RETTENS DOM (Anden Afdeling)

19. juni 1996

Sag T-573/93

Manuel Francisco Caballero Montoya

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Tjenestemænd — person, der er ligestillet med et forsørgelsesberettiget barn — artikel 2, stk. 4, i bilag VII til vedtægten — almindelige gennemførelsesbestemmelser — ulovlighed — fejlagtig anvendelse — tilbagevirkende gyldighed«

Fuldstændig gengivelse pa spansk II-909

Angående:

Påstand om, at det fastslås, principalt, at de almindelige gennemførelsesbestemmelser vedrørende personer, der er sidestillet med et forsørgelsesberettiget barn, som er vedtaget af Kommissionen den 28. september 1989, navnlig artikel 6 og dertil knyttede regler, er ulovlige, subsidiært, annullation af Kommissionens afgørelse af 2. september 1993 om afvisning af den klage, sagsøgeren havde indgivet over det delvise afslag på hans ansøgning af 3. december 1992 om at få sine to sønner ligestillet med forsørgelsesberettigede børn.

Udfald:

Annullation af afgørelserne af 12. februar 1993 og 2. september 1993, for så vidt som det herved - samtidig med at det anerkendes, at sagsøgeren har ret til tilskud til personer, der er ligestillet med et forsørgelsesberettiget barn, for så vidt angår den ældste af hans to sønner - afvises at give ham et sådant tilskud til hans yngste søn.

Resumé af dom

Den 28. september 1989 vedtog Kommissionen de almindelige gennemførelsesbestemmelser vedrørende personer, der er ligestillet med et forsørgelsesberettiget barn (AG).

Sagsøgeren, som er tjenestemand ved Kommissionen, spansk statsborger og far til tre børn med bopæl i Madrid, oppebar børnetilskud indtil den 1. januar 1991 for sin ældste søn MJ. og indtil den 1. januar 1992 for sin yngste søn J.J., idet de to sønner på de nævnte datoer fyldte 26 år, hvorefter de pågældende tilskud ikke længere blev udbetalt.

Ved skrivelse af 3. december 1992 til kontor 3 (»Individuelle rettigheder«) i direktorat B (»Rettigheder og pligter«) under Kommissionens Generaldirektorat IX (Personale og Administration) ansøgte sagsøgeren om tilskud til personer, der er ligestillet med et forsørgelsesberettiget barn, for sine to nævnte sønner, der studerede i Madrid, med tilbagevirkende gyldighed fra den 1. januar 1991 for så vidt angår MJ. og fra den 1. januar 1992 for så vidt angår JJ. Ansøgningen blev indgivet under henvisning til Rettens dom af 14. december 1990 i sagen Brems mod Rådet (sag T-75/89, Sml. II, s. 899, præmis 30).

Den 12. februar 1993 tildelte ansættelsesmyndigheden alene sagsøgeren tilskud til personer, der er ligestillet med et forsørgelsesberettiget barn, for så vidt angår hans yngste søn JJ. for perioden fra den 1. december 1992 til den 30. november 1993 uden tilbagevirkende gyldighed.

Den 18. marts 1993 indgav sagsøgeren en klage over afgørelsen af 12. februar 1993. Ved skrivelse af 1. juni 1993 tilstillede ansættelsesmyndigheden sagsøgeren nogle nærmere oplysninger vedrørende beregningen af hans ret til de pågældende tilskud. Ved skrivelse af 9. juni 1993 meddelte sagsøgeren ansættelsesmyndigheden, at han ikke kunne acceptere de i den nævnte skrivelse indeholdte beregninger, idet han redegjorde for sine egne beregninger. Ved afgørelse af 2. september 1993, som meddelt sagsøgeren ved skrivelse af 6. september 1993, afviste ansættelsesmyndigheden udtrykkeligt klagen.

Formaliteten

Sagsøgerens ansøgning af 3. december 1992 sigtede ikke mod at opnå fortsat udbetaling af børnetilskud til sine to sønner, men mod at få anerkendt en anden rettighed, nemlig en ret til tilskud til personer ligestillet med et forsørgelsesberettiget barn. Ansøgningen kunne således ikke have karakter af en klage over de afgørelser, hvorved udbetalingen af de børnetilskud, han hidtil havde oppebåret, blev standset. En sådan klage skulle have været indgivet inden for fristen på tre måneder i artikel 90, stk. 2, i vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber (vedtægten). Der er derimod tale om en ansøgning i artikel 90, stk. l's forstand, som ikke skal indgives inden for nogen bestemt frist (præmis 43).

Henvisning til: Retten, 1. juli 1993, sag T-48/90, Giordani mod Kommissionen. SmI. II, s. 721, præmis 29.

I øvrigt indgav sagsøgeren den 18. marts 1993 en klage over Kommissionens afgørelse af 12. februar 1993, hvorved sagsøgeren alene fik tildelt det omtvistede tilskud for den ene af hans to sønner uden den ønskede tilbagevirkende gyldighed. Denne klage blev således indgivet inden for den i den nævnte vedtægtsbestemmelse fastsatte frist på tre måneder. Endelig blev den anfægtede afgørelse truffet efter udløbet af fristen på fire måneder i vedtægtens artikel 90, stk. 2, andet afsnit, dvs. efter den stiltiende afvisning af sagsøgerens klage, men inden for fristen for et sagsanlæg ved Retten, hvorfor søgmålsfristen begyndte at løbe på ny i medfør af vedtægtens artikel 91, stk. 3. Sagen blev således anlagt inden for alle de i henhold til vedtægten gældende frister (præmis 44).

Hvad angår påstanden om, at sagsøgerens påstande bør afvises, for så vidt som de sigter mod at få fastslået, at AG generelt er ulovlige, bemærkes, at Retten i forbindelse med en sag anlagt i medfør af vedtægtens artikel 91 ikke har kompetence til at udtale sig om en generel regels lovlighed, når der ikke er truffet en særlig gennemførelsesforanstaltning. Sagsøgeren har imidlertid understreget, at hans påstand sigter mod at få fastslået, at AG, navnlig artikel 6 og dertil knyttede regler, er ulovlige med henblik på at opnå en annullation af de anfægtede afgørelser vedrørende sagsøgeren, som er truffet i medfør af de nævnte AG. Det må således lægges til grund, at sagsøgeren gør gældende, at AG er ulovlige, for så vidt som de udgør hjemmelen for de individuelle afgørelser, som er anfægtet ved nærværende annullationssøgsmål (præmis 45 og 46).

Henvisning til: Retten, 12. juli 1991, sag T-110/89, Pincherle mod Kommissionen, Sml. II, s. 635, præmis 30 og 33; Retten, 25. februar 1992, sag T-41/90, Barassi mod Kommissionen, Sml. II, s. 159, præmis 38; Retten, 26. oktober 1993, forenede sager T-6/92 og T-52/92, Reinarzmod Kommissionen, Sml. II, s. 1047, præmis 52.

Endelig er den omstændighed, at der i sagsøgerens klage ikke udtrykkeligt er henvist til de nævnte artikler i AG, ikke afgørende for spørgsmålet om, hvorvidt sagsøgerens påstande og anbringender kan antages til realitetsbehandling. Der henvises ganske vist ikke udtrykkeligt til de nævnte bestemmelser i AG i sagsøgerens klage af 18. marts 1993, men der henvises stiltiende til bestemmelserne i klagen, for så vidt som sagsøgeren herved anfægter lovligheden af ansættelsesmyndighedens afgørelse af 12. februar 1993, som er truffet i medfør af flere bestemmelser i AG, herunder artikel 6 og dertil knyttede regler. Under disse omstændigheder er genstanden for klagen og genstanden for søgsmålet nødvendigvis afgrænset af de samme retsregler, hvorfor sagsøgeren for Retten kan uddybe sine klagepunkter ved hjælp af anbringender og argumenter, der ikke nødvendigvis har været indeholdt i klagen, men som er nært forbundet hermed (præmis 47).

Henvisning til: Retten. 29. marts 1990, sag T-57/89. Alexandrakis mod Kommissionen, Sml. II, s. 143.

Realiteten

Lovligheden af afvisningen af at ligestille to personer med forsørgelsesberettigede børn

Afslaget på sagsøgerens ansøgning blev alene begrundet ved de beregninger, der blev foretaget ud fra den forudsætning, at sagsøgerens sønner boede hos sagsøgeren, som omhandlet i artikel 6 i AG, som fortolket af Kommissionen. Det er ubestridt, at de to af sagsøgerens sønner, som i henhold til ansøgningen ønskedes ligestillet med forsørgelsesberettigede børn, boede i Madrid og ikke i Bruxelles, sagsøgerens tjenestested. Den fortolkning af AG's artikel 6, som Kommissionen har anlagt i den anfægtede afgørelse, er i strid med selve ordlyden af bestemmelsen, som anvender ordene »hos tjenestemanden«, dvs. i de lokaler, den pågældende fysisk bor i, og de omhandlede bestemmelser indeholder ingen holdepunkter for, at der i AG henvises til en bolig, som ejes af tjenestemanden. En sådan fortolkning af artikel 6 i AG ville indebære, at der uden nogen form for hjemmel indføres en ubegrundet forskelsbehandling af de berørte tjenestemænd, som alene er baseret på spørgsmålet om ejendomsretten til de lokaler, som de personer, der ønskes ligestillet med et forsørgelsesberettiget barn, bor i (præmis 59 og 61).

Lovligheden af afvisningen af at ligestille den ene af sagsøgerens sønner med et forsørgelsesberettiget barn med tilbagevirkende gyldighed

For det første bemærkes, at sagsøgerens anbringende om, at Kommissionen ud fra rimelighedsprincippet bør anerkende, at han har ret til tilskud til personer, der er ligestillet med et forsørgelsesberettiget barn, for begge hans sønner med tilbagevirkende gyldighed, udelukkende må anses for at være rettet mod det led i den anfægtede afgørelse, hvorved sagsøgeren alene tildeles det pågældende tilskud til den ene af hans sønner. Da der blev givet sagsøgeren et fuldstændigt afslag på ansøgningen om tilskud for så vidt angår den anden af hans sønner, kan han nemlig ikke for Retten rejse spørgsmålet om tilbagevirkende gyldighed i forbindelse med anfægtelsen af dette fuldstændige afslag, idet et sådant spørgsmål under disse omstændigheder ikke kan betragtes som genstand for nærværende sag. For det andet hedder det i artikel 12, stk. 2, i AG: »Træffes der en positiv afgørelse, får denne virkning fra den første dag i den måned, i hvilken tjenestemanden har indgivet sin ansøgning« (præmis 71 og 72).

For så vidt angår sagsøgerens argument om, at han kunne have indgivet sin ansøgning tidligere, hvis Kommissionen ikke havde ventet så længe med at informere sit personale om betydningen af dommen i sagen Brems mod Rådet, bemærkes, at den i henhold til vedtægtens artikel 110, stk. 2, gældende forpligtelse, kun vedrører de almindelige gennemførelsesbestemmelser til selve vedtægten samt alle ordninger, der vedtages ved fælles aftale mellem institutionerne, uden at den pågældende forpligtelse for ansættelsesmyndigheden er udvidet til at omfatte Fællesskabets retsinstansers domme. Selv om det måtte antages, at Kommissionen har tilsidesat forpligtelsen i henhold til vedtægtens artikel 110, ville dette ikke medføre, at bestemmelserne i artikel 12 i AG, som af de førnævnte retssikkerhedshensyn skulle anvendes uden indskrænkninger i forhold til sagsøgeren, er ulovlige (præmis 73, 74 og 75).

Henvisning til: Brems mod Rådet, a.st.

Konklusion:

Kommissionens afgørelse af 2. september 1993, som meddelt sagsøgeren ved skrivelse af 6. september 1993, om afvisning af sagsøgerens klage over afgørelsen af 12. februar 1993, og denne klage annulleres, for så vidt som det ved afgørelserne - samtidig med at det anerkendes, at sagsøgeren har ret til tilskud til personer, der er ligestillet med et forsørgelsesberettiget barn, for så vidt angår den ældste af hans to sønner - afvises at give ham et sådant tilskud til hans yngste søn.

I øvrigt frifindes Kommissionen.