Det er tvivlsomt, om en søgsmålsgrund, som først fremsættes i replikken kan antages til realitetsbehandling. Procesreglementets artikel 42, stk. 2, bestemmer, at »nye søgsmålsgrunde og indsigelser ikke må fremføres under sagens behandling, medmindre disse støttes på retlige eller faktiske omstændigheder, som er kommet frem under den skriftlige forhandling«, og i andet afsnit, at »fremfører en part under den skriftlige forhandling nye søgsmålsgrunde eller indsigelser, som anført i foranstående stykke, kan præsidenten, når de sædvanlige procesfrister er udløbet, … give den anden part en frist til at svare herpå«. Disse bestemmelser synes umiddelbart at måtte fortolkes således, at forbudet i første stykke kun kan fraviges i ganske særlige, udtrykkeligt hjemlede tilfælde. Men det må antages, at den pågældende bestemmelse har en bestemt funktion, som klart fremgår af det ovennævnte andet afsnit, nemlig at undgå, at en part berøves mulighed for at svare på den nye søgsmålsgrund under skriftvekslingen (jf. generaladvokat Warner's forslag til afgørelse i sag 46/75, IBC, Sml. 1976, s. 80). Derfor forekommer en alt for snæver fortolkning af artikel 42, stk. 2, ikke berettiget: det må fastslås, om den part, som den nye søgsmålsgrund er blevet gjort gældende mod, er blevet skadet i sit forsvar ved den anden parts adfærd under sagsbehandlingen.

Kommissionen har i den foreliggende sag først i sit svarskrift (jf. s. 6, nederst) rejst spørgsmålet, om den anfægtede afgørelse var tilstrækkeligt begrundet og anført, at udvælgelseskomiteens afslag var tilstrækkeligt begrundet. Under det offentlige retsmøde har Kommissionens repræsentant senere undersøgt denne side af sagen og udtrykkeligt erklæret, at Kommissionen ikke ville påstå denne søgsmålsgrund afvist. Det må derfor ikke alene udelukkes, at Kommissionen ikke har haft mulighed for at forsvare sig, men det må endog fastslås, at spørgsmålet, om den anfægtede afgørelse var tilstrækkeligt begrundet, først blev rejst af Kommissionen selv.

Det må på den anden side anføres, at den nye søgsmålsgrund angik den anfægtede retsakts utilstrækkelige begrundelse. Det er imidlertid bekendt, at pligten til at begrunde afgørelsen ikke kun er foreskrevet af hensyn til de personer, som den vedrører, men også for at Domstolen fuldt ud kan udøve sin beføjelse efter traktaten til at prøve dens lovlighed. Heraf følger, at Domstolen altid på embeds vegne kan fastslå, at der eventuelt ikke foreligger nogen begrundelse. Domstolen anførte dette i dommen af 2. marts 1959 i sag 18/57, Nold (Sml. 1954-1964, s. 131).

Hvad realiteten angår, er det følgende situation, der skal bedømmes: udvælgelseskomiteens afgørelse blev meddelt sagsøgerinden ved en formularskrivelse, som indeholdt en liste over de fire grunde til at nægte adgang til prøverne, og hvor der var sat kryds i rubrikken for grund nr. 3 (»Deres faglige erfaring er utilstrækkelig«). Som vi har kunnet konstatere i en lignende sag (forslag til afgørelse af 16. 11. 1978, fremsat i de forenede sager 4, 19 og 28/78, Salerno, Authié og Massangioli), anses udvælgelseskomiteens begrundelse med hensyn til ansøgernes adgang til prøverne for at være utilstrækkelige, når de kun indeholder en angivelse af, at en af de nødvendige kvalifikationer i meddelelsen om udvælgelsesprøven ikke er opfyldt. Jeg skal derfor alene henvise til det standpunkt, jeg da hævdede, og som blev stadfæstet ved dommen af 30. november 1978 i ovennævnte sager: Jeg finder det påkrævet, at de begrundelser, der meddeles ansøgerne, er affattet således, at disse klart kan forstå grunden til udelukkelsen og således, at domstolskontrollen lettes. Men formuleringen »utilstrækkelig faglig erfaring« er i hvert fald flertydigt: utilstrækkeligheden kan faktisk være kvalitativ eller skyldes erfaringens korte varighed eller betyde, at erfaringen ikke var relevant for det valgte område. Det kan ikke af brevet, som var affattet i nævnte generelle vendinger, ses, hvilken særlig grund der var til at nægte ansøgeren adgang til de skriftlige prøver.

Jeg mener ikke, at vanskelighederne som følge af det store antal ansøgere i sig selv berettiger til at give en ikke udtømmende begrundelse. Som jeg allerede har anført i Salerno-sagen og i andre sager bør »de uheldige konsekvenser i forbindelse med det store antal ansøgere ikke bæres af ansøgerne« og, at »en myndighed, som afholder en udvælgelsesprøve« for at undgå disse, »har pligt til at træffe de fornødne forberedelser, således at den kan udføre sin opgave på en måde, der fuldt ud er i overensstemmelse med de forskrifter, den skal overholde, selv hvis der er tusindvis af ansøgere«.

Domstolen har som bekendt allerede udtalt sig om nødvendigheden af en tilstrækkelig begrundelse af udvælgelseskomiteernes afgørelse i dommene af 14. juni 1972 i sag 44/71, Marcato (Sml. 1972, s. 105), af 15. marts 1973 i sag 37/72, Marcato (Sml. 1973, s. 361), af 4. december 1975 i sag 31/75, Costacurta (Sml. 1975, s. 1563) samt i ovennævnte dom af 30. november 1978, Salerno m.fl.. Jeg finder ingen grund til at fravige denne retspraksis i det foreliggende tilfælde.