udstedt i Forbundsrepublikken Tyskland foer den 21. marts 1983 af Bundesanstalt fuer landwirtschaftliche Marktordnung (herefter benaevnt "BALM"). Navnet paa det skib, som havde foretaget transporten, var ikke naevnt i importlicenserne.

7. Ved ivaerksaettelse af en raekke undersoegelser blev Kommissionen klar over, at de omhandlede importlicenser var blevet udstedt af BALM mod fremlaeggelse af eksportlicenser, hvori var anfoert navnene paa andre skibe end Equinox. Efter at have udbedt sig en forklaring af de nederlandske myndigheder om disse forhold, hvilket skete ved skrivelser af 2. august 1983 og 1. februar 1984, opfordrede Kommissionen ved skrivelse af 9. februar 1984 de nederlandske myndigheder til at foretage en efteropkraevning af de importafgifter, som ikke var blevet opkraevet for den omhandlede maniok. Da de nederlandske myndigheder afslog dette ved skrivelse af 8. maj 1984, fremsendte Kommissionen en aabningsskrivelse af 25. juli 1985, efterfulgt af en begrundet udtalelse af 29. januar 1988.

8. Kommissionens anbringender til stoette for paastandene (11) gaar ud paa, at der foreligger en tilsidesaettelse, paa den ene side af Raadets forordning (EOEF) nr. 2744/75 (12) - ifoelge hvilken der gaelder en landbrugsafgift til den fulde sats - af samarbejdsaftalen EOEF-Thailand og af forordningerne (EOEF) nr. 604/83 (13), nr. 2029/82 og nr. 3383/82, og paa den anden side af Raadets forordning (EOEF, Euratom, EKSF) nr. 2891/77 (14) om Faellesskabernes egne indtaegter.

9. Inden jeg gennemgaar disse to anbringender, skal jeg imidlertid foerst tage stilling til den nederlandske regerings indsigelse om, at sagen er for sent anlagt, uden at det i den forbindelse er klart, om der er tale om en udtrykkelig formalitetsindsigelse. Faktisk gik der mere end fem aar efter Kommissionens skrivelse af 1. februar 1984, foer sagen blev anlagt den 16. august 1989. Heroverfor har Kommissionen indvendt, at den oenskede at afvente udfaldet af den procedure, som afsluttedes med Domstolens dom i Krohn-sagen, foer den fremmede naervaerende traktatbrudssag. Hertil har den nederlandske regering repliceret, at uanset om Krohn-dommen maatte vaere relevant for den foreliggende sag eller ej, gik der mere end et aar efter dommens afsigelse, foer Kommissionen afgav en begrundet udtalelse, og ogsaa mere end et aar efter regeringens besvarelse af udtalelsen (15), foer sagen blev anlagt.

10. Jeg finder ikke, at denne indsigelse kan tages til foelge. Domstolen har allerede tidligere klart afvist et saadant argument. I dommen i sag 324/82, Kommissionen mod Belgien - hvori sagsoegte havde gjort gaeldende, at proceduren i henhold til Traktatens artikel 169 maatte ivaerksaettes inden en vis rimelig frist, til stoette for hvilket sagsoegte henviste til Domstolens praksis vedroerende Traktatens artikel 93 (16) - fremhaevede Domstolen, at artikel 93 udtrykkeligt fraviger artikel 169, og udtalte i den forbindelse videre:

"reglerne efter Traktatens artikel 169 [finder] anvendelse, uden at Kommissionen er forpligtet til at overholde en bestemt frist. Kommissionen har forklaret, at den i den foreliggende sag havde anvendt sine skoensbefoejelser efter Traktatens artikel 169, idet den fandt, at den foerst efter, at direktivet var traadt i kraft i samtlige medlemsstater, burde tage stilling til, om de omtvistede belgiske foranstaltninger var forenelige med direktivet. Herved har Kommissionen ikke anvendt sine skoensbefoejelser i strid med Traktaten" (17).

11. I oevrigt ville det indebaere et alvorligt indgreb i den befoejelse, som efter Domstolens praksis tilkommer Kommissionen til at vurdere, om det er betimeligt at ivaerksaette en procedure i henhold til Traktatens artikel 169, saafremt man foreskrev en bestemt frist for Kommissionen til at indlede en traktatbrudsprocedure. Der er her en snaever indbyrdes forbindelse mellem "opportunitetsprincippet" og den omstaendighed, at der ikke gaelder nogen soegsmaalsfrist.

12. Under den mundtlige forhandling har den nederlandske regering anfoert, at Domstolen, naar den fastslaar, at der er begaaet et traktatbrud, ogsaa vil kunne tage hensyn til det lange tidsrum, der er forloebet, naar den tager stilling til de oekonomiske foelger af dommen. Jeg skal i denne forbindelse fremhaeve, at naervaerende sag ikke er noget erstatningssoegsmaal, hvorunder Domstolen kan tage stilling til, hvor stort et beloeb, der i givet fald skal udredes af Nederlandene, men en traktatbrudssag. Domstolen kan derfor alene fastslaa det eventuelle traktatbruds naermere omfang, men ikke udoeve de befoejelser, der tilkommer den under en sag, hvor den har fuld proevelsesret.

13. Jeg skal herefter behandle det foerste anbringende, som stoettes paa Traktatens artikel 5 og artikel 7, stk. 1, i henholdsvis forordning nr. 2029/82 og forordning nr. 3383/82 (18). Ifoelge de to sidstnaevnte bestemmelser kan Kommissionen, "saafremt betingelserne for udstedelse af licensen (dvs. importlicensen) ikke overholdes, ... efter at have raadfoert sig med de thailandske myndigheder eventuelt traeffe passende foranstaltninger".

14. Kommissionen har gjort gaeldende, at det maatte anses for en "passende foranstaltning" at fremsende et telex til medlemsstaternes kompetente myndigheder med en henstilling til dem om ikke at godkende, at produkterne paa skibet Equinox overgik til fri omsaetning, selv om der blev fremlagt importlicenser (19). Ganske vist indeholdt de importlicenser, som var udstedt foer den 21. marts 1983 (dvs. ikrafttraedelsesdatoen for forordning nr. 499/83), ikke nogen henvisning til de til dem svarende eksportlicenser. Efter Kommissionens opfattelse var de nationale myndigheder imidlertid forpligtet til at kontrollere identiteten af den paagaeldende maniok ved at anmode den myndighed, som havde udstedt importlicenserne, om en kopi af konnossementet eller af de thailandske eksportlicenser.

15. Ifoelge den nederlandske regering vedroerer bestemmelserne i artikel 7, stk. 1, i henholdsvis forordning nr. 2029/82 og nr. 3383/82 udstedelsen af importlicenser og ikke angivelsen til fri omsaetning. Kommissionen skulle have modsat sig, at BALM udstedte de paagaeldende importlicenser. Naar den undlod dette, kan den ikke efterfoelgende haevde, at der efter samarbejdsaftalen mellem EOEF og Thailand paahviler de nationale myndigheder en forpligtelse til at foretage en tredje kontrol paa tidspunktet for angivelsen til fri omsaetning (20).

16. Hvordan boer den enslydende bestemmelse i artikel 7, stk. 1, i henholdsvis forordning nr. 2029/82 og nr. 3383/82 da fortolkes? Den nederlandske regering er her af den opfattelse, at Kommissionen skal udoeve sin befoejelse i henhold til denne bestemmelse, foer importlicensen udstedes. Dette modsiges, saavidt jeg kan se, af selve bestemmelsens ordlyd. Stk. 1, andet afsnit, indledes nemlig med ordene "Saafremt betingelserne for udstedelse af licensen ikke overholdes ...", hvilket efter min opfattelse maa forstaas saadan, at det vedroerer det tilfaelde, hvor importlicensen er udstedt, og hvor Kommissionen er underrettet om, at de betingelser, der gjaldt for licensudstedelsen, ikke er overholdt.

17. I oevrigt kan artikel 7, stk. 1, andet afsnit, kun vedroere de tilfaelde, hvor importlicenserne allerede er udstedt, da Kommissionen efter stk. 1, foerste afsnit, har mulighed for i et telex at modsaette sig licensernes udstedelse, saafremt samarbejdsaftalens betingelser ikke er overholdt. Hvis man fulgte den nederlandske regerings opfattelse, ville stk. 1, andet afsnit, ikke have nogen mening.

18. Naar Kommissionen i oevrigt efter samme bestemmelse ved en "passende foranstaltning" kan paalaegge de kompetente myndigheder at naegte at godkende, at de af licenserne omfattede partier bringes i fri omsaetning, kan dette efter selve bestemmelsens ordlyd kun ske i det tilfaelde, hvor betingelserne for licensens udstedelse ikke er overholdt.

19. Hvad er det da for betingelser, der taenkes paa? For mig at se sigtes der til forpligtelserne i henhold til de to forordningers artikel 6, stk. 1, og artikel 6, stk. 3, dvs. at importen skal ske fra Thailand, og at der ikke maa bringes en stoerre maengde i fri omsaetning end den, som er angivet i importlicensen.

20. Spoergsmaalet er imidlertid, om man ikke, henset til ordlyden af artikel 7, stk. 1, foerste afsnit, i de to forordninger, ogsaa boer medtage samarbejdsaftalens forskrifter blandt betingelserne for udstedelse af licensen, herunder bestemmelsen

"i samarbejdsaftalens artikel 1 og 5, hvorefter udfoersler af maniok fra Thailand til EOEF ikke maa overskride de aftalte maengder" (21)?

I Krohn-dommen fastslog Domstolen saaledes, at Kommissionen kunne udnytte den befoejelse, der tilkommer den efter artikel 7, stk. 1, foerste afsnit, til at modsaette sig udstedelsen af importlicenser med det formaal at afkraeve supplerende oplysninger og foere kontrol med, at de licenser, der ansoeges om, ikke medfoerer en overskridelse af de aftalte kontingenter. Det ses ikke, hvorfor Kommissionen ikke i samme oejemed skulle kunne udoeve de befoejelser, som er tillagt den ved samme bestemmelses andet afsnit, og traeffe alle de fornoedne passende foranstaltninger efter, at de paagaeldende importlicenser er blevet udstedt.

21. Disse foranstaltninger maa ogsaa omfatte en henstilling til de nationale myndigheder om kun at godkende, at produkterne bringes i fri omsaetning til den nedsatte importafgift, saafremt myndighederne faar forelagt de til produkterne svarende eksportlicenser, saaledes at de har mulighed for at kontrollere, at den importerede maniok virkelig er den maniok, hvortil licenserne er udstedt. Naar udoevelsen af den befoejelse, som er tillagt Kommissionen ved artikel 7, stk. 1, andet afsnit, sker paa et tidspunkt, hvor importlicenserne allerede er blevet udstedt, maa Kommissionen i sagens natur vaere forpligtet til at udfoere kontrollen paa det tidspunkt, da produkterne bringes i fri omsaetning. Saafremt man ikke tillod Kommissionen at gribe ind paa dette tidspunkt, ville den anfoerte retsforskrift vaere doed og magtesloes og dermed vaere beroevet enhver praktisk virkning.

22. Der er herved paa ingen maade, som haevdet af den nederlandske regering, tale om at rette op paa Kommissionens eller BALM' s fejl. Det foerste telex blev afsendt den 31. januar 1983 og indeholdt meddelelse om, at de thailandske myndigheder havde underrettet Kommissionen om, at Equinox havde forladt Thailand omkring midten af januar 1983 med en ladning maniok, hvortil der ikke var udstedt nogen eksportlicenser. Kommissionen kan altsaa foerst have modtaget denne underretning inden for de sidste fjorten dage af januar 1983. Nogle af de importlicenser, som BALM udstedte, er imidlertid dateret den 6., 11., 19. og 27. januar. Det er derfor ikke sikkert, at Kommissionen stadig havde mulighed for at gribe ind og anmode BALM om ikke at udstede importlicenserne. I sit telex til de nederlandske myndigheder af 6. maj 1983 oplyste Kommissionen, at den ikke i henhold til artikel 9 i forordning nr. 2029/82 og nr. 3383/82 havde modtaget nogen oplysninger om, at der var indgivet ansoegning om importlicens for de omhandlede maengder maniok. Formodentlig vedroerte de importlicenser, som BALM havde udstedt, andre ladninger maniok, og det er vanskeligt at se, hvorledes Kommissionen skulle kunne have modsat sig udstedelsen heraf, naar den ikke vidste, at licenserne senere ville blive anvendt til en anden ladning. Kommissionen havde derfor ikke andet valg end at goere brug af sin befoejelse efter artikel 7, stk. 1, andet afsnit.

23. Der er heller ikke tale om, at der indfoeres en slags tredje form for systematisk kontrol. En foranstaltning kan kun anses for "passende", saafremt den er helt konkret og vedroerer en bestemt ladning, saaledes som tilfaeldet er i den foreliggende sag, hvilket fremgaar af selve den paagaeldende bestemmelses ordlyd, hvori der anvendes ental, idet der tales om "udstedelse af licensen". I de fleste tilfaelde vil de omhandlede foranstaltninger have til formaal at afboede foelgerne af uregelmaessigheder, som er konstateret i forbindelse med den kontrol, der udfoeres enten af de thailandske eller de nationale myndigheder eller af EF' s institutioner.

24. Ogsaa Traktatens artikel 5 indeholder et bidrag til afklaring af de naevnte bestemmelser i de to forordningers artikel 7, stk. 1, andet afsnit. Den samarbejdspligt, der paahviler de nationale myndigheder, burde nemlig have foranlediget de nederlandske myndigheder til at tage kontakt til BALM, om ikke andet telefonisk, for at faa oplyst de skibsnavne, som var angivet i eksportlicenserne. Dette ville have vaeret den normale fremgangsmaade, saa meget mere som de nationale myndigheder ikke paa davaerende tidspunkt kunne vaere ukendt med de saeregne vanskeligheder, Faellesskabet stod over for. Forordning nr. 499/83, som bl.a. foreskrev en forpligtelse til at angive fartoejets navn i importlicensen, er nemlig dateret den 2. marts 1983. De omhandlede produkter kan imidlertid foerst vaere bragt i fri omsaetning efter den 18. marts 1983, hvilken dato er anfoert paa den sidste importlicens (22), som blev fremlagt af den erhvervsdrivende. Selv om forordning nr. 499/83 foerst traadte i kraft den 21. marts 1983, var de komptente nederlandske myndigheder saaledes utvivlsomt bekendt med forordningens baggrund og indhold.

25. Jeg skal for fuldstaendighedens skyld tilfoeje, at udstedelsen af en importlicens under de her i sagen foreliggende omstaendigheder ikke kan give de implicerede erhvervsdrivende nogen berettiget forventning, da det herom gaeldende princip ikke kan paaberaabes af

"en virksomhed, der har gjort sig skyldig i en aabenbar overtraedelse af gaeldende regler" (23).

26. Efter min opfattelse kunne Kommissionen foelgelig som en "passende foranstaltning" give medlemsstaternes kompetente myndigheder paalaeg om at naegte at godkende, at ladningen fra skibet Equinox blev bragt i fri omsaetning mod fremlaeggelse af importlicenser, medmindre myndighederne kontrollerede den paagaeldende manioks identitet ved at kraeve fremlaeggelse af de til ladningen svarende eksportlicenser.

27. Kongeriget Nederlandene har derfor tilsidesat sine EF-retlige forpligtelser ved ikke at foretage nogen kontrol hos BALM med, at der virkelig fandtes de til den paagaeldende ladning svarende eksportlicenser, og ved, trods Kommissionens telex, at tillade, at omkring 60 000 tons maniok, for hvilken der ikke var udstedt nogen eksportlicenser, blev bragt i fri omsaetning.

28. Den nederlandske regering har ganske vist anfoert, at den foretog en undersoegelse af, hvilke havne Equinox lagde til i undervejs, og af skibets oevrige rute. Det fremgik af denne undersoegelse, at Equinox var blevet liggende ved kajen i en thailandsk havn, mens det ventede paa, at eksportlicenserne blev udstedt.

29. Dette udgoer efter min opfattelse ikke nogen tilstraekkelig kontrol. Det fremgaar nemlig, at der ganske vist var udstedt eksportlicenser til en del af Equinox' ladning, men at der for 60 000 tons manioks vedkommende ikke fandtes nogen licenser, da BALM som tidligere naevnt havde udstedt importlicenser for denne maengde mod fremlaeggelse af eksportlicenser, hvorpaa var anfoert navnene paa andre skibe end Equinox. Den undersoegelse, som den nederlandske regering foretog, kunne derfor ikke betragtes som en korrekt gennemfoerelse af de "passende foranstaltninger", som Kommissionen havde truffet i henhold til artikel 7, stk. 1, andet afsnit, i de to forordninger nr. 2029/82 og nr. 3383/82. Dette udgoer efter min opfattelse fornoedent grundlag for Domstolen til at fastslaa, at der er begaaet et traktatbrud. Det er herefter unoedvendigt at gennemgaa Kommissionens subsidiaere anbringende (24), som baseres paa, at de nederlandske myndigheder afslog at foretage en efteropkraevning af de uopkraevede importafgifter.

30. Jeg skal herefter gennemgaa det andet anbringende, som vedroerer den nederlandske regerings undladelse af dels at fastslaa, at et beloeb svarende til forskellen mellem den fulde og den nedsatte importafgift udgjorde en egen indtaegt for Faellesskaberne, dels at stille dette beloeb til raadighed for Kommissionen senest den 29. juni 1984, hvilket Kommissionen havde anmodet regeringen om ved sin skrivelse af 18. april s.aa.

31. For saa vidt angaar det foerste punkt, hvorom parterne, som det fremgaar af de skriftlige indlaeg, er uenige, er uenigheden maaske nok mere tilsyneladende end reel. Den nederlandske regerings foerste argument her er, at Kommissionen ikke har nogen befoejelse til at fastslaa de egne indtaegter, men at dette alene henhoerer under medlemsstaternes kompetence. Hertil har Kommissionen - efter min opfattelse med rette - indvendt, at det vel nok rent faktisk i henhold til artikel 1 i forordning nr. 2891/77 henhoerer under medlemsstaternes enekompetence at fastslaa de egne indtaegter, men at det fremgaar af bestemmelserne i samme forordning, at medlemsstaterne er forpligtet til at fastslaa, at fordringer udgoer egne indtaegter, saasnart de er forfaldne til betaling. Det er ubestrideligt, at Kommissionen mangler kompetence til selv at fastslaa de egne indtaegter, men det reelle problem er, om den paagaeldende medlemsstat er forpligtet til at fastslaa de krav, som den afviser bestaar.

32. Dette spoergsmaal maa efter min opfattelse klart besvares bekraeftende. Det er utilstedeligt, at en medlemsstat blot ved sin afvisning af at anerkende, at den er kreditor for et bestemt beloeb, skulle kunne forhindre, at de egne indtaegter stilles til raadighed for EF-institutionerne. Vedroerende Raadets forordning (EOEF, Euratom, EKSF) nr. 2/71 af 2. januar 1971 (25) har Domstolen saaledes fastslaaet, at naar ordningen var udformet paa den maade, at der foeres et maanedligt regnskab, hvori de fastlagte fordringer opfoeres som udestaaende fordringer, og enhver forsinkelse med krediteringen medfoerer, at der skal betales morarenter, maatte Kommissionen vaere berettiget til at forlange, at der blev gennemfoert supplerende kontrolforanstaltninger, og til selv at deltage heri "fra det tidspunkt, hvor fastlaeggelsen skulle vaere sket" (26). En saadan befoejelse for Kommissionen har ingen mening, medmindre den paagaeldende medlemsstat er forpligtet til at fastslaa de egne indtaegter, uanset om den er i tvivl herom. Hvis den ikke goer det, sker det saa at sige paa dens egen risiko, da den i givet fald kommer til at betale morarenter i henhold til artikel 11 i forordning nr. 2891/77.

33. Ogsaa paa dette sidste punkt er der uenighed mellem parterne. Efter den nederlandske regerings opfattelse skal der ifoelge artikel 11 kun betales morarenter i det tilfaelde, hvor en medlemsstat, efter at have fastlagt egne indtaegter i henhold til samme forordnings artikel 1 og 2, undlader at kreditere dem paa den konto, der er oprettet hos finansforvaltningen i Kommissionens navn, senest den 20. i den anden maaned efter den maaned, hvori fordringen er fastlagt (27). Efter regeringens opfattelse kan artikel 11 derimod ikke anvendes i det tilfaelde, hvor medlemsstaten naegter at fastlaegge de egne indtaegter, saa de ikke krediteres.

34. Domstolen har allerede tidligere afvist denne opfattelse. I dommen Kommissionen mod Tyskland, hvori Forbundsrepublikken havde anfoert,

"at en medlemsstat ifoelge artikel 11 i forordning nr. 2891/77 kun er forpligtet til at betale renter, saafremt den har overskredet den frist, den ifoelge forordningens artikel 10, stk. 1, har til efter fastsaettelsen af afgifterne at kreditere de til afgifterne svarende beloeb paa Kommissionens konto, men derimod ikke, hvis den har overskredet fristen for den forudgaaende fastsaettelse af afgifterne" (28),

udtalte Domstolen saaledes,

"at det af selve ordlyden i artikel 11 i forordning nr. 2891/77 foelger, at morarenter skal betales ved 'enhver forsinkelse' af krediteringen paa Kommissionens konto. Der bestaar derfor uanset grunden til den forsinkede kreditering paa Kommissionens konto et forfaldent rentekrav, og det er i den forbindelse uden betydning, om den for sene kreditering skyldes en tilsidesaettelse af fristen for at fastsaette afgifterne (29) eller en overskridelse af den i artikel 10, stk. 1, i forordning nr. 2891/77 fastsatte frist" (30).

35. I den omtalte sag var medlemsstaterne ganske vist ifoelge en forordning fra Kommissionen forpligtet til at fastlaegge de skyldige fordringer inden en vis frist. Dette aendrer dog for mig at se intet ved de retlige betragtninger, som Domstolen lagde til grund i sagen. Selv om der nemlig ikke er fastsat nogen frist for fordringens fastlaeggelse, fremgaar det af artikel 2 i forordning nr. 2891/77, at fordringen er fastlagt, "saasnart det tilsvarende krav er behoerigt fastslaaet af medlemsstatens kompetente tjenestegren eller organ". Det var i oevrigt det standpunkt, som Domstolen indtog i en nyere dom i sagen Kommissionen mod Italien (31). I sit forslag til afgoerelse i foernaevnte sag Kommissionen mod Tyskland bemaerkede generaladvokat Mancini i oevrigt foelgende:

"Fastlaeggelsen er med andre ord ikke ... den akt, der skaber retten, hvis genstand er indtaegten, men udelukkende den omstaendighed, der affoeder forpligtelse for medlemsstaten til at stille indtaegten til raadighed for Kommissionen. Saafremt det ikke forholdt sig saaledes, saafremt rettens opstaaen afhang af den fastlaeggelse, Kommissionen foretager, ville disse i praksis have faaet en fiskal befoejelse, som de er blevet frataget, tilbage" (32).

36. Der kan herefter ikke gives den nederlandske regering medhold i dens argument, hvorfor ogsaa Kommissionens andet anbringende maa tages til foelge.

37. Der er dog endnu et sidste punkt, jeg gerne vil goere op med. Det drejer sig om, at de i sagen omhandlede fordringer skulle have vaeret fastlagt i april 1983, og at beloebene paa disse fordringer efter artikel 10, stk. 1, i forordning nr. 2891/77 skulle have vaeret krediteret Kommissionens konto senest den 20. juni 1983. Under sagen har Kommissionen imidlertid nedlagt paastand om, at det fastslaas, at Kongeriget Nederlandene har gjort sig skyldig i traktatbrud ved at have afslaaet at fastlaegge det omhandlede beloeb som en egen indtaegt, forhoejet med renter fra den 29. juni 1984, dvs. fra det tidspunkt, da Kommissionen havde anmodet om at faa beloebet stillet til raadighed. Domstolen behoever altsaa kun at fastslaa traktatbruddet, som sagen er forelagt for den, dvs. inden for de ved staevningen dragne graenser.

38. Jeg skal som foelge af det anfoerte foreslaa Domstolen, at det fastslaas, at Kongeriget Nederlandene har tilsidesat sine forpligtelser efter Traktaten

- ved i april 1983 at have godkendt, at en ladning paa ca. 60 000 tons maniok, som var eksporteret fra Thailand uden eksportlicens, kunne bringes i fri omsaetning mod erlaeggelse af en nedsat importafgift paa 6% af vaerdien

- ved at have afslaaet at fastslaa, at den afgift, som Nederlandene med urette undlod at opkraeve af naevnte ladning, og som udgjorde 19 765 281,39 HFL, tilhoerte Faellesskaberne som en egen indtaegt, og ved at have undladt at stille dette beloeb til raadighed for Kommissionen tillige med renter fra den 29. juni 1984 i henhold til artikel 11 i forordning nr. 2891/77.

Endelig skal jeg foreslaa Domstolen, at Nederlandene tilpligtes at betale sagens omkostninger.

(*) Originalsprog: fransk.

(1) Aftale om produktion og afsaetning af samt samhandel med maniok, som Raadet har godkendt paa Faellesskabets vegne ved sin afgoerelse 82/495/EOEF af 19.7.1982 (EFT L 219, s. 52).

(2) Dom af 15.1.1987 (sag 175/84, Sml. s. 97).

(3) Forordning om gennemfoerelsesbestemmelser til importordningen for produkter, som henhoerer under pos. 07.06 A i Den Faelles Toldtarif, har oprindelse i Thailand og eksporteres herfra i 1982 (EFT L 218, s. 8).

(4) Forordning om gennemfoerelsesbestemmelser til importordningen for produkter, som henhoerer under pos. 07.06 A i Den Faelles Toldtarif, har oprindelse i Thailand og eksporteres herfra i 1983 (EFT L 356, s. 8).

(5) Jf. naevnte dom i sag 175/84, praemis 5.

(6) Jf. samme dom, praemis 6.

(7) Jf. samme dom, praemis 7.

(8) Jf. samme dom, praemis 16.

(9) Forordning om aendring af forordning (EOEF) nr. 2029/82 og (EOEF) nr. 3383/82 om gennemfoerelsesbestemmelser til importordningen for produkter, som henhoerer under pos. 07.06 A i Den Faelles Toldtarif, har oprindelse i Thailand og eksporteres herfra i 1982 og 1983 (EFT L 56, s. 12).

(10) Jf. praemis 17 i foernaevnte dom i sag 175/84.

(11) Jf. staevningen, s. 8 og 13 (i den franske oversaettelse).

(12) Forordning af 29.10.1975 om regler for indfoersel og udfoersel af produkter forarbejdet paa basis af korn og ris (EFT L 281, s. 65).

(13) Raadets forordning af 14. marts 1983 om importordningen for 1983 til 1986 for produkter henhoerende under pos. 07.06 A i Den Faelles Toldtarif og om aendring af forordning (EOEF) nr. 950/68 om Den Faelles Toldtarif (EFT L 72, s. 3).

(14) Forordning af 19.12.1977 om gennemfoerelse af afgoerelsen af 21.4.1970 angaaende udskiftning af medlemsstaternes finansielle bidrag med Faellesskabernes egne indtaegter.

(15) Jf. svarskriftet, s. 8 (i den franske oversaettelse).

(16) Jf. dom af 11.12.1973 (sag 120/73, Lorenz, Sml. s. 1471).

(17) Jf. praemis 12 i dom af 10.4.1984 (sag 324/82, Sml. s. 1861), mine understregninger.

(18) Jf. staevningen, punkt 6.2 og 6.3, se s. 11 (i den franske oversaettelse).

(19) Jf. staevningen, s. 12 (i den franske oversaettelse).

(20) Jf. svarskriftet, s. 12 (i den franske oversaettelse), og duplikken, s. 7.

(21) Jf. foernaevnte dom i sag 175/84, praemis 15.

(22) Jf. herom svarskriftet, s. 6 (i den franske oversaettelse).

(23) Jf. dom af 12.12.1985 (sag 67/84, Sideradria, Sml. s. 3983, praemis 21).

(24) Jf. staevningen, punkt 7 (i den franske oversaettelse).

(25) Forordning om gennemfoerelse af afgoerelsen af 21.4.1970 angaaende udskiftning af medlemsstaternes finansielle bidrag med Faellesskabernes egne indtaegter (EFT 1971 I, s. 3).

(26) Jf. dom af 10.1.1980 (sag 267/78, Kommissionen mod Italien, Sml. s. 31, praemis 15).

(27) Jf. artikel 10, stk. 1, i forordning nr. 2891/77.

(28) Jf. dom af 20.3.1986 (sag 303/84, Sml. s. 1171, praemis 16).

(29) O.a.: Der sigtes til fristen for fastlaeggelse af fordringerne.

(30) Jf. samme doms praemis 17, mine understregninger.

(31) Dom af 22.2.1989 (sag 54/87, Sml. s. 385, praemis 12).

(32) Jf. forslag til afgoerelse i sag 303/84 (Sml. 1986, s. 1176).