ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Domstolens kendelse (Tiende Afdeling) af 27. marts 2014 – Bright Service

(Sag C-142/13)

»Præjudiciel forelæggelse — Domstolens procesreglements artikel 99 — karteller — artikel 81 EF — aftale om eksklusivkøb — fritagelse — forordning (EØF) nr. 1984/83 — fritaget aftale — forordning (EF) nr. 2790/1999 — ikke fritaget aftale — tidsmæssige virkninger af fritagelsen«

1. Præjudicielle spørgsmål — Domstolens kompetence — grænser — spørgsmål, som er klart uden relevans, og hypotetiske spørgsmål forelagt i en sammenhæng, der udelukker et hensigtsmæssigt svar — spørgsmål, der ikke har forbindelse med genstanden for tvisten i hovedsagen (art. 267 TEUF) (jf. præmis 20)

2. Præjudicielle spørgsmål — Domstolens kompetence — grænser — den nationale rets kompetence — spørgsmålet, om en præjudiciel forelæggelse er nødvendig, samt de forelagte spørgsmåls relevans — den nationale rets vurdering (art. 267 TEUF) (jf. præmis 23)

3. Karteller — forbud — gruppefritagelse — eksklusive købsaftaler — aftale indgået under ordningen i forordning nr. 1984/83, som har virkninger efter ikrafttrædelsen af forordning nr. 2790/1999 — aftale, der opfylder betingelserne for fritagelse i forordning nr. 1984/83, men ikke dem i forordning nr. 2790/1999 — tidsmæssig begrænsning af fritagelsen (art. 81 EF; Kommissionens forordning nr. 1984/83, som ændret ved forordning nr. 1582/97, og forordning nr. 2790/1999, art. 12, stk. 2) (jf. præmis 29-33 og domskonkl.)

Angående

Anmodning om præjudiciel afgørelse – Audiencia Provincial de Barcelona – fortolkning af Kommissionens forordning (EØF) nr. 1984/83 af 22. juni 1983 om anvendelse af traktatens artikel 85, stk. 3, på kategorier af eksklusive købsaftaler (EFT L 173, s. 5) og artikel 3, stk. 1, artikel 5, litra a), og artikel 12, stk. 2, i Kommissionens forordning (EF) nr. 2790/1999 af 22. december 1999 om anvendelse af EF-traktatens artikel 81, stk. 3, på kategorier af vertikale aftaler og samordnet praksis (EFT L 336, s. 21) – tidsmæssige virkninger – aftale om eneforhandling af motorbrændstoffer og andre brændstoffer mellem en leverandør og indehaveren af en tankstation – aftale indgået under ordningen i forordning nr. 1984/83 med virkninger efter ikrafttrædelsen af forordning nr. 2790/1999 – aftale, der ikke opfylder betingelserne i de to forordninger

Konklusion

Artikel 12, stk. 2, i Kommissionens forordning (EF) nr. 2790/1999 af 22. december 1999 om anvendelse af traktatens artikel 81, stk. 3, på kategorier af vertikale aftaler og samordnet praksis skal fortolkes således, at en aftale, som var i kraft den 31. maj 2000, som omfattede en konkurrenceklausul, og som opfyldte betingelserne for fritagelse i Kommissionens forordning (EØF) nr. 1984/83 af 22. juni 1983 om anvendelse af traktatens artikel 85, stk. 3, på kategorier af eksklusive købsaftaler, som ændret ved Kommissionens forordning (EF) nr. 1582/97 af 30. juli 1997, men som ikke opfyldte betingelserne for fritagelse i henhold til forordning nr. 2790/1999, i henhold til nævnte artikel 12, stk. 2, alene er fritaget fra anvendelsesområdet for artikel 81, stk. 1, EF indtil den 31. december 2001.
Domstolens kendelse (Syvende Afdeling) af 20. marts 2014 – Gmina Wrocław

(Sag C‑72/13)

»Moms — direktiv 2006/112/EF — en kommunes overdragelse af en del af sine aktiver«

1. Harmonisering af afgiftslovgivningerne — det fælles merværdiafgiftssystem — økonomisk virksomhed som omhandlet i artikel 9 i direktiv 2006/112 — økonomisk udnyttelse af en bygning — omfattet — betingelser — den nationale rets vurdering (Rådets direktiv 2006/112, art. 9, stk. 1) (jf. præmis 15-19 og 23 samt konkl.)

2. Harmonisering af afgiftslovgivningerne — det fælles merværdiafgiftssystem — afgiftspligtige personer — offentligretlige organer — afgiftsfritagelse for former for virksomhed udført af offentlige organer i egenskab af offentlig myndighed — undtagelser — omfattet, hvis der foreligger konkurrenceforvridning af en vis betydning — betingelser — konkurrenceforvridning »af en vis betydning« — rækkevidde — faktisk eller potentiel konkurrenceforvridning, der er mere end ubetydelig (Rådets direktiv 2006/112, art. 9, stk. 1, og art. 13, stk. 1) (jf. præmis 19-21 og 23 samt konkl.)

Angående

Anmodning om præjudiciel afgørelse – Naczelny Sąd Administracyjny – fortolkning af Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (EUT L 347, s. 1) – opkrævning af moms af transaktioner foretaget af en kommune – salg af formueaktiver erhvervet i henhold til lov eller ved arv eller gave – apportindskud af sådanne aktiver i et selskab.

Konklusion

Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at det ikke er til hinder for, at transaktioner som de af Gmina Wrocław (Breslau kommune) påtænkte pålægges merværdiafgift, forudsat at den forelæggende ret fastslår, at disse transaktioner udgør økonomisk virksomhed som omhandlet i direktivets artikel 9, stk. 1, og at denne kommune ikke foretager sådanne transaktioner i sin egenskab af offentlig myndighed som omhandlet i samme direktivs artikel 13, stk. 1, første afsnit. Selv om disse transaktioner skulle blive anset for at være foretaget af nævnte kommune i dens egenskab af offentlig myndighed, er bestemmelserne i direktiv 2006/112 imidlertid ikke til hinder for, at transaktionerne pålægges moms, forudsat at den forelæggende ret fastslår, at deres momsfritagelse kan medføre konkurrenceforvridning af en vis betydning som omhandlet i direktivets artikel 13, stk. 1, andet afsnit.
Domstolens kendelse (Tiende Afdeling) af 19. marts 2014 – Grimal

(Sag C-550/13)

»Præjudiciel forelæggelse — princippet om forbud mod forskelsbehandling på grundlag af nationalitet — kørekort — unionsborger — udstedelse af to kørekort af to medlemsstater til samme indehaver — suspension af kørekort — straffesag — den faktiske og retlige sammenhæng i tvisten i hovedsagen — manglende tilstrækkelig præcisering — begrundelsen for nødvendigheden af en besvarelse af det præjudicielle spørgsmål — manglende tilstrækkelig præcisering — åbenbart afvisningsgrundlag«

Præjudicielle spørgsmål — formaliteten — anmodning uden nærmere oplysninger om den faktiske og retlige baggrund og uden angivelse af grunde, som berettiger en forelæggelse for Domstolen — åbenbart afvisningsgrundlag (art. 267 TEUF; statutten for Domstolen, art. 23; Domstolens procesreglement, art. 53, stk. 2, og art. 94) (jf. præmis 12-25, 33 og 34)

Angående

Anmodning om præjudiciel afgørelse – cour d’appel de Poitiers fortolkning af artikel 18 TEUF – princippet om forbud mod forskelsbehandling på grundlag af nationalitet – kørekort – national statsborger, som er indehaver af to kørekort, der er udstedt i to forskellige medlemsstater – statsborger, hvis kørekort er blevet suspenderet i den ene udstedende medlemsstat – national ordning, hvorefter det er strafbart at føre et køretøj under suspensionen af det nævnte kørekort – ikke muligt for denne borger at gøre brug af kørekort, der er udstedt af en anden medlemsstat – nationale myndigheders praksis, hvorefter en statsborger i en anden medlemsstat, som er i samme situation, ikke forfølges.

Konklusion

Anmodningen om præjudiciel afgørelse indgivet af cour d’appel de Poitiers (Frankrig) ved afgørelse af 17. oktober 2013 afvises.
Domstolens kendelse (Ottende Afdeling) af 27. marts 2014 – Polyelectrolyte Producers Group m.fl. mod Kommissionen

(Sag C-199/13 P)

»Appel — procesreglementets artikel 181 — forordning (EF) nr. 1907/2006 (REACH-forordningen) — begrænsninger for markedsføring og brug af acrylamid — forordning (EU) nr. 366/2011, der ændrer bilag XVII i forordning (EF) nr. 1907/2006«

1. Tilnærmelse af lovgivningerne — registrering, vurdering og godkendelse af kemikalier — forordning nr. 366/2011 om ændring af REACH-forordningen — indførelse af restriktioner vedrørende acrylamid — EU-institutionernes skønsbeføjelse — rækkevidde — domstolsprøvelse — grænser (Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 1907/2006, bilag XVII; Kommissionens forordning nr. 366/2011, art. 1) (jf. præmis 26)

2. Appel — anbringender — urigtig vurdering af de faktiske omstændigheder og af beviserne — afvisning — Domstolens prøvelse af vurderingen af de faktiske omstændigheder og af beviselementer — udelukket, medmindre de er gengivet urigtigt (art. 256, stk. 1, TEUF; statutten for Domstolen, art. 58, første afsnit) (jf. præmis 34, 35 og 52)

Angående

Appel af dom afsagt af Retten (Syvende Afdeling) den 1. februar 2013 i sag T-368/11, Polyelectrolyte Producers Group m.fl. mod Kommissionen, hvorved Retten frifandt Kommissionen for en påstand om annullation af Kommissionens forordning (EU) nr. 366/2011 af 14. april 2011 om ændring af Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1907/2006 om registrering, vurdering og godkendelse af samt begrænsninger for kemikalier (REACH) (EUT L 101, s. 12), for så vidt som den fastlægger begrænsninger for markedsføringen af acrylamid med henblik på anvendelse i injektions- og fugemidler.

Konklusion

1) Appellen forkastes.

2) Polyelectrolyte Producers Group, SNF SAS og Travetanche Injection SPRL betaler appelsagens omkostninger.
2.

EF-varemærker — definition på og erhvervelse af et EF-varemærke — relative registreringshindringer — indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art — risiko for forveksling med det ældre varemærke — bedømmelseskriterier [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 64 og 65)
Domstolens kendelse (Syvende Afdeling) af 27. februar 2014 – Acanfora

(Sag C-181/13)

»Præjudiciel forelæggelse — artikel 107 TEUF — begrebet »statsstøtte« — national lovgivning, der i tilfælde af manglende betaling af skat fastsætter en forpligtelse for den skattepligtige til at betale det organ, som har fået overdraget at inddrive skatter, et beløb på 9% af de beløb, der er indført i skatteregistret, som vederlag for opkrævningen — beskrivelse af de faktiske omstændigheder — utilstrækkelig — åbenbart afvisningsgrundlag«

1. Præjudicielle spørgsmål — formaliteten — spørgsmål forelagt uden tilstrækkelige præciseringer med hensyn til den faktiske og retlige sammenhæng — åbenbart afvisningsgrundlag (art. 267 TEUF; statutten for Domstolen, art. 23) (jf. præmis 11-14 og konkl.)

2. Statsstøtte — begreb — fortolkning — de nationale retsinstansers kompetence — grænser (art. 107, stk. 1, TEUF og 267 TEUF) (jf. præmis 20-22)

Angående

Anmodning om præjudiciel afgørelse – Commissione tributaria provinciale di Latina – fortolkning af artikel 107 TEUF – begrebet »statsstøtte« – national lovgivning, der i tilfælde af manglende betaling af et betalingspålæg fastsætter en forpligtelse for den skattepligtige til at betale det organ, som har fået overdraget at inddrive skatter, et beløb på 9% af de beløb, der er indført i skatteregistret, som udgifter for opkrævningen.

Konklusion

Den af Commissione tributaria provinciale di Latina ved afgørelse af 5. december 2012 indgivne anmodning om en præjudiciel afgørelse afvises.

Domstolens kendelse (Syvende Afdeling) af 27. februar 2014 – Acanfora

(Sag C-181/13)

»Præjudiciel forelæggelse — artikel 107 TEUF — begrebet »statsstøtte« — national lovgivning, der i tilfælde af manglende betaling af skat fastsætter en forpligtelse for den skattepligtige til at betale det organ, som har fået overdraget at inddrive skatter, et beløb på 9% af de beløb, der er indført i skatteregistret, som vederlag for opkrævningen — beskrivelse af de faktiske omstændigheder — utilstrækkelig — åbenbart afvisningsgrundlag«

1. Præjudicielle spørgsmål — formaliteten — spørgsmål forelagt uden tilstrækkelige præciseringer med hensyn til den faktiske og retlige sammenhæng — åbenbart afvisningsgrundlag (art. 267 TEUF; statutten for Domstolen, art. 23) (jf. præmis 11-14 og konkl.)

2. Statsstøtte — begreb — fortolkning — de nationale retsinstansers kompetence — grænser (art. 107, stk. 1, TEUF og 267 TEUF) (jf. præmis 20-22)

Angående

Anmodning om præjudiciel afgørelse – Commissione tributaria provinciale di Latina – fortolkning af artikel 107 TEUF – begrebet »statsstøtte« – national lovgivning, der i tilfælde af manglende betaling af et betalingspålæg fastsætter en forpligtelse for den skattepligtige til at betale det organ, som har fået overdraget at inddrive skatter, et beløb på 9% af de beløb, der er indført i skatteregistret, som udgifter for opkrævningen.

Konklusion

Den af Commissione tributaria provinciale di Latina ved afgørelse af 5. december 2012 indgivne anmodning om en præjudiciel afgørelse afvises.
Den tvungne indledning af en procedure efter artikel 14, stk. 3, i Rådets forordning (EF) nr. 659/1999 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af artikel 108 TEUF med henblik på tilbagebetaling af en medlemsstats tildeling af støtte som følge af, at denne støtte er uforenelig med det indre marked, pålægger medlemsstaten imod dennes vilje at træffe retligt bindende foranstaltninger til opfyldelse af de forpligtelser, som EU-retten pålægger den pågældende medlemsstat. Endvidere fastsætter artikel 278 TEUF princippet om, at søgsmål ikke har opsættende virkning, og det er således kun undtagelsesvis, at der i en sag om foreløbige forholdsregler kan træffes bestemmelse om en udsættelse af gennemførelsen af en retsakt, for hvilken der er nedlagt påstand om annullation, eller anordnes foreløbige forholdsregler.

Det følger heraf, at den omstændighed, at en medlemsstat skal vedtage bindende foranstaltninger med henblik på tilbagesøgning af en støtte samtidig med, at den for Unionens retsinstanser begærer udsættelse af Kommissionens afgørelse, som pålægger den at vedtage de samme foranstaltninger, er en følge af den processuelle ordning og kompetencefordelingen mellem Kommissionen og de nationale myndigheder, som fastsat i unionsretten.

Således er betingelsen om uopsættelighed kun opfyldt, såfremt de kompetente nationale myndigheder vedtager bindende foranstaltninger med henblik på tilbagesøgning af den omhandlede støtte.

(jf. præmis 24-27)
3)

Et patent, der er opnået på grundlag af en ansøgning om patent på opfindelsen af såvel metoden for fremstillingen af et farmaceutisk produkt som selve det farmaceutiske produkt, men som er udstedt alene for den pågældende metode for fremstillingen, skal ikke på grundlag af reglerne i artikel 27 og 70 i aftalen om handelsrelaterede intellektuelle ejendomsrettigheder fra tidspunktet for denne aftales ikrafttrædelse anses for at omfatte opfindelsen af det nævnte farmaceutiske produkt.
2.

EF-varemærker — klagesag — klagefrist og klageskriftets form — indgivelse inden for fristen af en skriftlig begrundelse for klagen — betingelse for antagelse til realitetsbehandling (Rådets forordning nr. 40/94, art. 59; Kommissionens forordning nr. 2868/95, art. 1, regel 62, stk. 3, og regel 70, stk. 2 og 4) (jf. præmis 42-48)
Domstolens kendelse (Ottende Afdeling) af 29. januar 2014 – Gbagbo mod Rådet

(Sag C-397/13 P)

»Appel — frist — formelt krav — åbenbart afvisningsgrundlag«

Retslig procedure — søgsmålsfrister — sagsanlæg efter fristen — uforudseelige omstændigheder eller force majeure — foreligger ikke (art. 256, stk. 1, TEUF; statutten for Domstolen, art. 45, stk. 2, og art. 56; Domstolens procesreglement, art. 51) (jf. præmis 3-9)

Angående

Appel iværksat til prøvelse af Rettens dom (Femte Afdeling) af 25. april 2013 i sag T-119/11, Gbagbo mod Rådet, hvorved Retten forkastede søgsmålet med påstand om annullation af dels Rådets afgørelse 2011/18/FUSP af 14. januar 2011 om ændring af Rådets afgørelse 2010/656/FUSP om forlængelse af de restriktive foranstaltninger over for Côte d’Ivoire (EUT L 11, s. 36), dels Rådets forordning (EU) nr. 25/2011 af 14. januar 2011 om ændring af forordning (EF) nr. 560/2005 om indførelse af visse specifikke restriktive foranstaltninger mod visse personer og enheder på baggrund af situationen i Côte d’Ivoire (EUT L 11, s. 1), for så vidt som de vedrører sagsøgeren – indefrysning af pengemidler – begrundelsespligt – åbenbar fejlvurdering.

Konklusion

1) Appellen forkastes.

2) Simone Gbagbo bærer sine egne omkostninger og betaler de af Rådet for Den Europæiske Union afholdte omkostninger.

3) Republikken Elfenbenskysten bærer sine egne omkostninger.

Domstolens kendelse (Ottende Afdeling) af 29. januar 2014 – Gbagbo mod Rådet

(Sag C-397/13 P)

»Appel — frist — formelt krav — åbenbart afvisningsgrundlag«

Retslig procedure — søgsmålsfrister — sagsanlæg efter fristen — uforudseelige omstændigheder eller force majeure — foreligger ikke (art. 256, stk. 1, TEUF; statutten for Domstolen, art. 45, stk. 2, og art. 56; Domstolens procesreglement, art. 51) (jf. præmis 3-9)

Angående

Appel iværksat til prøvelse af Rettens dom (Femte Afdeling) af 25. april 2013 i sag T-119/11, Gbagbo mod Rådet, hvorved Retten forkastede søgsmålet med påstand om annullation af dels Rådets afgørelse 2011/18/FUSP af 14. januar 2011 om ændring af Rådets afgørelse 2010/656/FUSP om forlængelse af de restriktive foranstaltninger over for Côte d’Ivoire (EUT L 11, s. 36), dels Rådets forordning (EU) nr. 25/2011 af 14. januar 2011 om ændring af forordning (EF) nr. 560/2005 om indførelse af visse specifikke restriktive foranstaltninger mod visse personer og enheder på baggrund af situationen i Côte d’Ivoire (EUT L 11, s. 1), for så vidt som de vedrører sagsøgeren – indefrysning af pengemidler – begrundelsespligt – åbenbar fejlvurdering.

Konklusion

1) Appellen forkastes.

2) Simone Gbagbo bærer sine egne omkostninger og betaler de af Rådet for Den Europæiske Union afholdte omkostninger.
1.

EF-varemærker — bestemmelser om sagsbehandlingen — prøvelse ex officio af de faktiske omstændigheder — rækkevidde — forpligtelse til at fastslå rigtigheden af almindeligt kendte faktiske omstændigheder — foreligger ikke — bestridelse for Retten — fremlæggelse af dokumenter til støtte for nøjagtigheden af en almindeligt kendt faktisk omstændighed (Rådets forordning nr. 207/2009, art. 76, stk. 1) (jf. præmis 42)
Domstolens kendelse (Sjette Afdeling) af 12. juni 2014 – Delphi Technologies mod KHIM

(Sag C-448/13 P)

»Appel — EF-varemærker — forordning (EF) nr. 207/2009 — artikel 7, stk. 1, litra b) — ordmærket INNOVATION FOR THE REAL WORLD — reklameslogan — afslag på registrering — manglende særpræg«

Appel — anbringender — urigtig vurdering af de faktiske omstændigheder og af beviserne — afvisning — Domstolens prøvelse af vurderingen af de faktiske omstændigheder og af beviselementer — udelukket, medmindre de er gengivet urigtigt (art. 256 TEUF; statutten for Domstolen, art. 58, stk. 1) (jf. præmis 22)

Angående

Appel af dom afsagt af Retten (Sjette Afdeling) den 6. juni 2013 i sag T-515/11, Delphi Technologies mod KHIM, hvorved Retten frifandt Harmoniseringskontoret i en sag med påstand om annullation af afgørelse truffet den 23. juni 2011 af Andet Appelkammer ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (sag R 1967/2010-2) om afslag på en klage over undersøgerens afgørelse, hvorved denne afslog at registrere ordmærket »INNOVATION FOR THE REAL WORLD« for varer i klasse 7, 9, 10 og 12 – absolut registreringshindring – mangel på fornødent særpræg – tilsidesættelse af artikel 7, stk.1, litra b), i forordning (EF) nr. 207/2009 samt ligebehandlingsprincippet og princippet om god forvaltningsskik.

Konklusion

1) Appellen forkastes.

2) Delphi Technologies, Inc. betaler sagens omkostninger.

Domstolens kendelse (Sjette Afdeling) af 12. juni 2014 – Delphi Technologies mod KHIM

(Sag C-448/13 P)

»Appel — EF-varemærker — forordning (EF) nr. 207/2009 — artikel 7, stk. 1, litra b) — ordmærket INNOVATION FOR THE REAL WORLD — reklameslogan — afslag på registrering — manglende særpræg«

Appel — anbringender — urigtig vurdering af de faktiske omstændigheder og af beviserne — afvisning — Domstolens prøvelse af vurderingen af de faktiske omstændigheder og af beviselementer — udelukket, medmindre de er gengivet urigtigt (art. 256 TEUF; statutten for Domstolen, art. 58, stk. 1) (jf. præmis 22)

Angående

Appel af dom afsagt af Retten (Sjette Afdeling) den 6. juni 2013 i sag T-515/11, Delphi Technologies mod KHIM, hvorved Retten frifandt Harmoniseringskontoret i en sag med påstand om annullation af afgørelse truffet den 23. juni 2011 af Andet Appelkammer ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (sag R 1967/2010-2) om afslag på en klage over undersøgerens afgørelse, hvorved denne afslog at registrere ordmærket »INNOVATION FOR THE REAL WORLD« for varer i klasse 7, 9, 10 og 12 – absolut registreringshindring – mangel på fornødent særpræg – tilsidesættelse af artikel 7, stk.1, litra b), i forordning (EF) nr. 207/2009 samt ligebehandlingsprincippet og princippet om god forvaltningsskik.

Konklusion

1) Appellen forkastes.
Den omstændighed, at indgiveren af ugyldighedsbegæringen kan indgive sin begæring i den hensigt senere at anbringe det pågældende tegn på sine varer, kan i intet tilfælde udgøre et misbrug af en rettighed. Den almene interesse, der er sikret ved artikel 7, stk. 1, litra c), i forordning nr. 207/2009 om EF-varemærker, svarer netop til interessen i tilgængelighed og fri anvendelse af det pågældende tegn.

Desuden er en hensigt hos indgiveren af begæringen om ugyldighed om at bruge det omhandlede varemærke, efter at det er blevet erklæret ugyldigt, ikke uforenelig med forordning nr. 207/2009. Det følger således af forordningens artikel 52, stk. 1, at et EF-varemærke også kan begæres erklæret ugyldigt som følge af tilstedeværelsen af absolutte registreringshindringer ved fremsættelse af modkrav under en sag om varemærkekrænkelse, hvilket forudsætter, at sagsøgte ved dette tiltag kan opnå en ugyldighedserklæring, selv hvis han har anvendt det pågældende varemærke og fortsat har tænkt sig at gøre det.

Derimod er det afslaget på ugyldighedsbegæringen på grund af et »misbrug af en rettighed«, som er til hinder for den effektive gennemførelse af de formål, der forfølges i artikel 7, stk. 1, litra b) og c), i forordning nr. 207/2009. Et sådant afslag gør det således ikke muligt at foretage en vurdering af varemærket under hensyntagen til de regler, der regulerer registreringen heraf, og at vurdere, hvorvidt der foreligger en absolut registreringshindring.

(jf. præmis 43-45)
Artikel 167, 187 og 189 i Rådets direktiv 2006/112 om det fælles merværdiafgiftssystem og neutralitetsprincippet skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for bestemmelser i national ret, der i tilfælde af en ændring af et investeringsgodes bestemmelse, idet godet i første omgang bestemmes til en anvendelse, som ikke giver ret til fradrag for merværdiafgift, og efterfølgende til en anvendelse, som giver en sådan ret, foreskriver en reguleringsperiode på ti år fra det tidspunkt, hvor godet blev taget i anvendelse, og dermed udelukker en engangsregulering i løbet af et enkelt afgiftsår.

I denne henseende udgør kravet om en reguleringsperiode på mindst fem år for investeringsgoder et væsentligt element i den reguleringsordning, der blev indført med direktiv 2006/112, idet denne ordning gør det muligt at undgå unøjagtigheder ved beregningen af fradrag og uberettigede fordele eller ulemper for den afgiftspligtige og således har til formål at sikre neutraliteten i den afgiftsmæssige belastning.

(jf. præmis 29 og 30 samt domskonkl.)