Forslag til afgørelse fra generaladvokat Ruiz-Jarabo Colomer fremsat den 6. juli 2000. - Roberto Vitari mod Det Europæiske Erhvervsuddannelsesinstitut. - Anmodning om præjudiciel afgørelse: Pretura di Torino - Italien. - Lokalt ansatte - Artikel 79 i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte i Fællesskaberne - Aftale om tidsbegrænset ansættelse - Overgang til aftale om tidsubegrænset ansættelse - National lovgivnings anvendelighed. - Sag C-126/99.



Samling af Afgørelser 2000 side I-09425



Generaladvokatens forslag til afgørelse

I - Indledning

1 Pretura di Torino (Italien) har i henhold til artikel 234 EF anmodet Domstolen om at fortolke de fællesskabsbestemmelser, der finder anvendelse på ansættelsesvilkårene for lokalt ansatte i De Europæiske Fællesskaber, når en institution afslår at forny deres ansættelseskontrakt ved udløbet af den periode, for hvilken den er indgået.

2 Den tvist, som den forelæggende ret er blevet forelagt, føres af Roberto Vitari (herefter »sagsøgeren«) mod Det Europæiske Erhvervsuddannelsesinstitut, som er et organ under Den Europæiske Union, for hvilket han havde arbejdet, først som hjælpeansat og dernæst som lokalt ansat. Instituttet blev oprettet ved Rådets forordning (EØF) nr. 1360/90 (1) på grundlag af EF-traktatens artikel 235 (nu artikel 308 EF) og har til formål at bidrage til udviklingen af erhvervsuddannelsessystemerne i landene i Central- og Østeuropa. Det har hjemsted i Torino (2).

II - Tvisten i hovedsagen og den italienske lovgivning

3 Det fremgår af forelæggelseskendelsen, at sagsøgeren blev ansat ved instituttet som hjælpeansat i henhold til en tidsbegrænset kontrakt for perioden mellem den 16. oktober og den 31. december 1995. Denne kontrakt blev forlænget for en anden periode, der omfattede tidsrummet fra den 1. januar til den 29. februar 1996.

4 Ved afslutningen af denne anden periode blev sagsøgeren atter ansat ved instituttet som lokalt ansat for perioden fra den 1. marts til den 31. december 1996 ved en tidsbegrænset kontrakt. Denne kontrakt blev senere fornyet indtil den 30. juni 1997, på hvilken dato Roberto Vitari's ansættelse ved instituttet efter dettes opfattelse ophørte.

5 Roberto Vitari anlagde herefter sag ved Pretura di Torino, idet han var af den opfattelse, at instituttet ikke kunne bringe arbejdsforholdet til ophør. Han bestred ikke, at fællesskabsbestemmelserne var relevante for det foreliggende tilfælde, men han var af den opfattelse, at der skulle anvendes italiensk lovgivning, navnlig lov nr. 230/62 af 18. april 1962 (3) om regler for aftaler om tidsbegrænset ansættelse.

6 Artikel 1 i lov nr. 230/62 bestemmer, at arbejdsaftaler principielt vedrører tidsubegrænset ansættelse, men at der dog kan fastsættes en dato for ansættelsesforholdets ophør i de tilfælde, som den opregner (4).

Ifølge lovens artikel 2 kan aftaler om tidsbegrænset ansættelse undtagelsesvis og med arbejdstagerens samtykke forlænges en gang for et tidsrum, der ikke overstiger varigheden af den oprindelige aftale, når denne forlængelse er nødvendig som følge af tilfældige, uforudseelige omstændigheder, og vedrører udførelsen af samme form for virksomhed. Når arbejdsforholdet forlænges ud over den fastsatte ophørsdato, anses arbejdsaftalen for en aftale om tidsubegrænset ansættelse med virkning fra datoen for undertegnelse af den første aftale om tidsbegrænset ansættelse (5).

7 Sagsøgeren har derfor påberåbt sig denne italienske lov som begrundelse for sin påstand om, at Pretura di Torino fastslår, at han var ansat ved det sagsøgte institut i henhold et tidsubegrænset arbejdsforhold siden den 1. marts 1996, på hvilken dato han første gang blev ansat som lokalt ansat (6).

8 Det Europæiske Erhvervsuddannelsesinstitut har anført, at dets ansatte er undergivet bestemmelserne i forordning (EØF, Euratom, EKSF) nr. 259/68 (7) med senere ændringer og tilføjelser, som fastlægger ordningen med ansættelsesvilkårene for tjenestemænd og øvrige ansatte ved Det Europæiske Fællesskabs institutioner. Instituttet har således gjort gældende, at der ikke skal anvendes den medlemsstats retsforskrifter, hvori arbejdsforholdet har fundet sted, men udelukkende fællesskabsretlige bestemmelser.

III - Det præjudicielle spørgsmål

9 Den forelæggende ret har anført, at under hensyn til instituttets supranationale natur og dets egenskab af fællesskabsorgan, er der ikke tvivl om anvendeligheden af de generelle fællesskabsretlige forskrifter, som indeholdt i forordning nr. 259/68, med senere ændringer og tilføjelser.

10 Den forelæggende ret har ikke desto mindre ifølge sagsøgeren anført, at der foreligger en modstrid mellem de gældende fællesskabsbestemmelser og lov nr. 230/62, der omhandler de konkrete tilfælde, hvorunder en tidsbegrænset kontrakt kan indgås, og som foreskriver særlige sanktioner i tilfælde af overtrædelse eller omgåelse af denne ordning. Den vigtigste af disse sanktioner er ændringen ex tunc af et tidsbestemt arbejdsforhold til et tidsubestemt arbejdsforhold. Dette er grunden til, at den forelæggende ret har besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:

»Skal artikel 79 i forordning (EØF) nr. 259/68 med senere ændringer [...] fortolkes således, at den pågældende fællesskabsinstitution kan fravige national lovgivning, således at det alene er de fællesskabsretlige regler, der finder anvendelse, eller således, at national lovgivning skal følges, navnlig når dennes bestemmelser har præceptiv karakter?«

IV - Fællesskabsbestemmelserne

11 De gældende bestemmelser for lokalt ansatte i fællesskabsinstitutionerne er indeholdt i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte i De Europæiske Fællesskaber (8) (herefter »AØA«).

12 AØA's artikel 1 er affattet således:

»Disse ansættelsesvilkår gælder for alle, der er ansat ved kontrakt i Fællesskaberne.

Disse ansatte er:

- midlertidigt ansatte

- hjælpeansatte

- lokalt ansatte« (9).

13 AØA's artikel 4 bestemmer følgende:

»Ved lokalt ansat forstås i disse ansættelsesvilkår den, der ansættes i overensstemmelse med lokal praksis med henblik på at udføre manuelt arbejde eller gøre tjeneste i en stilling, som ikke er angivet i den liste over stillinger, der findes som bilag i den afdeling i budgettet, der vedrører hver institution, og som aflønnes over den bevilling, der med henblik herpå er oprettet i denne afdeling af budgettet.«

14 Bestemmelserne om lokalt ansatte er indeholdt i AØA's afsnit IV (artikel 79, 80 og 81).

15 Artikel 79 bestemmer følgende:

»Med forbehold af bestemmelserne i dette afsnit fastsættes arbejdsvilkårene for lokalt ansatte, især:

a) de nærmere enkeltheder for deres ansættelse og afskedigelse

b) ferie- og orlovsordningerne, og

c) deres vederlag

af hver institution på grundlag af de ordninger og sædvaner, der er gældende på det sted, hvor den ansatte gør tjeneste.«

16 Artikel 80 bestemmer følgende:

»Institutionen bærer de udgifter til social sikring, der påhviler arbejdsgiveren i henhold til gældende ordninger på tjenestestedet.«

17 Endelig bestemmer artikel 81, stk. 1, følgende:

»Tvister mellem institutionen og en lokalt ansat, der gør tjeneste i en medlemsstat, indbringes for den domstol, der i henhold til gældende lovgivning på tjenestestedet er kompetent« (10).

18 Hvad angår de ansatte ved instituttet bestemmer artikel 14 i ovennævnte forordning nr. 1360/90, som affattet ved Rådets forordning (EF) nr. 2063//94 (11), følgende:

»Vedtægt for personalet

Regler og vilkår gældende for tjenestemænd og de øvrige ansatte i De Europæiske Fællesskaber finder anvendelse på instituttets personale.

I forhold til sit eget personale udøver instituttet de beføjelser, der tilkommer ansættelsesmyndigheden.

Bestyrelsen vedtager efter aftale med Kommissionen passende gennemførelsesbestemmelser.«

19 Som den forelæggende ret har anført i forelæggelseskendelsen, har instituttet ikke vedtaget særlige bestemmelser for sine lokalt ansatte, men fuldt ud anvendt den ordning, som Kommissionen har vedtaget vedrørende ansættelsesvilkår for lokalt ansatte, der gør tjeneste ved Europa-Kommissionens repræsentation i Rom og Milano (herefter »ordningen«).

20 Denne ordnings artikel 3 bestemmer, at der kan indgås aftaler om tidsubegrænset eller tidsbegrænset ansættelse, men at tidsbegrænset ansættelse kun kan aftales, såfremt forholdene i forbindelse med arbejdet eller dettes art kræver, at der fastsættes en dato for ansættelsens ophør.

21 Ordningen indeholder ligeledes og bl.a. regler om indplacering af lokalt ansatte, deres rettigheder og forpligtelser, arbejdsvilkår, vederlag, overgang fra en kategori til en højere kategori, sociale ydelser, disciplinære sanktioner, retsmidler og, i artikel 26, om ophævelse af ansættelseskontrakten. Ifølge denne bestemmelses artikel 26, stk. 1, ophører en aftale om tidsbegrænset ansættelse på den fastsatte dato for ansættelsens ophør.

V - Retsforhandlinger for Domstolen

22 Sagsøgeren i hovedsagen, instituttet og Kommissionen har indgivet skriftlige indlæg inden for den frist, der er fastsat i artikel 20 i EF-statutten for Domstolen.

VI - Gennemgang af det præjudicielle spørgsmål

23 Som jeg allerede har anført, har den nationale ret forklaret, at det præjudicielle spørgsmål kan føres tilbage til, at der ifølge sagsøgeren i hovedsagen er modstrid mellem ordningens artikel 3 og den italienske lov nr. 230/62. Det bemærkes imidlertid, at både sagsøgeren og instituttet i de indlæg, som de har indgivet til Domstolen, har anført, at der ikke foreligger en sådan modstrid (12).

24 Ifølge sagsøgeren i hovedsagen siger ordningens artikel 3 og artikel 1 i lov nr. 230/62 det samme, idet de begrænser de tilfælde, hvori der kan indgås tidsbegrænsede ansættelseskontrakter. Følgelig drejer det sig i den foreliggende sag ikke om at indrømme fællesskabsretten forrang for national ret eller omvendt, men om at anvende begge retsordener supplerende som foreskrevet i AØA's artikel 79.

25 Instituttet har gjort gældende, at det af den forelæggende ret formulerede spørgsmål ikke vedrører sagen. Det har i den foreliggende sag ikke noget formål at spørge, om AØA's artikel 79 tillader fællesskabsinstitutionerne at fravige den nationale lovgivning, eftersom den ordning, der finder anvendelse på lokalt ansatte i Italien, er i overensstemmelse med den nationale lovgivning om tidsbegrænsede ansættelseskontrakter. Instituttet er af den opfattelse, at den forelæggende ret begår en fejl ved at begrænse sin undersøgelse til lov nr. 230/62 uden at tage hensyn til den senere udvikling i italiensk ret. Denne har »liberaliseret« anvendelsen af denne type kontrakter i en sådan grad, at de grænser, som fællesskabsordningen fastsætter for indgåelse af tidsbegrænsede kontrakter, fremover er strengere end dem, der er fastsat ved national ret.

26 Det er fast retspraksis, at det som led i proceduren for samarbejde mellem de nationale retter og Domstolen, som er indført ved artikel 234 EF, tilkommer Domstolen at give den forelæggende ret et hensigtsmæssigt svar, som sætter den i stand til at afgøre den tvist, der verserer for den (13).

27 Efter min opfattelse afspejler ordningens artikel 3 og lov nr. 230/62 i det foreliggende tilfælde den samme lovgivningsmæssige afgørelse, idet de giver tidsubegrænsede kontrakter forrang og begrænser de tilfælde, hvori der kan indgås tidsbegrænsede aftaler.

28 Under disse omstændigheder mener jeg, at et generelt svar på det præjudicielle spørgsmål, således som det er blevet forelagt, ikke er hensigtsmæssigt for den nationale rets afgørelse af tvisten i hovedsagen (14). Det er således nødvendigt at omformulere det præjudicielle spørgsmål og præcisere de elementer i fællesskabsretten, som den forelæggende ret skal tage i betragtning, når den afsiger dom i hovedsagen.

29 Den nationale ret har i første række forelagt Domstolen dette præjudicielle spørgsmål, fordi den ønsker at få oplyst, hvilke bestemmelser den skal tage hensyn til ved vurderingen af gyldigheden af den kontrakt som lokalt ansat, der er blevet indgået med en arbejdstager for et bestemt tidsrum, og for det andet, fordi den ønsker at få oplyst - såfremt denne kontrakt er ugyldig - om det er foreneligt med fællesskabsretten at udlede af denne ugyldighed, at der derved opstår et tidsubegrænset arbejdsforhold mellem parterne.

30 Det fremgår af de bestemmelser, der er nævnt i forelæggelseskendelsen, at aftalen kan anses for ugyldig i to tilfælde. I det første tilfælde, der er fælles for ordningens artikel 3 og artikel 1 i lov nr. 230/62, kan aftalen erklæres ugyldig, hvis de omstændigheder, hvorunder arbejdsforholdet er blevet tilvejebragt mellem parterne, ikke gør det muligt for instituttet at vælge en tidsbegrænset aftale.

31 For at træffe afgørelse herom må den forelæggende ret støtte sig på ordningens artikel 3, hvorefter aftaler om ansættelse som lokalt ansat i Italien anses for at være indgået på ubestemt tid, medmindre omstændighederne ved eller arbejdets art kræver en tidsmæssig begrænsning.

32 Det tilkommer således den italienske ret og ikke Domstolen at fastslå, om omstændighederne ved eller arten af det arbejde, som sagsøgeren skal udføre, begrunder indgåelse af en tidsbegrænset aftale; ifølge AØA's artikel 81 skal tvister mellem institutionen og en lokalt ansat, der gør tjeneste i en medlemsstat, nemlig indbringes for den domstol, der i henhold til gældende lovgivning på tjenestestedet er kompetent. Under alle omstændigheder indeholder forelæggelseskendelsen ingen oplysninger, der gør det muligt for Domstolen at vurdere, om de betingelser, der er fastsat i ordningens artikel 3, er opfyldt.

33 Det andet tilfælde, hvori kontrakten kan anses for ugyldig i henhold til artikel 2 i lov nr. 230/62, er det tilfælde, hvor arbejdsforholdet fortsættes efter udløbet af den frist, der var fastsat i den oprindelige aftale, eller i den første aftale om forlængelse heraf.

34 Som allerede anført var sagsøgeren først knyttet til instituttet ved en tidsbegrænset kontrakt om ansættelse som hjælpeansat, der blev forlænget én gang, og derefter ved en kontrakt om ansættelse som lokalt ansat, der også var af tidsbegrænset varighed, og som ligeledes blev forlænget én gang.

35 Det skal fremhæves, at AØA indfører en klar sondring mellem kontrakter for hjælpeansatte og kontrakter for lokalt ansatte. Kontrakter indgået med hjælpeansatte er udelukkende reguleret ved fællesskabsretten (15); hvad angår tvister mellem sådanne ansatte og de organer, som de er ansat ved, er Domstolen kompetent, således som det er bestemt i AØA's artikel 73, der henviser til tjenestemandsvedtægtens afsnit VII. Herefter skal enhver tvist mellem parterne i hovedsagen vedrørende den oprindelige kontrakt om ansættelse som hjælpeansat afgøres i henhold til fællesskabsretten.

36 Tvisten for domstolen i Torino vedrører udelukkende den periode, hvori sagsøgeren var ansat ved instituttet i henhold til en kontrakt som lokalt ansat, der ikke på nogen måde kan anses for en forlængelse af den tidligere kontrakt som hjælpeansat.

37 Med hensyn til det første aspekt af det omformulerede præjudicielle spørgsmål mener jeg derfor, at den nationale ret skal gives det svar, at for at fastslå, om en kontrakt om ansættelse som lokalt ansat indgået for en tidsbegrænset periode af instituttet er gyldig, skal den ret, for hvilken der indbringes en tvist i henhold til artikel 81 i ordningen vedrørende øvrige ansatte i overensstemmelse med artikel 3 i ordningen for ansættelsesvilkårene for lokalt ansatte ved Europa-Kommissionens repræsentation i Rom og Milano, vurdere, om omstændighederne ved eller arbejdets art kræver, at aftalen gøres tidsbegrænset.

38 Det andet punkt, der rejses med det præjudicielle spørgsmål, vedrører den sanktion, der vil kunne pålægges instituttet, såfremt den forelæggende ret anser kontrakten for ugyldig.

39 Fællesskabsretten foreskriver ikke nogen civilretlige sanktioner for sådanne tilfælde. Hvad angår italiensk ret er den eneste bestemmelse, som den forelæggende ret har nævnt i sin kendelse, lov nr. 230/62, hvorefter aftalen, såfremt den er ugyldig, anses for indgået for en ubestemt periode fra tidspunktet for sin indgåelse.

40 Der skal på dette punkt, således som Kommissionen med rette har gjort det, henvises til Domstolens dom i sagen Tordeur m.fl. (16).

41 I denne sag havde Cour du travail de Bruxelles spurgt Domstolen, om fællesskabsretten var til hinder for, at der på Fællesskabets institutioner, når de gør brug af midlertidigt beskæftigede arbejdstagere, anvendes en bestemmelse i national ret, der ved overtrædelse af andre bestemmelser i samme lov skaber et tidsubegrænset ansættelsesforhold mellem arbejdstageren og arbejdsgiveren.

42 Domstolen udtalte for det første, at i henhold til AØA's artikel 6 bestemmer hver institution selv, hvilken myndighed der kan indgå ansættelseskontrakter med midlertidigt ansatte, hjælpeansatte, lokalt ansatte eller særlige rådgivere.

43 Domstolen tilføjede, at den midlertidigt beskæftigede arbejdstagers krav på social retsbeskyttelse ganske vist ikke kan tilsidesættes, blot fordi arbejdstageren er stillet til rådighed for en af Fællesskabets institutioner, men beskyttelsen kan imidlertid ikke sikres gennem foranstaltninger, der ville udgøre et indgreb i institutionernes selvbestemmelsesret. Det må derfor anses for udelukket, at en ansættelseskontrakt med en institution, og så meget desto mere en tidsubegrænset ansættelseskontrakt, kan opstå, ikke ved en beslutning truffet af en hertil udpeget kompetent myndighed, men som følge af den omstændighed, at visse bestemmelser om midlertidig beskæftigelse i den nationale lovgivning i den medlemsstat, hvor institutionen har sæde, er blevet tilsidesat, også selv om dette er fastslået i en national retsafgørelse.

44 Domstolen udtalte derefter:

»Artikel 6 i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte i Fællesskaberne er til hinder for, at bestemmelser i national lovgivning, der i tilfælde af overtrædelse af visse af dennes regler om midlertidig beskæftigelse skaber et tidsubegrænset ansættelsesforhold mellem den midlertidigt beskæftigede arbejdstager og brugeren, finder anvendelse på Fællesskabets institutioner« (17).

45 Selv om sagen Tordeur m.fl. vedrører en tidsbegrænset kontrakt mellem en midlertidigt beskæftiget arbejdstager og ikke, som i det foreliggende tilfælde, en tidsbegrænset kontrakt om ansættelse som lokalt ansat, finder Domstolens argumentation efter min opfattelse fuldt ud anvendelse i sagen mellem Roberto Vitari og instituttet.

46 Hverken en bestemmelse i national ret eller en national retsafgørelse kan pålægge en fællesskabsinstitution eller et fællesskabsorgan at indgå en kontrakt om ansættelse som lokalt ansat af tidsubestemt varighed. Såfremt den nationale ret derfor skulle fastslå, at ordningens artikel 3 er tilsidesat, og at der skal anvendes en sanktion, vil instituttet ikke kunne tilpligtes at anerkende, at den kontrakt af tidsbegrænset varighed, som den havde indgået med en tidligere lokalt ansat, ændres til et tidsubegrænset arbejdsforhold (18).

VII - Forslag til afgørelse

47 Under hensyn til det ovenfor anførte foreslår jeg Domstolen at besvare det præjudicielle spørgsmål, som Pretura di Torino har forelagt den, således:

»1) For at afgøre, om en aftale om tidsbegrænset ansættelse som lokalt ansat indgået af Det Europæiske Erhvervsuddannelsesinstitut er gyldig, skal den nationale ret, for hvilken der er indbragt en tvist i henhold til artikel 81 i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte i De Europæiske Fællesskaber, i overensstemmelse med artikel 3 i ordningen for ansættelsesvilkår for lokalt ansatte ved Europa-Kommissionens repræsentation i Rom og Milano, vurdere, om omstændighederne ved eller arten af arbejdet kræver, at kontrakten gøres tidsbegrænset.

2) Såfremt den nationale ret fastslår, at Det Europæiske Erhvervsuddannelsesinstitut har tilsidesat ovennævnte ordnings artikel 3, vil den kunne pålægge det den sanktion, som den anser for passende i henhold til national ret. Artikel 6 i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte i Fællesskaberne er imidlertid til hinder for, at denne sanktion består i, at der skabes et tidsubegrænset arbejdsforhold mellem den lokalt ansatte og vedkommende fællesskabsorgan.«

(1) - Forordning af 7.5.1990 om oprettelse af et europæisk erhvervsuddannelsesinstitut (EFT L 131, s. 1).

(2) - Artikel 1, litra b), i afgørelse af 29.10.1993 truffet ved fælles aftale mellem repræsentanterne for medlemsstaternes regeringer, forsamlet på stats- og regeringschefniveau, vedrørende fastlæggelse af hjemstedet for visse af De Europæiske Fællesskabers organer og tjenester samt Europol (EFT C 323, s. 1).

(3) - Gazzetta ufficiale della Repubblica italiana nr. 125 af 17.5.1962.

(4) - Det drejer sig om følgende tilfælde:

a) når arbejdets særlige art kræver det som følge af, at det har karakter af sæsonarbejde

b) når aftalen har til formål at sikre afløsning af fraværende arbejdstagere, som har ret til at genindtræde deres stilling, skal aftalen angive navnet på den afløste arbejdstager og årsagen til afløsningen

c) når aftalen vedrører udførelse af konkrete og tidsbestemte opgaver eller tjenesteydelser af usædvanlig eller lejlighedsvis karakter

d) når aftalen vedrører udførelse af arbejde i flere på hinanden følgende faser, som kræver en særlig faglig uddannelse, såfremt aftalen er begrænset til supplerende eller afsluttende faser, med hensyn til hvilke der ikke foreligger varig ansættelse i virksomheden

e) når aftalen vedrører produktion af særlige forestillinger eller radio- eller fjernsynsprogrammer (lov nr. 266 af 23.5.1977).

Desuden har lov nr. 84 af 25.3.1986 indført en ny mulighed for at ansætte personale på grundlag af en tidsbegrænset kontrakt for så vidt angår luftfartsselskaber eller lufthavnsvirksomheder.

(5) - Artikel 12 i lov nr. 196 af 24.6.1997 har præciseret denne bestemmelse, men da den forelæggende ret ikke har nævnt denne lov, må det antages, at den ikke finder anvendelse på tvisten i hovedsagen.

(6) - Hverken forelæggelseskendelsen eller de skriftlige indlæg for Domstolen indeholder nogen forklaring, på grundlag af hvilken det kan fastslås, om sagsøgeren støtter dette anbringende på, at der skulle være sket tilsidesættelse af artikel 1 i lov nr. 230/62, eller på anvendelsen af dens artikel 2.

(7) - Rådets forordning af 29.2.1968 om vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber og om ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte i disse Fællesskaber, samt om særlige midlertidige foranstaltninger for tjenestemænd i Kommissionen (EFT 1968 I, s. 30).

(8) - Denne ordning er indeholdt i forordning nr. 259/68, som er anført i fodnote 7.

(9) - Som affattet ved Rådets forordning (EKSF, EØF, Euratom) nr. 2615/76 af 21.10.1976 om ændring af forordning nr. 259/68 for så vidt angår ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte i De Europæiske Fællesskaber (EFT L 299, s. 1).

(10) - Som affattet ved Rådets forordning (EØF, Euratom, EKSF) nr. 3947/92 af 21.12.1992 om ændring af vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber og ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte i disse Fællesskaber (EFT L 404, s. 1).

(11) - Forordning af 27.7.1994 om ændring af forordning nr. 1360/90 (EFT L 216, s. 9).

(12) - Kommissionen har ikke udtalt sig om dette punkt i sine indlæg.

(13) - Jf. f.eks. Domstolens dom af 17.7.1997 i sag C-334/95, Krüger, Sml. I, s. 4517, præmis 22.

(14) - Jeg skal ikke desto mindre bemærke, at dette spørgsmål efter min opfattelse kan besvares bekræftende i overensstemmelse med Domstolens praksis, navnlig dommene af 3.10.1985, sag 232/84, Tordeur m.fl., Sml. s. 3223, som jeg senere skal vende tilbage til, og af 30.9.1975 i sag 50/74, Asmussen m.fl. mod Kommissionen og Rådet, Sml. s. 1003.

I sidstnævnte sag udtalte Domstolen vedrørende AØA's tidligere artikel 94, hvorefter Rådet skulle fastsætte reglerne for vederlag til ansatte ved anlæg under det fælles atomforskningscenter under hensyntagen til »lokal sædvane«, at »hensyntagen til »lokal sædvane« ikke bør være mere end en inspiration, dvs. en simpel vejledning, der på ingen måde udelukker, at der tages hensyn til andre faktorer«, samt at »artikel 94 [...] således [hjemler] de kompetente institutioner et vidt skøn med hensyn til at tilpasse reglerne for vederlag til lokalt ansatte og anlægsansatte til de lokale forhold ved hvert af de pågældende anlæg, både under hensyntagen til de vilkår, der gælder for disse anlægs interne virke, og forhold, der skyldes det økonomiske og sociale miljø ved disse anlæg« (præmis 33 og 34).

(15) - AØA's afsnit III, artikel 51-78.

(16) - Anført i fodnote 14.

(17) - Præmis 29.

(18) - I sit forslag til afgørelse i sagen Tordeur m.fl. gik generaladvokat VerLoren van Themaat endnu videre, idet han udtalte, at »den nationale ret [kan] således alene dømme vedkommende institution til at betale en passende erstatning«.