I denne henseende gælder i tilfælde af uretmæssigt udbetalte beløb til et medlem af Europa-Parlamentet i form af assistentgodtgørelse til parlamentsmedlemmer, at den blotte omstændighed, at der var gået lang tid fra den dato, hvor disse beløb var blevet udbetalt, og til datoen for vedtagelsen af en afgørelse om inddrivelse af det pågældende beløb hos den pågældende, ikke i sig selv og i mangel af andre relevante elementer er tilstrækkelig til, at der hos det nævnte medlem opstår en berettiget forventning om, at han ikke længere vil blive afkrævet de pågældende beløb.

Artikel 73a i forordning nr. 1605/2002 om finansforordningen vedrørende De Europæiske Fællesskabers almindelige budget, som ændret ved forordning nr. 1995/2006, som fastsatte en forældelsesfrist på fem år for Unionens fordringer, kunne ikke i sig selv, uden gennemførelsesbestemmelserne hertil, med føje påberåbes med henblik på at godtgøre, at en fordring fra Unionen var forældet. Følgelig fastsætter denne artikel 73a, der skal læses sammen med gennemførelsesbestemmelserne hertil, som er fastsat i artikel 85b i forordning nr. 2342/2002 om gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 1605/2002, som ændret ved forordning nr. 478/2007, en forældelsesfrist på fem år for at gøre det muligt for Unionens organer at tilbagesøge Unionens fordringer over for tredjemand, idet denne frists begyndelsestidspunkt løber fra udløbet af den frist, som er meddelt debitor i debetnotaen.

For så vidt angår inddrivelse af de fordringer, der skyldes til Unionens institutioner, gælder, at selv om det er korrekt, at hverken artikel 81 i forordning nr. 966/2012 om de finansielle regler vedrørende Unionens almindelige budget eller artikel 93 i delegeret forordning nr. 1268/2012 om gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 966/2012 fastsætter nogen frist inden for hvilken en debetnota, som er den retsakt, hvorved fastlæggelsen af en sådan fordring meddeles debitor, skal fremsendes til sidstnævnte at regne fra datoen for den begivenhed, der udløser den pågældende fordring, kræver kravet om retssikkerhed imidlertid, at EU-institutionerne udøver deres beføjelser inden for en rimelig frist. Den rimelige karakter af en frist skal vurderes på grundlag af samtlige omstændigheder i den konkrete sag, herunder navnlig tvistens betydning for den pågældende, sagens kompleksitet og de forskellige led i den processuelle procedure, som EU-institutionen har fulgt, samt de involverede parters adfærd under sagens behandling. Den rimelige karakter af en frist kan nemlig ikke fastlægges under henvisning til en bestemt maksimumsgrænse, der fastsættes på abstrakt vis.

I denne henseende gælder, henset til den omstændighed, at artikel 81 i forordning nr. 966/2012 tilsigter tidsmæssigt at begrænse muligheden for at inddrive Unionens fordringer over for tredjemand for at opfylde princippet om forsvarlig økonomisk forvaltning og med henblik herpå fastsætter en frist på fem år, at fristen for en EU-institutions fremsendelse af en debetnota til debitor principielt skal formodes at være urimelig, når denne fremsendelse sker efter en frist på fem år at regne fra det tidspunkt, hvor institutionen normalt har været i stand til at gøre sin fordring gældende. Henset til artikel 78, stk. 1 og 2, i forordning nr. 966/2012 samt til artikel 81 og artikel 82 i delegeret forordning nr. 1268/2012 er en EU-institution normalt i stand til at gøre sin fordring gældende fra det tidspunkt, hvor denne institution råder over bilag, som gør det muligt at identificere en given fordring som værende sikker, opgjort og forfalden til betaling, eller kunne have rådet over sådanne bilag, hvis den havde handlet med den krævede omhu.

Imidlertid kan en varighed på mere end fem år mellem det tidspunkt, hvor institutionen normalt har været i stand til at gøre sin fordring gældende, og tidspunktet for fremsendelse af en debetnota, ikke automatisk medføre en tilsidesættelse af princippet om en rimelig frist. Det må nemlig ligeledes undersøges, om en sådan varighed kan forklares ved de konkrete omstændigheder i sagen. Ligeledes vil det kunne forholde sig således, at en fremsendelse af en sådan debetnota inden for en frist, som er kortere end den nævnte frist på fem år, i en sag, som er af begrænset kompleksitet, som har væsentlig betydning for debitor, eller med hensyn til hvilken EU-institutionen har udvist manglende omhu, bl.a. for så vidt angår indhentelsen af bilag, som gør det muligt for den at identificere en fordring som sikker, opgjort og forfalden til betaling, ikke opfylder kravene om en rimelig frist. I et sådant tilfælde påhviler det debitor at føre bevis for, at en sådan frist, som er kortere end fristen på fem år, er urimelig.

(jf. præmis 89, 96, 99-104 og 106)