ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
38

Telefónica-selskaberne har tilføjet, at der er klare indikationer imod, at den spanske stat eventuelt vil yde et angiveligt supplerende bidrag, der finansieres over statens almindelige budget, idet det i forarbejderne til lov nr. 8/2009 bl.a. hedder, at »det [ikke synes] rimeligt, at finansieringsgarantien medfører en forhøjelse af statens bidrag«. Dette er imidlertid alene en underordnet mulighed. I henhold til artikel 2, stk. 2, i lov nr. 8/2009 skal to betingelser være opfyldt, for at staten finansierer en del af omkostningerne til varetagelse af public service-opgaven. For det første skal provenuet fra skatten på betalings-tv-stationer i et givet regnskabsår være mindre end omkostningerne til varetagelse af public service-opgaven, og for det andet skal beløbet i reservefonden være utilstrækkeligt til at dække RTVE’s omkostninger i dette regnskabsår. Den omstændighed, at denne bestemmelse indfører en således begrænset statsgaranti, som udgør ny støtte, er ikke til hinder for, at den støtte, som tildeles RTVE, fastsættes på grundlag af provenuet fra denne skat, og at staten påtager sig at dække forskellen, såfremt provenuet ikke er tilstrækkeligt.
33

Det synes imidlertid udelukkende at være fortolkningen af nævnte forordnings artikel 1, stk. 2, litra c), således at udtrykket »ny primær molekylestruktur« dækker de levnedsmidler eller levnedsmiddelingredienser, der ikke har været genstand for konsum i Unionen før den 15. maj 1997, der er forenelig med sådanne formål. Denne fortolkning gør det således muligt at sikre en effektiv beskyttelse af folkesundheden mod de potentielle risici ved de nye levnedsmidler og levnedsmiddelingredienser, eftersom en enkelt sikkerhedsvurdering påkræves hver gang, at et stof, som ikke tidligere har været anvendt til konsum som levnedsmiddel, tilsigtes anvendt til fødevarebrug.
66

Forpligtelsen til at foretage en overensstemmende fortolkning ophører ligeledes, når national lovgivning ikke kan anvendes således, at den fører til et resultat, der er foreneligt med det resultat, der tilsigtes med rammeafgørelsen. Princippet om en overensstemmende fortolkning kan med andre ord ikke tjene som grundlag for en fortolkning contra legem af national ret. Ikke desto mindre forudsætter dette princip, at den nationale ret i givet fald tager hensyn til de nationale bestemmelser som helhed med henblik på at vurdere, hvorvidt de kan anvendes således, at de ikke fører til et resultat, der er i strid med det resultat, der tilsigtes med rammeafgørelsen (jf. dom af 16.6.2005, Pupino, C-105/03, EU:C:2005:386, præmis 47, og af 5.9.2012, Lopes Da Silva Jorge, C-42/11, EU:C:2012:517, præmis 55 og 56).
51

Hvad angår artikel 94, stk. 1, i nævnte forordning, hvoraf fremgår, at sidstnævnte ikke begrunder ret til ydelser for noget tidsrum, der ligger forud for den 1. oktober 1972 eller for datoen for dens anvendelse i den pågældende medlemsstat eller en del heraf, bemærkes i denne forbindelse, at denne bestemmelse fuldt ud er i overensstemmelse med retssikkerhedsprincippet, som er til hinder for, at en forordning anvendes med tilbagevirkende kraft, uanset om det måtte være til fordel eller skade for den pågældende, medmindre der i forordningens ordlyd eller dens formål er tilstrækkelig klare holdepunkter for at antage, at forordningen ikke blot har virkning for fremtiden. Selv om en ny retsakt således kun har virkning for fremtiden, finder den ifølge et almindeligt anerkendt princip, for så vidt som ikke andet er bestemt, dog også anvendelse på de fremtidige virkninger af faktiske omstændigheder, som er opstået under de tidligere regler (jf. i denne retning dom af 18.4.2002, Duchon, C-290/00, EU:C:2002:234, præmis 21 og 22 og den deri nævnte retspraksis).
75

Det følger således bl.a. af præmis 174 og 175 i dom af 6. marts 2002, Diputación Foral de Álava m.fl. mod Kommissionen (T-127/99, T-129/99 og T-148/99, EU:T:2002:59), at den pågældende støtte var blevet tildelt på grundlag af et regelsæt, nemlig et lovgivningsmæssigt initiativ, der blev vedtaget på et tidspunkt, hvor Kongeriget Spanien allerede var blevet en medlemsstat, og at selv hvis det forholdt sig således, at den fordel, der er omhandlet i dette regelsæt, kun udgjorde en forlængelse af en forudgående foranstaltning, skulle denne støtte alligevel anses for at være en ny støtte på grund af den ændrede varighed af denne. Det følger heraf, at de pågældende forlængelser blev betragtet som ny støtte, ikke fordi de fulgte af et lovgivningsmæssigt initiativ, men på grund af deres virkninger.
Artikel 7 i direktiv 2005/29 med overskriften »Vildledende udeladelser« har følgende ordlyd:

»1. En handelspraksis betragtes som vildledende, hvis den i sin faktuelle sammenhæng, idet der tages hensyn til alle elementer og forhold og begrænsningerne ved kommunikationsmediet, udelader væsentlige oplysninger, som gennemsnitsforbrugeren har behov for i den pågældende situation for at træffe en informeret transaktionsbeslutning, og derved foranlediger gennemsnitsforbrugeren eller kan forventes at foranledige denne til at træffe en transaktionsbeslutning, som han ellers ikke ville have truffet.

2. Det betragtes også som en vildledende udeladelse, hvis en erhvervsdrivende skjuler eller på en uklar, uforståelig, dobbelttydig eller uhensigtsmæssig måde præsenterer væsentlige oplysninger, jf. stk. 1 og under hensyntagen til elementerne i dette stykke, eller undlader at angive den kommercielle hensigt med den pågældende handelspraksis, hvis den ikke allerede fremgår tydeligt af sammenhængen, og hvis dette i nogen af disse tilfælde foranlediger gennemsnitsforbrugeren eller kan forventes at foranledige denne til at træffe en transaktionsbeslutning, som han ellers ikke ville have truffet.

3. Når det medie, der anvendes til at formidle denne handelspraksis, indebærer begrænsninger i rum eller tid, skal der tages hensyn til disse begrænsninger og til foranstaltninger, som den erhvervsdrivende har truffet for at gøre oplysningerne tilgængelige for forbrugerne på anden måde, når det afgøres, om oplysninger er blevet udeladt.

4. Ved en opfordring til køb betragtes følgende oplysninger som væsentlige, hvis de ikke allerede fremgår tydeligt af sammenhængen:

a) produktets vigtigste karakteristika i et omfang, der svarer til mediet og produktet

b) den erhvervsdrivendes fysiske adresse og navn, som f.eks. hans firmanavn og, hvor det er relevant, den fysiske adresse og navnet på den erhvervsdrivende, på hvis vegne han handler

c) prisen inklusive afgifter, eller, hvis produktets art gør, at prisen ikke med rimelighed kan udregnes på forhånd, den måde, hvorpå prisen udregnes, samt, hvor det er relevant, alle yderligere omkostninger vedrørende fragt, levering eller porto eller, hvor sådanne omkostninger ikke med rimelighed kan udregnes på forhånd, oplysninger om, at der kan forekomme sådanne yderligere omkostninger

d) forhold vedrørende betaling, levering, gennemførelse og klagebehandlingspolitik, hvis disse afviger fra kravene i forbindelse med erhvervsmæssig diligenspligt

e) ved produkter og transaktioner, der omfatter fortrydelsesret eller annulleringsret, eksistensen af en sådan ret.

5. Oplysningskrav, som er fastlagt i fællesskabslovgivningen i forbindelse med kommerciel kommunikation, herunder reklame eller markedsføring, og som er anført i en ikke-udtømmende fortegnelse i bilag II, betragtes som væsentlige.«
I § 20 i közúti közlekedésről szóló 1988. évi I. törvény (lov nr. I af 1998 om færdsel, herefter »færdselsloven«) bestemmes:

»(1) Bøde kan pålægges enhver person, der overtræder de bestemmelser, der følger af denne lov såvel som af specifikke retsregler og EF-retlige forskrifter, vedrørende

[...]

d) anvendelsen af kontrolapparatet og fartskriveren inden for vejtransport samt de kort, der er nødvendige for digitale fartskrivere

[...]

(7) Som led i en færdselskontrol er det i overensstemmelse med betingelserne for retsbevarende foranstaltninger, der er fastsat i loven om administrative procedurer og ydelser, muligt at tilbageholde et køretøj – forudsat at bestemmelserne om tilbageholdelse af forsendelser af farligt gods, letfordærvelige fødevarer og levende dyr overholdes – under den administrative procedure eller eventuelt, indtil bøden betales, eller der stilles sikkerhed for en økonomisk fordring, uden at det er nødvendigt at træffe udtrykkelig afgørelse herom. Køretøjet må navnlig ikke tilbageholdes, hvis

a) bødens debitors (eller debitorers) hovedsæde, hjemsted eller bopæl ligger på Ungarns territorium, eller når debitor har et beskatningsnummer eller en skatteidentifikationskode, som er tildelt af den nationale skatteforvaltning, eller

b) et finansinstitut stiller sikkerhed eller kautionerer for, at forpligtelsen til at betale bøden overholdes, eller denne forpligtelse påtages af en virksomhed, der har et beskatningsnummer og er registreret på det nationale territorium, forudsat at bødens debitor godtgør denne omstændighed på tilstrækkelig vis under proceduren.

(7a) Såfremt en kontrol viser, at en af de i stk. 1, litra c), e) eller h), nævnte regler er blevet tilsidesat, og denne overtrædelse udgør en risiko for færdselssikkerheden, kan den kompetente myndighed tilbageholde køretøjet, indtil risikoen for færdselssikkerheden er ophørt, i overensstemmelse med reglerne om retsbevarende foranstaltninger, der er fastsat i loven om forvaltning og administrative tjenester, uden at det er nødvendigt at træffe udtrykkelig afgørelse herom.«
28

Den forelæggende ret har anført, at hvis, og for så vidt som det er nødvendigt, udbyderen af online-medietjenester træffer foranstaltninger for at bekæmpe sådanne angreb, kan disse foranstaltninger anses for at være nødvendige for at »give adgang til [...] online-medier« i medfør af TMG’s § 15. Den overvejende opfattelse i retslitteraturen er dog dels, at indsamling og anvendelse af personoplysninger vedrørende en bruger af en internetside kun er tilladt for at gøre det muligt konkret at bruge denne side, dels, at disse oplysninger, for så vidt som de ikke er nødvendige med henblik på afregning, skal slettes igen, når den pågældende søgning er afsluttet. En sådan restriktiv fortolkning af TMG’s § 15, stk. 1, ville imidlertid være til hinder for, at opbevaringen af ip-adresser tillades for på generel vis at garantere sikkerheden af online-medier og for at sikre, at disse fortsat fungerer tilfredsstillende.
45

Det fremgår af de ovenstående betragtninger, at direktiv 2004/80 har indført en ordning, der har til formål at lette adgangen til erstatning til ofre for forbrydelser i grænseoverskridende situationer, idet ordningen skal bygge på de enkelte medlemsstaters ordninger for erstatning til ofre for forsætlige voldsforbrydelser begået på deres eget område. Følgelig skal direktivets artikel 12, stk. 2, fortolkes således, at bestemmelsen har til formål at sikre unionsborgerne retten til en rimelig og passende erstatning for de skader, som de lider på en medlemsstats område, hvor de befinder sig under udøvelsen af deres ret til fri bevægelighed, ved at pålægge hver enkelt medlemsstat at indføre en ordning for erstatning til ofre for enhver forsætlig voldsforbrydelse begået på dens område.
Med overskriften »Spørgsmål vedrørende elforsyningsnettet« fastsatte artikel 7 i direktiv 2001/77:

»1. Uden at det må gribe ind i elforsyningsnettets pålidelighed og sikkerhed, træffer medlemsstaterne de nødvendige foranstaltninger til at sikre, at transmissions- og distributionsnetoperatørerne inden for deres område garanterer transmission og distribution af elektricitet fra vedvarende energikilder. De kan også tildele prioriteret adgang til elnettet for elektricitet fra vedvarende energikilder. I forbindelse med dispatching af produktionsanlæg prioriterer transmissionsnetoperatørerne anlæg, der bruger vedvarende energikilder, for så vidt driften af det nationale elektricitetssystem tillader det.

2. Medlemsstaterne indfører en retlig ramme eller pålægger transmissions- og distributionsnetoperatører at udarbejde og offentliggøre deres standardregler for, hvem der skal bære omkostningerne ved tekniske tilpasninger, f.eks. nettilslutninger og netforstærkninger, der er nødvendige for integreringen af nye producenter, der leverer elektricitet fra vedvarende energikilder til det sammenkoblede net.

[…]

3. Medlemsstaterne kan i givet fald kræve, at transmissions- og distributionsnetoperatørerne helt eller delvis bærer de i stk. 2 omhandlede omkostninger.

[…]

6. Medlemsstaterne sikrer, at opkrævningen af transmissions- og distributionsafgifter ikke diskriminerer elektricitet fra vedvarende energikilder, herunder navnlig elektricitet fra vedvarende energikilder produceret i randområder såsom ø-regioner, og i regioner med lav befolkningstæthed.

Medlemsstaterne opstiller i givet fald en retlig ramme eller kræver, at transmissions- og distributionsnetoperatørerne sikrer, at afgifterne for transmission og distribution af elektricitet fra anlæg, der bruger vedvarende energikilder, afspejler de omkostningsfordele, der kan opnås som følge af anlæggets tilslutning til nettet. Direkte brug af lavvoltsnettet kunne skabe sådanne omkostningsfordele.

[…]«
51

Det skal i denne henseende bemærkes, at med hensyn til kravet om, at et stempel påføres af en juridisk person, der opfylder visse betingelser med hensyn til kompetence og uafhængighed, har Domstolen ganske vist allerede fastslået, at en medlemsstat ikke under påberåbelse af, at stemplets garantifunktion kun kan sikres ved medvirken af importstatens kompetente myndighed, kan modsætte sig, at arbejder af ædle metaller, som er stemplet i eksportmedlemsstaten af et uafhængigt organ, forhandles på dens område. Dobbelt kontrol i eksportmedlemsstaten og i importmedlemsstaten kan således ikke være berettiget, såfremt resultaterne af de undersøgelser, der er foretaget i oprindelsesmedlemsstaten, opfylder behovene i importmedlemsstaten. I denne forbindelse har Domstolen også fastslået, at stemplets garantifunktion er opfyldt, når dette påføres af et uafhængigt organ i eksportmedlemsstaten (jf. i denne retning dom af 15.9.1994, Houtwipper, C-293/93, EU:C:1994:330, præmis 17-19).
47

For det andet skal det præciseres, at medlemsstaterne har kompetence til at fastsætte sanktioner, såfremt de formelle betingelser for udøvelsen af retten til momsfradrag ikke overholdes. I medfør af artikel 273 i direktiv 2006/112 kan medlemsstaterne træffe foranstaltninger for at sikre en nøjagtig opkrævning af afgiften og for at undgå svig, forudsat at disse foranstaltninger ikke går ud over, hvad der er nødvendigt for at nå disse mål, og ikke anfægter princippet om momsens neutralitet (jf. i denne retning dom af 9.7.2015, Salomie og Oltean, C-183/14, EU:C:2015:454, præmis 62).
78

Det skal for det første tilføjes, at den omstændighed, at skatteankenævnene ikke udgør »retter« i artikel 267 TEUF’s forstand, ikke fritager dem fra forpligtelsen til at sikre EU-rettens anvendelse, når de træffer deres afgørelser, og til om fornødent at undlade at anvende enhver national bestemmelse, der synes at stride mod EU-retlige bestemmelser, som har direkte virkning, idet sådanne forpligtelser nemlig påhviler alle de kompetente nationale myndigheder og ikke udelukkende de judicielle myndigheder (jf. i denne retning dom af 22.6.1989, Costanzo, 103/88, EU:C:1989:256, præmis 30-33, af 14.10.2010, Fuß, C-243/09, EU:C:2010:609, præmis 61 og 63, og af 4.12.2018, Minister for Justice and Equality og Commissioner of An Garda Síochána, C-378/17, EU:C:2018:979, præmis 36 og 38).
Dagsordenspunkt 5 for det 25. møde i OTIF’s revisionsudvalg vedrørende delvis revision af tillæg B (CIM), som findes i punkt 3 i bilaget til den anfægtede afgørelse, har følgende ordlyd:

»[…]

Kompetence: Delt.

Udøvelse af stemmeret: Unionen hvad angår artikel 6 og 6a; medlemsstaterne hvad angår de øvrige artikler.

Anbefalet koordineret holdning:

Ændringer af artikel 6 og artikel 6a angår EU-retten på grund af anvendelsen af fragtbreve og ledsagedokumenter i forbindelse med procedurer vedrørende told, sundhed og plantesundhed. Unionen bifalder OTIF’s hensigt om at prioritere fragtbreve i elektronisk form. Vedtagelsen af disse ændringer kan dog, som det ser ud nu, få utilsigtede konsekvenser. Den nuværende forenklede procedure for toldforsendelse med jernbane er kun mulig med papirdokumenter. Hvis jernbaner vælger det elektroniske fragtbrev, vil de derfor være nødt til at bruge standardforsendelsesproceduren og det nye EDB-baserede forsendelsessystem (NCTS).

Kommissionen er begyndt at forberede en arbejdsgruppe, som skal drøfte anvendelsen af elektroniske transportdokumenter til forsendelse under Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 952/2013 [af 9. oktober 2013 om EU-toldkodeksen (EUT 2013, L 269, s. 1)]. Denne arbejdsgruppe holder sit første møde den 4.-5. juni 2014. Unionen bifalder ligeledes hensigten om, at ledsagedokumenter skal forelægges i elektronisk form. I gældende EU-ret er der imidlertid intet juridisk grundlag for at kræve, at dokumenter (f.eks. det fælles veterinærdokument og det fælles importdokument), som skal ledsage sundheds- og plantesundhedsmæssige varer, forelægges i elektronisk form, og disse skal derfor fremlægges i papirform. Kommissionen har udarbejdet et udkast til forordning, som tager højde for elektronisk certificering, og udkastet bliver i øjeblikket drøftet i Europa-Parlamentet og Rådet. Det forventes, at nævnte forordning (forordningen om offentlig kontrol) vil blive vedtaget i slutningen af 2015 eller begyndelsen af 2016, men der vil dog være en overgangsperiode for dens håndhævelse.

Unionen foreslår derfor, at der ikke bør træffes afgørelser om disse emner ved det forestående møde i revisionsudvalget, og at OTIF fortsat samarbejder med Unionen på området med henblik på at finde en velfunderet løsning til den kommende revision af CIM, som ideelt set bør synkroniseres med forordning (EU) nr. 952/2013 og dens gennemførelsesbestemmelser, som skal træde i kraft den 1. maj 2016. Visse elektroniske procedurer vil kunne indføres gradvist mellem 2016 og 2020, jf. artikel 278 i forordning (EU) nr. 952/2013.

[…]«
93

Det følger af ovenstående betragtninger, at Retten begik retlige fejl, idet den for det første blandt interviews vedrørende genstanden for en kommissionsundersøgelse sondrede mellem formelle interviews underlagt artikel 19, stk. 1, i forordning nr. 1/2003, sammenholdt med artikel 3 i forordning nr. 773/2004, og uformelle interviews, der ligger uden for anvendelsesområdet for disse bestemmelser, for det andet fandt, at mødet mellem Kommissionens tjenestegrene og D1 ikke var omfattet af anvendelsesområdet for disse bestemmelser, selv om det vedrørte en sådan kommissionsundersøgelse, med henvisning til, at mødet ikke udgjorde et formelt interview, og idet den for det tredje subsidiært fastslog, at det forhold, at en ikke-fortrolig udgave af et internt notat, som blev udarbejdet af Kommissionen i forbindelse med dette møde, blev stillet til rådighed for Intel under den administrative procedure, havde rådet bod på den manglende registrering af interviewet.
Artikel 1 i denne fælles holdning bestemmer:

»1. Denne fælles holdning finder i overensstemmelse med bestemmelserne i de følgende artikler anvendelse på personer, grupper og enheder, der er involveret i terrorhandlinger, og som er opført i bilaget.

[…]

4. Listen i bilaget udarbejdes på grundlag af præcise oplysninger eller forhold, der viser, at der er truffet en afgørelse af en kompetent myndighed over for de omhandlede personer, grupper og enheder, hvad enten der er indledt en undersøgelse eller en retsforfølgelse for en terrorhandling eller forsøg på at begå, deltage i eller lette gennemførelsen af en sådan handling, baseret på seriøse og troværdige beviser eller indicier, eller der er afsagt dom for sådanne handlinger. Personer, grupper og enheder, der er identificeret af FN’s Sikkerhedsråd som værende forbundet med terrorisme, og som det har beordret sanktioner imod, kan opføres på listen.

I dette stykke forstås ved »kompetent myndighed« en judiciel myndighed eller, hvor judicielle myndigheder ikke har kompetence på det område, som dette stykke dækker, en tilsvarende kompetent myndighed på dette område.

[…]

6. Navnene på personer og enheder, der er opført på listen i bilaget, underkastes med regelmæssige mellemrum og mindst en gang hvert halve år en fornyet gennemgang for at sikre, at det stadig er berettiget at bevare deres navne på listen.«
Artikel 6, stk. 1, i direktiv 2001/14 bestemte følgende:

»Medlemsstaterne fastsætter vilkår, herunder i givet fald krav om forudbetaling, for at sikre, at en infrastrukturforvalters regnskaber under normale forretningsvilkår og over en rimelig periode som et mindstemål udviser balance mellem på den ene side indtægterne fra infrastrukturafgifter, overskud af andre forretningsaktiviteter og statsfinansiering og på den anden side udgifterne til infrastrukturen.

Uden at det berører en eventuel langsigtet målsætning om brugerbetaling af infrastrukturomkostningerne for alle transportformer på grundlag af en fair, ikke-diskriminerende konkurrence mellem de forskellige transportformer, kan en medlemsstat, når jernbanetransporten er i stand til at konkurrere med andre former, inden for afgiftsrammerne i artikel 7 og 8 kræve, at infrastrukturforvalteren afbalancerer sine regnskaber uden statsstøtte.«
50

Hvad angår den eventuelle betydning af Kommissionens skrivelse af 30. april 2012, som er nævnt i denne doms præmis 15, for forpligtelsen til at udlevere de omtvistede dokumenter bemærkes, at denne skrivelse ikke udgør Kommissionens endelige afgørelse om ikke at indlede en formel traktatbrudsprocedure mod Forbundsrepublikken Tyskland, men blot meddeler dens foreløbige hensigt om at afslutte undersøgelsen. Kommissionens endelige afgørelse om ikke at indlede en formel traktatbrudsprocedure mod Forbundsrepublikken Tyskland blev først truffet den 27. september 2012 med afslutningen af den omhandlede EU-pilotprojektprocedure. Selv om den omtvistede afgørelse – af 21. juni 2012 – blev vedtaget efter skrivelsen af 30. april 2012, blev denne afgørelse derfor ikke desto mindre vedtaget før afgørelsen den 27. september 2012 om at ikke at indlede en formel traktatbrudsprocedure. Derfor har skrivelsen af 30. april 2012 ikke betydning for Kommissionens mulighed for at støtte sig på den i denne doms foregående præmis omhandlede almindelige formodning for fortrolighed.
53

Navnlig fordi Retten i den appellerede doms præmis 44 bemærkede, at Cour de cassation i dommen af 10. juli 2012 ikke havde fortolket CPI’s artikel L. 711-4, men derefter fastslog, at passagen i denne sidstnævnte dom, hvorefter »selskabsnavnet kun nyder beskyttelse for de aktiviteter, der faktisk udøves af selskabet, og ikke for dem, der er opregnet i dets vedtægt«, ikke indeholder nogen begrænsning – hverken efter sin ordlyd eller i sin faktiske eller processuelle kontekst – der kunne føre til at tro, at anvendelsen deraf skulle være forbeholdt de særlige omstændigheder i den pådømte sag, og at dommen derfor analogt med fortolkningen af CPI’s artikel L. 711-4 kunne anvendes, tillagde Retten dommen af 10. juli 2012 en rækkevidde, som denne sidstnævnte åbenbart ikke har. Ifølge EUIPO var formålet med denne passage i den nævnte dom nemlig udelukkende at definere den svigagtige karakter af det pågældende selskabs ansøgning om registrering af det omhandlede varemærke og ikke rækkevidden af beskyttelsen for dette selskabs selskabsnavn med hensyn til et yngre varemærke. CPI’s artikel L. 711-4, litra b), kræver imidlertid, at der gennemføres en »fremadrettet undersøgelse« for risikoen for forveksling, som vil kunne se bort fra de konkrete betingelser for brug af de omtvistede tegn, herunder det ældre selskabsnavn, idet begrænsningen af rækkevidden af beskyttelsen af et selskabsnavn til alene at omfatte de aktiviteter, der konkret udøves, ikke er påkrævet i tilfælde, hvor der er tale om rent potentielle konflikter.