ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
For at kunne påklages til klagenævnet for de europæiske tilsynsmyndigheder skal en afgørelse fra Den Europæiske Tilsynsmyndighed (EBA) enten være en af de afgørelser, der er omhandlet i artikel 17-19 i forordning nr. 1093/2010 om oprettelse af en europæisk tilsynsmyndighed, eller være en afgørelse, som er truffet i overensstemmelse med de EU-retsakter, der er omhandlet i forordningens artikel 1, stk. 2.

Dette er ikke tilfældet med en afgørelse fra EBA om afvisning af en klage med anmodning om indledning af en undersøgelse på grund af en påstået overtrædelse af direktiv 2006/48 om adgang til at optage og udøve virksomhed som kreditinstitut, hvori nævnte myndighed ikke har udtalt sig om, hvorvidt de kompetente myndigheder eller det omhandlede kreditinstitut har tilsidesat direktivet. En sådan afgørelse udgør således ikke en del af de afgørelser, der er omhandlet i artikel 18 og 19 i forordning nr. 1093/2010, hvorved EBA kan pålægge de nationale tilsynsmyndigheder at vedtage specifikke tiltag for at afhjælpe en krisesituation eller for at bilægge tvister, der måtte opstå mellem disse myndigheder i grænseoverskridende situationer. Denne konklusion gælder så meget desto mere, som den klagende part ikke udgør en del af de organer, der udtrykkeligt er nævnt i artikel 17, stk. 2, i forordning nr. 1093/2010, som kan indgive en anmodning til EBA om at indlede en undersøgelse i forbindelse med overtrædelse eller manglende anvendelse af EU-retten. Denne konstatering af, at den klagende part ikke udgør en del af de organer, som udtrykkeligt er nævnt i artikel 17, stk. 2, i forordning nr. 1093/2010, ændres i øvrigt på ingen måde af den omstændighed, at EBA på eget initiativ kan indlede undersøgelser.

(jf. præmis 35, 37, 38, 40 og 41)
Artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 492/2011 om arbejdskraftens frie bevægelighed inden for Unionen skal fortolkes således, at den er til hinder for en medlemsstats lovgivning, hvorefter tildelingen af økonomisk støtte til videregående uddannelse til ikke-bosiddende studerende – med henblik på at søge at øge andelen af bosiddende personer, der har afsluttet en videregående uddannelse – gøres betinget af, at mindst den ene af disse studerendes forældre har arbejdet i denne medlemsstat i en uafbrudt periode på mindst fem år på tidspunktet for ansøgningen om økonomisk støtte, mens en sådan betingelse ikke er fastsat over for de studerende, der er bosiddende på den nævnte medlemsstats område.

En sådan sondring på grundlag af bopæl kan nemlig i større grad være til skade for statsborgere fra andre medlemsstater, for så vidt som ikke-bosiddende personer som oftest er statsborgere i andre stater, og den udgør således en indirekte forskelsbehandling på grundlag af nationalitet, der kun er tilladt, såfremt den er objektivt begrundet. I denne henseende udgør det sociale formål, med hvilket det tilsigtes i betydelig grad at øge andelen af bosiddende personer, der har afsluttet en videregående uddannelse, et på EU-plan anerkendt mål af almen interesse. Endvidere er betingelsen om en uafbrudt minimumsbeskæftigelse for den grænsearbejdende forælder egnet til og nødvendigt for at opfylde det nævnte formål. Det synes nemlig legitimt, at den støtteydende stat ønsker at sikre sig, at grænsearbejderen faktisk er integreret i samfundet, ved at opstille et krav om en tilstrækkelig tilknytning for at undgå risikoen for, at der opstår en »studiestøtte-turisme«. Den nævnte betingelse kan påvise såvel en sådan tilknytning hos disse arbejdstagere som en rimelig sandsynlighed for, at den studerende efter endt uddannelse vender tilbage til den pågældende medlemsstat. Betingelsen går imidlertid ud over det, som er nødvendigt for at nå det legitime mål, for så vidt som den ikke gør det muligt for de kompetente myndigheder at tildele denne støtte, når forældrene bortset fra kortvarige afbrydelser har arbejdet i den pågældende medlemsstat i en betydelig periode i tiden forud for denne ansøgning, selv om sådanne afbrydelser ikke er af en sådan art, at de kan bryde tilknytningen mellem den, der ansøger om den økonomisk støtte, og den pågældende medlemsstat.

(jf. præmis 43-47, 57, 58, 69 og 70 samt domskonkl.)
I henhold til artikel 1 i direktiv 94/62 har dette bl.a. til formål at forebygge og mindske miljøbelastningen fra emballage og emballageaffald i samtlige medlemsstater og i tredjelande og derved sikre et højt miljøbeskyttelsesniveau bl.a. ved, at der i medlemsstaterne indføres indsamlings- og genanvendelsessystemer for emballage samt emballageaffald. Til dette formål omfatter direktiv 94/62, således som det fremgår af direktivets femte betragtning og i henhold til dets artikel 2, stk. 1, al emballage, der markedsføres i EU, og alt emballageaffald.

Artikel 3, nr. 1), i direktiv 94/62 om emballage og emballageaffald, som ændret ved direktiv 2004/12, skal fortolkes således, at kartonrør i form af ruller, rør og tromler, som der er spolet et fleksibelt materiale rundt om, og som sælges til forbrugerne, udgør »emballage« som omhandlet i denne bestemmelse.

For det første opfylder sådanne kartonrør både en støttefunktion og en spolefunktion for dette fleksible materiale og dermed en beskyttelsesfunktion samt en præsentationsfunktion for sidstnævnte som omhandlet i artikel 3, nr. 1), første afsnit, i direktiv 94/62.

Med hensyn hertil yder kartonrøret indefra en beskyttelse af det fleksible materiale, som er spolet rundt om kartonrøret, idet det stabiliserer det fleksible materiale, gør det muligt at præsentere det og samtidigt gør det lettere at transportere og anvende det. Kartonrøret er desuden en engangsartikel som omhandlet i artikel 3, nr. 1), første afsnit, andet punktum, som kan kasseres, når det fleksible materiale, der er spolet rundt om kartonrøret, er opbrugt.

For så vidt som kartonrøret er udformet på en sådan måde, at det sammen med det fleksible materiale, der er spolet rundt om kartonrøret, på salgsstedet udgør en enhed for forbrugeren, lever det desuden op til definitionen på primæremballage i henhold til artikel 3, nr. 1), andet afsnit, litra a), i direktiv 94/62.

For det andet opfylder sådanne kartonrør ikke kriterierne for den negative definition i artikel 3, nr. 1), tredje afsnit, nr. i), i direktiv 94/62. I modsætning til teposer eller kaffekapsler, der er nævnt i bilag I til direktiv 94/62 som eksempler på artikler, der ikke udgør emballage i henhold til denne bestemmelse, udgør kartonrøret således ikke en integrerende del af det fleksible materiale, som det understøtter, og opfylder en spolefunktion for, og det er ikke bestemt til forbrug eller bortskaffelse sammen med dette materiale, men består derimod og skal kasseres, når det nævnte fleksible materiale er opbrugt.

(jf. præmis 32-35 og 37 samt domskonkl.)
Pos. 3004 i den kombinerede nomenklatur, der er indeholdt i bilag I til forordning nr. 2658/87 om told- og statistiknomenklaturen og den fælles toldtarif, som ændret ved forordning nr. 1006/2011, skal fortolkes således, at varer henhørende under begrebet »lægemidler« i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i direktiv 2001/83 om oprettelse af en fællesskabskodeks for humanmedicinske lægemidler, som ændret ved direktiv 2011/62, ikke automatisk skal tariferes i denne position.

Det fremgår således først af anden til femte betragtning til direktiv 2001/83, at dette direktiv tilsigter at sikre tilnærmelsen af medlemsstaternes lovgivning om lægemidler, samtidig med at direktivets væsentlige formål, som er at sikre den offentlige sundhed, sikres.

Klassificeringen i én medlemsstat af et produkt som lægemiddel i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i direktiv 2001/83, kræver ikke, at samme produkt i en anden medlemsstat klassificeres som lægemiddel i forhold til andre EU-retlige instrumenter.

Det fremgår i øvrigt af ottende betragtning til forordning nr. 2658/87, at bestemmelserne i den kombinerede nomenklatur skal fortolkes ensartet i alle medlemsstater.

Det fremgår i øvrigt af ordlyden af artikel 1 i direktiv 2001/83, at et lægemiddel i dette direktivs forstand dels omfatter ethvert stof eller enhver sammensætning af stoffer, der præsenteres som et egnet middel til behandling eller forebyggelse af sygdomme hos mennesker, dels ethvert stof eller enhver sammensætning af stoffer, der kan anvendes i eller gives til mennesker med henblik på enten at genoprette, ændre eller påvirke fysiologiske funktioner ved at udøve en farmakologisk, immunologisk eller metabolisk virkning, eller at stille en medicinsk diagnose.

Denne definition kræver således ikke, at de varer, der henhører under direktivet, nødvendigvis opfylder betingelsen for tarifering i kapitel 30 i den kombinerede nomenklatur, nemlig at de har en præcis terapeutisk eller profylaktisk virkning på visse funktioner i den menneskelige organisme, eller at de kan anvendes med henblik på forebyggelse eller behandling af en sygdom eller en lidelse.

Direktiv 2001/83 forfølger således andre formål end dem, der forfølges med den kombinerede nomenklatur.

(jf. præmis 31-37 og domskonkl. 1)
Artikel 8 i direktiv 2008/94 om beskyttelse af arbejdstagerne i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens finder anvendelse på tilgodehavender i form af pensionsbidrag, for så vidt som disse ikke godtgøres i henhold til direktivets artikel 3. I denne forbindelse supplerer den beskyttelse, der sikres ved det nævnte direktivs artikel 8, den beskyttelse, der sikres ved samme direktivs artikel 3, og begge disse bestemmelser kan anvendes sammen i én og samme sag.

Skønt pensionsbidrag ikke udtrykkeligt er nævnt i artikel 8 i direktiv 2008/94, er disse tæt knyttet til de erhvervede eller delvis erhvervede rettigheder til ydelser i forbindelse med alderdom, som denne bestemmelse tilsigter at beskytte. Disse bidrag har nemlig til formål at finansiere de rettigheder, som arbejdstageren har erhvervet på det tidspunkt, denne går på pension. Arbejdsgiverens manglende indbetaling af bidrag kan udgøre grunden til en utilstrækkelig finansiering af den supplerende faglige forsikringsordning, hvilket er en situation, der er omfattet af det nævnte direktivs artikel 8.

Det forholder sig ikke desto mindre således, at artikel 3 og 8 i direktiv 2008/94 har forskellige formål og tilsigter to forskellige former for beskyttelse.

Hvad angår det nævnte direktivs artikel 3 bestemmer denne, at garantiinstitutioner sikrer betalingen af tilgodehavender, herunder ikke alene ikke-udbetalt løn, men – med forbehold af samme direktivs artikel 6 – ligeledes visse bidrag i form af løntilgodehavender. Derudover giver artikel 4, stk. 2 og 3, i direktiv 2008/94 medlemsstaterne mulighed for at begrænse anvendelsesområdet for dettes artikel 3. En sådan begrænsning kan vedrøre såvel den periode, for hvilken garantiinstitutionen dækker tilgodehavender, som niveauet for det loft, der lægges over institutionens betalinger. I øvrigt sigter den beskyttelse, der er indført ved artikel 3 i direktiv 2008/94 i princippet kortfristede tilgodehavender.

Imidlertid har artikel 8 i direktiv 2008/94 for sit vedkommende et mere begrænset materielt anvendelsesområde, for så vidt som den tilsigter at beskytte arbejdstagernes interesse i at få udbetalt den pension, de har krav på. Derudover foreskriver artikel 8 i modsætning til det nævnte direktivs artikel 3 og 4 ikke udtrykkeligt en mulighed for medlemsstaterne for at begrænse beskyttelsesniveauet. Endvidere tilsigter direktivets artikel 8 til forskel fra artikel 3 heri at sikre arbejdstagernes langsigtede interesser, eftersom sådanne interesser for så vidt angår erhvervede eller delvis erhvervede rettigheder i princippet omfatter hele den periode, hvori pensionen oppebæres.

(jf. præmis 24-28)
–

Blandt de indicier, der kan udgøre holdepunkter for at fastslå, at en sådan begrænsning er »langvarig«, er bl.a. den omstændighed, at den berørte persons manglende arbejdsevne på tidspunktet for den angivelige forskelsbehandling ikke har udsigt til på kort sigt at ophøre inden for et velafgrænset tidsrum, eller den omstændighed, at denne manglende arbejdsevne kan vare ved i betydeligt længere tid, inden den nævnte person er blevet rehabiliteret.
Begrebet »sælger« som omhandlet i artikel 1, stk. 2, litra c), i direktiv 1999/44 om visse aspekter af forbrugerkøb og garantier i forbindelse hermed skal fortolkes således, at det ligeledes omfatter en erhvervsdrivende, der handler som mellemmand for en privatpersons regning, og som ikke behørigt har informeret forbrugeren om, at ejeren af den solgte vare er en privatperson, hvilket det tilkommer den nationale ret at undersøge under hensyn til alle sagens omstændigheder. Den ovenstående fortolkning afhænger ikke af, om mellemmanden modtager et vederlag eller ej for sin formidling.

I artikel 1, stk. 2, litra c), i direktiv 1999/44 afgrænses kredsen af personer, som forbrugeren kan henvende sig til med henblik på at gøre sine rettigheder i henhold til direktivet gældende. Forbrugerens kendskab til sælgerens identitet og navnlig kendskabet til, om han er privat eller erhvervsdrivende, er dermed en afgørende forudsætning for, at forbrugeren kan nyde godt af den beskyttelse, som det nævnte direktiv giver ham.

Under omstændigheder, hvor forbrugeren nemt kan vildledes med hensyn til betingelserne for det omhandlede salg, skal forbrugeren tillægges en udvidet beskyttelse. Sælgerens ansvar i medfør af direktiv 1999/44 skal dermed kunne pålægges en mellemmand, der, når han præsenterer sig over for forbrugeren, skaber en risiko for forveksling hos forbrugeren, idet han lader forbrugeren tro, at han handler i egenskab af ejer af den solgte vare.

Endvidere tilkommer det den kompetente nationale ret at undersøge, om en erhvervsdrivende kan anses for sælger som omhandlet i artikel 1, stk. 2, litra c), i direktiv 1999/44, når han ikke behørigt har informeret forbrugeren om, at han ikke er ejer af den solgte vare. I denne forbindelse kan omfanget af mellemmandens deltagelse og indsats i forbindelse med salget, omstændighederne omkring varens præsentation over for forbrugeren og sidstnævntes adfærd være relevante med henblik på at afgøre, om forbrugeren burde have forstået, at mellemmanden handlede for en privatpersons regning.

(jf. præmis 37, 41, 44 og 45 samt domskonkl.)
Selv om Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret ved den omtvistede afgørelse har anerkendt, at Første Appelkammer ved dette kontor delvist har taget sagsøgtes »supplerende« klage som omhandlet i artikel 8, stk. 3, i forordning nr. 216/96 om fastsættelse af forretningsordenen for appelkamrene ved Harmoniseringskontoret for Det Indre Marked (varemærker og mønstre), med efterfølgende ændringer, til følge, uden på forhånd at have sat sagsøgeren i en situation, hvor denne kunne gøre sine eventuelle bemærkninger hertil gældende, og således tilsidesatte kontradiktionsprincippet som formaliseret i artikel 63, stk. 2, og i artikel 75, andet punktum, i forordning nr. 207/2009 om EU-varemærker, forholder det sig ikke desto mindre således, at Retten ikke, idet der ikke forelå nogen indvendinger fra sagsøgeren under sagen for Retten vedrørende denne omstændighed og da der ikke forelå den mindste kritik fra sagsøgeren af den analyse, der foranledigede det nævnte appelkammer til at tage denne »supplerende« klage til følge, kan kritiseres for ikke at have udtalt sig herom ex officio.

(jf. præmis 45)
Kriteriet om »støtte til Irans regering«, der forefindes i artikel 20, stk. 1, litra c), i afgørelse 2010/413 om restriktive foranstaltninger over for Iran og om ophævelse af fælles holdning 2007/140, som ændret ved afgørelse 2012/635, og i artikel 23, stk. 2, litra d), i forordning nr. 267/2012 om restriktive foranstaltninger over for Iran og om ophævelse af forordning nr. 961/2010, vedrører en støtte, der kan være materiel, logistisk eller økonomisk.

Dette kriterium tilsigtede den pågældende persons eller enheds egne aktiviteter, der, selv om de ikke som sådan har nogen direkte eller indirekte tilknytning til nuklear spredning, imidlertid kan fremme spredningen ved at forsyne Irans regering med ressourcer eller materielle, økonomiske eller logistiske faciliteter, der gør det muligt for den at forfølge spredningsaktiviteterne.

Irans centralbank yder således en støtte, der er både materiel, logistisk og økonomisk, til denne stat og dermed en støtte til den iranske regering, der gør det muligt for den at forfølge nævnte spredning, når den forsyner nævnte regering med finansielle tjenesteydelser såsom regnskabsføring, gennemførelse og indgåelse af finansielle transaktioner eller køb og salg af obligationer.

(jf. præmis 43-45)
2)

Ackermann Saatzucht GmbH & Co.KG, Böhm-Nordkartoffel Agrarproduktion GmbH & Co. OHG, Deutsche Saatveredelung AG, Ernst Benary, Samenzucht GmbH, Freiherr Von Moreau Saatzucht GmbH, Hybro Saatzucht GmbH & Co. KG, Klemm + Sohn GmbH & Co. KG, KWS Saat AG, Norddeutsche Pflanzenzucht Hans-Georg Lembke KG, Nordsaat Saatzuchts GmbH, M. Peter Franck-Oberaspach, P. H. Petersen Saatzucht Lundsgaard GmbH, Saatzucht Streng – Engelen GmbH & Co. KG, Saka Pflanzenzucht GmbH & Co. KG, Strube Research GmbH & Co. KG, Gartenbau und Spezialkulturen Westhoff GbR, W. von Borries-Eckendorf GmbH & Co. KG, ABZ Aardbeien Uit Zaad Holding BV, Agriom BV, Agrisemen BV, Anthura BV, Barenbrug Holding BV, De Bolster BV, Evanthia BV, Gebr. Vletter & Den Haan VOF, Hilverda Kooij BV, Holland-Select BV, Könst Breeding BV, Koninklijke Van Zanten BV, Kweek- en Researchbedrijf Agirco BV, Kwekerij de Wester-Bouwing BV, Limgroup BV og Ontwikkelingsmaatschappij Het Idee BV betaler sagens omkostninger.
Artikel 1, stk. 1, artikel 2, stk. 1, litra b), og artikel 6, stk. 1, i direktiv 2006/115 om udlejnings- og udlånsrettigheder samt om visse andre ophavsretsbeslægtede rettigheder i forbindelse med intellektuel ejendomsret skal fortolkes således, at begrebet »udlån« som omhandlet i disse artikler omfatter udlån af et eksemplar af en bog i digital form, når dette udlån foretages, ved at dette eksemplar placeres på et offentligt biblioteks server, og ved at det gøres muligt for en bruger at gengive det nævnte eksemplar ved at downloade det til sin egen computer, idet der i udlånsperioden kun kan downloades et enkelt eksemplar, og idet det eksemplar, som den pågældende bruger har downloadet, ikke længere kan anvendes af vedkommende efter udløbet af denne periode.

Begrebet »udlejning« i artikel 2, stk. 1, litra a), i direktiv 2006/115 skal nemlig forstås således, at det udelukkende vedrører materielle frembringelser, og begrebet »eksemplar« i direktivets artikel 1, stk. 1, skal forstås således, at det – for så vidt angår udlejning – udelukkende vedrører eksemplarer, der er fastholdt i en fysisk form. Selv om immaterielle frembringelser og ikke-fastholdte eksemplarer såsom digitale eksemplarer skal udelukkes fra den udlejningsret, der er fastlagt i direktiv 2006/115 for ikke at tilsidesætte fælleserklæringen, der er knyttet som bilag til Verdensorganisationen for Intellektuel Ejendomsrets traktat om ophavsret, er hverken traktaten eller fælleserklæringen til hinder for, at begrebet »udlån« af værker som omhandlet i direktivet i givet fald fortolkes således, at det ligeledes omfatter visse udlån, der foretages digitalt. I denne forbindelse foreligger der ikke nogen afgørende begrundelse for i alle tilfælde at udelukke udlån af digitale eksemplarer og immaterielle frembringelser fra anvendelsesområdet for direktiv 2006/115.

En sådan konklusion støttes i øvrigt af det formål, der forfølges med direktiv 2006/115. I fjerde betragtning til direktivet anføres nemlig bl.a., at den beskyttelse, som ophavsretten yder, bør tilpasses den nye økonomiske situation, såsom nye former for udnyttelse. Udlån, der foretages digitalt, hører utvivlsomt til disse nye former for udnyttelse, og gør det følgelig nødvendigt at tilpasse ophavsretten til den nye økonomiske situation. Derudover ville en fuldstændig udelukkelse af udlån, der foretages digitalt, fra anvendelsesområdet for direktiv 2006/115 gå imod det generelle princip om et højt beskyttelsesniveau for ophavsmænd.

(jf. præmis 35, 39, 44-46 og 54 samt domskonkl. 1)
For at analysere funktionaliteten af et tegn som omhandlet i artikel 7, stk. 1, litra e), nr. ii), i forordning nr. 40/94 om EF-varemærker, som kun vedrører tegn, der består af den konkrete vares udformning, skal en udformnings væsentligste kendetegn vurderes henset til den pågældende konkrete vares tekniske funktion.

Således og eftersom det omhandlede tegn består af en konkret vares udformning og ikke af en abstrakt udformning, skal den tekniske funktion af den omhandlede konkrete vare defineres, og der skal tages hensyn hertil i evalueringen af dette tegns væsentlige egenskabers funktionalitet.

Hvis det med henblik på denne analyse er nødvendigt at tage udgangspunkt i den grafiske gengivelse af den omhandlede udformning, kan den nævnte analyse ikke foretages uden at der i givet fald tages hensyn til de yderligere bestanddele, der gælder for den omhandlede konkrete vares funktion.

Det skal nemlig for det første bemærkes, at det fremgår af Domstolens praksis, at den kompetente myndighed ved undersøgelsen af et tegns funktionelle kendetegn kan foretage en dybdegående undersøgelse, inden for hvis rammer der ud over den grafiske gengivelse og de eventuelle beskrivelser, der er blevet indgivet i forbindelse med indgivelsen af registreringsansøgningen, tages hensyn til elementer, der er nyttige til den passende identificering af det nævnte tegns væsentligste kendetegn.

For det andet skal det bemærkes, at de kompetente organer i hver af de sager, der har givet anledning til Domstolens dom af 18. juni 2002, Philips (C-299/99, EU:C:2002:377), af 14. september 2010, Lego Juris mod KHIM (C-48/09 P, EU:C:2010:516), og af 6. marts 2014, Pi-Design m.fl. mod Yoshida Metal Industry (C-337/12 P–C-340/12 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2014:129), ikke har været i stand til at analysere den pågældende udformning alene ud fra dennes grafiske gengivelse, uden at gøre brug af yderligere oplysninger om den konkrete vare.

(jf. præmis 46-50)
Artikel 5, nr. 3), i forordning (EF) nr. 44/2001 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område skal fortolkes således, at med henblik på at tildele den ved denne bestemmelse overdragne kompetence til at påkende et erstatningssøgsmål baseret på en krænkelse af forbuddet mod salg uden for et selektivt distributionsnet som følge af udbud på websteder i de forskellige medlemsstater af produkter, der er omfattet af nævnte net, skal det sted, hvor skadetilføjelsen er foregået, anses for at være den medlemsstat, på hvis område nævnte salgsforbud beskyttes ved hjælp af det omhandlede søgsmål, hvilket er det område, hvor sagsøgeren påstår at have lidt et faldende salg.

Det er således først og fremmest en forudsætning for, at der opstår en risiko for, at en skade indtræder i en given medlemsstat, at den rettighed, der er påberåbt krænket, er beskyttet i denne medlemsstat. Den påkendende ret er således kun kompetent til at træffe afgørelse om den skade, der er indtrådt på den medlemsstats område, når den beskyttelse, som denne medlemsstat giver, alene gælder for nævnte medlemsstats område. Ved krænkelse af betingelserne for et selektivt distributionsnet via et websted er den skade, som forhandleren kan gøre gældende, endvidere det fald i omfanget af hans salg, der indtræder som følge af salg, der har fundet sted i strid med betingelserne for nettet, og den deraf følgende mistede fortjeneste. I denne henseende er det uden betydning, at de websteder, på hvilke de produkter, der er omfattet af den selektive distributionsret, udbydes, befinder sig i andre medlemsstater end den, hvor den ret, ved hvilken sagen er anlagt, er beliggende, såfremt de handlinger, der er begået i disse medlemsstater, har medført eller vil kunne medføre en påstået skade inden for den påkendende rets jurisdiktion, hvilket det tilkommer den nationale ret at efterprøve.

(jf. præmis 30, 31, 33-35 og domskonkl.)