ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Bestemmelserne i direktiv 96/34/EF om den rammeaftale vedrørende forældreorlov, der er indgået af UNICE, CEEP og EFS, som ændret ved direktiv 97/75, og i direktiv 2006/54om gennemførelse af princippet om lige muligheder for og ligebehandling af mænd og kvinder i forbindelse med beskæftigelse og erhverv, skal fortolkes således, at de er til hinder for en national lovgivning, hvorefter en tjenestemand fratages retten til forældreorlov i en situation, hvor hans hustru ikke arbejder eller ikke udøver et liberalt erhverv, medmindre hustruen anses for at være ude af stand til at passe et barn som følge af alvorlig sygdom eller handicap.

Det følger nemlig dels af denne rammeaftales ordlyd som af dennes formål og kontekst, at hver af forældrene har ret til en forældreorlov, hvilket indebærer, at medlemsstaterne ikke kan vedtage en sådan lovgivning. Dels fastsætter denne lovgivning en direkte forskelsbehandling på grund af køn som omhandlet i artikel 14, stk. 1, litra c), i direktiv 2006/54, sammenholdt med dette direktivs artikel 2, stk. 1, litra a), af mandlige tjenestemænd for så vidt angår tildeling af forældreorlov.

(jf. præmis 41, 52 og 53 samt domskonkl.)
Artikel 13, stk. 2, i direktiv 2004/38 om unionsborgeres og deres familiemedlemmers ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område skal fortolkes således, at en tredjelandsstatsborger, der er blevet skilt fra en unionsborger, og hvis ægteskab har varet i mindst tre år inden begyndelsen af proceduren til skilsmisse, heraf mindst ét år i værtsmedlemsstaten, ikke kan bevare sin ret til ophold i denne medlemsstat på grundlag af denne bestemmelse, når den ægtefælle, som er unionsborger, er udrejst fra denne medlemsstat inden begyndelsen af proceduren til skilsmisse.

Den i den nævnte bestemmelse foretagne henvisning til »værtsmedlemsstaten«, som i artikel 2, nr. 3), i direktiv 2004/38 kun defineres under henvisning til dels unionsborgerens udøvelse af retten til fri bevægelighed og ophold, dels »begyndelsen af proceduren til skilsmisse«, indebærer nemlig nødvendigvis, at retten til ophold for unionsborgerens ægtefælle, der er tredjelandsstatsborger, kun kan bevares på grundlag af direktivets artikel 13, stk. 2, første afsnit, litra a), såfremt den medlemsstat, hvor denne statsborger har bopæl, er »værtsmedlemsstaten« som omhandlet i direktivets artikel 2, nr. 3), på det tidspunkt, hvor proceduren til skilsmisse påbegyndes. Dette er imidlertid ikke tilfældet, såfremt unionsborgeren inden begyndelsen af en sådan procedure forlader den medlemsstat, hvor den pågældendes ægtefælle har bopæl, med henblik på at slå sig ned i en anden medlemsstat eller et tredjeland. I en sådan situation ophørte den ret til ophold, som tredjelandsstatsborgen afledte på grundlag af artikel 7, stk. 2, i direktiv 2004/38, nemlig i forbindelse med unionsborgerens udrejse, og den kan derfor ikke længere bevares på grundlag af direktivets artikel 13, stk. 2, første afsnit, litra a). En tredjelandsstatsborgers ægtefælle, som er unionsborger, skal derfor opholde sig i værtsmedlemsstaten i overensstemmelse med artikel 7, stk. 1, i direktiv 2004/38 indtil den dato, hvor proceduren til skilsmisse påbegyndes, for at denne tredjelandsstatsborger kan gøre gældende, at den pågældendes ret til ophold i denne medlemsstat kan bevares på grundlag af direktivets artikel 13, stk. 2.

(jf. præmis 61, 62, 66 og 70 samt domskonkl. 1)
1.

Appel — anbringender — anbringende fremført for første gang i forbindelse med appellen — afvisning — argumenter, som blot udgør en uddybning af et anbringende, der er fremsat i stævningen — formaliteten (art. 256, stk. 1, TEUF; statutten for Domstolen, art. 58, stk. 1) (jf. præmis 24)
Artikel 1, stk. 1, litra a), i direktiv 98/59 om tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivninger vedrørende kollektive afskedigelser skal fortolkes således, at den er til hinder for en national lovgivning eller praksis, som ved beregningen af antallet af arbejdstagere i henhold til denne bestemmelse ikke medregner et medlem af et kapitalselskabs styrelseskomité, der udfører sin virksomhed efter anvisninger fra og under tilsyn af et andet organ i dette selskab, for denne virksomhed modtager et vederlag og ikke selv ejer anparter i nævnte selskab.

Den omstændighed, at en person har betegnelsen medlem af et kapitalselskabs ledende organ, kan i denne henseende ikke som sådan udelukke, at denne person befinder sig i et underordnelsesforhold i forhold til dette selskab. Der skal nemlig foretages en undersøgelse af de betingelser, hvorunder dette medlem er blevet ansat, arten af de funktioner, som medlemmet er blevet tildelt, rammerne, inden for hvilke disse funktioner udføres, rækkevidden af den pågældendes beføjelser og det tilsyn, den pågældende er underlagt i selskabet, såvel som de omstændigheder, hvorunder den pågældende kan afskediges. Selv hvis et sådant medlem af et kapitalselskabs styrelseskomité råder over et skøn i udøvelsen af sit hverv, som i national rets forstand bl.a. overstiger en arbejdstagers, hvis arbejdsgiver detaljeret kan fastsætte de opgaver, som arbejdstageren skal udføre, og måden, hvorpå disse skal udføres, befinder han sig ikke desto mindre i et underordnelsesforhold i forhold til dette selskab.

Denne fortolkning understøttes i øvrigt af formålet med direktiv 98/59, der, som det fremgår af anden betragtning hertil, navnlig er at øge beskyttelsen af arbejdstagere i tilfælde af kollektive afskedigelser. I overensstemmelse med dette formål kan de begreber, som definerer anvendelsesområdet for det nævnte direktiv, herunder definitionen af begrebet »arbejdstager« i artikel 1, stk. 1, litra a), i samme direktiv, ikke defineres snævert.

Endelig kan en national lovgivning eller praksis, hvor medlemmer af et kapitalselskabs styrelseskomité ikke medregnes ved beregningen af antallet af arbejdstagere i henhold til artikel 1, stk. 1, litra a), i direktiv 98/59, ikke alene påvirke den beskyttelse, der ydes disse medlemmer i henhold til dette direktiv, men især kan fratage alle arbejdstagere i visse virksomheder, som normalt beskæftiger mere end 20 arbejdstagere, de rettigheder, som de nyder i henhold til det nævnte direktiv, og dermed fratage dette direktiv dets effektive virkning.

(jf. præmis 38, 41, 44, 47 og 48 samt domskonkl. 1
Begrebet »en person med tidsbegrænset ansættelse« som omhandlet i § 3, stk. 1, i rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, som er indeholdt i bilaget til Rådets direktiv 1999/70 om rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP, skal fortolkes således, at det finder anvendelse på en arbejdstager som er en del af hjælpepersonalet i henhold til national ret.

Direktiv 1999/70 og rammeaftalen finder således anvendelse på alle arbejdstagere, der præsterer en arbejdsydelse mod vederlag inden for rammerne af et tidsbegrænset arbejdsforhold, der binder dem til deres arbejdsgiver. Den blotte omstændighed, at en arbejdstager karakteriseres som hjælpepersonale i national ret, eller at vedkommendes ansættelseskontrakt udviser visse særlige aspekter, såsom en midlertidig karakter, at udnævnelse og afskedigelse kan ske uden restriktioner, eller den omstændighed, at denne arbejdstager skal udføre opgaver, der omfatter særlig rådgivning og fortrolighed, er uden betydning i denne forbindelse, idet den effektive virkning af direktiv 1999/70 og af rammeaftalen samt den ensartede anvendelse af disse i medlemsstaterne ellers ville blive bragt i alvorlig fare, da disse derved vilkårligt kunne udelukke visse kategorier af personer fra den beskyttelse, der er tilsigtet med de pågældende EU-retlige forskrifter.

(jf. præmis 33, 34 og 37 samt domskonkl. 1)
Sag C-334/14

État belge

mod

Nathalie De Fruytier

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Cour d’appel de Mons)

»Præjudiciel forelæggelse — sjette momsdirektiv — fritagelse for visse former for virksomhed af almen interesse — artikel 13, punkt A, stk. 1, litra b) og c) — hospitalsbehandling og pleje — transaktioner i nær tilknytning — virksomhed bestående i transport af organer og prøver fra mennesker med henblik på medicinske analyser eller pleje eller terapeutisk behandling — selvstændig virksomhed — hospitaler og centre for lægebehandling og diagnostik — lignende institution«

Sammendrag – Domstolens dom (Ottende Afdeling) af 2. juli 2015

Harmonisering af afgiftslovgivningerne – det fælles merværdiafgiftssystem – fritagelser i henhold til sjette direktiv – fritagelse af behandling af personer som et led i udøvelse af lægegerning og dertil knyttede erhverv – en selvstændig tredjemands transport af organer og prøver fra mennesker med henblik på medicinske analyser eller pleje eller terapeutisk behandling – ikke omfattet – ydelser i nær tilknytning til ydelser af lægelig karakter – lignende institution – ikke omfattet

[Rådets direktiv 77/388, art. 13, punkt A, stk. 1, litra b) og c)]

Artikel 13, punkt A, stk. 1, litra b) og c), i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter skal fortolkes således, at de ikke finder anvendelse på virksomhed bestående i transport af organer og prøver fra mennesker med henblik på medicinske analyser eller pleje eller terapeutisk behandling, som for klinikker og laboratorier udøves af en selvstændig tredjemand, hvis ydelser indgår i refusionen fra socialsikringssystemet. Navnlig kan en sådan virksomhed ikke være omfattet af en merværdiafgiftsfritagelse som værende transaktioner i nær tilknytning til ydelser af lægelig karakter som de ydelser, der er omhandlet i nævnte artikel 13, punkt A, stk. 1, litra b), idet denne selvstændige tredjemand hverken kan betragtes som »offentligretlige organer« eller svarer til »hospitaler«, »centre for lægebehandling eller »centre for diagnostik« eller enhver anden »lignende behørigt anerkendt institution«, der fungerer under sociale betingelser svarende til dem, der gælder for offentligretlige organer.

For det første udgør denne virksomhed nemlig klart ikke pleje eller behandling af personer som omhandlet i sjette direktivs artikel 13, punkt A, stk. 1, litra b) og c), idet den ikke henhører under lægelige ydelser, der har som deres direkte formål reelt at diagnosticere, behandle eller helbrede sygdomme eller anomalier eller har som hovedformål at beskytte, fastholde eller reetablere en sundhedstilstand.

For det andet udgør en selvstændig transportør ikke, bl.a. til forskel fra et privatretligt laboratorium, som udfører medicinske diagnostiske analyser, der har et terapeutisk formål, en individualiseret enhed, der udfører den samme særlige type funktion som hospitaler eller centre for lægebehandling og diagnostik.

(jf. præmis 23, 25, 36 og 39 samt domskonkl.)
omkostninger forbundet med erhvervelsen af andele i datterselskaber, der er afholdt af et holdingselskab, som alene deltager i administrationen af visse af datterselskaberne, og som med hensyn til de øvrige datterselskaber derimod ikke udøver en økonomisk virksomhed, alene skal antages delvist at vedrøre holdingselskabets generelle omkostninger, og merværdiafgiften erlagt i forbindelse med disse omkostninger kan følgelig kun fradrages forholdsmæssigt for et beløb, der svarer til de omkostninger, der vedrører økonomisk virksomhed i henhold til de kriterier for fordeling, som er fastsat af medlemsstaterne, der ved udøvelsen af denne beføjelse skal tage hensyn til sjette direktivs formål og opbygning, hvilket det tilkommer den nationale ret at efterprøve, og herved fastsætte en beregningsmetode, som objektivt afspejler, hvilken del af de forudgående udgifter der reelt skal henføres til økonomisk virksomhed og til ikke-økonomisk virksomhed.

Artikel 4, stk. 4, andet led, i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter, som ændret ved direktiv 2006/69, skal fortolkes således, at den er til hinder for, at en national lovgivning forbeholder muligheden for at danne en gruppe af personer, der kan betragtes som én enkelt afgiftspligtig person, som fastsat i denne bestemmelse, alene for de enheder, som er juridiske personer og knyttet til denne gruppes beherskende selskab i et over-underordnelsesforhold, medmindre disse to krav udgør nødvendige og passende foranstaltninger til at opfylde de tilsigtede formål at forhindre praksis og adfærd, som udgør misbrug, og bekæmpe momssvig og momsunddragelse, hvilket det tilkommer den nationale ret at efterprøve.

(jf. præmis 46 og domskonkl. 2)
Hverken eksistensen eller omfanget af den skønsmargen, som den tildeles med den lovgivningsmæssige retsakt, er relevant med henblik på at vurdere, om den retsakt, der skal vedtages af Kommissionen, er omfattet af artikel 290 TEUF eller artikel 291 TEUF. Det fremgår således af ordlyden af artikel 290, stk. 1, TEUF, at lovligheden af det valg, som EU-lovgiver har truffet om at tildele Kommissionen en delegeret beføjelse, alene afhænger af spørgsmålet om, hvorvidt de retsakter, som denne institution skal vedtage på grundlag af denne tildeling, er almengyldige, og om de udbygger eller ændrer ikke-væsentlige bestemmelser i den lovgivningsmæssige retsakt.

I forbindelse med udøvelsen af den gennemførelsesbeføjelse, som tildeles den, skal den omhandlede institution til gengæld præcisere indholdet af den lovgivningsmæssige retsakt for at sikre gennemførelsen heraf under ensartede betingelser i alle medlemsstaterne. Ved udøvelsen af sine gennemførelsesbeføjelser kan Kommissionen hverken ændre eller udbygge retsakten, end ikke de ikke-væsentlige elementer heri.

EU-lovgiver råder over en skønsmargen ved afgørelsen af, om Kommissionen skal tildeles en delegeret beføjelse i medfør af artikel 290, stk. 1, TEUF eller en gennemførelsesbeføjelse i medfør af artikel 291, stk. 2, TEUF. Denne skønsmargen skal imidlertid udøves under overholdelse af betingelserne i artikel 290 TEUF og 291 TEUF.

EU-lovgiver har tildelt Kommissionen en beføjelse til som omhandlet i artikel 290, stk. 1, TEUF at ændre bilag II til forordning nr. 539/2001 om fastlæggelse af listen over de tredjelande, hvis statsborgere skal være i besiddelse af visum ved passage af de ydre grænser, og listen over de tredjelande, hvis statsborgere er fritaget for dette krav. Denne ændring kan kun gennemføres inden for rammerne af udøvelsen af en delegeret beføjelse som omhandlet i artikel 290, stk. 1, TEUF og ikke en gennemførelsesbeføjelse som omhandlet i artikel 291, stk. 2, TEUF.

En retsakt, der er vedtaget på grundlag af artikel 1, stk. 4, litra f), i forordning nr. 539/2001, som ændret, medfører således, at visumpligten over for statsborgere fra et tredjeland, der er opført på listen i bilag II til denne forordning, i en periode på 12 eller 18 måneder genindføres på ophold, som i henhold til nævnte forordnings artikel 1, stk. 2, er fritaget for en sådan pligt. For samtlige disse statsborgere medfører retsakten, der er vedtaget på grundlag af samme forordnings artikel 1, stk. 4, litra f), således en ændring, om end kun midlertidigt, af den pågældende retsakts normative indhold. Bortset fra deres midlertidige karakter er virkningerne af den retsakt, der er vedtaget på grundlag af denne bestemmelse, således på alle punkter identiske med dem, der følger af den formelle overførsel af det omhandlede tredjeland i bilag II til forordning nr. 539/2001, som ændret, til bilag I hertil. Tilføjelsen af en fodnote i bilag II til nævnte forordning ved siden af navnet på det omhandlede tredjeland som fastsat i nævnte bestemmelse viser, at EU-lovgiver har villet indføje den retsakt, der er vedtaget på grundlag af denne bestemmelse, i selve teksten til forordning nr. 539/2001.

(jf. præmis 31, 37, 42-44 og 46)
Verdenshandelsorganisationens (WTO’s) antidumpingsystem kan i visse tilfælde udgøre en undtagelse fra det almindelige princip om, at EU’s retsinstanser ikke kan prøve lovligheden af EU-institutionernes retsakter ud fra deres overensstemmelse med reglerne i WTO-aftalerne. For at en sådan undtagelse i et særligt tilfælde kan anerkendes, kræves det dog ydermere, at det i retligt tilstrækkeligt omfang er godtgjort, at lovgiver har tilkendegivet en vilje til at gennemføre en inden for rammerne af WTO-aftalerne påtaget særlig forpligtelse i EU-retten.

Med henblik herpå er det ikke tilstrækkeligt, at det blot generelt af betragtningerne til den omhandlede EU-retsakt kan udledes, at denne retsakt skal vedtages under hensyntagen til Unionens internationale forpligtelser. Det er derimod nødvendigt, at det ud af den specifikke, anfægtede EU-retlige bestemmelse kan udledes, at denne tilsigter at gennemføre en særlig forpligtelse, der følger af WTO-aftalerne, i EU-retten.

Eftersom aftalen om anvendelsen af artikel VI i den almindelige overenskomst om told og udenrigshandel af 1994 (antidumpingaftalen) ikke indeholder særlige regler vedrørende WTO-medlemslande uden markedsøkonomi, kan der imidlertid ikke fastslås nogen overensstemmelse mellem på den ene side de regler, der er opført i artikel 2, stk. 7, i forordning nr. 384/96 om beskyttelse mod dumpingimport fra lande, der ikke er medlemmer af Det Europæiske Fællesskab, som senest ændret ved forordning nr. 2117/2005, og som omhandler indførsler fra WTO-medlemslande uden markedsøkonomi, og på den anden side de regler, der er fastsat i antidumpingaftalens artikel 2. Det følger heraf, at den nævnte bestemmelse i den nævnte forordning ikke kan anses for en foranstaltning, der har til formål at sikre gennemførelsen i Unionens retsorden af en inden for rammerne af WTO påtaget særlig forpligtelse.

Desuden bør det udtryk, der er angivet i femte betragtning til forordning nr. 384/96, hvorefter antidumpingaftalens regler »i videst muligt omfang« bør overføres til EU-retten, forstås således, at om end EU-lovgiver ved vedtagelsen af denne forordning ønskede at tage hensyn til antidumpingaftalens regler, tilkendegav denne imidlertid ikke en vilje til at overføre hver enkelt af disse regler til den nævnte forordning.

(jf. præmis 44-46, 50 og 52)
Artikel 14 i forordning nr. 659/1999 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af EF-traktatens artikel 93 og artikel 11 og 13 i forordning nr. 794/2004 om gennemførelse af forordning nr. 659/1999 er ikke til hinder for en national lovgivning, der med henvisning til forordning nr. 794/2004 foreskriver anvendelse af renters rente ved tilbagebetaling af statsstøtte, selv om den beslutning, hvorved denne støtte blev erklæret uforenelig med fællesmarkedet og krævet tilbagebetalt, blev vedtaget og meddelt den pågældende medlemsstat forud for ikrafttrædelsen af denne forordning.

Artikel 11, stk. 2, i forordning nr. 794/2004 finder nemlig i henhold til forordningens artikel 13, stk. 5, kun anvendelse på beslutninger om tilbagebetaling, der er anmeldt efter datoen for den pågældende forordnings ikrafttræden, dvs. efter den 20. maj 2004. Følgelig finder forordningens artikel 11, stk. 2, ikke i sig selv tidsmæssig anvendelse på en beslutning, hvorved støtte kræves tilbagebetalt, som meddeles en medlemsstat inden denne dato. I mangel af EU-retlige bestemmelser på området, henhører det under den nationale lovgivning, om renterne skal være simple eller skal tilskrives som renters rente.

I denne forbindelse kan en national lovgivning, der kun henviser til kapitel V i forordning nr. 794/2004, ikke anses for at være i strid med forordningens artikel 13. Der kan nemlig ikke af den begrænsning i den tidsmæssige anvendelse af forordning nr. 794/2004, som følger af bestemmelser, der i denne forbindelse er opstillet i forordningens artikel 13, udledes et princip, der forbyder medlemsstaterne, som inden den 20. maj 2004 var enekompetente til at fastsætte beregning af renter, at lovgive på den ene eller anden måde. Artikel 13 i forordning nr. 794/2004 indfører således ikke en bestemmelse om forbud mod tilbagevirkende kraft for nationale lovgivninger inden ikrafttrædelsen af forordning nr. 794/2004.

Eftersom en støtte, der var blevet erklæret uforenelig med fællesmarkedet ved en beslutning fra Kommissionen, som blev meddelt inden ikrafttrædelsen af forordning nr. 794/2004, hverken var blevet tilbagebetalt eller gjort til genstand for skatteansættelse på datoen for offentliggørelsen af den nationale lovgivning, som ved tilbagebetaling af støtte foreskriver anvendelse af renters rente i stedet for de tidligere bestemmelser, som foreskrev anvendelse af simple renter, kan denne lovgivning ikke anses for at påvirke en situation, der er opstået før ikrafttrædelsen. En sådan national lovgivning har således ingen tilbagevirkende kraft og begrænser sig til at anvende en ny bestemmelse på fremtidige virkninger af situationer, der opstod under den tidligere lovgivning. Følgelig er de generelle principper om retssikkerhed og om beskyttelse af den berettigede forventning ikke til hinder for en sådan national lovgivning.

(jf. præmis 27-29, 32, 34, 39-41, 43 og 48 samt domskonkl.)
Artikel 3, stk. 1, fjerde afsnit, i forordning nr. 2988/95 om beskyttelse af De Europæiske Fællesskabers finansielle interesser skal fortolkes således, at den forældelsesfrist, der fastsættes deri, skal finde anvendelse ikke alene for retsforfølgning af uregelmæssigheder, som fører til pålæggelse af administrative sanktioner som omhandlet i denne forordnings artikel 5, men også for retsforfølgning, der fører til vedtagelse af administrative foranstaltninger som omhandlet i forordningens artikel 4. Denne fortolkning er med forbehold for artikel 3, stk. 3, i forordning nr. 2988/95, hvorefter medlemsstaterne bevarer muligheden for at anvende en længere frist end den, der er fastsat henholdsvis i stk. 1 og 2 i den nævnte artikel 3.

(jf. præmis 32 og 33 samt domskonkl.)
Artikel 7, stk. 2, litra a), i forordning nr. 1408/71 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet, samt artikel 10c-11a, 12a og 12b i forordning nr. 574/72 om regler til gennemførelse af forordning nr. 1408/71, som ændret og ajourført ved forordning nr. 118/97, som ændret ved forordning nr. 647/2005, skal fortolkes således, at en attest udstedt af den kompetente institution i en medlemsstat, i form af en E101-attest, med henblik på at attestere, at en arbejdstager er underlagt denne medlemsstats sociallovgivning, selv om denne arbejdstager henhører under overenskomsten om social sikring for flodskippere i Rhinfart, som blev vedtaget på regeringskonferencen med ansvar for ændring af overenskomsten af 13. februar 1961 om social sikring for flodskippere i Rhinfart og undertegnet i Genève den 30. november 1979, ikke er bindende for institutionerne i de øvrige medlemsstater. Den omstændighed, at den udstedende institution ikke havde til hensigt at udstede en egentlig E101-attest, men at anvende standardformularen for denne attest af administrative årsager, er i denne henseende irrelevant.

Artikel 267, stk. 3, TEUF skal fortolkes således, at en national ret, hvis afgørelser ifølge de nationale retsregler ikke kan appelleres, såsom den forelæggende ret, ikke er pligtig at indbringe sagen for Domstolen alene af den grund, at en lavere national retsinstans i en sag, der ligner den, som er indbragt for den, og som vedrører præcis den samme problematik, har forelagt Domstolen et præjudicielt spørgsmål, eller at afvente besvarelsen af dette spørgsmål.

Det tilkommer nemlig udelukkende de nationale retsinstanser, hvis afgørelser ifølge de nationale retsregler ikke kan appelleres, selvstændigt og uafhængigt at vurdere, om der foreligger en »acte clair«.

Selv om en medlemsstats højeste retsinstans i en situation som den i hovedsagen omhandlede således ganske vist i sin undersøgelse skal medtage den omstændighed, at en lavere retsinstans har forelagt et præjudicielt spørgsmål, som fortsat verserer for Domstolen, forholder det sig ikke desto mindre således, at en sådan omstændighed ikke alene vil kunne forhindre den højeste nationale retsinstans i at konkludere, at der foreligger en »acte clair«.

(jf. præmis 59, 60 og 63 samt domskonkl. 2)