ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Direktiv 2006/112 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at det ikke er til hinder for en forudgående og obligatorisk anvendelse af en national, administrativ procedure i et tilfælde, hvor skattemyndigheden har mistanke om, at der foreligger misbrug, idet denne procedure dog ikke må være mindre gunstig end dem, der gælder for tilsvarende søgsmål på grundlag af national ret, og idet den heller ikke i praksis må gøre det umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at udøve de rettigheder, der tillægges i henhold til Unionens retsorden. Dette er tilfældet, når den forudgående procedure dels er til gavn for den person, der mistænkes for at have begået retsmisbrug, for så vidt som den tilsigter at sikre overholdelsen af visse grundlæggende rettigheder, bl.a. retten til at blive hørt, dels ikke i sig selv går imod formålet med bekæmpelse af svig, afgiftsunddragelse og muligt misbrug som anerkendt i Domstolens praksis.

(jf. præmis 26, 29, 32 og 34 samt domskonkl.)
Artikel 7, stk. 1, i Rådets direktiv 93/13 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en national retsplejeregel, hvorefter en lokalret, der er kompetent til at træffe afgørelse i et søgsmål, som er anlagt af en forbruger, med påstand om, at en standardkontrakt erklæres ugyldig, ikke er kompetent til at tage stilling til forbrugerens påstand om fastslåelse af urimeligheden af kontraktvilkårene i samme aftale, medmindre det viser sig, at den omstændighed, at lokalretten erklærer sig inkompetent, medfører processuelle ulemper, der kan gøre det uforholdsmæssigt vanskeligt at udøve de rettigheder, der er tillagt forbrugeren i henhold til Den Europæiske Unions retsorden. Det tilkommer den nationale ret at foretage de nødvendige efterprøvelser i denne forbindelse.

(jf. præmis 59 og domskonkl.)
Artikel 46a, stk. 3, litra c), i forordning nr. 1408/71, som ændret og ajourført ved forordning nr. 118/97, som ændret ved forordning nr. 1992/2006, skal fortolkes således, at den omfatter den del af en ydelse, der følger af en forsikringsperiode, i hvilken den pågældende havde ret til at opnå en fritagelse for tilslutning til den tvungne forsikring, såfremt en sådan tilslutning i den pågældende periode påvirker størrelsen af socialsikringsydelsen.

Den frivillige eller valgfrie karakter af en forsikring kan nemlig skyldes såvel den omstændighed, at den pågældende skal anmode om tilslutning til forsikringen eller fortsættelse af forsikringen, som den omstændighed, at den pågældende har ret til at blive fritaget for tilslutningen. Begge tilfælde indebærer, at den forsikrede skal foretage et valg, og vidner om, at tilslutningen, såfremt den fortsætter, forbliver valgfri.

(jf. præmis 52-59 og domskonkl.)
Artikel 3, stk. 3, i direktiv 92/12 om den generelle ordning for punktafgiftspligtige varer, om oplægning og omsætning heraf samt om kontrol hermed og artikel 1, stk. 3, i Rådets direktiv 2008/118 om den generelle ordning for punktafgifter og om ophævelse af direktiv 92/12 skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for, at varer, der ikke henhører under anvendelsesområdet for disse direktiver, såsom smøreolier, der anvendes til andet end motorbrændstof og brændsel til opvarmning, pålægges en afgift reguleret ved bestemmelser, som er identiske med bestemmelserne for ordningen med den harmoniserede punktafgift som omhandlet i de pågældende direktiver, når den omstændighed, at disse varer pålægges denne afgift, ikke medfører formaliteter i forbindelse med grænsepassage inden for rammerne af samhandelen mellem medlemsstater.

De krav, der er knyttet til den nationale punktafgiftssuspensionsordning vedrørende disse varer, som finder anvendelse på såvel produkter indført fra en anden medlemsstat som produkter erhvervet på det nationale marked, kan ikke betragtes som udgørende en formalitet ved grænsepassage.

I øvrigt kan de forpligtelser, der vedrører ordningen med betalt punktafgift, nemlig forpligtelserne til at indgive en angivelse af erhvervelsen inden for Fællesskabet og stille sikkerhed for punktafgiften før indførslen af de pågældende varer, ikke udgøre formaliteter i forbindelse med grænsepassage, for så vidt som disse forpligtelser skal opfyldes, før de pågældende varer krydser grænsen, eller for så vidt som det, at der stilles en garanti for betalingen af punktafgiften, er forbundet med den afgiftsudløsende omstændighed, og for så vidt som disse forpligtelser svarer til de forskrifter, som de personer, der skal erlægge punktafgiften i tilfælde af varer underlagt ordningen med den harmoniserede punktafgift, skal opfylde i henhold til artikel 34, stk. 2, første afsnit, litra a), i direktiv 2008/118. På samme måde kan forpligtelsen til at indgive den forenklede angivelse, beregne og indbetale punktafgiften inden ti dage efter afgiftens opståen samt føre en fortegnelse over de punktafgiftspligtige varer, der er erhvervet inden for Fællesskabet, som tilsigter at sikre betalingen af den skyldige punktafgift, ikke betragtes som formaliteter i forbindelse med grænsepassage.

(jf. præmis 38, 39-43 og 52 samt domskonkl.)
I henhold til artikel 272 TEUF, sammenholdt med artikel 256 TEUF, har Retten kompetence til at træffe afgørelse i første instans i medfør af en voldgiftsklausul, som indeholdes i en af Unionen eller en på Unionens vegne indgået offentligretlig eller privatretlig kontrakt. Heraf følger, at artikel 272 TEUF udgør en særbestemmelse, der gør det muligt at anlægge sag ved Unionens retsinstanser i medfør af en voldgiftsklausul, som parterne har aftalt i offentligretlige eller privatretlige kontrakter, og som ikke begrænser karakteren af det søgsmål, der er anlagt ved Unionens retsinstanser.

Det fremgår af voldgiftsklausulen, der er fastsat i de omhandlede kontrakter, at Retten eller Domstolen alt efter omstændighederne har kompetence til at påkende tvister mellem Unionen og kontrahenterne hvad angår disse kontrakters gyldighed, anvendelse eller fortolkning. Heraf følger, at denne voldgiftsklausul heller ikke begrænser Rettens eller Domstolens kompetence hvad angår søgsmålets karakter. Henset til dens ordlyd er den nævnte voldgiftsklausul således i stand til at danne grundlag for Rettens eller Domstolens påkendelse af et anerkendelsessøgsmål som det i hovedsagen omhandlede vedrørende en tvist mellem Unionen og appellanten om de nævnte kontrakters gyldighed, anvendelse og fortolkning.

(jf. præmis 22, 23, 25 og 26)
Direktiv 2000/78 om generelle rammebestemmelser om ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv skal, i lyset af direktivets artikel 3, stk. 1, litra c), og artikel 3, stk. 3, sammenholdt med 13. betragtning hertil, fortolkes således, at det ikke finder anvendelse på ordninger for social sikring og social beskyttelse, hvis ydelser ikke er sidestillet med løn i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i artikel 157, stk. 2, TEUF.

Artikel 2, stk. 1 og stk. 2, litra a), og artikel 6, stk. 1, i direktiv 2000/78 om generelle rammebestemmelser om ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en national lovgivning, som udelukker hensyntagen til uddannelsesperioder tilbagelagt af en tjenestemand inden dennes fyldte 18. år med henblik på tildeling af ret til pension og beregning af størrelsen af dennes alderspension, for så vidt som den dels er objektivt og rimeligt begrundet i et legitimt beskæftigelses- og arbejdsmarkedspolitisk mål, dels udgør et hensigtsmæssigt og nødvendigt middel til at opfylde dette mål.

Selv om førnævnte lovgivning nemlig indebærer en direkte forskelsbehandling på grundlag af et kriterium om alder som omhandlet i artikel 2, stk. 1 og stk. 2, litra a), i direktiv 2000/78, kan denne ulige behandling ikke desto mindre begrundes i henhold til dette direktivs artikel 6, stk. 1.

I denne forbindelse bemærkes, at en manglende hensyntagen til de uddannelsesperioder, der er tilbagelagt før det fyldte 18. år, er egnet til at nå det legitime formål, som er at vedtage en beskæftigelsespolitik, som kan gøre det muligt for alle dem, der er tilsluttet pensionsordningen for tjenestemænd, at påbegynde bidragsbetalingen på samme alderstrin, at optjene ret til at oppebære en fuldstændig alderspension og således at sikre ligebehandling af tjenestemændene.

Desuden synes den førnævnte nationale lovgivning at være sammenhængende, henset til begrundelsen om at udelukke de perioder, hvor den pågældende ikke indbetaler bidrag til pensionsordningen, fra beregningen af alderspension.

På disse betingelser er en foranstaltning som den førnævnte, henset til den vide skønsmargen, som medlemsstaterne er tillagt ved valget af, ikke blot hvilket bestemt formål man ønsker at forfølge på området for socialpolitik og beskæftigelse, men også ved valget af, hvilke foranstaltninger der kan opfylde det, egnet til at nå det tidligere nævnte formål og går ikke ud over, hvad der er nødvendigt for at opnå dette formål.

(jf. præmis 27, 28, 35, 37, 39 og 40 samt domskonkl.)
Artikel 132, stk. 1, litra g), i direktiv 2006/112 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at hverken statsprøvede plejemedarbejdere, der leverer deres ydelser direkte til plejekrævende personer, eller et vikarbureau, der stiller sådant personale til rådighed for institutioner, der er anerkendt som foretagender af almennyttig karakter, henhører under begrebet »organer, der er anerkendt [...] som foretagender af almennyttig karakter«, som findes i denne bestemmelse.

Selv om begrebet »organ«, som findes i denne bestemmelse, er tilstrækkeligt bredt til at omfatte private enheder, der har gevinst for øje, forholder det sig således, at tilrådighedsstillelsen af arbejdstagere ikke som sådan udgør en levering af tjenesteydelser af almen interesse på det sociale område.

(jf. præmis 27-29 og domskonkl.)
På området for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, og nærmere bestemt for de restriktive foranstaltninger, der er vedtaget over for Iran med henblik på at forhindre nuklear spredning, udgør frigivelse af visse pengemidler en undtagelse til reglen om indefrysning af pengemidler, og den kompetente myndighed skal foretage en konkret vurdering og er derfor ikke beføjet til at udstede en generel godkendelse af en bestemt type transaktioner, for hvilke de pågældende enheder er fritaget for at anmode om tilladelser fra sag til sag.

En sådan konklusion følger af den klare, nøjagtige og detaljerede ordlyd af artikel 7-10 i forordning nr. 423/2007 om restriktive foranstaltninger over for Iran og af artikel 16-19 og 21 i forordning nr. 961/2010 om ophævelse heraf, som foreskriver, at den kompetente myndighed i hvert enkelt tilfælde kontrollerer, at betingelserne for frigivelse af pengemidlerne er opfyldt, og at Sanktionskomitéen eller medlemsstaterne og Kommissionen, afhængig af tilfældet, er blevet underrettet, således at disse eventuelt kan reagere i overensstemmelse med de gældende bestemmelser.

(jf. præmis 76 og 77)
Direktiv 2009/73 om fælles regler for det indre marked for naturgas og om ophævelse af direktiv 2003/55, hvis gennemførelsesfrist udløb den 3. marts 2011, og navnlig de ved direktivets artikel 41, stk. 17, indførte nye bestemmelser, skal fortolkes således, at direktivet ikke finder anvendelse på et på den nævnte dato verserende søgsmål til prøvelse af en afgørelse fra en regulerende myndighed, der er truffet inden udløbet af denne gennemførelsesfrist.

Artikel 5 i forordning nr. 1775/2005 om betingelserne for adgang til naturgastransmissionsnet, sammenholdt med bilaget til forordningen, og artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder skal fortolkes således, at disse bestemmelser er til hinder for en national lovgivning, der vedrører anlæg af søgsmål for den domstol, som har kompetence til at efterprøve lovligheden af retsakterne fra en regulerende myndighed, og som ikke gør det muligt at indrømme en bruger af nettet kompetence til at anlægge søgsmål til prøvelse af en afgørelse om gasnetkodeksen, der er truffet af denne myndighed.

Henset til ordlyden af artikel 2, stk. 1, nr. 11), i forordning nr. 1775/2005 er det nemlig uden relevans, om en operatør, der er indehaver af en godkendelse til transmission af gas på nettet, faktisk har indgået en kontrakt med netoperatøren, med henblik på at blive anset for bruger af nettet, for så vidt som denne egenskab omfatter enhver kunde eller enhver potentiel kunde hos netoperatøren.

De principper, der er indeholdt i forordningens artikel 5, sammenholdt med bilaget til forordningen, skal fortolkes således, at de udgør beskyttelsesforanstaltninger fastsat af hensyn til de brugere, der ønsker adgang til nettet, og at de derfor kan give disse brugere rettigheder. En sådan operatørs rettigheder skal derfor anses for potentielt at være berørt som følge af en afgørelse fra reguleringsmyndigheden, hvorved de regler i netkodeksen, der vedrører tildelingen af kapacitet og håndteringen af kapacitetsbegrænsninger, blev ændret.

(jf. præmis 45, 46, 48 og 51 samt domskonkl. 2)
Begrebet »arbejdstager« som omhandlet i artikel 7 i direktiv 2003/88 om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden og i artikel 31, stk. 2, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder skal fortolkes således, at det kan omfatte en person, der er tilknyttet et job- og aktivitetscenter, og som i sin egenskab af handicappet person ikke er i stand til at bestride en stilling på normale vilkår. De aktiviteter, der udføres i det nævnte center af handicappede personer, fremtræder nemlig ikke som et rent marginalt supplement, for så vidt som de ikke er skabt alene med det formål at tilvejebringe en, i givet fald afledt, beskæftigelse til de pågældende, men ligeledes har en vis økonomisk værdi gennem aktiviteter, der er tilpasset de pågældende personers evner. Disse aktiviteter gør det muligt at værdsætte produktiviteten, hvor begrænset den end måtte være, hos svært handicappede personer, og på samme tid sikre dem den sociale beskyttelse, som de har krav på.

I denne sammenhæng skal den nationale ret bl.a. kontrollere, om de ydelser, der faktisk er udført af den berørte, normalt kan anses for henhørende under arbejdsmarkedet. Med henblik herpå kan der tages hensyn ikke blot til reglerne for og sædvane på det pågældende center i dets egenskab af modtagende institution samt til de forskellige aspekter af formålet med dets program for social støtte, men også til arten af og vilkårene for udførelsen af ydelserne.

(jf. præmis 39, 40, 42 og 43 samt domskonkl.)
Den frie bevægelighed for arbejdstagere forbyder for det første en medlemsstat at vedtage en foranstaltning, der begunstiger arbejdstagere, der er bosiddende på dens område, hvis den fører til begunstigelse af nationale statsborgere og således skaber en forskelsbehandling på grundlag af nationalitet. Henset til ordlyden af artikel 45, stk. 2, TEUF, der har til formål at afskaffe enhver form for forskelsbehandling på grundlag af nationalitet »af medlemsstaternes arbejdstagere«, sammenholdt med artikel 26 TEUF, forbyder nævnte ordlyd for det andet også forskelsbehandling mellem ikke-hjemmehørende arbejdstagere, hvis denne fører til en ubehørig begunstigelse af statsborgere fra visse medlemsstater fremfor andre.

Artikel 45 TEUF skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en national lovgivning, hvorefter en medlemsstat til fordel for arbejdstagere, der før tiltrædelsen af et arbejde på dens område havde bopæl i en anden medlemsstat, foreskriver indrømmelse af en skattefordel bestående i en fast skattefritagelse for en godtgørelse for ekstraterritoriale omkostninger på op til 30% af beskatningsgrundlaget på betingelse af, at disse arbejdstagere har været bosiddende i en afstand på mere end 150 km fra medlemsstatens grænse, medmindre disse grænser er blevet fastsat således, at denne skattefritagelse automatisk giver anledning til en nettooverkompensation for de faktisk afholdte ekstraterritoriale omkostninger.

Det forhold alene, at der fastsættes begrænsninger med hensyn til afstanden i forhold til stedet for arbejdstagernes bopæl og loftet for den indrømmede skattefritagelse, idet der tages udgangspunkt i henholdsvis den medlemsstats grænse, hvor arbejdsstedet er beliggende, og beskatningsgrundlaget, selv om dette er nødvendigt og udviser en vis grovhed, kan således ikke i sig selv udgøre en indirekte forskelsbehandling eller en hindring for arbejdskraftens frie bevægelighed. Dette gælder så meget desto mere, når standardordningen er til fordel for de arbejdstagere, som er omfattet heraf, fordi den betragteligt reducerer de administrative skridt, som disse arbejdstagere skal tage for at opnå skattefritagelsen for godtgørelsen for ekstraterritoriale omkostninger.

Det er dog givet inhærent i den faste tildeling af en skattefordel, som antages at dække de tilfælde, hvor de materielle betingelser for at være omfattet af denne fordel uomtvisteligt er opfyldt, at der er andre tilfælde, hvor disse betingelser af forskellige grunde også er opfyldt, idet disse andre tilfælde i øvrigt giver en ret til denne fordel mod fremlæggelse af passende dokumentation.

Selv om forvaltningsmæssige hensyn ikke kan begrunde, at en medlemsstat fraviger EU-rettens regler, kan medlemsstaterne i denne henseende ikke afskæres fra muligheden for at opfylde legitime mål ved at indføre generelle regler, som de kompetente myndigheder let kan forvalte og håndhæve.

(jf. præmis 32-34 og 36 samt domskonkl.)
Forordning nr. 2078/92 om miljøvenlige produktionsmetoder i landbruget samt om naturpleje skal fortolkes således, at kun personer, der tidligere rådede over en landbrugsproduktion, kunne være omfattet af det i dennes artikel 2, stk. 1, litra f), fastsatte program om langsigtet udtagning af landbrugsarealer af drift.

Som det således fremgår af anden, tiende og tolvte betragtning til forordning nr. 2078/92, blev der med denne forordning indført en »EF-støtteordning«, hvis hovedmål var at regulere produktionen af landbrugsvarer, således at det kun er personer, som er landbrugere, der kunne gøre krav på at være omfattet af et program om langsigtet udtagning af landbrugsarealer af drift. Dermed er gennemførelsen af de i nævnte forordning fastlagte landbrugsmiljømæssige mål ikke i sig selv tilstrækkelig til at begrunde, at den deri fastsatte støtte ydes til andre end landbrugere.

(jf. præmis 37, 38, 44 og 45 samt domskonkl.)
—

Dagpenge, som er bestemt til at sikre den sociale beskyttelse af de pågældende arbejdstagere ved at kompensere for de ulemper, der følger af udstationeringen, og som beror på, at de berørte personer befinder sig fjernt fra deres sædvanlige opholdssted, skal betragtes som en del af mindstelønnen på samme vilkår som dem, der gælder for, at sådanne dagpenge indgår i den mindsteløn, der udbetales til lokale arbejdstagere i forbindelse med, at de udstationeres inden for den berørte medlemsstat. Sådanne dagpenge skal kvalificeres som en »ydelse, der specifikt vedrører udstationeringen« som omhandlet i artikel 3, stk. 7, andet afsnit, i det nævnte direktiv.
Artikel 2, litra a), i henholdsvis forordning nr. 273/2004 om narkotikaprækursorer og forordning nr. 111/2005 om regler for overvågning af handel med narkotikaprækursorer mellem Fællesskabet og tredjelande skal fortolkes således, at et lægemiddel som defineret i artikel 1, nr. 2), i direktiv 2001/83 om oprettelse af en fællesskabskodeks for humanmedicinske lægemidler, som ændret ved forordning nr. 1901/2006, ikke som sådan kan anses for »registrerede stoffer«, selv om det indeholder et stof, der er omhandlet i bilag I til forordning nr. 273/2004 og i bilaget til forordning nr. 111/2005, og som let kan benyttes eller udskilles ved hjælp af let anvendelige eller økonomisk fordelagtige midler.

Forordning nr. 273/2004 indeholder nemlig ikke noget, der taler for, at den har til formål at underkaste de lægemidler, som indeholder et stof, der er omhandlet i bilag I til forordningen, og som let kan benyttes eller udskilles ved hjælp af let anvendelige eller økonomisk fordelagtige midler, en anden supplerende tilladelses- og kontrolordning end den, der finder anvendelse på lægemidler i medfør af direktiv 2001/83. Hvad angår forordning nr. 111/2005 kan det, selv om det er korrekt, at denne indeholder en række præcise regler, som ikke har en modsvarighed i direktiv 2001/83, ikke alene af denne omstændighed udledes, at EU-lovgiver har haft til hensigt at lade de lægemidler, som indeholder et stof, der er omhandlet i bilaget til nævnte forordning, og som let kan benyttes eller udskilles ved hjælp af let anvendelige eller økonomisk fordelagtige midler, være omfattet af ikke alene direktiv 2001/83, men også af denne forordning. Det er også af denne grund, at EU-lovgiver i forordning nr. 1259/2013 om ændring af forordning nr. 111/2005 har besluttet at alene lade de lægemidler, der indeholder to registrerede stoffer, være omfattet af systemet til kontrol af handelen med narkotikaprækursorer mellem Unionen og tredjelande.

(jf. præmis 59, 61, 62, 65 og 67 samt domskonkl.)
Punkt 14 i bilag I til direktiv 85/337 om vurdering af visse offentlige og private projekters indvirkning på miljøet, som ændret ved direktiv 2009/31, skal fortolkes således, at en efterforskningsboring, hvorunder der påtænkes gennemført en prøveproduktion af naturgas og råolie med henblik på vurdering af rentabiliteten af en forekomst, ikke er omfattet af denne bestemmelses anvendelsesområde.

Idet en sådan boring pr. definition foretages i kommercielt øjemed, følger det imidlertid af konteksten og målet med nævnte punkt 14, at anvendelsesområdet for denne bestemmelse ikke omfatter efterforskningsboringer. Den nævnte bestemmelse er nemlig møntet på projekter af en vis varighed, der muliggør en vedvarende udvinding af relativt store mængder kulbrinter. I denne henseende ville anvendelsen – uden ændringer – af de kriterier, der er fastsat i nævnte punkt 14 på efterforskningsboringer, ikke give meget mening, idet denne bestemmelse fastsætter faste daglige grænseværdier, som den grænseværdi, der er fastsat for en efterforskningsboring, ikke er i nærheden af. I øvrigt kan den faktiske tilstedeværelse af kulbrinter ikke fastslås med sikkerhed uden en efterforskningsboring. Det er således kun på grundlag af en sådan boring, at det kan fastslås, hvilken mængde kulbrinter der kan udvindes dagligt. Endvidere er den mængde kulbrinter, der påtænkes udvundet inden for rammerne af en sådan prøveboring, såvel som varigheden heraf, begrænset til de tekniske behov, der følger af målet om at påvise, at en forekomst kan udnyttes.

Denne fortolkning bliver understøttet af systematikken i direktiv 85/337. Punkt 2, litra d), i bilag II til dette direktiv kan nemlig finde anvendelse på efterforskningsboringer, således at alle efterforskningsboringer ikke automatisk er udelukkede fra dette direktivs anvendelsesområde.

(jf. præmis 22-26 og 32 samt domskonkl.)
Betalingen af morarenter er en foranstaltning til opfyldelse af annullationsdommen som omhandlet i artikel 266, stk. 1, TEUF, idet den tilsigter at yde en fast kompensation for ikke at kunne råde over en fordring og at tilskynde debitor til at opfylde annullationsdommen hurtigst muligt. Tildelingen af udligningsrenter henhører derimod ikke under en foranstaltning til opfyldelse af en annullationsdom som omhandlet i artikel 266, stk. 1, TEUF, men under artikel 266, stk. 2, TEUF, der henviser til artikel 340 TEUF, dvs. til tvister om Unionens ansvar uden for kontraktforhold. Denne rentetype tilsigter nemlig at kompensere for den tid, der medgår frem til retsinstansernes fastsættelse af skadesbeløbet, uanset enhver forsinkelse, der kan tilskrives debitor.

Eftersom Kommissionens forpligtelse til at betale hovedkravet med renter ikke er støttet på opfyldelsen af dens afgørelse, men på opfyldelsen af Rettens dom, kan der alene tildeles morarenter i medfør af artikel 266, stk. 1, TEUF.

(jf. præmis 30, 31, 37 og 38)