RETTEN FOR EU-PERSONALESAGERS KENDELSE

(Tredje Afdeling)

27. april 2015

Ronald Meyer

mod

Europa-Kommissionen

»Personalesag — midlertidig ansat — vederlag — familietillæg — afslag på børnetilskud — artikel 2, stk. 3, litra b), i bilag VII til vedtægten — barn mellem 18 og 26 år, som er under skole- eller erhvervsmæssig uddannelse — uddannelsestillæg — artikel 3, stk. 1, i bilag VII til vedtægten — barn, som går i en uddannelsesinstitution regelmæssigt og på fuld tid — afbrydelse af uddannelsen — sagen åbenbart ugrundet«

Angående

:

Søgsmål anlagt i medfør af artikel 270 TEUF, der finder anvendelse på Euratomtraktaten i henhold til denne traktats artikel 106A, hvorunder Ronald Meyer har nedlagt påstand om annullation af Kommissionens afgørelse om fra 1. september 2013 at stoppe udbetalingen af børnetilskud, som han modtog for sin datter Marie Isabel.

Udfald

:

Europa-Kommissionen frifindes. Ronald Meyer bærer sine egne omkostninger og betaler de af Kommissionen afholdte omkostninger.

Sammendrag

Tjenestemænd – vederlag – familietillæg – børnetilskud – betingelser for tildeling – faktisk forsørgelse – begreb – administrationens bundne kompetence

Tjenestemandsvedtægten, bilag VII, art. 2, stk. 2, 3 og 5)

Et barn, over for hvem der består forsørgerpligt som omhandlet i artikel 2, stk. 2, i bilag VII til vedtægten, uanset om det drejer sig om børn, der er født i ægteskab, uden for ægteskab eller er adopteret af tjenestemanden eller af dennes ægtefælle, giver ret til udbetaling af børnetilskud, i det omfang barnet faktisk forsørges af tjenestemanden og i øvrigt opfylder en af de betingelser, der er nævnt i stk. 2 og 5 i den nævnte artikel. For at opnå ret til tilskud som fastsat i den ovenfor nævnte artikel 2 skal barnet, over for hvem der består forsørgerpligt, således enten være under 18 år eller være mellem 18 og 26 år og enten være under skole- eller erhvervsmæssig uddannelse eller lide af en alvorlig sygdom eller af en vedvarende svagelighed, som gør det ude af stand til at sørge for sit eget underhold. I hvert af disse tre tilfælde tillægger vedtægten ansættelsesmyndigheden en bunden kompetence, således at denne er forpligtet til at tildele børnetilskud, når den kan konstatere, at betingelserne er opfyldt, og til ikke at tildele det, såfremt dette ikke er tilfældet. Med andre ord vedrører artikel 2, stk. 3 og 5, i bilag VII til vedtægten de tilfælde, hvor tjenestemandens barn nødvendigvis giver ret til børnetilskud, som følge af at disse bestemmelser forudsætter, at det barn, som er omhandlet heri, alene som følge af dets status som mindreårig, studerende, syg eller svagelig er et barn, over for hvem tjenestemanden har faktisk forsørgerpligt.

Børnetilskud har et socialt sigte og er begrundet i de udgifter, der er en følge af det aktuelle og utvivlsomme behov, som er knyttet til barnet og den omstændighed, at det rent faktisk forsørges af den pågældende.

Udbetaling af børnetilskud i det tilfælde, hvor barnet er mellem 18 og 26 år, kan følgelig, når der anmodes om en sådan udbetaling i medfør af artikel 2, stk. 3, litra b), i bilag VII til vedtægten, kun ske på betingelse af, at dette barn faktisk er under skole- eller erhvervsmæssig uddannelse med et reelt indhold og i den periode, uddannelsen faktisk varer. I det tilfælde, hvor barnet hverken følger en skole- eller erhvervsmæssig uddannelse og således vil kunne arbejde og derfor oppebære en indkomst, så det ikke kan anses for at være forsørget af tjenestemanden, er tildeling af et sådant tilskud uforenelig med anvendelsesområdet for artikel 2, stk. 3, litra b), i bilag VII til vedtægten. Den omstændighed, at et barn på mere end 18 år afbryder sine studier, er til gengæld ikke i sig selv til hinder for, at dette barn kan give ret til på ny at opnå udbetaling af det nævnte tilskud, når det faktisk genoptager sine studer, på betingelse af, at det forsat opfylder de øvrige betingelser for tildeling af det omhandlede tilskud.

(jf. præmis 25-27)

Henvisning til:

Domstolen: domme Sorasio-Allo m.fl. mod Kommissionen, 81/79, 82/79 og 146/79, EU:C:1980:270, præmis 15 og 16, Schwedler mod Parlamentet, C-132/90 P, EU:C:1991:452, præmis 14, og Rådet mod Brems, C-70/91 P, EU:C:1992:201, præmis 5

Retten i Første Instans: domme Brems mod Rådet, T-75/89, EU:T:1990:88, præmis 23, og Kschwendt mod Kommissionen, T-545/93, EU:T:1995:137, præmis 81-83