FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT H. MAYRAS

FREMSAT DEN 14. MARTS 1973 ( 1 )

Hr. Præsident,

mine herrer dommere,

1 — Sagsfremstilling

Fru Maria Noé-Dannwerth, som i februar 1963 tiltrådte som hjælpeansat i Europa-Parlamentet, blev nogle måneder senere fastansat i lønklasse C 3 som sekretær med stenografi og maskinskrivning. Hun udførte i ca. 3 år sine opgaver effektivt og tilsyneladende på en tilfredsstillende måde. Hun blev i øvrigt den 17. november 1966 forfremmet til lønklasse C 2.

Fra 1967 afbrød hun imidlertid stadig oftere sit arbejde på grund af sygdom. I mere end 13 måneder var hun i realiteten ude af stand til på normal måde at varetage sine opgaver.

Af denne grund besluttede Parlamentets generalsekretær den 4. august 1969 at forelægge hendes tilfælde for invaliditets-udvalget med henblik på at få klarlagt denne tjenestemands sundhedstilstand og for at få en vurdering af, hvorvidt hun var i stand til at udføre sit arbejde.

Dette udvalg fandt, at den knogle- og ledlidelse, som den erkendte, at fru Noé var angrebet af, ikke kunne begrunde et forslag om førtidspensionering, idet der ikke forelå andre organiske lidelser; det udtalte den 29. december 1969 med enstemmighed blandt medlemmerne, derunder den læge, som var udpeget af sagsøgeren, at fru Noé ikke var ramt af nogen vedvarende invaliditet af en sådan karakter, at den kunne forhindre hende i at udføre sit arbejde som sekretær med stenografi og maskinskrivning.

Administrationen opfordrede på baggrund af denne konklusion ved brev af 26. januar 1970 fru Noé til at genoptage sit arbejde. Dette afslog hun, idet hun bestred invaliditetsudvalgets rapport; hun krævede en ny undersøgelse ved en tysk universitetsklinik. Parlamentet afviste dette krav og bekræftede sin beslutning ved at give fru Noé en frist, som udløb 2. februar 1970, til at genoptage sit arbejde, idet hun i modsat fald ville blive anset for ubeføjet at være udeblevet fra tjenesten, og idet man ville anvende bestemmelserne i tjenestemandsvedtægtens artikel 60, som foreskriver tab af retten til vederlag i et sådant tilfælde.

Denne advarsel gav intet resultat.

Sagsøgeren fastholdt, at hun var fuldstændigt uarbejdsdygtig, og tilsendte den 2. februar Parlamentet en attest fra sin læge, dr. Marx-Molitor, som attesterede, at hun fortsat ikke var i stand til at genoptage sit arbejde.

Administrationen, som lagde invaliditets-udvalgets udtalelse til grund, afslog at tage hensyn til dette dokument og præciserede, at den heller ikke for fremtiden ville godtage en yderligere lægeattest, som omhandlede den samme lidelse. Endelig bekræftede den, at den ville suspendere udbetalingen af fru Noé's vederlag, dersom hun ikke senest den 26. februar var vendt tilbage til sin stilling.

På denne dato tilsendte sagsøgeren, som var rejst til Køln, imidlertid Parlamentet en attest udstedt af dr. Remmlinger, hvorefter hun var uarbejdsdygtig i 2 uger på grund af influenza. Hun ansøgte af denne grund om tilladelse til at blive i Køln, indtil denne sygdom var overstået. Denne tilladelse blev nægtet; hun blev tværtimod anmodet om at rejse tilbage til Luxembourg; administrationen accepterede dog, at den varslede suspension af lønudbetalingen ikke skulle gennemføres under den kortvarige sygdom, som hun var angrebet af.

Den 16. marts, dvs. efter udløbet af den midlertidige uarbejdsdygtighed, som var attesteret af dr. Remmlinger, gav fru Noé udtryk for sin gode vilje og erklærede sig rede til at genoptage sit arbejde, så snart hun ville være i stand hertil. Dette skete ikke.

Efter at dr. Dennewald, som er medicinsk rådgiver for Europa-Parlamentet, havde bedt sundhedsdirektøren i Køln om at foretage undersøgelse af sagsøgeren, blev det oplyst, at hun var rejst til Luxembourg, før denne undersøgelse havde kunnet finde sted. Hun var imidlertid på trods heraf ikke vendt tilbage til sin stilling.

Hun gennemgik imidlertid en undersøgelse af Parlamentets læge, som den 16. april 1970 konstaterede, at hun endnu ikke var fuldstændig restitueret, men som samtidig udtalte, at hendes sundhedstilstand fra 1. maj ville være forenelig med lettere arbejde, som ikke var trættende.

Sagsøgeren mødte faktisk frem til sin tjeneste den første arbejdsdag efter denne dato, dvs. den 4. maj; hendes genoptagelse af tjenesten blev imidlertid af kort varighed, idet hun den følgende dag ikke mødte, uden at hun gjorde sig den ulejlighed at begrunde sin nye udeblivelse.

Administrationen anmodede hende forgæves den 15. maj om at afgive forklaring herom.

Man matte vente til 7. juni før tru Noe, som svarede på en ny opfordring til at genoptage sin tjeneste, erklærede sig ude af stand til at gennemføre selv lettere kontorarbejde. Derudover ansøgte hun om en ferie på 4 dage for at rejse til Køln og dér at konsultere en specialist.

I brev af 18. juni 1970, hvori generaldirektøren for Europa-Parlamentets administration afslog denne ansøgning, meddelte han hende, at de 4 dage fra 8. til 12. juni ville blive fradraget ex officio i hendes årlige ferie, som således ville være opbrugt den 13. juni; fra mandag den 15. juni og for varigheden af hendes udeblivelse ville hun følgelig miste retten til sit vederlag.

Efter modtagelsen af dette brev forlod sagsøgeren faktisk Luxembourg, ikke for at rejse til Køln, sådan som hun havde meddelt, men derimod til Spanien. Hun fik ophold hos sin familie i udkanten af Madrid, og det var fra Madrid, hendes svigerinde den 16. juni meddelte Parlamentet, at fru Noé på ny var blevet syg, men denne gang angrebet af en depression, og at hun fortsat ville opholde sig hos sine forældre, indtil hun var blevet restitueret.

Efter at Parlamentets administration havde modtaget denne meddelelse, opfordrede den ved telegram af 22. juni sagsøgeren til at fremstille sig til lægekontrol i Luxembourg.

Hun fulgte ikke denne opfordring. Hun tilbød at underkaste sig en kontrolundersøgelse af lægen ved den tyske ambassade i Madrid.

Parlamentet fastslog derefter den 9. juli, at det fandt, at fru Noé i henhold til bestemmelsen i vedtægtens artikel 60 ubeføjet var udeblevet fra tjenesten, og at hendes lønudbetaling derfor fortsat ville være suspenderet, sålænge hun ikke havde reguleret sin situation, således som det allerede var blevet hende meddelt af administrationens generaldirektør.

Fra dette tidspunkt holdt administrationen sig til dette standpunkt. Hverken fru Noé's protester, hendes krav om udbetaling af løn eller de lægeattester, som hun sendte til administrationen, fik den til at ændre standpunkt.

Først det følgende efterår gik fru Noé, som var kommet tilbage til Luxembourg, ind på at underkaste sig den lægelige kontrol, som blev pålagt dr. Dennewald. Efter at have konsulteret en anden praktiserende læge konkluderede lægen, at hun var ramt af en delvis invaliditet på 30 %, og at hun kunne udføre lettere kontorarbejde. Denne nye undersøgelse bekræftede således i realiteten den bedømmelse, som han 6 måneder tidligere havde foretaget af sagsøgerens sundhedstilstand og arbejdsdygtighed, og administrationen meddelte hende derfor den 18. november, at hendes situation kun ville kunne reguleres, hvis hun genoptog sit arbejde.

Dette afslog hun og vedblev på sin side at benægte, at hun var i stand til at udføre noget som helst erhvervsmæssigt arbejde. Hun underbyggede sine påstande ved den 3. februar 1971 at sende Parlamentet to lægeattester: en af 12. december 1970 fra dr. Collier, som erklærede hende fuldstændig uarbejdsdygtig på ubestemt tid; den anden, som var underskrevet af dr. Schumacher den 6. januar 1971, attesterede delvis uarbejdsdygtighed på 60 %.

Der var således gået mere end et år, siden invaliditetsudvalget ved et møde i 1969 afgav sin udtalelse. Administrationen og fru Noé, som var låst fast i deres respektive modsatte og urokkelige positioner, var indviklet i en konflikt, som tilsyneladende var uløselig. Det var nødvendigt at finde en måde, hvorpå man kunne komme ud af denne situation.

Generaldirektøren for Parlamentets administration besluttede sig til for anden gang på baggrund af de to sidste lægeattester, som sagsøgeren havde fremsendt, at forelægge dennes tilfælde for invaliditetsudvalget.

Proceduren begyndte den 1. februar 1971. Efter vanskeligheder, som opstod ved udpegning af et af udvalgets medlemmer, konkluderede det den 6. september 1971, efter at det endelig var blevet lovformelig konstitueret, efter en klinisk undersøgelse og under henvisning til de medicinske dokumenter i aktsamlingen, at fru Noé-Dannwerth var totalt og vedvarende invalid.

Ved en afgørelse af 17. september samme år, der blev truffet på grundlag af denne konstatering, anerkendte Parlamentets generalsekretær, at sagsøgeren skulle oppebære en invalidepension med virkning fra 1. oktober 1971, dvs. i overensstemmelse med artikel 14 i vedtægtens bilag VIII, fra den første dag i den kalendermåned, der følger efter invaliditetens konstatering.

Denne afgørelse blev meddelt sagsøgeren den 11. oktober. Administrationen præciserede ved denne anledning over for hende, at den anerkendte hendes ret til løn regnet fra 6. september 1971, på hvilken dato invaliditetsudvalget havde afgivet sin udtalelse, til 1. oktober samme år, som var datoen for hendes overgang til invalidepension.

Administrationen meddelte hende desuden, at hun overensstemmende med artikel 8 i vedtægtens bilag II måtte afholde den del af honoraret til dr. Schumacher (den læge i Køln, der af fru Noé var udpeget til at sidde i invaliditetsudvalget), som oversteg de honorarbeløb, der var fastsat for de to andre luxembourgske læger, som var medlemmer af dette udvalg.

Endelig anerkendte administrationen ved brev af 22. oktober 1971 vedrørende retten til løn, at sagsøgerens situation var blevet reguleret med tilbagevirkende kraft regnet fra 12. december 1970, dvs. datoen for den lægeattest fra dr. Collier, hvorved hun blev erklæret totalt uarbejdsdygtig, idet denne lægeattest ikke var blevet bestridt af administrationen.

Fru Noé var således i realiteten kun blevet frataget sit vederlag for perioden fra den 15. juni til den 12. december 1970.

Ikke desto mindre følte hun sig forfordelt og krævede den 7. december 1971 over for administrationens generaldirektør:

— dels udbetaling af det vederlag, der tilkom hende for den periode, hvor det havde været suspenderet,

— dels godtgørelse af udgifter i forbindelse med sygdom afholdt i løbet af samme periode,

— endelig at administrationen påtog sig at betale hele dr. Schumachers honorar.

Disse tre krav blev afvist af administrationens generaldirektør den 7. januar 1972.

Den 23. marts, dvs. mindre end tre måneder senere, sendte fru Noé's rådgiver et brev til generaldirektøren, hvori han på ny fremsatte sin klients to første krav og udtrykkelig anmodede ham om at genoptage sin afgørelse både med hensyn til udbetaling af vederlaget, som han hævdede hans klient havde retligt krav på fra 15. juni 1970, og med hensyn til retten til godtgørelse af udgifter i forbindelse med sygdom.

Han tilføjede, at fru Noé i henhold til artikel 76 skulle have modtaget hjælp fra administrationen, idet de omkostninger, som var en følge af hendes sygdom, i væsentlig grad oversteg hendes finansielle muligheder.

Administrationens generaldirektør svarede den 19. maj 1972, at han i denne henvendelse ikke havde fundet noget nyt element, som gav ham anledning til at tage sit brev af 7. januar op til ny behandling. Han henledte desuden advokat Biel's opmærksomhed på den omstændighed, at afgørelsen om at suspendere sagsøgerens løn var blevet truffet allerede den 18. juni 1970.

II — Diskussion

Dette er, mine herrer, de omstændigheder, på grundlag af hvilke der den 17. juli 1972 er indgivet en stævning til Domstolen, i hvilken man må adskille fire grupper af påstande:

— De første går ud på, at Domstolen bestemmer, at sagsøgeren havde retligt krav på vederlag fra den 15. juni til den 12. december 1970.

— Den anden gruppe påstande vedrører anerkendelsen af retten til godtgørelse af sygdomsudgifter afholdt af fru Noé i samme periode.

— For det tredje anmoder sagsøgeren Domstolen om at statuere, at administrationen ikke har opfyldt sin juridiske pligt til at yde den hjælp, som vedtægtens artikel 76 pålægger den med hensyn til enhver tjenestemand, der befinder sig i en særlig vanskelig situation, navnlig som følge af alvorlig eller langvarig sygdom.

— Påstandene om, at Europa-Parlamentet skal påtage sig betalingen af hele honoraret til den læge, som sagsøgeren havde udpeget som medlem af invaliditetsudvalget, er udtrykkelig frafaldet under sagen. Domstolen skal således ikke træffe afgørelse om dette punkt.

1. Ret til løn i perioden fra 15. juni til 12. december 1970

De første af disse påstande rejser i det væsentlige spørgsmålet om, hvorvidt sagen kan antages til realitetsbehandling.

For sagsøgeren havde brevet fra administrationens generaldirektør af 18. juni 1970 karakter af en simpel meddelelse; det udgjorde ikke en akt, der indeholdt et klagepunkt, i vedtægtens forstand. Dette brev angav ikke grundene til suspension af lønnen; det udgik fra en inkompetent myndighed, da Parlamentets forretningsorden for administrationens generaldirektør kun har foreskrevet en administrativ delegation af beføjelser, som ikke omfatter en retsakt af en så indgribende karakter og med så indgribende følger som den foranstaltning, der består i at fratage en tjenestemand hans vederlag. Endelig er denne angivelige afgørelse ikke meddelt forskriftsmæssigt, da den er sendt med almindeligt ikke-anbefalet brev og uden modtagelsesbevis.

Til denne argumentation replicerer den sagsøgte institution, at brevet af 18. juni 1970 indeholdt en virkelig afgørelse begrundet med de faktiske omstændigheder, hvorunder sagsøgeren mistede retten til vederlag; at denne konsekvens i øvrigt i medfør af vedtægtens artikel 60 var en følge af den blotte konstatering af sagsøgerens selvforskyldte ubeføjede udeblivelse; at generaldirektørens kompetence ikke kunne bestrides, da han kun havde konstateret denne kendsgerning; at meddelelsen af en afgørelse truffet i henhold til artikel 60 desuden ikke er bundet til særlige formkrav.

Det er nødvendigt, mine herrer, at afklare denne diskussion, i hvilken sagsøgeren anfører både formalitets- og realitetsanbringender:

— Det afgørende spørgsmål er, hvilken karakter brevet af 18. juni 1970 faktisk har. Udgør det en afgørelse, som indeholder et klagepunkt? I bekræftende fald er den blevet endelig, fordi den ikke er blevet anfægtet i tide, og de påstande, som er rettet mod denne beslutning, kan derfor ikke antages til realitetsbehandling. Eller er den tværtimod kun en almindelig meddelelse, kun en forberedende foranstaltning? Hvis dette er rigtigt, kunne den ikke få fristen for sagsanlæg til at løbe; man må således spørge, hvilken retsakt der har frataget sagsøgeren hendes løn: er det generaldirektørens brev af 22. oktober 1971, som først gav fru Noé hendes ret til vederlag tilbage med virkning fra 12. december 1970, således at suspensionen af lønnen fra 15. juni blev opretholdt indtil denne sidstnævnte dato, eller er det afslaget på hendes krav af 7. december 1971?

— Også et andet spørgsmål vedrører påstandenes antagelse til realitetsbehandling: det drejer sig om de omstændigheder, under hvilke den omstridte afgørelse blev meddelt.

— Spørgsmålene, dels hvorvidt generaldirektøren havde kompetence til at træffe en sådan afgørelse, dels om denne afgørelse var begrundet, angår udelukkende realiteten; disse spørgsmål kan kun prøves, dersom påstandene kan antages til realitetsbehandling.

Indholdet af brevet fra administrationens generaldirektør må således undersøges, for at man kan finde frem til, om det rummer et afgørende element, som indeholder et klagepunkt mod sagsøgeren, hvilket kræves efter Domstolens retspraksis.

Den ydre form af en retsakt er i så henseende uden betydning. Alene dens objektive indhold og dens reelle virkninger kan danne grundlag for en sådan bedømmelse. Domstolens anden afdeling har således for ganske nylig i en dom af 8. februar 1973 (sag nr. 56/72 — Goeth) statueret, at »skrivelsen fra chefen for personaleafdelingen (i Kommissionen), som konstaterer, at (en tjenestemand) ikke længere opfylder betingelserne for tildeling af udlandstillæg, såvel som det faktiske bortfald af dette udlandstillæg, … (udgør) en akt, der indeholder et klagepunkt«. Det drejer sig ikke om en almindelig meddelelse, men om en afgørel se, som berører den pågældende tjenestemands individuelle retsstilling. I nærværende tilfælde har administrationens generaldirektør udtrykt sig utvetydigt:

Efter at administrationen havde henvist til, at fru Noé ikke havde rettet sig efter dens opfordring til at genoptage sin tjeneste den 8. juni 1970, erklærende den, at dagene fra 8. til 12. juni, for hvilke sagsøgeren havde ansøgt om ferie, ville blive fradraget ex officio i hendes årlige ferie, som således var opbrugt den 13. juni. Den henholdt sig herved til bestemmelserne i vedtægtens artikel 60, hvorefter »enhver ubeføjet udeblivelse, der behørigt er konstateret, (fradrages) i den pågældendes årlige ferie«.

Herefter udleder administrationen heraf den virkning, der fastsættes i samme artikel, følgende punktum, som lyder således: »Hvis tjenestemandens årlige ferie er opbrugt, mister han retten til sit vederlag i en periode af tilsvarende længde«, dvs. for den ubeføjede udeblivelsesperiode, som overskrider varigheden af den årlige ferie.

»Fra mandag den 15. juni (skriver generaldirektøren) og for den tid, De udebliver, mister De følgelig retten til Deres vederlag«.

Det drejer sig her ikke længere om en advarsel, heller ikke engang om en opfordring, men om en afgørelse, som berører sagsøgerens retsstilling for så vidt angår hendes ret til løn.

Forud for denne afgørelse var sagsøgeren blevet advaret, idet hun endog to gange, den 2. og 26. februar 1970, udtrykkelig var blevet opfordret til at genoptage sin tjeneste under trussel om, at hendes vederlag ville blive suspenderet, dersom hun ikke vendte tilbage til sin stilling.

Brevet af 18. juni indeholder derimod et afgørende element. Den omstændighed, at generaldirektøren ikke udtrykkeligt har henvist til vedtægtens artikel 60 er efter vor opfattelse betydningsløs, idet brevets indhold tydeligt viser, at han har til hensigt at anvende denne bestemmelse.

For det andet er det ikke bestridt, at afgørelsen blev gennemført i praksis; sagsøgerens vederlag blev faktisk suspenderet med virkning fra den angivne dato. Vi tilføjer, at administrationen har sørget for ved brev af 9. juli at bekræfte, at fru Noé blev anset for at være ubeføjet udeblevet i henhold til bestemmelserne i vedtægtens artikel 60, og at hendes løn fortsat ville være suspenderet, så længe hun ikke havde reguleret sin situation, sådan som det var blevet meddelt hende allerede den 18. juni.

For at klagefristen skulle begynde at løbe, var det imidlertid yderligere nødvendigt, at den omstridte afgørelse var blevet meddelt sagsøgeren på forskriftsmæssig måde. Sagsøgeren har ikke bestridt, at hun faktisk har modtaget generaldirektørens brev, over for hvilket hun i øvrigt fra Madrid sendte flere protester. Formuleringerne i dette brev var tilstrækkeligt klare til, at hun ikke kunne misforstå rækkevidden af den afgørelse, brevet indeholdt. Endelig kræver vedtægtens artikel 25 ved kun at bestemme, at »enhver afgørelse,… om en bestemt person, skal straks meddeles den pågældende tjenestemand skriftligt«, intet særligt formkrav for meddelelsen; den påbyder på ingen måde, at man anvender anbefalet brev med modtagelsesbevis.

Det må således konstateres, at sagsøgeren, som på forskriftsmæssig måde har fået kendskab til den omstridte afgørelse senest i begyndelsen af juli 1970, først har rettet henvendelse til Domstolen den 17. juli 1972, dvs. næsten 2 år efter udløbet af fristen for sagsanlæg.

Hverken hendes brev af 7. december 1971 til administrationens generaldirektør eller så meget desto mindre det, som hendes rådgiver den 23. marts 1972 sendte samme myndighed, kunne, selv når man anser dem som en klage i den i den dagældende vedtægts artikel 90 forudsatte betydning, have til følge, at denne frist blev genoplivet.

Under disse omstændigheder er stævningens påstande om anerkendelse af retten til løn åbenbart for sent fremsat og kan følgelig ikke antages til realitetsbehandling.

2. Ret til godtgørelse af udgifter i forbindelse med sygdom

Efter vor opfattelse gør det samme sig ikke gældende for de påstande, som tager sigte på, at Domstolen skal tilkende fru Noé ret til godtgørelse af de sygdomsudgifter, hun har afholdt i den periode, hvor hendes vederlag var suspenderet.

For Parlamentet er retten til ydelser i forbindelse med sygdom knyttet til retten til løn, fotdi det drejer sig om en ordning, hvorefter der betales bidrag til beskyttelse mod sygdomsrisici. I realiteten bæres i henhold til vedtægtens artikel 72 »en tredjedel af bidraget til dækning af disse udgifter … af tjenestemanden; dog kan dette bidrag ikke overstige 2 % af hans grundløn«.

Nar herefter en tjenestemand, som ubeføjet er udeblevet, fratages sin løn i henhold til vedtægtens artikel 60, er det ikke længere muligt at indkræve det bidrag, som påhviler ham; som følge heraf ophører han med at være tilknyttet ordningen og mister for den tid, hans løn er suspenderet, enhver ret til godtgørelse af sine sygdomsudgifter.

Spørgsmålet, om påstandene kan antages til realitetsbehandling, er her knyttet til realiteten.

Dersom man accepterer administrationens opfattelse, medførte afgørelsen af 18. juni 1970 om suspension af lønnen nødvendigvis også tab af tilknytningen til sygeordningen og følgelig tab af ret

ten til godtgørelse af udgifter. Denne afgørelse er imidlertid blevet endelig, fordi der ikke rettidigt blev anlagt sag til ændring heraf, og sagsøgeren er ikke længere berettiget til at bestride virkningerne for så vidt angår sygdomsydel-serne.

Denne argumentation synes imidlertid at måtte afvises.

Vedtægtens artikel 60 indeholder ikke selv nogen bestemmelse, som udelukker, at de tjenestemænd, som ubeføjet er udeblevet, nyder de i vedtægten fastsatte sociale fordele, specielt garantien mod sygdomsrisiko. For så vidt angår denne garanti indskrænker artikel 72 sig til at opstille principper og foreskriver, at tjenestemanden skal bidrage til ordningens finansiering; den siger intet om virkningerne af en suspension af lønnen, uanset hvad grunden hertil er. Man må søge løsningen i den ordning vedrørende dækningen af De europæiske Fællesskabers tjenestemænds sygdomsrisici, som er vedtaget efter fælles aftale af institutionerne og efter udtalelse fra vedtægts-udvalget, og hvortil artikel 72 udtrykkeligt henviser.

Artikel 3 i denne ordning opretholder imidlertid retten til sygdomsydelser i flere tilfælde, hvor tjenestemanden ophører med at modtage sit vederlag:

— dersom han sættes på ventepenge (vedtægtens artikel 41) indtil hans afskedigelse uden ansøgning (se artikel 51, stk. 5, in fine);

— dersom han aftjener sin værnepligt (vedtægtens artikel 42, 2. afsnit), for de personer han forsørger;

— dersom han får midlertidig tjeneste i anden stilling uden vederlag (vedtægtens artikel 39, afsnit d) indtil hans afskedigelse uden ansøgning.

Det samme gælder, når en tjenestemand bliver suspenderet, før der rejses disciplinær sag, såfremt det påstås, at han har begået en alvorlig forseelse. I dette tilfælde bevarer tjenestemanden faktisk, i det mindste delvis, retten til sin løn. Det personlige bidrag kan ganske vist fortsat inddrives i disse forskellige situationer med undtagelse af den situation, hvor tjenestemanden aftjener sin værnepligt.

Den eneste undtagelse vedrører tjenestemænd, som har tjenestefrihed af personlige årsager (vedtægtens artikel 40), for hvilke tilknytningen såvel som dækningen af de tilsvarende risici suspenderes i henhold til ordningens artikel 3 a).

Denne ordning har til gengæld ingen regler for det tilfælde, der omhandles i vedtægtens artikel 60.

Skal dette tilfælde ligestilles med tjenestefrihed af personlige årsager, sådan som Europa-Parlamentet hævder? Det mener vi ikke. En foranstaltning med så indgribende følger som tab af enhver beskyttelse mod sygdomsrisici kan efter vor opfattelse ikke antages i mangel af bestemmelser, som udtrykkelig fastslår dette.

Den ubeføjede udeblivelse kan ikke alene berettige dette. Det drejer sig i øvrigt om en forbigående situation, som enten fører til en genoptagelse af tjenesten eller også til endelig retsfortabelse som følge af disciplinære foranstaltninger eller som følge af afskedigelse efter ansøgning, der accepteres af administrationen. Denne situation medfører ikke tab af status som tjenestemand, og det ville være at indføje en virkning i vedtægtens artikel 60, som den ikke har foreskrevet, hvis man bestemte, at fratagelse af vederlag også medfører fratagelse af dækning af sygdomsrisiko.

Denne ordning bygger ganske vist på tjenestemændenes finansielle bidrag, men det argument, som er baseret på den manglende mulighed for ved suspension af lønnen at tilbageholde deres bidrag, forekommer os ikke tilstrækkeligt til at ophæve retten til ydelser. Administrationens forhåndsfradrag af bidraget er kun et middel til indkrævning; det kan ikke anses for en nødvendig betingelse for denne ret.

I et sådant tilfælde tilkommer det administrationen enten at rette en opfordring til tjenestemanden om at betale sine bidrag direkte i den tid, han er fraværende, eller at opkræve dem i den løn, som han får efter genoptagelsen af tjenesten, eller endelig som sidste udvej at søge at inddrive dem ved passende retsmidler.

I det mindste må den tjenestemand, som falder ind under vedtægtens artikel 60, klart informeres om, at han må betale sit bidrag for fortsat at bevare fordelen af godtgørelsen af sygdomsudgifter.

Vi vil ikke underkende, at denne fortolkning er meget fri, men det forekommer os, at den tvinger sig på, så meget mere som vi ved, at sagsøgerens vedvarende invaliditet er blevet endelig anerkendt, og hun fortsat som invalidepensionist har fordel af garantien mod sygdomsrisiko i overensstemmelse med vedtægtens artikel 72, stk. 2.

Hvis Domstolen deler vor opfattelse, må den anerkende, både at kravet på godtgørelse af de sygdomsudgifter, sagsøgeren har afholdt i perioden fra den 15. juni til den 12. december 1970 kan antages til realitetsbehandling, og at dette krav er grundet.

Hvilken afgørelse er det i realiteten, som har frataget sagsøgeren godtgørelsen af hendes sygdomsudgifter?

Det er ikke brevet af 18. juni 1970, i modsætning til hvad administrationen hævder.

Det er heller ikke brevet af 22. oktober 1971 fra administrationens generaldirektør, som gav fru Noé retten til vederlag tilbage med virkning fra 12. december 1970, men som overhovedet ikke omtaler syedomsudgifterne.

Det er alene i brevet af 7. januar 1972, at administrationens generaldirektør efter at have erklæret, at han for så vidt angår udbetaling af løn henholder sig til brevet af 22. oktober 1971, fastslår, at sygdomsudgifter afholdt af sagsøgeren efter den 12. december 1970»naturligvis« vil blive godtgjort hende, efter at hun har fået udbetalt sin løn, hvoraf man modsætningsvis og lige så »naturligt« kan udlede, at de ikke vil blive godtgjort hende for den forudgående periode. Det er her, den forbindelse, som administrationen etablerer mellem udbetaling af løn og retten til sygdomsydelse, udtrykkeligt kommer frem.

Administrationen hævder, at dette kun er en bekræftelse af, hvad der stiltiende, men logisk nødvendigt var indeholdt i brevet af 18. juni 1970 vedrørende lønspørgsmålet.

Vi, for vor del, er ikke enige heri.

Sagsøgeren beklagede sig ganske vist den 18. juni 1971 i et anbefalet, personligt og fortroligt brev, der var stilet til formanden for Europa-Parlamentet, over den situation, man havde sat hende i, og anmodede denne høje myndighed om at gribe ind i sagen, således at Parlamentets administration kunne anerkende den afgørelse, som det tyske forbundskontor for funktionærforsikring havde truffet den 1.10. 69 og den 1. 3. 71 og hvorved hun var blevet erklæret invalid, således at hun kunne få udbetalt den løn, der var forfalden til betaling efter den 15. juni 1970, og således at hun snarest muligt kunne få godtgjort de sygdomsudgifter, hun havde afholdt efter dette tidspunkt, for at hun kunne betale sine mest presserende forpligtelser.

Til dette brev, som sagsøgeren har fremlagt som bilag V til sin replik, var vedlagt ni bilag (som rent faktisk ikke fulgte med), derunder et brev af 25. januar 1971 fra sygekassen, som afviser godtgørelse af sygdomsudgifter.

Som vi har set, lod resultatet af denne henvendelse ikke vente på sig: allerede den 6. september 1971 vedtog invaliditetsudvalget på sit andet møde enstemmigt, at fru Noé var fuldstændigt og vedvarende invalid.

Skal man imidlertid, eftersom afgørelsen af 18. juni 1970 og brevet af 22. oktober 1971 intet indeholder herom, antage, at det er sygekassens afgørelse af 25. januar 1971, som har frataget sagsøgeren retten til godtgørelse af hendes sygdomsudgifter?

Vi tøver med at foreslå dette. Når alt kommer til alt, mener vi ikke, at det er nødvendigt at kræve fremlæggelse af dette brev, da det givet ikke udgør en afgørelse i den i artikel 15 i ordningen vedrørende dækning af sygdomsrisici forudsatte betydning, og som kan påklages, men udgør et udøvende organs simple anvendelse af princippet: intet bidrag, ingen ydelse. Vi befinder os imidlertid nu foran det problem, der vedrører realiteten.

I realiteten blev sagsøgerens situation i så henseende først endelig fastlagt ved brev af 7. januar 1972 fra administrationens generaldirektør.

Den 23. marts samme ar anmodede fru Noé's rådgiver samme myndighed om at tage sin afgørelse op til fornyet overvejelse. Selv om han selv anførte, at han ikke ville tillægge sin henvendelse karakteren af en klage i den i vedtægtens artikel 90 forudsatte betydning, mener vi, at det er overensstemmende med Domstolens retspraksis at anse den for en sådan: den tog uden tvivl sigte på en omgørelse af den omstridte afgørelse, og den var stilet til den, der havde affattet afgørelsen.

Vi kan i øvrigt ikke se, af hvilken grund et tjenestemand ikke kan pålægge sin rådgiver at sende en klage i tjenestemandens navn, som fører til en administrativ klagesag, der går forud for retssagen. Fru Noé's stævning, der er indgivet mindre end 3 måneder efter generaldirektørens afvisning af denne klage, kan derfor på dette punkt antages til realitetsbehandling og er, som vi tidligere har sagt, grundet.

Den tredje gruppe påstande støtter sig på krænkelse af vedtægtens artikel 76, hvorefter gaver, lån eller forskud kan gives til tjenestemænd, der befinder sig i en særlig vanskelig situation, navnlig som følge af alvorlig eller langvarig sygdom. Denne bestemmelse har hverken til genstand eller som virkning at garantere tjenestemændene en vedtægtsmæssig ret. Den pålægger ikke fællesskabsmyndighederne nogen bestemt forpligtelse, hvilket Domstolen har statueret i en dom af 16. juni 1971 (de forenede sager nr. 63 — 65/70, Bode, Rec. 1971, s. 555), men tager alene sigte på at give dem mulighed for at komme de tjenestemænd, som er i vanskeligheder, til hjælp. Den har ikke alene sit udgangspunkt i en rent skønsmæssig beføjelse, men også i et bestemt hjælpebegreb; den binder på ingen måde administrationen, som det påhviler at bedømme de individuelle omstændigheder, hver gang den bliver bedt om at anvende denne mulighed, før den kan anerkende, at der foreligger en særlig vanskelig situation.

Domstolen har således statueret, at denne bestemmelse står i vejen for, at en vurdering automatisk skal foretages, så snart bestemte begivenheder, såsom alvorlig eller langvarig sygdom, indtræffer.

Denne fortolkning af artikel 76 er tilstrækkelig, mine herrer, for at afvise sagsøgerens krav på dette område.

Vedtægtens artikel 24, som sagsøgeren ligeledes påstår skal komme til anvendelse på hende, vedrører den hjælp, som Fællesskaberne skal yde deres tjenestemænd, særlig ved retsforfølgning mod personer, der har fremsat trusler, krænkelser, injurier, ærerørige beskyldninger eller foretaget angreb mod tjenestemændene på grund af disses stilling eller funktioner. Disse bestemmelser, som ikke vedrører denne diskussion, er klart uanvendelige i den foreliggende sag.

Vi foreslår afsluttende:

— at Domstolen bestemmer, at sagsøgeren har ret til godtgørelse af sygdomsudgifter, som hun har afholdt mellem den 15. juni og den 12. december 1970;

— at sagsøgte frifindes for så vidt angår de øvrige påstande i stævningen;

— og endelig at sagsomkostningerne skal afholdes af Europa-Parlamentet.

( 1 ) – Oversat fra fransk.