ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
3)

a. Skal artikel 46, stk. 1, litra a), nr. ii), i direktiv 2013/32/EU fortolkes således, at et retsmiddel til prøvelse af den besluttende myndigheds afgørelse om afvisning som omhandlet i artikel 33, stk. 2, litra d), og artikel 40, stk. 5, i direktiv 2013/32/EU er begrænset til en prøvelse af, om den besluttende myndighed med føje har lagt til grund, at betingelserne for at afvise den fornyede ansøgning i henhold til artikel 33, stk. 2, litra d), og artikel 40, stk. 2 og 5, i direktiv 2013/32/EU, var opfyldt? b. Såfremt spørgsmål 3a besvares benægtende, skal artikel 46, stk. 1, litra a), nr. ii), i direktiv 2013/32/EU da fortolkes således, at et retsmiddel til prøvelse af en afgørelse om afvisning også omfatter en prøvelse af, om betingelserne for tildeling af international beskyttelse som omhandlet i artikel 2, litra b), i direktiv 2011/95/EU er opfyldt, hvis retten efter sin egen prøvelse fastslår, at betingelserne for at afvise den fornyede ansøgning om asyl ikke er opfyldt? c. Såfremt spørgsmål 3b besvares bekræftende, forudsætter en sådan afgørelse fra retten da, at ansøgeren forinden har nydt de særlige proceduremæssige garantier i henhold til artikel 40, stk. 3, tredje punktum, sammenholdt med bestemmelserne i kapitel II i direktiv 2013/32/EU? Kan retten selv gennemføre denne procedure, eller skal den delegere den til den besluttende myndighed — eventuelt efter udsættelse af sagen? Kan ansøgeren give afkald på opfyldelsen af disse proceduremæssige garantier?
2)

Udgør det i lyset af 14. betragtning til og artikel 7, stk. 3, i forordning nr. 261/2004 en usædvanlig omstændighed, at denne bus gik i stykker på rejsen til det endelige bestemmelsessted, og at det var nødvendigt at erstatte den, således at transportøren fritages for forpligtelsen til at yde kompensation til passagererne i tilfælde af en lang forsinkelse i forhold til bussens planlagte eller forventede ankomsttidspunkt til det endelige bestemmelsessted?
C 244/14

Appel iværksat den 3. marts 2022 af Europa-Kommissionen til prøvelse af dom afsagt af Retten (Anden Afdeling) den 21. december 2021 i sag T-795/19, HB mod Europa-Kommissionen

(Sag C-160/22 P)

(2022/C 244/17)

Processprog: fransk

Parter

Appellant: Europa-Kommissionen (ved J. Baquero Cruz, J. Estrada de Solà og B. Araujo Arce, som befuldmægtigede)

Den anden part i appelsagen: HB

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Dom afsagt af Retten den 21. december 2021 (sag T-795/19) ophæves, for så vidt som den afviste annullationssøgsmålet til prøvelse af Kommissionens afgørelse C(2019)7319 final af 15. oktober 2019 (domskonklusionens punkt 1), og pålagde Kommissionen at betale sagsomkostningerne, herunder omkostningerne i sagen om foreløbige forholdsregler (domskonklusionens punkt 3).

— Sagen hjemvises til Retten med henblik på fornyet behandling.

— HB tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Anbringender og væsentligste argumenter

Til støtte for appellen har Kommissionen fremsat tre anbringender.

Det første anbringende vedrører en fejlagtig retlig kvalificering: Retten så bort fra og gjorde bestemmelserne i den af Kommissionen trufne afgørelse under udøvelse af sine offentligretlige beføjelser i kontraktmæssig sammenhæng ineffektive ved at kvalificere disse foranstaltninger som kontraktmæssige foranstaltninger og ved at lade dem være undergivet den ret, der skal træffe afgørelse om kontraktforholdet. Denne fejlagtige retlige kvalificering har påvirket den appellerede doms præmis 67-90.

Det andet anbringende vedrører en fejlagtig retlig kvalificering for så vidt angår denne afgørelses artikel 1 (dommens præmis 67-78) og en urigtig gengivelse af de faktiske omstændigheder. Ved at kvalificere den første artikel i afgørelsen, som fastslår HB’s ansvar i forbindelse med begåelsen af en uregelmæssighed i proceduren for tildeling af en kontrakt, gengav Retten de faktiske omstændigheder urigtigt og foretog en urigtig kvalificering af artikel 1 som værende kontraktmæssig.

Det tredje anbringende vedrører en fejlagtig retlig kvalificering for så vidt angår afgørelses artikel 2 og 3 (dommens præmis 79-86). Ved at kvalificere nedsættelsen af kontraktens pris til 0 EUR og ved at tilbagesøge de allerede udbetalte beløb handlede Kommissionen ikke i kontraktmæssig sammenhæng, men udøvede sine offentligretlige beføjelser. Retten tog fejl, da den sidestillede bestemmelserne i disse artikler med konsekvenserne af en annullation af en kontrakt ved svig eller mangler ved samtykket.
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Consiglio di Stato (Italien) den 23. marts 2022 — Research Consorzio Stabile Scarl, i eget navn og som mandatar for den virksomhedssammenslutning, der er under oprettelse (Research-Cisa) m.fl. mod Invitalia — Agenzia Nazionale per l’Attrazione degli Investimenti e lo Sviluppo di Impresa m.fl.

(Sag C-215/22)

(2022/C 244/21)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Consiglio di Stato

Parter i hovedsagen

Appellanter: Research Consorzio Stabile Scarl, i eget navn og som mandatar for den virksomhedssammenslutning, der er under oprettelse (Research-Cisa), C.I.S.A. SpA, i eget navn og som mandatar for samme sammenslutning (Research-Cisa), Debar Costruzioni SpA, i sit eget navn og som mandatar for den virksomhedssammenslutning, der er under oprettelse samme med Consorzio Stabile COM Scarl, C.N. Costruzioni Generali SpA og Edil.Co. Srl og Invitalia — Agenzia Nazionale per l’Attrazione degli Investimenti e lo Sviluppo di Impresa

Indstævnte: Invitalia — Agenzia Nazionale per l’Attrazione degli Investimenti e lo Sviluppo di Impresa, Debar Costruzioni SpA, i eget navn og som mandatar for den virksomhedssammenslutning, der er under oprettelse samme med Consorzio Stabile COM Scarl, C.N. Costruzioni Generali SpA og Edil.Co. Srl, Research Consorzio Stabile Scarl, i eget navn og som mandatar for den virksomhedssammenslutning, der er under oprettelse (Research-Cisa) og C.I.S.A. SpA, i eget navn og som mandatar for samme sammenslutning (Research-Cisa)

Præjudicielt spørgsmål

Er artikel 63 og 71 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/24 (1) af 26. februar 2014, sammenholdt med princippet om etableringsfriheden og princippet om den frie udveksling af tjenesteydelser i artikel 49 og 56 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde (TEUF), til hinder for en fortolkning af de italienske nationale bestemmelser om nødvendige underentrepriser, hvorefter en tilbudsgiver, der ikke har de kvalifikationer, der kræves for en eller flere kategorier, ikke kan opfylde det pågældende krav ved at anvende flere underentreprenører, eller ved at kumulere de beløbsgrænser, som disse virksomheder er kvalificeret til?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/24/EU af 26.2.2014 om offentlige udbud og om ophævelse af direktiv 2004/18/EF (EUT 2014, L 94, s. 65).
1)

Skal det i Criterio de Gestión 1/2020 (forvaltningskriterium nr. 1/2020) af 31. januar 2020, som er udstedt af Subdirección General de Ordenación y Asistencia Jurídica (undergeneraldirektoratet for juridisk planlægning og assistance) under INSS (det nationale institut for social sikring, Spanien) […], omhandlede driftsorgans praksis, hvorefter der altid gives afslag på det omtvistede tillæg til mænd, og disse således bliver tvunget til at gøre deres rettighed gældende ved domstolene, således som det er tilfældet for sagsøgeren i den foreliggende sag, i henhold til Rådets direktiv 79/7/EØF (1) af 19. december 1978 om gradvis gennemførelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder med hensyn til social sikring anses for en anden slags administrativ tilsidesættelse heraf end den ved lov fastsatte tilsidesættelse, der blev fastslået i Den Europæiske Unions Domstols dom af 12. december 2019, WA (sag C-450/2018) (2), således at denne administrative tilsidesættelse isoleret set udgør en forskelsbehandling på grundlag af køn, henset til at princippet om ligebehandling i henhold til direktivets artikel 4 indebærer, at der ikke finder nogen forskelsbehandling sted på grundlag af køn, hverken direkte eller indirekte, og at medlemsstaterne i henhold til dets artikel 5 træffer de nødvendige foranstaltninger til ophævelse af administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser, som er i modstrid med princippet om ligebehandling?
3)

Såfremt det foregående spørgsmål skal besvares bekræftende, handler en medlemsstats skatteforvaltning da i overensstemmelse med regnskabsprincipperne og offentliggørelsespligtens formål og funktion, som fastsat i artikel 4, 30 og 33 i direktiv 2013/34/EU, med retten til en retfærdig rettergang, der er anerkendt som et almindeligt retsprincip ved artikel 47 i Unionens charter om grundlæggende rettigheder, og med det grundlæggende retssikkerhedsprincip og det grundlæggende proportionalitetsprincip, når skatteforvaltningen på grundlag af regnskabslovens bestemmelser konstaterer en skattedifference hos en privatperson alene af den grund, at den pågældende ikke er i stand til at stille samtlige regnskabsdokumenter i et af denne privatperson uafhængigt selskab til rådighed for forvaltningen, med henblik på at bevise at det er i nævnte selskabs interesse i dets egenskab af arbejdsgiver, at den pågældende inden for rammerne af sit arbejde har anvendt kontantbeløb forvaltet i henhold til instruktioner eller et mandat, idet skatteforvaltningen som en konsekvens heraf lader den manglende dokumentation være til skade for privatpersonen, som ikke har pligt til at være i besiddelse heraf, og som i øvrigt ikke kan være i besiddelse heraf som følge af objektive hindringer, idet selskabets årsregnskaber er tilgængelige for offentligheden takket være den offentliggørelsespligt, der påhviler virksomhederne?
Appel iværksat den 12. april 2022 af Pilatus Bank plc til prøvelse af dom afsagt af Retten (Niende udvidede Afdeling) den 2. februar 2022 i sag T-27/19, Pilatus Bank og Pilatus Holding mod ECB

(Sag C-256/22 P)

(2022/C 237/53)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Pilatus Bank plc (ved Rechtsanwalt O. Behrends)

De andre parter i appelsagen: Den Europæiske Centralbank (ECB), Europa-Kommissionen og Pilatus Holding ltd.

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Den appellerede dom ophæves.

— ECB’s afgørelse af 2. november 2018 om inddragelse af Pilatus Banks tilladelse annulleres i henhold til artikel 264 TEUF.

— Sagen hjemvises til Retten, for at denne kan træffe afgørelse i annullationssøgsmålet i det omfang Domstolen ikke er i stand til at træffe afgørelse om sagens realitet.

— ECB tilpligtes at betale appellantens sagsomkostninger og omkostningerne i forbindelse med appelsagen.

Anbringender og væsentligste argumenter

Første appelanbringende om, at Retten fejlagtigt lagde til grund, at det er retligt relevant, hvorvidt ECB er ansvarlig for den forudgående de facto inddragelse af tilladelse, og navnlig hvorvidt ECB var forpligtet til at forhindre de facto inddragelsen af tilladelse gennem indgriben i henhold til artikel 6, stk. 5, litra c), i forordningen om Den Fælles Tilsynsmekanisme (FTM-forordningen) (1).

Andet appelanbringende om, at Rettens afvisning af appellantens andet anbringende var baseret på Rettens fejlagtige antagelse, at begrebet omdømme i artikel 23 i kapitalkravsdirektivet (CRD IV) (2) ikke nødvendigvis skal fortolkes i overensstemmelse med Den Europæiske Unions retsorden, således at tiltalerejsning i et tredjeland kan skade en aktionærs omdømme, selv om den pågældende adfærd ikke er ulovlig i Den Europæiske Unions retsorden, og selv om denne adfærd er omfattet af en statut om spærring.

Tredje appelanbringende om, at den appellerede dom er baseret på en række yderligere fejl, herunder at Retten fejlfortolkede proportionalitetsbegrebet, idet den ikke tog i betragtning, at en proportionalitetsanalyse skal være baseret på det grundlag, som afgørelsen er baseret på.

Fjerde appelanbringende om, at appellantens processuelle rettigheder er blevet tilsidesat.

(1) Rådets forordning (EU) nr. 1024/2013 af 15.10.2013 om overdragelse af specifikke opgaver til Den Europæiske Centralbank i forbindelse med politikker vedrørende tilsyn med kreditinstitutter (EUT 2013, L 287, s. 63).

(2) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/36/EU af 26.6.2013 om adgang til at udøve virksomhed som kreditinstitut og om tilsyn med kreditinstitutter og investeringsselskaber, om ændring af direktiv 2002/87/EF og om ophævelse af direktiv 2006/48/EF og 2006/49/EF (EUT 2013, L 176, s. 338).
3.

Inden for den lovbestemte lagringsperiode (dvs. 24 måneder fra kommunikationens dato) kan retten — hvis der foreligger tilstrækkelige indicier for dels lovovertrædelser, der i henhold til loven medfører livsvarig fængselsstraf eller fængselsstraf af en varighed, som ved maksimal strafudmåling svarer til mindst tre år, og som fastsættes i medfør af strafferetsplejelovens artikel 4, dels trussel og chikane eller gener for personer via telefon, når truslen og generne er alvorlige — ved begrundet dekret, på anmodning fra anklagemyndigheden eller forsvareren af den tiltalte, den efterforskede, den skadelidte og de andre private parter, give tilladelse til adgang til trafikdata, hvis disse er relevante for at fastlægge de faktiske omstændigheder?
5.

Skal det lægges til grund for forståelsen af retten til erstatning for immateriel skade og bedømmelsen af dens følger, at der først foreligger identitetstyveri som omhandlet i 75. betragtning til databeskyttelsesforordningen, hvis en kriminel gerningsmand faktisk har påtaget sig den registreredes identitet, altså i en eller anden form har udgivet sig for den registrerede, eller udgør allerede den omstændighed, at kriminelle gerningsmænd råder over data, som gør det muligt at identificere den registrerede, et sådant identitetstyveri?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Litauen) den 3. marts 2022 — A.G. mod Lietuvos Respublikos generalinė prokuratūra

(Sag C-162/22)

(2022/C 237/37)

Processprog: litauisk

Den forelæggende ret

Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas

Parter i hovedsagen

Appellant: A.G.

Den anden part i appelsagen: Lietuvos Respublikos generalinė prokuratūra

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 15, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/58/EF (1) af 12. juli 2002 om behandling af personoplysninger og beskyttelse af privatlivets fred i den elektroniske kommunikationssektor, sammenholdt med artikel 7, 8 og 11 samt artikel 52, stk. 1, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, fortolkes således, at disse bestemmelser er til hinder for, at de kompetente offentlige myndigheder anvender data, som er lagret af udbydere af elektroniske kommunikationstjenester, og som kan tilvejebringe oplysninger om en brugers data og den kommunikation, som denne har foretaget ved hjælp af et elektronisk kommunikationsmiddel, i efterforskningen af embedsmisbrug i forbindelse med korruption, uanset om der i det konkrete tilfælde er givet adgang til de nævnte data med henblik på bekæmpelse af grov kriminalitet og forebyggelse af alvorlige trusler mod den offentlige sikkerhed?

(1) EFT 2002, L 201, s. 37.
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Corte suprema di cassazione (Italien) den 11. april 2022 — Konkursboet Villa di Campo Srl mod Agenzia delle Entrate

(Sag C-250/22)

(2022/C 266/15)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Corte suprema di cassazione

Parter i hovedsagen

Appellant: Konkursboet Villa di Campo Srl

Indstævnt: Agenzia delle Entrate

Præjudicielt spørgsmål

Er artikel 5, stk. 8, i direktiv 77/388/EØF (1) og artikel 19 i direktiv 2006/112/EF (2) til hinder for en national bestemmelse som artikel 20 i præsidentielt dekret nr. 131 af 26. april 1986, som ændret ved artikel 1, stk. 87, litra a), nr. 1 og 2, i lov nr. 205 af 27. december 2017 og ved artikel 1, stk. 1084, i lov nr. 145 af 30. december 2018, hvorefter skatte- og afgiftsmyndighederne skal kvalificere transaktionen mellem parterne udelukkende på grundlag af de tekstelementer, der er indeholdt i kontrakten, med et forbud mod at gøre brug af ekstra-tekstuelle elementer (selv om de objektivt set findes og kan bevises), hvilket medfører, at skatte- og afgiftsmyndighederne er fuldstændig afskåret fra at bevise, at den økonomiske ydelse, der udgør en virksomhedsoverdragelse, og som i sig selv er udelelig, i realiteten er blevet kunstigt opdelt i flere ydelser — dvs. en række leverancer af varer — med deraf følgende anerkendelse af momsfradrag, uden at de betingelser, der er fastsat i EU-retten, er opfyldt?

(1) Rådets sjette direktiv 77/388/EØF af 17.5.1977 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter — Det fælles merværdiafgiftssystem: ensartet beregningsgrundlag (EFT 1977, L 145, s. 1).

(2) Rådets direktiv 2006/112/EF af 28.11.2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (EUT 2006, L 347, s. 1).
1)

Skal artikel 167, artikel 168, litra a), og artikel 178, litra a), i momsdirektivet (1) fortolkes således, at såfremt afgiftsmyndigheden i forbindelse med et hvilket som helst led af en forsyningskæde konstaterer en overtrædelse af den særlige lovgivning vedrørende den levering af ydelser, som er genstand for den indgåede aftale med den afgiftspligtige eller for de aftaler, der er indgået mellem kædens led, eller en overtrædelse af en hvilken som helst anden lovgivning, udgør en sådan overtrædelse en omstændighed, som i sig selv — for så vidt som der er tale om en objektiv omstændighed — er tilstrækkelig til at påvise, at der har fundet skattesvig sted, også selv om den af kædens led udførte virksomhed måtte være lovlig i enhver henseende, eller skal afgiftsmyndigheden også i dette tilfælde præcisere, hvori skattesviget består, samt hvilket af kædens led, der har begået det, og gennem hvilken handling? Er det i denne sammenhæng, og i tilfælde af, at der konstateres en overtrædelse, nødvendigt, at afgiftsmyndigheden undersøger, om der foreligger en årsagssammenhæng mellem den manglende opfyldelse af de lovbestemte forpligtelser, der er forbundet med den økonomiske virksomhed, og den afgiftspligtiges fradragsret, således at det alene i tilfælde af en påvisning af en sådan sammenhæng er muligt at nægte den afgiftspligtige sin ret til fradrag for moms?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Rayongericht Nessebar (Bulgarien) den 28. marts 2022 — Straffesag mod QS

(Sag C-219/22)

(2022/C 266/13)

Processprog: bulgarsk

Den forelæggende ret

Rayongericht Nessebar

Tiltalt i straffesagen

QS

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 3, stk. 3, i Rådets rammeafgørelse 2008/675/RIA (1) af 24. juli 2008 om hensyntagen til domme afsagt i medlemsstaterne i Den Europæiske Union i forbindelse med en ny straffesag fortolkes således, at den er til hinder for en national lovgivning såsom straffelovens artikel 68, stk. 1, sammenholdt med straffelovens artikel 8, stk. 2, hvorefter en national ret, der har fået forelagt en anmodning om fuldbyrdelse af en straf, som en ret i en anden medlemsstat har fastsat ved en tidligere dom, med henblik herpå ved et påbud om den faktiske fuldbyrdelse kan gribe ind i vilkårene for fuldbyrdelsen af den sidstnævnte straf?

(1) EUT 2008, L 220, s. 32.
Mere subsidiært (dvs. såfremt det første præjudicielle spørgsmål besvares med, at EU-retten foreskriver, at artikel 485 selektivt undlades anvendt, idet den skal opfattes som en »gunstigere« bestemmelse) spørges: Foreskriver ovennævnte § 4, at de tjenesteperioder, der er tilbagelagt inden for rammerne af tidsbegrænsede ansættelseskontrakter i et antal timer, som er lavere end det for tidsubegrænsede stillinger fastsatte, tillægges samme relevans i forbindelse med fastsættelse af anciennitet, når de berørte undervisere er blevet fastansat; i modsat fald spørges: Hvilket minimumsantal af timer (eksempelvis i en tidsubegrænset deltidsansættelse) er påkrævet i medfør af § 4, for at den nationale ordning foretager en sådan anerkendelse?

Ud fra et andet og omvendt perspektiv spørges derfor: Er en national ordning, der udelukker relevansen — med henblik på at anerkende den inden fastansættelse indtjente anciennitet — af fastansatte underviseres tjenesteperioder tilbagelagt inden for et timeansættelsesforhold med færre timer end minimumsantallet af ugentlige timer for en sammenlignelig underviser med deltidsansættelse, forenelig med ovennævnte § 4?

Endnu mere subsidiært, afhængigt af besvarelsen af det ovennævnte delspørgsmål, spørges: Er en national ordning, der fastsætter en relevans »pro rata temporis« — med henblik på at anerkende den inden fastansættelse indtjente anciennitet — af fastansatte underviseres tjenesteperioder tilbagelagt inden for et timeansættelsesforhold med færre timer end minimumsantallet af ugentlige timer for en sammenlignelig underviser med deltidsansættelse, forenelig med ovennævnte § 4?
1.

Skal forordning (EF) nr. 261/2004 (1) fortolkes således, at en passager — således som det kræves i henhold til artikel 3, stk. 2, og artikel 2, litra j) — skal være til stede ved indcheckningen eller være mødt frem til boarding på det angivne tidspunkt eller senest 45 minutter før den offentliggjorte afgangstid, for at forordningen finder anvendelse, og for at begrunde, at der foreligger en boardingafvisning, der udløser ret til kompensation, som omhandlet i artikel 4, stk. 3, sammenholdt med artikel 7 i forordning (EF) nr. 261/2004, også selv om det transporterende luftfartsselskab allerede forinden har meddelt, at det vil afvise passageren?
3)

Skal den løsning, der angives i artikel 7, stk. 1, litra b), i ministeriel bekendtgørelse nr. 199/94, som medfører, at retten til præmierne til beplantningspleje og udligning af indkomsttab helt bortfalder for modtageren i tilfælde af, at den i bilag C fastsatte skovrejsningstæthed ikke opnås, og uden at det tillades, at betalingen af disse præmier nedsættes forholdsmæssigt i tilfælde, hvor resultatet kan tilskrives eksogene grunde såsom klimaet, anses for at være i strid med proportionalitetsprincippet som almindeligt EU-retligt princip, som det synes at kunne udledes modsætningsvis af József Lingurâr-dommen [C-315/16, præmis 29 og 35]?