Sag T-38/02

Groupe Danone

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Konkurrence – karteller – bøder – retningslinjer for bødeberegningen – samarbejdsmeddelelsen«

Rettens dom (Femte Afdeling) af 25. oktober 2005

Sammendrag af dom

1. Konkurrence – administrativ procedure – aktindsigt – formål – overholdelse af retten til kontradiktion – rækkevidde – belastende dokumenter – udelukkelse af beviser, der ikke er blevet fremlagt

(Art. 81, stk. 1, EF)

2. Konkurrence – administrativ procedure – aktindsigt – dokumenter, som ikke findes i de administrative sagsakter – dokumenter, som parterne kan anvende til deres forsvar – pligt for parterne til at anmode om udlevering af disse

3. Konkurrence – administrativ procedure – overholdelse af retten til kontradiktion – meddelelse af klagepunkter – nødvendigt indhold

(Rådets forordning nr. 17)

4. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – ret til kontradiktion – domstolsprøvelse – Fællesskabets retsinstansers fulde prøvelsesret

(Art. 229 EF; Rådets forordning nr. 17, art. 17)

5. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier – overtrædelsernes grovhed – skærpende omstændigheder – pligt for Kommissionen til at følge sin hidtidige beslutningspraksis – foreligger ikke

(Rådets forordning nr. 17, art. 15, stk. 2)

6. Konkurrence – administrativ procedure – overholdelse af retten til kontradiktion – aktindsigt – rækkevidde – belastende oplysninger meddelt mundtligt af en tredjemand – forpligtelse til at gøre dem tilgængelige for den berørte virksomhed, om nødvendigt ved udarbejdelse af et skriftligt dokument

7. Konkurrence – bøder – størrelse – passende niveau – domstolsprøvelse – forhold, som Fællesskabets retsinstanser kan tage hensyn til – oplysninger, som ikke er indeholdt i beslutningen om bødepålægget, og som ikke er nødvendige for begrundelsen herfor – omfattet

(Art. 229 EF, 230 EF og 253 EF; Rådets forordning nr. 17, art. 17)

8. Institutionernes retsakter – begrundelse – forpligtelse – rækkevidde – beslutning, hvorved der pålægges bøder – oplysninger om de hensyn, der har givet Kommissionen grundlag for at bedømme overtrædelsens grovhed og dens varighed – tilstrækkelige oplysninger

(Art. 253 EF; Rådets forordning nr. 17, art. 15, stk. 2, andet afsnit; Kommissionens meddelelse 96/C 207/04 og 98/C 9/03)

9. Konkurrence – aftaler – afgrænsning af markedet – formål – fastlæggelse af påvirkningen af samhandelen mellem medlemsstater

(Art. 81, stk. 1, EF)

10. Konkurrence – fællesskabsregler – overtrædelser – bøder – fastsættelse – kriterier – forhøjelse af det generelle bødeniveau – lovlighed – betingelser

(Rådets forordning nr. 17)

11. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – beregningsmetode fastsat i Kommissionens retningslinjer – pligt for Kommissionen til at overholde disse – følger – pligt til at begrunde enhver fravigelse

(Rådets forordning nr. 17, art. 15, stk. 2; Kommissionens meddelelse 98/C 9/03)

12. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – overtrædelser, der kvalificeres som meget alvorlige alene på grund af deres egen beskaffenhed – nødvendigt at fastslå deres virkning og deres geografiske udstrækning – ikke nødvendigt

(Rådets forordning nr. 17, art. 15, stk. 2; Kommissionens meddelelse 98/C 9/03)

13. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier – overtrædelsernes grovhed – hensyntagen til den pågældende virksomheds samlede omsætning og til omsætningen fra salget af de varer, der er genstand for overtrædelsen – grænser

(Rådets forordning nr. 17, art. 15, stk. 2)

14. Konkurrence – aftaler – deltagelse i møder med andre virksomheder med et konkurrencebegrænsende formål – omstændighed, der i mangel af afstandtagen fra de trufne beslutninger giver grundlag for at fastslå, at virksomheden deltog i den efterfølgende aftale – deltagelse angiveligt sket under tvang – ingen undskyldende omstændighed for en virksomhed, der ikke har gjort brug af muligheden for at underrette de kompetente myndigheder herom

(Art. 81, stk. 1, EF; Rådets forordning nr. 17, art. 3)

15. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier – overtrædelsernes grovhed samt hensynet til en afskrækkende virkning

(Rådets forordning nr. 17, art. 15, stk. 2)

16. Konkurrence – administrativ procedure – kommissionsbeslutning, der fastslår en overtrædelse, og som er vedtaget efter en anden kommissionsbeslutning vedrørende den samme virksomhed – ingen identitet mellem overtrædelserne, der er genstand for de to beslutninger – tilsidesættelse af princippet »ne bis in idem« – foreligger ikke

17. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier – overtrædelsernes grovhed – vurdering under hensyn til de pågældende salgs absolutte værdi – lovligt

(Rådets forordning nr. 17, art. 15, stk. 2)

18. Konkurrence – administrativ procedure – kommissionsbeslutning, der fastslår en overtrædelse – bevismateriale, som skal indsamles – graden af nødvendig beviskraft

(Art. 81, stk. 1, EF)

19. Fællesskabsret – principper – grundlæggende rettigheder – uskyldsformodning – procedure på konkurrenceområdet – anvendelighed

20. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier – overtrædelsens grovhed og varighed – overtrædelse begået af flere virksomheder – grovheden skal bedømmes individuelt

(Rådets forordning nr. 17, art. 15, stk. 2)

21. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier – overtrædelsens grovhed – skærpende omstændigheder – trussel fra en virksomhed om gengældelsesforanstaltninger over for en anden virksomhed

22. Konkurrence – administrativ procedure – kommissionsbeslutning, der fastslår en overtrædelse – anvendelse af erklæringer fra andre virksomheder, der har deltaget i overtrædelsen, som bevismidler – lovlighed – betingelser

(Art. 81 EF og 82 EF)

23. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – Kommissionens vedtagelse af retningslinjer – anvendelse af en beregningsmetode, hvorved der tages hensyn til overtrædelsens grovhed i sig selv og til dens varighed og under overholdelse af det maksimum, der er fastsat i forhold til den enkelte virksomheds omsætning – lovlighed

(Rådets forordning nr. 17, art. 15, stk. 2; Kommissionens meddelelse 98/C 9/03)

24. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier – overtrædelsernes grovhed – skærpende omstændigheder – recidiv – begreb

(Rådets forordning nr. 17, art. 15, stk. 2; Kommissionens meddelelse 98/C 9/03)

25. Konkurrence – bøder – manglende fastsættelse af en forældelsesfrist ingen tilsidesættelse af retssikkerhedsprincippet

(Rådets forordning nr. 17, art. 15; Kommissionens meddelelse 98/C 9/03)

26. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier – overtrædelsernes grovhed – formildende omstændigheder – en aftale er ikke reelt blevet fulgt – vurdering ud fra hver virksomheds individuelle adfærd

(Rådets forordning nr. 17, art. 15)

27. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier – overtrædelsernes grovhed – formildende omstændigheder – ingen foranstaltninger med henblik på at kontrollere gennemførelsen af kartellet – ikke omfattet

(Rådets forordning nr. 17, art. 15, stk. 2)

28. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier – overtrædelsernes grovhed – formildende omstændigheder – den pågældende virksomheds økonomiske situation – ikke omfattet

(Rådets forordning nr. 17, art. 15, stk. 2)

29. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – fritagelse for eller nedsættelse af bøden til gengæld for den anklagede virksomheds samarbejde – krav om en adfærd, der har gjort det lettere for Kommissionen at fastslå overtrædelsen – oplysninger om handlinger, der ikke kan give anledning til bøder i henhold til forordning nr. 17 – ingen hensyntagen hertil

(Rådets forordning nr. 17, art. 11, stk. 4 og 5, og art. 15; Kommissionens meddelelse 96/C 207/04)

30. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier – virksomhedens adfærd under den administrative procedure – vurdering af, i hvilket omfang de virksomheder, der har deltaget i kartellet, hver især har samarbejdet – overholdelse af ligebehandlingsprincippet – en forskellig behandling begrundet som følge af forskellige grader af samarbejde

(Rådets forordning nr. 17, art. 15, stk. 2; Kommissionens meddelelse 96/C 207/04)

31. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – fritagelse for eller nedsættelse af bøden til gengæld for den anklagede virksomheds samarbejde – nedsættelse, fordi de faktiske omstændigheder ikke bestrides – betingelser

(Rådets forordning nr. 17, art. 15, stk. 2; Kommissionens meddelelse 96/C 207/04, afsnit D 2)

1. I konkurrencesager har aktindsigten navnlig til formål at give adressaterne for en meddelelse af klagepunkter mulighed for at gøre sig bekendt med bevismaterialet i Kommissionens sagsakter, således at de på et relevant grundlag kan udtale sig om de konklusioner, Kommissionen er nået frem til i meddelelsen af klagepunkter. Aktindsigten giver således proceduremæssige garantier, der tilsigter at beskytte retten til kontradiktion og særlig en effektiv udnyttelse af retten til at blive hørt.

Kommissionen er således forpligtet til at give de virksomheder, der er berørt af en procedure i henhold til artikel 81, stk. 1, EF, aktindsigt i alle de dokumenter, der er indsamlet ved undersøgelsen, uanset om de er til skade eller til gunst for virksomhederne, dog ikke andre virksomheders forretningshemmeligheder, Kommissionens interne dokumenter og andre fortrolige oplysninger.

Viser det sig, at Kommissionen i den anfægtede beslutning har lagt belastende dokumenter til grund, som ikke findes i de administrative sagsakter, og som ikke er blevet fremlagt for sagsøgeren, skal de pågældende dokumenter udelukkes som beviser.

(jf. præmis 33-35 og 65)

2. Når der under en administrativ procedure i en konkurrencesag i Kommissionens administrative sagsakter findes dokumenter, som kunne have indeholdt disculperende oplysninger, er den eventuelle fastslåelse af, at retten til kontradiktion er blevet tilsidesat, uden forbindelse med den berørte virksomheds adfærd under den administrative procedure og spørgsmålet om, hvorvidt virksomheden var forpligtet til at anmode Kommissionen om indsigt i dennes sagsakter eller om at fremsende bestemte dokumenter til virksomheden.

Når der derimod er tale om disculperende dokumenter, som ikke findes i Kommissionens administrative sagsakter, skal den berørte virksomhed over for Kommissionen fremsætte en udtrykkelig anmodning om aktindsigt i disse dokumenter, idet det fører til fortabelse af virksomhedens rettigheder på dette punkt for så vidt angår et eventuelt annullationssøgsmål til prøvelse af den endelige beslutning, hvis virksomheden undlader dette.

(jf. præmis 36, 37, 42 og 79)

3. Når Kommissionen i meddelelsen af klagepunkter udtrykkeligt anfører, at den vil undersøge, om der bør pålægges de berørte virksomheder bøder, og den ligeledes anfører de væsentlige faktiske og retlige momenter, som kan medføre en bøde, herunder den formodede overtrædelses grovhed og varighed samt spørgsmålet om, hvorvidt den er begået forsætligt eller uagtsomt, opfylder den sin forpligtelse til at overholde virksomhedernes ret til at blive hørt. Den giver dem herved de fornødne oplysninger til, at de kan tage til genmæle, ikke blot for så vidt angår konstateringen af, at der foreligger en overtrædelse, men også for så vidt angår den omstændighed, at de er blevet pålagt en bøde.

(jf. præmis 50)

4. For så vidt angår udmålingen af de bøder, der pålægges for overtrædelse af konkurrencereglerne, er de berørte virksomheders ret til kontradiktion over for Kommissionen sikret gennem adgangen til at udtale sig om overtrædelsens varighed og grovhed samt om, hvorvidt det kunne forudses, at forholdet udgjorde en overtrædelse af konkurrencereglerne. I øvrigt nyder virksomhederne en yderligere garanti for så vidt angår bødeudmålingen, idet Retten ifølge artikel 17 i forordning nr. 17 har fuld prøvelsesret i artikel 229 EF’s forstand i sager anlagt til prøvelse af beslutninger, hvori Kommissionen har fastsat en bøde, og følgelig kan ophæve, nedsætte eller forhøje den pålagte bøde. Inden for rammerne af sin fulde prøvelsesret påhviler det Retten at efterprøve, om størrelsen af den pålagte bøde står i rimeligt forhold til overtrædelsens grovhed og varighed, og at foretage en afvejning af overtrædelsens grovhed og de af virksomheden påberåbte omstændigheder.

(jf. præmis 51 og 136)

5. Det forhold alene, at Kommissionen i sin hidtidige beslutningspraksis ikke har fundet, at visse faktorer udgjorde en skærpende omstændighed ved fastsættelsen af bøden, indebærer ikke, at den er forpligtet til at anlægge den samme vurdering i en senere beslutning. Den omstændighed, at Kommissionen i en anden sag har givet en virksomhed lejlighed til at udtale sig om, at Kommissionen agtede at tage i betragtning, at virksomheden tidligere havde begået en lignende overtrædelse, indebærer heller ikke, at Kommissionen er forpligtet til at gøre det samme i alle sager, eller at den berørte virksomhed, hvis den ikke har fået en sådan lejlighed, ikke fuldt ud kan udøve sin ret til at blive hørt.

(jf. præmis 57, 153 og 395)

6. Der påhviler ikke Kommissionen nogen generel forpligtelse til at udarbejde referater af drøftelser, som den i forbindelse med anvendelsen af traktatens konkurrenceregler har ført med kun nogle af deltagerne i en overtrædelse under møder med disse.

Selv om der ikke findes en sådan forpligtelse, er Kommissionen dog ikke dermed fritaget for de forpligtelser, der påhviler den med hensyn til aktindsigt. Det kan nemlig ikke tillades, at anvendelsen af mundtlige kontakter med tredjemand gør indgreb i retten til kontradiktion. Hvis Kommissionen derfor i sin beslutning agter at anvende en belastende oplysning, som en anden part har meddelt mundtligt, skal den gøre den tilgængelig for den berørte virksomhed, således at denne på et relevant grundlag kan udtale sig om de konklusioner, Kommissionen har draget på grundlag af oplysningen. Om nødvendigt skal den udarbejde et skriftligt dokument, der skal indgå i sagens akter.

(jf. præmis 66 og 67)

7. Retten er kompetent i to henseender, når der er tale om søgsmål til prøvelse af kommissionsbeslutninger, hvorved der pålægges virksomheder bøder for overtrædelser af konkurrencereglerne. For det første skal den prøve lovligheden af beslutningerne i henhold til artikel 230 EF. Den skal herved bl.a. kontrollere, at begrundelsespligten i henhold til artikel 253 EF er opfyldt, idet en tilsidesættelse heraf medfører, at beslutningen kan annulleres. For det andet har Retten kompetence til inden for rammerne af den fulde prøvelsesret, der er tillagt den ved artikel 229 EF og artikel 17 i forordning nr. 17, at vurdere, om bødernes størrelse er passende. Denne sidstnævnte vurdering kan begrunde, at der fremlægges og tages hensyn til yderligere oplysninger, som det ikke som sådan er nødvendigt at nævne i beslutningen i medfør af begrundelsespligten efter artikel 253 EF.

(jf. præmis 95)

8. Rækkevidden af begrundelsespligten i forbindelse med beregningen af en bøde, der pålægges for overtrædelse af Fællesskabets konkurrenceregler, skal fastsættes under hensyn til bestemmelserne i artikel 15, stk. 2, andet afsnit, i forordning nr. 17, hvorefter der »[v]ed fastsættelsen af bødens størrelse skal […] tages hensyn til både overtrædelsens grovhed og dens varighed«. Kravene i henhold til den væsentlige formforskrift, som begrundelsespligten udgør, er opfyldt, såfremt Kommissionen i sin beslutning giver oplysninger om de hensyn, der har givet grundlag for at bedømme overtrædelsens grovhed og varighed. Endvidere indeholder retningslinjerne for beregningen af bøder i henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 65, stk. 5, i EKSF-traktaten såvel som meddelelsen om samarbejdet i kartelsager bestemmelser, der angiver de hensyn, Kommissionen tager i betragtning ved bedømmelsen af overtrædelsens grovhed og varighed. Under disse omstændigheder er kravene i henhold til den væsentlige formforskrift, som begrundelsespligten udgør, opfyldt, såfremt Kommissionen i sin beslutning giver oplysninger om de hensyn, den har taget i betragtning i henhold til retningslinjerne og, i givet fald, i henhold til samarbejdsmeddelelsen, og som har givet den grundlag for at bedømme overtrædelsens grovhed og varighed med henblik på beregningen af bødebeløbet.

(jf. præmis 97)

9. Ved anvendelsen af artikel 81, stk. 1, EF er det for at afgøre, om en aftale har til formål eller til følge at hindre, begrænse eller fordreje konkurrencen inden for fællesmarkedet, nødvendigt at definere det relevante marked. Følgelig skal Kommissionen kun foretage en afgrænsning af markedet i en beslutning vedtaget i henhold til artikel 81, stk. 1, EF, når det uden en sådan afgrænsning ikke er muligt at afgøre, om aftalen, vedtagelsen inden for en virksomhedssammenslutning eller den pågældende samordnede praksis kan påvirke samhandelen mellem medlemsstater og har til formål eller til følge at hindre, begrænse eller fordreje konkurrencen inden for fællesmarkedet.

(jf. præmis 99)

10. Inden for rammerne af forordning nr. 17 har Kommissionen et vist skøn ved udmålingen af bøderne på en sådan måde, at virksomhederne tilskyndes til at overholde konkurrencereglerne.

Den omstændighed, at Kommissionen tidligere har pålagt bøder på et bestemt niveau i tilfælde af visse typer overtrædelser, kan ikke berøve den muligheden for at forhøje dette niveau inden for de i forordning nr. 17 angivne rammer, hvis det er nødvendigt for at gennemføre Fællesskabets konkurrencepolitik. For at Fællesskabets konkurrenceregler kan gennemføres effektivt, må Kommissionen tværtimod til enhver tid have mulighed for at tilpasse bødeniveauet efter konkurrencepolitikkens krav.

(jf. præmis 134, 135, 154, 395, 407 og 415)

11. Når Kommissionen har fastlagt retningslinjer for beregningen af bøder i henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 65, stk. 5, i EKSF-traktaten for nærmere at angive, hvilke kriterier den i overensstemmelse med traktaten vil anvende ved udøvelsen af sin skønsbeføjelse, har den herved pålagt sig selv grænser for denne beføjelse, eftersom det påhviler den at overholde de vejledende regler, den har pålagt sig selv. Ved fastslåelsen af overtrædelsens grovhed er Kommissionen herefter forpligtet til blandt flere forskellige faktorer at tage hensyn til de i retningslinjerne angivne faktorer, medmindre den særligt redegør for de grunde, som i givet fald berettiger til at fravige retningslinjerne på et bestemt punkt.

(jf. præmis 138)

12. I retningslinjerne for beregningen af bøder i henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 65, stk. 5, i EKSF-traktaten har Kommissionen angivet, at horisontale begrænsninger såsom priskarteller og markedsopdelende karteller samt andre former for praksis, der er til skade for det indre marked, oftest vurderes som meget alvorlige. Det fremgår af denne vejledende beskrivelse, at aftaler eller samordnet praksis, der bl.a. har til formål at fastsætte priser og fordele kunder, alene på grund af deres egen beskaffenhed kan føre til en sådan kvalifikation, uden at det er fornødent at beskrive den pågældende adfærd nærmere ved at angive dens særlige virkning eller geografiske udstrækning. At det forholder sig således, bekræftes af, det i den vejledende beskrivelse af overtrædelser, der skal betragtes som alvorlige, nævnes, at der er tale om overtrædelser af samme art som overtrædelser, der defineres som lidet alvorlige, »men som håndhæves mere strengt og har en større indflydelse på markedet, og hvis virkninger kan gøre sig gældende inden for store dele af fællesmarkedet«, hvorimod der i beskrivelsen af meget alvorlige overtrædelser ikke opstilles noget krav om, at de har virkning eller fremkalder følger inden for et bestemt geografisk område.

(jf. præmis 150 og 151)

13. De faktorer, der skal tages hensyn til ved bedømmelsen af en overtrædelses grovhed, kan f.eks. være antallet og værdien af de varer, som overtrædelsen omfatter, virksomhedens størrelse og dens økonomiske betydning og dermed den indflydelse, den har kunnet udøve på markedet. For det første fremgår det, at det er lovligt ved fastsættelsen af bøden at tage hensyn dels til virksomhedens samlede omsætning, som giver et – om end omtrentligt og ufuldstændigt – indtryk af dens størrelse og økonomi, dels til den del af omsætningen, som vedrører de varer, som er genstand for overtrædelsen, og som altså kan indikere omfanget af overtrædelsen. For det andet fremgår det, at der ikke skal tillægges en enkelt af disse faktorer en uforholdsmæssig betydning i forhold til de andre skønsfaktorer, og en passende bøde kan følgelig ikke fastsættes ud fra en simpel beregning på grundlag af den samlede omsætning.

(jf. præmis 158 og 367)

14. Når det er blevet bevist, at en virksomhed har deltaget i møder mellem virksomheder af en åbenbart konkurrencestridig karakter, påhviler det virksomheden at fremføre indicier af en sådan beskaffenhed, at den kan påvise, at dens deltagelse i de nævnte møder ikke er sket for at begrænse konkurrencen, og herved påvise, at den over for konkurrenterne har oplyst, at den deltog i møderne med et andet formål end deres. I mangel af bevis for en sådan afstandtagen gør den omstændighed, at virksomheden har deltaget i de nævnte møder, selv om det kun er passivt, det muligt at finde, at virksomheden har deltaget i det kartel, de har ført til. Endvidere fritager den omstændighed, at virksomheden ikke følger udfaldet af møderne, den ikke for ansvaret for dens deltagelse i kartellet. En virksomhed, der har deltaget i sådanne møder, kan ikke påberåbe sig, at den har deltaget heri efter pres fra de andre deltagere, der muligvis har en større økonomisk styrke. Den kunne nemlig have underrettet de kompetente myndigheder om det pres, den var udsat for, og have indgivet en klage til Kommissionen i henhold til artikel 3 i forordning nr. 17 i stedet for at have deltaget i de pågældende aktiviteter.

(jf. præmis 164, 245 og 423)

15. Hensynet til en afskrækkende virkning af de bøder, der pålægges for overtrædelse af konkurrencereglerne, er en integrerende del af den tilpasning af bøderne, der foretages på grundlag af overtrædelsens grovhed, da det hermed skal forhindres, at en beregningsmetode fører til bøder, der for visse virksomheders vedkommende ikke har et niveau, der er egnet til at sikre, at bøden har en tilstrækkeligt afskrækkende virkning.

(jf. præmis 170)

16. Princippet ne bis in idem, som også er knæsat i artikel 4 i syvende tillægsprotokol til den europæiske menneskerettighedskonvention, udgør et grundlæggende princip i fællesskabsretten, som domstolene skal sikre bliver overholdt.

På området for Fællesskabets konkurrenceret forbyder dette princip, at en virksomhed domfældes eller atter forfølges af Kommissionen for en konkurrencebegrænsende adfærd, for hvilken den allerede er blevet pålagt en sanktion, eller med hensyn til hvilken den er blevet erklæret ansvarsfri ved en tidligere afgørelse fra Kommissionen, der ikke længere kan anfægtes. Anvendelsen af ne bis in idem-princippet afhænger af, at tre betingelser er opfyldt, nemlig at de faktiske omstændigheder er identiske, at lovovertræderen er den samme person, og at den retsbeskyttede interesse er den samme.

(jf. præmis 184 og 185)

17. Grovheden af en overtrædelse af konkurrencereglerne kan ikke udelukkende afhænge af dennes geografiske udstrækning eller af den andel, det af overtrædelsen omfattede salg udgør af salget i hele Den Europæiske Union. Uafhængigt af de førnævnte kriterier er det pågældende salgs absolutte værdi nemlig et relevant udtryk for overtrædelsens grovhed, idet den nøje afspejler den økonomiske betydning af den handel, overtrædelsen har til formål at unddrage den konkurrence, som normalt udspiller sig.

(jf. præmis 191)

18. Med hensyn til førelsen af beviset for, at der foreligger en overtrædelse af artikel 81, stk. 1, EF, skal Kommissionen føre bevis for de overtrædelser, den har fastslået, såvel som det retligt fornødne bevis for, at de omstændigheder, der udgør overtrædelsen, faktisk foreligger. Er Retten i tvivl, skal dette komme den virksomhed til gode, som er adressat for den beslutning, hvori der fastslås en overtrædelse. Retten kan derfor ikke konkludere, at Kommissionen har ført fornødent bevis for den pågældende overtrædelse, hvis den fortsat nærer tvivl vedrørende dette spørgsmål, navnlig i en sag, hvori der er nedlagt påstand om annullation af en beslutning, hvori der pålægges en bøde.

Kommissionen skal fremlægge præcise og samstemmende beviser for sin faste overbevisning om, at overtrædelsen har fundet sted.

Hver enkelt af de af Kommissionen fremlagte beviser skal dog ikke nødvendigvis opfylde disse kriterier i relation til samtlige aspekter af overtrædelsen. Det er tilstrækkeligt, at den række indicier, institutionen har påberåbt sig, ud fra en samlet betragtning opfylder dette krav.

(jf. præmis 215, 217 og 218)

19. Grundsætningen om uskyldsformodningen, således som den bl.a. fremgår af artikel 6, stk. 2, i den europæiske menneskerettighedskonvention, indgår blandt de grundlæggende rettigheder, som efter Domstolens praksis, der i øvrigt er bekræftet af præamblen til den europæiske fælles akt, artikel 6, stk. 2, i traktaten om Den Europæiske Union og artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, er beskyttet i Fællesskabets retsorden. Henset til karakteren af de pågældende overtrædelser samt til karakteren og strengheden af de hertil knyttede sanktioner, finder den principielle uskyldsformodning navnlig anvendelse på sager vedrørende tilsidesættelser af konkurrencereglerne, der gælder for virksomhederne, og som vil kunne føre til at pålægge bøder eller tvangsbøder.

(jf. præmis 216)

20. Når en overtrædelse er blevet begået af flere virksomheder, skal der ved bødeudmålingen foretages en undersøgelse af den relative grovhed af den enkelte virksomheds deltagelse, hvilket navnlig indebærer, at det skal fastslås, hvilken rolle de hver især har spillet i overtrædelsen i den periode, hvori de deltog i den.

Dette er den logiske konsekvens af princippet om, at straffe og sanktioner kun kan pålægges individuelle personer, og ifølge dette princip, der finder anvendelse i enhver administrativ procedure, som kan føre til, at der pålægges sanktioner i henhold til Fællesskabets konkurrenceregler, kan der kun pålægges en virksomhed sanktioner for omstændigheder, som den individuelt kritiseres for.

(jf. præmis 277 og 278)

21. Det kan lægges til grund som en skærpende omstændighed, at en virksomhed, der deltager i et kartel, tvinger en anden deltager i kartellet til at udvide dettes område ved at true virksomheden med gengældelsesforanstaltninger, hvis den nægter. Det er nemlig en direkte virkning af en sådan adfærd, at den af kartellet forvoldte skade forværres, og en virksomhed, som har anlagt en sådan adfærd, må derfor bære et særligt ansvar.

(jf. præmis 281)

22. Ingen fællesskabsretlige bestemmelser eller almindelige principper forbyder Kommissionen at påberåbe sig forklaringer afgivet af andre anklagede virksomheder over for en virksomhed. I modsat fald ville bevisbyrden i forbindelse med overtrædelser af artikel 81 EF og 82 EF, som påhviler Kommissionen, ikke kunne løftes, hvilket ville være uforeneligt med den opgave, der er pålagt Kommissionen ved traktaten, nemlig at overvåge den korrekte anvendelse af disse bestemmelser. Rigtigheden af en påstand fremsat af en virksomhed, som anklages for at have deltaget i et kartel, kan imidlertid ikke uden støtte i andre beviser betragtes som et tilstrækkeligt bevis for de pågældende omstændigheder, når den bestrides af flere anklagede virksomheder. Når kartellet kun omfatter to parter, er den omstændighed, at indholdet af den ene parts erklæring bestrides af den anden part, tilstrækkelig til, at det må kræves, at forklaringen støttes af andre beviser. Dette gælder så meget desto mere en forklaring, som har til formål at begrænse den virksomheds ansvar, på hvis vegne den afgives, ved at fremhæve en anden virksomheds ansvar.

Hvad i øvrigt angår et dokument, der bekræfter, at en virksomhed har fremsat en trussel over for en anden virksomhed, og hvis bevisværdi anfægtes af den første virksomhed, må der ved vurderingen af bevisværdien først og fremmest tages hensyn til sandsynligheden af den beretning, som dokumentet indeholder. Der må herved navnlig tages hensyn til, fra hvem dokumentet hidrører, under hvilke omstændigheder det er blevet til, hvem det er rettet til, og om dokumentet efter sit indhold virker fornuftigt og troværdigt.

(jf. præmis 285 og 286)

23. Efter den metode, der er angivet i retningslinjerne for beregningen af bøder i henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 65, stk. 5, i EKSF-traktaten, sker beregningen af bødebeløbene stadig på grundlag af de to kriterier, der nævnes i artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17, dvs. overtrædelsens grovhed og varighed, med forbehold for det maksimum, der ved samme bestemmelse er fastsat i forhold til den enkelte virksomheds omsætning.

Følgelig kan retningslinjerne ikke antages at gå ud over den retlige ramme for sanktionerne, således som den er fastsat ved denne bestemmelse.

(jf. præmis 343 og 344)

24. Ved bedømmelsen af grovheden af en overtrædelse med henblik på at fastsætte bødens størrelse skal Kommissionen ikke blot tage hensyn til de særlige omstændigheder i det foreliggende tilfælde, men også til den sammenhæng, overtrædelsen indgår i, og påse, at den trufne forholdsregel er af tilstrækkelig forebyggende karakter, især for så vidt angår den type overtrædelser, som i særlig grad kan bringe gennemførelsen af Fællesskabets formål i fare.

I den forbindelse skal der ved bedømmelsen af overtrædelsens grovhed tages hensyn til en eventuel gentagelsessituation. Med henblik på afskrækkelse er tilbagefaldet nemlig en omstændighed, som retfærdiggør en betydelig forhøjelse af bødens grundbeløb. Tilbagefaldet udgør nemlig beviset for, at den tidligere pålagte sanktion ikke var tilstrækkeligt afskrækkende.

Desuden er den omstændighed, at der er tale om et gentagelsestilfælde, også selv om den vedrører en egenskab hos den, som har begået overtrædelsen, nemlig den pågældendes tilbøjelighed til at begå sådanne overtrædelser, netop af denne grund et meget væsentligt udtryk for grovheden af den pågældende adfærd og dermed for nødvendigheden af at forhøje bøden med henblik på en effektiv afskrækkelse.

Begrebet recidiv, således som det forstås i en række nationale retsordener, forudsætter, at en person har begået nye overtrædelser efter at være blevet straffet for lignende overtrædelser.

I betragtning af dets formål forudsætter recidivbegrebet dog ikke nødvendigvis en konstatering af, at der tidligere er blevet pålagt en økonomisk sanktion, men kun, at der tidligere er blevet begået en overtrædelse. Når der tages hensyn til, at der er tale om et gentagelsestilfælde, tager dette for en konkret overtrædelses vedkommende sigte på at pålægge den virksomhed, som har gjort sig skyldig i de forhold, som udgør overtrædelsen, en strengere sanktion, fordi det viser sig, at en tidligere fastslåelse af, at virksomheden har begået en overtrædelse, ikke har været tilstrækkelig til at forebygge gentagelse af en ulovlig adfærd. Det afgørende for, at der foreligger et gentagelsestilfælde, er i den forbindelse ikke, at der tidligere er blevet pålagt en sanktion, men at det tidligere er blevet fastslået, at virksomheden har begået en overtrædelse.

(jf. præmis 347-349, 362 og 363)

25. En forældelsesfrist kan ikke have en retssikkerhedsbeskyttende funktion, og en overtrædelse af en sådan frist kan ikke udgøre en tilsidesættelse af det nævnte princip om retssikkerhed, medmindre en sådan forældelsesfrist er blevet fastsat forud, og for så vidt angår konstateringen af en gentagelsessituation i forhold til en virksomhed fastsættes en sådan frist hverken i artikel 15 i forordning nr. 17, som udgør retsgrundlaget for de straffe, Kommissionen kan pålægge for overtrædelse af Fællesskabets konkurrenceregler, eller i retningslinjerne for beregningen af bøder i henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 65, stk. 5, i EKSF-traktaten.

(jf. præmis 352 og 353)

26. De formildende omstændigheder, der nævnes i punkt 3 i retningslinjerne for beregningen af bøder i henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 65, stk. 5, i EKSF-traktaten, bygger alle på den enkelte virksomheds individuelle adfærd.

Heraf følger, at det ved vurderingen af de formildende omstændigheder, herunder manglende gennemførelse af aftalerne, ikke er virkningerne af overtrædelsen som helhed, der skal tages i betragtning – disse virkninger skal der tages hensyn til ved vurderingen af overtrædelsens konkrete indvirkning på markedet i forbindelse med bedømmelsen af overtrædelsens grovhed (retningslinjernes punkt 1 A, første afsnit) – men hver enkelt virksomheds individuelle adfærd med henblik på at fastslå den relative grovhed af den enkelte virksomheds deltagelse i overtrædelsen.

(jf. præmis 383 og 384)

27. Det kan ikke i sig selv udgøre en formildende omstændighed, at der ikke træffes foranstaltninger med henblik på at kontrollere gennemførelsen af et kartel.

(jf. præmis 393)

28. Ved fastsættelsen af størrelsen af den bøde, der skal pålægges for overtrædelse af Fællesskabets konkurrenceregler, er Kommissionen ikke forpligtet til at tage hensyn til en virksomheds økonomiske vanskeligheder, idet dette ville indebære, at virksomheder, der er mindre tilpassede til markedsforholdene, ville få en uberettiget konkurrencemæssig fordel.

(jf. præmis 413)

29. Der er kun grundlag for en bødenedsættelse som følge af samarbejde under den administrative procedure, hvis den pågældende virksomheds adfærd har gjort det lettere for Kommissionen at konstatere og i givet fald bringe overtrædelsen til ophør.

I denne forbindelse giver en virksomheds samarbejde ved undersøgelsen ikke ret til bødenedsættelse, når samarbejdet ikke går ud over de forpligtelser, der påhviler virksomheden i henhold til artikel 11, stk. 4 og 5, i forordning nr. 17. Hvis en virksomhed derimod som svar på en begæring om oplysninger i medfør af artikel 11 i forordning nr. 17 giver oplysninger, der går langt ud over, hvad Kommissionen kunne have krævet i henhold til denne artikel, kan den indrømmes en bødenedsættelse.

Det udgør heller ikke et samarbejde, som er omfattet af anvendelsesområdet for meddelelsen om samarbejde i kartelsager, og navnlig ikke anvendelsesområdet for meddelelsens afsnit D, at en virksomhed inden for rammerne af en kartelundersøgelse i Kommissionen stiller oplysninger til rådighed for Kommissionen om handlinger, for hvilke den under alle omstændigheder ikke skulle have betalt en bøde i henhold til forordning nr. 17.

(jf. præmis 449, 451, 452 og 471)

30. I forbindelse med bedømmelsen af virksomhedernes samarbejde under den administrative procedure, der er indledt vedrørende et forbudt kartel, må Kommissionen ikke se bort fra ligebehandlingsprincippet, som hører til fællesskabsrettens grundlæggende principper, og som tilsidesættes, såfremt ensartede situationer behandles forskelligt, eller forskellige situationer behandles ens, medmindre en sådan behandling er objektivt begrundet.

I den forbindelse må vurderingen af omfanget af virksomheders samarbejde ikke afhænge af rent tilfældige faktorer. En forskellig behandling af de pågældende virksomheder skal derfor kunne begrundes i grader af samarbejde, som ikke er sammenlignelige, bl.a. fordi samarbejdet har bestået i fremlæggelse af forskellige oplysninger eller fremlæggelse af sådanne oplysninger på forskellige trin af den administrative procedure eller under forskellige omstændigheder.

Når en virksomhed som led i samarbejdet blot bekræfter, men mindre præcist og udførligt, visse oplysninger, som en anden virksomhed allerede har fremlagt som led i samarbejdet, kan førstnævnte virksomheds samarbejde – skønt det kan have en vis nytte for Kommissionen – endvidere ikke anses for at have et omfang, der kan sammenlignes med omfanget af det samarbejde, der blev udvist af den virksomhed, der først fremlagde de pågældende oplysninger. En forklaring, der kun i en vis udstrækning bekræfter en forklaring, Kommissionen i forvejen var i besiddelse af, letter således ikke dens arbejde væsentligt og dermed tilstrækkeligt til, at det kan begrunde en nedsættelse af bøden som følge af samarbejde.

(jf. præmis 453-455)

31. For at en virksomhed i henhold til afsnit D 2, andet led, i meddelelsen om samarbejde i kartelsager kan indrømmes en nedsættelse af bøden for ikke at have bestridt de faktiske omstændigheder, skal den efter at have fået kendskab til meddelelsen af klagepunkter udtrykkeligt underrette Kommissionen om, at den ikke agter at bestride de faktiske forhold.

Det er imidlertid ikke tilstrækkeligt, at en virksomhed generelt erklærer, at den ikke bestrider de påberåbte faktiske omstændigheder i overensstemmelse med samarbejdsmeddelelsen, hvis denne erklæring under omstændighederne i den konkrete sag ikke er til den mindste nytte for Kommissionen. For at en virksomhed således kan indrømmes bødenedsættelse for at have samarbejdet under den administrative procedure, skal dens adfærd have gjort det lettere for Kommissionen at løse den opgave at konstatere og bringe overtrædelser af Fællesskabets konkurrenceregler til ophør.

(jf. præmis 504 og 505)

RETTENS DOM (Femte Afdeling)

25. oktober 2005( )

»Konkurrence – karteller – bøder – retningslinjerne for beregning af bøder – samarbejdsmeddelelsen«

I sag T-38/02,

Groupe Danone, Paris (Frankrig), ved avocats A. Winckler og M. Waha,

sagsøger,

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber ved A. Bouquet og W. Wils, som befuldmægtigede, og med valgt adresse i Luxembourg,

sagsøgt,

angående en påstand om annullation af Kommissionens beslutning 2003/569/EF af 5. december 2001 om en procedure i henhold til artikel 81 EF (sag IV/37.614/F3 – PO/Interbrew og Alken-Maes) (EFT 2003 L 200, s. 1), subsidiært om nedsættelse af den bøde, sagsøgeren pålægges i beslutningens artikel 2,

har

DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABERS

RET I FØRSTE INSTANS (Femte Afdeling)

sammensat af afdelingsformanden, M. Vilaras, og dommerne E. Martins Ribeiro og K. Jürimäe,

justitssekretær: fuldmægtig J. Plingers,

på grundlag af den skriftlige forhandling og efter retsmødet den 8. december 2004,

afsagt følgende

Dom

Relevante retsforskrifter

1 I Rådets forordning nr. 17: første forordning om anvendelse af bestemmelserne i traktatens artikel [81] og [82] (EFT 1959-1962, s. 81), bestemmes i artikel 15, stk. 2:

»Ved beslutning kan Kommissionen pålægge virksomheder og sammenslutninger af virksomheder bøder på mindst 1 000 og højst 1 000 000 [EUR], idet sidstnævnte beløb dog kan forhøjes til 10% af omsætningen i det sidste regnskabsår i hver af de virksomheder, som har medvirket ved overtrædelsen, såfremt de forsætligt eller uagtsomt:

a) overtræder bestemmelserne i traktatens artikel [81], stk. 1, eller artikel [82], eller

b) handler i strid med et påbud meddelt i henhold til [forordningens] artikel 8, stk. 1.

Ved fastsættelsen af bødens størrelse skal der tages hensyn til både overtrædelsens grovhed og dens varighed.«

2 I retningslinjerne for beregningen af bøder i henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 65, stk. 5, i EKSF-traktaten (EFT 1998 C 9, s. 3, herefter »retningslinjerne«) opstilles en metode til beregning af størrelsen af sådanne bøder, »der bygger på fastsættelsen af et grundbeløb, som kan forhøjes i tilfælde af skærpende omstændigheder og nedsættes i tilfælde af formildende omstændigheder« (retningslinjerne, andet afsnit). Det hedder endvidere i retningslinjerne, at »[g]rundbeløbet fastsættes på grundlag af overtrædelsens grovhed og dens varighed, der er de eneste kriterier, der er anført i artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17« (retningslinjerne, punkt 1).

3 I Kommissionens meddelelse om bødefritagelse eller bødenedsættelse i kartelsager (EFT 1996 C 207, s. 4, herefter »samarbejdsmeddelelsen«) »angive[s] betingelserne for, hvornår virksomheder, der samarbejder med Kommissionen i forbindelse med dennes undersøgelser af en kartelsag, kan fritages for bøder eller få nedsat den bøde, de ellers ville være blevet pålagt« (afsnit A 3 i meddelelsen).

4 Afsnit D i samarbejdsmeddelelsen har følgende ordlyd:

»D. Væsentlig bødenedsættelse

1. Hvis en virksomhed samarbejder, uden at alle betingelserne i afsnit B eller C er opfyldt, indrømmes den en nedsættelse på mellem 10% og 50% af den bøde, som den ville være blevet pålagt, hvis den ikke havde samarbejdet.

2. Dette kan navnlig være tilfældet, hvis:

– en virksomhed, inden udsendelsen af en klagepunktsmeddelelse, forsyner Kommissionen med oplysninger, dokumenter eller andet bevismateriale, som bidrager til at fastslå overtrædelsens eksistens

– en virksomhed, efter at have modtaget klagepunktsmeddelelsen, meddeler kommissionen, at den ikke bestrider de faktiske omstændigheder, som Kommissionen bygger sine indvendinger på.«

Tvistens baggrund

5 På tidspunktet for sagens omstændigheder var Interbrew NV (herefter »Interbrew«) og Brouwerijen Alken-Maes (herefter »Alken-Maes«) henholdsvis det største og det næststørste bryggeri på det belgiske ølmarked. Alken-Maes var et datterselskab af Groupe Danone SA (herefter »sagsøgeren«), som ligeledes drev virksomhed på det franske ølmarked gennem et andet datterselskab, Brasseries Kronenbourg SA (herefter »Kronenbourg«). Sagsøgeren indstillede sin virksomhed på ølområdet i 2000.

6 I 1999 indledte Kommissionen under sagsnummer IV/37.614/F3 en undersøgelse af mulige overtrædelser af Fællesskabets konkurrenceregler inden for den belgiske bryggerisektor.

7 I forbindelse med denne undersøgelse indledte Kommissionen den 29. september 2000 en procedure over for, og vedtog en meddelelse af klagepunkter rettet til sagsøgeren såvel som til virksomhederne Interbrew, Alken-Maes, NV Brouwerij Haacht (herefter »Haacht«) og NV Brouwerij Martens (herefter »Martens«). Den procedure, der var indledt over for sagsøgeren, og den meddelelse af klagepunkter, som blev rettet til denne, omfattede kun sagsøgerens formodede deltagelse i det såkaldte »Interbrew/Alken-Maes-kartel« vedrørende det belgiske ølmarked.

8 Den 5. december 2001 vedtog Kommissionen beslutning 2003/569/EF af 5. december 2001 om en procedure i henhold til artikel 81 EF (sag IV/37.614/F3 – PO/Interbrew og Alken-Maes) (EFT 2003 L 200, s. 1), som var rettet til sagsøgeren såvel som til virksomhederne Interbrew, Alken-Maes, Haacht og Martens (herefter »den anfægtede beslutning«).

9 Det fastslås i den anfægtede beslutning, at der er begået to forskellige overtrædelser af konkurrencereglerne, nemlig dels et kompleks af aftaler og/eller samordnet adfærd inden for ølsalg i Belgien (herefter »Interbrew/Alken-Maes-kartellet«), dels en samordnet praksis inden for salg af handelsmærkeøl. Det fastslås i beslutningen, at sagsøgeren, Interbrew og Alken-Maes har deltaget i den førstnævnte overtrædelse, mens Interbrew, Alken-Maes, Haacht og Martens har deltaget i den sidstnævnte.

10 Skønt sagsøgeren på tidspunktet for de omtvistede forhold var moderselskab for Alken-Maes, har selskabet ifølge den anfægtede beslutning kun gjort sig skyldig i én overtrædelse. Sagsøgeren gøres således på grund af sin aktive rolle i Interbrew/Alken-Maes-kartellet ansvarlig for både sin egen og Alken-Maes’ deltagelse i kartellet. Derimod finder Kommissionen ikke, at der er anledning til at tillægge sagsøgeren ansvaret for, at selskabets datterselskab deltog i den samordnede praksis inden for salg af handelsmærkeøl, idet sagsøgeren ikke selv deltog i dette kartel.

11 Den overtrædelse, sagsøgeren lægges til last, består i, at selskabet direkte eller gennem sit datterselskab Alken-Maes har deltaget i et kompleks af aftaler og/eller samordnet adfærd, der omfattede en generel ikke-angrebspagt, priser og salgsfremstød inden for detailhandelen, fordeling af kunder inden for sektoren hoteller, restaurationer og caféer (herefter »horeca«) – herunder de såkaldte »nationale« kunder – begrænsning af investeringer og reklame på horeca-markedet, en ny tarifstruktur for horeca-sektoren og detailhandelen samt udveksling af oplysninger om salget inden for horeca-sektoren og detailhandelen.

12 Det fastslås i den anfægtede beslutning, at overtrædelsen strakte sig over perioden fra den 28. januar 1993 til og med den 28. januar 1998.

13 Da Kommissionen fandt, at den kunne udlede af en række forhold, at overtrædelsen var ophørt, fandt den det unødvendigt at pålægge de berørte virksomheder at indstille overtrædelserne i henhold til artikel 3 i forordning nr. 17.

14 Til gengæld fandt den, at Interbrew og sagsøgeren i henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 burde pålægges en bøde for deres deltagelse i Interbrew/Alken-Maes-kartellet.

15 Kommissionen anfører hvad dette angår i den anfægtede beslutning, at samtlige deltagere i Interbrew/Alken-Maes-kartellet havde begået overtrædelsen forsætligt.

16 Ved beregningen af bøderne har Kommissionen i den anfægtede beslutning fulgt den fremgangsmåde, som er fastsat i retningslinjerne og samarbejdsmeddelelsen.

17 Den anfægtede beslutnings dispositive del har følgende ordlyd:

»Artikel 1

[Interbrew], [Alken-Maes] og [sagsøgeren] har overtrådt [...] artikel 81, stk. 1, [EF] ved at deltage i et kompleks af aftaler og/eller samordnet adfærd vedrørende en generel ikke-angrebspagt, priser og salgsfremstød i detailhandelen, fordeling af kunder på horeca-markedet (såvel »traditionelle« horeca-kunder som nationale kunder), begrænsning af investeringer og reklame på horeca-markedet, en ny tarifstruktur for horeca og detailhandelen og udveksling af oplysninger om salg til horeca og detailhandelen i perioden fra 28. januar 1993 til og med 28. januar 1998.

Artikel 2

[Interbrew] og [sagsøgeren] pålægges på grund af de i artikel 1 konstaterede overtrædelser følgende bøder:

a) [Interbrew]: en bøde på 45,675 mio. EUR

b) [sagsøgeren]: en bøde på 44,043 mio. EUR.

[...]«

Retsforhandlinger og parternes påstande

18 Sagsøgeren har anlagt den foreliggende sag ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 22. februar 2002.

19 På grundlag af den refererende dommers rapport har Retten (Femte Afdeling) besluttet at indlede den mundtlige forhandling. Retten har i henhold til procesreglementets artikel 64 anmodet parterne om at fremlægge en række dokumenter og besvare en række skriftlige spørgsmål. Parterne har efterkommet disse anmodninger inden for den fastsatte frist.

20 Ved skrivelse af 30. november 2004 har sagsøgeren anmodet Retten om dels at tilføre sagens akter Kommissionens beslutning af 29. september 2004 om en procedure i henhold til artikel 81 EF (sag COMP/C.37.750/B2 – Brasseries Kronenbourg, Brasseries Heineken), meddelt under nr. K(2004) 3597 endelig udg. (herefter »Kronenbourg/Heineken-beslutningen«), dels – som en foranstaltning med henblik på sagens tilrettelæggelse i henhold til procesreglementets artikel 64, stk. 4 – at anmode Kommissionen om, før eller under retsmødet, at meddele resultaterne af sin undersøgelse af Interbrews eventuelle misbrug af selskabets dominerende stilling på det belgiske ølmarked.

21 Ved beslutning af 3. december 2004 tilførte Retten sagens akter ovennævnte skrivelse og underrettede Kommissionen om, at den under retsmødet ville blive anmodet om fremsætte sine bemærkninger til sagsøgerens anmodning om, at Kronenbourg/Heineken-beslutningen blev tilført sagens akter. Endvidere afviste Retten anmodningen om, at Kommissionen som en foranstaltning med henblik på sagens tilrettelæggelse blev anmodet om at meddele resultaterne af sin undersøgelse af Interbrews eventuelle misbrug af selskabets dominerende stilling på det belgiske ølmarked.

22 Parterne har afgivet mundtlige indlæg og besvaret Rettens mundtlige spørgsmål under det offentlige retsmøde den 8. december 2004. Kommissionen bemærkede under retsmødet, at den ikke ville modsætte sig sagsøgerens anmodning om at tilføre sagens akter Kronenbourg/Heineken-beslutningen, hvilket Rettens besluttede at gøre.

23 Sagsøgeren har nedlagt følgende påstande:

– Den anfægtede beslutning annulleres i medfør af artikel 230 EF; subsidiært nedsættes den bøde, sagsøgeren pålægges i beslutningens artikel 2, i medfør af artikel 229 EF.

– Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

24 Kommissionen har nedlagt følgende påstande:

– Frifindelse.

– Sagsøgeren tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Retlige bemærkninger

25 Sagsøgeren har fremført otte anbringender til støtte for søgsmålet. De to principale anbringender, der er fremført til støtte for, at den anfægtede beslutning annulleres, går ud på, at der foreligger en tilsidesættelse af såvel retten til kontradiktion og princippet om god forvaltningsskik (første anbringende) som begrundelsespligten (andet anbringende). De øvrige seks anbringender, som er subsidiære, har til formål at opnå en nedsættelse af den pålagte bøde. Ifølge disse anbringender er der ved fastsættelsen af bødens grundbeløb foretaget en fejlagtig vurdering af overtrædelsens grovhed i strid med proportionalitetsprincippet, ligebehandlingsprincippet og ne bis in idem-princippet (tredje anbringende) samt en fejlagtig vurdering af overtrædelsens varighed (fjerde anbringende); endvidere er det grundløst blevet gjort gældende som en skærpende omstændighed, at der blev øvet pression over for Interbrew (femte anbringende), ligesom sagsøgeren grundløst er blevet lagt den skærpende omstændighed til last, at der er tale om et gentagelsestilfælde (sjette anbringende); endelig er der taget utilstrækkeligt hensyn til relevante formildende omstændigheder (syvende anbringende) og i strid med ligebehandlingsprincippet og samarbejdsmeddelelsen foretaget en fejlagtig vurdering af udstrækningen af sagsøgerens samarbejde (ottende anbringende).

A – Påstanden om annullation af den anfægtede beslutning

1. Anbringendet om tilsidesættelse af retten til kontradiktion og princippet om god forvaltningsskik

26 Dette anbringende falder i tre led. Inden for rammerne af det første led har sagsøgeren påberåbt sig ikke at have fået lejlighed til at undersøge, i hvilken sammenhæng et dokument, Kommissionen har anvendt imod sagsøgeren, er blevet til. Inden for rammerne af det andet led har sagsøgeren gjort gældende, at Kommissionen ikke inden vedtagelsen af den anfægtede beslutning gav sagsøgeren mulighed for at gøre sig bekendt med, hvilke faktorer der var blevet taget i betragtning ved beregningen af bøden. Endelig har sagsøgeren inden for rammerne af det tredje led hævdet, at den omstændighed, at møder, som er blevet afholdt mellem Kommissionen og Interbrew, ikke er blevet dokumenteret, og at Kommissionen har afslået at fremlægge Interbrews svar på meddelelsen af klagepunkter for sagsøgeren, ikke alene udgør en tilsidesættelse af retten til kontradiktion, men også af princippet om god forvaltningsskik.

a) Første led, hvorefter sagsøgeren ikke har haft mulighed for at undersøge, i hvilken sammenhæng et imod sagsøgeren anvendt dokument er blevet til

Parternes argumenter

27 Sagsøgeren har gjort gældende, at den anfægtede beslutning bør annulleres, fordi selskabet ikke har fået lejlighed til at udtale sig om og bestride uddraget af et dokument, hvoraf Kommissionen i første omgang tog en kopi hos virksomheden Heineken NV (herefter »Heineken«) som led i en parallel undersøgelse i Nederlandene (herefter »Heineken-dokumentet«). I den anfægtede beslutnings betragtning 55 påberåber Kommissionen sig dette dokument til støtte for sin konklusion, hvorefter sagsøgeren øvede pression over for Interbrew ved at true selskabet med gengældelsesforanstaltninger på det franske marked for at tvinge det til at udvide kartelsamarbejdet. De øvrige faktorer, som denne konklusion bygger på, og som nævnes i den anfægtede beslutnings betragtning 54, begrænser sig til ensidige udtalelser fra Interbrew.

28 Sagsøgeren har medgivet, at Heineken-dokumentet omtaltes i meddelelsen af klagepunkter, og at sagsøgeren fik kendskab til det som led i sin aktindsigt. I den anfægtede beslutning indskrænker Kommissionen sig imidlertid til at angive, hvor og under hvilke omstændigheder den har erhvervet Heineken-dokumentet, og tillægger det uden videre troværdighed uden at have givet sagsøgeren lejlighed til at undersøge, i hvilken sammenhæng det er blevet til.

29 Sagsøgeren har således ikke haft aktindsigt i de interne skrivelser eller notater, som er gået forud for eller ligger i forlængelse af dokumentet, da de ikke indgår i sagsakterne. Ingen andre dokumenter med forbindelse til Heineken-dokumentet, som måtte være indsamlet under undersøgelsen i Nederlandene, er blevet tilført sagsakterne på trods af sagsøgerens anmodning herom. Heller ikke de bemærkninger, Heineken og Interbrew måtte have fremsat om dokumentets indhold, er blevet tilført sagsakterne. Desuden rummer korrespondancen mellem Kommissionen og Heineken om fortroligheden af Heineken-dokumentet, som er blevet fremlagt af Kommissionen, ingen yderligere oplysninger og viser heller ikke, at Kommissionen selv har rådet over sådanne dokumenter eller oplysninger, som var nødvendige for at fortolke det.

30 Sagsøgeren har hvad dette angår fremsat to alternative klagepunkter. Enten fandtes de for fortolkningen nødvendige dokumenter, men blev ikke tilført sagsakterne, hvorfor den givne aktindsigt var i strid med reglerne og dermed med retten til kontradiktion, eller de fandtes ikke, hvorfor det påhvilede Kommissionen i medfør af dennes pligt til også at undersøge, om der foreligger diskulperende materiale, at efterprøve sandsynligheden af de i Heineken-dokumentet indeholdte oplysninger ved at søge at gøre sig bekendt med den sammenhæng, hvori dokumentet var blevet til.

31 Sagsøgeren har gjort gældende, at den administrative procedure under alle omstændigheder kunne have fået et andet udfald, hvis selskabet havde haft kendskab til, hvem der var ophavsmand til Heineken-dokumentet, og i hvilken sammenhæng det var blevet til, idet sagsøgeren eventuelt kunne have påvist, at dokumentet ikke var ægte eller sandfærdigt. I så fald ville Interbrews individuelle erklæringer ikke have været tilstrækkelige til at bevise, at selskabet havde været udsat for den påståede pression. I henhold til Rettens praksis (Rettens dom af 15.3.2000, forenede sager T-25/95, T-26/95, T-30/95 – T-32/95, T-34/95 – T-39/95, T-42/95 – T-46/95, T-48/95, T-50/95 – T-65/95, T-68/95 – T-71/95, T-87/95, T-88/95, T-103/95 og T-104/95, Cimenteries CBR m.fl. mod Kommissionen, herefter »cement-dommen«, Sml. II, s. 491, præmis 247) er retten til kontradiktion derfor blevet tilsidesat.

32 Kommissionen har bemærket, at sagsøgeren har haft aktindsigt i Heineken-dokumentet og fuldt ud har kunnet gøre sig klart, i hvilken »sammenhæng« det er blevet til, og at sagsøgeren da heller ikke påberåbte sig nogen tilsidesættelse af sin ret til kontradiktion under den administrative procedure. Under alle omstændigheder er Heineken-dokumentet ikke det eneste materiale, som beviser den trussel, sagsøgeren fremsatte mod Interbrew.

Rettens bemærkninger

33 Ifølge fast retspraksis har reglerne om aktindsigt i konkurrencesager navnlig til formål at give adressaterne for en meddelelse af klagepunkter mulighed for at gøre sig bekendt med bevismaterialet i Kommissionens sagsakter, således at de på et relevant grundlag kan udtale sig om de konklusioner, Kommissionen på grundlag af dette materiale er nået frem til i meddelelsen af klagepunkter (jf. Rettens dom af 30.9.2003, forenede sager T-191/98 og T-212/98 – T-214/98, Atlantic Container Line m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 3275, præmis 334 og den deri nævnte retspraksis). Aktindsigten giver således proceduremæssige garantier, der tilsigter at beskytte retten til kontradiktion og særligt en effektiv udnyttelse af retten til at blive hørt (jf. dommen i sagen Atlantic Container Line m.fl. mod Kommissionen, præmis 334 og den deri nævnte retspraksis).

34 Kommissionen er således forpligtet til at give de virksomheder, der er berørt af en procedure i henhold til artikel 81, stk. 1, EF, aktindsigt i alle de dokumenter, der er indsamlet ved undersøgelsen, uanset om de er til skade eller til gunst for virksomhederne, dog ikke andre virksomheders forretningshemmeligheder, Kommissionens interne dokumenter og andre fortrolige oplysninger (jf. dommen i sagen Atlantic Container Line m.fl. mod Kommissionen, jf. præmis 33 ovenfor, præmis 335 og den deri nævnte retspraksis).

35 Viser det sig, at Kommissionen i den anfægtede beslutning har lagt belastende dokumenter til grund, som ikke findes i de forberedende sagsakter, og som ikke er blevet fremlagt for sagsøgeren, skal de pågældende dokumenter udelukkes som beviser (jf. i denne retning Domstolens dom af 25.10.1983, sag 107/82, AEG mod Kommissionen, Sml. s. 3151, præmis 24-30, cement-dommen, jf. præmis 31 ovenfor, præmis 382, og dommen i sagen Atlantic Container Line m.fl. mod Kommissionen, jf. præmis 33 ovenfor, præmis 338).

36 Når der er tale om dokumenter, som kunne have indeholdt diskulperende oplysninger, og som findes i Kommissionens forberedende sagsakter, er den eventuelle fastslåelse af, at retten til kontradiktion er blevet tilsidesat, uden forbindelse med den berørte virksomheds adfærd under den administrative procedure og spørgsmålet om, hvorvidt virksomheden var forpligtet til at anmode Kommissionen om indsigt i dennes sagsakter eller om at fremsende bestemte dokumenter til virksomheden (Rettens dom af 29.6.1995, sag T-30/91, Solvay mod Kommissionen, Sml. II, s. 1775, præmis 96, og dommen i sagen Atlantic Container Line m.fl. mod Kommissionen, jf. præmis 33 ovenfor, præmis 340).

37 Når der derimod er tale om diskulperende dokumenter, som ikke findes i Kommissionens forberedende sagsakter, skal sagsøgeren over for Kommissionen fremsætte en udtrykkelig anmodning om aktindsigt i disse dokumenter, idet det fører til fortabelse af sagsøgerens rettigheder på dette punkt for så vidt angår et eventuelt annullationssøgsmål til prøvelse af den endelige beslutning, hvis sagsøgeren undlader dette (cement-dommen, jf. præmis 31 ovenfor, præmis 383, og dommen i sagen Atlantic Container Line m.fl. mod Kommissionen, jf. præmis 33 ovenfor, præmis 340).

38 Det er på baggrund af disse principper, at det skal prøves, om der er grundlag for sagsøgerens klagepunkter.

39 Det bemærkes indledningsvis, at det ikke er blevet bestridt, at Kommissionen oprindeligt kom i besiddelse af Heineken-dokumentet under en kontrolundersøgelse, den i henhold til artikel 14, stk. 3, i forordning nr. 17 gennemførte i Heinekens lokaler i Nederlandene den 22. og 23. marts 2000 som led i en anden sag end den foreliggende. Senere, nemlig den 14. april 2000, anmodede Kommissionen ved en begæring om oplysninger i henhold til artikel 11 forordning nr. 17 Heineken om at fremsende en ny kopi af dokumentet, som blev tilført sagsakterne.

40 Det bemærkes ligeledes, at sagsøgeren har medgivet, at Heineken-dokumentet omtales i meddelelsen af klagepunkter, og at sagsøgeren fik kendskab til det, da selskabet fik aktindsigt under den administrative procedure. Hvad særligt angår dette dokument har sagsøgeren således kunnet udøve sin ret til at blive hørt.

41 Sagsøgeren har imidlertid gjort gældende, at selskabet ikke har haft aktindsigt i eventuelle interne skrivelser eller notater, som er gået forud for eller ligger i forlængelse af Heineken-dokumentet, og som kan have indeholdt diskulperende oplysninger.

42 Sagsøgerens klagepunkt om, at Kommissionen har undladt at fremlægge sådanne interne skrivelser eller notater for sagsøgeren, som den måtte være i besiddelse af, kan ikke tiltrædes. Ifølge retspraksis kan sagsøgeren nemlig kun påberåbe sig en tilsidesættelse af retten til kontradiktion, hvis selskabet under den administrative procedure har fremsat en udtrykkelig anmodning over for Kommissionen om aktindsigt i de pågældende dokumenter (jf. præmis 37 ovenfor).

43 Sagsøgeren har imidlertid ikke fremsat en sådan anmodning. I sit svar på meddelelsen af klagepunkter indskrænkede sagsøgeren sig således til at anføre vedrørende Heineken-dokumentet, at »bevisværdien af dette dokument forekommer tvivlsom, [og at] intet i [meddelelsen af klagepunkter] eller dokumentet gør det muligt for [sagsøgeren] at vide, hvem der er ophavsmand til dokumentet, og i hvilken sammenhæng det er blevet til«. Denne bemærkning kan ikke anses for en udtrykkelig begæring om aktindsigt i de pågældende interne skrivelser eller notater. På Rettens spørgsmål herom under retsmødet bekræftede sagsøgeren desuden, at den begæring om aktindsigt, selskabet fremsatte under den administrative procedure, var af generel karakter. Desuden indskrænkede sagsøgeren sig i sine skrivelser af 24. og 28. januar 2002 til i meget generelle vendinger og uden udtrykkeligt at henvise til de omhandlede dokumenter at fremsætte endnu en begæring om aktindsigt, som under alle omstændigheder først fremkom efter afslutningen af den administrative procedure.

44 Med hensyn til sagsøgerens klagepunkt om, at det i tilfælde af, at Kommissionen ikke var i besiddelse af nogen intern skrivelse eller noget internt notat, som gik forud for eller lå i forlængelse Heineken-dokumentets tilblivelse, var i strid med dens pligt til upartiskhed, at den undlod at kontrollere dokumentets troværdighed, er det tilstrækkeligt at bemærke, at denne indvending ikke vedrører spørgsmålet om retten til kontradiktion. Sagsøgeren ønsker reelt, at det fastlås, om Kommissionen i tilstrækkelig grad har godtgjort, hvad den har ønsket at bevise ved hjælp af bl.a. Heineken-dokumentet, og, i den udstrækning dette dokument har været nødvendigt for tilvejebringelsen af dette bevis, om troværdigheden af, hvad der anføres i dokumentet, er tilstrækkelig godtgjort. Sagsøgeren har således rejst spørgsmål om Heineken-dokumentets bevisværdi, men dette spørgsmål er irrelevant for prøvelsen af det foreliggende anbringende om tilsidesættelse af retten til kontradiktion (jf. i denne retning Rettens dom af 29.6.1995, sag T-37/91, ICI mod Kommissionen, Sml. II, s. 1901, præmis 72) og behandles nedenfor i præmis 260, 261, 271-273 og 284-290.

45 Anbringendets første led må derfor forkastes.

b) Andet led, hvorefter Kommissionen ikke inden vedtagelsen af den anfægtede beslutning gjorde det muligt for sagsøgeren at få kendskab til, hvilke faktorer der var taget i betragtning ved beregningen af bøden

Parternes argumenter

46 Sagsøgeren har påberåbt sig, at retten til kontradiktion er blevet tilsidesat, fordi Kommissionen på intet tidspunkt har givet selskabet mulighed for at gøre sig bekendt med eller udtale sig om de faktorer, Kommissionen ville tage i betragtning ved beregningen af bøden. Ifølge sagsøgeren har Kommissionen indskrænket sig til at sammenfatte den i retningslinjerne anbefalede metode på nogle få linjer i meddelelsen af klagepunkter, og intet i meddelelsen har gjort det muligt for sagsøgeren at forudse Kommissionens særdeles ugunstige behandling af selskabet og den deraf følgende ulige behandling af sagsøgeren i forhold til Interbrew.

47 Navnlig har intet i meddelelsen af klagepunkter oplyst sagsøgeren om, at Kommissionen over for selskabet ville gøre gældende, at der var tale om et gentagelsestilfælde, selv om den i sin beslutningspraksis ikke konsekvent gør dette forhold gældende som en skærpende omstændighed. I 2001 vedtog Kommissionen således flere beslutninger vedrørende virksomheder, der befandt sig i en gentagelsessituation, men uden at lægge virksomhederne dette til last som en skærpende omstændighed ved fastsættelsen af bøden. Dette gjaldt ifølge sagsøgeren selskabet F. Hoffmann-La Roche AG (herefter »Hoffmann-La Roche«) i Kommissionens beslutning 2003/2/EF af 21. november 2001 om en procedure i henhold til traktatens artikel 81 og EØS-aftalens artikel 53 (sag COMP/E-1/37.512 – Vitaminer) (EFT 2002 L 6, s. 1, herefter »vitaminbeslutningen«) og Kommissionens beslutning 2002/742/EF af 5. december 2001 om en procedure efter EF-traktatens artikel 81 og EØS-aftalens artikel 53 (sag COMP/E-1/36 604 – Citronsyre) (EFT 2002 L 239, s. 18, herefter »citronsyrebeslutningen«), selskabet Stora Kopparbergs Bergslags AB (herefter »Stora«) – om end det var adressat for beslutningen under et andet navn – i den sag, der førte til Kommissionens beslutning 2004/337/EF af 20. december 2001 om en procedure efter EF-traktatens artikel 81 og EØS-aftalens artikel 53 – sag COMP/E-1/36.212 – Karbonfrit papir (EUT 2004 L 115, s. 1, herefter »beslutningen om karbonfrit papir«), og selskabet Volkswagen AG (herefter »Volkswagen«) i Kommissionens beslutning 2001/711/EF af 29. juni 2001 om en procedure i henhold til EF-traktatens artikel 81 (sag COMP/F-2/36.693 – Volkswagen) (herefter »Volkswagen II-beslutningen«). Der er ikke grundlag for denne forskelsbehandling.

48 Den omstændighed, at en sådan oplysning ikke blev givet, er så meget mere skadelig, som den berørte virksomhed i den sag, der førte til Kommissionens beslutning 2002/405/EF af 20. juni 2001 om en procedure i henhold til EF-traktatens artikel 82 (COMP/E-2/36.041/PO – Michelin) (EFT 2002 L 143, s. 1, herefter »Michelin II-beslutningen«), hvori Kommissionen ligeledes havde det taget i betragtning som en skærpende omstændighed, at virksomheden tidligere havde begået en lignende overtrædelse, fik lejlighed til at gøre sine argumenter gældende vedrørende dette punkt, før beslutningen blev vedtaget.

49 Kommissionen har gjort gældende, at den råder over et skøn ved fastsættelsen af en bødes størrelse, og at den i meddelelsen af klagepunkter nævnte alle de faktorer, den ville tage i betragtning i dette øjemed, herunder dem, der kræves under hensyn til begrundelsespligten. Desuden havde den ikke pligt til at oplyse, at den agtede at tage det i betragtning som en skærpende omstændighed, at der er tale om et gentagelsestilfælde. Under alle omstændigheder kunne sagsøgeren hverken være uvidende om, at gentagne overtrædelser udtrykkeligt nævnes som en skærpende omstændighed i retningslinjerne, eller at selskabet allerede to gange var blevet fundet at have begået en overtrædelse.

Rettens bemærkninger

50 Det fremgår af fast retspraksis, at når Kommissionen i meddelelsen af klagepunkter udtrykkeligt anfører, at den vil undersøge, om der bør pålægges de berørte virksomheder bøder, og den ligeledes anfører de væsentlige faktiske og retlige momenter, som kan medføre en bøde, herunder den formodede overtrædelses grovhed og varighed samt spørgsmålet om, hvorvidt den er begået forsætligt eller uagtsomt, opfylder den sin forpligtelse til at overholde virksomhedernes ret til at blive hørt. Den giver dem herved de fornødne oplysninger til, at de kan tage til genmæle, ikke blot for så vidt angår konstateringen af, at der foreligger en overtrædelse, men også for så vidt angår den omstændighed, at de er blevet pålagt en bøde (Domstolens dom af 7.6.1983, forenede sager 100/80-103/80, Musique diffusion française m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 1825, præmis 21, og Rettens dom af 20.3.2002, sag T-31/99, ABB Asea Brown Boveri mod Kommissionen, Sml. II, s. 1881, præmis 78).

51 For så vidt angår bødeudmålingen er de berørte virksomheders ret til kontradiktion over for Kommissionen sikret gennem adgangen til at udtale sig om varigheden og grovheden af de forhold, der er gjort gældende, og om disses konkurrencebegrænsende virkninger. I øvrigt nyder virksomhederne en yderligere garanti for så vidt angår bødeudmålingen, idet Retten er tillagt fuld prøvelsesret, således at den i medfør af artikel 17 i forordning nr. 17 bl.a. kan ophæve eller nedsætte bøden (Rettens dom af 6.10.1994, sag T-83/91, Tetra Pak mod Kommissionen, Sml. II, s. 755, præmis 235, og, i denne retning, dommen i sagen ABB Asea Brown Boveri mod Kommissionen, jf. præmis 50 ovenfor, præmis 79).

52 Hvad den foreliggende sag angår bemærkes for det første, at Kommissionen i punkt 213 i meddelelsen af klagepunkter oplyste, at den i betragtning af de omstændigheder, den lagde de virksomheder til last, som meddelelsen var rettet til, herunder sagsøgeren, agtede at pålægge dem bøder. Kommissionen tilføjede i punkt 214 i meddelelsen af klagepunkter, at den ved fastsættelsen af de bøder, der skulle pålægges, ville tage alle de i sagen foreliggende omstændigheder i betragtning, herunder navnlig overtrædelsens grovhed og varighed. Kommissionen anførte desuden i meddelelsens punkt 216, at den blandt de forhold, der var redegjort for i meddelelsen af klagepunkter, navnlig ville tage i betragtning, at de omhandlede karteller udgjorde en forsætlig overtrædelse af artikel 81, stk. 1, EF.

53 Kommissionen anførte i samme punkt 216 ligeledes, at aftaler om fordeling af markeder og fastsættelse af priser som dem, der beskrives i meddelelsen af klagepunkter, på grund af selve deres karakter udgør den groveste form for overtrædelse af artikel 81, stk. 1, EF. I punkt 215 i meddelelsen af klagepunkter oplyste den, at den ved vurderingen af overtrædelsens grovhed ville tage hensyn til dennes art og konkrete indvirkning på markedet, hvis denne kunne måles, såvel som til udstrækningen af det relevante geografiske marked. Desuden nævnte den i meddelelsens punkt 216, at den ville undersøge, hvilken rolle de enkelte virksomheder, som havde deltaget i overtrædelsen, havde spillet, idet den bl.a. ville tage hensyn til hver enkelt virksomheds rolle i de omhandlede hemmelige aftaler og varigheden af dens deltagelse i overtrædelsen.

54 Endvidere anførte Kommissionen i punkt 217 i meddelelsen af klagepunkter, at størrelsen af den bøde, der ville blive pålagt hver enkelt virksomhed, ville afspejle eventuelle skærpende eller formildende omstændigheder, og at Kommissionen ville anvende samarbejdsmeddelelsen, når der var anledning hertil. Endelig anførte Kommissionen i punkt 218, at den agtede at fastsætte bøderne på et niveau, som var tilstrækkelig højt til at sikre, at de virkede afskrækkende.

55 Det følger af det foregående, at Kommissionen i overensstemmelse med førnævnte retspraksis udtrykkeligt angav i meddelelsen af klagepunkter (punkt 213-218), at den ville pålægge de virksomheder, som meddelelsen var rettet til, bøder, og hvilke faktiske og retlige momenter den ville tage hensyn til ved beregningen af den bøde, der skulle pålægges sagsøgeren, og at dennes ret til at blive hørt således er blevet iagttaget på dette punkt.

56 Hvad særligt angår den skærpende omstændighed, som er lagt sagsøgeren til last, nemlig at der er tale om et gentagelsestilfælde, bemærkes for det andet, dels at det i retningslinjerne anføres som eksempel på en skærpende omstændighed, at en virksomhed har gentaget overtrædelser af samme art, dels at Kommissionen angav i meddelelsen af klagepunkter, at den ville tage hensyn til hver enkelt virksomheds individuelle rolle i de omhandlede hemmelige aftaler, og at bødens størrelse ville afspejle eventuelle skærpende eller formildende omstændigheder. Sagsøgeren har derfor ikke kunnet være uvidende om, at Kommissionen ville tage denne skærpende omstændighed i betragtning, hvis den nåede frem til, at betingelserne for at gøre den gældende var opfyldt.

57 For det tredje bemærkes hvad særligt angår argumentet om, at sagsøgeren er blevet udsat for forskelsbehandling i forhold til andre virksomheder, som har begået en lignende overtrædelse før, men som ikke er blevet lagt denne skærpende omstændighed til last, at det forhold alene, at Kommissionen i sin hidtidige beslutningspraksis ikke har fundet, at visse faktorer udgjorde en skærpende omstændighed ved fastsættelsen af bøden, ikke indebærer, at den er forpligtet til at anlægge den samme vurdering i en senere beslutning (jf. i analogi hermed Rettens dom af 17.12.1991, sag T-7/89, Hercules Chemicals mod Kommissionen, Sml. II, s. 1711, præmis 357, af 14.5.1998, sag T-347/94, Mayr-Melnhof mod Kommissionen, Sml. II, s. 1751, præmis 368, og af 20.3.2002, sag T-23/99, LR af 1998 mod Kommissionen, Sml. II, s. 1705, præmis 234 og 337). Desuden indebærer – således som det fremgår af det anførte i præmis 56 ovenfor – den omstændighed, at Kommissionen i en anden sag har givet en virksomhed lejlighed til at udtale sig om, at Kommissionen agtede at tage i betragtning, at virksomheden tidligere havde begået en lignende overtrædelse, hverken, at Kommissionen er forpligtet til at gøre det samme i alle sager, eller at sagsøgeren ikke fuldt ud kan udøve sin ret til at blive hørt, hvis selskabet ikke har fået en sådan lejlighed.

58 Anbringendets andet led må derfor forkastes.

c) Tredje led, hvorefter møder mellem Kommissionen og Interbrew ikke er blevet dokumenteret, og hvorefter Kommissionen har afslået at fremlægge Interbrews svar på meddelelsen af klagepunkter for sagsøgeren

Parternes argumenter

59 Sagsøgeren har for det første gjort gældende, at hverken meddelelsen af klagepunkter eller den anfægtede beslutning indeholder konkrete oplysninger, som gør det muligt for sagsøgeren at vurdere indholdet og rækkevidden af de møder mellem repræsentanter for henholdsvis Kommissionen og Interbrew, der omtales i den anfægtede beslutnings betragtning 34. Kommissionens sagsakter indeholder heller ikke noget referat af disse møder, hvis afholdelse sagsøgeren ikke blev gjort bekendt med, før den anfægtede beslutning blev vedtaget. For det andet har Kommissionen krænket sagsøgerens ret til kontradiktion og princippet om god forvaltningsskik, da den ved skrivelse af 7. februar 2002 nægtede sagsøgeren aktindsigt i Interbrews svar på meddelelsen af klagepunkter.

60 Ifølge sagsøgeren har selskabet for det første ikke haft mulighed for at kontrollere, og i givet fald bestride, hvad Interbrew måtte have udtalt under de nævnte møder, skønt det kan have haft væsentlig indflydelse på Kommissionens vurdering af de relevante omstændigheder og af samarbejdet mellem de virksomheder, som har været genstand for undersøgelsen.

61 På dette punkt har sagsøgeren navnlig gjort gældende, at Kommissionen generelt har udvist en velvillig holdning over for Interbrew, som står i modsætning til den strenghed, den har udvist over for sagsøgeren. At spørgsmålet om Interbrews dominerende stilling ikke er blevet rejst under proceduren, skønt det var den, der gav anledning til undersøgelsen, kunne hænge sammen med, hvad der blev drøftet på de omhandlede uformelle møder. Endvidere underbygges henvisningen i den anfægtede beslutning til en telefonisk kontakt mellem hr. L.B. (Alken-Maes) og hr. A.B. (Interbrew) den 9. december 1996 ikke af sagsakterne. Det samme gælder referatet af et internt møde i Interbrew den 5. maj 1994, hvorunder Interbrews Chief Executive Officer (herefter »CEO«), dvs. den administrerende direktør (hr. M.), skulle have beskrevet et scenario, som angiveligt var i overensstemmelse med en anmodning fra sagsøgeren, og hvorefter Interbrew skulle overføre 500 000 hektoliter øl til Alken-Maes.

62 For det andet har sagsøgeren gjort gældende, at selskabet ikke har haft aktindsigt i Interbrews svar på meddelelsen af klagepunkter, eftersom Kommissionen har afslået at give en sådan. Ved skrivelser af 24. og 28. januar 2002 anmodede sagsøgeren således udtrykkeligt på ny Kommissionen om aktindsigt, og herunder navnlig indsigt i Interbrews svar på meddelelsen af klagepunkter, men Kommissionen afslog dette ved skrivelse af 7. februar 2002.

63 Kommissionen har gjort gældende, at sagsøgeren vidste, at de uformelle møder var blevet afholdt, men at selskabet på intet tidspunkt under den administrative procedure anmodede om aktindsigt i eventuelle referater af disse; sådanne referater findes i øvrigt ikke og ville under alle omstændigheder ikke have tjent noget formål. Alle de faktiske omstændigheder, hvortil der henvises i den anfægtede beslutning, bygger på dokumenter i sagsakterne, hvori sagsøgeren aldrig har bestridt at have haft aktindsigt. Den begæring om aktindsigt, der blev fremsat i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1049/2001 af 30. maj 2001 om aktindsigt i Europa-Parlamentets, Rådets og Kommissionens dokumenter (EFT L 145, s. 43), blev trukket tilbage.

Rettens bemærkninger

64 Hvad for det første angår de uformelle møder med parterne har hverken sagsøgeren eller Kommissionen i deres skriftlige indlæg bestridt, at der ikke blev udarbejdet referater af møderne. Ved nærværende led af det første anbringende, som drejer sig om disse møder, gøres det følgelig gældende, at Kommissionen for at iagttage retten til aktindsigt i konkurrencesager skal udarbejde og give parterne adgang til sådanne referater.

65 I så henseende fastslås det i den retspraksis, hvortil der henvises i præmis 33 og 34 ovenfor, at reglerne om aktindsigt i konkurrencesager har til formål at give adressaterne for en meddelelse af klagepunkter mulighed for at gøre sig bekendt med bevismaterialet i Kommissionens sagsakter, således at de på et relevant grundlag kan gøre brug af retten til at blive hørt. Kommissionen er således forpligtet til at give de berørte virksomheder aktindsigt i alle de dokumenter, den har indsamlet ved undersøgelsen, uanset om de er til skade eller til gunst for virksomhederne, dog ikke andre virksomheders forretningshemmeligheder, Kommissionens interne dokumenter og andre fortrolige oplysninger.

66 Det fremgår desuden af retspraksis, at der derimod ikke påhviler Kommissionen nogen generel forpligtelse til at udarbejde referater af drøftelser, den i forbindelse med anvendelsen af traktatens konkurrenceregler har ført med de øvrige parter under møder, der er afholdt med disse parter (dommen i sagen Atlantic Container Line m.fl. mod Kommissionen, jf. præmis 33 ovenfor, præmis 351).

67 Selv om der ikke findes en sådan forpligtelse, er Kommissionen dog ikke dermed fritaget for de forpligtelser, der påhviler den med hensyn til aktindsigt. Det kan nemlig ikke tillades, at anvendelsen af mundtlige kontakter med tredjemand gør indgreb i retten til kontradiktion. Hvis Kommissionen derfor i sin beslutning agter at anvende en belastende oplysning, som en anden part har meddelt mundtligt, skal den gøre den tilgængelig for den berørte virksomhed, således at denne på et relevant grundlag kan udtale sig om de konklusioner, Kommissionen har draget på grundlag af oplysningen. Om nødvendigt skal den udarbejde et skriftligt dokument, der skal indgå i sagens akter (jf. i denne retning dommen i sagen Atlantic Container Line m.fl. mod Kommissionen, jf. præmis 33 ovenfor, præmis 352).

68 Vedrørende den foreliggende sag må det fastslås, at sagsøgerens argumentation – med undtagelse af to konkrete påstande – består i generelt at hævde, for det første, at de uformelle møder kan have haft væsentlig indflydelse på Kommissionens vurdering af de relevante omstændigheder og af samarbejdet mellem de virksomheder, som har været genstand for undersøgelsen, for det andet, at Kommissionen under proceduren generelt har udvist en velvillig holdning over for Interbrew, som står i modsætning til den strenghed, der udvises over for sagsøgeren i den anfægtede beslutning, og for det tredje, at de på møderne meddelte oplysninger ikke har kunnet undgå at påvirke sagsøgerens stilling, hvis de var gavnlige for Interbrew.

69 Denne generelle argumentation, hvori det ikke angives, på hvilken måde de belastende oplysninger, Kommissionen lægger til grund i den anfægtede beslutning, bygger på oplysninger meddelt under de uformelle møder, beviser ikke, at retten til kontradiktion rent faktisk er blevet tilsidesat, hvilket skal undersøges ud fra de specielle omstændigheder i hvert enkelt tilfælde (jf. i denne retning dommen i sagen Solvay mod Kommissionen, jf. præmis 36 ovenfor, præmis 60). Som anført i præmis 33 ovenfor, har retten til aktindsigt i konkurrencesager nemlig kun til formål at give de berørte virksomheder mulighed for at udtale sig på et relevant grundlag om de konklusioner, Kommissionen er nået frem til i meddelelsen af klagepunkter. Da sagsøgeren – med forbehold af de to konkrete påstande, der behandles nedenfor – ikke har henvist til noget klagepunkt, som er blevet gjort gældende først i meddelelsen af klagepunkter og derpå i den anfægtede beslutning, og som bygger på oplysninger, der er meddelt mundtligt under de uformelle møder, og som sagsøgeren ikke har haft adgang til, kan selskabet ikke kritisere Kommissionen for at have tilsidesat retten til kontradiktion på dette punkt (jf. i denne retning dommen i sagen Atlantic Container Line m.fl. mod Kommissionen, jf. præmis 33 ovenfor, præmis 353 og 354).

70 Med hensyn til de to ovennævnte konkrete påstande om, at kilden til henvisningerne i den anfægtede beslutning til en telefonisk kontakt den 9. december 1996 og indholdet af et internt møde den 5. maj 1994 kun kan være de uformelle møder, må det undersøges, om fremstillingen af de pågældende faktiske omstændigheder bygger på konkrete oplysninger, der findes i sagsakterne.

71 Hvad indledningsvis angår den telefoniske kontakt af 9. december 1996, hvortil der henvises i den anfægtede beslutnings betragtning 91, anføres det i punkt 93 i meddelelsen af klagepunkter: »Efter et møde, der [blev afholdt] den 19. september, havde hr. L.B. (Alken-Maes) den 9. december 1996 en telefonisk kontakt med hr. A.B. (Interbrew).« Til denne sætning er knyttet fodnote 116, som har følgende indhold: »Skrivelse fra Alken-Maes af 7. marts 2000 og bilag 42 og 44 hertil ([side] 7884, 8513 og 8528-8530 [i Kommissionens sagsakter]), hvori der henvises til følgende dokumenter: dokument AvW19 ([side] 150-153 [i Kommissionens sagsakter] og dokument MV17 ([side]) 532-541 [i Kommissionens sagsakter])«. De samme henvisninger findes i den anfægtede beslutning i den til betragtning 91 knyttede fodnote 123.

72 Som svar på et skriftligt spørgsmål fra Retten om, hvilke oplysninger der bragte den til at slutte, at der den 9. december 1996 havde været en telefonisk kontakt mellem hr. L.B. (Alken-Maes) og hr. A.B. (Interbrew) om Interbrews tariffer, har Kommissionen oplyst, at den drog denne konklusion på grundlag af s. 8513 i Kommissionens sagsakter, som udgør den sidste side i bilag 42 til Alken-Maes’ skrivelse til Kommissionen af 7. marts 2000.

73 Skønt der i dette dokument, som består af hr. L.B.’s håndskrevne noter (Alken-Maes), intet nævnes om en telefonsamtale, der fandt sted den 9. december 1996, fremgår det af en undersøgelse af dokumentet, at det indeholder flere notater, som tydeligvis er tilføjet på et senere tidspunkt end udarbejdelsestidspunktet, og som tilsyneladende tjener som svar på en række oprindeligt formulerede spørgsmål om Interbrews tariffastsættelse. I tre af disse notater optræder datoen »(9/12/96)« og i to – hvoraf der i den ene også indgår initialerne A.B. (Interbrew) – forkortelsen »IB« (Interbrew).

74 Det må herefter indledningsvis fastslås, at det rent faktisk blev omtalt i meddelelsen af klagepunkter, at der var en kontakt den 9. december 1996 mellem Interbrew og Alken-Maes vedrørende Alken-Maes’ tariffer, og at oplysningen om, at den kontakt, hvortil Kommissionen har henvist, fandt sted, underbygges af et dokument, som – da det indgår i sagsakterne – har været tilgængeligt for sagsøgeren, idet sagsøgerens tidligere datterselskab Alken-Maes selv har fremlagt det for Kommissionen. Skønt det er beklageligt, at Kommissionens påstand på dette punkt ikke er underbygget, er det i relation til retten til at blive hørt uden betydning, om kontakten var telefonisk eller ej, idet det var med hensyn til spørgsmålet, om der havde været en kontakt, og i givet fald dens indhold, at sagsøgeren skulle kunne gøre brug af retten til at blive hørt, og ikke med hensyn til, om en sådan kontakt var telefonisk eller ej, eftersom dette aspekt er uden betydning for bedømmelsen af, om den udgjorde en overtrædelse.

75 Hvad dernæst angår bemærkningen i den anfægtede beslutnings betragtning 53 om, at det »scenario«, Interbrews CEO havde beskrevet på et internt møde den 5. maj 1994, var i overensstemmelse med, hvad »Danone/Kronenbourg [havde] anmodet om [dvs. at] Interbrew skulle overdrage 500 000 hektoliter til Alken-Maes (navnlig i detailhandelen)«, anføres det i punkt 55 i meddelelsen af klagepunkter, at »[hr. M.] [u]nder en intern drøftelse i Interbrew [...] beskriver følgende scenario, der er i overensstemmelse med, hvad Danone/Kronenbourg har anmodet om. Interbrew skulle overdrage 500 000 hektoliter til Alken-Maes (navnlig i detailhandelen). Hvis det ikke skete, ville Interbrew i Frankrig blive tilintetgjort med Heinekens medvirken, mens Interbrew i Belgien ville blive angrebet med meget lave priser«. I det følgende punkt 56 anføres det, at »[d]et af Kronenbourg forelagte scenario blev drøftet på et internt møde i Interbrew den 5. maj 1994«. Til punkt 55 i meddelelsen af klagepunkter knytter sig fodnote 35 og 36, hvori der henvises til en skrivelse fra Interbrew af 28. februar 2000 og bilag 18 hertil (s. 7683 i Kommissionens sagsakter). Der henvises til de samme dokumenter i den anfægtede beslutnings betragtning 53.

76 I den forbindelse indeholder bilag 18 til skrivelsen fra Interbrew af 28. februar 2000, der består i en erklæring afgivet af hr. C. fra Interbrew, følgende passage på s. 2:

»På et internt møde (den 5.5.1994) drøftede [hr. M.] sammen med os det af Kronenbourg ønskede scenario. Grundlæggende øvede KRO afpresning for at opnå, at ITW overdrog 500 000 hektoliter til AM (navnlig inden for »Food«). Hvis det ikke skete, ville Interbrew i Frankrig blive tilintetgjort med Heinekens medvirken, og Interbrew i Belgien ville blive angrebet med meget lave priser.«

77 Det må herefter fastslås, at det anførte i den anfægtede beslutnings betragtning 53 og i punkt 55 og 56 i meddelelsen af klagepunkter i alt væsentligt gentager en skriftlig oplysning fra Interbrew, som indgår i sagsakterne, og som sagsøgeren derfor har haft adgang til. Sagsøgeren kan følgelig ikke påberåbe sig ikke behørigt at have kunnet udøve sin ret til at blive hørt for så vidt angår det anførte i den anfægtede beslutnings betragtning 53.

78 Det følger af det foregående, dels at de påstande, som angiveligt bygger på de uformelle møder med Interbrew, fandtes i meddelelsen af klagepunkter, dels at grundlaget for påstandene, for så vidt som de var nødvendige for at bevise, at artikel 81, stk. 1, EF var blevet overtrådt, under alle omstændigheder bestod i dokumenter, hvori sagsøgeren har haft aktindsigt. Det må derfor fastslås, at sagsøgeren på et relevant grundlag har kunnet udtale sig om disse påstande, og at selskabets ret til at blive hørt er blevet iagttaget.

79 Hvad for det andet angår argumentet om, at det er i strid med retten til kontradiktion, at sagsøgeren er blevet nægtet aktindsigt i dokumenter, som er blevet tilført sagsakterne, efter at sagsøgeren havde aktindsigt den 5. oktober 2002, herunder navnlig Interbrews svar på meddelelsen af klagepunkter, idet svaret kunne have indeholdt diskulperende oplysninger, er det tilstrækkeligt at bemærke, at begæringen om aktindsigt i de supplerende dokumenter i sagsakterne blev fremsat ved skrivelser af 24. og 28. januar 2002, efter afslutningen af den administrative procedure. Hvis en sådan begæring ikke fremsættes under den administrative procedure, fører det imidlertid til fortabelse af sagsøgerens rettigheder på dette punkt for så vidt angår et senere anlagt annullationssøgsmål (jf. i denne retning cement-dommen, jf. præmis 31 ovenfor, præmis 383). Dette argument må derfor afvises.

80 Med hensyn til den begæring om aktindsigt, der blev fremsat den 4. marts 2002 i henhold til forordning nr. 1049/2001, er det tilstrækkeligt at bemærke, at det bestemmes i artikel 7, stk. 2, i denne forordning, at hvis institutionen giver »den, der har fremsat begæringen, helt eller delvis afslag, kan vedkommende inden 15 arbejdsdage fra modtagelsen af institutionens svar genfremsætte begæringen over for institutionen med henblik på at få denne til at tage begæringen op til fornyet behandling«. Efter at Kommissionen den 26. marts 2002 havde afslået sagsøgerens begæring om aktindsigt af 4. marts 2002, og sagsøgeren, således som selskabet bekræftede under retsmødet, undlod at genfremsætte den inden den fastsatte frist, må sagsøgeren anses for at have trukket begæringen af 4. marts 2002 tilbage.

81 Anbringendets tredje led, og dermed anbringendet i det hele, må følgelig forkastes.

2. Anbringendet om tilsidesættelse af begrundelsespligten

a) Parternes argumenter

82 Sagsøgeren har gjort gældende, at den anfægtede beslutning er utilstrækkeligt begrundet, dels fordi den ikke indeholder en definition af de relevante markeder, skønt dette er en nødvendig forudsætning for enhver bedømmelse af en konkurrencebegrænsende adfærd, dels fordi der i forbindelse med beregningen af bøden kun henvises til retningslinjerne, men ikke er nogen angivelse af den nøjagtige rækkevidde af de kriterier, der er anvendt ved fastsættelsen af den bøde, sagsøgeren pålægges.

83 For det første er den anfægtede beslutning således utilstrækkeligt begrundet, fordi den i strid med det krav, som er opstillet i Rettens praksis (Rettens dom af 10.3.1992, forenede sager T-68/89, T-77/89 og T-78/89, SIV m.fl. mod Kommissionen, »planglas-dommen«, Sml. II, s. 1403, præmis 159), ikke bygger på en fyldestgørende definition af det marked, som er relevant i det foreliggende tilfælde, men blot på den konstatering, at der findes et »belgisk ølmarked«. Kommissionen afstår med urette fra at undersøge den nøjagtige geografiske udstrækning af det eller de relevante markeder og de forskellige bryggeriprodukters eventuelle substituerbarhed. At Kommissionen i svarskriftet har udskiftet udtrykket »det belgiske ølmarked« med udtrykket »den belgiske ølsektor«, besvarer ikke sagsøgerens indvending om, at det i det foreliggende tilfælde var en forudsætning for at fastslå overtrædelsen, at markedet var blevet defineret. Definitionen af de geografiske markeder, der nævnes, dvs. det belgiske og det franske marked, er utilstrækkeligt underbygget i den anfægtede beslutning.

84 Endvidere har Kommissionen taget faktiske omstændigheder i betragtning, som vedrører det franske marked, uden at have fundet det nødvendigt at undersøge, hvilken betydning de har på baggrund af dette markeds særlige karakteristika. Kommissionen støtter sig navnlig på det argument, at sagsøgeren angiveligt har truet Interbrew med gengældelsesforanstaltninger på det franske marked, skønt det er en forudsætning for at påvise en sådan konkurrencebegrænsende adfærd, at det forinden er blevet fastslået, at den pågældende virksomhed havde en vis størrelse på et marked, der er korrekt defineret.

85 I det foreliggende tilfælde havde visse omstændigheder, som blev brugt til at underbygge konklusionen om, at den overtrædelse var begået, som den anfægtede beslutning drejer sig om, herunder mødet den 11. maj 1994, telefonsamtalen af 6. juli 1994 og mødet den 17. april 1997, ifølge Kommissionen et bredere sigte end Belgien. Desuden udgjorde samspillet mellem Frankrig og Belgien og ligheden mellem den adfærd, der blev udvist i disse to lande, ifølge Kommissionen væsentlige elementer i overtrædelsen, navnlig med hensyn til den påståede trussel.

86 Kommissionen har i denne henseende valgt at behandle adfærd, som udviser ligheder, særskilt hver i sin kontekst, hvilket afviger fra dens normale praksis, som består i at fastslå forskellige forhold vedrørende af ulovlig adfærd i den samme beslutning, når der på grund af karteldeltagernes identitet, ligheden mellem kartellets fremgangsmåder i de forskellige lande eller samspillet mellem forskellige områder eller produkter er en forbindelse mellem disse forhold (jf. f.eks. Kommissionens beslutning 96/478/EF af 10.1.1996 om en procedure i henhold til EF-traktatens artikel 85 (sag IV/34.279/F3 – ADALAT (EFT L 201, s. 1, herefter »ADALAT-beslutningen«), vitaminbeslutningen og beslutningen om karbonfrit papir).

87 Den valgte fremgangsmåde med flere beslutninger stiller sagsøgeren i en retligt usikker situation og gør det muligt for Kommissionen kunstigt at forøge det samlede bødebeløb, som pålægges for en given række omstændigheder, idet grundbeløbene og de eventuelle multiplikationsfaktorer er blevet anvendt flere gange, uden at de berørte virksomheder har haft mulighed for at forstå, hvad der var forskellen mellem disse former for adfærd, og hvorfor de har udgjort særskilte overtrædelser.

88 For det andet er den anfægtede beslutning ligeledes utilstrækkeligt begrundet for så vidt angår beregningen af bøden. Idet Kommissionen i den anfægtede beslutnings betragtning 294 nøjes med en almindelig henvisning til den i retningslinjerne fastsatte metode – skønt retningslinjerne har til formål at »sikre gennemsigtighed og objektivitet i forbindelse med Kommissionens beslutninger, både i forhold til virksomhederne og i forhold til Domstolen« – har den tilsidesat den begrundelsespligt, der påhviler den, og krænket retssikkerhedsprincippet.

89 Da begrundelsen for bøden bygger på en metode, der består i at fastlægge et talmæssigt udgangspunkt og korrigere dette, er det uomgængeligt nødvendigt, at Kommissionen tilstrækkeligt detaljeret angiver rækkevidden af de kriterier, som indgår i bødeberegningen, for dermed at opfylde begrundelsespligtens formål, nemlig at gøre det muligt for sagsøgeren at forstå sammenhængen i bødefastsættelsen og indse, at denne er lovlig, således at sagsøgeren kan forsvare sine rettigheder, Retten og Domstolen udøve deres kontrol, og således at alle interesserede parter kan få kendskab til den måde, hvorpå Kommissionen anvender EF-traktaten.

90 Skønt Kommissionen ikke er forpligtet til at anvende en matematisk formel, angives det i denne sag hverken i den anfægtede beslutning, hvordan den pålagte bøde nærmere er beregnet, eller hvad de angivne kriterier for dens fastsættelse nøjagtigt indeholder. I modsætning til den fremgangsmåde, som er blevet fulgt i andre beslutninger på kartelområdet, såsom vitamin-beslutningen og beslutningen om karbonfrit papir, begrundes det vilkårlige valg af et skønsmæssigt beløb på 25 mio. EUR og rækkevidden af den tilstræbte afskrækkende virkning af bøden, som omtales i den anfægtede beslutnings betragtning 305, således ikke med talmæssige kriterier. Den utilstrækkelige begrundelse for beregningen af bøden viser ligeledes klart, at der ikke er blevet foretaget en fyldestgørende definition af det relevante marked, idet der ifølge retningslinjerne ved valget af grundbeløb skal tages hensyn til størrelsen af det relevante marked, kartellets indvirkning på markedet og den dér opnåede omsætning.

91 Navnlig har Kommissionen på grundlag af de to skærpende omstændigheder, som lægges sagsøgeren til last, nemlig at der blev øvet pression over for Interbrew, og at der er tale om et gentagelsestilfælde, forhøjet bøden med én samlet procentsats, nemlig 50%, uden at angive den respektive vægt af hver enkelt skærpende omstændighed, som er blevet taget i betragtning. På grund af manglen på oplysninger om den respektive vægt af de forskellige kriterier, som er anvendt ved beregningen af bøden, har sagsøgeren ikke kunnet vurdere, hvor meget den pålagte bøde bør nedsættes.

92 Denne mangel på klare og relevante faktorer er så meget mere forkastelig, som Kommissionen har medgivet, at der findes dokumenter, som dens tjenestegrene har udarbejdet med henblik på intern rådslagning og drøftelse om bødeberegningen, og at disse ikke har været tilgængelige for aktindsigt. Denne omstændighed tyder på, at Kommissionen i den anfægtede beslutning har taget hensyn til andre faktorer end dem, sagsøgeren har haft adgang til, uden at nævne disse i beslutningen.

93 Sagsøgeren har navnlig gjort gældende, at Kommissionen ikke har angivet en tilstrækkelig begrundelse for, at den har påberåbt sig den skærpende omstændighed over for sagsøgeren, at der er tale om et gentagelsestilfælde. Denne mangel på begrundelse er særligt skadelig for sagsøgeren, fordi Kommissionen ikke systematisk forhøjer en bøde, når der er tale om et gentagelsestilfælde, men i sin beslutningspraksis har svinget med hensyn til, hvilken rolle og betydning gentagelsesmomentet skal tillægges ved fastsættelsen af bøden, og vedtagelsen af retningslinjerne har ikke været tilstrækkelig til at fjerne den deraf følgende usikkerhed.

94 Kommissionen har bestridt sagsøgerens argumentation.

b) Rettens bemærkninger

95 Retten er kompetent i to henseender, når der er tale om søgsmål til prøvelse af kommissionsbeslutninger, hvorved der pålægges virksomheder bøder for overtrædelser af konkurrencereglerne. For det første skal den prøve lovligheden af beslutningerne i henhold til artikel 230 EF. Den skal herved bl.a. kontrollere, at begrundelsespligten i henhold til artikel 253 EF er opfyldt, idet en tilsidesættelse heraf medfører, at beslutningen kan annulleres. For det andet har Retten kompetence til inden for rammerne af den fulde prøvelsesret, der er tillagt den ved artikel 229 EF og artikel 17 i forordning nr. 17, at vurdere, om bødernes størrelse er passende. Denne vurdering kan begrunde, at der fremlægges og tages hensyn til yderligere oplysninger, som det ikke som sådan er nødvendigt at nævne i beslutningen i medfør af begrundelsespligten efter traktatens artikel 253 (Domstolens dom af 16.11.2000, sag C-248/98 P, KNP BT mod Kommissionen, Sml. I, s. 9641, præmis 38-40, og Rettens dom af 9.7.2003, sag T-220/00, Cheil Jedang mod Kommissionen, Sml. II, s. 2473, præmis 215).

96 Med hensyn til kontrollen med, at begrundelsespligten er overholdt, fremgår det af fast retspraksis, at den begrundelse, som kræves i henhold til artikel 253 EF, klart og utvetydigt skal angive de betragtninger, som den institution, der har udstedt den anfægtede retsakt, har lagt til grund, således at de berørte parter kan få kendskab til grundlaget for den trufne foranstaltning, og således at den kompetente ret kan udøve sin prøvelsesret. Det nærmere indhold af begrundelseskravet skal fastlægges i lyset af den konkrete sags omstændigheder, navnlig indholdet af den pågældende retsakt, indholdet af de anførte grunde samt den interesse, som retsaktens adressater samt andre, der må anses for umiddelbart og individuelt berørt af retsakten, kan have i begrundelsen. Det kræves ikke, at begrundelsen angiver alle de forskellige relevante faktiske og retlige momenter, da spørgsmålet, om en beslutnings begrundelse opfylder kravene efter artikel 253 EF, ikke blot skal vurderes i forhold til ordlyden, men ligeledes til den sammenhæng, hvori den indgår, samt under hensyn til alle de retsregler, som gælder på det pågældende område (Domstolens dom af 13.3.1985, forenede sager 296/82 og 318/82, Nederlandene og Leeuwarder Papierwarenfabriek mod Kommissionen, Sml. s. 809, præmis 19, af 29.2.1996, sag C-56/93, Belgien mod Kommissionen, Sml. I, s. 723, præmis 86, og af 2.4.1998, sag 367/95 P, Kommissionen mod Sytraval og Brink’s France, Sml. I, s. 1719, præmis 63, samt dommen i sagen Cheil Jedang mod Kommissionen, jf. præmis 95 ovenfor, præmis 216).

97 Om rækkevidden af begrundelsespligten i forbindelse med beregningen af en bøde, der pålægges for overtrædelse af Fællesskabets konkurrenceregler, bemærkes indledningsvis, at bøden skal fastsættes under hensyn til bestemmelserne i artikel 15, stk. 2, andet afsnit, i forordning nr. 17, hvorefter der »[v]ed fastsættelsen af bødens størrelse skal [...] tages hensyn til både overtrædelsens grovhed og dens varighed«. Kravene i henhold til den væsentlige formforskrift, som begrundelsespligten udgør, er opfyldt, såfremt Kommissionen i sin beslutning giver oplysninger om de hensyn, der har givet grundlag for at bedømme overtrædelsens grovhed og dens varighed (Domstolens dom af 16.11.2000, sag C-291/98 P, Sarrió mod Kommissionen, Sml. I, s. 9991, præmis 73, og af 15.10.2002, forenede sager C-238/99 P, C-244/99 P, C-245/99 P, C-247/99 P, C-250/99 P – C-252/99 P og C-254/99 P, Limburgse Vinyl Maatschappij m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 8375, præmis 463). Endvidere indeholder retningslinjerne og s