ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/115/EF af 16. december 2008 om fælles standarder og procedurer i medlemsstaterne for tilbagesendelse af tredjelandsstatsborgere med ulovligt ophold, sammenholdt med Rådets direktiv 2005/85/EF af 1. december 2005 om minimumsstandarder for procedurer for tildeling og fratagelse af flygtningestatus i medlemsstaterne, skal i lyset af det princip om non-refoulement og den adgang til effektive retsmidler, som er fastsat i artikel 18, artikel 19, stk. 2, og artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, fortolkes således, at det ikke er til hinder for, at der over for en tredjelandsstatsborger, som har indgivet en ansøgning om international beskyttelse, træffes afgørelse om tilbagesendelse i henhold til artikel 6, stk. 1, i direktiv 2008/115, så snart den ansvarlige myndighed meddeler afslag på denne ansøgning eller samtidig hermed i en og samme administrative retsakt, og dermed inden udfaldet af det søgsmål, der er blevet anlagt ved en domstol til prøvelse af dette afslag, forudsat bl.a., at den pågældende medlemsstat sikrer, at samtlige retsvirkninger af afgørelsen om tilbagesendelse suspenderes indtil udfaldet af det nævnte søgsmål, at ansøgeren i dette tidsrum kan påberåbe sig de rettigheder, der følger af Rådets direktiv 2003/9/EF af 27. januar 2003 om fastlæggelse af minimumsstandarder for modtagelse af asylansøgere i medlemsstaterne, samt at vedkommende kan påberåbe sig enhver ændring i omstændighederne, der er indtrådt efter vedtagelsen af afgørelsen om tilbagesendelse, og som kan have en væsentlig indvirkning på bedømmelsen af den berørtes situation i lyset af direktiv 2008/115, herunder direktivets artikel 5, hvilket det tilkommer den nationale ret at efterprøve.
Det nævnte direktivs artikel 13, stk. 1, bestemmer følgende:

»Stater, regioner, amter, kommuner og andre offentligretlige organer anses ikke som afgiftspligtige personer for så vidt angår virksomhed eller transaktioner, som de udøver eller foretager i deres egenskab af offentlig myndighed, også selv om de i forbindelse med denne virksomhed eller disse transaktioner modtager gebyrer, afgifter, bidrag eller vederlag.

Når de udøver sådanne former for virksomhed eller foretager sådanne transaktioner, skal de dog betragtes som afgiftspligtige personer for så vidt angår disse former for virksomhed eller disse transaktioner, såfremt deres fritagelse for afgiftspligten ville føre til konkurrenceforvridning af en vis betydning.

Under alle omstændigheder anses offentligretlige organer som afgiftspligtige personer for så vidt angår de i bilag I anførte former for virksomhed, medmindre den udøvede virksomhed er ubetydelig.«
Artikel 11 i forordning nr. 1380/2013 med overskriften »Bevarelsesforanstaltninger med henblik på overholdelse af forpligtelserne i Unionens miljølovgivning« bestemmer i stk. 1 og 2:

»1. Medlemsstaterne er beføjede til at vedtage bevarelsesforanstaltninger, der ikke berører andre medlemsstaters fiskerfartøjer, som finder anvendelse på farvande, der hører under deres højhedsområde eller jurisdiktion og er nødvendige for at leve op til deres forpligtelser i henhold til artikel 13, stk. 4, i direktiv 2008/56/EF, artikel 4 i direktiv 2009/147/EF eller artikel 6 i direktiv 92/43/EØF, under forudsætning af, at disse foranstaltninger er forenelige med målsætningerne i artikel 2, opfylder målsætningerne for den relevante EU-lovgivning, som de har til formål at gennemføre, og ikke er mindst lige så stringente som foranstaltninger efter EU-retten.

2. Hvis en medlemsstat (»den medlemsstat, der tager initiativet«) finder, at der er behov for at vedtage foranstaltninger med henblik på at overholde de i stk. 1 omhandlede forpligtelser, og andre medlemsstater har en direkte forvaltningsmæssig interesse i det fiskeri, der vil blive berørt af disse foranstaltninger, skal Kommissionen have beføjelse til efter anmodning at vedtage sådanne foranstaltninger, ved delegerede retsakter i henhold til artikel 46. Med henblik herpå finder artikel 18, stk. 1-4 og […] 6, tilsvarende anvendelse.«
102

Selv om det er korrekt, at jernbanetransportlovens artikel 28d pålægger ministeren for transport at inkludere finansiering af PKBWK og dens medarbejdere, således at de kan udføre deres aktiviteter, er denne pligt imidlertid formuleret på en for generel måde til, at der under omstændigheder, hvorunder denne minister kontrollerer infrastrukturforvalteren og jernbanevirksomheden, ikke foreligger en risiko for, at PKBWK hindres i at udføre sine opgaver uafhængigt. I denne forbindelse bemærkes, at Republikken Polen i sin duplik anførte, at den del, der vedrører organets aktiviteter, inden for den budgetpost, der omfatter driften af de centrale kontorer og organer i regeringens administration, blev fastsat af ministeren for transport selv.
14

Rechtbank Den Haag (retten i første instans i Haag) har for det første anført, at den røde farve for så vidt angår den grafiske gengivelse og beskrivelsen af det omtvistede varemærke er uadskilleligt forbundet med en skosål, således at dette varemærke ikke kan kvalificeres som et simpelt todimensionalt figurmærke. Ifølge den forelæggende ret afkræftes denne bedømmelse ikke af den omstændighed, at beskrivelsen af det nævnte varemærke præciserer, at »skoens kontur […] ikke [er] en del af varemærket«. Denne præcisering bekræfter tværtimod denne bedømmelse, for så vidt som skoens kontur, der er illustreret ved den grafiske gengivelse af det omtvistede varemærke, ifølge den nævnte beskrivelse har til formål at vise varemærkets placering og ikke at reducere det til et todimensionalt varemærke.
42

Imidlertid præciseres det i femte betragtning til afgørelse 2010/300, at dyr, der flyttes fra forskellige bedrifter til det samme sommergræsningsbjergområde, under visse betingelser ankommer hertil over en periode på over syv dage, og at tidsfristerne i beslutning 2001/672 i sin oprindelige version for at reducere unødvendige administrative byrder bør tilpasses for at tage hensyn til denne praksis, uden at det går ud over sporbarheden.
60

En sådan konklusion kan ikke drages i tvivl af den indsigelse, som den belgiske regering har rejst vedrørende den i hovedsagen omhandlede lovgivnings generelle dimension. Bortset fra den omstændighed, at det fremgår af selve ordlyden af SMV-direktivets artikel 2, litra a), første led, at begrebet »planer og programmer« kan omfatte normative retsakter, der er vedtaget ved lov eller administrativt, indeholder dette direktiv nemlig netop ikke særlige bestemmelser vedrørende politikker eller generel lovgivning, der for disse ville kræve en afgrænsning i forhold til planer og programmer som omhandlet i det nævnte direktiv. Den omstændighed, at en RFZB som den i hovedsagen omhandlede indeholder generelle regler, har et vist abstraktionsniveau og forfølger et formål om fornyelse af kvarteret, illustrerer i øvrigt dennes program- eller planmæssige dimension og er ikke til hinder for, at den er omfattet af begrebet »planer og programmer« (jf. i denne retning dom af 27.10.2016, D’Oultremont m.fl., C-290/15, EU:C:2016:816, præmis 52 og 53).
Artikel 70-72 i Kommissionens forordning (EF) nr. 1122/2009 af 30. november 2009 om gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning (EF) nr. 73/2009 for så vidt angår krydsoverensstemmelse, graduering og det integrerede forvaltnings- og kontrolsystem inden for rammerne af de ordninger for direkte støtte til landbrugerne, som er omhandlet i nævnte forordning, og om gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning (EF) nr. 1234/2007 for så vidt angår krydsoverensstemmelse inden for rammerne af støtteordningen for vin, sammenholdt med artikel 23 og 24 i Rådets forordning (EF) nr. 73/2009 af 19. januar 2009 om fælles regler for den fælles landbrugspolitiks ordninger for direkte støtte til landbrugere og om fastlæggelse af visse støtteordninger for landbrugere, om ændring af forordning (EF) nr. 1290/2005, (EF) nr. 247/2006, (EF) nr. 378/2007 og om ophævelse af forordning (EF) nr. 1782/2003, skal fortolkes således, at der i en situation som den i hovedsagen omhandlede, hvor der er konstateret flere misligholdelser inden for samme område, skal foretages en addition af på den ene side den nedsættelse af de samlede direkte betalinger, der er modtaget eller skal modtages, som finder anvendelse i tilfælde af uagtsom misligholdelse, og på den anden side den nedsættelse, der finder anvendelse i tilfælde af forsætlig misligholdelse, idet den samlede nedsættelse skal fastsættes under overholdelse af proportionalitetsprincippet og ikke må overstige det samlede beløb fastsat i artikel 23, stk. 1, i forordning nr. 73/2009.
64

Det fremgår i denne henseende af Domstolens praksis, at en sagsøger under visse omstændigheder fortsat kan have interesse i at påstå annullation af en under retssagen ophævet retsakt, for at udvirke, at den, der har udstedt den anfægtede retsakt, i fremtiden foretager passende ændringer, og dermed forhindre risikoen for gentagelse af den ulovlighed, hvormed den anfægtede retsakt påstås behæftet (dom af 28.5.2013, Abdulrahim mod Rådet og Kommissionen, C-239/12 P, EU:C:2013:331, præmis 63).
83

I denne dom, som Retten henviste til i den appellerede doms præmis 58, fastslog Domstolen nemlig i det væsentlige med hensyn til ansøgerens hensigt på tidspunktet for indgivelsen af ansøgningen om registrering af et EU-varemærke, at det, selv i det tilfælde, hvor denne foretager en ansøgning om registrering af et tegn med det ene formål at konkurrere illoyalt med en konkurrent, som bruger et lignende tegn, ikke kan udelukkes, at ansøgeren med registreringen af dette tegn forfølger et legitimt formål. Domstolen har præciseret, at dette bl.a. kan være tilfældet, når ansøgeren på tidspunktet for indgivelsen af registreringsansøgningen ved, at en tredjemand, der er en ny aktør på markedet, forsøger at profitere af det nævnte tegn ved at kopiere dennes gengivelse, hvilket giver ansøgeren anledning til at få dette registreret for at forhindre brugen af denne gengivelse (dom af 11.6.2009, Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli, C-529/07, EU:C:2009:361, præmis 47-49). Det fremgår således ikke af denne dom, at vurderingen af ond tro nødvendigvis skal være støttet på de midler, der er blevet anvendt for at opnå et sådant formål.
124

I denne henseende kan Kommissionens argument om, at udlevering af dokumenterne inden afslutning af konsekvensanalyseproceduren til visse af de interesserede parter, der ønsker at påvirke denne institutions arbejde, vil kunne medføre, at disse parter er overrepræsenteret og udøver en uforholdsmæssig indflydelse og dermed fordrejer den nævnte institutions beslutningsproces, ikke tiltrædes. Det tilkommer nemlig Kommissionen at sørge for at undgå en sådan situation, ikke ved at afslå aktindsigt i de nævnte dokumenter, men ved at tage hensyn til alle de foreliggende interesser, herunder dem, som personer eller interessegrupper, der ikke har anmodet om denne aktindsigt, repræsenterer. Denne institutions argument om, at det ikke er i offentlighedens interesse at få aktindsigt i forskellige versioner af udkastene til konsekvensanalyserapport og de efterfølgende ændringer dertil, fordi en sådan adgang vil skabe forvirring hos modtagerne af disse dokumenter, skal ligeledes forkastes. Selv om det ikke kan udelukkes, at en sådan omstændighed, hvis den viser sig at være rigtig, kan tages i betragtning med henblik på at forkaste en mere tungtvejende offentlig interesse, der begrunder udbredelse af det omhandlede dokument, kan denne omstændighed derimod ikke godtgøre, at der er en risiko for alvorlig skade for Kommissionens beslutningsproces. Spørgsmålet om, hvorvidt der foreligger en sådan interesse, opstår imidlertid ikke, idet der ikke er godtgjort en sådan risiko.
69

Selv om den i hovedsagen omhandlede retspraksis fra Tribunal Supremo (øverste domstol) ganske vist ikke synes at omfatte strengere bestemmelser, som medlemsstaterne i medfør af direktivets artikel 8 kan vedtage for at sikre et højere forbrugerbeskyttelsesniveau, da denne retspraksis som oplyst af den spanske regering under retsmødet for Domstolen bl.a. hverken synes at have retskraft eller at være en retskilde i den spanske retsorden, forholder det sig dog stadig således, at udarbejdelsen af et kriterium i retspraksis som det, som Tribunal Supremo (øverste domstol) har udviklet i den foreliggende sag, indskriver sig i det formål om beskyttelse af forbrugerne, som det nævnte direktiv forfølger. Det følger af artikel 3, stk. 1, i direktiv 93/13 og af direktivets generelle opbygning, at direktivet ikke tilsigter en overordnet ligevægt mellem aftalepartnernes rettigheder og forpligtelser, men snarere at undgå, at der opstår en skævhed i disse rettigheder og forpligtelser til skade for forbrugerne.
Følgende fremgår af 20. betragtning til direktiv 2012/27:

»En vurdering af muligheden for at oprette en »hvid attest«-ordning på EU-plan har vist, at et sådant system i den nuværende situation ville medføre for meget store administrative omkostninger, og at der er risiko for, at energibesparelserne ville blive koncentreret i nogle enkelte medlemsstater og ikke finde sted over hele Unionen. Målet for en sådan ordning på EU-plan kunne i hvert fald på nuværende tidspunkt bedre opnås ved hjælp af nationale ordninger for energispareforpligtelser for energiselskaber eller andre alternative politiktiltag, der fører til energibesparelser af samme størrelse. Ambitionsniveauet for sådanne ordninger bør fastsættes i form af en fælles ramme på EU-niveau, men medlemsstaterne bør samtidig overlades en betydelig fleksibilitet med mulighed for at tage fuldt hensyn til, hvordan det nationale marked er organiseret, og til de specifikke forhold i energisektoren og slutkundernes vaner. Den fælles ramme bør give energiselskaberne mulighed for at tilbyde energitjenester til alle slutkunder og ikke kun til dem, de sælger energi til. Dette øger konkurrencen på energimarkedet, da energiselskaberne kan differentiere deres produkt ved at levere supplerende energitjenester. […] Medlemsstaterne bør på grundlag af objektive og ikkediskriminerende kriterier fastsætte, hvilke energidistributører eller energileverandører i detailleddet der bør være forpligtet til at nå de energisparemål for slutanvendelsen, der er fastlagt i dette direktiv.

Medlemsstaterne bør navnlig kunne undlade at pålægge små energidistributører, små energileverandører i detailleddet og små energisektorer denne forpligtelse for at undgå […] uforholdsmæssige administrative byrder. […] For at støtte nationale initiativer til forbedring af energieffektiviteten kunne de forpligtede parter under nationale ordninger for energispareforpligtelser opfylde deres forpligtelser ved at yde et årligt bidrag til en national energisparefond, der svarer til de investeringer, der kræves i henhold til ordningen.«
Det nævnte direktivs artikel 7 med overskriften »Vildledende udeladelser« er affattet som følger:

»1. En handelspraksis betragtes som vildledende, hvis den i sin faktuelle sammenhæng, idet der tages hensyn til alle elementer og forhold og begrænsningerne ved kommunikationsmediet, udelader væsentlige oplysninger, som gennemsnitsforbrugeren har behov for i den pågældende situation for at træffe en informeret transaktionsbeslutning, og derved foranlediger gennemsnitsforbrugeren eller kan forventes at foranledige denne til at træffe en transaktionsbeslutning, som han ellers ikke ville have truffet.

2. Det betragtes også som en vildledende udeladelse, hvis en erhvervsdrivende skjuler eller på en uklar, uforståelig, dobbelttydig eller uhensigtsmæssig måde præsenterer væsentlige oplysninger, jf. stk. 1 og under hensyntagen til elementerne i dette stykke, eller undlader at angive den kommercielle hensigt med den pågældende handelspraksis, hvis den ikke allerede fremgår tydeligt af sammenhængen, og hvis dette i nogen af disse tilfælde foranlediger gennemsnitsforbrugeren eller kan forventes at foranledige denne til at træffe en transaktionsbeslutning, som han ellers ikke ville have truffet.

3. Når det medie, der anvendes til at formidle denne handelspraksis, indebærer begrænsninger i rum eller tid, skal der tages hensyn til disse begrænsninger og til foranstaltninger, som den erhvervsdrivende har truffet for at gøre oplysningerne tilgængelige for forbrugerne på anden måde, når det afgøres, om oplysninger er blevet udeladt.

4. Ved en opfordring til køb betragtes følgende oplysninger som væsentlige, hvis de ikke allerede fremgår tydeligt af sammenhængen:

a) produktets vigtigste karakteristika i et omfang, der svarer til mediet og produktet

b) den erhvervsdrivendes fysiske adresse og navn, som f.eks. hans firmanavn og, hvor det er relevant, den fysiske adresse og navnet på den erhvervsdrivende, på hvis vegne han handler

c) prisen inklusive afgifter, eller, hvis produktets art gør, at prisen ikke med rimelighed kan udregnes på forhånd, den måde, hvorpå prisen udregnes, samt, hvor det er relevant, alle yderligere omkostninger vedrørende fragt, levering eller porto, eller, hvor sådanne omkostninger ikke med rimelighed kan udregnes på forhånd, oplysninger om, at der kan forekomme sådanne yderligere omkostninger

d) forhold vedrørende betaling, levering, gennemførelse og klagebehandlingspolitik, hvis disse afviger fra kravene i forbindelse med erhvervsmæssig diligenspligt

e) ved produkter og transaktioner, der omfatter fortrydelsesret eller annulleringsret, eksistensen af en sådan ret.

5. Oplysningskrav, som er fastlagt i fællesskabslovgivningen i forbindelse med kommerciel kommunikation, herunder reklame eller markedsføring, og som er anført i en ikke-udtømmende fortegnelse i bilag II, betragtes som væsentlige.«
97

For det fjerde anførte Retten i den appellerede doms præmis 203 med urette, at de omhandlede investeringer kun var et »normalt forhold inden for rammerne af en erhvervsvirksomhed«. Dette udsagn modsiger konstateringen i denne doms præmis 202, idet de samme investeringer ikke både kan være resultatet af en trussel om et lovgivningsmæssigt indgreb og et normalt forhold inden for rammerne af en erhvervsvirksomhed. Denne doms præmis 204 indebærer også en urigtig gengivelse af bevismaterialet, idet den ved at lægge vægt på begivenheder, der fandt sted i overtrædelsesperioden, giver anledning til at tro, at eftersom de lovgivningsmæssige foranstaltninger ikke havde givet de tilstræbte resultater, havde de senere investeringer ingen gavnlig virkning. Under alle omstændigheder blev disse investeringer ikke gennemført for at opnå et afkast, idet visse af dem ikke var økonomisk holdbare, men for at afhjælpe skaden hos ofrene for den ulovlige adfærd.
17

En borgers mulighed for inden for rammerne af et søgsmål, der er anlagt ved en national ret, at gøre gældende, at bestemmelser, der er indeholdt i en EU-retsakt, og som ligger til grund for en national afgørelse, der er truffet over for den pågældende, er ugyldige, forudsætter enten, at borgeren har anlagt et annullationssøgsmål til prøvelse af denne EU-retsakt inden for de fastsatte frister, jf. artikel 263, stk. 4, TEUF, eller at borgeren ikke har gjort dette, fordi den pågældende uden nogen tvivl ikke har ret til at anlægge et sådant søgsmål (jf. i denne retning dom af 29.6.2010, E og F, C-550/09, EU:C:2010:382, præmis 46 og 48, af 17.2.2011, Bolton Alimentari, C-494/09, EU:C:2011:87, præmis 22 og 23, og af 28.3.2017, Rosneft, C-72/15, EU:C:2017:236, præmis 67 og den deri nævnte retspraksis).
87

I det foreliggende tilfælde fastslog Retten i den appellerede doms præmis 169-173, idet den ville afgøre, om Kommissionens analyse af de pågældende skatteforanstaltninger gjorde det muligt at fastslå, at de fordele, som investorerne og ikke ØIG’erne modtog, opfyldte selektivitetsbetingelsen, at de af den omtvistede afgørelse omhandlede aktiviteter, som havde været begunstiget af disse foranstaltninger, nemlig erhvervelsen af skibe via leasingkontrakter, navnlig med henblik på bareboat-chartering og senere videresalg heraf, blev udøvet af ØIG’er oprettet med henblik på SLB-ordningen. Retten bemærkede, at selv hvis Kommissionen havde fundet, at de af investorerne modtagne fordele var selektive på grund af gennemførelsen af disse aktiviteter, tilkom det den derfor at præcisere, at ØIG’ers aktiviteter svarede til deres medlemmers aktiviteter, eller i det mindste at de kunne tilskrives dem. Retten bemærkede, at den omtvistede afgørelse ikke gav nogen forklaring i denne henseende, at Kommissionen begrænsede sig til at konkludere, at de pågældende skatteforanstaltninger gav ØIG’erne og/eller deres investorer en selektiv fordel, uden at give nogen yderligere præcisering og navnlig uden at forklare, hvordan det kunne antages, at medlemmerne af ØIG’er udøvede ØIG’ens erhvervsaktiviteter, som udgjorde de én juridisk eller økonomisk enhed.
23

Ifølge den forelæggende ret er metoderne til traditionel mutagenese in vivo blevet anvendt i flere årtier, uden at det har givet anledning til påviste risici for miljøet eller sundheden. Siden vedtagelsen af direktiv 2001/18 er der derimod blevet fremstillet nye sorter, herunder sådanne, der er resistente over for herbicider, ved hjælp af tilfældige mutageneseteknikker anvendt in vitro på planteceller og målrettede mutageneseteknikker/-metoder, der gennemfører nye genteknologiske teknikker, såsom f.eks. oligonukleotid-styret mutagenese og styret nukleasemutagenese. Det er imidlertid umuligt med sikkerhed at fastlægge eksistensen og betydningen af de risici, som disse nye arter, der er resistente over for et herbicid, har for miljøet og menneskers og dyrs sundhed, idet de eneste evalueringer af risici til dato er blevet gennemført inden for rammerne af proceduren for markedsføringstilladelse for de fytofarmaceutiske produkter, over for hvilke de pågældende sorter er blevet gjort resistente.
68

For så vidt angår begrundelsen af den nationale foranstaltning har den finske regering anført, at der ikke foreligger nogen tvingende almene hensyn, der kan begrunde den i hovedsagen omhandlede hindring. Den svenske regering er derimod af den opfattelse, at de forpligtelser til at føre tilsyn med fremgangsmåden ved organiseringen af den omhandlede personlige støtte, der påhviler kommunen, og i denne sammenhæng sikringen af de sociale sikringsordningers økonomiske ligevægt kan begrunde, at tildelingen af personlig bistand begrænses til finsk område. I øvrigt har den forelæggende ret i forelæggelsesafgørelsen, idet den har henvist til præmis 89 og 90 i dom af 21. juli 2011, Stewart (C-503/09, EU:C:2011:500), anført, at opretholdelsen af sammenhængen i og effektiviteten af ordningen for personlig bistand i henhold til loven om tjenesteydelser til handicappede og hensynet til at sikre, at der findes en reel forbindelse mellem støtteansøgeren og den kompetente medlemsstat, der har kompetence til at tildele denne støtte, kunne være et tvingende alment hensyn, der kan begrunde en sådan hindring.
56

Ifølge den bulgarske regering gør en bestemmelse såsom skatteprocesloven det muligt at opnå det formål, der forfølges med den nationale lovgivning, som er at foretage rettidig opkrævning af skatter fra de skattepligtige, uden at gøre indgreb i de i EU-lovgivningen opstillede formål og principper. Denne bestemmelse har således til formål at give skattemyndighederne mulighed for at planlægge og forudse selskabsskatteindtægterne samt at sikre en effektiv skatteopkrævning. Desuden udgør skatteproceslovens artikel 175, stk. 2, nr. 3, et incitament for skattepligtige personer til inden for den fastsatte frist at godtgøre, at betingelserne for anvendelse af den relevante dobbeltbeskatningsoverenskomst er opfyldt, hvilket også gælder i tilfælde, hvor skatten efter denne overenskomst ikke skal betales, eller hvor beløbet herfor er lavere end det, der normalt skal betales i henhold til bulgarsk skattelovgivning.
49

Det skal tilføjes, at den hensyntagen til de historiske fangstniveauer, som følger af anvendelsen af den i hovedsagen omhandlede fordelingsmetode, gør det muligt for de historiske operatører fremover at kunne regne med en relativt stabil mængde fiskerimuligheder i forhold til de foregående år. Disse operatører kan således for det første foretage en afskrivning af ofte store investeringer, som de har foretaget for at kunne operere på det omhandlede marked, og for det andet planlægge de aktiviteter, der er nødvendige for at sikre, at de flåder, som de har, forbliver effektive.