ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
69.

Jeg foreslår på baggrund heraf, at Domstolen besvarer de præjudicielle spørgsmål, der er forelagt af Kammarrätten i Stockholm – Migrationsöverdomstolen, således: »1) Artikel 2, nr. 2), litra c), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/38/EF af 29. april 2004 om unionsborgeres og deres familiemedlemmers ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område, om ændring af forordning (EØF) nr. 1612/68 og om ophævelse af direktiv 64/221/EØF, 68/360/EØF, 72/194/EØF, 73/148/EØF, 75/34/EØF, 75/35/EØF, 90/364/EØF, 90/365/EØF og 93/96/EØF skal fortolkes således, at et familimedlem, der uanset grund viser sig ikke at kunne sørge for sine grundlæggende fornødenheder i hjemlandet og derfor befinder sig i et sådant afhængighedsforhold, at vedkommende ikke kan klare sin forsørgelse uden material støtte fra unionsborgeren, er et familiemedlem, der forsørges. Der skal foreligge et reelt afhængighedsforhold, som kan dokumenteres ved ethvert egnet middel, for at medlemmer af kernefamilien kan anses for at være forsørget. Ansøgeren kan således fremlægge både subjektive omstændigheder i relation til sine egne økonomiske og sociale forhold for værtsmedlemsstatens myndigheder og enhver anden relevant omstændighed, der gør det klart for disse myndigheder, hvilken objektiv sammenhæng ansøgningen indgår i. Værtsmedlemsstatens myndigheder har under alle omstændigheder pligt til at sikre den effektive virkning af de rettigheder, som medlemmer af kernefamilien tildeles indirekte ved direktiv 2004/38, og må ikke gøre det alt for vanskeligt at få adgang til Den Europæiske Unions område ved bl.a. at pålægge ansøgerne en for tung bevisbyrde. 2) For at en person kan anses for et familiemedlem, der »forsørges« af en unionsborger, som omhandlet i artikel 2, nr. 2), litra c), i direktiv 2004/38, skal der bestå et afhængighedsforhold i ansøgerens hjemland, hvilket værtsmedlemsstatens myndigheder skal vurdere på det tidspunkt, hvor ansøgeren anmoder om tilladelse til at slutte sig til den unionsborger, som ansøgeren angiveligt forsørges af. Den omstændighed, at ansøgeren har udtrykt vilje til at arbejde i værtsmedlemsstaten, eller at myndighederne i denne medlemsstat på ansøgningstidspunktet vurderer, at ansøgeren har gode forudsætninger for at finde arbejde, er ikke til hinder for, at ansøgeren anses for et familiemedlem, der »forsørges«, som omhandlet i ovennævnte bestemmelse, hvis det i øvrigt konstateres ved ansøgningens behandling, at ansøgeren i sit hjemland befinder sig i et reelt afhængighedsforhold til den unionsborger, som denne har til hensigt at slutte sig til.«
Sjette momsdirektivs artikel 26 med overskriften »Særordning for rejsebureauer« bestemmer følgende:

»1. Medlemsstaterne anvender [momsen] på transaktioner udøvet af rejsebureauer i overensstemmelse med denne artikel, for så vidt disse bureauer handler i eget navn over for den rejsende og til rejsens gennemførelse anvender leveringer og tjenesteydelser, der præsteres af andre afgiftspligtige personer. Denne artikel finder ikke anvendelse på rejsebureauer, der udelukkende fungerer som formidler, og på hvilke artikel 11, punkt A, stk. 3, litra c), finder anvendelse. Ved rejsebureauer forstås i denne artikel ligeledes personer, der organiserer turistrejser.

2. De transaktioner, der udføres af rejsebureauet med henblik på gennemførelse af en rejse, anses som én enkelt tjenesteydelse præsteret af rejsebureauet over for den rejsende. Denne ydelse pålægges afgift i den medlemsstat, hvor rejsebureauet har etableret hovedsædet for sin økonomiske virksomhed eller et fast kontor, hvorfra tjenesteydelsen præsteres af bureauet. For denne tjenesteydelse anses som beskatningsgrundlag og som pris uden afgift i henhold til artikel 22, stk. 3, litra b), rejsebureauets fortjenstmargen, dvs. forskellen mellem det samlede beløb uden merværdiafgift, der skal betales af den rejsende, og rejsebureauets faktiske omkostninger til de af andre afgiftspligtige personer præsterede leveringer og tjenesteydelser, for så vidt disse transaktioner direkte kommer den rejsende til gode.

3. Hvis de transaktioner, som præsteres for rejsebureauet af andre afgiftspligtige personer, gennemføres af sidstnævnte uden for Fællesskabet, sidestilles bureauets tjenesteydelse med formidlende virksomhed, som i medfør af artikel 15, nr. 14), er fritaget for afgift. Hvis disse transaktioner gennemføres såvel inden for som uden for Fællesskabet, skal kun den del af rejsebureauets tjenesteydelse, som vedrører de uden for Fællesskabet gennemførte transaktioner, anses som afgiftsfri.

4. De merværdiafgiftsbeløb, der af andre afgiftspligtige personer føres i regning for rejsebureauet for de i stk. 2 omhandlede transaktioner, som direkte kommer den rejsende til gode, berettiger hverken til fradrag eller tilbagebetaling i nogen medlemsstat.«
68.

Hvad disse konsekvenser er, afhænger navnlig af, i hvilket omfang den forelæggende ret er i stand til at fortolke den tyske lovgivning i overensstemmelse med andet og tredje livsforsikringsdirektiv. I den henseende skal den forelæggende ret i overensstemmelse med Domstolens praksis tage »den nationale lovgivning i dens helhed i betragtning for at vurdere, i hvilket omfang denne lovgivning kan anvendes således, at den ikke fører til et resultat, der er i modstrid med det, der tilsigtes med direktivet« ( 25 ). Dette indebærer, at den forelæggende ret skal anvende disse fortolkningsmetoder, der er anerkendt i national ret, og som under visse omstændigheder gør det muligt at fortolke en bestemmelse i den nationale retsorden på en sådan måde, at en konflikt med en anden national norm undgås, eller at rækkevidden af denne bestemmelse begrænses ved kun at anvende den i det omfang, den er forenelig med den nævnte norm ( 26 ). Samtidig begrænses forpligtelsen til at henvise til et direktiv, når den nationale ret fortolkes og anvendes, »af generelle retsprincipper, herunder retssikkerhedsprincippet og forbuddet mod tilbagevirkende kraft«, og den »kan ikke tjene som grundlag for en fortolkning contra legem af national ret« ( 27 ).
48.

Det samarbejde, der er indledt inden for rammerne af Schengenaftalen, og som i dag er kodificeret i visumkodeksen, må ikke fjerne opmærksomheden fra de internationale spørgsmål, som er forbundet hermed. Det synes i denne henseende hensigtsmæssigt at minde om, at Det Europæiske Råd inden for rammerne af Stockholmprogrammet, der blev vedtaget i 2010 ( 32 ) – dvs. efter vedtagelsen af visumkodeksen – opfordrede Kommissionen til at »styrke sin indsats for at sikre princippet om gensidighed på visumområdet og forhindre, at tredjelande (gen)indfører visumkrav over for en medlemsstat, og finde frem til foranstaltninger, der kan anvendes inden indførelsen af mekanismen for gensidighed på visumområdet over for disse tredjelande« ( 33 ). Det Europæiske Råd anførte endvidere, at »[m]ed henblik på at skabe mulighed for at gå videre til et nyt stadium i udviklingen af den fælles visumpolitik opfordrer Det Europæiske Råd under hensyn til medlemsstaternes beføjelser på dette område Kommissionen til at fremlægge en undersøgelse af muligheden for at indføre en fælles europæisk udstedelsesmekanisme for visa til kortvarige ophold« ( 34 ).
84.

Appellanten har heroverfor gjort gældende, at appellanten har en retlig interesse i at få ophævet den anfægtede beslutnings artikel 1, stk. 1. For det første bortfalder derved risikoen for, at appellanten påføres ulemper som følge af konstateringen af, at støtteordningen er uforenelig med fællesmarkedet i tilfælde af, at appellanten frakendes sin beskyttelse af den berettigede forventning. For det andet kan appellanten fremover igen drage fordel af støtteordningen. Kongeriget Spanien har ganske vist i mellemtiden afskaffet denne ordning på grund af den anfægtede beslutning. En ophævelse af denne beslutnings artikel 1, stk. 1, ville imidlertid skabe mulighed for en genindførelse heraf eller for at fremsætte et erstatningskrav over for den spanske stat.
35.

På den anden side har Domstolen fastslået, at det er tænkeligt, at et gode, et materiale eller et råstof, der fremkommer under en produktions- eller udvindingsproces, som ikke primært har til formål at frembringe dette, ikke udgør et restprodukt, men et biprodukt, som virksomheden ikke ønsker at skille sig af med, men efterfølgende ønsker at udnytte eller sælge på fordelagtig økonomisk måde uden forudgående forarbejdning ( 22 ). Da begrebet affald imidlertid skal fortolkes udvidende for at begrænse de ulemper og skadelige virkninger, der er forbundet med affald, har Domstolens argumentation begrænset de principper, der finder anvendelse på biprodukter, til situationer, hvor det ikke blot er muligt, men sikkert, at godet, materialet eller råstoffet vil blive genanvendt uden forudgående forarbejdning og i forlængelse af produktionsprocessen ( 23 ).
85.

Uden at det findes nødvendigt at behandle parternes øvrige argumenter og anbringender, bør den appellerede dom som følge heraf ophæves, for så vidt som Retten annullerede den anfægtede beslutning med den begrundelse, at det heri fastslås, eller at den bygger på konstateringen af, at de fritagelser for punktafgift på mineralolie anvendt som brændstof til produktion af aluminiumoxid, som Den Franske Republik, Irland og Den Italienske Republik har indrømmet til og med den 31. december 2003, udgør statsstøtte som omhandlet i artikel 87, stk. 1, EF, og med den begrundelse, at det bestemmes i beslutningen, at disse medlemsstater skal træffe de nødvendige foranstaltninger for at tilbagesøge fritagelserne hos de virksomheder, de er kommet til gode, i det omfang de pågældende virksomheder ikke har betalt en punktafgift på mindst 13,01 EUR pr. 1000 kg svær brændselsolie.
75.

På baggrund af det ovenstående foreslår jeg Domstolen at besvare de præjudicielle spørgsmål således: »1) En asylansøger har adgang til påklage eller indbringelse for en domstol som foreskrevet i artikel 19, stk. 2, i forordning (EF) nr. 343/2003 med henblik på at bestride enten en anvendelse af kriterierne i forordningen, som fører til udpegningen af en medlemsstat, som ikke er i stand til at sikre asylansøgeren en behandling, der er forenelig med respekten for de grundlæggende rettigheder, eller en undladelse af anvendelse af afgørelseskriterier, som bygger på subjektive rettigheder, der specifikt er tilkendt asylansøgeren i henhold til forordningen.« Såfremt Domstolen finder, at påklage i artikel 19, stk. 2, i forordning nr. 343/2003 giver mulighed for at bestride alle former for tilsidesættelse af forordningen, foreslår jeg subsidiært følgende svar: »2) Artikel 10, stk. 1, i forordning nr. 343/2003 skal fortolkes således, at under omstændighederne i det omtvistede spørgsmål i hovedsagen er den medlemsstat, hvor den første ulovlige indrejse fandt sted, ansvarlig for behandlingen af asylansøgningen. 3) Den omstændighed, at den nationale ret konstaterer, at der i en bestemt medlemsstat er systemmæssige mangler i asylproceduren og modtagelsesvilkårene for asylansøgere, indebærer ikke, at den pågældende medlemsstat udelukkes fra systemet i forordning nr. 343/2003, således at denne medlemsstat a priori er udelukket fra dens anvendelsesområde. En sådan konstatering indebærer kun udelukkelse af det ansvar, som kan påhvile den i forbindelse med anvendelse af kriterierne i forordningen, hvoraf følger, at en anden ansvarlig medlemsstat skal identificeres ved anvendelse af kriterier, der følger efter det først anvendte kriterium.«
64.

Ægteparret blev i henhold til den belgiske skattelovgivning ligeledes indrømmet fritagelsen for børn, over for hvilke der består en forsørgerpligt, og et fradrag for børnepasningsudgifter, men blev derimod ikke materielt omfattet af en supplerende fritagelse, nemlig »fritagelsestillægget for børn, over for hvilke der består en forsørgerpligt« i artikel 134 i CIR af 1992. Den supplerende indkomstandel, som kunne have været fritaget, blev således fratrukket i de indtægter, som den mandlige sagsøger i hovedsagerne havde oppebåret i Tyskland, idet de udgjorde ægteparrets største indtægter, men nævnte indtægter blev efterfølgende fjernet fra beskatningsgrundlaget, for så vidt som de i henhold til den bilaterale overenskomst af 1967 var fritaget, således at der i sidste ende ikke var nogen indkomstandel, specifikt i form af tillægget for børn, over for hvilke der består en forsørgerpligt, som blev fritaget.
I de forklarende bemærkninger til direktivforslaget tilføjede Kommissionen, at den pågældende bestemmelse havde til formål at redegøre for virkningerne af skadesrepræsentantens handlinger over for skadelidte ( 8 ). Når skadesrepræsentanten har retlig bemyndigelse til at repræsentere forsikringsselskabet ved behandling af krav, vil hans handlinger binde forsikringsselskabet med hensyn til skadelidte. Efterfølgende tilføjede Kommissionen:

»Teksten fastslår ikke, at jurisdiktionen er skadelidtes bopælsland. Dette ville være upassende i sager, der normalt ville blive behandlet efter en anden lovgivning end den, der gælder i den pågældende domstols land, nærmere betegnet den pågældende domstols regler for international privatret. At skadesrepræsentanten er bemyndiget til at repræsentere forsikringsselskabet »ved domstolene« vil dermed være af begrænset betydning i forbindelse med dette direktiv« ( 9 ).
22.

Jeg noterer i denne anledning, at artikel 83, stk. 2, TEUF inden for rammerne af det strafferetlige samarbejdes naboområde gør det muligt for EU at fastsætte minimumsregler vedrørende definitionen af strafbare handlinger og sanktioner, når en indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes love og administrative bestemmelser på det strafferetlige område viser sig absolut nødvendig for at sikre effektiv gennemførelse af en EU-politik på et område, der er omfattet af harmoniseringsforanstaltninger ( 7 ). Tilstedeværelsen af et retsgrundlag, der muliggør harmoniseringen af medlemsstaternes strafferet, når det er nødvendigt for at opnå de forfulgte formål inden for rammerne af sektorpolitikkerne, viser, at der ikke er nogen skarp grænse mellem på den ene side retsgrundlagene for sektorpolitikkerne og på den anden side de retsgrundlag, der har gjort det muligt at etablere et politisamarbejde eller et retligt samarbejde inden for rammerne af EUF-traktatens afsnit V, tredje del. Således ville en EU-retlig forskrift, som har til formål at fastsætte minimumsregler vedrørende definitionen af strafbare handlinger og sanktioner vedrørende færdselsreglerne, netop have til formål at forbedre færdselssikkerheden, men ville dog fortsat henhøre under artikel 83, stk. 2, TEUF.
63.

Som allerede anført indeholder artikel 16, stk. 2, i direktiv 2004/38 en betingelse om opholdets uafbrudte karakter, idet det kræves, at et familiemedlem i Nnamdi Onuekweres situation i fem år i træk lovligt har boet sammen med unionsborgeren. Den pågældende bestemmelse skal ses i lyset af direktivets mål, der bl.a. fremgår af 17. og 18. betragtning til dette, nemlig at styrke den sociale samhørighed og muliggøre integrationen for de tilrejsende i værtsmedlemsstatens samfund via indførelse af gode sociale, familie- og erhvervsmæssige relationer i denne stat. Endvidere fremgår det tydeligt af det forberedende arbejde til direktiv 2004/38, at det var vigtigt at knytte et stærkt integrationsbånd til værtsmedlemsstaten som betingelse for at få ret til tidsubegrænset ophold. Betingelsen nævnt i direktivets artikel 16, stk. 2, udtrykker således en formodning om, at en uafbrudt periode på fem år har gjort det muligt for den pågældende at opnå en høj grad af integration i værtsmedlemsstaten.
46.

I »De Legibus« (»Om lovene«) skrev den latinske taler Marcus Tullius Cicero: »salus populi suprema lex esto« (»folkets velfærd skal være den højeste lov«) ( 20 ). Det er faktisk også min opfattelse, at et af hovedmålene for ethvert samfund bør være at sikre borgernes velvære. Det er med det formål vigtigt for et land at give alle borgere vid adgang til sundhedsrelaterede ydelser på trods af de mulige forskelle i indkomst og rigdom mellem dem. Det er nemlig fælles for de fleste udviklede samfund, at en universal adgang til en lang række offentlige sundhedsydelser og lægebehandlinger er foreskrevet ved lov ( 21 ). Det er i denne sammenhæng hensigtsmæssigt at erindre om, at De Forenede Nationers menneskerettighedserklæring bestemmer, at »[e]nhver har som medlem af samfundet ret til social tryghed« (artikel 22), og at »[e]nhver har ret til en sådan levefod, som er tilstrækkelig til hans og hans families sundhed og velvære, herunder til føde, klæder, bolig og lægehjælp og de nødvendige sociale goder og ret til tryghed i tilfælde af arbejdsløshed, sygdom, uarbejdsdygtighed, enkestand, alderdom eller andet tab af fortjenstmulighed under omstændigheder, der ikke er selvforskyldt« (artikel 25, stk. 1). På samme måde angiver Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder i artikel 35 under overskriften »Sundhedsbeskyttelse«: »Enhver har ret til at få adgang til forebyggende sundhedsydelser og til at modtage lægehjælp på de betingelser, der er fastsat ved medlemsstaternes lovgivning og praksis«.
21.

Da Rechtbank ’s-Gravenhage finder, at afgørelsen af den sag, der verserer for den, bl.a. afhænger af fortolkningen af SBC-forordningens artikel 3 og 14, har den besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen – ved kendelse af 12. oktober 2010, indgået til Domstolens Justitskontor den 31. oktober 2012 – følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Er [SBC-forordningen], navnlig forordningens artikel 3, litra c), i tilfælde af at et gyldigt grundpatent beskytter flere produkter, til hinder for, at der udstedes et supplerende beskyttelsescertifikat for hvert enkelt af de beskyttede produkter til indehaveren af grundpatentet? 2) Såfremt spørgsmål 1 skal besvares bekræftende: Hvordan skal [SBC-forordningens] artikel 3, litra c), […] fortolkes, i tilfælde af at et gyldigt grundpatent beskytter flere produkter, og der på det tidspunkt, hvor der blev ansøgt om et supplerende beskyttelsescertifikat for ét af de ved grundpatentet beskyttede produkter (produkt A), ganske vist endnu ikke var udstedt nogen supplerende beskyttelsescertifikater for andre ved grundpatentet beskyttede produkter (produkt B og C), men der på grundlag af ansøgninger vedrørende disse andre produkter (produkt B og C) er blevet udstedt supplerende beskyttelsescertifikater, inden der er truffet afgørelse om ansøgningen vedrørende supplerende beskyttelsescertifikat for førstnævnte produkt (produkt A)? 3) Har det betydning for besvarelsen af spørgsmål 2, om ansøgningen vedrørende ét af de ved grundpatentet beskyttede produkter (produkt A) indgives samme dag som ansøgningerne vedrørende andre ved samme grundpatent beskyttede produkter (produkt B og C)? 4) Såfremt spørgsmål 1 skal besvares bekræftende: Kan der udstedes et supplerende beskyttelsescertifikat for et ved et gyldigt grundpatent beskyttet produkt, hvis der allerede inden er blevet udstedt et supplerende beskyttelsescertifikat for et andet ved samme grundpatent beskyttet produkt, men ansøgeren giver afkald på sidstnævnte supplerende beskyttelsescertifikat for at kunne opnå et nyt supplerende beskyttelsescertifikat på grundlag af samme grundpatent? 5) Såfremt det ved besvarelsen af spørgsmål 4 har betydning, om afkaldet har tilbagevirkende kraft: Skal spørgsmålet om et afkalds tilbagevirkende kraft afgøres på grundlag af [SBC-forordningens] artikel 14, litra b), […] eller national ret? Såfremt spørgsmålet om et afkalds tilbagevirkende kraft skal afgøres på grundlag af [SBC-forordningens] artikel 14, litra b), […] skal denne bestemmelse da fortolkes således, at et afkald har tilbagevirkende kraft?«
40.

Såfremt revisionen viser, at de bestemmelser, som gælder for den berørte toldordning, er anvendt på grundlag af ukorrekte eller ufuldstændige oplysninger, skal toldmyndighederne i henhold til toldkodeksens artikel 78, stk. 3, træffe de nødvendige foranstaltninger til at få afklaret situationen under hensyntagen til de foreliggende nye oplysninger. Såfremt det af revisionen – navnlig en klarerers revision – fremgår, at de oprindeligt betalte importafgifter overstiger dem, der lovligt skulle betales, kan den foranstaltning, der er nødvendig til at få afklaret situationen, ifølge retspraksis kun bestå i tilbagebetaling af den overskydende told eller fritagelse for nævnte afgifter ( 16 ). Hvis det inden for rammerne af anvendelsen af toldkodeksens artikel 78 var forbudt toldmyndighederne at udstrække resultaterne af deres efterfølgende kontrol af visse angivelser til andre angivelser, kunne et sådant forbud give anledning til disse myndigheders ubehørige gevinst, hvis disse resultater viser, at de beløb, som myndighederne har modtaget, er for høje. Myndighederne ville således efter min opfattelse blive tilskyndet til ikke fuldstændigt at opfylde deres forpligtelse med hensyn til at afklare klarererens situation under hensyntagen til de foreliggende nye oplysninger, i strid med toldkodeksens artikel 78, stk. 3.
48.

I en dom af 21. februar 2013 bekræftede Domstolen således i en sag, der i øvrigt vedrørte rent interne (italienske) forhold, først at »Unionen […] således utvivlsomt [har] en interesse i, at Domstolen fortolker« visse EU-retlige bestemmelser, efter at den havde fastslået, at »[det] fremgår […] af forelæggelsesafgørelsen, at den forelæggende ret finder, at det ville stride mod principperne i den nationale ret, som bekræftet af forfatningsdomstolens praksis, at tillade omvendt forskelsbehandling« ( 30 ). I en dom af 22. december 2010 lagde Domstolen tilsvarende vægt på den præjudicielle anmodnings indhold, hvoraf »[d]et [ikke] fremgår […], at den forelæggende ret under omstændigheder som de i hovedsagen foreliggende har pligt til at give virksomheder etableret i Belgien de samme rettigheder som virksomheder etableret i en anden medlemsstat« ( 31 ). I en dom af 21. juni 2012 anså Domstolen det i forbindelse med en finsk præjudiciel anmodning for tilstrækkeligt, at »repræsentanten for sagsøgerne i hovedsagen [først under retsmødet gjorde] gældende, at der i finsk forvaltningsret findes regler, som sikrer, at finske statsborgere ikke udsættes for omvendt forskelsbehandling. Under disse omstændigheder fremgår det ikke klart, at [fortolkningen] af EU-retten ikke ville kunne være relevant for den forelæggende ret« ( 32 ).
41.

Ved denne bedømmelse kan den omstændighed, at tegnet »The Bulldog« allerede har været registreret for ikke-alkoholholdige drikke siden 1983, få stor betydning. Ganske vist er varemærket »Red Bull« et par dage ældre, men det er tvivlsomt, at det allerede på daværende tidspunkt var renommeret. Derfor kan H.J.M. de Vries i princippet i forhold til dette varemærke påberåbe sig det i EU-retten anerkendte princip om bevarelse af erhvervede rettigheder ( 19 ) med henblik på at begrunde brugen for en ikke-alkoholholdig energidrik. Brugen af en eksisterende rettighed kan i princippet ikke være utilbørlig eller ubegrundet som følge af, at et andet varemærke efterfølgende opnår et betydeligt renommé, og området for beskyttelsen af det renommerede varemærke derved kolliderer med området for beskyttelse for eksisterende varemærker.
91.

Jeg er klar over, at den forelæggende ret ikke har stillet et spørgsmål vedrørende fortolkningen af momsdirektivets artikel 401, og at parterne heller ikke har fremsat bemærkninger for Domstolen i forbindelse med dette spørgsmål. Dette kan ikke undre, når det tages i betragtning, at det ifølge Domstolens faste praksis er udelukket, at momsdirektivets nuværende artikel 401 tilsidesættes, når den nationale afgift blot savner ét af momsens fire væsentlige kendetegn ( 38 ). Blandt disse fire væsentlige kendetegn hører, at afgiften opkræves generelt, fastsættes på grundlag af prisen og opkræves i hvert produktions- og handelsled, samt at der er fradrag for indgående afgift, således at afgiften i hvert omsætningsled kun pålægges merværdien, og at afgiften i sidste instans bæres af den endelige forbruger ( 39 ). Den ungarske særafgift har imidlertid åbenbart hverken det tredje eller det fjerde kendetegn, da den udelukkende opkræves i detailhandelsleddet.