2.

Den italienske prisordning må herefter i første række vurderes i forhold til Fællesskabets landbrugsbestemmelser om sukkerpriserne, dvs. det skal undersøges om den nationale ordning indeholder elementer, som er uforenelige med fællesskabsordningen. Lad mig i denne sammenhæng først erindre Dem om, at generaladvokat Mayras alvorligt tvivlede på, om de italienske myndigheder, efter at forordning nr. 1009/67 var trådt i kraft og Fællesskabets sukkerpriser var gennemført, stadig kunne fastsætte maksimalpriser selv for forbruger- og detailleddet, selv om fastsættelsen blot skete gennem ordningen med de på forholdet til den afledte interventionspris beroende marginalpriser. Til en besvarelse af de rejste spørgsmål er især dommen i Galli-sagen (dom af 23. januar 1975, Sml. 1975, s. 47) af betydning. Det drejede Sig her om en national ordning med prisstop for korn og mel af olieholdige frø til foderbrug. Mens den fælles markedsordning for korn indeholder en prisordning for råproduktet og endog for produkterne på det første forarbejdningsstadium, indeholder fællesskabsordningen for fedtstoffer — bortset fra olivenolie, for hvilken der gælder en særlig prisordning — for de resterende produkter kun en toldbeskyttelse i samhandelen med tredjelande, hvorved det vil være muligt at træffe beskyttelsesforanstaltninger i tilfælde af, at markedet forstyrres. Det var ud fra disse faktiske omstændigheder, at Galli-dommen under henvisning til den gældende fælles prisordning for produktions- og engrosleddet fastslog »den ulovlige karakter af nationale foranstaltninger, hvormed det tilsigtes at påvirke prisdannelsen,…, hvor det drejer sig om markedsordninger, der omfatter en fællesskabsordning for prisdannelsen«, samt at medlemsstaterne »ikke længere ensidigt kan udstede nationale regler, der griber ind i prisdannelsesmekanismen, således som denne følger af den fælles ordning«. I de foreliggende sager har vi at gøre med en national ordning, som uden undtagelse rent faktisk fastsætter salgsprisen på forarbejdede produkter i sandsynligvis alle led, på trods af at der findes en fællesskabsordning som fastsætter en produktions- og engrospris på netop det pågældende produkt. a) Hvis man fastholder konklusionerne i Galli-dommen, hvilket forekommer mig at være uomgængeligt nødvendigt, dels under hensyn til princippet om de frie varebevægelser og markedets enhed, og dels i betragtning af det forhold, at der i den fælles markedsordning er truffet alle de nødvendige foranstaltninger for at undgå en uønsket prisudvikling, må det være klart, at det på grund af markedsordningen for sukker ikke længere er muligt at fastsætte priserne for producenter og grossister på nationalt plan. b) Løsningen af spørgsmålet, om der på nationalt plan kan fastsættes maksimalpriser for forbrugere er ikke så entydig. På dette punkt fastslår Galli-dommen, at bestemmelserne i markedsordningen »ikke griber ind i medlemsstaternes beføjelse til at træffe egnede foranstaltninger vedrørende prisdannelsen i detail-handels- og forbrugerleddet« ganske vist med det forbehold, at den pågældende markedsordnings målsætning eller funktion ikke bringes i fare. Heroverfor blev det under retsforhandlingerne — og ikke uden grund — indvendt, at denne sondring synes kunstig, fordi en prisfastsættelse i forbrugerleddet nødvendigvis virker tilbage på priserne i de tidligere omsætningsled. Men efter min opfattelse må man nok stadig anse den nævnte sondring for at være berettiget, fordi de fleste medlemsstater er overbevist om forbrugerprisordningers betydning og effektivitet, og fordi der desuden ikke på integrationens nuværende udviklingsstade findes et hertil svarende middel på fællesskabsplan. Ved vurderingen af de maksimale forbrugerpriser er det altså nødvendigt at undersøge, om de i Galli-dommen indeholdte forbehold finder anvendelse. aa) Lad os herefter først vende os mod prisbekendtgørelsen nr. 9/74, som har betydning i sag 89/75. Her har Kommissionen udarbejdet en oversigt, hvoraf det fremgår (ved at regne bagud og tage avancer og de legale afgifter med i betragtning), at de pågældende maksimale forbrugerpriser svarer til en producentpris, der ligger nøjagtig på niveau med den afledte interventionspris i Italien. Kommissionen drager heraf den konklusion, at »denne prisfastsættelse hverken var forenelig med den fælles markedsordnings mål eller funktion«. Heroverfor har den italienske regering for sukker af første kategori foretaget en anden beregning, og den er kommet til det resultat, at Fællesskabets prisniveau ikke er berørt, navnlig fordi den har taget hensyn til den forhøjelse af den italienske forbrugerpris, som er en følge af »sovraprezzo'en«. Hertil vil jeg hævde, at valg af sukkerets kategori ingen indflydelse har på beregningerne, fordi det nemlig er muligt at foretage de nødvendige omregninger ved hjælp, af visse koefficienter. Det er for mig også klart, at »sovraprezzo'en« naturligvis ikke må tages i betragtning, da den jo efter fællesskabsordningen udtrykkelig er blevet tilladt i Italien som støtteforanstaltning. Tager man udgangspunkt heri, kommer man klart til det resultat — de nøjagtige beregninger tilkommer naturligvis den forelæggende ret — at Kommissionens regnestykke er korrekt. Det betyder imidlertid samtidig, at den nationale prisordning ikke stemmer overens med fællesskabsordningen, netop fordi bekendtgørelse nr. 9/74 kun garanterer producenterne interventionsprisen, og dermed forhindrer en prisdannelse op til tærskelprisen. bb) Med hensyn til bekendtgørelserne nr. 28/74 og 39/74, som er relevante for de andre sager, kommer Kommissionen gennem lignende beregninger til et andet resultat. Omsætter man de maksimale forbrugerpriser, som omhandles i disse bekendtgørelser, til producent- og grossistpriser, synes man at kunne konstatere, at de sidstnævnte kunne nå op på et højere prisniveau end Fællesskabets indikativpris, interventionspris og tærskelpris. Det kan således siges, at forbeholdet i Gallidommen ikke her har samme betydning som ved bekendtgørelse nr. 9/74. Det være ikke hermed sagt, at det overhovedet ikke spiller ind. I denne forbindelse er det snarere en anden betragtning, der er af betydning, som, hvis jeg må have lov at anføre dette allerede nu, gør det berettiget at tale om, at de italienske regler indebærer et ulovligt indgreb i Fællesskabets prisordning. Jeg tænker her på de forholdsregler, som Fællesskabet — for at udbedre den konjunkturbetingede mangelsituation, der var særlig mærkbar i Italien — traf på et tidspunkt, hvor der klart ikke længere var nogen mulighed for at importere sukker til indikativprisen fra tredjelande eller andre medlemsstater til Italien. I den forbindelse er det nødvendigt at kende følgende enkeltheder: Efter at det var konstateret, at cif-prisen på sukker var højere end tærskelprisen, og at Fællesskabet som helhed ikke længere var sikret forsyninger, og endvidere at sukkerpriserne på det fælles marked, navnlig i underskudsområderne, lå væsentligt højere end de for Fællesskabet fastsatte priser, indførte Rådet allerede den 18. november 1974 ved forordning nr. 2931/74 (EFT L 311 af 22. 11. 1974, s. 8) et tilskud til import af hvidt sukker og råsukker fra tredjelande. Den mængde, hvortil der skulle ydes tilskud, blev i en første etape fastsat til 200000 tons. Det blev bestemt, at tilskuddets størrelse skulle fastsættes ved licitation (artikel 3). Tilslag skulle gives det tilbud, som indebar det laveste tilskud og udgifterne til dette tilskud skulle anses for at være en del af de interventioner, der er bestemt til at regulere landbrugsmarkederne (Rådets forordning nr. 2932/74 af samme dato, s. 10). Samtidig besluttede Rådet gennem forordning nr. 2932/74 at yde fællesskabsstøtte til sukker, der er fremstillet ud over maksimumskvoten, såkaldt »C« -sukker, som der ikke skal erlægges eksportafgift for. Gennemførelsesbestemmelserne til forordning nr. 2931/74 blev fastlagt i Kommissionens forordning nr. 3062/74 af 3. december 1974 (EFT nr. 324 af 4. 12. 1974, s. 7). Herved må det nævnes, at Kommissionen, før den udstedte denne forordning, ikke blot indhentede en udtalelse fra forvaltningskomiteen for sukker, men også fra Det monetære Udvalg, som blev hørt i henhold til EØF-traktatens artikel 105. Efter den nævnte forordning skulle medlemsstaterne gennemføre en løbende licitation med henblik på tilskud ved indførsel af hvidt sukker og råsukker fra tredjelande og under den løbende licitation gennemføre del-licitationer (artikel 1). I forbindelse med dette tilskud, som blev ydet af midlerne i Den europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget, blev den maksimale salgspris for importeret hvidt sukker fastsat til 32,40 regningsenheder pr. 100 kg, uemballeret vare på cif-stadiet i den medlemsstat, hvor varen frit skulle omsættes (artikel 12, litra a)). Efter at den fastsatte mængde var blevet fuldt udnyttet ved en del-licitation af 15. januar 1975, blev den løbende licitation midlertidigt ophævet ved Kommissionens forordning nr. 122/75 af 17. januar 1975 (EFT L 13 af 18. 1. 1975, s. 24). De 200000 tons gik hovedsagelig til Det forenede Kongerige. Der havde ikke meldt sig nogen tilbudsgiver fra Italien. Ved forordning nr. 191/75 af 21. januar 1975 (EFT L 20 af 25. 1. 1975, s. 39) bestemte Rådet, at der skulle indføres yderligere en mængde på 200000 tons sukker med tilskud. Herudover blev der foretaget tilpasning af den maksimale pris, som tilslagsmodtageren skulle respektere. Denne gang var det ikke Kommissionen, men. Rådet selv der fastsatte den maksimale salgspris til 35,81 regningsenheder pr. 100 kg hvidt sukker. Desuden blev det bestemt, at de indførsler, hvortil der blev ydet tilskud, kunne begrænses til underskudsområder i Fællesskabet. Ved de to første licitationer i denne anden etape af import med tilskud var Italien fortsat ude af stand til at udnytte de fastsatte fordele. Ved den første licitation var Italien ikke en gang repræsenteret. Ved den anden lå de italienske tilbud ca. 30 % over de andre landes tilbud (Kommissionens svar af 21. april 1975 på en skriftlig forespørgsel i Parlamentet nr. 821/74 af 7. marts 1975, (EFT C 122 af 2. 6. 1975, s. 34-35)). I lyset af denne erfaring udarbejdede Kommissionen nye licitationsbetingelser, som skulle muliggøre, at forsyningen af det italienske marked kom i første række og fik de bedst mulige betingelser. Det blev formålet med forordningerne nr. 557/75 og nr. 558/75 af 4. marts 1975, der begge blev udstedt efter høring af Det monetære Udvalg og forvaltningskomiteen for sukker (EFT L 59 af 5. 3. 1975, ss. 8 og 16). Parallelt hermed blev der, for at muliggøre, at det i Fællesskabet producerede hvide sukker af kategori »C« kunne afsættes inden for fællesmarkedet, og for at afgøre hvilke tilskudsbeløb, der skulle ydes til dette sukker efter Rådets forordning nr. 2932/74, ved Kommissionens forordning nr. 312/75 af 7. februar 1975 (EFT L 35 af 8. 2. 1975, s. 5) udskrevet en løbende licitation. Det blev gjort til en betingelse for levering af det hvide sukker til Italien, at sukkeret skulle sælges i detailleddet i uforandret tilstand. Tilbudsgiveren skulle levere det til en salgspris, der ikke oversteg 35,56 regningsenheder pr. 100 kg uemballeret vare, enten franko italiensk grænse eller cif italiensk havn (Meddelelse om licitation i EFT C 52 af 5. 3. 1975, s. 13). Endelig forhøjede Rådet den 24. marts 1975 ved forordning nr. 821/75 (EFT L 79 af 28. 3. 1975, s. 1) den mængde, der oprindelig var fastsat i forordning nr. 191/75 til 300000 tons. Det fremgår af denne redegørelse, der delvis går ud over den tidsperiode, som hovedsagen dækker, at tærskelprisen og indikativprisen udelukkende var af teoretisk betydning over for underskudssituationen og fordoblingen af verdensmarkedsprisen. Desuden havde fællesskabsmyndighederne på fællesskabsniveau skabt en regulær maksimalprisordning specielt for Italien. For de behov der ikke var dækket af fællesskabsproduktionen, dvs. i det væsentlige Italiens behov, var den af fællesskabsmyndighederne fastsatte fælles maksimalpris trådt i stedet for Fællesskabets indikativpris. Da de italienske maksimalpriser imidlertid var lavere end de priser, hvortil sukker, importeret fra tredjelande ved hjælp af fællesskabstilskud eller det ud over maksimumkvoterne producerede fællesskabssukker, kunne sælges i Italien, havde de italienske raffinaderier eller importører ikke mulighed for at tage del i de licitationer, der blev udskrevet af medlemsstaternes interventionsorganer. På denne baggrund kan det vel også for bekendtgørelserne nr. 29/74 og 39/74 fra CIP siges, at deres prisordning ikke var forenelig med de bestemmelser, der var udstedt inden for rammerne af den fælles markedsordning for sukker.