4.

Om realiteten bemærkes først, at Kommissionen under sagens gang har hævet sine oprindelige forbehold og nu ikke længere bestrider, at firmaet Interquell inden for den i sagen omhandlede periode har fremstillet kvældemel, bestemt til brødfremstilling. Denne produktion ville utvivlsomt have givet ret til restitutioner, hvis restitutionerne ikke var blevet ophævet ved forordning nr. 1125/74. Artikel 11, stk. 1, i Rådets forordning nr. 120 af 13. juni 1967, som ændret i 1974, bestemte således, at der skulle ydes produktionsrestitutioner til majs og til blød hvede, som anvendtes til fremstilling af stivelse og kvældemel. Firmaet Interquell har derfor ubestrideligt lidt et tab og må efter min opfattelse klart have krav på en erstatning, fordi de grunde, som i mellemafgørelsen af 4. oktober 1979 førte Domstolen til at anerkende firmaets krav på erstatning for de manglende restitutioner til produktion af kvældemel, bestemt til brødfremstilling, i lige så høj grad har gyldighed for kvældemel af majs, som for kvældemel, af blød hvede. Tilbage bliver problemet vedrørende beviset for det faktiske tab. Kommissionen mener, at firmaet Interquell, for at få udbetalt erstatning, skal opfylde de samme beviskrav, som fordres opfyldt for at få udbetalt restitutionerne. Gennemførelsesbestemmelserne til Rådets forordninger vedrørende restitutioner (se navnlig artikel 3 i Kommissionens forordning nr. 1060 af 24. 7. 1968, EFT 1968 II, s. 347) siger kun, at produktionsrestitutionen udbetales producenten, når han »har fremlagt dokumentation ... for, at forarbejdning af kornet har fundet sted«. I Tyskland er udbetalingen af restitutionen ifølge bekendtgørelse fra forbundsministeren for ernæring, landbrug og skovbrug af 22. december 1967 bl.a. betinget af, at kvældemelsproducenterne fører regnskab over tilgangen, afgangen og lageret over de basisprodukter og den hvedemel, som er anvendt, og over disses bevægelser i øvrigt samt fører regnskab vedrørende den producerede mængde kvældemel, antallet af biprodukter og fortjenesten herved. Regnskabet og de hertil hørende bilag skal virksomhederne opbevare i syv år (bekendtgørelsens § XI). Virksomheden har erkendt, at det ikke, med henblik på at opnå erstatning for tabet, er i stand til at fremlægge alle de nævnte beviser vedrørende den pågældende periode, men har anført, at det holdt op med at føre det interne regnskab, som er foreskrevet i bestemmelserne vedrørende udbetaling af restitutionerne på det tidspunkt, hvor produktionsrestitutionerne til kvældemel blev ophævet. Eftersom det drejer sig om at bevise et tab som følge af en retsstridig retsakt, udstedt af Rådet, mener sagsøger imidlertid ikke, at Kommissionen kan forlange, at virksomheden opfylder de betingelser, som de nationale myndigheder kræver for at udbetale en senere ophævet støtte. Denne opfattelse kan jeg tilslutte mig. Selv om den erstatningsberettigende skade og det ikke-udbetalte restitutionsbeløb har samme størrelse, er der ikke tvivl om, at den ydelse, som sagsøgeren kræver erstattet af Fællesskabet, er af en helt anden karakter end den ydelse, som de nationale myndigheder skulle have udbetalt i restitutioner, såfremt Rådet ikke havde udstedt den ulovlige retsakt. Det er nemlig forståeligt, at der, med henblik på at lette den administrative kontrol og sikre, at restitutionsordningen fungerer korrekt, fastsættes strenge forskrifter for udbetalingen af produktionsrestitutionerne, og endvidere forståeligt, at en overtrædelse af disse forskrifter medfører, at restitutionerne inddrages. Under normale forhold vil en sådan interventionsordning fungere på den måde, at der over længere tidsrum udbetales betydelige beløb til de forskellige produktioner, hvilket medfører gennemførelse af et betydeligt antal administrative formaliteter. Det er derfor begrundet i en række indlysende praktiske behov, som har snæver forbindelse med restitutionsordningens anvendelse, at der pålægges de virksomheder, som oppebærer restitutionerne, særlige forpligtelser m.h.t. deres interne regnskab. Derimod vil det ikke være berettiget at overføre og udvide disse bestemmelser til også at gælde på området for fællesskabets ansvar uden for kontrakt (dvs. udvide bestemmelserne til tilfælde, som må betragtes som undtagelsestilfælde), idet bestemmelserne er affattet med et helt andet formål. Endvidere må anvendelsen af restriktive bevisregler anses for stridende med det princip om en fri bevisbedømmelse og friheden til at føre bevis for sit tab, som er almindelig anerkendt i sager om erstatning uden for kontrakt.