Forslag til afgørelse fra generaladvokat Van Gerven fremsat den 26. juni 1991. - MARIO COSTACURTA MOD KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER. - TJENESTEMAEND - OPHAEVELSE AF UDDANNELSESTILLAEG. - SAG C-145/90 P.



Samling af Afgørelser 1991 side I-05449



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hr. praesident,

De herrer dommere,

1. Domstolen skal traeffe afgoerelse vedroerende den appel, Mario Costacurta (herefter benaevnt "appellanten") har ivaerksat mod den dom, Retten i Foerste Instans (Tredje Afdeling) afsagde den 13. marts 1990 (1). Ved dommen blev sagsoegte frifundet for sagsoegerens paastande vedroerende Kommissionens afgoerelser af 30. oktober 1987 og 26. april 1988. Den tvist, Retten i Foerste Instans afgjorde, angik Kommissionens indstilling af betalingen af det boernetilskud og uddannelsestillaeg, som appellanten fandt at vaere berettiget til for sin datter Nadia Costacurta.

De faktiske omstaendigheder, som ligger til grund for tvisten og retsforhandlingerne i denne sag, er allerede blevet fremlagt i retsmoederapporten, hvorfor jeg ikke skal gentage dem her.

2. Indledningsvis skal jeg henlede opmaerksomheden paa, at de appelgrunde, appellanten har fremfoert til stoette for appellen, udelukkende vedroerer den passage i den anfaegtede dom, i hvilken Retten i Foerste Instans forkaster sagsoegerens foerste anbringende. Med dette anbringende gjorde appellanten gaeldende, at han havde ret til uddannelsestillaeg for sin datter for perioden fra den 1. april 1987 til den 31. august 1987. Anbringendet blev forkastet af Retten i dommens praemis 23-32.

Til stoette for appellen har appellanten paaberaabt sig tre appelgrunde. De angaar alle den fortolkning, der i den anfaegtede dom gives af den betingelse for at tildele uddannelsestillaeg, som opstilles i artikel 3 i vedtaegtens bilag VII, nemlig at barnet "regelmaessigt modtager heltidsundervisning i en uddannelsesinstitution".

Formalitetsspoergsmaal vedroerende de paaberaabte appelgrunde

3. I medfoer af EOEF-Traktatens artikel 168 A er appel af en dom afsagt af Retten i Foerste Instans begraenset til "retsspoergsmaal". I overensstemmelse med denne forskrift bestemmer artikel 51 i EOEF-statutten for Domstolen foelgende:

"Appel til Domstolen er begraenset til retsspoergsmaal. Den kan kun stoettes paa, at Retten savner kompetence, at der er begaaet rettergangsfejl, som kraenker appellantens interesser, eller at Retten har overtraadt faellesskabsretten.

Appel kan ikke ivaerksaettes alene til forandring af afgoerelser om sagsomkostningerne eller disses stoerrelse."

Domstolens opgave er altsaa at undersoege, om de under appellen anfoerte grunde stoettes paa, at der ved den anfaegtede dom er sket en overtraedelse af faellesskabsretten. Det er min opfattelse, at Domstolen ikke boer indtage et for restriktivt standpunkt vedroerende dette forhold, og jeg skal herom fremsaette én enkelt bemaerkning.

Erfaringen ved medlemsstaternes hoejeste retsinstanser (2) viser, at begraensningen af kontrolbefoejelsen til "retsspoergsmaal" eller til "overtraedelse af (faellesskabs)retten" ikke kan udelukke, at der ogsaa tages hensyn til fakta (der er fastslaaet af den lavere retsinstans). Der foreligger jo ikke blot retsbrud, naar en retsregel er fortolket forkert (hvis man f.eks. fastslog, at en overtraedelse af Traktatens artikel 86 ikke forudsaetter en dominerende stilling), men ogsaa naar et givet faktisk forhold retligt kvalificeres forkert (hvis man f.eks. fastslog, at en virksomhed, som paa et bestemt marked raader over en andel paa 95%, ikke har dominerende stilling paa det paagaeldende marked). Da Domstolens kompetence i appelsager har til formaal at sikre faellesskabsrettens enhed, kan en appelgrund, hvorved appellanten anfaegter den retlige kvalifikation af et givet faktisk forhold, ikke efter min opfattelse afvises fra paakendelse.

4. Det er ganske utvivlsomt, at appelgrundene i den sag, jeg behandler, kan paakendes. Som jeg skal forklare senere, foreholder appellanten i hvert enkelt af de tre appelgrunde Retten, at den har truffet sin afgoerelse paa en forkert fortolkning af artikel 3 i bilag VII til vedtaegten og/eller paa en fejlagtig retlig kvalifikation af et faktisk forhold.

Foerste appelgrund

5. Ifoelge appellanten har Retten i Foerste Instans fejlagtigt antaget, at betingelserne for at tildele uddannelsestillaeg ikke laengere var opfyldt, da hans datter Nadia Costacurta indledte sit praktikantophold ved Kommissionen den 16. marts 1987.

Appellanten har bestridt denne antagelse ved at henvise til afgoerelse 166/87 fra administrationscheferne (citeret i praemis 16 til den anfaegtede dom), hvorefter betingelsen om "regelmaessig" modtagelse af undervisning i en uddannelsesinstitution er opfyldt, naar "en elev eller en studerende foelger undervisningen ved en institution i mindst tre maaneder". Da nu Nadia Costacurta fra den 16. november 1986 til den 15. marts 1987 fulgte undervisningen i international privatret ved universitetet i Paris-I, slutter appellanten heraf, at denne betingelse er opfyldt, og at hun maa anses for regelmaessigt at have fulgt heltidsundervisningen i en uddannelsesinstitution i hele det akademiske aar 1986/1987.

6. Modsat Kommissionens opfattelse vedroerer denne appelgrund jo den "overtraedelse af faellesskabsretten", som er sket ved den anfaegtede dom, naermere bestemt overtraedelsen af artikel 3 i vedtaegtens bilag VII. Appellanten goer saaledes gaeldende, at Retten har anlagt en forkert fortolkning af kravet om "regelmaessig" undervisning ved en institution, som er opstillet i bestemmelsen. Det er helt aabenbart, at appellantens argumentation hviler paa princippet om, at uddannelsestillaegget - naar den studerende i loebet af et bestemt akademisk aar modtager undervisning i mindst tre maaneder - skal tildeles for hele dette akademiske aar, selv om barnet kun modtager undervisningen en del af aaret og resten af aaret har erhvervsarbejde.

Den opfattelse anser jeg for ukorrekt. Administrationschefernes afgoerelse 166/87, som appellanten henviser til, angaar erhvervelsen af retten til uddannelsestillaeg. Spoergsmaalet om, hvorvidt betingelserne for tillaegget stadig er opfyldt i det senere forloeb, skal bedoemmes maaned for maaned. Ud fra samme tankegang bestemmer artikel 3 i vedtaegtens bilag VII, at uddannelsestillaegget gives med et maanedligt beloeb, og at retten til uddannelsestillaeg udloeber ved udgangen af den maaned, hvor barnet fylder 26 aar. Heraf foelger, at hvis det viser sig, at barnet ikke laengere modtager undervisning ved en uddannelsesinstitution i en bestemt maaned, bortfalder retten til uddannelsestillaeg ved udgangen af den paagaeldende maaned. I saa henseende fastslog den anfaegtede dom som et faktum, at appellantens datter afbroed undervisningen, da hun begyndte sit praktikantophold ved Kommissionen den 16. marts 1987, og at betingelserne for at tildele uddannelsestillaeg derfor ikke laengere var opfyldt med virkning fra denne dato (jf. praemis 29 og 30). Den foerste appelgrund kan derfor ikke tages til foelge.

Anden appelgrund

7. Med sin anden appelgrund haevder appellanten, at Retten i Foerste Instans urigtigt antog, at det praktikantophold, som hans datter havde ved Kommissionen med virkning fra den 16. marts 1987, ikke kan sidestilles med, at den paagaeldende modtager "[regelmaessig] ... heltidsundervisning i en uddannelsesinstitution". Begrundelsen for denne bedoemmelse findes i dommens praemis 26 ff. Det udtales heri, at et praktikantophold kun kan sidestilles med en regelmaessigt fulgt undervisning, "saafremt det naevnte praktikantophold af universitetet blev anset for at udgoere en del af den laeseplan, der foerer til afgangseksamen. Derimod er en eventuel tilladelse eller en tilskyndelse fra den paagaeldende uddannelsesinstitution ikke tilstraekkelig til at begrunde tildeling af uddannelsestillaegget" (dommens praemis 27). Imidlertid udtales det videre i dommen (praemis 28), at "hverken sagens akter eller det af sagsoegeren i retsmoedet oplyste giver grundlag for at antage, at dette praktikantophold var anerkendt som en integrerende del af det paagaeldende universitet som en del af den laeseplan, ...". Retten konkluderer foelgelig, at det paagaeldende praktikantophold ikke kan sidestilles med modtagelse af undervisning, og at det heraf foelger, at betingelserne for at tildele uddannelsestillaegget ikke laengere var opfyldt, da appellantens datter den 16. marts 1987 tiltraadte ved Kommissionen som praktikant (dommens praemis 29 og 30).

Ogsaa den anden appelgrund angaar saaledes en fejlagtig fortolkning af artikel 3 i vedtaegtens bilag VII. I den forbindelse gaar appellantens kritik af den anfaegtede dom imidlertid ud paa, at der heri anlaegges en fejlagtig retlig kvalifikation af et faktisk forhold, nemlig et praktikantophold ved Kommissionen: Det er appellantens opfattelse, at et praktikantophold, der gennemfoeres med samtykke fra uddannelsesinstitutionen, boer sidestilles med regelmaessigt fulgt undervisning. Som jeg naevnte ovenfor (i punkt 3), er der ogsaa her tale om et retsspoergsmaal, som det tilkommer Domstolen at bedoemme.

8. Under denne anden appelgrund har appellanten ikke tilfoejet noget nyt i forhold til det, han allerede udviklede for Retten i Foerste Instans: Endnu engang bemaerker han, at datterens praktikantophold blev gennemfoert "med universitetets samtykke", at universitetsmyndighederne "godkender" praktikantophold af denne type og anbefaler endda eventuelt deres studenter til praktikumlederen, og at Kommissionen for sit vedkommende tilskynder til, at saadanne praktikantophold gennemfoeres, idet den hvert aar modtager en raekke studenter og har ivaerksat Erasmus-programmet.

Efter min opfattelse er den fortolkning, Retten i Foerste Instans har anlagt af artikel 3 i vedtaegtens bilag VII, korrekt. Det af Retten anvendte kriterium, hvorefter praktikantopholdet skal vaere anerkendt af uddannelsesinstitutionen som integrerende del af laeseplanen, saaledes at gennemfoerelsen af praktikantopholdet er noedvendigt med henblik paa at opnaa afgangseksamen, forekommer mig at vaere et objektivt kriterium, som tillige er relevant og tilstraekkeligt bestemt til, at det opfylder saavel ordlyden som formaalet med artikel 3. Det anvendte kriterium indebaerer vel, at spoergsmaalet, om et praktikantophold udgoer en del af en laeseplan, kun kan besvares med henvisning til den paagaeldende uddannelsesinstitution. Dette forekommer mig imidlertid logisk, lige saa logisk som det f.eks. er, at det tilkommer uddannelsesinstitutionen (eller dens ledelse) at fastsaette varigheden af den undervisning, som skal foelges for at opnaa en bestemt eksamen. Denne afgoerelse har ogsaa indflydelse paa, hvor laenge der skal tildeles uddannelsestillaeg. Jeg finder derfor, at den anden appelgrund heller ikke kan tages til foelge.

Den tredje appelgrund

9. Med den tredje og sidste appelgrund goer appellanten gaeldende, at den anfaegtede dom ikke er korrekt begrundet, fordi Retten tiltraadte Kommissionens opfattelse, hvorefter det praktikantophold, som appellantens datter gennemfoerte, rent faktisk var "erhvervsmaessig uddannelse" efter betydningen i artikel 2 i vedtaegtens bilag VII. Appelgrunden rettes mod praemis 31 til den anfaegtede dom, i hvilken Retten tog stilling til appellantens argumentation om, at boernetilskuddet blev tildelt ham, uden at uddannelsestillaegget blev udbetalt ham paa samme tid. Retten tiltraadte i den anfaegtede dom Kommissionens opfattelse, hvorefter det af appellantens datter gennemfoerte praktikantophold maatte betragtes som en "erhvervsmaessig uddannelse", for hvilken der rent faktisk udbetales et tillaeg for et forsoergelsesberettiget barn i medfoer af artikel 2, stk. 3, i vedtaegtens bilag VII, hvorimod der ikke kan udbetales uddannelsestillaeg. Ifoelge den anfaegtede doms praemis 31 er de kriterier for tildeling, som opstilles i artikel 2 (som angaar boernetilskud) og artikel 3, (som angaar tildeling af uddannelsestillaeg) i vedtaegtens bilag VII, faktisk forskellige.

Ifoelge appellanten antages det med urette i den anfaegtede dom, at datterens praktikantophold er "erhvervsmaessig uddannelse". Til stoette for sin opfattelse goer han gaeldende, at Kommissionens tjenestegrene anmodede datteren om under opholdet at fremlaegge en "forsikringsattest", som skulle vise hendes status som student under praktikantopholdet, saaledes at hun kunne fritages for at betale bidrag til sygesikringsordningen.

10. Jeg finder heller ikke, at denne appelgrund kan tages til foelge. Ved min gennemgang af appellantens anden appelgrund kom jeg til det resultat, at det i den anfaegtede dom med rette antages, at der kun kan udbetales uddannelsestillaeg for et praktikantophold, naar det paagaeldende ophold kan betragtes som en integrerende del af laeseplanen, og at det i den anfaegtede dom faktisk blev fastslaaet, at dette ikke var tilfaeldet med hensyn til det praktikantophold, Nadia Costacurta gennemfoerte ved Kommissionen, hvorfor appellanten ikke kunne goere krav paa uddannelsestillaeg. Den tredje appelgrund aendrer ikke dette resultat, ligesom den heller ikke rokker ved rigtigheden af praemis 31 til den anfaegtede dom, i hvilken Retten udtaler, at betingelserne for at tildele boernetilskud og uddannelsestillaeg er forskellige, saaledes at appellanten ikke kunne stoette ret paa, at der blev udbetalt boernetilskud. Det eneste argument, der fremfoeres med den tredje appelgrund mod den anfaegtede dom, er det forhold, at Retten i Foerste Instans (stiltiende) tiltraadte Kommissionens afgoerelse om at sidestille det praktikantophold ved Kommissionen, som appellantens datter gennemfoerte, med en "erhvervsmaessig uddannelse", saaledes at (alene) betingelsen for at yde boernetilskud var opfyldt. Selv om appellanten maatte have ret heri, kan dette dog slet ikke aendre Rettens bedoemmelse af ophaevelsen af uddannelsestillaegget.

Med andre ord kan denne tredje appelgrund, som vel angaar fortolkningen af en retsregel, imidlertid paa ingen maade foere til ophaevelse af den anfaegtede afgoerelse, og den kan derfor ikke laegges til grund.

Forslag til afgoerelse

11. Paa grundlag af disse betragtninger foreslaar jeg Domstolen at forkaste appellen. Hvad angaar sagsomkostningerne, bestemmer procesreglementets artikel 122, stk. 1, at Domstolen, saafremt der ikke gives appellanten medhold, traeffer afgoerelse om sagens omkostninger. Ifoelge artiklens stk. 2 gaelder denne regel ogsaa ved appel ivaerksat af tjenestemaendene, hvorved bemaerkes, at Domstolen (uden at vaere bundet af forskriften i reglementets artikel 70) kan fordele samtlige eller en del af sagens omkostninger, saafremt det findes rimeligt. Da jeg ikke kan se nogen rimelighedsaspekter i denne sag, forslaar jeg Domstolen at paalaegge appellanten appelsagens omkostninger, herunder Kommissionens omkostninger.

(*) Originalsprog: nederlandsk.

(1) Forenede sager Costacurta mod Kommissionen (T-34/89 og T-67/89, Sml. II, s. 93).

(2) Se f.eks. vedroerende en gennemgang af de franske og tyske retssystemer de instruktive beretninger fra "3es journées juridiques franco-allemandes - Le contrôle des constatations de fait par le juge de cassation", offentliggjort i Revue internationale de droit comparé, saernummer - bind 2, Journées de la société de législation comparée, 1981, s. 87-258. Vedroerende en kort undersoegelse af komparativ ret, navnlig vedroerende dommernes funktion i kassationsdomstolene, henvises til Koopmans, T., "De Hoge Raad en de buitenlandse hoogste gerechten", i De Hoge Raad der Nederlanden, 1938-1988 - Een portret, Zwolle 1988. Vedroerende en lidt aeldre, men grundlaeggende gennemgang henvises til Rigaux, F., La Nature du contrôle de la Cour de Cassation, Bruxelles, 1966.