Forslag til afgørelse fra generaladvokat Alber fremsat den 5. marts 1998. - H mod Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber. - Appel - Tjenestemænd - Invaliditetsprocedure - Vurdering af faktiske omstændigheder. - Sag C-291/97 P.



Samling af Afgørelser 1998 side I-03577



Generaladvokatens forslag til afgørelse

A - Indledning

1 Retten i Foerste Instans (herefter »Retten«) har ved sin dom af 3. juni 1997 (1) truffet afgoerelse i en sag, som fru H. (2), en forhenvaerende tjenestemand ved Kommissionen, anlagde mod sin institution. Hun nedlagde herunder paastand om annullation af Kommissionens afgoerelser af 27. september 1994 (hvorved hun blev pensioneret uden ansoegning) og af 27. juni 1995 (hvorved hendes klage over denne afgoerelse blev afvist) samt om annullation af Invaliditetsudvalgets udtalelse af 13. september 1994, som fastslog appellantens invaliditet.

2 Retten afviste sagen i det omfang, der var nedlagt paastand om annullation af Invaliditetsudvalgets udtalelse og om annullation af afgoerelsen af 27. juni 1995. I oevrigt blev Kommissionen frifundet.

3 Ved appelskrift af 5. august 1997 har fru H. indgivet anke mod denne dom.

B - Faktiske omstaendigheder og parternes paastande

4 Jeg skal i det foelgende beskrive den faktiske baggrund for Rettens dom. I denne forbindelse skal man vaere opmaerksom paa, at der inden for en vis periode foregik to parallelle, men forskellige procedurer (dels om pensionering, dels om sygeorlov).

5 Appellanten fik foerst beordret sygeorlov den 17. marts 1993 i henhold til artikel 59, stk. 2, i vedtaegten for tjenestemaend i De Europaeiske Faellesskaber (herefter »vedtaegten«).

6 Appellanten indgav klage over denne afgoerelse ved skrivelse af 3. juni 1993. Ifoelge appellanten bortkom denne skrivelse imidlertid ved Kommissionen. Hun indgav derfor paa ny klage over Kommissionens afgoerelse ved skrivelse af 13. juni 1993.

7 I mellemtiden var fru H. blevet forfremmet til loenklasse B3 ved afgoerelse af 20. april 1993.

8 Under henvisning til appellantens klage af 3. juni 1993 - som angiveligt var bortkommet - meddelte Kommissionen hende derpaa ved skrivelse af 17. juni 1993 - som blev sendt med almindelig post til appellantens adresse i Bruxelles - at den i overensstemmelse med vedtaegtens artikel 59, stk. 3, ville indhente udtalelse fra Invaliditetsudvalget. Fru H. blev desuden opfordret til at meddele, hvilken laege hun oenskede skulle repraesentere hende i udvalget. Da appellanten imidlertid ikke besvarede denne henvendelse, gentog Kommissionen opfordringen ved skrivelse af 15. juli 1993, som ligeledes blev sendt med almindelig post. I samme skrivelse var det angivet, at Kommissionen ville anmode Domstolens praesident om at udpege denne laege, hvis ikke appellanten lod hoere fra sig.

9 Appellanten har anfoert, at Kommissionen ved skrivelse af 3. december 1993 meddelte hende sin afgoerelse vedroerende hendes klage af 13. juni 1993. Denne skrivelse modtog hun den 18. januar 1994. I sin klageafgoerelse, som var udfoerligt begrundet, henviste Kommissionen imidlertid ikke til skrivelserne af 17. juni og 15. juli 1993.

10 Den 14. januar 1994 anlagde fru H. sag ved Retten (3) mod Kommissionen med paastand om annullation af Kommissionens afgoerelse af 17. marts 1993, hvorved hun havde faaet beordret sygeorlov. Denne sag haevede hun dog den 18. april 1995.

11 Da appellanten ikke selv udpegede en laege, anmodede Kommissionen ved skrivelse af 17. december 1993 Domstolens praesident om paa embeds vegne at udpege en laege i henhold til artikel 7, stk. 2, i vedtaegtens bilag II.

12 Som svar paa Kommissionens skrivelse af 3. december 1993 meddelte appellanten Kommissionen den 18. april 1994, at hun agtede at rejse til Italien for at finde en laege, som kunne repraesentere hende i Invaliditetsudvalget. Hun modtog dog ikke noget svar herpaa fra Kommissionen.

13 Ved skrivelse af 20. juni 1994 modtog Kommissionen meddelelse om den afgoerelse, Domstolens praesident havde truffet om udpegelsen af en laege for appellanten. Ifoelge Kommissionen gav den laege, som Kommissionen havde udpeget, ved en skrivelse af samme dato fru H. meddelelse om, at der var nedsat et invaliditetsudvalg og om dette udvalgs sammensaetning. Appellanten har imidlertid bestridt at have modtaget denne skrivelse.

14 Den 13. september 1994 konkluderede Invaliditetsudvalget uden at have hoert appellanten - fordi hun naegtede at give moede - at hun var ramt af en vedvarende invaliditet, som maatte anses for fuldstaendig, og som medfoerte, at hun var ude af stand til at goere tjeneste i en stilling i hendes stillingsgruppe, hvorfor hun maatte ophoere med sin tjeneste ved Kommissionen.

15 Appellanten har saavel under sagen i foerste instans som under appelsagen gjort gaeldende, at de laegelige konklusioner, som laa til grund for afgoerelsen om at beordre hende paa sygeorlov og at erklaere hende invalid, kom til veje, uden at hun blev hoert, og uden at der blev taget hensyn til de oevrige undersoegelsesresultater, som hun raadede over. Appellanten anfoerer i den forbindelse, at hun kunne have fremlagt udtalelser fra andre laeger til stoette for sin sag, hvis hun havde modtaget behoerig underretning.

16 Ved skrivelse af 27. september 1994 meddelte ansaettelsesmyndigheden appellanten, at den i overensstemmelse med Invaliditetsudvalgets udtalelser havde truffet afgoerelse om at pensionere hende med virkning fra den 1. oktober 1994 i henhold til vedtaegtens artikel 53. Ifoelge Kommissionen afleverede tjenestemaend ved Sikkerhedstjenesten samme dag denne skrivelse, vedlagt den anfaegtede afgoerelse og administrationens kvittering for modtagelsen, paa appellantens private adresse. Da appellanten imidlertid ikke var til stede, kunne hun ikke underskrive kvitteringen.

17 Den 10. januar 1995 underskrev appellanten kvitteringen for modtagelsen af ansaettelsesmyndighedens afgoerelse. Ogsaa under sagen ved Retten har appellanten anfoert, at hun foerst paa dette tidspunkt modtog den naevnte skrivelse.

18 Den 6. april 1995 indgav appellanten klage over afgoerelsen af 27. september 1994.

19 Ved afgoerelse af 27. juni 1995, som appellanten haevder foerst at have modtaget den 18. juli 1995, afviste Kommissionen hendes klage.

20 Under sagen ved Retten i Foerste Instans nedlagde appellanten paastand om annullation af Kommissionens afgoerelse af 27. september 1994 om at pensionere hende uden ansoegning, af Kommissionens afgoerelse af 27. juni 1995 om afvisning af klagen over denne afgoerelse og af Invaliditetsudvalgets udtalelse af 13. september 1994.

21 Grundene til Rettens afvisning af sagen vil fremgaa af den sammenfatning af appellantens anbringender, som jeg skal foretage nedenfor i forbindelse med min gennemgang af disse.

22 Fru H. har nedlagt foelgende paastande:

1) Sagen fremmes til realitetsbehandling, og der gives appellanten medhold. 2) Den anfaegtede dom ophaeves.

3) Det fastslaas, at sagen ved foerste instans burde vaere antaget til realitetsbehandling, og at den var begrundet.

C - Gennemgang

1. Formaliteten

23 Da kun Kommissionen har behandlet spoergsmaalet om, hvorvidt appellen kan fremmes til realitetsbehandling, skal jeg foerst gennemgaa dennes argumenter herom.

24 Kommissionen har hovedsagelig gjort gaeldende, at appellantens anbringende alene drejer sig om, hvorvidt Retten har foretaget en fejlagtig bedoemmelse af sagens omstaendigheder. Et anbringende kan imidlertid kun realitetsbehandles, saafremt det stoettes paa, at der er tilsidesat retsregler, hvilket goer det udelukket at foretage en bedoemmelse af de faktiske omstaendigheder. Da appellantens eneste anbringende imidlertid er, at Retten har foretaget en fejlagtig bedoemmelse af de omstaendigheder, som parterne har fremfoert, og af disses bevismaessige vaerdi, maa Domstolen afvise sagen.

25 Efter Domstolens faste praksis er det en betingelse for at realitetsbehandle en appel under en procedure i henhold til EF-traktatens artikel 168 A og for, at appellen opfylder kravet efter artikel 51 i EF-statutten for Domstolen og procesreglementets artikel 112, stk. 1, litra c), at appelskriftet praecist angiver de anfaegtede punkter i den afgoerelse, der paastaas ophaevet, samt de retlige anbringender, som denne paastand saerlig stoettes paa. Appelskriftet kan derfor ikke blot gentage eller ordret gengive de argumenter, der allerede er blevet fremfoert for Retten, herunder de argumenter, der stoettes paa faktiske omstaendigheder, som Retten udtrykkeligt har afvist at laegge til grund (4). En saadan appel udgoer i realiteten et krav om en ren og skaer ombedoemmelse af sagen for Retten, hvilket er udelukket efter artikel 49 og 51 i EF-statutten for Domstolen (5).

26 Appellantens foerste anbringende er, at hendes rettigheder efter vedtaegtens artikel 26, stk. 2 og 3, jf. artikel 7 i bilag II, er blevet tilsidesat.

27 Vedtaegtens artikel 25, stk. 2, bestemmer saaledes:

»Enhver afgoerelse, der traeffes i henhold til denne vedtaegt om en bestemt person, skal straks meddeles den paagaeldende tjenestemand skriftligt. Enhver afgoerelse, der indebaerer et klagepunkt, skal begrundes.«

28 Vedtaegtens artikel 26 vedroerer indholdet af de personlige aktmapper. Ifoelge stk. 1, litra a), skal tjenestemandens personlige aktmappe indeholde samtlige dokumenter, der vedroerer hans tjenesteforhold, samt enhver bedoemmelse af hans kvalifikationer, indsats eller adfaerd.

29 Artikel 26, stk. 2 og 3, bestemmer foelgende:

»Alle dokumenter skal registreres, nummereres og indsaettes fortloebende; institutionen kan ikke mod en tjenestemand paaberaabe sig eller goere gaeldende de under litra a), naevnte dokumenter, medmindre tjenestemanden er blevet gjort bekendt med dem, foer de blev indsat i akterne.

Ethvert dokuments meddelelse skal bekraeftes ved tjenestemandens underskrift eller i mangel heraf ved rekommanderet brev.«

30 Artikel 7, stk. 2, i vedtaegtens bilag II indeholder foelgende bestemmelse vedroerende Invaliditetsudvalget:

»Hvis tjenestemanden ikke har udpeget nogen laege, udpeger praesidenten for De Europaeiske Faellesskabers Domstol paa embeds vegne en laege.«

31 Fru H. har gjort gaeldende, at der er begaaet form- og procedurefejl i forbindelse med nedsaettelsen af Invaliditetsudvalget og dettes sammensaetning. Ifoelge appellanten fremgaar det af vedtaegten, at proceduren ved Invaliditetsudvalget er kontradiktorisk. Selv om den afgoerelse, hvorved Domstolens praesident udpegede en laege til at repraesentere hende i Invaliditetsudvalget, kun var en administrativ foranstaltning, skulle proceduren forud herfor og i umiddelbar fortsaettelse heraf vaere kontradiktorisk. Kommissionen var derfor forpligtet til i overensstemmelse med de formkrav, som var fastsat i vedtaegtens artikel 26, stk. 3, at give hende meddelelse saavel om anmodningen til praesidenten som om dennes afgoerelse. Paa samme maade burde meddelelsen ved skrivelsen af 20. juni 1994 - hvorved hun blev underrettet om, at der var nedsat et invaliditetsudvalg og om dettes sammensaetning - have vaeret bekraeftet ved hendes underskrift eller ved rekommanderet brev. Efter appellantens opfattelse har Retten anlagt en urigtig retsopfattelse ved ikke at fastslaa, at Kommissionen tilsidesatte gaeldende formforskrifter.

32 Appellantens andet anbringende er, at hendes rettigheder efter artikel 9 i vedtaegtens bilag II er tilsidesat. Heri bestemmes det i stk. 2, at Invaliditetsudvalgets konklusioner skal tilsendes ansaettelsesmyndigheden samt den paagaeldende tjenestemand.

33 Appellanten bestrider, at hun i overensstemmelse med gaeldende forskrifter har modtaget udvalgets konklusioner. Efter hendes opfattelse har Retten fejlagtigt tillagt de af Kommissionen fremfoerte omstaendigheder bevisvaerdi uden at undersoege de krav, som stilles til en underretning.

34 Selv om det tilkommer Retten alene at bedoemme vaerdien af de beviser, den faar forelagt (6), kan en appel kun fremmes til realitetsbehandling, saafremt Retten kritiseres for at have truffet en afgoerelse i strid med retsregler, som den var pligtig at overholde (7). Der kan dog endvidere til godtgoerelse af, at Retten har begaaet en retlig fejl fremsaettes anbringender til stoette for en appel, som vedroerer den retlige bedoemmelse af faktiske omstaendigheder (8).

35 Ifoelge vedtaegtens artikel 26 skal meddelelsen om alle dokumenter vedroerende tjenestemandens tjenesteforhold bekraeftes ved hans underskrift eller i mangel heraf ved rekommanderet brev. Da appellanten kritiserer Retten for ikke at have iagttaget denne bestemmelse og for at have udledt oplysninger af Kommissionens gengivelse af de faktiske omstaendigheder, som ikke var indeholdt heri, gaar dette klagepunkt ud paa, at Retten for det foerste har tilsidesat retsregler, som den var forpligtet til at overholde, og for det andet har foretaget en fejlagtig bevisbedoemmelse. Disse anbringender maa derfor realitetsbehandles.

36 I dommens praemis 39 og 40 har Retten med foeje antaget, at sagen maatte afvises hvad angaar Kommissionens afgoerelse af 27. juni 1995. Enhver afvisning af en klage, den vaere sig stiltiende eller udtrykkelig, bekraefter nemlig blot den foranstaltning eller undladelse, som klageren besvaerer sig over, og udgoer ikke i sig selv en anfaegtelig foranstaltning. Det er under et soegsmaal kun muligt at anfaegte selve den afgoerelse, hvorved en klage helt eller delvis tages til foelge (9). Et soegsmaal, som er rettet mod en afgoerelse om afvisning af en klage, maa derfor antages at vaere rettet mod den foranstaltning, som er bebyrdende for tjenestemanden, hvilket i det foreliggende tilfaelde var ansaettelsesmyndighedens afgoerelse.

37 Ogsaa Invaliditetsudvalgets udtalelse udgoer blot en forberedende foranstaltning som led i en procedure til pensionering af en tjenestemand uden ansoegning i henhold til vedtaegtens artikel 53 og kan derfor ikke anfaegtes under et soegsmaal. Soegsmaalet kan kun rettes mod den afgoerelse, der traeffes som afslutning paa denne procedure, i hvilken forbindelse det kan goeres gaeldende, at de forudgaaende foranstaltninger, som har direkte sammenhaeng med afgoerelsen, er retsstridige (10).

2. Realiteten

a) Foerste anbringende

38 Appellantens foerste anbringende er, at der er begaaet formfejl i forbindelse med meddelelsen af skrivelserne vedroerende nedsaettelsen af Invaliditetsudvalget og dettes sammensaetning. Hun anfoerer, at hun ikke har modtaget forskriftsmaessig meddelelse hverken om den afgoerelse, hvorved Kommissionen anmodede Domstolens praesident om at udpege en laege for appellanten, eller om dennes endelige afgoerelse vedroerende udpegelsen af den paagaeldende laege, da ingen af disse afgoerelser burde vaere sendt med almindelig post. Appellanten modtog heller ikke forskriftsmaessig meddelelse om Invaliditetsudvalgets endelige sammensaetning og om dets afholdelse af moede. Efter hendes opfattelse burde underretningen om disse dokumenter have vaeret bekraeftet ved hendes underskrift eller ved rekommanderet brev dels, fordi proceduren ved Invaliditetsudvalget er kontradiktorisk, dels paa grund af den betydning udvalgets konklusioner har.

39 I dommens praemis 77 bemaerkede Retten, at det fremgik uomtvisteligt af sagens akter, at appellanten var bekendt med, at Invaliditetsudvalget skulle holde moede, og med udvalgets sammensaetning. Denne antagelse stoettede Retten dog hovedsagelig paa det af Kommissionen under sagen anfoerte. Saaledes bemaerker den i dommens praemis 81, at appellanten bl.a. var blevet informeret om Invaliditetsudvalgets endelige sammensaetning ved skrivelsen af 20. juni 1994 fra den laege, som var udpeget af Kommissionen, hvilken skrivelse fru H. imidlertid bestrider at have modtaget.

40 Hvad angaar nedsaettelsen af Invaliditetsudvalget har Retten fastslaaet, at den udpegelse af en laege til at repraesentere en tjenestemand i udvalget, som Domstolens praesident skal foretage i henhold til artikel 7, stk. 2, i vedtaegtens bilag II, naar den paagaeldende ikke selv udpeger en laege, ikke er nogen judiciel procedure, men en administrativ akt, hvorfor denne procedure ikke behoever vaere kontradiktorisk (11).

41 Ifoelge Domstolens faste praksis er det formaalet med bestemmelserne vedroerende Invaliditetsudvalget at overlade det til sagkyndige laeger at traeffe en endelig afgoerelse af alle laegelige spoergsmaal. Heraf har Domstolen udledt, at domstolsproevelsen ikke kan udvides til at omfatte de rent laegelige afgoerelser, der maa anses som definitive, naar de er tilblevet paa forskriftsmaessige betingelser. Derimod kan der udoeves domstolskontrol med lovligheden af udvalgets nedsaettelse og virksomhed samt med lovligheden af de udtalelser, udvalget afgiver (12). Retten kan saaledes efterproeve de afgivne udtalelser paa disse punkter. Hvis udtalelsen er behaeftet med mangler (formmangler eller mangler i forbindelse med underretningen) kan udtalelsen i sin helhed anses for mangelfuld og dermed at maatte underkendes, selv om den laegelige del er korrekt.

42 Det er endvidere en betingelse for, at Invaliditetsudvalget kan anses for lovligt nedsat, at de gaeldende form- og procedureforskrifter er overholdt. Paa grund af de (negative) virkninger, som Invaliditetsudvalgets konklusioner kan have for den paagaeldende tjenestemand, og i betragtning af, at ansaettelsesmyndigheden ikke har kompetence til at aendre disse konklusioner eller til at saette sin egen vurdering i stedet, burde appellanten i overensstemmelse med artikel 26, stk. 3, have modtaget meddelelse saavel om nedsaettelsen af Invaliditetsudvalget som om dettes sammensaetning, fordi disse dokumenter kunne have negative foelger for tjenestemanden.

43 Ganske vist kan det ikke med bestemthed fastslaas paa grundlag af vedtaegtens artikel 25, stk. 2, og artikel 26, stk. 3, hvilke dokumenter der skal gives saerskilt meddelelse om. Saavel beslutningen om at nedsaette et invaliditetsudvalg som den udtalelse, udvalget afgiver, og den afgoerelse, ansaettelsesmyndigheden sluttelig traeffer om at pensionere en tjenestemand uden ansoegning er imidlertid saa vaesentlige - ogsaa i henseende til arbejdsgiverens omsorgspligt - at det er noedvendigt at anvende de strenge form- og procedureforskrifter. Det fremgaar ikke entydigt af vedtaegtens artikel 25 og 26, hvilke afgoerelser og dokumenter underretningskravene i artikel 26, stk. 3, finder anvendelse paa. Det kan navnlig ikke udledes af artikel 26, stk. 1, hvilke dokumenter der skal indsaettes i den personlige aktmappe. Det ville vaere oenskeligt, om vedtaegten paa dette punkt indeholdt mere praecise regler for at sikre en forskriftsmaessig afvikling af proceduren. Selv om ansaettelsesmyndighedens afgoerelser formelt set kun har karakter af forvaltningsakter, maa det ikke overses, hvor belastende disse afgoerelser kan vaere for tjenestemaendene. De afgoerelser, som foerer til at pensionere en tjenestemand uden ansoegning, vedroerer hans tjenesteforhold og kraever derfor alene paa grund af sine alvorlige foelger en underretning, som opfylder formkravene i vedtaegtens artikel 26, stk. 2. Det maa i den foreliggende sag gaelde saa meget mere, som der i foerste omgang foregik to parallelle, men forskellige procedurer mellem appellanten og Kommissionen. Det kan ikke udelukkes, at appellanten troede, at nogle af de skrivelser, hun fik tilsendt som led i proceduren for nedsaettelsen af Invaliditetsudvalget og dettes sammensaetning, vedroerte proceduren om at beordre hende paa sygeorlov. Dette kunne vaere undgaaet, hvis hun havde faaet forskriftsmaessig underretning om skrivelserne under den sidstnaevnte procedure i overensstemmelse med vedtaegtens artikel 26, stk. 3.

44 Uanset underretningens form konkluderede Retten, at appellanten havde faaet meddelelse om alle de noedvendige oplysninger og dermed var i stand til at deltage i den paagaeldende procedure. Retten gik imidlertid ikke ind paa spoergsmaalet om, hvorvidt de noedvendige meddelelser var sket i overensstemmelse med de herfor gaeldende formforskrifter. Den omstaendighed alene, at Kommissionen tilsendte skrivelserne med almindelig post eller soergede for, at en tjenestemand ved Sikkerhedstjenesten afleverede dem paa appellantens adresse, giver ikke grundlag for at antage, at appellanten som helhed fik behoerig underretning.

45 Retten har derfor ikke i tilstraekkelig grad tilgodeset appellantens rettigheder efter artikel 26, stk. 3, og har draget fejlagtige slutninger af de i sagen foreliggende oplysninger eller tillagt disse en bevisvaerdi, som ikke opfylder betingelserne i vedtaegtens artikel 26, stk. 3.

46 Paa dette punkt er appellen foelgelig begrundet.

b) Andet anbringende

47 Appellantens andet anbringende er, at hendes rettigheder efter artikel 9, stk. 1, i vedtaegtens bilag II blev tilsidesat.

48 Dette anbringende er i det vaesentlige baseret paa de samme argumenter som det foerste anbringende. Appellanten goer nemlig gaeldende, at Retten urigtigt har antaget, at Kommissionen gav appellanten behoerig meddelelse vedroerende afgoerelsen om Invaliditetsudvalgets nedsaettelse og sammensaetning.

49 Appellanten henviser her til artikel 9, stk. 1, i vedtaegtens bilag II, hvorefter tjenestemanden kan forelaegge Invaliditetsudvalget erklaeringer eller attester fra den laege, der behandler ham, samt fra de laeger, han eventuelt har fundet det noedvendigt at konsultere. Hvis den paagaeldende tjenestemand skal kunne udnytte denne ret, er det ifoelge appellanten noedvendigt paa grund af de alvorlige foelger, Invaliditetsudvalgets konklusioner kan have for ham, at han enten faar tilsendt de paagaeldende dokumenter ved rekommanderet brev, eller at disse bekraeftes ved hans underskrift.

50 Hvad angaar dette spoergsmaal fandt Retten det godtgjort, at appellanten var blevet tilstraekkelig underrettet om Invaliditetsudvalgets nedsaettelse og sammensaetning. Dette fremgik ifoelge Retten af erklaeringerne fra de laeger, der var udpeget som medlemmer af udvalget, og af skrivelsen af 20. juni 1994, hvorved appellanten blev informeret om Invaliditetsudvalgets nedsaettelse og sammensaetning af den laege, som Kommissionen havde udpeget, om end appellanten bestred dette.

51 Heller ikke paa dette punkt undersoegte Retten imidlertid, om Kommissionens fremgangsmaade var forskriftsmaessig. Navnlig rejste den ikke det spoergsmaal, om underretningen burde vaere sket paa anden maade end ved almindelig post.

52 Naar det foreskrives i artikel 9, stk. 1, i vedtaegtens bilag II, at tjenestemanden kan forelaegge Invaliditetsudvalget erklaeringer eller attester fra den laege, der behandler ham, er dette ensbetydende med, at den paagaeldende ogsaa skal vaere i stand til at udnytte sine rettigheder. Det gaelder saa meget mere, som Invaliditetsudvalgets udtalelse er bindende for ansaettelsesmyndigheden hvad angaar den laegelige vurdering, og at ansaettelsesmyndigheden traeffer sin afgoerelse paa grundlag af udvalgets udtalelse. I den forbindelse maa der endvidere, som jeg anfoerte i punkt 43, tages hensyn til, at der her i sagen var ivaerksat to parallelle procedurer. Retten burde derfor ogsaa i denne forbindelse have efterproevet, om underretningen skete i overensstemmelse med de gaeldende form- og procedureforskrifter. Retten foretog imidlertid ikke en saadan proevelse i det foreliggende tilfaelde, men baserede sig paa den forudsaetning, at det af Kommissionen anfoerte havde den fornoedne bevisvaerdi. Selv om der ud fra et praktisk synspunkt er meget, som taler for Kommissionens opfattelse og den af Retten anlagte fortolkning - hvorefter appellanten fik kendskab til de paagaeldende skrivelser - udgjorde de begaaede formfejl ved underretningen en tilsidesaettelse af appellantens rettigheder.

53 Ogsaa paa dette punkt er appellen foelgelig begrundet.

54 Da appellanten saaledes maa gives medhold i sine anbringender, boer den anfaegtede dom ophaeves, og Kommissionens afgoerelse af 27. september 1994 (om pensionering af appellanten uden ansoegning) annulleres.

Sagens omkostninger

55 Ifoelge procesreglementets artikel 122 traeffer Domstolen afgoerelse om sagens omkostninger, saafremt der gives appellanten medhold, og Domstolen selv endeligt afgoer sagen. I henhold til artikel 69, stk. 2, som ifoelge artikel 118 finder anvendelse i appelsager, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt paastand herom. Kommissionen har tabt sagen og tilpligtes derfor ud over sine egne omkostninger at betale alle de omkostninger, som appellanten har afholdt i sagen for Retten og for Domstolen.

D - Forslag til afgoerelse

56 Af samtlige de anfoerte grunde skal jeg foreslaa Domstolen at traeffe foelgende afgoerelse:

»1) Den anfaegtede dom af 3. juni 1997 i sag T-196/95 ophaeves.

2) Kommissionens afgoerelse af 27. september 1994 om at pensionere appellanten uden ansoegning annulleres.

3) Kommissionen betaler alle omkostningerne ved de to instanser.«

(1) - Dom af 3.6.1997, sag T-196/95, H. mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 403.

(2) - Navnet er aendret for at bevare anonymiteten.

(3) - Sag T-8/94, H. mod Kommissionen, som blev slettet af registret ved kendelse af 10.5.1995, EFT C 159, s. 29.

(4) - Domstolens dom af 29.5.1997, sag C-153/96 P, De Rijk mod Kommissionen, Sml. I, s. 2901, og af 19.6.1992, sag C-18/91 P, V. mod Parlamentet, Sml. I, s. 3997, samt Domstolens kendelse af 7.3.1994, sag C-338/93 P, De Hoe mod Kommissionen, Sml. I, s. 819, og af 26.9.1994, sag C-26/94 P, X mod Kommissionen, Sml. I, s. 4379.

(5) - Domstolens kendelse af 26.4.1993, sag C-244/92 P, Kupka-Floridi mod OESU, Sml. I, s. 2041.

(6) - Domstolens dom af 16.9.1997, sag C-362/95 P, Blackspur DIY m.fl. mod Raadet og Kommissionen, Sml. I, s. 4775, og af 1.6.1994, sag C-136/92 P, Kommissionen mod Brazzelli Lualdi m.fl., Sml. I, s. 1981.

(7) - Domstolens kendelse af 28.11.1996, sag C-293/95 P, Odigitria mod Raadet og Kommissionen, Sml. I, s. 6129, og af 11.7.1996, sag C-325/94 P, An Taisce og WWF UK mod Kommissionen, Sml. I, s. 3727.

(8) - Domstolens kendelse af 30.4.1997, sag C-89/97 P(R), Moccia Irme mod Kommissionen, Sml. I, s. 2327, og Domstolens dom af 9.1.1997, sag C-143/95 P, Kommissionen mod Socurte m.fl., Sml. I, s. 1.

(9) - Domstolens dom af 28.5.1980, forenede sager 33/79 og 75/79, Kuhner mod Kommissionen, Sml. s. 1677, og Domstolens kendelse af 16.6.1988, sag 371/87, Progoulis mod Kommissionen, Sml. s. 3081.

(10) - Domstolens kendelse af 24.5.1988, forenede sager 78/87 og 220/87, Santarelli mod Kommissionen, Sml. s. 2699, og Rettens dom af 22.3.1995, sag T-586/93, Kotzonis mod OESU, Sml. II, s. 665.

(11) - Den anfaegtede doms praemis 80 (se fodnote 1).

(12) - Domstolens dom af 4.10.1991, sag C-185/90 P, Kommissionen mod Gill, Sml. I, s. 4779, og af 19.1.1988, sag 2/87, Biedermann mod Revisionsretten, Sml. s. 143, samt Rettens dom af 27.2.1992, sag T-165/89, Plug mod Kommissionen, Sml. II, s. 367, praemis 75.