Som et element af særlig betydning for afgørelsen af denne tvist fremtræder spørgsmålet om kontrol. Ifølge Kommissionen og det tyske interventionsorgan skal udtrykket »oplagringssted« forstås i betydningen af »eneste sted«, eftersom gennemførelsen af den kontrol skal sikres, som de kompetente nationale myndigheder i henhold til artikel 7 i forordning nr. 2015/76 skal foretage hos producenterne for at garantere, at betingelserne for støttens ydelse er overholdt.

Artikel 7, stk. 1, bestemmer: »Medlemsstaterne træffer alle foranstaltninger for at sikre den nødvendige kontrol, særlig for at muliggøre efterprøvning af identiteten af det produkt, kontrakten vedrører, og for at skabe sikkerhed for, at mængden af det oplagrede produkt svarer til de i kontrakten givne oplysninger.«

Mellem oplagringssted og kontrolprocedure eksisterer der uden tvivl en bestemt objektiv sammenhæng i den forstand, at kontrollen bliver enklere og derfor mere effektiv og billig, når det produkt, der skal overvåges, opbevares et enkelt sted. Eksistensen af et stort antal oplagrings-steder ville, især hvis de ligger langt fra hinanden, vanskeliggøre gennemførelsen af denne kontrol, hvis nødvendighed understreges i ovennævnte artikel 7 og i forordningens præambel (jf. især fjerde betragtning).

Efter min mening kan man imidlertid ikke fra den påviste sammenhæng mellem kontrolmekanisme og oplagringssted drage den slutning, at der kun kan være tale om et enkelt oplagringssted. Det skal i denne forbindelse bemærkes, at der kan opstå væsentlig det samme problem, både når der afsluttes en kontrakt med flere sammensluttede producenter, der oplagrer de forskellige mindre mængder hver i egen kælder, og når det drejer sig om en enkelt producent, der opbevarer sit eget produkt på flere oplagringssteder. Der opstår lignende vanskeligheder ved kontrollens gennemførelse, når en enkelt producent forpligter sig til at oplagre forskellige sorter bordvin (denne mulighed er udtrykkeligt hjemlet i de nationale gennemførelsesbestemmelser i Forbundsrepublikken Tyskland: jf. Bundesanzeiger 1977, nr. 243); hver vinsort skal opbevares i egen beholder; derfor er det tvingende nødvendigt at gentage de tekniske kontrolforanstaltninger for hver beholder. Desuden skal det anføres, at der opstår i det væsentlige samme kontrolvanskeligheder i alle de tilfælde, hvor producenter opbevarer vinen i forskellige beholdere, selv om det eventuelt sker i samme kælder.

Jeg anser derfor den fortolkning, der går ind for flere oplagringssteder, for den rigtigste, fordi den bedre imødekommer de eksisterende interesser og målene med fællesskabsbestemmelsen. Derved får det nationale interventionsorgan mulighed for i særlige, snævert begrænsede tilfælde, hvor det af kontrakten omfattede produkt er opdelt i små, langt fra hinanden oplagrede mængder, at vurdere — inden for rammerne af de skøn, det har fået tildelt i henhold til forordningen — om de faktiske forudsætninger tillader hensigtsmæssig og effektiv kontrol og samtidig garanterer, at denne kontrol ikke bliver for kostbar i forhold til det formål, der forfølges med støtteord ningen. Det tilkommer, kort sagt, de kompetente statslige myndigheder at afgøre i hvert enkelt tilfælde efter de ovennævnte kriterier, om oplagringsstederne er så mange og så spredt beliggende, at de stiller sig hindrende i vejen for afslutning af kontrakten.

Den foreslåede løsning finder en bemærkelsesværdig bekræftelse i Domstolens dom af 11. juli 1973 (sag 3/73, Schottler, Sml. 1973, s. 745), angående en præjudiciel anmodning om fortolkning af Rådets forordning nr. 172/67 og Kommissionens forordning nr. 1403/69. Artikel 4, stk. 3, i forordning nr. 1403/69 bestemte, at ydelse af denatureringspræmien er betinget af, at »interventionsorganerne fører kontrol«. I denne henseende fastslog Domstolen, at fællesskabslovgiver har givet afkald på at fastlægge fremgangsmåden ved kontrol i enkeltheder og har givet medlemsstaterne frihed til at fastlægge den på eget ansvar; den nationale lovgiver må derfor ved hjælp af en effektiv inspektion sikre, at denatureringen sker i overensstemmelse med de gældende (fællesskabsretlige) bestemmelser, og at krav om udbetaling af præmier er berettigede.

På samme måde bestemmer Kommissionens forordning nr. 2015/76 (i artiklerne 7 og 17) vedrørende støtten til vinproducenter, som ydes ved hjælp af ordningen med oplagringskontrakter, at de nationale interventionsorganer træffer de nødvendige kontrolforanstaltninger for at sikre overholdelse af betingelserne for ydelse af støtte, uden at fastsætte de nærmere gennemførelsesbestemmelser, hvorefter denne kontrol skal ske. Derved beholdt medlemsstaterne en vis vurderingsfrihed inden for — vel at mærke — rammerne af de mål, der er fastsat i forordningen og skal overholdes af medlemsstaterne. Efter min mening kan de nationale interventionsorganer i medfør af denne skønsfrihed afslå at indgå kontrakter i grænsetilfælde, hvor der forekommer en for spredt oplagring af produktet.