29

På denne baggrund har Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Litauens øverste domstol) besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Falder [in house-aftalen] under de givne omstændigheder i den foreliggende sag inden for anvendelsesområdet for direktiv 2004/18 eller for direktiv 2014/24, når procedurerne for indgåelsen af den omtvistede [in house-aftale], bl.a. de administrative procedurer, blev indledt på et tidspunkt, hvor direktiv 2004/18 fortsat var gældende, men selve kontrakten blev indgået den 19. maj 2016, hvor [dette direktiv var blevet ophævet]? 2) Hvis det antages, at [den omtvistede in house-aftale] falder inden for anvendelsesområdet for direktiv 2004/18: a) Skal direktivets artikel 1, stk. 2, litra a) (men ikke begrænset hertil), under hensyntagen til Domstolens dom [af 18. november 1999,] Teckal (C-107/98[, EU:C:1999:562]), [af 18. januar 2007,] Jean Auroux m.fl. (C-220/05[, EU:C:2007:31]), [og af 6. april 2006,] ANAV (C-410/04[, EU:C:2006:237]) […], forstås og fortolkes således, at begrebet en [in house-aftale] falder inden for EU-rettens anvendelsesområde, og at indholdet og anvendelsen af dette begreb ikke påvirkes af medlemsstaternes nationale lovgivning, bl.a. af begrænsninger med hensyn til indgåelse af sådanne aftaler, f.eks. betingelsen om, at [indgåelsen af] offentlige kontrakter ikke kan sikre kvalitet, adgangsmuligheder og kontinuitet for så vidt angår de tjenesteydelser, der skal leveres? b) Hvis [litra a) i det andet] spørgsmål besvares benægtende, dvs., at begrebet en [in house-aftale] enten helt eller delvist falder inden for medlemsstaternes lovgivning, skal ovennævnte bestemmelse i direktiv 2004/18 da fortolkes således, at medlemsstaterne har en skønsmæssig beføjelse til at fastsætte begrænsninger eller yderligere betingelser for indgåelsen af in house-aftaler] (sammenholdt med EU-retten og Domstolens praksis med hensyn til fortolkning af EU-retten), men kun kan udøve denne beføjelse i form af specifikke, [og klare] lovbestemmelser om offentlige udbud? 3) Hvis det antages, at [en omtvistede in house-aftale] falder inden for anvendelsesområdet for direktiv 2014/24: a) Skal bestemmelserne i direktivets artikel 1, stk. 4, og artikel 12 samt bestemmelserne i chartrets artikel 36, enten samlet eller hver for sig (men ikke begrænset hertil), under hensyntagen til Domstolens dom [af 18. november 1999,] Teckal (C-107/98[, EU:C:1999:562]), [af 18. januar 2007,] Jean Auroux m.fl. (C-220/05[, EU:C:2007:31]), [og af 6. april 2006,] ANAV (C-410/04[, EU:C:2006:237]) […], forstås og fortolkes således, at begrebet en [in house-aftale] falder inden for EU-rettens anvendelsesområde, og at indholdet og anvendelsen af dette begreb ikke påvirkes af medlemsstaters nationale lovgivning, bl.a. af begrænsninger med hensyn til indgåelse af sådanne aftaler, f.eks. betingelsen om, at offentlige kontrakter ikke kan sikre kvalitet, adgangsmuligheder og kontinuitet for så vidt angår de tjenesteydelser, der skal leveres? b) Hvis [litra a) i det tredje] spørgsmål besvares benægtende, det vil sige, at begrebet en [in house-aftale] enten helt eller delvist falder inden for medlemsstaternes lovgivning, skal ovennævnte bestemmelse i direktiv 2014/24 så fortolkes således, at medlemsstaterne har en skønsmæssig beføjelse til at fastsætte begrænsninger eller yderligere betingelser for indgåelsen af [in house-aftaler] (sammenholdt med EU-retten og Domstolens praksis med hensyn til fortolkning af EU-retten), men kun kan udøve denne beføjelse i form af specifikke, klare og udtrykkelige lovbestemmelser om offentlige udbud? 4) Uanset hvilket af direktiverne den omtvistede [in house-aftale] er dækket af, skal principperne om ligebehandling og ikke-forskelsbehandling af leverandører, der er part i offentlige indkøbskontrakter, og gennemsigtighed (artikel 2 i direktiv 2004/18 og artikel 18 i direktiv 2014/24), det generelle forbud mod forskelsbehandling, der udøves på grundlag af nationalitet (artikel 18 [TEUF]), etableringsretten (artikel 49 [TEUF]), friheden til udveksling af tjenesteydelser (artikel 56 TEFU), muligheden for at indrømme eksklusive rettigheder (artikel 106 [TEUF]) samt Domstolens praksis ([af 18.11.1999, Teckal (C-107/98, EU:C:1999:562, af 6.4.2006, ANAV, C-410/04, EU:C:2006:237, af 10.9.2009, Sea, C-573/07, EU:C:2009:532, af 8.12.2016, Undis Servizi, C-553/15, EU:C:2016:935,] og i andre sager) da forstås og fortolkes således, at en [in house-aftale], der indgås mellem en ordregivende myndighed og en enhed, der er juridisk adskilt fra denne ordregivende myndighed, hvis den ordregivende myndighed udøver en kontrol over denne enhed svarende til den kontrol, som den fører med sine egne tjenestegrene, og denne enheds aktiviteter primært består i aktiviteter udøvet til fordel for den ordregivende myndighed, i sig selv er lovlig, herunder [navnlig] ikke krænker økonomiske aktørers ret til loyal konkurrence, ikke forskelsbehandler disse andre aktører, og at den kontrollerede enhed, der indgår [in house-aftalen], ikke indrømmes fordele?«