Ved fastlæggelsen af udstrækningen af den retslige efterprøvelse af de kriterier, Kommissionen har lagt til grund for sin afgørelse af, om en national foranstaltning henhører under anvendelsesområdet for traktatens artikel 92, stk. 1, må der henses til, at denne bestemmelse ikke sondrer under hensyn til grundene til eller hensigten med de statslige interventioner, men definerer dem i kraft af deres virkninger. Heraf følger, at begrebet støtte er et objektivt begreb, ved hvis afgrænsning det alene har betydning, om en statslig foranstaltning giver en eller nogle virksomheder en fordel. I forbindelse med spørgsmålet, om en statslig foranstaltning udgør statsstøtte, hvorved afgørelsen efter traktaten påhviler både Kommissionen og de nationale domstole, kan det derfor principielt ikke, når der ikke foreligger særlige omstændigheder, navnlig som følge af den pågældende statslige indgribens økonomisk komplicerede karakter, anerkendes, at Kommissionen har et vidt skøn.

For så vidt angår kriteriet om den begrænsede karakter af den nedsættelse af den offentlige afgiftssats, som de nationale myndigheder har vedtaget, udelukker endelig den omstændighed, at en støtte er forholdsvis ubetydelig, ikke på forhånd anvendelsen af traktatens artikel 92, stk. 1.

For så vidt angår kriteriet om, at den pågældende foranstaltning ikke skal finansiere en punktforanstaltning, sondrer artikel 92, stk. 1, ikke mellem de statslige interventioners grunde eller formål, men definerer dem efter deres virkninger.

For så vidt angår kriteriet om den omhandlede foranstaltnings permanente karakter sondrer artikel 92, stk. 1, nemlig ikke mellem permanente og midlertidige foranstaltninger. Endvidere ville anvendelsen af et sådant kriterium i betragtning af den hyppighed, hvormed de nationale myndigheder ændrer afgiftssatserne, samt muligheden for at gøre en permanent foranstaltning til en midlertidig foranstaltning og omvendt give anledning til så stor usikkerhed ved anvendelsen af artikel 92, at dette kriterium ikke er i overensstemmelse med retssikkerhedsprincippet.

Kommissionen kan ikke i forbindelse hermed lovligt fastslå, at en afgiftsforanstaltning, hvorved den en medlemsstat tilkommende andel af en afgift af indtægterne fra væddemål i hestevæddeløb, der foranstaltes af den virksomhed, der med eneret står for organiseringen af totalisatorspil i denne stat, ikke udgør en statsstøtte i artikel 92, stk. 1's forstand, men en »reform i form af en afgiftsjustering, der var berettiget som følge af en pågældende ordnings art og økonomi«, med den begrundelse, at den omhandlede foranstaltning har en permanent karakter, ikke har til formål at finansiere en punktforanstaltning og kun er en begrænset nedsættelse af afgiftssatsen.

Selv om beskatning og indførelse af nationale afgiftsordninger henhører under de nationale myndigheders kompetence, kan udøvelsen af denne kompetence dog eventuelt vise sig at være i strid med traktatens artikel 92, stk. 1.

En sådan foranstaltning medfører nemlig, at økonomiske fordele ydes til en virksomhed og forbedrer dens økonomiske situation. Selv om den også indirekte kan være til fordel for flere andre erhvervsdrivende, hvis virksomhed er afhængig af den hovedvirksomhed, som udøves af den direkte modtager af den pågældende støtte, kan dette forhold ikke i tilstrækkeligt omfang danne grundlag for at fastslå, at den omhandlede foranstaltning er en foranstaltning af generel art, der ikke er omfattet af anvendelsesområdet for traktatens artikel 92, stk. 1, men kan i det højeste begrunde, at den eventuelt kan være omfattet af den undtagelsesordning for visse sektorer, der er fastlagt ved traktatens artikel 92, stk. 3, litra c).

En medlemsstats afgørelse om at give den virksomhed, der står for organiseringen af totalisatorspil i denne stat, henstand med betalingen af den andel af afgifterne på indtægterne fra væddemål i hestevæddeløb, som tilkommer den, er ikke en foranstaltning, der ikke kan udgøre statsstøtte i traktatens artikel 92, stk. 1 's forstand.

Retten for tredjemand til at indgive klage til Kommissionen under anbringende af, at der foreligger en tilsidesættelse af traktatens artikel 92, med henblik på, at Kommissionen indleder den i artikel 93, stk. 2, fastlagte procedure over for den pågældende medlemsstat, og eventuelt ved denne procedures afslutning vedtager en endelig beslutning, er ikke reguleret ved nogen retsakt eller bestemmelse i den afledede ret, der svarer til Rådets forordning nr. 17.

Såfremt Kommissionen beslutter at afvise en klage og vedtager en beslutning herom, skal denne beslutning dog i henhold til traktatens artikel 190 begrundes, således at klageren kan få kendskab til de forhold, som afvisningen er baseret på, og eventuelt gøre sine rettigheder gældende ved Fællesskabets retsinstanser.

Såfremt der ikke meddeles en udtrykkelig afvisning af klagen, men derimod træffes en beslutning om indledning af proceduren i henhold til artikel 93, stk. 2, kan en klager, såfremt han mener, at Kommissionen hermed ikke har taget stilling til alle de statslige foranstaltninger, som han har påtalt i klagen, i henhold til traktatens artikel 175 rette en opfordring til Kommissionen om at tage stilling til de foranstaltninger, der ikke har været omfattet af denne beslutning, og såfremt han finder, at Kommissionens besvarelse af denne opfordring rummer en stillingtagen, der udgør en stiltiende afvisning af den del af hans klage, hvori disse foranstaltninger kritiseres, kan han anlægge et annullationssøgsmål i medfør af traktatens artikel 173, stk. 4.

En klager kan således ikke, når han ikke indleder og fortsætter proceduren i henhold til traktatens artikel 175 eller frist mæssigt anlægger sag med pistand om annullation, under retssagen om prøvelse af den endelige beslutning om de kritiserede foranstaltninger under nogen omstændighed påberåbe sig den omstændighed, at Kommissionen, der ikke har indledt proceduren for så vidt angår visse af disse foranstaltninger, ikke i den endelige beslutning har taget stilling hertil.