En anvendelse af undtagelsen om grundlæggende retsprincipper i artikel 34, nr. 1), i forordning nr. 44/2001 kan dermed kun komme på tale i tilfælde, hvor anerkendelse eller fuldbyrdelse af den retsafgørelse, der er truffet i en anden medlemsstat, på helt uantagelig måde vil være i strid med retsordenen i den medlemsstat, anmodningen rettes til, idet dette ville udgøre et indgreb i et grundlæggende princip. For at være i overensstemmelse med forbuddet mod efterprøvelse af den udenlandske retsafgørelses realitet, må det kræves, at indgrebet udgør en åbenbar overtrædelse af en retsregel, der anses for væsentlig i retsordenen i den medlemsstat, begæringen rettes til, eller af en rettighed, der er anerkendt som grundlæggende i den pågældende retsorden.

I denne henseende indebærer forbuddet i artikel 36 og i artikel 45, stk. 2, i forordning nr. 44/2001 mod en efterprøvelse af den udenlandske retsafgørelses realitet, at retten i den medlemsstat, som anmodningen rettes til, ikke må afvise at anerkende eller fuldbyrde retsafgørelsen alene med den begrundelse, at den retsregel, retten i domsstaten har anvendt, afviger fra den retsregel, som retten i den medlemsstat, som anmodningen rettes til, ville have anvendt, hvis den skulle påkende sagen. Retten i den medlemsstat, begæringen rettes til, må heller ikke efterprøve rigtigheden af den retlige bedømmelse eller den bedømmelse af de faktiske omstændigheder, der er foretaget af retten i domsstaten.

Selv om det ikke Domstolen at fastlægge indholdet af en medlemsstats grundlæggende retsprincipper, påhviler det den dog at efterprøve de grænser, inden for hvilke en ret i en medlemsstat kan anvende begrebet som begrundelse for ikke at anerkende en afgørelse, der er truffet af en ret i en anden medlemsstat.

Artikel 34, nr. 1), i forordning nr. 44/2001 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område, der vedrører begrebet grundlæggende retsgrundsætninger, skal fortolkes strengt, idet den indebærer en hindring for at realisere et af forordningens grundlæggende mål, og at den kun kan spille en rolle i undtagelsestilfælde.

Artikel 34, nr. 1), i forordning nr. 44/2001 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område, sammenholdt med artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, skal fortolkes således, at anerkendelse og fuldbyrdelse af en kendelse, som er blevet afsagt af en ret i en medlemsstat og uden at en tredjemand, hvis rettigheder kan blive berørt af denne kendelse, er blevet hørt, ikke kan anses for åbenbart at stride mod grundlæggende retsprincipper i den medlemsstat, som anmodningen rettes til, og med retten til en retfærdig rettergang som omhandlet i disse bestemmelser, for så vidt som denne tredjemand har adgang til at gøre sine rettigheder gældende for denne ret.

For det første hviler forordning nr. 44/2001, der er baseret på den gensidige tillid til retsplejen inden for Unionen, hviler på den grundlæggende idé, at de retsundergivne i princippet er forpligtet til at udtømme de retsmidler, der er mulige i henhold til domsstatens ret. Medmindre særlige omstændigheder gør det for vanskeligt eller umuligt at anvende disse retsmidler i domsstaten, skal de retsundergivne benytte sig af alle de til rådighed stående retsmidler i denne medlemsstat for at forhindre en overtrædelse af grundlæggende retsprincipper, inden denne opstår.

På denne baggrund opfylder den ordning med retsbeskyttelse, der følger af en lovgivning i denne stat, i henhold til hvilken en tredjemand, der har fået en kendelse forkyndt, selvom at den pågældende ikke var part i sagen for retten i domsstaten, den pågældende ikke er blevet hørt, og den pågældendes rettigheder kan blive berørt af denne kendelse, kan anlægge sag for denne ret til prøvelse af nævnte kendelse og med påstand om, at sidstnævnte skal ændres eller annulleres, de krav angående de processuelle garantier, der sikrer, at enhver berørt tredjepart har en effektiv adgang til at anfægte en foranstaltning, der er vedtaget af retten i domsstaten. En sådan ordning kan således ikke efter sin art anses for at være i strid med chartrets artikel 47.

Hvis for det andet retten i den medlemsstat, som anmodningen rettes til, kunne efterprøve spørgsmålet om hvorvidt der var rettigheder, som en tredjemand, der ikke var indblandet i proceduren for retten i domsstaten, havde gjort gældende over for anerkendelsen og fuldbyrdelsen af den udenlandske retsafgørelse, kunne nævnte ret alligevel blive foranlediget til at tage stilling til, om denne retsafgørelse var begrundet. En sådan efterprøvelse vil dog åbenbart stride mod artikel 36 og artikel 45, stk. 2, i forordning nr. 44/2001, hvorefter en udenlandsk retsafgørelse i intet tilfælde kan efterprøves med hensyn til sagens realitet.

(jf. præmis 47-50, 52-54 og domskonkl.)