FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT C. REISCHL

FREMSAT DEN 4. MARTS 1982 ( 1 )

Høje Domstol.

Sagsøgeren i den sag, jeg skal beskæftige mig med i dag — en tjenestemand ved Europa-Parlamentet — blev den 25. maj 1977 udsat for en trafikulykke, hvorved hun pådrog sig forskellige kvæstelser (læsioner på knæene med sår, læsioner i venstre albue og venstre hofte, forstrækning af halshvirvlen samt brud på en tand). Efter ulykken var hun uarbejdsdygtig i tre uger.

Den 1. juli 1977 underskrev hun en formular, hvorved hendes krav mod de øvrige i ulykken implicerede blev overdraget til Fællesskaberne, for så vidt disse ydelser hidrørende fra ulykken skulle udbetales i henhold til tjenestemandsvedtægtens artikler 72, 73 og 75. Denne overdragelse af rettigheder var på det tidspunkt fastsat i artikel 8 i Ordningen om dækning af risikoen for ulykker og erhvervssygdomme hos tjenestemænd ved De europæiske Fællesskaber; efter at forordning nr. 912/78 (EFT L 119 af 3.5.1978, s. 1) er trådt i kraft, er spørgsmålet reguleret direkte i tjenestemandsvedtægtens artikel 73, stk. 4.

Alligevel fremsatte sagsøgeren — uden at underrette Parlamentet herom — i forbindelse med den sag, der ved de luxembourgske domstole var rejst mod skadevolderen, krav om erstatning for svie og smerte, og for lyde og vansir samt erstatning for læge- og behandlingsudgifter. Den luxembourgske domstol overdrog til den sagkyndige dr. Neuen at fastsætte erstatningens størrelse. Efter at have undersøgt sagsøgeren i november 1978 fastslog han i en udtalelse af 13. februar 1979, at erstatningen for svie og smerte kunne fastsættes til 15000 BFR; da der imidlertid ikke kunne konstateres egentlige funktionelle eftervirkninger, kunne der ikke fastsættes en vedvarende, delvis invaliditetsgrad, hvorfor sagsøgeren — henset til de kun midlertidige traumatiske følger og de ubetydelige varige eftervirkninger — kun kunne tilkendes en erstatning på 50000 BFR for lyde og vansir. Sagsøgeren fik udbetalt disse beløb af skadevolderens forsikringsselskab.

Da sagsøgeren — som alle tjenestemænd ved Fællesskaberne — i henhold til tjenestemandsvedtægtens artikel 73 i forbindelse med den ovenfor nævnte Ordning om dækning af risikoen for ulykker er forsikret mod ulykker af enhver art, blev der også i denne sammenhæng foretaget en undersøgelse af ulykkens virkninger. Parlamentets læge nåede i oktober 1979 til det resultat, at virkningerne af ulykken havde medført en vedvarende, delvis invaliditet på 6 %. Sagsøgeren fik meddelelse herom i en skrivelse af 16. januar 1980 fra chefen for Parlamentets velfærdstjeneste. I skrivelsen blev hun også spurgt, om hun var indforstået med den herved fremkomne erstatning på 292582 BFR, og om, hvorvidt hun havde modtaget erstatning fra skadevolderens forsikringsselskab. I skrivelse af 4. februar 1980 erklærede sagsøgeren sig enig i det foreslåede beløb, og lod desuden forstå, at hun ikke havde modtaget nogen invaliditetserstatning fra »modparten«, men kun »en godtgørelse for svie og smerte og for lyde og vansir«.

Efter at Parlamentets administration gennem sit eget og skadevolderens forsikringsselskab i juni 1980 havde fået oplyst, hvilke erstatningsbeløb sagsøgeren havde modtaget fra sidstnævnte forsikringsselskab, meddelte chefen for velfærdstjenesten i en skrivelse af 24. juli 1980 sagsøgeren, at han havde givet instruks om, at hun kun skulle have udbetalt et beløb på 242582 BFR; i det ovenfor nævnte erstatningsbeløb (292582 BFR) skulle fradrages den erstatning, som sagsøgeren havde fået udbetalt for lyde og vansir af skadevolderens forsikringsselskab.

Den 2. oktober 1980 indgav sagsøgeren en klage over denne afgørelse. I klagen gjorde hun gældende, at det nævnte fradrag ikke var rimeligt, da der ikke var sket en overdragelse af rettigheder til Fællesskaberne, eftersom hun ikke havde fået udbetalt erstatning for vedvarende, delvis invaliditet af skadevolderens forsikringsselskab, men kun et beløb for lyde og vansir.

Efter at klagen var blevet afvist ved afgørelse af 29. januar 1981, anlagde hun den 28. april 1981 sag ved Domstolen med påstand om, at afgørelsen af 24. juli 1980 annulleres, og at Parlamentet tilpligtes at betale hende 50000 BFR med renter 6 % p.a. fra den 24. juli 1980.

Disse påstande, som Parlamentet som sagsøgt har påstået sig frifundet for, skal jeg kommentere som følger:

1. Da dommen i sag 152/77 ( 2 ), hvor det ligeledes drejede sig om anvendelsen af tjenestemandsvedtægtens artikel 73 og udbetaling af erstatning for følgerne af en ulykke, har været bragt frem under sagen og navnlig har spillet en afgørende rolle i Parlamentets argumentation, skal jeg først bringe denne sag i erindring. I den sag fastslås det for det første, at artikel 73 ikke kan fortolkes på baggrund af nationale bestemmelser, men må fortolkes selvstændigt. Det er herefter klart, at sagsøgerens andet anbringende om, at anvendelsen af artikel 73, således som den er sket i anfægtede afgørelse, ikke skulle være i overensstemmelse med medlemsstaternes fælles grundsætninger, der har ligget til grund for den pågældende fællesskabsretlige bestemmelse, ikke kan tages til følge. Men dernæst giver dommen en for den foreliggende sag vigtig afklaring af begreber, som i henhold til tjenestemandsvedtægtens artikel 73 er relevante. I forbindelse med mit forslag til afgørelse, hvor jeg pegede på visse nationale bestemmelser, der kan tjene til oplysning, hvor jeg desuden tog en definition i betragtning, som findes i bestemmelserne vedrørende den sociale sikring af vandrende arbejdstagere i forordning nr. 574/72 (EFT 1972 I, s. 149), og hvor jeg sluttelig fastslog, at der ikke alene i artikel 73 findes en vis relation til arbejdet — eftersom såvel forsikringsbidraget som forsikringsydelsen udmåles efter den pågældende tjenestemands grundløn — men at også tabellen i Ordningen til gennemførelsen af artikel 73 klart tager erhvervsevnen i betragtning, fastslog Domstolen, at graden af uarbejdsdygtighed er uden betydning i forbindelse med artikel 73, og at der skal ydes erstatning uden hensyn til tjenestemandens evne til fortsat at udføre sit arbejde; begrebet »invaliditet« i henhold til denne bestemmelse må dog principielt forstås på den måde, at det drejer sig om fysiske eller psykiske skader, som bevirker, at den skaderamte »ikke [længere] fuldt ud eller delvis er i stand til at bestride et normalt erhverv« (præmis 10). Det følger heraf, at invaliditetserstatningen i første række er tænkt som kompensation for en skade, som man må betegne som en materiel skade, selv om den ikke eller ikke umiddelbart er forbundet med et formueretligt tab. Heraf følger også, at Parlamentets anbringende — som Parlamentet mener at kunne støtte på den nævnte dom — om, at invaliditet kun er ensbetydende med lyde og vansir, uden at der tages hensyn til arbejdsevnen, ikke er holdbart. Man må derfor gå ud fra, at den erstatning, der i henhold til artikel 12 i gennemførselsesbestemmelserne vedrørende dækning af risikoen for ulykker udbetales i tilfælde af vedvarende, delvis invaliditet, udmåles ud fra nedsættelsen af arbejdsevnen. I samme retning går i øvrigt også ordningens artikel 14, hvorefter der også — ved analog anvendelse af tabellen i artikel 12 — udbetales erstatning i tilfælde af en beskadigelse, der påvirker tjenestemandens fysiske integritet, selv om den ikke påvirker hans arbejdsevne, såfremt skaden har medført en virkelig gene for tjenestemandens forhold til omverdenen.

2. Det centrale spørgsmål i sagen er, om Parlamentet med rette har gjort Subrogationen gældende med hensyn til de ydelser, som sagsøgeren har modtaget fra skadevolderens forsikringsselskab. Efter at forordning nr. 912/78 er trådt i kraft, er spørgsmålet om subrogation reguleret i tjenestemandsvedtægtens artikel 73, stk. 4, der lyder således: »Fællesskaberne indtræder, inden for grænserne af deres forpligtelser i henhold til artikel 72, 73 og 75, uden videre i tjenestemandens eller hans ydelsesberettigede pårørendes regresret mod en tredjemand, der er ansvarlig for den er ansvarig for den ulykke, som har medført tjenestemandens eller de gennem ham forsikrede personers død eller tilskadekomst«. Tidligere gjaldt herom artikel 8 i den flere gange nævnte gennemførelsesordning om dækning af risikoen for ulykker. Den bestemte: »De ydelser, erstatninger og godtgørelser for udgifter til lægehjælp, som er hjemlet i denne ordning, udbetales alene til tjenestemanden eller de andre ydelsesberettigede, såfremt disse lader Fællesskaberne indtræde i deres rettigheder og søgsmål mod en eventuelt ansvarlig tredjemand, for så vidt som der er sket udbetaling af ovennævnte ydelser, erstatninger og godtgørelser«. Efter ordlyden og ordningens formål — at undgå dobbelt erstatning for én og samme skade — er det klart, at kun de ydelser omfattes af Subrogationen, som er af samme art som de ydelser, den skadelidtes arbejdsgiver i forbindelse med den pågældende ulykke udbetaler i medfør af tjenestemandsvedtægtens artikel 73 og den i den forbindelse udstedte gennemførelsesordning. Efter sagsøgerens opfattelse er dette ikke tilfældet i den foreliggende sag. Hun har gjort gældende, at den erstatning, hun har fået udbetalt af skadevolderens forsikringsselskab på grundlag af den sagkyndige erklæring, som blev udarbejdet som led i retssagen ved de luxembourgske domstole, er en erstatning for ideel skade i videste betydning, og ikke — som invaliditetserstatningen i henhold til tjenestemandsvedtægtens artikel 73 — en erstatning på grund af nedsættelse af arbejdsevnen. Til støtte for sin opfattelse har hun desuden henvist til en »note d'information« fra generaldirektøren for Parlamentets administration af 18. februar 1980; med hensyn til spørgsmålet om subrogation i tilfælde af en ulykke gøres det heri klart, at en tjenestemand, der er kommet til skade, må kunne søge erstatning direkte hos en eventuelt ansvarlig tredjemand, for så vidt det drejer sig om nærmere bestemte materielle skader som beskadigelse af klæder eller af en bil eller om erstatning for svie og smerte samt i tilfælde af ideel skade. Parlamentet er derimod af den opfattelse, at såvel den erstatning, der er udbetalt af skadevolderens forsikringsselskab som den erstatning, Parlamentet har ydet, alene er udbetalt på grund af lyde og vansir, hvorfor det af Parlamentet foretagne fradrag ved udbetalingen af dets erstatning fuldt ud må være berettiget. a) Parlamentets henvisning til definitionen af begrebet »ulykke« i artikel 2 i den nævnte gennemførelsesordning bidrager åbenbart ikke til løsning af dette spørgsmål. Det hedder heri: »Som ulykke anses enhver udefra kommende, pludseligt indtrædende, voldelig eller unormal begivenhed eller faktor, som har skadet tjenestemanden fysisk eller psykisk«. I forbindelse med et tilsvarende argument, der blev fremført i sag 152/77, gjorde jeg i mit forslag til afgørelse i den pågældende sag opmærksom på, at denne bestemmelse kun indeholder en definition af begrebet »ulykke« og derfor naturligvis er baseret på en fysisk eller psykisk skade, uden at bestemmelsen siger noget, om, hvorfor den i artikel 73 omhandlede ydelse skal erlægges (Sml.1979, s. 2850). Det kan altså ikke på den måde bevises, at ulykkeserstatning alene udbetales for lyde og vansir. b) I den foreliggende sag er det først og fremmest vigtigt, hvorledes den erstatning skal betegnes, der er tilkendt i forbindelse med retssagen ved de luxembourgske domstole, ud fra de omstændigheder, vi kender. Naturligvis spiller luxembourgske ret en afgørende rolle i den forbindelse. Så vidt jeg kan se, er der efter luxembourgsk ret tale om invaliditet, såfremt der foreligger et »perte ou une entrave dans les moyens d'action«, og invaliditetsgraden fastsættes på grundlag af begrænsningen af arbejdsevnen, hvorimod indtægtstabet er uden betydning (Thiry, Actions et recours des assurances solciales devant des juridictions repressives, s. 114). På basis af denne retstilstand og eftersom der ikke forelå »egentlige funktionelle eftervirkninger«, fastslog den udpegede sagkyndige udtrykkeligt, at der ikke kunne fastsættes en vedvarende, delvis invaliditet. Når den sagkyndige til trods herfor anså en erstatning på 50000 BFR for rimelig på baggrund af de »midlertidige traumatiske følger og de ubetydelige varige eftervirkninger« (svag okcipitalneuralgi, temperaturfølsomme og ubetydelige ar på den venstre knæskal), kan der i virkeligheden kun — således som sagsøgeren mener — være tale om kompensation for ideelle skader i videre forstand. c) Rejser man derefter spørgsmålet om, hvorledes den af Parlamentet tilkendte erstatning skal benævnes, kan der på grundlag af det under sagen oplyste vel kun blive tale om en eventuel subsumption under artikel 12 i ordningen om dækning af risikoen for ulykker. Det er i den forbindelse vigtigt, at Parlamentets læge i sin erklæring vedrørende ulykkens eftervirkninger slet og ret fastslog: »Invaliditetsgraden er på 6 %«. Selv Parlamentets advokat kunne på et spørgsmål fra Domstolen under den mundtlige forhandling kun forklare, at der var tilkendt en invaliditetsersiditnmg. Ligeledes er der i den allerede nævnte skrivelse fra chefen for Parlamentets velfærdstjeneste af 16. januar 1980, hvorved resultatet af undersøgelsen blev meddelt og hvori der omtales en »vedvarende, delvis invaliditet pa 6 %«, intet holdepunkt for, at det således fremkomne beløb er opgjort på grundlag af en analog anvendelse af den i artikel 12 i gennemførelsesordningen nævnte tabel, altså på grundlag af ordningens artikel 14. Jeg er altså gået ud fra, at den erstatning, som Parlamentet har udbetalt, er ydet på grundlag af en — om end kun ubetydelig — nedsættelse af arbejdsevnen; det vil sige, at der ikke er tale om kompensation for ideel, men for økonomisk skade. d) Konklusionen er klar og uomgængelig: eftersom Parlamentet ikke kunne bevise, at forudsætningerne for en subrogation var til stede — nemlig at den ydelse, som Parlametet havde udbetalt og den ydelse, som blev udbetalt af skadevolderens forsikringsselskab på grundlag af den luxembourgske retssag, var af samme art — har Parlamentet med urette fratrukket sidstnævnte ydelse. Den anfægtede afgørelse bør derfor annulleres, og det bør fastslås, at sagsøgeren over for Parlamentet kan kræve udbetalt hele erstatningsbeløbet på 292582 BFR.

3. Også sagsøgerens påstand om, at der ydes hende renter af forskelsbeløbet fra det tidspunkt, hvor fradraget blev foretaget, forekommer mig at være begrundet. I den forbindelse skal jeg ikke hæfte mig så meget ved den retspraksis, som netop blev udviklet vedrørende ulykkeserstatning, og hvorefter det er afgørende, om der i den forsinkede udbetaling ligger et ansvarspådragende culpøst forhold (sag 152/77), eller om udbetalingen blev utilbørligt forsinket (sagerne 156/80 ( 3 ), og 186/80 ( 4 )). Ud fra enkelthederne i disse sager samt i øvrigt også i sag 115/76 ( 5 ) er det klart, at det hver gang drejede sig om, hvorvidt selve sagen om invaliditetsgraden var blevet afviklet tilstrækkelig hurtigt, og hvem der — såfremt dette ikke var tilfældet — havde ansvaret for, at invaliditetsgraden ikke blev fastsat i tide efter konsolideringen af ulykkens følgevirkninger, og derved for, at der opstod en betalingsforpligtelse. Her drejer det sig imidlertid kun om spørgsmålet om retmæssigheden af, at det beløb, der blev udbetalt af den ansvarlige tredjemands forsikringsselskab, blev fratrukket i det af Parlamentet udbetalte erstatningsbeløb; det er derfor hensigtsmæssigt, at jeg holder mig til retspraksis med en tilsvarende problemstilling — den vedrørte enke- og børnepension, som skulle udbetales efter en ulykke (de forenede sager 63 og 64/79 ( 6 )). Da der i disse sager — efter at det var slået fast, at fradraget var foretaget med urette — blev tilkendt renter fra det tidspunkt, hvor fradraget blev foretaget, vil jeg forslå samme løsning i dette tilfælde, altså ganske som i sag 185/80 ( 7 ), hvor det drejede sig om udbetaling af udlandstillæg, sagsøgeren bør derfor tilkendes morarenter for at blive stillet på samme måde, som hun ville have været stillet, såfremt hun havde modtaget det fulde erstatningsbeløb rettidigt.

4. Jeg skal derfor foreslå, at der gives sagsøgeren medhold i, at afgørelsen af 24. juli 1980 skal annulleres, og at Parlamentet tilpligtes at betale hende 50000 BFR med renter 6 % p.a. fra den 24. juli 1980. Ved et sådant udfald skal Parlamentet også afholde sagens omkostninger.

( 1 ) – Oversat fra tysk.

( 2 ) – Dom af 2.10.1979 i sag 152/77 — B. mod Kommissionen — Sml. 1979, s. 2819.

( 3 ) – Dom af 21.5.1981 i sag 156/80 — Giorgio Morbelli mod Kommissionen — Sml. 1981, s. 1357;

( 4 ) – Dom af 14.7.1981 i sag 186/80 — Benoît Suss mod Kommissionen — Sml. 1981,5.2041;

( 5 ) – Dom af 16.3.1978 i sag 115/76— Leonardo Leonardini mod Kommissionen Sml. 1978, s. 735;.

( 6 ) – Dom af 16.10.1980 i de forenede sager 63 og 64/79 — Lieselotte Herber, enke efter Boizard, og Martine Boizard mod Kommissionen — Sml. 1980, s. 2975.

( 7 ) – Dom af 2.7.1981 i sag 185/80 — Cosimo Garganesc mod Kommissionen — Sml. 1981, s. 1785.