ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Artikel 2 i lov nr. IX-975 af 20. juni 2002 om indskudsgaranti og forpligtelser over for investorer ( 8 ) indeholder følgende definitioner:

»3. »indskyder«: en fysisk eller juridisk person, der har indbetalt et indskud til en bank, en bankfilial eller en kooperativbank, med undtagelse af de personer, hvis indskud ikke er dækket af garantien i henhold til nærværende lov; hvis en fysisk eller juridisk person (med undtagelse af forvaltningsselskaber, der foretager kapitalanbringelse for investeringsforeninger, eller pensionsfonde) ejer indskuddet i egenskab af forvalter, anses forvalteren for at være indskyder; hvis en gruppe af personer i medfør af en aftale er indehaver af en fordring på disse midler, anses hver af disse personer for at være indskyder, og midlerne fordeles ligeligt mellem dem, medmindre andet er fastlagt i de aftaler, som ligger til grund for deres fordringer, eller bestemmes i en retsafgørelse

[…]

4. »indskud«: de samlede midler (inklusive renter), som en indskyder opbevarer i en bank, en bankfilial eller en kooperativbank i medfør af en deponerings- og/eller en kontoaftale, samt andre midler, hvorpå indskyderen har en fordring, der hidrører fra et kreditinstituts pligt til at gennemføre transaktioner med indskyderens midler eller yde investeringsservice

[…]

11. »investor«: en fysisk eller juridisk person, som har overdraget midler eller værdipapirer til forsikringstageren for at gøre brug af den af sidstnævnte ydede investeringsservice; hvis en gruppe af personer i medfør af en aftale er indehaver af en fordring på midlerne eller værdipapirerne, anses hver af disse personer for at være investor, og midlerne eller værdipapirerne fordeles ligeligt mellem dem, medmindre andet er fastlagt i de aftaler, som ligger til grund for deres fordringer, eller bestemmes i en retsafgørelse; hvis den fysiske eller juridiske person (med undtagelse af forvaltningsselskaber, der foretager kapitalanbringelse for investeringsforeninger, eller pensionsfonde), der har overdraget midler eller værdipapirer, handler i egenskab af forvalter, anses indehaveren for at være investor

12. »forpligtelser over for investor«: en forpligtelse, der påhviler den forsikringstager, som yder investeringsservice til en investor, til at tilbagebetale de midler eller værdipapirer, som tilhører sidstnævnte.«
37.

Jeg kan ikke tilslutte mig Kommissionens argument om, at fravigelser i henhold til stk. 2 kan være begrundede for at forhindre misbrug. For det første har lovgiver fastsat en sådan mulighed i momsdirektivets artikel 273, og ikke i artikel 90, stk. 2. For det andet må de foranstaltninger, som medlemsstaterne kan træffe i henhold til momsdirektivets artikel 273 for at sikre en nøjagtig opkrævning af afgiften og for at undgå svig, hverken gå ud over, hvad der er nødvendigt for at nå disse mål, eller anfægte princippet om momsens neutralitet ( 18 ). Indførelse af et system med ubetinget hæftelse indtil en bestemt skæringsdag (i den foreliggende sag afslutningen af insolvensbehandlingen) ville nemlig gå ud over, hvad der er nødvendigt for at beskytte statskassens rettigheder ( 19 ).
53.

For så vidt angår indførelsen af sanktioner i tilfælde af, at de nye krav til koncessionshavere ikke overholdes, er det endelig min opfattelse, at de synes at være nødvendige for de nye krav, der indføres ved den omhandlede lovgivning. Deres formål er således at sikre, at aktører efterlever disse krav. Følgelig afhænger spørgsmålet om, hvorvidt sanktionerne i den omhandlede nationale lovgivning er i overensstemmelse med EU-rettens regler om fri bevægelighed, navnlig af to faktorer. Såfremt de krav, som de er baseret på, for det første er i strid med artikel 49 TEUF, da er sanktionerne også i strid med EU-retten ( 34 ). For det andet gælder, at selv såfremt kravene er i overensstemmelse med EU-retten, kan sanktionerne alligevel være i strid med EU-retten, idet de udgør en tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet. Dette er tilfældet, såfremt en sanktion står i et sådant misforhold til overtrædelsens grovhed, at den kommer til at udgøre en hindring for de i henhold til traktaterne sikrede rettigheder ( 35 ).
Den første ændringsforordning udvidede anvendelsesområdet for gennemførelsesforordningen til visse akvakulturdyr ( 8 ) og indførte specifikke produktionsbestemmelser for dem under afsnit II, kapitel 2a, under overskriften »Produktion af akvakulturdyr«. Artikel 25e i dette kapitel med overskriften »De ikke-økologiske akvakulturdyrs oprindelse og forvaltning« fastsatte de ekstraordinære omstændigheder, hvor ikke-økologiske akvakulturdyr kunne indgå i produktionsprocessen. Især indeholdt artikel 25e, stk. 3, muligheden for at benytte en faldende andel af ikke-økologisk yngel af akvakulturdyr: 80% indtil udgangen af 2011, 50% indtil udgangen af 2013 og 0% inden udgangen af 2015 (herefter omtalt som bestemmelsen om faldende anvendelse af ikke-økologisk yngel af akvakulturdyr). Artikel 25e, stk. 4, fastsatte de restriktive betingelser, hvorunder indsamling af vildtlevende yngel er tilladt. I sin oprindelige udgave lød teksten til artikel 25e som følger:

»1. Hvis det ikke er muligt at anskaffe økologisk opdrættede akvakulturdyr, kan der til avlsformål eller for at forbedre arvemassen indføres indfangede vilde eller ikke-økologiske akvakulturdyr på bruget. Disse dyr skal holdes under økologisk forvaltning i mindst tre måneder, før de må anvendes til avl.

2. Hvis der ikke kan skaffes økologisk yngel af akvakulturdyr, kan der med henblik på videreopdræt indføres ikke-økologisk yngel på bruget. I så tilfælde skal økologireglerne følges for mindst de sidste to tredjedele af dyrets produktionscyklus.

3. Andelen af ikke-økologisk opdrættet yngel af akvakulturdyr, der indføres på bruget, nedsættes til højst 80% pr. 31. december 2011, højst 50% pr. 31. december 2013 og 0% pr. 31. december 2015.

4. Indsamling af vildtlevende yngel med henblik på videreopdræt er specifikt begrænset til følgende tilfælde:

a) naturlig tilstrømning af fisk eller larver og ungdyr af krebs i forbindelse med påfyldning af damme, indeslutningssystemer og indhegninger
55.

Som ovenfor bemærket er leasing ofte en erstatning for ejendomsretten til et aktiv, selv om det ikke nødvendigvis – i modsætning til leje-/købskontrakter – er en måde til at få ejendomsretten. Økonomiske enheder foretrækker nogle gange at gøre brug af produktionsmidler som led i en tjenesteydelse leveret af en anden enhed i stedet for at erhverve ejendomsretten til produktionsmidlerne. En af fordelene ved denne løsning er, at det ikke er hele momsbeløbet af indkøbsprisen for de produktionsmidler, der vil skabe omsætning – hvilket giver mulighed for at fratrække indgående afgift – der skal forudbetales, men dette beløb skal først betales på et senere tidspunkt. Jeg mener ikke, at denne aftalefrihed bør begrænses (med åbenbar undtagelse af bedrag og misbrug) ved uden klar begrundelse at behandle et retsforhold, som parterne bevidst har opbygget som levering af tjenesteydelser, som levering af varer.
72.

Det er det forhold, at unionsborgeren og dennes familiemedlem, der er tredjelandsstatsboger, faktisk har haft ophold i værtsmedlemsstaten i henhold til og under overholdelse af betingelserne i henholdsvis artikel 7, stk. 1 og stk. 2, eller det nævnte direktivs artikel 16, som ved unionsborgerens tilbagevenden til den medlemsstat, hvori den pågældende er statsborger, giver den tredjelandsstatsborger, med hvem unionsborgeren har haft et familieliv i værtsmedlemsstaten, en afledt opholdsret på grundlag af artikel 21, stk. 1, TEUF. Domstolen synes at undgå enhver form for hindring, der kan begrænse den grundlæggende ret til fri bevægelighed, der er sikret i EU-retten, ved at påse, at betingelserne for at indrømme en sådan opholdsret i unionsborgerens oprindelsesmedlemsstat, ikke er strengere end de betingelser, der er fastsat i direktiv 2004/38 for at indrømme en sådan afledt opholdsret til en tredjelandsstatsborger, der er familiemedlem til en unionsborger, som har udøvet sin ret til fri bevægelighed ved at tage fast ophold i en anden medlemsstat end den, hvori den pågældende er statsborger.
71.

Når en momspligtig person i Rumænien har foretaget indkøb hos en erhvervsdrivende, som er erklæret inaktiv, efter ikke at have efterset fortegnelsen over erhvervsdrivende, der er blevet erklæret inaktive, har den pågældende ganske vist tilsidesat en af de forpligtelser, der påhviler ham i henhold til de nationale bestemmelser. Således som jeg tidligere har anført, forekommer en sådan forpligtelse mig ikke at være urimelig i sig selv. Efter min opfattelse er EU-retten ikke til hinder for, at tilsidesættelse af en sådan formalitet medfører en afskrækkende sanktion, der står i forhold til tilsidesættelsens alvor, og som eksempelvis kan have form af en bøde. Imidlertid betyder tilsidesættelsen af forpligtelsen ikke, at den afgiftspligtige person for så vidt angår de specifikke transaktioner, der danner grundlag for retten til momsfradrag, ikke har kunnet få de tidligere nævnte garantier fra den erhvervsdrivende for, at transaktionerne ikke er led i afgiftssvig, og for, at momsen vil blive indbetalt til statskassen.
Samme lovs artikel L. 3124-13 bestemmer:

»Den, der stiller et system til rådighed, som skaber kontakt mellem kunder og personer, som udøver den i artikel L. 3120-1 omhandlede virksomhed, uden at have karakter af en transportvirksomhed, der kan udføre lejlighedsvis kørsel som omhandlet i kapitel II i denne bogs afsnit I, en taxi, et motordrevet køretøj med to eller tre hjul eller en chaufførtransport som omhandlet i dette afsnit, straffes med fængsel i to år og en bøde på 300000 EUR.

Juridiske personer, der ifalder strafferetligt ansvar for den i denne artikel fastsatte overtrædelse, kan ud over bøden i henhold til bestemmelserne i artikel 131-38 i code pénal (lov om straf) pålægges straf som fastsat i samme lovs artikel 131-39, nr. 2)-9). Det i samme artikel 131-39, nr. 2), nævnte forbud vedrører de handlinger, der udføres som led i eller i forbindelse med selve udøvelsen af den virksomhed, der udgør overtrædelsen. Den straf, der er fastsat i den nævnte artikels nr. 2)-7) kan alene pålægges for en maksimal periode på fem år.«
32.

For så vidt angår medlemsstaternes mulighed for at anvende andre kriterier end »første indflytning« har den polske regering henledt opmærksomheden på de to tilfælde i artikel 12, stk. 2, i direktiv 2006/112. Hvis en medlemsstat anvender »perioden mellem dagen for første indflytning og dagen for senere levering«, bør såvel den første levering i forbindelse med den »første indflytning« som efterfølgende leveringer inden for perioden på to år pålægges moms. Det modsatte ville indebære, at den første levering i forbindelse med den »første indflytning« ville være fritaget, hvilket ikke ville gøre sig gældende for den efterfølgende levering, såfremt den finder sted inden for de første to år efter denne »første indflytning«.
40.

For det andet er en standardsatslandbruger under normale omstændigheder ikke engang i stand til at forudse eller erklære, at der findes en sådan forudsætning for udelukkelse fra ordningen. Det skal erindres, at standardsatsordningen er rettet mod landbrugere, for hvilke anvendelsen af de normale ordninger ville frembyde administrative vanskeligheder. Af denne grund er standardsatslandbrugere fritaget for en række forpligtelser, navnlig på området for registrering og bogføring. En standardsatslandbruger er derfor ikke i stand til at beregne det momsbeløb, som han ville have krav på at få tilbagebetalt i henhold til de normale ordninger, fordi standardsatsordningen netop fungerer på en måde, hvor han ikke har pligt til at foretage sådanne beregninger. Hvis – således som i hovedsagen – en standardsatslandbruger fører regnskab, der giver mulighed for indhentelse af sådanne oplysninger, betyder det sandsynligvis, at standardsatsordningen anvendes på en måde, som går videre end det, der er nødvendigt for at opfylde formålene hermed.
65.

Denne fortolkning ville også bevirke, at bevisbyrden uretmæssigt blev lagt over på modtageren af fakturaerne vedrørende mulig indblanding i eller kendskab til svigen. For at følge op på det, jeg anførte ovenfor i punkt 60, har Domstolen fastslået, at »[d]et påhviler de skatte- og afgiftsmyndigheder, der har konstateret svig eller uregelmæssigheder begået af fakturaudstederen, at godtgøre på grundlag af objektive forhold og uden at det hermed kræves af fakturamodtageren, at denne foretager kontroller, som ikke påhviler den pågældende, at denne modtager vidste eller burde have vidst, at den til støtte for fradragsretten påberåbte transaktion var led i momssvig« ( 29 ). I denne forbindelse skal det også bemærkes, at det måske ikke altid er let for en afgiftspligtig person at føre det fornødne bevis for, at vedkommende med den forelæggende rets ord i sag C-375/16 har gjort »alt, hvad der med rimelighed kan forlanges af ham, for at kontrollere fakturaoplysningernes rigtighed«.
TIR-konventionens artikel 11 bestemmer:

»1. Hvis en TIR-forsendelse ikke afsluttes, har de kompetente myndigheder ikke ret til hos den garanterende organisation at forlange betaling af de i artikel 8, stk. 1 og 2, omhandlede beløb, hvis de ikke inden for en frist på et år fra datoen for modtagelsen af TIR-carnetet skriftligt har underrettet organisationen om, at forsendelsen ikke er afsluttet. Denne bestemmelse gælder også, når attesten for TIR-forsendelsens ophør er opnået på utilbørlig vis eller svigagtig måde, i hvilket tilfælde fristen da er på to år.

2. Krav på betaling af de beløb, som omhandles i artikel 8, stk. 1 og 2, fremsættes over for den garanterende organisation tidligst tre måneder og senest to år regnet fra den dato, hvor organisationen modtog meddelelse om, at TIR-forsendelsen ikke var blevet afsluttet, eller at attesten for TIR-forsendelsens ophør var opnået på utilbørlig vis eller svigagtig måde. Hvad angår sager, der indbringes for retten inden for ovennævnte frist på to år, fremsættes der imidlertid krav om betaling inden for en frist på et år regnet fra den dato, hvor domstolsafgørelsen fuldbyrdes.

3. Den garanterende organisation tilstås en frist på tre måneder regnet fra den dato, hvor kravet om betaling blev fremsat, til betaling af det afkrævede beløb. Betalte beløb refunderes organisationen, såfremt det inden for et tidsrum på to år regnet fra den dato, hvor kravet om betaling blev fremsat, på tilfredsstillende måde er godtgjort over for toldmyndighederne, at der ingen uregelmæssigheder havde fundet sted med hensyn til den pågældende forsendelse.«
78.

Efter at have vurderet de oplysninger, som den nationale ret havde forelagt for den, fastslog Domstolen i nævnte doms præmis 40, at en kompleks ydelse, der består i levering og udlægning af et fiberoptisk kabel, skal anses for levering af en vare som omhandlet i sjette direktivs artikel 5, stk. 1, når kablet er overdraget til kunden, når prisen for selve kablet udgør den klart væsentligste del af de samlede udgifter for ydelsen, og når de tjenesteydelser, leverandøren yder, er begrænset til udlægning af kablet, uden at kablet ændres eller tilpasses kundens specifikke behov.
64.

Hvis sådanne tegn skal opfattes således, at de ikke er omfattet af artikel 3, stk. 1, litra e), i direktiv 2008/95, men af de tilsvarende bestemmelser i det nye direktiv 2015/2436, ville en sådan fortolkning gøre det nødvendigt at vedtage overgangsbestemmelser for at beskytte den berettigede forventning hos indehavere af varemærker, der er registreret i henhold til den gældende lovgivning ( 28 ). Den omstændighed, at lovgiver ikke har fundet det nødvendigt at fastsætte overgangsbestemmelser, kan imidlertid indikere, at lovgiver er af den opfattelse, at den retlige ordning, der gælder for disse tegn, er den samme i begge de to på hinanden følgende direktiver.
57.

Ved annullationen af denne gennemførelsesafgørelse anerkendte Retten nemlig, at de elementer, som Rådet havde fremlagt mod HX, ikke kunne begrunde det anførte om, at han støttede og drog fordel af det syriske regime. Denne anerkendelse gælder også for gyldighedsperioden for afgørelsen af 2015, da denne ikke tilføjede noget til begrundelsen for at opføre HX på listen. Dermed rehabiliterer annullationen af gennemførelsesafgørelsen af 2014 HX såvel for den oprindelige gyldighedsperiode for afgørelsen af 2013 i den ved gennemførelsesafgørelsen af 2014 ændrede affattelse som for den ved afgørelsen af 2015 forlængede gyldighedsperiode for afgørelsen af 2013. Dette udgør en genoprettelse for den ikke-økonomiske skade, som HX led ved den pågældende retsakt.
23.

Prøvelsen af gyldigheden af gennemførelsesafgørelsen kræver, for så vidt som Kommissionen heri har besluttet, at LAF’en »Haringvliet« indskrænkes ved at udelukke Leenheerenpolder, at der først redegøres for proceduren og betingelserne for indskrænkning af en lokalitet (herom under A), inden de grunde, hvorpå Kommissionen støtter sig, kan behandles (herom under B). Derudover finder jeg det nødvendigt at anføre nogle bemærkninger vedrørende formalia i forbindelse med Kommissionens afgørelse (herom under C). For at kunne bringe den konflikt, der ligger til grund for tvisten i hovedsagen, til ophør er det endelig nødvendigt at redegøre for de betingelser, hvorunder et område som Leenheerenpolder kan udelukkes fra en LAF (herom under D).
Artikel 78 i EF-toldkodeksen bestemmer:

»1. Toldmyndighederne kan uden videre eller efter anmodning fra klarereren foretage en revision af angivelsen efter varernes frigivelse.

2. Efter at have frigivet varerne kan toldmyndighederne foretage kontrol af handelsdokumenter og -data vedrørende import eller eksport af de pågældende varer samt i forbindelse med senere erhvervsmæssige transaktioner med de samme varer for at sikre sig, at oplysningerne på angivelse er rigtige. Kontrollen kan gennemføres over for klarereren og alle personer, som direkte eller indirekte af forretningsmæssige grunde er berørt af transaktionerne, samt alle andre personer, der i kraft af deres erhverv måtte være i besiddelse af de nævnte dokumenter og data. Myndighederne kan også undersøge varerne, hvis disse kan frembydes.

3. Fremgår det af en revision af angivelsen eller af den efterfølgende kontrol, at de bestemmelser, der gælder for den pågældende toldprocedure, er blevet anvendt på grundlag af ukorrekte eller ufuldstændige oplysninger, træffer toldmyndighederne under overholdelse af eventuelle gældende bestemmelser de nødvendige foranstaltninger til at få afklaret situationen under hensyntagen til de foreliggende nye oplysninger.«
64.

For så vidt angår målsætningen for CSSF’s afgørelse må det fastholdes, at kriteriet om godt omdømme i henhold til artikel 9, stk. 1, første afsnit, i direktiv 2004/39 skal sikre »en sund og forsigtig ledelse af investeringsselskabet« ( 31 ). Ligesom de øvrige krav, som investeringsselskaber skal opfylde for at opnå en tilladelse, er formålet med denne betingelse af beskytte investorerne og sikre et stabilt finansielt system ( 32 ). For at sikre denne beskyttelse kontrolleres de ledende personers egnethed ikke kun i forbindelse med tilladelsesproceduren, men også derefter regelmæssigt af den kompetente myndighed ( 33 ). CSSF’s konstatering af, at der ikke længere er tillid til, at DV yder tilstrækkelig garanti for en sund og forsigtig ledelse af investeringsselskaber, har således ikke til formål at straffe ham, men at undgå risici for det finansielle system og investorerne. Også med hensyn til afgørelsens konstatering af, at DV derfor ikke er egnet til at varetage ledende funktioner i en virksomhed, som er underlagt CSSF’s tilsyn, har afgørelsen ikke den repressive målsætning, som er kendetegnende for strafferetten. Tværtimod følger denne retsvirkning direkte af direktiv 2004/39, hvorefter kun personer med et godt omdømme må varetage sådanne funktioner. Opfordringen til DV om at fratræde de pågældende poster er den nødvendige konsekvens med henblik på effektivt at afværge risikoen, og den er mindre indgribende foranstaltning i forhold til at tilbagekalde investeringsselskabets tilladelse.
50.

På denne baggrund foreslår jeg Domstolen at besvare spørgsmålet fra Tribunale di Novara (retten i Novara, Italien) som følger: »I en situation, hvor der hos en myndighed i en medlemsstat i forbindelse med en fuldbyrdelsesprocedure i form af udlæg hos tredjemand anmodes om udlæg i beløb, som denne myndighed skylder en støttemodtager til gennemførelsen af et projekt, som inden for rammerne af et operationelt program under Den Europæiske Socialfond også støttes med midler fra Den Europæiske Union, kræves der ikke en forudgående bemyndigelse fra Domstolen i henhold til artikel 1, tredje punktum, i protokollen vedrørende Den Europæiske Unions privilegier og immuniteter. Det påhviler retten i medlemsstaten inden for rammerne af den nationale udlægsprocedure og under overholdelse af ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet at bedømme, om EU-retlige forskrifter er til hinder for det anmodede udlæg, eller om dette udlæg hindrer, at politikken til at fremme Unionens økonomiske, sociale og territoriale samhørighed fungerer korrekt.«
89.

Domstolen fandt i den forbindelse, at kun en systematisk kontrol af, om betingelserne i direktiv 2004/38 for, at der foreligger en opholdsret, er opfyldt, ville stride imod kravene i direktivets artikel 14, stk. 2 ( 49 ). Forbuddet mod en systematisk kontrol indebærer nødvendigvis en vis individualisering af kontrollen. I relation til den lovgivning, Domstolen var blevet forelagt til vurdering i den sag, som gav anledning til dom af 14.6.2016, Kommissionen mod Det Forenede Kongerige (C-308/14, EU:C:2016:436), fastslog den således, at »[d]et [kun er] i særlige tilfælde, at det kræves af ansøgerne, at de fremlægger bevis for, at de rent faktisk har lovlig opholdsret« ( 50 ). Hvis det derfor ikke er muligt for den pågældende unionsborger at dokumentere, at han har lovligt ophold, på grundlag af enten direktiv 2004/38 eller en anden bestemmelse i EU-retten, kan en national lovgivning, hvorefter udbetalingen af sociale ydelser er betinget af, at modtageren har lovligt ophold, ikke anses for at stå i et rimeligt forhold til det tilsigtede formål.
Kapitel III i bilag I til ALCP indeholder bestemmelser vedrørende selvstændige. Artikel 12, stk. 1 og 2 har følgende ordlyd:

»1. Enhver statsborger i en kontraherende part, der ønsker at etablere sig på en anden kontraherende parts område med henblik på at udøve en selvstændig aktivitet (herefter benævnt »selvstændig«), modtager en opholdstilladelse med en gyldighedsperiode på mindst fem år regnet fra udstedelsestidspunktet, såfremt han over for de kompetente nationale myndigheder kan godtgøre, at han er etableret eller agter at etablere sig med henblik herpå.

2. Opholdstilladelsen forlænges automatisk for mindst fem år, såfremt den selvstændige over for de kompetente nationale myndigheder kan godtgøre, at han udøver en selvstændig økonomisk aktivitet.«
44.

Konstatering af et misbrug kræver, at både en objektiv og en subjektiv betingelse er opfyldt. Med hensyn til den objektive betingelse skal det for det første fremgå af et sammenfald af objektive omstændigheder, at det formål, som EU-bestemmelserne forfølger, ikke opnås, selv om betingelserne i disse EU-retlige bestemmelser formelt er overholdt. En sådan konstatering kræver for det andet et subjektivt element i den forstand, at det skal fremgå af en samlet række objektive omstændigheder, at hovedformålet med de omhandlede transaktioner er opnåelsen af en uberettiget fordel. Forbuddet mod misbrug mister nemlig sin relevans, når der kan være en anden begrundelse for de omhandlede transaktioner end blot at opnå en (uberettiget) fordel ( 12 ).
38.

Domstolen har også allerede flere gange fastslået, at den skattepligtige person ved udflytning bør gives muligheden for at vælge mellem på den ene side den øjeblikkelige betaling af den pågældende skat og på den anden side en udskudt betaling af nævnte skat, i givet fald med tillæg af renter i henhold til den gældende nationale lovgivning ( 18 ). I denne forbindelse har Domstolen anset en opkrævning af skatten på skjulte reserver i rater over fem år i stedet for en umiddelbar beskatning for forholdsmæssig ( 19 ). En sådan mulighed findes imidlertid ikke i finsk ret. Dermed ville den finske ordning udgøre en uforholdsmæssig begrænsning af etableringsfriheden.