ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
De tilbud, der indgives af tilbudsgiverne i en udbudsprocedure kan være omfattet af anvendelsesområdet for undtagelsen vedrørende beskyttelse af forretningsmæssige interesser, som omhandlet i artikel 4, stk. 2, første afsnit, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 1049/2001 om aktindsigt i Europa-Parlamentets, Rådets og Kommissionens dokumenter, bl.a. på grund af de økonomiske og tekniske oplysninger, som tilbuddene indeholder.

Endvidere er beskyttelsen af tilbudsgivernes bud i forhold til de øvrige tilbudsgivere fastsat i de relevante bestemmelser i Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 966/2012 om de finansielle regler vedrørende Unionens almindelige budget, og navnlig ved dennes artikel 113, stk. 2, som ikke foreskriver videregivelse af de indgivne bud, heller ikke efter skriftlig forespørgsel fra de forbigåede tilbudsgivere. Denne begrænsning er forbundet med formålet med reglerne for offentlige udbud i EU, der er baseret på en ufordrejet konkurrence. For at virkeliggøre dette mål skal de ordregivende myndigheder ikke afsløre oplysninger, som vedrører procedurer til indgåelse af offentlige kontrakter, hvis indhold vil kunne anvendes til at fordreje konkurrencen, enten under en verserende indgåelse af en offentlig kontrakt eller en senere indgåelse heraf.

I denne henseende eksisterer der en generel formodning, hvorefter aktindsigt i tilbudsgivernes bud i princippet er til skade for beskyttelsen af forretningsmæssige interesser som omhandlet i artikel 4, stk. 2, første led, i forordning nr. 1049/2001. Den generelle formodning udelukker ikke muligheden for at godtgøre, at et givent dokument, der er begæret aktindsigt i, ikke er omfattet af denne formodning, eller at der er en mere tungtvejende offentlig interesse i udbredelsen af dokumentet. Imidlertid er de dokumenter, der er omfattet heraf, ikke undergivet en forpligtelse til hel eller delvis udbredelse af deres indhold.

(jf. præmis 47-50 og 80)
1)

Rådets gennemførelsesafgørelse 2014/730/FUSP af 20. oktober 2014 om gennemførelse af afgørelse 2013/255/FUSP om restriktive foranstaltninger over for Syrien og Rådets gennemførelsesforordning (EU) nr. 1105/2014 af 20. oktober 2014 om gennemførelse af forordning (EU) nr. 36/2012 om restriktive foranstaltninger på baggrund af situationen i Syrien annulleres, for så vidt som de vedrører Mohamed Farahat.
3.

EU-institutionerne — offentlighedens ret til aktindsigt — forordning nr. 1049/2001 — undtagelser til retten til aktindsigt — beskyttelse af juridisk rådgivning — forpligtelse for institutionen til at undersøge arten af den juridiske rådgivning i retsakten og den konkrete mulighed for at skade beskyttelsen af den juridiske rådgivning og at efterprøve, om der består en mere tungtvejende offentlig interesse, som kan begrunde udbredelsen — udbredelse af juridisk rådgivning, der er afgivet i forbindelse med lovgivningsprocedurer — pligt for institutionen til nærmere at begrunde enhver afgørelse om afslag på aktindsigt (Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 1049/2001, art. 4, stk. 2, andet led) (jf. præmis 41-44)
Hvad angår de lovbestemte forvaltningskrav, som landbrugere, der modtager direkte betalinger, ifølge artikel 4 i forordning nr. 73/2009 om fastlæggelse af fælles regler for den fælles landbrugspolitiks ordninger for direkte støtte og om fastlæggelse af visse støtteordninger for landbrugere skal overholde, henviser krav nr. 8 i bilag II til denne forordning med hensyn til identifikation og registrering af dyr til artikel 3, 4 og 5 i forordning nr. 21/2004 af 17. december 2003 om indførelse af en ordning for identifikation og registrering af får og geder.

Hvad angår den betydning, der skal tillægges henvisningen i det nævnte krav til artikel 3-5 i forordning nr. 21/2004, må det lægges til grund, at det kun er de elementer, som er nævnt i artikel 4 og 5 og opregnet i denne forordnings artikel 3, litra a) og b), som gøres til krydsoverensstemmelseskrav. Logikken af denne fortolkning bekræftes af forskellen mellem på den ene side de elementer, som er anført i artikel 3, litra a) og b), i forordning nr. 21/2004 og gentaget i denne forordnings artikel 4 og 5, og på den anden side de elementer, som er nævnt i artikel 3, litra c) og d), i forordning nr. 21/2004 og gentaget i denne forordnings artikel 6-8. I modsætning til elementerne i artikel 4 og 5 i forordning nr. 21/2004 vedrører de elementer, som er angivet i denne forordnings artikel 6-8, forpligtelser, som i det væsentlige alene påhviler medlemsstaterne, hvilket kan forklare lovgivers ønske om ikke at gøre betalinger til landbrugerne betinget af overholdelsen heraf. Selv om en medlemsstat er bundet af forordning nr. 21/2004 i sin helhed, hvilket omfatter forordningens artikel 5-8, kan overholdelsen af disse artikler derfor ikke betragtes – herunder gennem en henvisning i det lovbestemte forvaltningskrav nr. 8 til forordningens artikel 3 – som forpligtelser i forbindelse med betalingerne til landbrugerne.

(jf. præmis 63, 66, 67 og 70)
3.

Institutionernes retsakter — begrundelse — forpligtelse — rækkevidde — afgørelse om ikke at antage et bud inden for rammerne af en udbudsprocedure vedrørende levering af tjenesteydelser — forpligtelse for den ordregivende myndighed til på skriftlig anmodning at give oplysning om de kvaliteter og relative fordele, der kendetegner det valgte tilbud, samt opgive navnet på ordremodtageren — forpligtelse til at give et detaljeret resumé af, hvorledes hver enkelt detalje i det udelukkede tilbud blev taget i betragtning ved vurderingen af dette, eller til at foretage en nøje komparativ analyse af det valgte tilbud og den udelukkede bydendes tilbud — foreligger ikke (art. 296 TEUF; Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 966/2012, art. 113, stk. 2; Kommissionens forordning nr. 1268/2012, art. 161) (jf. præmis 71, 81-83, 104, 423 og 477)
Denne undersøgelse skal imidlertid ligeledes foretages under hensyntagen til bestemmelserne i toldkodeksens artikel 220, stk. 2, litra b), første afsnit, og dermed de kumulative betingelser, der er indeholdt heri, og som skal være opfyldt, hvortil føjes betingelserne vedrørende spørgsmålet om, hvorvidt den fejl, som de kompetente myndigheder har begået, med rimelighed kunne opdages, nemlig at de afgiftspligtige skal være i god tro, og at de skal have overholdt alle de gældende toldforskrifter.

Hvad angår betingelsen om de afgiftspligtiges gode tro fastsat i artikel 220, stk. 2, litra b), første afsnit, i forordning nr. 2913/92 om indførelse af en EF-toldkodeks, fremgår det af denne bestemmelses fjerde afsnit, at de afgiftspligtige kan påberåbe sig at have handlet i god tro, når de kan påvise, at de i den periode, hvor de pågældende forretningsaktiviteter har fundet sted, har udvist omhu for at sikre sig, at samtlige betingelser for præferencebehandlingen er opfyldt.

Betingelsen om den erhvervsdrivendes gode tro og betingelsen om manglende kendskab til den fejl, som toldmyndighederne har begået, har imidlertid en vis forbindelse med hinanden. Spørgsmålet om, hvorvidt den erhvervsdrivende har handlet i god tro, indebærer bl.a. en afgørelse af, om den af de kompetente toldmyndigheder begåede fejl med rimelighed kunne have været opdaget af ham.

11. betragtning til forordning nr. 2700/2000 om ændring af forordning nr. 2913/92 skal fortolkes som et indicium i den retning, at den afgiftspligtiges gode tro skal undersøges, når fejlen begået af myndighederne i tredjelandet har ført til udstedelsen af et ukorrekt certifikat, uanset hvordan fejlen er opstået, uanset om den alene kan tilregnes disse myndigheder, eller om den udspringer af en ukorrekt fremstilling af de faktiske omstændigheder fra eksportørens side.

(jf. præmis 108, 110, 112, 118 og 122)
8.

Statsstøtte–begreb–foranstaltninger med henblik på kompensation for udgifter til offentlig tjeneste, som en virksomhed har påtaget sig–første betingelse fastsat i Altmark-dommen–klart definerede public service-forpligtelser–der foreligger ikke en begunstiget virksomhed, som rent faktisk er pålagt at udføre public service-forpligtelser–omfattet af begrebet–markedssvigt–utilstrækkelige omstændigheder til at konstatere, at der foreligger en tjenesteydelse af almindelig økonomisk interesse (Art. 107, stk. 1, TEUF) (jf. præmis 89, 96-98 og 102-107)
3.

EU-varemærker – definition og erhvervelse af et EU-varemærke – relative registreringshindringer – indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art – risiko for forveksling med det ældre varemærke – ældre varemærke, der består af et EU-varemærke – afslag på registrering, da der foreligger en relativ registreringshindring, selv om denne er begrænset til en del af Unionen [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 20)
4.

Den Europæiske Unions budget – finansiel støtte fra Unionen – modtageren forpligtet til at overholde betingelserne for tildeling af tilskud – finansiering, der alene vedrører udgifter, som faktisk er afholdt – begrundelse for, at de angivne omkostninger er reelle – udgifter til personale – manglende iagttagelse af at fremlægge troværdige oversigter over arbejdstid med henblik på godtgørelse af de udgifter til personale, der er oplyst til opfyldelse af støtteaftalerne – ikke-støtteberettigede omkostninger (jf. præmis 77-97)
2.

Institutionernes retsakter – begrundelse – forpligtelse – rækkevidde – restriktive foranstaltninger over for Libyen – forbud mod indrejse eller transit samt indefrysning af midler over for visse personer og enheder, der har deltaget alvorlige krænkelser af menneskerettighederne i denne stat – afgørelse, der indgår i en sammenhæng, som den berørte er bekendt med – kortfattet begrundelse tilladt (Art. 296 TEUF; Rådets afgørelse 2011/137/FUSP og 2014/380/FUSP; Rådets forordning nr. 204/2011 og nr. 689/2014) (jf. præmis 56-60, 63 og 74)
3.

EU-varemærker – definition og erhvervelse af et EU-varemærke – relativ registreringshindring – indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art – risiko for forveksling med det ældre varemærke – vurdering af risikoen for forveksling – fastlæggelse af den relevante kundekreds – kundekredsens opmærksomhedsniveau [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 45-47)
Rettens dom (Appelafdelingen) af 26. januar 2017 –

Kommissionen mod Verile og Gjergji

(Sag T-104/14 P-INTP)

»Retspleje – fortolkning af en dom«

Proceduren for Retten – omkostninger – gældende regler – hver part tilpligtes at bære sine egne omkostninger under en appelsag – omkostninger forbundet med sagen i første instans – omfattet

(Rettens procesreglement, art. 211, stk. 3)

(jf. præmis 10 og 11)

Angående

Begæring om fortolkning af Domstolens dom af 13. oktober 2015, Kommissionen mod Verile og Gjergji (T-104/14 P, EU:T:2015:776).

Konklusion

1) Punkt 3 i konklusionen i dom af 13. oktober 2015, Kommissionen mod Verile og Gjergji (T-104/14 P), skal fortolkes således, at det omfatter såvel omkostningerne i forbindelse med appelsagen som omkostningerne i forbindelse med sagen i første instans.

2) Marco Verile og Anduela Gjergji, på den ene side, og Europa-Kommissionen, på den anden side, bærer hver deres egne omkostninger i forbindelse med fortolkningssagen.
5.

Karteller–aftaler mellem virksomheder–bevis for overtrædelse–tvister for Retten–Kommissionen mulighed for at påberåbe sig, at de kontakter, som ikke er blevet straffet i afgørelsen, er ulovlige–ikke tilladt (Art. 101, stk. 1, TEUF) (jf. præmis 138)
9.

Karteller–aftaler og samordnet praksis udgør en enkelt overtrædelse–virksomheder, som kan beskyldes for at have begået en overtrædelse bestående i deltagelse i et kartel som helhed–kriterier–bevisbyrde (Art. 101, stk. 1, TEUF) (jf. præmis 218-223)
Rettens dom (Første Afdeling) af 7. marts 2017 –

Neka Novin mod Rådet

(Sag T-436/14)

»Fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik – restriktive foranstaltninger over for Iran med henblik på at forhindre nuklear spredning – indefrysning af midler – opretholdelse af sagsøgerens navn på listen over de omfattede personer – retlig fejl – åbenbart urigtigt skøn – proportionalitet«

1. Fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik–restriktive foranstaltninger over for Iran–indefrysning af midler, der tilhører personer, enheder eller organer, som medvirker til eller støtter den nukleare spredning–alternative kriterier fastsat i Unionens retsakter for opførelse på listerne af de personer eller enheder, der er omfattet af de restriktive foranstaltninger–rækkevidde [Rådets afgørelse 2010/413/FUSP, art. 20, stk. 1, litra b) og c); Rådets forordning nr. 267/2012, art. 23, stk. 2, litra a), b) og d)] (jf. præmis 23, 28, 29 og 34)

2. Fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik–restriktive foranstaltninger over for Iran–indefrysning af midler, der tilhører personer, enheder eller organer, som medvirker til eller støtter den nukleare spredning–krænkelse af retten til ejendom og omdømme–tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet–foreligger ikke (Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 17; Rådets afgørelse 2010/413/FUSP; Rådets forordning nr. 267/2012) (jf. præmis 50-52, 56 og 57)

Angående

Påstand nedlagt i henhold til artikel 263 TEUF om annullation af Rådets afgørelse om at opretholde opførelsen af sagsøgeren på listen i bilag II til Rådets afgørelse 2010/413/FUSP af 26. juli 2010 om restriktive foranstaltninger over for Iran og om ophævelse af fælles holdning 2007/140/FUSP (EUT 2010, L 195, s. 39), som ændret ved Rådets afgørelse 2011/299/FUSP af 23. maj 2011 (EUT 2011, L 136, s. 65), og på listen i bilag IX til Rådets forordning (EU) nr. 267/2012 af 23. marts 2012 om restriktive foranstaltninger over for Iran og om ophævelse af forordning (EU) nr. 961/2010 (EUT 2012, L 88, s. 1), som meddelt ved en meddelelse af 15. marts 2014.

Konklusion

1) Rådet for Den Europæiske Union frifindes.

2) Neka Novin Co., Private Joint Stock bærer sine egne omkostninger og betaler halvdelen af de af Rådet afholdte omkostninger.
6.

Konkurrence – dominerende stilling – misbrug – en virksomhed i dominerende stillings nægtelse af at give en anden virksomhed adgang til et produkt eller en tjenesteydelse, der er nødvendig for denne virksomheds aktiviteter – vurdering af nødvendigheden af det pågældende produkt eller den pågældende tjenesteydelse – kriterier (Art. 102 TEUF) (jf. præmis 144)
Unionens retsinstanser er kompetent til at prøve et annnullationssøgsmål til prøvelse af en afgørelse truffet af Det Europæiske Kemikalieagentur (ECHA) i henhold til artikel 13, stk. 4, i forordning nr. 340/2008 om gebyrer og afgifter til ECHA og forordning nr. 1907/2006 om registrering, vurdering og godkendelse af samt begrænsninger for kemikalier (REACH), hvori fastslås, at en ansøger om registrering af stoffer i henhold til forordning nr. 1907/2006 ikke opfylder betingelserne for nedsættelse af gebyret for små virksomheder som omhandlet i denne forordnings artikel 6, stk. 4, og hvori ansøgeren bliver pålagt en administrativ afgift.

Artikel 94, stk. 1, i forordning nr. 1907/2006 bestemmer nemlig, at en sag kan indbringes for Retten eller Domstolen i henhold til artikel 263 TEUF for at anfægte en afgørelse truffet af Klageudvalget eller i tilfælde, hvor sagen ikke kan påklages til udvalget, af ECHA. I denne forbindelse bestemmer denne forordnings artikel 91, stk. 1, at kun afgørelser truffet af ECHA i henhold til artikel 9, artikel 20, artikel 27, stk. 6, artikel 30, stk. 2 og 3, og artikel 51 i forordning nr. 1907/2006 kan påklages til Klageudvalget. Disse bestemmelser vedrører afgørelser, som ikke har nogen forbindelse til det gebyr, som de små virksomheder skal betale i henhold til forordningens artikel 6, stk. 4. Den omstændighed, at sagsøgeren ligeledes har indgivet en klage over samme afgørelse til ECHA’s Klageudvalg er uden betydning i denne henseende.

(jf. præmis 18-23)
Selv om Rådet har en vid skønsbeføjelse for så vidt angår de generelle kriterier, der skal tages i betragtning med henblik på vedtagelsen af restriktive foranstaltninger, indebærer den effektive domstolsprøvelse, som er sikret ved artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, at Unionens retsinstanser i forbindelse med prøvelsen af, om begrundelsen for afgørelsen om at opføre eller opretholde en bestemt persons navn på en liste over personer, der er genstand for restriktive foranstaltninger, er lovlig, skal sikre sig, at denne afgørelse, hvis rækkevidde er individuel for denne person, er baseret på et tilstrækkeligt solidt faktisk grundlag. Dette indebærer en efterprøvelse af de faktiske omstændigheder, der indgår i begrundelsen for nævnte afgørelse, og domstolsprøvelsen skal således ikke begrænses til en vurdering af, om den anførte begrundelse er sandsynlig i abstrakt forstand, men skal indebære en stillingtagen til, om der er belæg for disse grunde, eller i det mindste én af dem, som i sig selv anses for at kunne begrunde nævnte afgørelse, på en tilstrækkelig præcis og konkret måde.

I denne henseende udgør indledningen af en retslig procedure i den nationale strafferetsplejelovs forstand et forhold, som Rådet kan tage hensyn til med henblik på at godtgøre, at der foreligger faktiske omstændigheder, som begrunder vedtagelsen af restriktive foranstaltninger på EU-plan, og med henblik på at bedømme, om det er nødvendigt at vedtage sådanne foranstaltninger for at sikre virkningerne af de nationale myndigheders tiltag. Ikke desto mindre forholder det sig således, at vedtagelsen af restriktive foranstaltninger henhører under de beføjelser, der er tildelt Rådet, som selvstændigt beslutter, om det i lyset af målene med den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik er nødvendigt og hensigtsmæssigt at vedtage sådanne foranstaltninger, uanset om der foreligger en anmodning herom fra myndighederne i det pågældende tredjeland, og uanset om disse myndigheder har vedtaget andre bestemmelser på nationalt plan, forudsat at Rådet støtter sig på et tilstrækkeligt faktuelt grundlag.

Det er i øvrigt Unionens kompetente myndighed, som i tilfælde, hvor den begrundelse, der foreholdes den berørte person, bestrides, skal godtgøre, at den er velbegrundet, og ikke sidstnævnte, der skal føre bevis for, at begrundelsen ikke er velbegrundet.

(jf. præmis 41, 49, 107, 147 og 148)
Med henblik på at bedømme, om lovtekster tilsigter at fastsætte bindende regler, som kan være genstand for et søgsmål i henhold til artikel 263 TEUF, skal der foretages en gennemgang af deres indhold. Såfremt specifikke eller nye forpligtelser ikke foreligger, er den blotte offentliggørelse af en meddelelse ikke tilstrækkeligt til at fastslå, at meddelelsen er en retsakt, der kan skabe bindende retsvirkninger.

Hvad angår de generelle regler for almindelige udvælgelsesprøver, offentliggjort i Den Europæiske Unions Tidende af Det Europæiske Personaleudvælgelseskontor (EPSO), herunder de generelle retningslinjer fra Kollegiet af Administrationschefer om brugen af sprog i EPSO-udvælgelsesprøver, som findes i bilag 2 hertil, fremgår det af selve ordlyden af de nævnte lovtekster, at EPSO ikke ved offentliggørelsen heraf definitivt fastsatte sprogordningen for samtlige de udvælgelsesprøver, som den har ansvaret for at afholde. De generelle regler og de generelle retningslinjer henlægger nemlig udtrykkeligt valget af sprogordningen for hver udvælgelsesprøve til den meddelelse om udvælgelsesprøve, som vedtages på tidspunktet for indledningen af den dertil hørende procedure. Følgelig kan det ikke antages, at de omhandlede lovtekster fastsætter specifikke eller nye forpligtelser.

I øvrigt og under alle omstændigheder gælder, at selv hvis de generelle regler og de generelle retningslinjer indeholder en række bedømmelser, hvorefter valget af andet sprog i de udvælgelsesprøver, der afholdes af EPSO, samt af kommunikationssproget mellem EPSO og ansøgerne begrænses til tysk, engelsk og fransk, kan disse bedømmelser, ikke fortolkes således, at de fastsætter en sprogordning, der finder anvendelse på samtlige de udvælgelsesprøver, der afholdes af EPSO, eftersom ingen bestemmelse har tillagt sidstnævnte eller Kollegiet af Administrationschefer kompetence til at fastsætte en sådan generel anvendelig ordning eller til i denne henseende at fastsætte principielle regler, som en meddelelse om udvælgelsesprøve kun undtagelsesvist vil kunne unddrage sig. I denne henseende er EPSO ikke forhindret i, med henblik på at sikre ligebehandling og retssikkerhed, at vedtage og offentliggøre retsakter som de generelle regler og de generelle retningslinjer, hvorved det tilkendegives, hvorledes EPSO i visse situationer vil udøve den skønsbeføjelse, som disse bestemmelser tillægger kontoret. Imidlertid er EPSO kun bundet af sådanne lovtekster for så vidt som disse ikke afviger fra de almengyldige regler, der gælder for kontorets beføjelser og på betingelse af, at EPSO med vedtagelsen af disse ikke afstår fra at udøve den beføjelse, som kontoret er tillagt i forbindelse med bedømmelsen af behovene for Unionens institutioner og organer, herunder sidstnævntes sproglige behov, i forbindelse med afholdelsen af de forskellige udvælgelsesprøver.

Det må konkluderes, at de generelle regler og de generelle retningslinjer skal fortolkes således, at de allerhøjest udgør meddelelser, som opstiller kriterier, i henhold til hvilke EPSO har til hensigt at foretage valget af sprogordningen for de udvælgelsesprøver, som den har ansvaret for at afholde.

(jf. præmis 47, 49, 50, 52, 53 og 58)
8.

Fælles handelspolitik–beskyttelse mod dumping–dumpingmargen–fastsættelse af normalværdien–indførsel fra lande uden markedsøkonomi–proceduren for bedømmelsen af betingelserne, som gør det muligt for en producent at opnå status som virksomhed underlagt markedsøkonomiske principper–Kommissionens overskridelse af den frist, der er fastsat herfor–følger [Rådets forordning nr. 1225/2009, art. 2, stk. 7, litra c)] (jf. præmis 165-172)
Rettens dom (Femte Afdeling) af 16. februar 2017 –

SolarWorld mod Kommissionen

(Sag T-783/14)

»Dumping – subsidier – import af fotovoltaiske moduler af krystallinsk silicium og nøglekomponenter hertil (dvs. celler) med oprindelse i eller afsendt fra Folkerepublikken Kina – godkendelse af en nedsættelse af minimumsimportprisen i henhold til et tilsagn, godtaget inden for rammerne af antidumping- og antisubsidieprocedurer – EU-erhvervsgrenen – artikel 8, stk. 1, i forordning (EF) nr. 1225/2009«

1. Retslig procedure–behandling af sagens realitet før behandling af formaliteten–lovlig (jf. præmis 42)

2. Fælles handelspolitik–beskyttelse mod dumping–forslag om pristilsagn–godtagelse–institutionernes skønsbeføjelser–tilsagn, hvorved der fastsættes en ordning for justering af minimumsimportprisen–Domstolens prøvelsesret–grænser (Rådets forordning nr. 1225/2009, art. 8, stk. 1) (jf. præmis 46-55)

Angående

Påstand støttet på artikel 263 TEUF om annullation af den kommissionsafgørelse, der var indeholdt i en skrivelse af 15. september 2014 til det kinesiske handelskammer for import og eksport af maskiner og elektroniske produkter med referencen Trade/H4 (2014) 3328168 om at nedjustere minimumsimportprisen for importerede fotovoltaiske moduler og celler, der er fremstillet af kinesiske eksporterende producenter, og som er omfattet af et pristilsagn med virkning fra den 1. oktober 2014 for sidste kvartal af 2014.

Konklusion

1) Europa-Kommissionen frifindes.
2.

Unionsborgerskab–borgernes rettigheder–indgivelse af et borgerinitiativ–forordning nr. 211/2011–betingelser for registrering–oplysninger, som skal ledsage et forslag–oplysninger om emnet for, formålene med og baggrunden for forslaget (Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 211/2011, art. 4 og bilag II) (jf. præmis 30)
2.

Annullationssøgsmål–fysiske eller juridiske personer–søgsmålsinteresse–interesse i at gøre et anbringende gældende–nødvendigheden af en eksisterende og faktisk interesse–vurdering på tidspunktet for sagens anlæg–anbringende kan give sagsøgeren en fordel–foreligger ikke–afvisning (Art. 263, stk. 4, TEUF) (jf. præmis 61-71)