RETTENS DOM (Fjerde Afdeling)

16. oktober 1996

Sag T-378/94

Josephus Knijff

mod

Revisionsretten for De Europæiske Fællesskaber

»Tjenestemænd — midlertidigt ansatte ansat i samråd med de nationale revisionsorganer — anvendelse af reglerne om deres indplacering i lønklasse«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-1341

Angående:

Påstand om annullation af afgørelsen af 9. februar 1994 om afslag på at ændre sagsøgerens indplacering samt af afgørelsen af 29. august 1994 om afvisning af sagsøgerens klage.

Udfald:

Frifindelse.

Resumé af dom

Sagsøgeren var ansat ved Revisionsretten som midlertidigt ansat fra den 15. juli 1986. Hans første kontrakt var omfattet af særlige regler gældende for Revisionsretten, som gav mulighed for midlertidig ansættelse af nationale tjenestemænd i samråd med de nationale revisionsorganer (herefter »ICN«). I overensstemmelse med disse regler var han indplaceret i lønklasse A4, 4. løntrin. Det var foreskrevet i disse regler, i den affattelse der var gældende på tidspunktet for de omtvistede faktiske omstændigheder, at disse kontrakter havde en løbetid på fire år (en kontrakt på to år med en forlængelse), og sagsøgerens kontrakt udløb således den 14. juli 1990.

I perioden mellem den 15. juli 1990 og den 12. oktober 1990 var sagsøgeren ansat som hjælpeansat ved Revisionsretten.

Den 17. september 1990 ansatte Revisionsretten sagsøgerens efterfølger som nederlandsk »ICN«-ansat.

Da sagsøgeren havde bestået en intern udvælgelsesprocedure ved Revisionsretten, der blev gennemført med henblik på ansættelse af en midlertidig ekspeditionssekretær, anmodede Revisionsretten om samtykke fra det nederlandske ICN, hvorfra sagsøgeren er udstationeret, inden man tilbød ham en kontrakt af fem års varighed. Revisionsretten anførte i sin skrivelse, at den pågældende ansættelse ikke havde nogen forbindelse med den »stilling, som er forbeholdt en nederlandsk statsborger«.

Efter at have opnået samtykke fra det nederlandske ICN, tilbød Revisionsretten ved skrivelse af 12. oktober 1990 sagsøgeren en stilling som midlertidigt ansat i en femårsperiode. Det anførtes i tilbuddet, at »[sagsøgerens] løn vil blive beregnet på grundlag af satserne for lønklasse A5, 3. løntrin«. Sagsøgeren underskrev samme dag en kontrakt herom.

Indplaceringen i henhold til denne kontrakt blev ikke gjort til genstand for en klage indgivet inden for den i tjenestemandsvedtægten fastsatte frist. Efter at denne frist var udløbet, indgav sagsøgeren, under anbringende af, at der var indtrådt væsentlige nye omstændigheder, ansøgninger for ansættelsesmyndigheden med krav om fornyet undersøgelse af denne indplacering, og derefter en klage med påstand om annullation af afvisningen af disse ansøgninger. Han anførte i det væsentlige, at han havde ret til den indplacering, som er foreskrevet i de særlige regler for »ICN«-ansatte, og ikke til den indplacering, der er foreskrevet i den fælles ordning. Efter afslutningen af denne administrative procedure indbragte sagsøgeren sagen for Retten i Første Instans i det væsentlige med påstand om annullation af forskellige afgørelser, hvorved Revisionsretten havde nægtet at efterkomme hans ansøgninger om ændret indplacering.

Retten afviste denne første sag ved kendelse af 14. juli 1993 (sag T-55/92, Knijff mod Revisionsretten, Sml. II, s. 823; Knijff I-sagen).

Sagsøgeren påberåbte sig i replikken i Knijff I-sagen som endnu en ny omstændighed, der begrundede indgivelsen af en ansøgning om fornyet undersøgelse af hans indplacering, det forhold, at han under sagens behandling for Retten var blevet opmærksom på eksistensen af Revisionsrettens afgørelse nr. 85-5 af 7. februar 1985 om udnævnelse i lønklasse og indplacering på løntrin af midlertidigt ansatte fra de nationale revisionsorganer, der ansættes i stillinger, som budgetmyndighederne har givet midlertidig karakter (afgørelse nr. 85-5). Retten udtalte imidlertid i præmis 25 i kendelsen i Knijff I-sagen, at sagsøgeren ikke havde erklæret, at han havde indgivet ansøgning om ændret indplacering på grundlag af denne opdagelse.

Efter afsigelsen af kendelsen i Knijff I-sagen indgav sagsøgeren den 12. oktober 1993 en ny ansøgning om ændret indplacering - baseret på den omstændighed, at han var blevet opmærksom på eksistensen af afgørelse ru. 85-5 - hvori han anmodede ansættelsesmyndigheden om at »tage hans indplacering i lønklasse op til fornyet overvejelse i overensstemmelse med de kriterier, der følger af afgørelse nr. 85-5«.

Denne ansøgning blev afvist ved afgørelse af 9. februar 1994. Afgørelsen blev gjort til genstand for en klage, der blev afvist ved afgørelse af 29. august 1994.

Formaliteten

Formkrav

Ifølge artikel 19, stk. 1, i EF-statutten for Domstolen, der i medfør af artikel 46, stk. 1, i samme statut samt artikel 44, stk. 1, litra c), i Rettens procesreglement finder anvendelse på Retten, skal en stævning angive søgsmålets genstand og en kort fremstilling af søgsmålsgrundene. Såfremt et søgsmål efter de nævnte bestemmelser skal kunne admitteres, er det af retssikkerhedshensyn og af hensyn til en god retspleje nødvendigt, at de væsentlige faktiske og retlige omstændigheder, som søgsmålet støttes på, om end kortfattet, men dog konsekvent og forståeligt, fremgår af selve stævningen (præmis 18).

Henvisning til: Retten, 28. april 1993, sag T-85/92, De Hoe mod Kommissionen, Sml. II, s. 523, præmis 20.

I den foreliggende sag angav stævningen med tilstrækkelig klarhed, at sagen tilsigtede annullation af de afgørelser, hvorved ansættelsesmyndigheden havde afslået at ændre sagsøgerens indplacering. Det fremgik af stævningen, at sagsøgeren til støtte herfor fremførte to anbringender, dels vedrørende tilsidesættelse af reglerne om indplacering i afgørelse nr. 85-5, dels vedrørende tilsidesættelse af omsorgspligten og princippet om god foiTaltningsskik. Endelig var den argumentation, der var fremført til støtte for disse anbringender, tilstrækkelig klar til at gøre det muligt for sagsøgte at varetage sit forsvar og for Retten til at udøve sin prøvelsesret (præmis 19).

Overensstemmelse mellem klagen og søgsmålet

Skønt de påstande, der nedlægges under et søgsmål, kun kan indeholde »klagepunkter«, der hviler på samme grundlag som dem, der er angivet i klagen, kan disse klagepunkter dog for Fællesskabets retsinstanser uddybes ved fremsættelse af anbringender og argumenter, der ikke nødvendigvis figurerer i klagen, men som er snævert forbundet hermed (præmis 21).

Henvisning til: Domstolen, 20. maj 1987, sag 242/85, Geist mod Kommissionen, Sml. s. 2181, præmis 9.

Administrationen skal i øvrigt under den administrative sagsbehandling ikke fortolke klager restriktivt, men tværtimod indtage en smidig holdning ved behandlingen af dem (præmis 21).

Henvisning til: Domstolen, 14. marts 1989, sag 133/88, Del Arno Martinez mod Parlamentet, Sml. s. 689; Retten, 8. juni 1995, sagT-496/93, Alio mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 405; Retten, 21. marts 1996, sag T-376/94, Otten mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 401, præmis 30.

Retten fandt — under indtagelse af en smidig holdning som anført i ovennævnte praksis — ved gennemlæsningen af sagsøgerens klage og i lyset af den ansøgning, som var blevet indgivet forud herfor, at det måtte fastslås, at reglen om overensstemmelse mellem klagen og søgsmålet var opfyldt (præmis 22).

Realiteten

Første anbringende om tilsidesættelse af afgørelse nr. 85-5

Sagsøgeren gjorde i det væsentlige gældende, at han havde ret til den indplacering, der var foreskrevet for en person med hans erfaring i afgørelse nr. 85-5, og at ansættelsesmyndigheden havde tilsidesat denne afgørelse ved at indplacere ham i overensstemmelse med den fælles ordning.

Afgørelse nr. 85-5 vedrører udelukkende den særlige ordning for midlertidigt ansatte, som ansættes i samråd med et ICN (ICN-ansatte), således som det er anført i tredje betragtning til denne afgørelse, der udtrykkeligt henviser til Revisionsrettens afgørelse af 27. januar 1983 om de principper, der gælder for udvælgelse og ansættelse af ICN-ansatte (bilag 27 til svarskriftet) (præmis 34).

Denne særlige ordning for ICN-ansatte adskiller sig fra den fælles ordning for indplacering i lønklasse af midlertidigt ansatte, for det første ved de særlige kendetegn ved ansættelsesproceduren og for det andet ved varigheden af de kontrakter, som den omhandler. Desuden fremgik det af flere dokumenter, som er blevet fremlagt af Revisionsretten, at denne kun var rede til at ansætte én ICN-ansat pr. medlemsstat på de særlige betingelser, der bl.a. var fastlagt i afgørelse nr. 85-5 (præmis 35 og 36).

Under hensyn til de særlige omstændigheder ved den ordning, der gjaldt for ICN-ansatte, fandt afgørelse nr. 85-5 ikke anvendelse på den anfægtede afgørelse, eftersom den kontrakt, der var indgået den 12. oktober 1990 mellem ansættelsesmyndigheden og sagsøgeren, ikke fremviste nogen af disse kendetegn. Det var nemlig for det første ubestridt, at den pågældende kontrakt var blevet tilbudt sagsøgeren efter en intern udvælgelsesprocedure og ikke i overensstemmelse med den procedure, der var foreskrevet ved ordningen for ICN-ansatte. For det andet var den omhandlede kontrakt indgået for en varighed af fem år, mens kontrakter henhørende under ordningen for ICN-ansatte er begrænset til to år. For det tredje var det ligeledes ubestridt, at den stilling, der var forbeholdt den nederlandske ICN-ansatte, allerede var blevet besat med en anden person den 17. september 1990. For det fjerde kunne sagsøgeren, da hans kontrakt som ICN-ansat allerede var blevet forlænget i 1988, ikke længere den 12. oktober 1990 opnå en fornyet forlængelse, under hensyn til de på dette tidspunkt gældende regler (præmis 37).

Denne vurdering kunne ikke anfægtes af den omstændighed, at Revisionsretten havde ansøgt om og opnået samtykke fra det nederlandske ICN, inden den tilbød sagsøgeren kontrakten den 12. oktober 1990. Da den pågældende kontrakt ikke fremviste nogen af de kendetegn, som er forbundet med en kontrakt henhørende under ordningen for ICN-ansatte, kunne indhentelsen af samtykke fra ICN ikke give sagsøgeren status som ICN-ansat. Desuden fremgik det af afsnit 2 i skrivelsen af 18. september 1990, at den stilling, som sagsøgeren blev tilbudt, var en anden end den stilling, som var forbeholdt en nederlandsk ICN-ansat (præmis 38).

Andet anbringende om tilsidesættelse af bistandspligten og princippet om god forvaltningsskik

For så vidt som sagsøgeren havde anført, at tilsidesættelsen af bistandspligten og princippet om god forvaltningsskik skyldtes en overtrædelse af afgørelse nr. 85-5, fremgik det af gennemgangen af det første anbringende, at dette argument også måtte forkastes. For så vidt som argumentet indebar, at denne overtrædelse skyldtes en forkert indplacering i afgørelse nr. 85-5, var det tilstrækkeligt at bemærke, at det ikke var godtgjort, at der var sket en fejl i forbindelse med indplaceringen. Under alle omstændigheder kunne dette argument heller ikke tillægges det resultat, som det tilsigtede, eftersom afgørelse nr. 85-5 ikke fandt anvendelse på sagsøgerens situation (præmis 42).

Konklusion:

Revisionsretten for De Europæiske Fællesskaber frifindes.