ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
DA Den Europæiske Unions Tidende C 311/11

Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 16. juli 2015 — Sommer Antriebs- und Funktechnik GmbH mod Rademacher Geräte-Elektronik GmbH & Co. KG (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Landgericht Köln — Tyskland)

(Sag C-369/14) (1)

((Præjudiciel forelæggelse - affald af elektrisk og elektronisk udstyr - direktiv 2002/96/EF - artikel 2, stk. 1, og artikel 3, litra a), samt bilag I A og I B - direktiv 2012/19/EU - artikel 2, stk. 1, litra a), artikel 2, stk. 3, litra b), og artikel 3, stk. 1, litra a) og b), samt bilag I og II - begreberne elektrisk og elektronisk udstyr og elektrisk og elektronisk værktøj - garageportmotorer))

(2015/C 311/12)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Landgericht Köln

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Sommer Antriebs- und Funktechnik GmbH

Sagsøgt: Rademacher Geräte-Elektronik GmbH & Co. KG

Konklusion

Artikel 2, stk. 1, og stk. 3, litra a), i og nr. 6 i bilag I A og nr. 6 i bilag I B til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/96/EF af 27. januar 2003 om affald af elektrisk og elektronisk udstyr (WEEE), på den ene side, og artikel 2, stk. 1, litra a), stk. 3, litra b), og artikel 3, stk. 1, litra a) og b), i og nr. 6 i bilag I og nr. 6 i bilag II til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2012/19/EU af 4. juli 2012 om affald af elektrisk og elektronisk udstyr (WEEE), på den anden side, skal fortolkes således, at garageportmotorer som de i hovedsagen omhandlede, der drives af en elektrisk spænding på ca. 220-240 V, og som er bestemt til sammen med den pågældende garageport at blive indbygget i bygningens tekniske installationer, og som til enhver tid kan afmonteres, monteres på ny og/eller eftermonteres, er omfattet af anvendelsesområdet for henholdsvis direktiv 2002/96/EF og direktiv 2012/19/EU i den overgangsperiode, der er fastsat i sidstnævnte direktivs artikel 2, stk. 1, litra a).

(1) EUT C 439 af 8.12.2014.
4)

Artikel 2, stk. 2, litra b), i direktiv 2000/43 skal fortolkes således, at: — denne bestemmelse er til hinder for en national bestemmelse, hvorefter det er en betingelse for, at der foreligger indirekte forskelsbehandling på grund af race eller etnisk oprindelse, at den særligt ufordelagtige situation skal være opstået på grund af race eller etnisk oprindelse — begrebet »tilsyneladende neutral« bestemmelse, betingelse eller praksis som omhandlet i nævnte bestemmelse skal forstås som en bestemmelse, betingelse eller praksis, der umiddelbart er udformet eller anvendes neutralt, dvs. under hensyntagen til andre faktorer end det beskyttede kendetegn, og som ikke kan sidestilles hermed — begrebet »særlig ufordelagtig« situation som omhandlet i samme bestemmelse ikke betegner et særligt væsentligt, åbenbart og alvorligt tilfælde af ulighed, men betyder, at det navnlig er personer af en bestemt race eller etnisk oprindelse, der som følge af den omhandlede bestemmelse, betingelse eller praksis stilles i en ufordelagtig situation — såfremt det måtte antages, at en foranstaltning som den, der er beskrevet i denne domskonklusions punkt 1, ikke udgør direkte forskelsbehandling som omhandlet i artikel 2, stk. 2, litra a), i nævnte direktiv, kan en sådan foranstaltning således i princippet udgøre en tilsyneladende neutral praksis som omhandlet i litra b) i nævnte artikel 2, stk. 2, der stiller personer af en bestemt etnisk oprindelse særlig ufordelagtigt i forhold til andre personer — en sådan foranstaltning ikke kan begrundes objektivt i hensynet til at varetage elektricitetsnettets sikkerhed og den korrekte registrering af elektricitetsforbruget, medmindre denne foranstaltning ikke går ud over, hvad der er hensigtsmæssigt og nødvendigt for at virkeliggøre disse legitime mål, og de ulemper, denne praksis skaber, står i et rimeligt forhold til de formål, der således tilstræbes. Dette er ikke tilfældet, såfremt det enten konstateres, at der findes andre hensigtsmæssige og mindre indgribende midler til at opnå nævnte mål, eller — i tilfælde af, at der ikke findes sådanne andre midler — at nævnte foranstaltning medfører et uforholdsmæssigt indgreb i den legitime interesse, som slutbrugere af elektricitet, der bor i den omhandlede bydel, som i overvejende grad bebos af beboere af romaoprindelse, har med henblik på at have adgang til elforsyningen under omstændigheder, der ikke er af stødende eller stigmatiserende karakter, og som gør det muligt for disse personer regelmæssigt at kontrollere deres elektricitetsforbrug, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.
1)

Republikken Slovenien har — ved at have tilladt deponering af udgravningsmateriale på grundstykke nr. 115/1 i Teharje kommune (Bukovžlak), uden at sikre, at andet affald ikke tidligere eller samtidigt havde været opbevaret på dette anlæg og eftersom den ikke havde vedtaget foranstaltninger med henblik på fjernelse fra dette anlæg af affald, som ikke var omfattet af den udstedte godkendelse, således at det nævnte anlæg skulle anses for at være et ulovligt deponeringsanlæg, som ikke overholdt de betingelser og krav, der er fastsat dels i artikel 13 og artikel 36, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/98/EF af 19. november 2008 om affald og om ophævelse af visse direktiver, dels i artikel 5, stk. 3, litra e), artikel 6, sammenholdt med Rådets beslutning 2003/33/EF af 19. december 2002 om opstilling af kriterier og procedurer for modtagelse af affald på deponeringsanlæg i henhold til artikel 16 og bilag II i direktiv 1999/31/EF, artikel 7-9, artikel 11 og artikel 12 i Rådets direktiv 1999/31/EF af 26. april 1999 om deponering af affald, samt bilag I, II og III til sidstnævnte direktiv, — ved ikke siden april 2009 at have vedtaget tilstrækkelige foranstaltninger for at forebygge og dernæst fjerne deponeringen af udgravningsmateriale, henhørende under rubrik for klassificering af affald nr. 17 05 06 (udgravningsmateriale ikke henhørende under rubrik nr. 17 05 05) og rubrik nr. 17 05 05 (udgravningsmateriale indeholdende farlige stoffer), på byggepladsen til udbygning af det kommunale handelsområde Gaberje-syd, således at dette anlæg ligeledes skulle anses for et ulovligt deponeringsanlæg, som ikke overholdt de førnævnte bestemmelser i direktiv 1999/31 og direktiv 2008/98 samt artikel 12, 15 og 17 i sidstnævnte direktiv, tilsidesat sine forpligtelser i henhold til samtlige disse bestemmelser.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 381/5

Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 1. oktober 2015 — Smaranda Bara m.fl. mod Casa Naţională de Asigurări de Sănătate, Președintele Casei Naționale de Asigurări de Sănătate og Agenţia Naţională de Administrare Fiscală (ANAF) (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Curtea de Apel Cluj — Rumænien)

(Sag C-201/14) (1)

((Præjudiciel forelæggelse - direktiv 95/46/EF - behandling af personoplysninger - artikel 10 og 11 - oplysninger til de registrerede - artikel 13 - undtagelser og begrænsninger - en offentlig myndighed i en medlemsstats overførsel af personlige skatteoplysninger med henblik på disses behandling hos en anden offentlig myndighed))

(2015/C 381/05)

Processprog: rumænsk

Den forelæggende ret

Curtea de Apel Cluj

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: Smarand Bara m.fl.

Sagsøgte: Casa Naţională de Asigurări de Sănătate, Președintele Casei Naționale de Asigurări de Sănătate og Agenţia Naţională de Administrare Fiscală (ANAF)

Konklusion

Artikel 10, 11 og 13 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 95/46/EF af 24. oktober 1995 om beskyttelse af fysiske personer i forbindelse med behandling af personoplysninger og om fri udveksling af sådanne oplysninger skal fortolkes således, at de er til hinder for nationale foranstaltninger som de i hovedsagen omhandlede, som tillader en offentlig myndighed i en medlemsstat at videregive personoplysninger til en anden offentlig myndighed og den efterfølgende behandling af oplysningerne, uden at de registrerede på forhånd er blevet underrettet om denne videregivelse og denne behandling.

(1) EUT C 223 af 14.7.2014.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 371/12

Domstolens dom (Syvende Afdeling) af 17. september 2015 — Kyowa Hakko Europe GmbH mod Hauptzollamt Hannover (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Bundesfinanzhof — Tyskland)

(Sag C-344/14) (1)

((Præjudiciel forelæggelse - told- og statistiknomenklatur - tarifering af varer - aminosyreblandinger, der anvendes til tilberedelsen af næringsmidler til spæd- og småbørn, som er allergiske over for komælksproteiner - tarifering i toldposition 2106 som »tilberedte næringsmidler« eller 3003 som »lægemidler«))

(2015/C 371/14)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Bundesfinanzhof

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Kyowa Hakko Europe GmbH

Sagsøgt: Hauptzollamt Hannover

Konklusion

Den kombinerede nomenklatur, som er indeholdt i bilag I til Rådets forordning (EØF) nr. 2658/87 af 23. juli 1987 om told- og statistiknomenklaturen og den fælles toldtarif, i den affattelse, der følger af Kommissionens forordning (EF) nr. 1214/2007 af 20. september 2007, skal fortolkes således, at aminosyreblandinger som de i hovedsagen omhandlede, der anvendes til tilberedelse af næringsmidler til spæd- og småbørn, som er allergiske over for komælksproteiner, skal tariferes i denne nomenklaturs pos. 2106 som »tilberedte næringsmidler«, for så vidt som disse produkter på grund af deres objektive karakteristika og egenskaber ikke har en præcis terapeutisk eller profylaktisk virkning på visse funktioner i den menneskelige organisme og derfor ikke kan anvendes med henblik på forebyggelse eller behandling af en sygdom eller en lidelse, og idet de heller ikke er naturligt bestemt til medicinsk anvendelse, hvilket det tilkommer den nationale ret at undersøge.

(1) EUT C 339 af 29.9.2014.
EU-retten skal fortolkes således, at den giver en kompetent national myndighed mulighed for at pålægge en takstforpligtelse, såsom den i hovedsagen omhandlede, i henhold til artikel 28 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/22/EF af 7. marts 2002 om forsyningspligt og brugerrettigheder i forbindelse med elektroniske kommunikationsnet og -tjenester (forsyningspligtdirektivet), som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/136/EF af 25. november 2009, for at fjerne en hindring for opkald til ikke-geografiske numre inden for Den Europæiske Union, som ikke er af teknisk karakter, men som følger af anvendte takster, uden at der er foretaget en markedsanalyse, der godtgør, at den omhandlede virksomhed har en stærk position på markedet, såfremt en sådan forpligtelse udgør en nødvendig foranstaltning til sikring af, at slutbrugerne har adgang til de tjenester, der bruger ikke-geografiske numre inden for EU.

Det tilkommer den nationale ret at efterprøve, om denne bestemmelse er opfyldt, og om takstforpligtelsen er objektiv, gennemsigtig, forholdsmæssig, støttet på problemets karakter og begrundet i de formål, der er opregnet i artikel 8 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/21/EF af 7. marts 2002 om fælles rammebestemmelser for elektroniske kommunikationsnet og -tjenester (rammedirektivet), som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/140/EF af 25. november 2009, og at procedurerne i artikel 6, 7 og 7a i direktiv 2002/21, som ændret ved direktiv 2009/140, er iagttaget.
2)

Den Italienske Republik skal til Europa-Kommissionen, på kontoen »Den Europæiske Unions egne indtægter«, regnet fra dagen for afsigelsen af nærværende dom og indtil opfyldelsen af dom Kommissionen mod Italien (C-302/09, EU:C:2011:634), betale en tvangsbøde på 12 mio. EUR pr. halvårs forsinkelse med iværksættelsen af de foranstaltninger, der er nødvendige for at efterkomme denne dom Kommissionen mod Italien.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 371/6

Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 17. september 2015 — J.B.G.T. Miljoen (C-10/14), X (C-14/14) og Société Générale SA (C-17/14) mod Staatssecretaris van Financiën (anmodninger om præjudiciel afgørelse fra Hoge Raad der Nederlanden — Nederlandene)

(Forenede sager C-10/14, C-14/14 og C-17/14) (1)

((Præjudiciel forelæggelse - direkte beskatning - artikel 63 TEUF og 65 TEUF - frie kapitalbevægelser - beskatning af udbytte fra aktieporteføljer - kildeskat - restriktion - endelig skattebyrde - elementer med henblik på sammenligning af hjemmehørende skattepligtiges og ikke-hjemmehørende skattepligtiges skattebyrder - sammenlignelighed - medregning af indkomstskatten eller selskabsskatten - overenskomst til undgåelse af dobbeltbeskatning - neutralisering af en restriktion ved hjælp af en overenskomst))

(2015/C 371/08)

Processprog: nederlandsk

Den forelæggende ret

Hoge Raad der Nederlanden

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: J.B.G.T. Miljoen (C-10/14), X (C-14/14) og Société Générale SA (C-17/14)

Sagsøgt: Staatssecretaris van Financiën

Konklusion

Artikel 63 TEUF og 65 TEUF skal fortolkes således, at de er til hinder for en medlemsstats lovgivning, hvorefter der indeholdes kildeskat af udbytte, der udbetales af et hjemmehørende selskab såvel til hjemmehørende skattepligtige som til ikke-hjemmehørende skattepligtige, med fastsættelse af en mekanisme for modregning eller tilbagebetaling af denne kildeskat, der alene gælder for hjemmehørende skattepligtige, hvorimod kildeskatten er endelig for fysiske personer og selskaber, der er ikke-hjemmehørende skattepligtige, for så vidt som den endelige skattebyrde på udbytte, der pålægges ikke-hjemmehørende i denne stat, er større end den, der påhviler hjemmehørende, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve i hovedsagerne. Med henblik på at fastslå disse skattebyrder skal den forelæggende ret i sagerne C-10/14 og C-14/14 medregne beskatning af hjemmehørende vedrørende samtlige de andele, der ejes i nederlandske selskaber i løbet af et kalenderår, og det formuebeløb, der er friaget for skat i henhold til den nationale lovgivning, og i sag C-17/14 medregne de omkostninger, der er direkte forbundet med modtagelsen af udbytte.

Såfremt der foreligger en restriktion for de frie kapitalbevægelser, kan denne begrundes med virkningerne af en overenskomst til undgåelse af dobbeltbeskatning, der er indgået mellem den medlemsstat, hvori den fysiske person eller selskabet er hjemmehørende, og den medlemsstat, hvor udbyttet stammer fra, under forudsætning af at den forskellige behandling af skattepligtige, der er hjemmehørende i sidstnævnte stat, og skattepligtige, der er hjemmehørende i andre medlemsstater, med hensyn til udbyttebeskatning forsvinder. Under de i sagerne C-14/14 og C-17/14 omhandlede omstændigheder og med forbehold for den efterprøvelse, som det tilkommer den forelæggende ret at foretage, kan restriktionen for de frie kapitalbevægelser, såfremt det fastslås, at en sådan foreligger, ikke anses for begrundet.

(1) EUT C 129 af 28.4.2014.
1)

Artikel 3, stk. 1, litra e), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/95/EF af 22. oktober 2008 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varemærker skal fortolkes således, at den er til hinder for registreringen som varemærke af et tegn, der består af en vares udformning, når denne udformning omfatter tre væsentlige kendetegn, hvoraf det ene følger af varens egen karakter, og de to andre er nødvendige for at opnå et teknisk resultat, dog på den betingelse, at mindst én af registreringshindringerne i denne bestemmelse finder fuld anvendelse på den omhandlede udformning.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 371/8

Domstolens dom (Store Afdeling) af 15. september 2015 — Jobcenter Berlin Neukölln mod Nazifa Alimanovic m.fl. (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Bundessozialgericht — Tyskland)

(Sag C-67/14) (1)

((Præjudiciel forelæggelse - fri bevægelighed for personer - unionsborgerskab - ligebehandling - direktiv 2004/38/EF - artikel 24, stk. 2 - sociale ydelser - forordning (EF) nr. 883/2004 - artikel 4 og 70 - særlige ikke-bidragspligtige kontantydelser - arbejdssøgende statsborgere i en medlemsstat, der opholder sig på en anden medlemsstats område - udelukket - bevarelse af status som arbejdstager))

(2015/C 371/10)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Bundessozialgericht

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Jobcenter Berlin Neukölln

Sagsøgte: Nazifa Alimanovic, Sonita Alimanovic, Valentina Alimanovic og Valentino Alimanovic

Konklusion

Artikel 24 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/38/EF af 29. april 2004 om unionsborgeres og deres familiemedlemmers ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område, om ændring af forordning (EØF) nr. 1612/68 og om ophævelse af direktiv 64/221/EØF, 68/360/EØF, 72/194/EØF, 73/148/EØF, 75/34/EØF, 75/35/EØF, 90/364/EØF, 90/365/EØF og 93/96/EØF og artikel 4 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 883/2004 af 29. april 2004 om koordinering af de sociale sikringsordninger, som ændret ved Kommissionens forordning (EU) nr. 1244/2010 af 9. december 2010, skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en medlemsstats lovgivning, hvorefter de statsborgere fra andre medlemsstater, der befinder sig i en situation som den i direktivets artikel 14, stk. 4, litra b), omhandlede, udelukkes fra at modtage visse »særlige, ikke-bidragspligtige kontantydelser« som omhandlet i artikel 70, stk. 2, i forordning nr. 883/2004, der også må anses for »sociale ydelser« som omhandlet i artikel 24, stk. 2, i direktiv 2004/38, mens disse ydelser er garanteret statsborgere fra denne medlemsstat, der befinder sig i samme situation.

(1) EUT C 142 af 12.5.2014.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 371/11

Domstolens dom (Niende Afdeling) af 17. september 2015 — C. van der Lans mod Koninklijke Luchtvaart Maatschappij NV (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Rechtbank Amsterdam — Nederlandene)

(Sag C-257/14) (1)

((Præjudiciel forelæggelse - luftfart - flypassageres rettigheder ved forsinkelse eller aflysning af et fly - forordning (EF) nr. 261/2004 - artikel 5, stk. 3 - boardingafvisning og aflysning af et fly - lang forsinkelse af et fly - kompensation og bistand til luftfartspassagerer - usædvanlige omstændigheder))

(2015/C 371/13)

Processprog: nederlandsk

Den forelæggende ret

Rechtbank Amsterdam

Parter i hovedsagen

Sagsøger: C. van der Lans

Sagsøgt: Koninklijke Luchtvaart Maatschappij NV

Konklusion

Artikel 5, stk. 3, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 261/2004 af 11. februar 2004 om fælles bestemmelser om kompensation og bistand til luftfartspassagerer ved boardingafvisning og ved aflysning eller lange forsinkelser og om ophævelse af forordning (EØF) nr. 295/91 skal fortolkes således, at en teknisk fejl, såsom den i hovedsagen omhandlede, der er opstået pludseligt, som ikke kan tilskrives mangelfuld vedligeholdelse, og som heller ikke er blevet opdaget under et sædvanligt eftersyn, ikke er omfattet af begrebet »usædvanlige omstændigheder« i denne bestemmelses forstand.

(1) EUT C 303 af 8.9.2014.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 371/7

Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 17. september 2015 — Mory SA, under likvidation, Mory Team, under likvidation, og Superga Invest mod Europa-Kommissionen

(Sag C-33/14 P) (1)

((Appel - statsstøtte - annullationssøgsmål - artikel 263 TEUF - formaliteten - ulovlig og uforenelig støtte - tilbagesøgningsforpligtelse - Europa-Kommissionens afgørelse om ikke at udvide tilbagesøgningsforpligtelsen til at omfatte overtageren af støttemodtageren - søgsmålsinteresse - søgsmål om erstatning og tilbagesøgning af støtte for de nationale domstole - søgsmålskompetence - sagsøgeren ikke individuelt berørt))

(2015/C 371/09)

Processprog: fransk

Parter

Appellanter: Mory SA, under likvidation, Mory Team, under likvidation, og Superga Invest (ved avocats B. Vatier og F. Loubières)

Den anden part i appelsagen: Europa-Kommissionen (ved T. Maxian Rusche og B. Stromsky, som befuldmægtigede)

Konklusion

1) Den Europæiske Unions Rets kendelse Mory m.fl. mod Kommissionen (T-545/12, EU:T:2013:607) ophæves.

2) Annullationssøgsmålet anlagt af Mory SA, Mory Team og Superga Invest til prøvelse af Kommissionens afgørelse C (2012) 2401 final af 4. april 2012 vedrørende overtagelsen af Sernam-gruppens aktiver i forbindelse med insolvensbehandlingen af koncernen afvises.

3) Mory SA, Mory Team, Superga Invest og Europa-Kommissionen bærer hver deres egne omkostninger både i forbindelse med sagen i første instans og med appelsagen.

(1) EUT C 102 af 7.4.2014.
1)

Følgende direktiver: — Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 1999/5/EF af 9. marts 1999 om radio og teleterminaludstyr samt gensidig anerkendelse af udstyrets overensstemmelse, særligt dette direktivs artikel 8 — Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/19/EF af 7. marts 2002 om adgang til og samtrafik mellem elektroniske kommunikationsnet og tilhørende faciliteter (adgangsdirektivet) — Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/20/EF af 7. marts 2002 om tilladelser til elektroniske kommunikationsnet og tjenester (tilladelsesdirektivet), som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/140/EF af 25. november 2009 — Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/21/EF af 7. marts 2002 om fælles rammebestemmelser for elektroniske kommunikationsnet og tjenester (rammedirektivet) og — Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/22/EF af 7. marts 2002 om forsyningspligt og brugerrettigheder i forbindelse med elektroniske kommunikationsnet og tjenester (forsyningspligtdirektivet), som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/136/EF af 25. november 2009 skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en national lovgivning om pålæggelse af et gebyr såsom det statslige bevillingsgebyr, hvorefter brugen af terminaludstyr til jordbaseret mobil radiokommunikation, inden for rammerne af en abonnementsaftale, er underlagt en generel tilladelse eller en licens såvel som betalingen af et sådant gebyr, eftersom abonnementsaftalen i sig selv gælder som licens eller generel tilladelse, og der derfor ikke i den forbindelse kræves noget indgreb fra forvaltningens side.
3)

EU-retten, herunder navnlig de af Domstolen opstillede principper på området for statens ansvar for skader, der forvoldes borgerne på grund af en tilsidesættelse af EU-retten, der skyldes en afgørelse truffet af en national ret i sidste instans, skal fortolkes således, at den er til hinder for en national lovgivning, hvorefter et erstatningskrav mod staten forudsætter, at der er sket en forudgående ophævelse af den af denne instans afsagte negative afgørelse, når en sådan ophævelse i praksis er udelukket.
1)

Artikel 2, stk. 1, litra a) og c), i Rådets forordning (EF) nr. 2027/97 af 9. oktober 1997 om luftfartsselskabers erstatningsansvar for så vidt angår lufttransport af passagerer og deres bagage, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 889/2002 af 13. maj 2002, og artikel 1, stk. 1, i konventionen om indførelse af visse ensartede regler for international luftbefordring, indgået i Montreal den 28. maj 1999 og godkendt på Den Europæiske Unions vegne ved Rådets afgørelse 2001/539/EF af 5. april 2001, skal fortolkes således, at de er til hinder for, at et erstatningskrav, der er indgivet af en person, som, mens hun var passager i et luftfartøj, hvis afgangs- og landingssted var samme sted i en medlemsstat, og blev transporteret vederlagsfrit i forbindelse med en flyvning, hvis formål var at besigtige en ejendom, for hvilken der sammen med dette luftfartøjs pilot var planlagt en ejendomshandel, fra luften, blev kvæstet ved nævnte luftfartøjs styrt, skal vurderes i henhold til denne konventions artikel 17.