Artikel 3, stk. 1, litra a), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 883/2004 af 29. april 2004 om koordinering af de sociale sikringsordninger, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 988/2009 af 16. september 2009, skal fortolkes således, at en ydelse som den i hovedsagen omhandlede personlige bistand, der bl.a. består i afholdelse af udgifterne til dagligdags aktiviteter for en person med alvorligt handicap med det formål at sætte denne person, der er økonomisk inaktiv, i stand til at gennemføre en videregående uddannelse, ikke er omfattet af begrebet »ydelse ved sygdom« som omhandlet i denne bestemmelse og derfor ikke er omfattet af anvendelsesområdet for denne forordning.

Artikel 20 TEUF og 21 TEUF er til hinder for, at en person, der er bosiddende i en medlemsstat, og som er alvorligt handicappet, af sin bopælskommune kan nægtes en ydelse som den i hovedsagen omhandlede personlige bistand med den begrundelse, at han opholder sig i en anden medlemsstat for der at gennemføre en videregående uddannelse.

Et sådant afslag må anses for en hindring for den ret til frit at færdes og opholde sig på medlemsstaternes område, der med artikel 21, stk. 1, TEUF indrømmes alle unionsborgere.

Ganske vist udgør de tilstræbte formål med en national lovgivning, der har til formål at etablere en reel forbindelse mellem ansøgeren om korttidsydelse ved uarbejdsdygtighed til unge handicappede og den kompetente medlemsstat samt at sikre den sociale sikringsordnings økonomiske ligevægt, i princippet lovlige formål, der kan begrunde restriktioner for retten til frit at færdes og tage ophold, der er fastsat i artikel 21, stk. 1, TEUF (dom af 21.7.2011, Stewart,C-503/09, EU:C:2011:500, præmis 90).

Domstolen nåede imidlertid til den konklusion, at betingelserne om ophold for en person, der anmoder om ydelser ved uarbejdsdygtighed, ikke kunne begrundes ved de i denne doms foregående præmis nævnte formål. Domstolen fastslog således navnlig, at selv om ansøgeren om denne ydelse havde taget bopæl i en anden medlemsstat end den berørte medlemsstat, kunne en reel og tilstrækkelig tilknytning til denne medlemsstats område godtgøres ved hjælp af andre faktorer end ansøgerens ophold på denne medlemsstats område forud for indgivelsen af ansøgningen, som f.eks. de forhold, som findes mellem ansøgeren og den kompetente medlemsstats sociale sikringsordning, samt den familiemæssige sammenhæng (dom af 21.7.2011, Stewart,C-503/09, EU:C:2011:500, præmis 97-102, 104 og 109).

Domstolen fastslog i øvrigt, at denne bedømmelse var gyldig, henset til formålet om at sikre den nationale sociale sikringsordnings økonomiske ligevægt, eftersom nødvendigheden af at godtgøre en reel og tilstrækkelig tilknytning mellem ansøgeren af den omhandlede ydelse og den kompetente medlemsstat gjorde det muligt for nævnte medlemsstat at sikre sig, at den økonomiske byrde forbundet med udbetaling af den pågældende ydelse ikke blev urimelig (dom af 21.7.2011, Stewart,C-503/09, EU:C:2011:500, præmis 103).

De sagsakter, som Domstolen råder over, indeholder i øvrigt ingen oplysninger om karakteren af de hindringer, der i højere grad ville kunne berøre kommunens kontrol med overholdelse af betingelserne for anvendelsen af den personlige bistand i en situation som den, der gør sig gældende i hovedsagen, i forhold til den situation, der er tilladt i finsk lovgivning, og hvor en tilsvarende personlig bistand anvendes af en finsk statsborger i udlandet under forretnings- og ferierejser.

For det andet fremgår det af sagsakterne for Domstolen, at den finske regering har præciseret, at intet forhold i øjeblikket gør det muligt at antage, at tildelingen af en personlig bistand under de omstændigheder, der gør sig gældende i hovedsagen, vil kunne true den nationale sociale sikringsordnings ligevægt.

(jf. præmis 66, 69-71, 74, 76 og 79 samt domskonkl. 2)