ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
14

For så vidt angår den manglende overholdelse af søgsmålsfristen gjorde ECHA og Kommissionen i det væsentlige gældende, at den anfægtede afgørelse blev offentliggjort den 30. marts 2010, og at den frist, der er fastsat i artikel 263, stk. 6, TEUF for et søgsmål til prøvelse af denne afgørelse, løb indtil den 30. maj 2010. Fra denne sidste dato begyndte den yderligere afstandsfrist på ti dage i henhold til Rettens procesreglements artikel 102, stk. 2, at løbe, således at fristen for at anlægge en sag sammenlagt udløb den 9. juni 2010. Heraf følger, at det af PPG og SNF anlagte søgsmål, der blev anlagt den 10. juni 2010, var anlagt for sent.
Ministeriet tilbagekaldte ved beslutning af 10. juli 2006 Fruitions status som producentorganisation bl.a. med den begrundelse, at de opgaver, som organisationen skulle varetage, næsten alle var udliciteret, og at organisationen endvidere ikke havde fremført tilstrækkeligt bevis for den kontrol, som den udøvede over disse udliciterede opgaver. Denne beslutning udgjorde opfølgningen på en af Kommissionen gennemført revision, som konkluderede, at flere britiske producentorganisationer, herunder Fruition, ikke opfyldte de kriterier for anerkendelse, der er fastsat i forordning nr. 2200/96. Kommissionen nåede navnlig hvad angår Fruition til følgende konklusion:

»[Fruitions] 101 medlemmer ejer næsten 100% af [Northcourt]. Dette selskab ejer selv 50% af [WWF]. De øvrige 50% besiddes af et selskab, der er ejet af landmænd i New Zealand. Der er ingen aftale mellem [Fruition] og dette selskab.

WWF markedsfører næsten 100% af [Fruitions] produkter og er desuden ansvarlig for organisering af transport, sortering, pakning og kvalitetssikring af produkterne, herunder den overordnede produktionskontrol på [Fruitions] vegne. Tekniske tjenester og fakturering udføres ligeledes af WWF. [Fruition] betaler ca. 150000 GBP til WWF for ovennævnte tjenester. Det fremgår klart, at WWF spiller en hovedrolle i hele organiseringen og udfører alle de opgaver, som en producentorganisation normalt skulle udføre.

Kommissionens tjenestegrene er af den opfattelse, at [Fruition] ikke opfyldte betingelserne for anerkendelse, da producentorganisationens aktiviteter udføres af WWF, uden at Fruition har betroet dem til WWF. Ud over dette spørgsmål er der også et problem i forbindelse med strukturen, idet Fruitions tilsluttede producenter ikke har et stemmeflertal, der sætter dem i stand til at påvirke WWF's beslutninger, hvilket er i strid med artikel 11, stk. 1, litra d), nr. 3), i forordning nr. 2200/96.«
47

Som generaladvokaten har anført i punkt 48, 50 og 51 i forslaget til afgørelse, fremgår det desuden særligt af den portugisiske regerings og Kommissionens indlæg, at de af artikel 18 og 20 i Lei Geral Tributária (den generelle skattelov) udleder, at det er den person, der i sin egenskab af skattesubstitut betaler visningsafgiften, som anses for at være betalingspligtig for afgiften, at TVI er forpligtet til at afholde afgiften, selv om annoncørerne ikke har betalt for de pågældende tjenesteydelser i form af visning af kommercielle reklamer – og det uanset, om nævnte annoncører ikke tilbagebetaler afgiften til TVI – og at de kompetente myndigheder ikke er i stand til at opkræve afgiften hos annoncørerne, selv ikke hvis TVI blev insolvent. Det synes således at følge af den portugisiske lovgivning, hvis fortolkning alene henhører under den nationale rets kompetence, at TVI betaler afgiften i eget navn og for egen regning.
49

I stævningen har Kommissionen foreslået, at systemet for beregning af tvangsbøden tilpasses formålet om ikke at straffe Storhertugdømmet Luxembourg ved at pålægge det at betale for et af Domstolen fastslået traktatbrud, som er ophørt i den periode, der er nødvendig for at bevise den pågældende opfyldelse, dvs. når det ved afslutningen af denne periode viser sig, at den anvendte rensning var i overensstemmelse med direktiv 91/271 i den nævnte periode.
Ved afgørelse af 1. juni 2012, indgået til Domstolen den 8. juni 2012, tilbagekaldte Hessischer Verwaltungsgerichtshof sine første tre spørgsmål, idet retten fandt, at den med dommen i sagen N.S. m.fl. havde fået et fyldestgørende svar. Ikke desto mindre er den forelæggende ret af den opfattelse, at det – med henblik på at præcisere nævnte doms rækkevidde for så vidt angår en asylansøgers mulighed for over for en domstol at påberåbe sig en pligt for den medlemsstat, hvori han befinder sig, til at behandle hans asylansøgning – at opretholde følgende spørgsmål:

»Har asylansøgeren som følge af en medlemsstats pligt til at benytte sig af muligheden i [forordningens] artikel 3, stk. 2, første punktum, en subjektiv ret til at kræve, at muligheden for at overtage ansvar benyttes, som kan gøres gældende over for denne medlemsstat?«
75

Det bemærkes, at Domstolen allerede har fastslået, at en foranstaltning, som udelukker et moderselskabs mulighed for at fratrække tab, der er lidt i en anden medlemsstat af et datterselskab, der har hjemsted på dennes område, i sin skattepligtige gevinst, mens det giver en sådan mulighed for tab, der er lidt af et hjemmehørende selskab, eller som i forbindelse med en fusion udelukker, at et i en medlemsstat hjemmehørende moderselskab har mulighed for i sin skattepligtige indkomst at fradrage underskuddet fra det indskydende datterselskab, der er hjemmehørende i en anden medlemsstat, kan begrundes i nødvendigheden af at opretholde fordelingen af beskatningskompetencen mellem medlemsstaterne og af at forhindre risikoen for såvel dobbelt fradrag for underskud som skatteunddragelse (jf. i denne retning Marks & Spencer-dommen, præmis 44-51, og dom af 21.2.2013, sag C-123/11, A, Sml., EU:C:2013:84, præmis 40-46), men går ud over, hvad der er nødvendigt for at nå det væsentlige i de forfulgte mål i en situation, hvor det ikke-hjemmehørende datterselskab har udtømt alle de muligheder for at tage hensyn til underskuddene, der eksisterer i den medlemsstat, hvor det er hjemmehørende (jf. i denne retning Marks & Spencer-dommen, præmis 55, og A-dommen, præmis 49).
52

Access Info er af den opfattelse, at Rådets tredje anbringendes tredje led i det øvrige bør afvises, idet det rejser tvivl om Rettens vurdering for så vidt angår det ønskede dokuments følsomme karakter og for så vidt angår den eventuelle begrundelse for den omhandlede lovgivningsprocedures usædvanlige længde. Under alle omstændigheder er det Access Infos opfattelse – i det væsentlige støttet af Parlamentet – for det første, at Rådet har begrundet den følsomme karakter af de spørgsmål, der er genstand for det ønskede dokument, med den omstændighed, at disse spørgsmål vil medføre en offentlig debat, og at de er genstand for en sag ved EU’s retsinstanser. Ifølge Access Info har Rådet imidlertid ikke underbygget sine påstande herom. Endvidere vedrører en stor del af lovgivningsprocedurerne spørgsmål, der kan medføre pres fra interessegrupper eller debatter i medierne. Dette er nemlig netop, hvad gennemsigtighed og demokrati indebærer, og risikoen for pres eller debatter godtgør ikke et emnes følsomme karakter med henblik på at begrunde, at et dokument såsom det ønskede behandles fortroligt. Hvis de undersøgte spørgsmål i øvrigt er af følsom karakter, er det ikke kun medlemsstaternes identitet, men også indholdet af forslagene, der ikke bør udleveres. For det andet har Access Info bestridt Rådets argument om, at den usædvanlige forsinkelse af den omhandlede lovgivningsprocedure skyldtes den ikke-godkendte offentliggørelse. Reelt kunne forsinkelsen ligeledes skyldes den manglende politiske enighed mellem Rådet og Parlamentet vedrørende ændringen af forordningen. For det tredje har Access Info bestridt den omstændighed, at den ikke-godkendte offentliggørelse har medført detaljeændringer i arbejdsgruppens referater.
49

For at reducere drivhusgasemissionerne er der således dels indført en ordning for handel med kvoter. Således som det fremgår af direktivets artikel 1, er der tale om et såvel omkostningseffektivt som et økonomisk effektivt incitament til reduktion af emissionerne, eftersom producenten kan vælge enten at investere i mere effektive teknologier, der udleder mindre drivhusgas, eller at anvende flere emissionskvoter eller endog at mindske produktionen, idet der hermed vælges det økonomisk set mest rentable alternativ. Henset til den omstændighed, at værdien af emissionskvoterne i henhold til den i hovedsagerne omhandlede lovgivning kan realiseres ved salg af disse kvoter, har denne lovgivning ikke til virkning at afskrække elproducenter fra at reducere drivhusgasemissioner.
30

For det andet ville en sådan fortolkning ikke give mulighed for at sikre et højt beskyttelsesniveau for forbrugere på forsikringsmarkedet, dvs. forsikringstagere. Det er således ikke muligt at fastslå, at de ansatte i et forsikringsselskab, som beskæftiger sig med direkte salg af forsikringstjenester inden for dette selskab, under alle omstændigheder besidder den viden og kunnen, som er nødvendig for individuelt at udøve forsikringsformidling, og at de således kan sikre kvaliteten af en sådan formidling. Det kan således heller ikke antages, at sådanne ansatte er i stand til – uden at råde over denne viden og kunnen ved indgåelsen, ændringen eller fornyelsen af forsikringskontrakten – at give kunderne de oplysninger, som er fastsat i artikel 12 i direktiv 2002/92.
16

Som følge af svarene vedrørende de tre regioner tilsendte Kommissionen, for det tredje, Kongeriget Belgien en begrundet udtalelse af 26. juni 2009 i henhold til artikel 228 EF med den begrundelse, at 20 flamske byområder ikke overholdt artikel 5 i direktiv 91/271, og at 50 vallonske byområder samt hovedstadsregionen Bruxelles fortsat ikke havde opfyldt dommen i sagen Kommissionen mod Belgien både for så vidt angår forpligtelsen til at råde over et komplet kloaknet til opsamling af byspildevand og for så vidt angår forpligtelsen til at fastsætte en rensning af nævnte byspildevand efter opsamling heraf, forpligtelser, som henholdsvis opstilles i artikel 3 og 5 i direktiv 91/271. I sin begrundede udtalelse anmodede Kommissionen Kongeriget Belgien om at træffe de foranstaltninger, der var nødvendige for at efterkomme denne begrundede udtalelse inden for en frist på to måneder fra dennes modtagelse.
44

For så vidt angår den nederlandske regerings argument, hvorefter 1968-lovens artikel 12a i overensstemmelse med sjette direktivs artikel 20, stk. 4, skal forhindre, at berigtigelser giver nogen form for uberettiget fordel, bemærkes, at eftersom den i hovedsagen omhandlede levering af den faste ejendom fra leverandøren til Pactor Vastgoed ifølge sagsakterne for Domstolen er blevet fritaget for moms med tilbagevirkende kraft fra den 5. januar 2000, og eftersom den af Pactor Vastgoed erlagte og fratrukne moms for denne levering er blevet ophævet, har dette selskab ikke opnået nogen »uberettiget fordel« som omhandlet i nævnte artikel 20, stk. 4. Følgelig kan dette selskab ikke på grundlag af denne bestemmelse pålægges en pligt til at betale moms, der skyldes som følge af berigtigelsen af et fradrag, der er foretaget af leverandøren i anledning af en anden transaktion, hvori selskabet ikke har været inddraget, nemlig leverandørens oprindelige anskaffelse af den faste ejendom.
32

Det er Kommissionens opfattelse, at den omstændighed, at ministeren fastsætter afgifternes niveau med henblik på at sikre, at infrastrukturforvalterens regnskaber udviser balance, ikke er i overensstemmelse med mekanismerne indført ved direktiv 2001/14. Det er korrekt, at staten kan have en interesse i at kontrollere infrastrukturforvalterens indtægter, eftersom det i medfør af direktivets artikel 6, stk. 1, tilkommer staten at sikre, at infrastrukturforvalterens regnskaber udviser balance mellem på den ene side indtægterne fra infrastrukturafgifter, overskud af andre forretningsaktiviteter og statsfinansiering og på den anden side udgifterne til infrastrukturen. Dette direktiv gør det imidlertid muligt for staten at påvirke forvalterens regnskaber ikke ved fastsættelse af afgifternes niveau, men ved hjælp af de fremgangsmåder, der er fastsat i artikel 6, stk. 2, nemlig ved incitamenter til at nedbringe omkostningerne ved tilvejebringelse af infrastruktur og niveauet for adgangsafgifterne. En nedbringelse af infrastrukturomkostningerne gør det muligt for staten, i det mindste delvist, at spare på midlerne afsat til infrastrukturen.
51

De argumenter og beviser, som Kongeriget Spanien har gjort gældende for at godtgøre, at de ved direktiv 77/799 og 2008/55 indførte mekanismer er ineffektive, og at det følgelig er nødvendigt at udnævne en skatterepræsentant for at sikre videregivelse af oplysninger og inddrivelse af skyldig skat, kan ikke tiltrædes. Dels udgør den omstændighed, at de pågældende direktiver er blevet ophævet og erstattet med nye direktiver, ikke i sig selv et bevis for, at de mekanismer, de havde indført, ikke var effektive hvad angår videregivelse af oplysninger og inddrivelse af skyldige beløb i skat af indkomst fra erhvervspensionsordninger, der forvaltes af enheder etableret i andre medlemsstater end Kongeriget Spanien. Dels er det ubestridt, at de statistikker vedrørende inddrivelsesprocenten for fordringer, som er bilagt svarskriftet, ikke henviser til anmodninger om inddrivelse af skatter på dette område. Som Kommissionen anførte under retsmødet, svækkes disse statistikkers bevisværdi yderligere af den omstændighed, at det ikke er angivet, at de ikke-efterkomne anmodninger blev gyldigt indgivet, eller at de ikke senere blev trukket tilbage. De pågældende statistikker udgør derfor ikke et relevant og præcist bevis, der kan anvendes til støtte for de argumenter, som Kongeriget Spanien har anført i den foreliggende sag.
5

Artikel 3 i direktiv 2003/54 har følgende ordlyd: »[...] 2. Medlemsstaterne kan under fuld iagttagelse af de relevante bestemmelser i traktaten […] ud fra almindelig økonomisk interesse pålægge selskaber i elektricitetssektoren offentlige serviceforpligtelser, som kan omfatte leveringernes sikkerhed, herunder forsyningssikkerhed, regelmæssighed, kvalitet og pris […]. Disse forpligtelser skal være klart definerede, og de skal være gennemsigtige, ikke-diskriminerende og kontrollerbare […] 3. Medlemsstaterne sikrer, at alle privatkunder […] omfattes af en forsyningspligt, dvs. har ret til at få leveret elektricitet af en bestemt kvalitet til rimelige, let og klart sammenlignelige og gennemsigtige priser på deres område. Medlemsstaterne kan for at sikre forsyningspligt med henblik herpå udpege en forsyningspligtig leverandør. [...] [...] 5. Medlemsstaterne træffer passende foranstaltninger til at beskytte de endelige kunder og sikrer især, at der er passende sikkerhedsforanstaltninger, der beskytter sårbare kunder, herunder foranstaltninger for at hjælpe dem med at undgå afbrydelser af energiforsyningen. I den forbindelse kan medlemsstaterne træffe foranstaltninger for at beskytte endelige kunder i fjerntliggende områder. De sikrer et højt forbrugerbeskyttelsesniveau, især for så vidt angår gennemsigtighed i kontraktbetingelser og -vilkår, almindelig information og ordninger for bilæggelse af tvister. Medlemsstaterne sikrer, at privilegerede kunder reelt kan skifte til en ny leverandør. Med hensyn til i det mindste privatkunder omfatter disse foranstaltninger de tiltag, der omhandles i bilag A. [...]«
Artikel 12 i denne fælles aktion med overskriften »Overførsel af pågrebne og tilbageholdte personer med henblik på udøvelse af domstolskompetencen« har følgende ordlyd:

»1. På grundlag af Somalias samtykke til, at medlemsstater eller tredjestater udøver deres domstolskompetence, på den ene side og artikel 105 i FN’s havretskonvention på den anden side, overføres personer, der som omhandlet i artikel 101 og 103 i De Forenede Nationers havretskonvention mistænkes for at have til hensigt at begå, for at begå eller for at have begået piratvirksomhed eller væbnede røverier, og som pågribes og tilbageholdes med henblik på foretagelse af retsforfølgning, i Somalias territorialfarvande eller indre farvande eller på åbent hav, samt de genstande, der er anvendt til at udføre disse handlinger, til:

— de kompetente myndigheder i den medlemsstat eller i den tredjestat, som deltager i operationen, hvis flag det fartøj, der har foretaget pågribelsen, fører, eller

— hvis denne stat ikke kan eller ikke ønsker at udøve sin domstolskompetence, til en medlemsstat eller enhver tredjestat, der ønsker at udøve sin domstolskompetence i forhold til de ovennævnte personer eller genstande.

2. Ingen af de i stk. 1 nævnte personer kan overføres til en tredjestat, medmindre betingelserne for en sådan overførsel er aftalt med den pågældende tredjestat under iagttagelse af gældende international ret, navnlig de internationale menneskerettigheder, særligt for at sikre, at ingen underkastes dødsstraf, tortur eller anden form for grusom, umenneskelig eller nedværdigende behandling.«
78

Deltafina har anført, at proceduren for Retten strakte sig over fem år og otte måneder, og har præciseret, at der gik mere end 43 måneder, fra den skriftlige forhandling var afsluttet, til det blev besluttet at indlede den mundtlige forhandling. Det er selskabets opfattelse, at denne procedure var unødigt lang, og selskabet har nedlagt påstand om, at Domstolen under udøvelse af sin fulde prøvelsesret ophæver den bøde, som selskabet er blevet pålagt, eller nedsætter denne bøde betydeligt, for at afhjælpe tilsidesættelsen af Deltafinas grundlæggende ret til at opnå en afgørelse inden for en rimelig frist, som sikret ved artikel 41, stk. 1, og artikel 47, stk. 2, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«).
12

Den 27. juni 2008 tilsendte Kommissionen i medfør af artikel 228, stk. 2, EF Kongeriget Spanien en begrundet udtalelse, undertegnet den 26. juni 2008, hvori den fandt, at medlemsstaten ikke havde truffet alle de foranstaltninger, der var nødvendige for at opfylde dom Kommissionen mod Spanien (EU:C:2006:777). I den begrundede udtalelse anførte Kommissionen bl.a., at kun en del af den støtte, som blev ydet inden for rammerne af de omhandlede støtteordninger (herefter »den pågældende ulovlige støtte«), var blevet tilbagesøgt, og at de oplysninger, som Kommissionen havde modtaget, hverken gjorde det muligt at identificere samtlige støttemodtagere i henhold til de omhandlede støtteordninger eller at bedømme, hvorledes de spanske myndigheder var nået frem til den konklusion, at en del af den pågældende ulovlige støtte ikke skulle tilbagesøges. Kommissionen anmodede desuden Kongeriget Spanien om at efterkomme den begrundede udtalelse inden for en frist på to måneder efter dens meddelelse ved at træffe de foranstaltninger, der var nødvendige til opfyldelse af dommen.
173

Domstolen har endvidere anført, at dette proceduremæssige krav ikke er i strid med reglen om, at det i forbindelse med overtrædelser af konkurrencereglerne påhviler Kommissionen at føre bevis for de fastslåede overtrædelser og for, at de omstændigheder, som udgør overtrædelsen, faktisk foreligger. Det, der kræves af en sagsøger inden for rammerne af et søgsmål, er at identificere de omtvistede elementer i den anfægtede afgørelse, formulere klagepunkter i den henseende og at fremlægge bevismateriale, som kan udgøre tungtvejende elementer, til støtte for at bevise, at klagepunkterne er begrundede (dommen i sagen Siemens m.fl. mod Kommissionen, præmis 336).
132

Derfor skal SEHV’s og Magrinis appel tages til følge, uden at Domstolen skal undersøge det tredje appelanbringende om en tilsidesættelse af kontradiktionsprincippet. Dette anbringendes karakter er nemlig rent subsidiært i forhold til de to første anbringender, for så vidt som Retten, såfremt Domstolen skulle forkaste disse anbringender, ved dette tredje anbringende kritiseres for, at den under alle omstændigheder begik en retlig fejl ved at ændre bøden i punkt 3, første led, i den appellerede doms konklusion, uden at de pågældende selskaber havde haft lejlighed til at tage stilling til denne nye bødefastsættelse. Såfremt dette anbringende blev tiltrådt, kunne det i øvrigt ikke medføre en ophævelse af dommen, som går ud over den ophævelse, der følger af den omstændighed, at de to første undersøgte anbringender er velbegrundede.
7

Nævnte direktivs artikel 53, der bærer overskriften »Undtagelse for betalingsinstrumenter med lav værdi og elektroniske penge«, har følgende ordlyd: »1. Hvis der er tale om betalingsinstrumenter, der i henhold til rammeaftalen udelukkende vedrører særskilte betalingstransaktioner på højst 30 EUR, eller som enten har en beløbsgrænse på 150 EUR eller på intet tidspunkt lagrer midler på mere end 150 EUR, kan udbyderne af betalingstjenester aftale med deres brugere af betalingstjenester: a) at artikel 56, stk. 1, litra b), artikel 57, stk. 1, litra c) og d), samt artikel 61, stk. 4 og 5, ikke finder anvendelse, hvis betalingsinstrumentet ikke gør det muligt at spærre brugen heraf eller forhindre dets yderligere anvendelse b) at artikel 59, 60 og artikel 61, stk. 1 og 2, ikke finder anvendelse, hvis betalingsinstrumentet anvendes anonymt, eller udbyderen af betalingstjenester af andre grunde, som er særlige for det givne betalingsinstrument, ikke er i stand til at bevise, at betalingstransaktionen var autoriseret c) at udbyderen af betalingstjenester uanset artikel 65, stk. 1, ikke skal give brugeren af betalingstjenester meddelelse om afvisning af en betalingsordre, hvis den manglende gennemførelse fremgår tydeligt af den givne sammenhæng d) at betaleren uanset artikel 66 ikke kan tilbagekalde betalingsordren efter at have afgivet sin betalingsordre eller meddelt sit samtykke til at gennemføre betalingstransaktionen til betalingsmodtageren e) at der uanset artikel 69 og 70 anvendes andre gennemførelsesperioder. 2. For så vidt angår nationale betalingstransaktioner kan medlemsstaterne eller deres kompetente myndigheder mindske eller fordoble de beløb, der er omhandlet i stk. 1. De kan forhøje dem for forudbetalte betalingsinstrumenter indtil 500 EUR. 3. Artikel 60 og 61 finder også anvendelse på elektroniske penge som defineret i artikel 1, stk. 3, litra b), i [Europa-Parlamentets og Rådets] direktiv 2000/46/EF [af 18. september 2000 om adgang til at optage og udøve virksomhed som udsteder af elektroniske penge og tilsyn med en sådan virksomhed (EFT L 275 s. 39)], medmindre betalerens udbyder af betalingstjenester ikke har mulighed for at fastfryse betalingskontoen eller spærre betalingsinstrumentet. Medlemsstaterne kan begrænse denne undtagelse til betalingskonti eller instrumenter af en nærmere angivet værdi.«
24

Det er Kommissionens opfattelse, at dette krav kan sidestilles med et forbud mod i Polen at registrere køretøjer, hvis rat er anbragt til højre. Kommissionen finder, at såfremt et køretøj opfylder de tekniske krav, der er fastsat i de særdirektiver, der er nævnt i bilag IV til direktiv 2007/46, kan en medlemsstat, på hvis område færdslen afvikles i højre side, ikke afslå at registrere dette køretøj med den begrundelse, at dets rat er anbragt til højre. Kommissionen har anført, at for så vidt angår nye motorkøretøjer udgør et sådant afslag en tilsidesættelse af artikel 4, stk. 3, i direktiv 2007/46 og artikel 2a i direktiv 70/311, som forpligter de nationale myndigheder til at registrere et nyt køretøj, uanset placeringen af køretøjets rat, såfremt styreapparatet er i overensstemmelse med kravene i sidstnævnte direktiv. For så vidt angår køretøjer, der tidligere har været registreret i en anden medlemsstat, udgør et sådant afslag ligeledes en tilsidesættelse af artikel 34 TEUF. Kommissionen fremsendte derfor den 9. oktober 2009 en åbningsskrivelse til Republikken Polen, hvori den redegjorde for disse påståede tilsidesættelser.