Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Appel – anbringender – anbringender og argumenter, som blot gentager det for Retten påberåbte – ingen identificering af den påberåbte retlige fejl – afvisning – bestridelse af Rettens fortolkning eller anvendelse af fællesskabsretten – formaliteten

(Art. 225 EF)

2. Appel – anbringender – fejlagtig bedømmelse af de faktiske omstændigheder – afvisning – Domstolens efterprøvelse af bevisbedømmelsen – udelukket, medmindre der foreligger urigtig gengivelse

(Art. 225 EF)

3. Appel – anbringender – anbringende, der fremsættes første gang under appellen – afvisning

(Domstolens procesreglement, art. 42, stk. 2, og art. 118)

4. Appel – anbringender – mulige argumenter – begrænsning

(Domstolens statut, art. 58; Domstolens procesreglement, art. 113, stk. 2)

5. Annullationssøgsmål – fysiske eller juridiske personer – retsakter, som berører dem umiddelbart og individuelt

(Art. 230, stk. 4, EF; Rådets forordning nr. 2580/2001)

6. Fællesskabsret – principper – ret til en effektiv retsbeskyttelse

(Rådets forordning nr. 2580/2001)

7. Annullationssøgsmål – fysiske eller juridiske personer – søgsmålskompetence

(Art. 230, stk. 4, EF)

Sammendrag

1. En appel kan ikke antages til realitetsbehandling, når appelskriftet – endog uden at indeholde en argumentation, der har til formål præcist at angive den retlige fejl, den appellerede afgørelse angiveligt er behæftet med – blot gentager eller ordret gengiver de anbringender og argumenter, der allerede er blevet fremført for Retten. Derimod kan retsspørgsmål, som Retten har behandlet, diskuteres på ny under en appelsag, såfremt appellanten bestrider Rettens fortolkning eller anvendelse af fællesskabsretten. Hvis en appellant nemlig ikke således kunne basere sin appel på anbringender og argumenter, som allerede havde været fremført for Retten, ville appelproceduren blive berøvet en del af sin mening.

(jf. præmis 32)

2. Anbringender angående de faktiske omstændigheder og deres bedømmelse i den appellerede afgørelse kan antages til realitetsbehandling under appellen, såfremt appellanten enten har gjort gældende, at det fremgår af sagens akter, at Retten har lagt indholdsmæssigt urigtige omstændigheder til grund, eller at Retten har gengivet de beviser, den har fået forelagt, urigtigt. Der foreligger en urigtig gengivelse af beviserne, hvis det uden fremlæggelse af nye beviser fremgår åbenbart, at gengivelsen af de foreliggende beviser er urigtig.

(jf. præmis 35 og 37)

3. Artikel 118 i Domstolens procesreglement bestemmer, at samme reglements artikel 42, stk. 2, hvorefter der principielt ikke må fremsættes nye anbringender under sagens behandling, finder anvendelse på forhandlingerne for Domstolen i sager, der angår appel af en afgørelse fra Retten. Under en appel har Domstolen således kun kompetence til at tage stilling til Rettens bedømmelse af de anbringender, der er blevet behandlet for den.

(jf. præmis 61)

4. Det fremgår af artikel 58 i Domstolens statut, sammenholdt med artikel 113, stk. 2, i Domstolens procesreglement, at en appellant under en appelsag kan påberåbe sig alle relevante argumenter, alene med forbehold af, at appellen ikke ændrer sagsgenstanden, således som den har foreligget for Retten. Der er ikke noget krav om, at alle argumenter, der påberåbes under appellen, i forvejen skal have været genstand for en diskussion i første instans. En sådan begrænsning kan ikke accepteres, da den ville bevirke, at appelproceduren ville blive berøvet en stor del af sin mening.

(jf. præmis 66)

5. De grundlæggende rettigheder hører til de almindelige retsgrundsætninger, som Domstolen skal beskytte. I denne forbindelse lader Domstolen sig inspirere af de fælles forfatningsmæssige traditioner i medlemsstaterne samt de anvisninger i form af internationale traktater om beskyttelse af menneskerettighederne, som medlemsstaterne har været med til at udarbejde, eller som de senere har tiltrådt. Den europæiske menneskerettighedskonvention (EMRK) er herved af særlig betydning. Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols retspraksis synes på dens nuværende udviklingstrin at indicere, at en organisation, der ikke er opført på listen over personer, grupper og enheder, der er omfattet af de restriktive foranstaltninger, som er fastsat i forordning nr. 2580/2001 om specifikke restriktive foranstaltninger mod visse personer og enheder med henblik på at bekæmpe terrorisme, ikke kan godtgøre at kunne anses for at være krænket som omhandlet i EMRK’s artikel 34, og derfor ikke vil kunne anlægge sag ved denne ret.

Følgelig er der, når Fællesskabets retsinstanser konkluderer, at en sådan organisation ikke er individuelt berørt i artikel 230, stk. 4, EF’s forstand, som fortolket i retspraksis, og at det annullationssøgsmål, som den har anlagt, derfor ikke kan antages til realitetsbehandling, ikke nogen modstrid mellem EMRK og artikel 230, stk. 4, EF.

(jf. præmis 74, 76, 82 og 83)

6. Det Europæiske Fællesskab er et retsfællesskab, inden for hvilket dets institutioner er undergivet kontrol med, at deres retsakter er forenelige med traktaten og med de almindelige retsgrundsætninger, som de grundlæggende rettigheder er en del af. Borgerne skal derfor have adgang til en effektiv domstolsbeskyttelse af de rettigheder, som tilkommer dem i medfør af fællesskabsretten, idet retten til en sådan beskyttelse hører til de almindelige retsgrundsætninger, der udspringer af medlemsstaternes fælles forfatningstraditioner. Denne ret er tillige fastslået i den europæiske menneskerettighedskonventions artikel 6 og 13.

I denne henseende og hvad angår forordning nr. 2580/2001 om specifikke restriktive foranstaltninger mod visse personer og enheder med henblik på at bekæmpe terrorisme er effektiviteten af denne domstolsbeskyttelse så meget desto vigtigere, som de restriktive foranstaltninger, der er fastsat ved denne forordning, har vidtgående konsekvenser. Ikke blot er personer, grupper eller enheder, der er omfattet af denne forordning, afskåret fra alle finansielle transaktioner og finansielle tjenesteydelser, men disses omdømme og politiske virke bliver skadet af den omstændighed, at de betegnes som terrorister.

Ifølge artikel 2, stk. 3, i forordning nr. 2580/2001, sammenholdt med artikel 1, stk. 4-6, i fælles holdning 2001/931, kan en person, gruppe eller enhed kun optages på listen over personer, grupper og enheder, som forordningen finder anvendelse på, hvis der foreligger visse beviser, og med forbehold af, at de omhandlede personer, grupper eller enheder med sikkerhed kan identificeres. Det er desuden præciseret, at navnet på en person, gruppe eller enhed kun kan bevares på listen på grundlag af en regelmæssigt tilbagevendende fornyet gennemgang af den pågældendes forhold, som foretages af Rådet. Alle disse elementer skal kunne efterprøves af en retsinstans.

Heraf følger, at hvis fællesskabslovgiver finder, at en enhed eksisterer i den forstand, at den kan gøres til genstand for de restriktive foranstaltninger, som er fastsat ved forordning nr. 2580/2001, kræver hensynet til sammenhæng og retfærdighed, at det anerkendes, at denne enhed eksisterer i en sådan forstand, at den kan anfægte disse foranstaltninger. Enhver anden konklusion ville indebære, at en organisation ville kunne optages på listen over personer, grupper og enheder, som forordningen finder anvendelse på, uden at kunne anlægge sag til prøvelse heraf.

(jf. præmis 109-112)

7. Bestemmelserne i Domstolens statut, særligt artikel 21, i Domstolens procesreglement, særligt artikel 38, og i Rettens procesreglement, særligt artikel 44, er ikke blevet udformet med sagsanlæg fra organisationer uden retsevne for øje. I dette undtagelsestilfælde skal de processuelle regler vedrørende spørgsmålet, om et annullationssøgsmål kan antages til realitetsbehandling, anvendes med de nødvendige tilpasninger til omstændighederne i det konkrete tilfælde. Man må således undgå overdreven formalisme, som indebærer, at enhver mulighed for at anlægge et annullationssøgsmål nægtes, selv om den pågældende enhed har været genstand for restriktive fællesskabsforanstaltninger.

(jf. præmis 114)