ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Den tvist, der har givet anledning til de spørgsmål, der er forelagt Domstolen, gengives kort i det følgende:

Anglo Irish Beef Processors International (herefter »Anglo Irish Beef«) er en sammenslutning af irske virksomheder, der driver handel med oksekød. I henhold til forordning nr. 3665/87 ( 3 ) havde sammenslutningen fra den kompetente irske myndighed, nemlig Minister for Agriculture, Food and Forestry (ministeren for landbrug, ernæring og skovbrug, herefter »ministeren«), opnået forudbetaling af en »differentieret eksportrestitution« med henblik på salg til Irak af et parti oksekød. Det bør allerede nu forklares, hvorfor restitutionen i forordningen betegnes som differentieret. Dens beløb beregnes forskelligt alt efter varernes bestemmelsesland og tilpasses således til den på bestemmelsesstedets marked gældende pris. Det væsentlige formål med ordningen er at lette salget af fællesskabsvarer på tredjelandes markeder ved at give eksportøren kompensation for en eventuel forskel mellem prisen på EF-markedet og den i almindelighed lavere pris, der gælder andetsteds. Den restitution, der skulle betales for eksport af produkter til Irak, var af betydelig størrelse.

I henhold til de gældende fællesskabsbestemmelser havde Anglo Irish Beef til fordel for ministeren stillet en bankgaranti af samme størrelse som det forudbetalte beløb, forhøjet med 20%. Denne garanti skal stilles som sikkerhed, da eksportøren får fordelen ved forudbetaling af restitutionen, netop for at garantere de myndigheder, som har udbetalt restitutionen, at det udbetalte beløb tilbagebetales, hvis det viser sig, at »betingelserne for restitutionen ikke opfyldes« (21. betragtning til forordning nr. 3665/87), eller at »der er ret til et mindre beløb« (artikel 6 i forordning nr. 565/80).

Som der redegøres for i forelæggelseskendelsen, var varerne endnu ikke nået frem til bestemmelsesstedet, men befandt sig netop i Tyrkiet, da der på grund af Iraks invasion af Kuwait blev indført en handelsembargo mod Irak. Denne embargo blev besluttet ved De Forende Nationers Sikkerhedsråds resolution af 6. august 1990, hvortil kom bestemmelserne i Rådet for De Europæiske Fællesskabers forordning nr. 2340/90, som blev vedtaget den 8. august 1990, men havde tilbagevirkende gyldighed fra 7. august.

På grund af embargoen hindrede de tyrkiske myndigheder det skib, som transporterede Anglo Irish Beef's last, i at nå irakisk område. Forsøgene på at sælge varen i lande, for hvilke eksportrestitutionen svarede til den for Irak gældende, mislykkedes. Lasten blev til sidst solgt på andre markeder, for hvilke eksportrestitutionen udgjorde et lavere beløb end det, der allerede var blevet udbetalt til Anglo Irish Beef. Ministeren anmodede derefter Anglo Irish Beef om tilbagebetaling af det forskelsbeløb, der var modtaget med urette, og nægtede at frigive bankgarantien, så længe eksportøren ikke havde opfyldt sin tilbagebetalingsforpligtelse. Da det var uomtvistet, at den omstændighed, at kødet ikke var blevet leveret i Irak, skyldtes et tilfælde af force majeure, krævede ministeren i øvrigt ikke fornøjelse af dette beløb med 20% i henhold til den nævnte forordning.
Domstolen har således udtalt:

»[...] det påhviler Fællesskabets kompetente institutioner at træffe de nødvendige foranstaltninger [...]; et sådant svar trænger sig så meget desto mere på, som der findes flere muligheder for at [afhjælpe den fastslåede ugyldighed], og det tilkommer de for den fælles landbrugspolitik kompetente institutioner at vurdere de økonomiske og politiske faktorer, som et sådant valg afhænger af« ( 34 ).

Og desuden:

»Dette svar [hvorved det anerkendes, at forordningen er ugyldig] indebærer dog, at Rådet frit kan træffe alle med fællesskabsretten forenelige foranstaltninger, der er nødvendige for at sikre, at markedet [...] kan fungere efter hensigten« ( 35 ).
63.

Dette argument kan ikke tiltrædes. Det bygger på den antagelse, at kun projekter ved grænserne kan skabe eventuelle gener for andre — tilgrænsende — medlemsstater, og at der ikke er anlagt industri af noget særligt omfang i det pågældende område. Det er imidlertid — blot for den aktuelle situation — påvist, at trods den i alt væsentligt bymæssige karakter af dette område er det ikke udelukket, at der kan opføres industrianlæg, der kan få konsekvenser for miljøet ud over landets grænser. Kommissionen har i retsmødet bemærket, at der i hovedstadsregionen Bruxelles findes kemiske og petrokemiske anlæg tilhørende virksomhederne Solvay, Chevron, BP og Petrofina. Den definition af miljøet, som fællesskabslovgiver har givet ( 38 ), og det af fællesskabslovgiver forfulgte mål ( 39 ) kan dårligt forenes med denne fortolkning. Det må fastslås, at de af Kongeriget Belgien fremførte argumenter er udtryk for en forældet opfattelse af gener for miljøet, som særligt ikke omfatter alle former for forurening, bl.a. ikke luft- og vandforurening. Kommissionen skal derfor også på dette punkt gives medhold i sit anbringende.
Jeg mener derfor, at Domstolen ikke har udelukket muligheden for den omstændighed, at et indkomstkrav, som rammer langt flere kvinder end mænd, kan begrundes objektivt ved socialpolitiske hensyn. Generaladvokat Darmon behandlede dette spørgsmål i en mere generel sammenhæng i sit forslag til afgørelse i Roks-sagen. Han afviste endvidere muligheden for at begrunde en diskriminerende virkning alene under hensyn til budgetmæssige hensyn, men han anførte, at sådanne hensyn ikke desto mindre kan påvirke arten af de sociale sikringsordninger, som er indført af medlemsstaterne. Han fortsatte derefter:

»Såfremt formålet med en ordning er at udligne et tab, der er påført en person, som tilhører den erhvervsaktive del af befolkningen på det tidspunkt, da han bliver uarbejdsdygtig, er en medlemsstat, når de midler, der ifølge budgettet er afsat til dækning af de tilsvarende ydelser, er — eller må forventes at blive — utilstrækkelige, berettiget til kun at tilkende ydelser til dem, hvis erhvervsmæssige indkomst før risikoens indtræden viser, at de udøvede erhvervsmæssig beskæftigelse af en vis betydning.

Et sådant indkomstkrav kan imidlertid ikke fastsættes, uden at der tages hensyn til arbejdsmarkedets vilkår og navnlig til beskæftigelsesvilkårene for kvindelige arbejdstagere, herunder deltidsbeskæftigede« ( 29 ).
33.

Det havde kort sagt været muligt for den italienske regering ikke at forværre sit tidsmæssige traktatbrud (vedrørende forpligtelsen til at gennemføre direktivet) ved endnu et traktatbrud vedrørende det materielle eller indholdet. Den behøvede blot i præsidentdekretet om gennemførelse at indsætte bestemmelser, som ikke alene gjorde det muligt for studenter, der var optaget efter 1987, at vælge den nye ordning, der allerede var tilpasset fællesskabsretten, men tillige foreskrev en passende tillægsuddannelse for dem, der ikke havde valgt denne mulighed. Da den ikke gjorde dette, er det af Kommissionen påtalte traktatbrud åbenbart.
P. blev i april 1991 ansat i en ledende stilling ved en uddannelsesinstitution, der på det for sagen relevante tidspunkt blev drevet af Cornwall County Council, som var den lokale forvaltningsmyndighed. Et år efter sin ansættelse meddelte P. institutionens rektor og administrative leder, S., at hun havde til hensigt at gennemgå en kønsskifteoperation. I begyndelsen så det ud til, at S. støttede idéen og viste tolerance, og han beroligede hende med hensyn til hendes stilling i institutionen, men skiftede senere holdning. Ifølge den nationale rets gengivelse af de faktiske forhold skyldtes ændringen i S.'s holdning i det væsentlige modstand i styrelsesrådet, som på et vist tidspunkt fremsatte den tanke, at P. kunne fortsætte med at arbejde for institutionen på konsulentvilkår.

P. gennemgik dernæst i sommeren 1992 de indledende operationer med henblik på sit kønsskifte og var derfor sygemeldt. Under denne periode traf S. og styrelsesrådet afgørelse om at afskedige hende med tre måneders varsel til udløb den 31. december 1992. P. blev samtidig anmodet ora på det tidspunkt at have afsluttet en række særlige opgaver, som var under forberedelse. Da P. meddelte dem, at hun ville vende tilbage til arbejdet klædt som kvinde, meddelte de hende, at hun kunne afslutte sine opgaver hjemmefra, således at hun ikke behøvede at komme i institutionen. P.'s ansættelseskontrakt med institutionen udløb endelig på den fastsatte dato, uden at hun var vendt tilbage til arbejdet.
25.

Det ville desuden i praksis medføre, at producenterne på De Kanariske Øer i 1989 havde en mere fordelagtig stilling efter protokol nr. 2 for så vidt angår indførsel af sukker og genudførslen heraf i form af »caramelos«, end de f.eks. havde i 1992, da øerne var blevet indlemmet i Fællesskabets toldområde. Ifølge artikel 2, stk. 2, i forordning nr. 1911/91 ( 13 ) skal der samtidig med indførelsen af den fælles landbrugspolitik indføres en »særlig forsyningsordning« for visse produkter. Foranstaltningerne for sukker blev fastsat ved Rådets forordning (EØF) nr. 1601/92 af 15. juni 1992 om særlige foranstaltninger for visse landbrugsprodukter til fordel for De Kanariske Øer ( 14 ). For at tage hensyn til »De Kanariske Øers særlige geografiske beliggenhed i forhold til forsyningskilderne for produkter« til visse produktionssektorer og for »at undgå forstyrrelser i det traditionelle handelsmønster« bestemmer forordningens artikel 3, stk. 1, at »ingen importafgift og/eller told [opkræves] ved direkte indførsel til De Kanariske Øer af produkter, der er omfattet af den særlige forsyningsordning, og som har oprindelse i tredjelande«, herunder sukker. Der gælder dog to begrænsninger for den særlige forsyningsordning: For det første kan der hvert år kun indrømmes fritagelse efter artikel 3 for en bestemt mængde af et bestemt produkt ( 15 ), og — hvad der måske er mere betydningsfuldt for den foreliggende sag — det er efter denne ordning forbudt at foretage genudførsel af de importerede produkter i forarbejdet stand, bortset fra »traditionel udførsel eller traditionel videreforsendelse til resten af Fællesskabet«. Ingen af disse restriktioner ville gælde, såfremt man fulgte den fortolkning af artikel 2 i protokol nr. 2, som appellanterne i hovedsagen har foreslået. En sådan forskel i behandlingen som følge af De Kanariske Øers indlemmelse i Fællesskabets toldområde ville efter min opfattelse klart have karakter af en anomali.
45.

Som umiddelbar følge af det foranstående, og som dette juridiske forholds egen modsætning, omfatter virkningen over for tredjemand også muligheden for at påberåbe sig disse kontrakter som gyldig indsigelsesgrund til forsvar over for beskyldninger, som tredjemand har fremsat, når disse drejer sig om at tillægge underskriverne en konkurrencebegrænsende adfærd. I det tilfælde drejer det sig om den »beskyttende« barriere for gennemførligheden af aftalerne, som kan gøres gældende over for virksomheder, der ikke er tilsluttet salgsnettet, og som kunne have til hensigt, i deres egenskab af mellemhandlere, at skaffe sig fri adgang til produkterne i nettet.
38.

Domstolen har i årenes løb fastslået, at følgende skulle anses for sociale fordele som omhandlet i artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 1612/68, og således skulle gælde for arbejdstagere, der er statsborgere i andre medlemsstater, eller deres familiemedlemmer på samme betingelser som for indenlandske statsborgere: rentefri barselslån, der ydes af en offentlig låneinstitution til lavindkomstfamilier for at øge fødselstallet ( 11 ); en social ydelse, der sikrer ældre en mindsteindtægt ( 12 ); en social ydelse, der sikrer et eksistensminimum for enhver, hvis indtægter er utilstrækkelige, og som ikke har mulighed for at forhøje dem ( 13 ); ungdomsarbejdsløshedsydelser ( 14 ); en vandrende arbejdstagers mulighed for at opnå tilladelse til, at hans ugifte samlever, som ikke er statsborger i værtsmedlemsstaten, tager bopæl hos ham i denne stat ( 15 ); en støtte til underhold og uddannelse, som tildeles med henblik på gennemførelse af et erhvervskvalificerende universitetsstudium ( 16 ); barsels- og moderskabsydelser ( 17 ) og ydelser til handicappede ( 18 ).
Når de produkter, for hvilke der var blevet ydet præmie, blev eksporteret (hvilket kunne finde sted 21 dage efter deres første markedsføring), skulk eksportørerne tilbagebetale de nationale myndigheder et beløb svarende til præmien. Formålet var at udligne virkningerne af et tilskud, som ikke længere var berettiget, når produkterne blev markedsført i Fællesskabet. Navnlig pålægges det i artikel 9, stk. 3, i forordning nr. 1837/80 Kommissionen at træffe de nødvendige foranstaltninger til sikring af, at der opkræves »et beløb svarende til denne præmie« ( 7 ), når produkterne forlader Det Forenede Kongerige.

Forordning nr. 1633/84, som blev vedtaget af Kommissionen i medfør af denne bestemmelse, fastsatte beregningskriteriet såvel for slagtepræmien som for clawback. Mens slagtepræmien blev fastlagt til den gældende sats i den uge, hvor produkterne for første gang blev markedsført, eller satsen på den dag, hvor slagtningen fandt sted, blev clawback beregnet på grundlag af den gældende sats for den uge, hvori eksporten havde fundet sted ( 8 ).
4.

Under disse omstændigheder kan jeg kun foreslå, at Domstolen fastslår, at Irland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til EF-traktatens artikel 189, stk. 3, samt artikel 17 i Rådets direktiv 91/263/EØF af 29. april 1991 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om teleterminaludstyr samt gensidig anerkendelse af udstyrets overensstemmelse ved ikke inden for den fastsatte frist at have sat de ved lov eller administrativt fastsatte bestemmelser i kraft, der er nødvendige for at efterkomme direktivet. Jeg skal endvidere foreslå, at Domstolen tilpligter Irland at betale sagens omkostninger.
Generaladvokat Sir Gordon Slynn anlagde samme ræsonnement i sit forslag til afgørelse i samme sag. Han bemærkede:

»Det havde været ganske let at fastsætte, at ingen bestemmelse i EØF-traktaten skulle finde anvendelse på kul- og stålprodukter eller på kul- og stålindustrien, hvis dette havde været tilsigtet. Det gjorde man ikke. Man har i stedet fastsat den begrænsning, at bestemmelserne i EØF-traktaten ikke ’ændrer bestemmelserne’ i den ældre traktat, navnlig for så vidt angår de angivne områder. Jeg fortolker dette således, at EØF-traktaten finder anvendelse på kul og stål, bortset fra i det omfang forholdene er reguleret i EKSF-traktaten eller i bestemmelser med denne som hjemmel; i det omfang et område er reguleret i EKSF-bestemmelserne, finder EØF-traktatens bestemmelser ikke anvendelse« ( 28 ).

Generaladvokaten bemærkede, at man ikke med hjemmel i EKSF-traktaten havde givet forskrifter vedrørende godtgørelse af eller fritagelse for import- og eksportafgifter, og fandt, at den omhandlede EØF-forordning ikke greb ind i de beføjelser, der tilkommer medlemsstaternes regeringer på det handelspolitiske område (EKSF-traktatens artikel 71) eller i medlemsstaternes rettigheder efter EKSF-traktaten eller berørte de beføjelser, som medlemsstaterne har bevaret på afgiftsområdet ( 29 ). Domstolen udtalte sig ikke udtrykkeligt om det sidstnævnte spørgsmål i sin afgørelse i Deutsche Babcock-sagen.
23.

Endelig har Kommissionen anført, at den sammenhæng, hvori artikel 129 A indgår i traktaten, viser, at bestemmelsen skaber hjemmel for Fællesskabets forbrugerbeskyttelsespolitik. For at opfylde formålet om et højt forbrugerbeskyttelsesniveau henvises i artikel 129 A såvel til foranstaltninger, der skal træffes som led i gennemførelsen af det indre marked, som til særlige aktioner, der vedtages af Rådet for at støtte og supplere den politik, som medlemsstaterne fører på området. Artikel 129 A danner grundlag for en fællesskabspolitik inden for et klart fastlagt område, hvilket hverken medfører, at bestemmelsen har direkte virkning, eller mulighed for, at et ikke-gennemført direktiv påberåbes mellem private. Efter Kommissionens opfattelse er der derfor ikke tvivl om, at den nævnte Faccini Dori-praksis ikke skal ændres som følge af artikel 129 A.
24.

Det fremgår af forelæggelseskendelsen, at den nationale ret ikke har været i tvivl om, at Moreno skal henføres under den personkreds, der er omfattet af forordningen, ligesom den har lagt til grund, at Moreno må betragtes som en arbejdsløs arbejdstager, således at berettigelsen af hans krav må afgøres efter forordningens artikel 74. Retten ønsker på denne baggrund alene en fortolkning af udtrykket »modtager ydelser ved arbejdsløshed efter lovgivningen i en medlemsstat« i artikel 74. Det følger af Domstolens praksis ( 7 ), at: »Traktatens artikel 177, der er baseret på en klar funktionsdeling mellem de nationale retter og Domstolen, tillader hverken denne at træffe afgørelse vedrørende de faktiske omstændigheder i det foreliggende tilfælde eller at tage stilling til motiverne for anmodningerne om fortolkning. Spørgsmålet, om de fællesskabsretlige bestemmelser eller begreber, der ønskes fortolket, faktisk er anvendelige på det konkrete tilfælde, er unddraget Domstolen og henhører under den nationale rets kompetence. Når en ret anmoder om fortolkning af en fællesskabsretlig bestemmelse eller af et dermed forbundet retsbegreb, må det antages, at den anser denne fortolkning for nødvendig for afgørelsen af den tvist, som den behandler.«
I denne sag har Kongeriget Nederlandene nedlagt påstand om annullation af Rådets afgørelse 93/731/EF af 20. december 1993 om aktindsigt i Rådets dokumenter ( 1 ), af artikel 22 i Rådets forretningsorden som fastsat ved Rådets afgørelse 93/662/EF af 6. december 1993 ( 2 ) samt af en retsakt med titlen »Adfærdskodeks for aktindsigt i Rådets og Kommissionens dokumenter« (93/730/EF) ( 3 ), som er vedtaget af de to institutioner i fællesskab, for så vidt som denne må anses for at have retsvirkninger.

Til støtte for påstanden har den nederlandske regering gjort gældende, at Rådet har gjort sig skyldig i magtfordrejning ved at udstede de nærmere bestemmelser om borgernes adgang til dokumenter, som Rådet ligger inde med, med hjemmel i EF-traktatens artikel 151, hvorefter Rådet bemyndiges til at fastsætte sin forretningsorden. Ifølge den sagsøgende medlemsstat kan dette spørgsmål ikke reduceres til blot at være et problem vedrørende institutionens interne organisation og funktion.
37.

Den nederlandske regering forstår Domstolens spørgsmål således, at Domstolen ønsker en forklaring på, hvorfor det i praksis forholder sig således, at langt flere mænd end kvinder var berettigede til IOAW-ydelser, mens kvinder hyppigere er omfattet af RWW. Den nederlandske regering angiver to grunde som forklaring på dette fænomen. For det første ligger det i definitionen af betingelserne for ydelsen, der dels afhænger af tidligere erhvervsbeskæftigelse, dels af et utilstrækkeligt indkomstniveau. I den aldersklasse, de ydelsesberettigede tilhører, er det en social realitet, at langt flere mænd har haft erhvervsbeskæftigelse gennem hele livet, mens dette normalt ikke er tilfældet for kvinder. For så vidt angår indkomsten må der tages hensyn til, at der for gifte personers vedkommende tages hensyn til begge ægtefællers indkomst, således at et ægtepar normalt ikke er berettiget til IOAW-ydelser, hvis ægtemanden har en indkomst. Denne betragtning gælder i øvrigt også for RWW-ydelser, hvilket — for så vidt angår den sociale struktur — bevirker, at relativt flere kvinder end mænd ikke er berettigede til RWW-ydelser.
28.

Der er heller ikke tale om, at landmænd, som fortsætter med at producere mælk, kan betragtes som forbrugere af en tjenesteydelse, der leveres af de landmænd, der indstiller produktionen. Det er muligt, at de for så vidt modtager en fordel, idet det i forordning nr. 1336/86 fastlagte program for ophør af mælkeproduktion gør det muligt for dem at forblive på markedet uden at måtte tåle indtægtsnedgang, som ville have været resultatet af en nedsættelse af indikativpriserne. Denne fordel er imidlertid spekulativ og kan heller ikke opgøres. Derudover er der tale om en fordel, som kommer alle de erhvervsdrivende til gode, der forbliver på et marked, hvor de offentlige myndigheder har grebet ind i almenhedens interesse for at afhjælpe en situation med for stort udbud og for at støtte priserne.
35.

Forbundsrepublikken Tyskland har desuden med rette under retsmødet henvist til faren for misbrug. Det er svært på forhånd at fastslå, at en person eller et selskab har til hensigt at drive økonomisk virksomhed. Der kan meget let foreligge svig, og faren for misbrug er tilsvarende høj. I mange tilfælde kan der således gives ret til momsfradrag, uden at økonomisk virksomhed i virkeligheden er planlagt. Af denne grund må det være muligt at foretage efterfølgende kontrol og eventuel berigtigelse af momsfradraget. Som allerede nævnt kan der i denne forbindelse tages hensyn til princippet om beskyttelsen af den berettigede forventning. Selv om det er muligt at forlange tilbagebetaling af det ydede momsfradrag, betyder dette ikke, at man ikke i enkelte tilfælde under henvisning til princippet om beskyttelsen af den berettigede forventning kan undlade at kræve tilbagebetaling.
Artikel 17, stk. 5, handler om det tilfælde, at tjenesteydelser og goder anvendes til den afgiftspligtiges økonomiske virksomhed, hvorved denne økonomiske virksomhed såvel består af transaktioner, der giver ret til fradrag, som af transaktioner, for hvilke der ikke består en sådan ret. For de sidstnævnte kan retten til fradrag ikke gøres gældende, f.eks. fordi der er tale om kreditformidlingstransaktioner, for hvilke den afgiftspligtige selv ikke skulle betale merværdiafgift. Der ses ikke at være nogen grund til, at f.eks. en transaktion, som i henhold til artikel 13, punkt B, litra d), er fritaget for merværdiafgift, i et sådant tilfælde ikke skulle indgå i brøkens nævner ved beregning af pro ratasatsen.

Den afgiftspligtige skal for en del af transaktionerne inden for rammerne af sin virksomhed ikke betale merværdiafgift — hvorfor skulle han så kunne gøre krav på fradrag af indgående afgift? Af denne grund indgår disse ikke-afgiftspålagte transaktioner i nævneren som led i pro rata-beregningen, hvorved fradragets størrelse bliver nedsat. Et tilfælde, hvor ikke-afgiftspålagte transaktioner netop tages ud af nævneren, ville kun kunne tænkes, hvis disse kunne fordreje den samlede beregning af den indgående afgift, der kunne fradrages.

Hvad der herved skal forstås ved begrebet »fordrejning«, vil jeg forklare i det følgende: Kriteriet for anvendelsen af artikel 17, stk. 5, og derved beregningen af pro rata-satsen er den afgiftspligtiges anvendelse af økonomiske goder til bestemte transaktioner, der således giver ret til fradrag af indgående afgift, og sådanne transaktioner, der ikke giver en sådan ret. I beregningen af pro ratasatsen indgår imidlertid de respektive transaktioner. Det vil sige, at så længe de anvendte midler omtrent står i forhold til de deraf resulterende (afgiftspålagte eller ikke afgiftspålagte) transaktioner, er der ingen vanskeligheder. Dette ændrer sig imidlertid, hvis de anvendte midler er meget ringe, men den transaktion, til hvilken de anvendes, er langt større i forhold dertil. Så bevirker denne forholdsvis store transaktion, at fradraget af indgående afgift bliver formindsket. Den indgår i fuldt omfang i nævneren, skønt der kun blev anvendt ubetydelige midler til denne transaktion. Formindskelsen af fradraget bliver derfor uforholdsmæssigt højt.

I det her foreliggende tilfælde bidrager indtægterne af pengeanbringelsesvirksomheden f.eks. med 14% til de samlede indtægter. Det vil sige, at disse 14% ville indgå i nævneren og dermed formindske fradraget, skønt nogle telefonopringninger og breve ifølge sagsøgerens forklaring var tilstrækkeligt til disse transaktioner. Det vil sige, at sekretærerne knapt skulle bruge tid på disse transaktioner, og at de tilsvarende telefonomkostninger ligeledes var meget ringe. Det ses ikke, hvorfor en sådan virksomhed, som der her er tale om, og som ikke hører til den egentlige økonomiske virksomhed, skulle formindske fradragets størrelse uforholdsmæssigt ( 10 ).