2.

Endvidere er det sagsøgerens opfattelse, at Kommissionen med urette har benægtet, at det kriterium, som den anser for afgørende, nemlig en afvigelse på mere end 10 % fra den gennemsnitlige udnyttelsesgrad i Fællesskabet har været opfyldt i sagsøgerens tilfælde. Kommissionen er for det første nået til dette resultat, fordi den efter sagsøgerens opfattelse er gået ud fra en for lav kapacitet for valseværk II for varmvalsede bredbånd i Bremen. Hvis den i stedet főien produktion på 355000 tons pr. måned havde anerkendt en kapacitet, der — som det hedder i de skriftlige indlæg — lå på 459000 tons pr. måned, så havde dette medført, at sagsøgerens udnyttelsesgrad på grundlag af kvotameddelelsen kun havde været 39 % og dermed rent faktisk havde ligget mere end 10 % under Fællesskabets gennemsnit (56 % for det første kvartal af 1981). For det andet har sagsøgeren i denne sammenhæng foreholdt Kommissionen — i hvert fald i de skriftlige indlæg — at den med urette har undladt at tage hensyn til kapaciteten for valseværk I for varmvalsede bredbånd i Bremen, der blev taget i drift i 1958 og foreløbigt blev sat ud af drift i april 1974 som et led i omstruktureringsforanstaltninger. a) Hvad det første af disse to punkter angår — kapaciteten for valseværk II — har sagsøgeren anført, at virksomheden ikke uden videre kan fastholdes på tidligere indberetninger herom; som bekendt opgav sagsøgeren på spørgeskema 2/61 for årene 1977-1979 en produktion på 314000 tons pr. måned, derefter den 1. januar 1980 en produktion på 355000 tons pr. måned og først den 1. januar 1981 — efter at erklæringer herom var blevet afgivet allerede under en kontrol i sagsøgerens virksomhed i november 1980 — en produktion på 459000 tons pr. måned. Tværtimod hævdes det at være afgørende, om der senere er oplyst ubestridelige holdepunkter for en anden vurdering, hvilket faktisk må antages i sagsøgerens tilfælde. Sagsøgeren har herved for det første henvist til en sagkyndig erklæring, der blev afgivet i maj 1981 på foranledning af Kommissionen og forbundsøkonomiministeriet. Ganske vist taler en af de sagkyndige, det belgiske Centre de recherces métallurgiques — CRM, kun om en produktion på 337000 tons pr. måned. Dette forklares imidlertid af, at CRM støtter sig på den ovnkapacitet, som tidligere var blevet garanteret af leverandøren som mindsteydelse, hvilket imidlertid ikke siger noget om den faktiske kapacitet. Den anden sagkyndige — det japanske firma Kawasaki — når derimod på grundlag af den kapacitet, som sagsøgeren finder er den rigtige, for de såkaldte »walking beam furnaces« (507 tons i timen) til et helt andet resultat, nemlig en kapacitet på 487000 tons pr. måned. For det andet har sagsøgeren for at påvise, at det sidstnævnte tal er ganske realistisk, henvist til endnu en erklæring, der er udfærdiget på grundlag af kapacitetsforsøg under overværelse af repræsentanter for det firma, der har leveret disse »walking beam furnaces«. Herefter kan der for firmaets »walking beam furnaces«, der tillige er valseværkets flaskehals og således er udslagsgivende for dets kapacitet, antages en gennemsnitlig kapacitet pr. time på 570 tons, altså mere end oplyst af sagsøgeren. Dette burde i det mindste have foranlediget Kommissionen til en indgående undersøgelse af kapacitetsspørgsmålet, før den traf endelig afgørelse om sagsøgerens anmodning efter artikel 14 i beslutning nr. 2794/80. Heroverfor er det Kommissionens opfattelse, at man meget vel kunne gå ud fra de tal, som Kommissionens tjenestemænd efter den første ændring af sagsøgerens indberetning var nået frem til under en kontrol i sagsøgerens virksomhed i 1980. Kawasaki's oplysninger havde under ingen omstændigheder kunnet give anledning til en yderligere berigtigelse, eftersom de kun angik den abstrakte tekniske kapacitet og ikke den størst mulige produktion, jfr. spørgeskema 2/61, for hvilken den planlagte konkrete produktionsstruktur og de konkrete tekniske betingelser for det pågældende år er afgørende. Desuden opstilles der i erklæringen kun en prognose for en fremtidig mulig produktion. Endvidere har Kommissionen henvist til sagsøgerens egne anbringender om, at virksomhedens kapacitet allerede i årene 1977-1980 lå på det af virksomheden oplyste niveau, hvilket i andre sager har givet anledning til strid om den dertil svarende forhøjelse af referenceproduktionen i medfør af artikel 4, nr. 3, i beslutning nr. 2794/80. Det er imidlertid givet, at ikke begge dele lader sig gøre — både at anvende den nævnte bestemmelse og artikel 14. Hvis der nemlig var foretaget en forhøjelse for første kvartal af 1981 efter artikel 4, nr. 3, i henhold til sagsøgerens kapacitetsoplysninger, hvilket sagsøgeren i øvrigt ikke har søgt at gennemføre ad rettens vej, så ville dette — som Kommissionen har påvist det ved en hypotetisk beregning — have medført kvotaer, hvorefter sagsøgerens udnyttelsesgrad kun havde ligget 6,4 % under Fællesskabets gennemsnit; imidlertid ville det kriterium, som Kommissionen finder afgørende for anvendelsen af artikel 14, til gengæld ikke være opfyldt. b) Det er min opfattelse, at man heller ikke på dette punkt kan give Kommissionen medhold. aa) Dersom Kommissionen finder — og de senest nævnte betragtninger synes at tyde herpå — at der i denne sammenhæng foreligger formalitetsproblemer med hensyn til den kritiserede anvendelse af artikel 14, for så vidt angår kapacitetsvurderingen — og nærmere bestemt under hensyn til, at sagsøgeren i en anden sag (sag 119/81 ( 3 )) hævdede, at referenceproduktionen skulle forhøjes efter artikel 4, nr. 3, på grund af en kapacitet for valseværk II på 459000 tons pr. måned, der angiveligt forelå allerede i årene 1977-1979, men dog undlod at anfægte kvotameddelelsen for første kvartal af 1981 med den samme begrundelse — kan man vanskeligt give Kommissionen ret heri. Jeg kan principielt ikke indse, hvordan man under henvisning til taktikken og anbringenderne i en anden sag skulle kunne drage nogen slutning om, at en argumentation i denne sag, der er ganske selvstændig, ikke kan fremføres. Den omstændighed, at den kvotabeslutning, der var gældende for første kvartal af 1981, ikke blev anfægtet under påberåbelse af artikel 4, nr. 3, i beslutning nr. 2794/80 — her har det måske haft betydning, at der, som det nærmere skal behandles i sag 312/81, fra en af Kommissionens højststående tjenestemænd i marts 1981 angiveligt blev fremsat tilsagn om at finde en løsning på sagsøgerens problemer i første kvartal af 1981, eller at det nu er vanskeligt at påvise, at virksomheden i 1977-1979 havde en højere kapacitet — fører derfor ganske vist til, at sagsøgerens kapacitet for årene 1977-1979 dermed er retskraftigt fastslået til den værdi, som Kommissionen har antaget; men der kan ikke deraf udledes en ubestridelig konstatering af størrelsen af sagsøgerens kapacitet i begyndelsen af 1981, og sagsøgeren er således ikke afskåret fra nu at påberåbe sig artikel 14, for hvis anvendelse en tidligere kapacitet ikke er afgørende, men derimod den, der forelå i det kvartal, der behandles. Endvidere ville en anvendelse af artikel 14 efter min opfattelse heller ikke på forhånd være udelukket, hvis der for det første kvartal af 1981 var sket en forhøjelse efter artikel 4, nr. 3, af den af Kommissionen beregnede størrelse, netop fordi man ikke havde kunnet udelukke, at der forelå usædvanlige vanskeligheder, alene fordi det blev fastslået, at sagsøgerens udnyttelsesgrad i så fald ville ligge kun 6,4 % under Fællesskabets gennemsnit. bb) Utvivlsomt kan der ikke udledes forhold af betydning for bedømmelsen på dette punkt hverken af den omstændighed, at sagsøgeren i spørgeskema 2/61 i årevis angav en anden kapacitet, eller af dommen i sag 119/81 1, hvori der også findes udtalelser om sagsøgerens kapacitet. Det forekommer rent faktisk forståeligt, at sagsøgeren på tidspunkter, hvor virksomheden på grund af vanskelighederne på stålmarkedet langt fra kunne arbejde på fuld kraft ikke gav præcise oplysninger om dens kapacitet og derfor måske — betydningen af sådanne konstateringer kunne dengang ikke overskues — uagtsomt gav urigtige oplysninger. Dersom sanktioner herfor skulle komme på tale, måtte det være sanktionerne i EKSF-traktatens artikel 47; yderligere sanktioner i form af, at virksomheden fastholdes på oplysninger, der er afgivet inden for rammerne af kvotasystemet, ville derimod være for vidtgående og ubegrundede, idet det her skal bemærkes, at sagsøgeren ved hjælp af beregninger har vist, hvilken rækkevidde de økonomiske ulemper i forbindelse hermed ville have for virksomheden. Derfor må det i et sådant tilfælde principielt være muligt at tage tidligere oplysninger op til overvejelse og — forudsat, at der foreligger tilstrækkelige holdepunkter — kræve, at de berigtiges. Ved vurderingen af dommen i sag 119/81 ( 4 ) er det afgørende, at den alene drejede sig om den korrekte anvendelse af artikel 4, nr. 3, i beslutning nr. 2794/80, altså om sagsøgerens størst mulige produktion i årene 1977-1979. Når de af sagsøgeren anførte oplysninger ikke blev anset for tilstrækkelige, navnlig fordi der i konklusionerne i den fremlagte sagkyndige erklæring tales om en mulig forhøjelse af kapaciteten, så er det hermed på ingen måde givet, at det samme må gælde for anvendelsen af artikel 14 i beslutning nr. 2794/80, idet det efter denne bestemmelse er den påviselige kapacitet og kapacitetsudnyttelse i begyndelsen af 1981, der af afgørende. cc) For mig er der ingen tvivl om, at man af de af sagsøgeren fremlagte erklæringer med bilag (også selv om man i streng retlig forstand kun anser dem som »partsforklaringer«) — nemlig den erklæring af 1. maj 1981, der er afgivet af CRM og Kawasaki Steel Corporation i fællesskab, erklæringen fra Kawasaki af samme dato, erklæringen fra professor Jeschar af 12. januar 1982 med bilag af 2. februar 1982 og skrivelsen af 15. februar 1982 fra leverandøren af sagsøgerens såkaldte »walking beam furnaces« med vedføjet rapport af december 1981 om et kapacitetsforsøg — kan udlede tilstrækkelig vægtige holdepunkter for at drage Kommissionens kapacitetsfastsættelse (355000 tons pr. måned) i tvivl, og at sagsøgerens erklæringer derfor må foranledige Kommissionen til endnu en gang at efterprøve kapacite tsspørgsmålet. Især holder det ikke stik, at erklæringerne fra CRM og Kawasaki kun skulle angå den abstrakt-tekniske kapacitet, og at de derfor ikke kan anvendes som grundlag for slutninger med hensyn til den størst mulige produktion — i spørgeskema 2/61's forstand — der alene er udslagsgivende for Kommissionen. Det hedder således i den fælles erklæring fra CRM og Kawasaki udtrykkeligt, at der er taget hensyn til forsyningen med halvfabrikata, efterspørgselsstrukturen 1980 — automobilindustrien og rørproducenterne — og til de anlæg, der er tilkoblet før og efter valselinjen; desuden blev den særlige erklæring fra Kawasaki udfærdiget med henblik på fem forskellige produktionsforløb i sagsøgerens virksomhed, og der blev også i erklæringen taget hensyn til det aktuelle produktionsprogram. Ifølge den sidstnævnte erklæring, som sagsøgeren især har støttet sig på, er det alt efter produktionsforløbet — produkt-sammensætning og forarbejdningsmaterialets beskaffenhed — muligt at nå op på en produktion i valseværk II på mellem 427000 tons pr. måned og 487000 tons pr. måned, og det hedder herom i den fælles erklærings konklusion, at produktionen kan øges til 5844000 tons pr. år, altså til 487000 pr. måned, hvis man går ud fra en ovnkapacitet på 506 tons pr. time. Ud fra en samlet vurdering af erklæringen må dette ikke blot vurderes som en »prognose«, men som en aktuelt bestående mulighed. Det forhold, at man følger den japanske standard, kan heller ikke medføre, at erklæringen kan anfægtes, idet sagsøgerens valseværk er bygget efter japansk model. Sagsøgeren har ligeledes under den mundtlige forhandling gjort det klart, at en månedlig kapacitet på 430000 tons ifølge denne erklæring under alle omstændigheder må regnes for realistisk, når man går ud fra de konkrete produktionsforhold i første kvartal af 1981 og foretager et fradrag i overensstemmelse hermed for specialstål. Selv om man på den anden side ganske vist ikke kan bestride, at der i den erklæring, der er udfærdiget af CRM og Kawasaki i fællesskab, kun tales om en størst mulig årsproduktion på 4050000 tons, altså 337500 tons pr. måned, ligesom der tales om, at dette tal muligvis kan forhøjes, så bør man dog ikke se bort fra, at der herved for firmaets »walking beam furnaces«, der åbenbart er afgørende for valselinjens kapacitet, er lagt en kapacitet på 405 tons pr. time til grund, som leverandøren af ovnene har garanteret som mindstéka- pacitet. Nu giver professor Jeschar's erklæring, der blev udfærdiget på grundlag af kapacitetsforsøg i december 1981 og januar 1982, som gennemførtes under medvirken af leveringsfirmaet og under ydre betingelser, hvorunder en kontinuerlig drift var mulig, derimod holdepunkter for, at firmaets »walking beam furnaces« under forskellige driftsbetingelser rent faktisk nåede op på en produktion på langt over 500 tons pr. time, og at det kunne forventes, at de to ovne med sikkerhed til stadighed kunne producere 600 tons pr. time. Også det firma, der har leveret ovnene, har i en skrivelse af 15. februar 1982 bekræftet, at der i forsøg, hvorunder ovnene var indstillet på sædvanlig vis, og hvor der blev taget hensyn til forskellige produktionsforhold, blev konstateret en kapacitet, der til dels lå over 600 tons pr. time; i hvert fald måtte man gå ud fra, at ovnene var i stand til kontinuerligt at arbejde med en kapacitet på 570 tons pr. time. Utvivlsomt giver dette Kawasakierklæringen særlig vægt, og Kommissionen kan ikke imødegå dette blot ved under den mundtlige forhandling og således utvivlsomt for sent at henholde sig til en skrivelse af oktober 1982 fra direktøren for CRM, hvorefter instituttet under et besøg i Japan for nyligt har kunnet fastslå, at japanske virksomheder med ovne af omtrent den samme konstruktion kun udnytter disse med en kapacitet på 300 tons i timen. c) Dersom det på grundlag af disse overvejelser er berettiget at drage den slutning, at Kommissionens beslutning i henhold til artikel 14 i beslutning nr. 2794/80 tillige er urigtig, fordi Kommissionen trods vægtige holdepunkter ikke har efterprøvet kapaciteten for sagsøgerens valseværk II, og det derfor ikke er godtgjort, om sagsøgerens udnyttelsesgrad i første kvartal af 1981 trods alt ikke lå mere end 10 % under Fællesskabets gennemsnit, behøver man egentlig ikke at behandle det andet skriftligt fremsatte synspunkt — manglende hensyntagen til kapaciteten for valseværk I, hvilket sagsøgeren i øvrigt ikke er vendt tilbage til under den mundtlige forhandling. Behandler man alligevel dette punkt, kan der for så vidt vanskeligt fremsættes kritik. Åbenbart kan det nemlig også ved vurderingen af en virksomheds udnyttelsesgrad i forbindelse med artikel 14 kun komme an på en kapacitet, som man under normale forhold måtte regne med ville blive udnyttet i overskuelig fremtid. Men dette kan der vel ikke være tale om i forbindelse med sagsøgerens valseværk I, idet det udtrykkeligt blev anført, at valseværket blev taget ud af drift i 1974, fordi dets funktion blev overtaget af det nye valseværk II.