ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
6

Det fremgår af det for Domstolen oplyste, at den nationale lovgivning ikke indeholder nogen bestemmelse om forbud mod eller restriktioner i anvendelsen af vikararbejde som dem, der er nævnt i dette direktivs artikel 4, stk. 1. Bemærkningerne til parlamentet i regeringens lovforslag om ændringen af de nævnte love fastsætter i denne henseende, at »direktiv [2008/104] bestemmer, at medlemsstaterne skal foretage en revision af forbud mod og restriktioner i anvendelsen af vikararbejde. Det drejer sig om et enkeltstående administrativt krav, der er bindende for medlemsstaterne, og som forpligter dem til at tage alle restriktioner for og forbud mod vikararbejde op til revision og til at underrette Kommissionen om resultaterne inden udløbet af gennemførelsesfristen for [dette] direktiv. […] Revisionsforpligtelsen i henhold til det [nævnte] direktivs artikel 4 kræver ikke, at medlemsstaterne ændrer lovgivningen, heller ikke selv om ikke alle restriktioner for og forbud mod vikararbejde kan begrundes i de i artikel 4, stk. 1, nævnte hensyn«.
29

Det første spørgsmål skal således besvares med, at artikel 132, stk. 1, litra g), i direktiv 2006/112 skal fortolkes således, at hverken statsprøvede plejemedarbejdere, der leverer deres ydelser direkte til plejekrævende personer, eller et vikarbureau, der stiller sådant personale til rådighed for institutioner, der er anerkendt som foretagender af almennyttig karakter, henhører under begrebet »organer, der er anerkendt [...] som foretagender af almennyttig karakter«, som findes i denne bestemmelse.
Tildelingen af kontrakter skal foretages på grundlag af objektive kriterier, der sikrer, at principperne om gennemsigtighed, ikke-forskelsbehandling og ligebehandling overholdes, og at tilbuddene vurderes på reelle konkurrencevilkår. Derfor bør der kun tillades anvendelse af to tildelingskriterier, nemlig »den laveste pris« og »det økonomisk mest fordelagtige tilbud«.

For at sikre overholdelsen af princippet om ligebehandling ved tildelingen af kontrakter bør der indføres pligt – i overensstemmelse med retspraksis – til at fastholde den nødvendige gennemsigtighed, for at alle tilbudsgivere kan være rimeligt informeret om de kriterier og regler, der anvendes til afdækning af det økonomisk mest fordelagtige tilbud. De ordregivende myndigheder skal derfor oplyse, hvilke tildelingskriterier de anvender, og hvordan de vægter kriterierne, på et så tidligt tidspunkt, at tilbudsgiverne har disse oplysninger, når de udarbejder deres tilbud. […]

Når de ordregivende myndigheder vælger at tildele kontrakten til den, der har givet det økonomisk mest fordelagtige tilbud, vurderer de tilbuddene for at fastslå, hvilket der indebærer det bedste forhold mellem kvalitet og pris. Med henblik herpå fastsætter de økonomiske og kvalitative kriterier, der tilsammen skal gøre det muligt at fastslå, hvilket tilbud er det økonomisk mest fordelagtigt for den ordregivende myndighed. Disse kriterier fastsættes ud fra kontraktgenstanden, idet de skal gøre det muligt at vurdere de enkelte tilbuds resultatniveau i forhold til kontraktgenstanden som defineret i de tekniske specifikationer og at måle forholdet mellem kvalitet og pris for hvert tilbud.
36

Finansmarkedernes stigende kompleksitet gør det således særligt vanskeligt at evaluere, nøjagtig i hvilken retning kursen på finansielle instrumenter vil ændre sig, således som det i øvrigt fremgår af første betragtning til direktiv 2003/124, der henviser til en række faktorer, der kan have indvirkning på disse kurser i en given situation. Under disse omstændigheder, som generelt kan føre til forskellige vurderinger alt efter investoren, vil en tiltrædelse af, at viden kun kan anses for specifik, såfremt den gør det muligt at fastslå, i hvilken retning kursen på de pågældende finansielle instrumenter vil ændre sig, medføre, at en person, der besidder en viden, vil kunne foregive, at der foreligger usikkerhed i denne henseende med henblik på at undgå at offentliggøre visse dele af denne viden, og således drage fordel heraf til skade for de andre aktører på markedet.
27

Bundesarbeitsgericht har under disse omstændigheder i begge forelæggelsesafgørelser besluttet at udsætte sagerne og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Skal artikel 27, stk. 2, første afsnit, første punktum, i aftalen om vedtægten for Europaskolerne fortolkes således, at lokalt ansatte lærere, som ikke udstationeres af medlemsstaterne, men ansættes af en Europaskole, er blandt de personer, der er nævnt i aftalen om vedtægten for Europaskolerne, og ikke – som det tekniske og administrative personale – undtaget fra ordningen? 2) Såfremt Domstolen besvarer første spørgsmål bekræftende: Skal artikel 27, stk. 2, første afsnit, første punktum, i aftalen om vedtægten for Europaskolerne fortolkes således, at bestemmelsen også omfatter spørgsmålet om lovligheden af en handling – baseret på aftalen eller regler i henhold hertil – som en skoles rektor, under udøvelsen af de beføjelser, han har fået tillagt ved denne aftale, har foretaget over for de lokalt ansatte lærere, og som er til skade for disse? 3) Såfremt Domstolen besvarer andet spørgsmål bekræftende: Skal artikel 27, stk. 2, første afsnit, første punktum, i aftalen om vedtægten for Europaskolerne fortolkes således, at en kontraktmæssig aftale mellem en rektor for en Europaskole og en lokalt ansat lærer om tidsbegrænsning af den lokalt ansatte lærers ansættelsesforhold også udgør en handling fra rektorens side, som er foretaget over for den lokalt ansatte lærer, og som er til skade for denne? 4) Såfremt Domstolen besvarer andet eller tredje spørgsmål benægtende: Skal artikel 27, stk. 2, første afsnit, første punktum, i aftalen om vedtægten for Europaskolerne fortolkes således, at det deri omhandlede Klagenævn har enekompetence i første og sidste instans til, når de administrative retsmidler er opbrugt, at træffe afgørelse om tvister om tidsbegrænsning af en arbejdskontrakt, som en rektor for en Europaskole indgår med en lokalt ansat lærer, når aftalen om tidsbegrænsning først og fremmest beror på punkt 1.3 i vedtægten for lokalt ansatte lærere, hvori Det Øverste Råd har bestemt, at der indgås etårige arbejdskontrakter?«
96

Når Kommissionen har til hensigt at tillægge en juridisk person ansvar for en overtrædelse af konkurrencereglerne, og over for denne vil gøre gældende, at der er tale om gentagelsestilfælde, skal klagepunktsmeddelelsen indeholde alle de oplysninger, som giver denne juridiske person mulighed for at forsvare sig. Hvis sidstnævnte person navnlig er et moderselskab, som en skærpende omstændighed i form af gentagelsestilfælde gøres gældende mod, på grund af en af Kommissionen konstateret konkurrencebegrænsende adfærd hos et af datterselskaberne, men for hvilken skærpende omstændighed dette moderselskab ikke før denne meddelelse har været adressat for en beslutning, der fastslår en første overtrædelse, skal den klagepunktsmeddelelse, som er rettet til sidstnævnte, indeholde de oplysninger, der berettiger, at betingelserne for gentagelsestilfælde er opfyldt, og navnlig fastslår, at denne juriske person på tidspunktet for den første overtrædelse indgik som en del af samme økonomiske enhed med det selskab, i forhold til hvilket den første overtrædelse blev fastslået. Her påhviler det Kommissionen at bevise, at den juridiske person, som er omfattet af den anden overtrædelse, allerede på tidspunktet for den første overtrædelse udøvede en bestemmende indflydelse på det datterselskab, som var impliceret i den første overtrædelse.
11

Hvad angår undersøgelsen af støttens forenelighed med det indre marked har 65., 67. 68. og 70.-72. betragtning i denne afgørelse følgende ordlyd: »(65) Kommissionen har allerede anerkendt, at den nuværende krise på finansmarkederne kan skabe en alvorlig forstyrrelse i en medlemsstats økonomi, og at støtteforanstaltninger til bankerne kan anses for egnede for at afhjælpe sådanne forstyrrelser. Denne analyse bekræftedes i [meddelelse fra Kommissionen – Statsstøttereglernes anvendelse på foranstaltninger truffet over for pengeinstitutter i forbindelse med den aktuelle globale finanskrise (EUT 2008 C 270, s. 8, herefter »bankmeddelelsen«)]. […] […] (67) Uanset det forhold, at der ikke var fremlagt nogen omstruktureringsplan, og på trods af diverse anmodninger og sågar også et påbud med krav om at fremlægge oplysninger, som beskrevet under betragtning 30-32, forlængede de portugisiske myndigheder garantien to gange uden forudgående anmeldelse til og godkendelse af Kommissionen. (68) Beslutningen [af 13. marts 2009] lader godkendelsen af [garantien] være betinget af, at de portugisiske myndigheder som lovet fremlægger en omstruktureringsplan inden for en frist på seks måneder. De portugisiske myndigheder har ikke efterlevet denne forpligtelse. […] (70) [Hvad angår] forpligtelsen til at fremlægge en omstruktureringsplan […] står det klart, at [denne plan] aldrig blev fremlagt inden for den frist, der var fastlagt i beslutningen [af 13. marts 2009], hvorfor den formodning, der lå til grund for godkendelsen af støtteforanstaltningen, ikke er opfyldt. (71) Præmien for garantien var lavere end det sædvanlige krav i bankmeddelelsen for at kunne anses for at være forenelig støtte, og Kommissionen godkendte udelukkende dette renteniveau i beslutningen [af 13. marts 2009] ud fra den formodning, at Portugal ville fremlægge en omstruktureringsplan eller en plan for en afvikling, der i behørigt omfang ville minimere konkurrencefordrejningerne. Eftersom der ikke er fremlagt nogen sådan plan inden den 5. juni 2009, må Kommissionen følgelig konstatere, at [garantien] samt forlængelsen af samme ud over den 5. juni 2009 er uforenelig med det indre marked. (72) Selv om de portugisiske myndigheder ikke har fremlagt nogen omstruktureringsplan for BPP, har de fremlagt oplysninger, der beviser, at afviklingen af BPP, indledt den 15. april 2010 med tilbagetrækningen af banklicensen, vil føre til en endelig afvikling. Der vil endvidere ikke kunne tildeles BPP’s aktionærer nogen form for kompensation, bortset fra eventuelle beløb, der fremkommer som følge af selve afviklingsforløbet. På baggrund af disse oplysninger mener Kommissionen, at der ikke er nogen risiko for fremtidig fordrejning af konkurrencevilkårene i tilknytning til BPP. Dette ændrer imidlertid ikke det forhold, at Portugals foranstaltning som ydet mellem den 5. december 2008 og den 15. april 2010 er uforenelig.«
34

Denne konklusion drages ikke i tvivl af MCH’s argument, hvorefter overførslen af et overtaget selskabs ansvar for administrative overtrædelser ved en fusion er i strid med interesserne for kreditorerne og aktionærerne i det overtagende selskab, for så vidt som sidstnævnte ikke er i stand til at vurdere de økonomiske og formuemæssige konsekvenser af denne fusion. For det første skal nævnte kreditorer således i medfør af artikel 13, stk. 2, i direktiv 78/855 have krav på passende sikkerhed, såfremt de fusionerende selskabers finansielle situation gør denne beskyttelse nødvendig, i givet fald ved anmodning til den kompetente administrative eller retslige myndighed om at opnå en sådan sikkerhed. For det andet kan aktionærerne i det overtagende selskab, som generaladvokaten har anført i punkt 61 i forslaget til afgørelse, bl.a. beskyttes ved, at der i fusionsaftalen indsættes en klausul med erklæringer og garantier. Der er desuden intet til hinder for, at det overtagende selskab før fusionen foretager en detaljeret kontrol af den økonomiske og retlige situation i det selskab, som skal overtages, med henblik på ud over de dokumenter og oplysninger, der er tilgængelige i medfør af lovbestemmelser, at opnå et mere komplet overblik over dette selskabs forpligtelser.
66

Hvad angår momsdirektivets artikel 110 bemærkes, at muligheden for medlemsstaterne for at anvende nedsatte satser, der er lavere end det minimum, der er fastsat i momsdirektivets artikel 99, som det fremgår af ordlyden af denne bestemmelse, er underlagt et krav om, at fire kumulative betingelser skal være opfyldt, herunder særligt betingelsen om, at de nedsatte satser skal være i overensstemmelse med EU-retten (dom Kommissionen mod Frankrig, C-596/10, EU:C:2012:130, præmis 75).
38

Den omstændighed, at bilag II til momsdirektivet indeholder en vejledende liste over elektronisk leverede ydelser omhandlet i momsdirektivets artikel 58 og artikel 59, stk. 1, litra k), er ikke til hinder herfor. Den omstændighed, at dette bilag alene opregner elektronisk leverede tjenesteydelser, der er relevante for anvendelsen af disse to bestemmelser, er således uden betydning for selve arten af disse tjenester.
3

Første, anden, sjette, syvende og niende betragtning til direktiv 85/374 anfører følgende: »Det er nødvendigt at foretage en tilnærmelse af de nationale retsregler om producentens ansvar for skade forårsaget af en defekt ved hans produkt, fordi uensartede regler kan forvride konkurrencen og berøre de frie varebevægelser inden for det fælles marked samt medføre forskelle i graden af beskyttelse af forbrugerne mod skader på deres helbred eller ejendom, som forårsages af et defekt produkt. [K]un hvis der pålægges producenten et objektivt ansvar, opnås en hensigtsmæssig løsning på det problem, som er karakteristisk for nutidens stadige tekniske udvikling, og som består i at foretage en rimelig placering af ansvaret for de risici, som den moderne tekniske produktion indebærer. [...] [F]or at beskytte en person og hans ejendom skal der ved afgørelsen af, om et produkt lider af en defekt, ikke lægges vægt på, om produktet mangler brugsegnethed, men derimod på, om det ikke frembyder den sikkerhed, som forbrugerne kan gøre krav på; ved vurderingen heraf skal der ses bort fra enhver fejlagtig anvendelse af produktet, der under de givne omstændigheder må anses for ufornuftig. [E]n retfærdig risikofordeling mellem en skadelidt og en producent må indebære, at en producent skal kunne friholde sig for ansvar, såfremt han beviser, at der foreligger forhold, der fritager ham for ansvar. [...] [B]eskyttelsen af forbrugerne gør det nødvendigt at yde erstatning for personskade, herunder ved død, samt for skader på ting [...].«
15

Da Sikkerhedsrådet konstaterede, at Den Islamiske Republik Iran ikke overholdt Sikkerhedsrådets resolutioner, at den havde bygget et nyt anlæg i Qom i strid med sin pligt til at indstille enhver form for nuklear berigelsesaktivitet og først afslørede dette i september 2009, og at den ikke informerede IAEA og nægtede at samarbejde med denne organisation, vedtog Sikkerhedsrådet med resolution 1929 (2010) af 9. juni 2010 strengere foranstaltninger. Resolutionens punkt 21-24 vedrører finansielle ydelser. I resolutionens punkt 21 opfordrer Sikkerhedsrådet bl.a. staterne »to prevent the provision of financial services, including insurance or re-insurance, or the transfer to, through, or from their territory, or to or by their nationals or entities organized under their laws (including branches abroad), or persons or financial institutions in their territory, of any financial or other assets or resources if they have information that provides reasonable grounds to believe that such services, assets or resources could contribute to Iran’s proliferation-sensitive nuclear activities, or the development of nuclear weapon delivery systems, including by freezing any financial or other assets or resources on their territories or that hereafter come within their territories, or that are subject to their jurisdiction or that hereafter become subject to their jurisdiction, that are related to such programmes or activities and applying enhanced monitoring to prevent all such transactions in accordance with their national authorities and legislation«.
47

Det følger af samtlige ovenstående betragtninger, at det første og det andet spørgsmål skal besvares med, at artikel 1, stk. 2, i direktiv 2008/118 skal fortolkes således, at det ikke er muligt at anse en afgift som den i hovedsagen omhandlede, for så vidt som den pålægges detailhandel med punktafgiftspligtigt flydende brændstof, for at forfølge et særligt formål som omhandlet i denne bestemmelse, når den har til formål at finansiere tilrettelæggelsen af den offentlige transport i det område, der hører under den myndighed, som pålægger afgiften, og når denne myndighed uanset eksistensen af denne afgift er forpligtet til at varetage og finansiere denne virksomhed, selv om indtægterne fra denne afgift udelukkende er blevet anvendt til at gennemføre denne virksomhed. Nævnte bestemmelse skal derfor fortolkes således, at den er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, som indfører en sådan salgsafgift på detailhandel med punktafgiftspligtigt flydende brændstof.
63

Det bemærkes for det første, at de eneste relevante faktiske omstændigheder, som er fremstillet i anmodningen om præjudiciel afgørelse, vedrører dels den omstændighed, at ALKA ikke anmodede om anvendelsen af en toldpræferenceordning på tidspunktet for indgivelsen af toldangivelserne, dels den omstændighed, at ALKA er i besiddelse af oprindelsescertifikater, på grundlag af hvilke de indførte frø kunne være blevet frigivet.
56

Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal de forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 14, stk. 1, i forordning nr. 1/2005 skal fortolkes således, at for at en forsendelse, der indebærer en langvarig forsendelse af de omhandlede dyr, som påbegyndes på Unionens område og fortsætter uden for dette område, kan godkendes af den kompetente myndighed på afgangsstedet, skal organisatoren forelægge en logbog, som, henset til planlægningen af denne forsendelse, således som den er påtænkt, er realistisk og giver anledning til at antage, at forordningens bestemmelser vil blive overholdt, herunder for den del af forsendelsen, der finder sted på tredjelandes område, idet denne myndighed er bemyndiget til, hvis dette ikke er tilfældet, at kræve, at disse arrangementer ændres således, at overholdelsen af disse bestemmelser sikres for hele forsendelsen.
19

Den forelæggende ret har anført, at et KAS i medfør af polsk erhvervsret er et personselskab, der har til formål at drive virksomhed under eget navn, og som både frembyder elementer, der er karakteristiske for et personselskab, og elementer, som er særegne for et kapitalselskab. Navnlig forholder det sig således i et KAS, at mindst én selskabsdeltager, benævnt »komplementar«, hæfter ubegrænset for selskabets forpligtelser over for fordringshaverne, og mindst én selskabsdeltager ikke hæfter personligt for selskabets forpligtelser. Kapitalen i et KAS består af sidstnævntes aktier og komplementarernes indskud. Mens komplementarernes indskud ikke er omsættelige på børsen, kan aktierne i et KAS omsættes der i henhold til de samme regler som dem, der finder anvendelse på aktieselskabers kapital. Desuden er en komplementars overdragelse af sine rettigheder og forpligtelser i princippet betinget af de øvrige selskabsdeltageres godkendelse, hvorimod aktierne i et KAS kan overdrages, om end afhændelsen af navneaktier imidlertid kan begrænses, ligesom det er tilfældet for navneaktierne i aktieselskaber.
44

Det skal derfor fastslås, at hverken afgørelse 2011/273, som ændret ved afgørelse 2011/522, eller forordning nr. 442/2011, som ændret ved forordning nr. 878/2011, opstiller nogen formodning for støtte til det syriske regime over for ledere af de førende virksomheder i Syrien. På trods af fraværet af en sådan udtrykkelig formodningsregel bemærkede Retten imidlertid i den appellerede doms præmis 42, at afgørelse 2011/522 havde udvidet de restriktive foranstaltninger til at omfatte førende syriske erhvervsdrivende, idet Rådet fandt, at lederne af de førende syriske virksomheder kunne anses for at have tilknytning til det syriske regime, idet deres virksomheders handelsmæssige aktiviteter ikke kunne nyde fremgang uden at have opbakning fra regimet og yde det en vis støtte til gengæld. Retten udledte heraf, at Rådet herved havde haft til hensigt at anvende en formodning over for lederne af Syriens førende virksomheder for, at de støttede det syriske regime.
43

Det skal derfor fastslås, at hverken afgørelse 2011/273, som ændret ved afgørelse 2011/522, eller forordning nr. 442/2011, som ændret ved forordning nr. 878/2011, opstiller nogen formodning for støtte til det syriske regime over for ledere af de førende virksomheder i Syrien. På trods af fraværet af en sådan udtrykkelig formodningsregel bemærkede Retten imidlertid i den appellerede doms præmis 32, at afgørelse 2011/522 havde udvidet de restriktive foranstaltninger til at omfatte førende syriske erhvervsdrivende, idet Rådet fandt, at lederne af de førende syriske virksomheder kunne anses for at have tilknytning til det syriske regime, idet deres virksomheders handelsmæssige aktiviteter ikke kunne nyde fremgang uden at have opbakning fra regimet og yde det en vis støtte til gengæld. Retten udledte heraf, at Rådet herved havde haft til hensigt at anvende en formodning over for lederne af Syriens førende virksomheder for, at de støttede det syriske regime.
Denne konventions artikel 9, stk. 2, bestemmer:

»2. Hver part sikrer, inden for rammerne af dens nationale lovgivning, at medlemmer af den berørte offentlighed:

a) som har tilstrækkelig interesse eller, alternativt

b) hvis en parts administrative regler stiller krav herom, som hævder, at en rettighed er krænket

har adgang til ved en domstol og/eller et andet ved lov etableret uafhængigt og upartisk organ at få prøvet den materielle og processuelle lovlighed af enhver afgørelse, handling eller undladelse, der er omfattet af bestemmelserne i artikel 6 og, hvor der er hjemmel i national ret og, med forbehold for stk. 3 nedenfor, af andre relevante bestemmelser i denne konvention.

Hvad der udgør tilstrækkelig interesse eller en krænkelse af en rettighed, fastsættes i overensstemmelse med kravene i national ret og i overensstemmelse med det mål at give den berørte offentlighed vid adgang til klage og domstolsprøvelse inden for rammerne af denne konvention. Med henblik herpå skal den interesse, som en hvilken som helst ikke-statslig organisation, der opfylder de krav, der er fastsat i artikel 2, stk. 5, måtte have, anses for at være tilstrækkelig i relation til formålet med litra a) ovenfor. Sådanne organisationer skal også anses for at have rettigheder, der kan krænkes med henblik på formålet med litra b) ovenfor.

Bestemmelserne i dette stk. 2 udelukker ikke muligheden for foreløbig prøvelse ved en administrativ myndighed og påvirker ikke krav om udtømning af administrative klagemuligheder, forinden sagen påklages eller indbringes for domstolen, hvor et sådant krav måtte eksistere efter national ret.«