Sagerne T-144/07, T-147/07 – T-150/07 og T-154/07

ThyssenKrupp Liften Ascenseurs NV m.fl.

mod

Europa-Kommissionen

»Konkurrence – aftaler – markedet for installation og vedligeholdelse af elevatorer og rulletrapper – beslutning, der fastslår en overtrædelse af artikel 81 EF – manipulering af udbud – opdeling af markeder – prisfastsættelse«

Sammendrag af dom

1. Konkurrence – karteller – aftaler mellem virksomheder – påvirkning af samhandelen mellem medlemsstaterne – bedømmelseskriterier – potentiel og betydelig påvirkning – kartel for hele en medlemsstats område – opdeling af nationale markeder – ikke tilladt

(Art. 81 EF og 82 EF)

2. Konkurrence – karteller – aftaler mellem virksomheder – påvirkning af samhandelen mellem medlemsstaterne – mærkbar karakter – vurdering under hensyntagen til parternes stilling og betydning på markedet

(Art. 81 EF)

3. Konkurrence – kompetencefordeling mellem Kommissionen og de nationale konkurrencemyndigheder – Kommissionens meddelelse om samarbejdet inden for netværket af konkurrencemyndigheder – virksomhedernes ret til at få deres sag behandlet af en bestemt konkurrencemyndighed – foreligger ikke

(Art. 81 EF og 82 EF; Rådets forordning nr. 1/2003, art. 11, stk. 6; Kommissionens meddelelse 2004/C 101/03, punkt 8 og 31)

4. De Europæiske Fællesskaber – reglerne om sprog – forkyndelse af dokumenter på et andet sprog end parternes – parternes samtykke – ingen uregelmæssighed

(Rådets forordning nr. 1/2003, art. 3)

5. Konkurrence – Unionens regler – overtrædelser – tilregnelse – moder- og datterselskaber – økonomisk enhed – bedømmelseskriterier – formodning for moderselskabets afgørende indflydelse på dets helejede datterselskaber

(Art. 81 EF og 82 EF; Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23, stk. 2)

6. Konkurrence – Unionens regler – overtrædelser – tilregnelse – moder- og datterselskaber – formodning for moderselskabets afgørende indflydelse på dets helejede datterselskaber

(Art. 81 EF og 82 EF; Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23, stk. 2)

7. Konkurrence – Unionens regler – overtrædelser – tilregnelse – moder- og datterselskaber – økonomisk enhed – bedømmelseskriterier – formodning for moderselskabets afgørende indflydelse på dets helejede datterselskaber – tilsidesættelse af princippet om individuel strafudmåling – foreligger ikke – tilsidesættelse af uskyldsformodningen – foreligger ikke

(Art. 81 EF; Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23, stk. 2)

8. Konkurrence – Unionens regler – overtrædelser – tilregnelse – moder- og datterselskaber – økonomisk enhed – bedømmelseskriterier – formodning for moderselskabets afgørende indflydelse på dets helejede datterselskaber – datterselskab, som ejes af et mellemliggende holdingselskab – omstændighed, der ikke kan gendrive formodningen

(Art. 81, stk. 1, EF)

9. Institutionernes retsakter – begrundelse – forpligtelse – rækkevidde – beslutninger – afhjælpning af begrundelsesmangel under retssagen – ikke tilladt

(Art. 253 EF)

10. Retspleje – bevisoptagelse – afhøring af vidner

(Rettens procesreglement, art. 64 og 65)

11. Konkurrence – bøder – beslutning fra Kommissionen, der fastslår en overtrædelse, vedtaget efter en beslutning om foreløbig bødefritagelse truffet af en national konkurrencemyndighed – krænkelse af princippet ne bis in idem – foreligger ikke

(Art. 81 EF; konventionen om gennemførelse af Schengenaftalen, art. 54; Rådets forordning nr. 1/2003, art. 5, 14 og 23)

12. Konkurrence – bøder – beslutning fra Kommissionen, der fastslår en overtrædelse, vedtaget efter en beslutning om foreløbig bødefritagelse truffet af en national konkurrencemyndighed – tilsidesættelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning – foreligger ikke – tilsidesættelse af princippet om god forvaltningsskik – foreligger ikke

(Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23)

13. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier – overtrædelsens grovhed – bedømmelseskriterier

(Art. 81 EF og 82 EF; Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23, stk. 2; Kommissionens meddelelse 98/C 9/03, punkt 1 A)

14. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier – sammenhæng mellem størrelsen af de bøder, der er pålagt forskellige virksomheder

(Art. 81 EF; Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23, stk. 2; Kommissionens meddelelse 98/C 9/03, punkt 1 A)

15. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier – overtrædelsens grovhed – hensyntagen til virksomhedens økonomiske muligheder for at påføre skade

(Art. 81 EF og 82 EF; Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23, stk. 2; Kommissionens meddelelse 98/C 9/03, punkt 1 A)

16. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – afskrækkende virkning

(Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23, stk. 2; Kommissionens meddelelse 98/C 9/03, punkt 1 A)

17. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier – overtrædelsens grovhed – skærpende omstændigheder – recidiv – begreb

(Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23, stk. 2; Kommissionens meddelelse 98/C 9/03, punkt 2)

18. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier – nedsættelse af bøden som modydelse for den anklagede virksomheds samarbejde – betingelser – betydelig merværdi af de bevisdokumenter, den pågældende virksomhed har fremlagt

(Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23, stk. 2; Kommissionens meddelelse 2002/C 45/03)

19. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier – nedsættelse af bøden som modydelse for den anklagede virksomheds samarbejde – Kommissionens skønsbeføjelse

(Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23, stk. 2; Kommissionens meddelelse 2002/C 45/03)

20. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – bødenedsættelse som modydelse for den forfulgte virksomheds samarbejde – betingelser – nedsættelse som følge af manglende anfægtelse

(Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23, stk. 2; Kommissionens meddelelse 96/C 207/04 og 2002/C 45/03)

21. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier – bødefritagelse eller bødenedsættelse som modydelse for den forfulgte virksomheds samarbejde – anvendelse af samarbejdsmeddelelsen – nedsættelse som følge af manglende anfægtelse uden for samarbejdsmeddelelsen

(Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23, stk. 2; Kommissionens meddelelse 96/C 207/04 og 2002/C 45/03)

22. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier – bødefritagelse eller bødenedsættelse som modydelse for den forfulgte virksomheds samarbejde – nedsættelse som følge af manglende anfægtelse uden for samarbejdsmeddelelsen – proportionalitet

(Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23, stk. 2; Kommissionens meddelelse 2002/C 45/03)

23. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier – bødefritagelse eller bødenedsættelse som modydelse for den forfulgte virksomheds samarbejde – nedsættelse som følge af dels samarbejdsmeddelelsen, dels manglende anfægtelse uden for samarbejdsmeddelelsen

(Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23, stk. 2; Kommissionens meddelelse 2002/C 45/03)

24. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier – den pågældende virksomheds samlede omsætning

[Art. 81 EF; Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23, stk. 2; Kommissionens meddelelse 98/C 9/03, punkt 5, litra b)]

25. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier – overholdelse af proportionalitetsprincippet – betingelser

(Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23, stk. 2)

1. Fortolkningen og anvendelsen af betingelsen vedrørende påvirkning af samhandelen mellem medlemsstaterne, som fremgår af artikel 81 EF og 82 EF, må tage sit udgangspunkt i det forhold, at dens formål er at afgrænse EU-rettens område i forhold til national ret for konkurrencerettens vedkommende. EU-retten omfatter således alle aftaler og alle former for praksis, som kan påvirke den frie samhandel mellem medlemsstaterne på en måde, der kan skade gennemførelsen af formålene med et indre marked i medlemsstaterne, især gennem en afskærmning af de nationale markeder eller gennem en ændring af konkurrencestrukturen i fællesmarkedet.

En vedtagelse, aftale eller praksis kan påvirke samhandelen mellem medlemsstaterne, når det på grundlag af en flerhed af faktiske og retlige omstændigheder med tilstrækkelig sandsynlighed kan forudses, at den kan have en direkte eller indirekte, aktuel eller potentiel indflydelse på samhandelen mellem medlemsstaterne på en måde, der kan være til skade for virkeliggørelsen af målene for et indre marked i medlemsstaterne. Desuden må denne indflydelse ikke være ubetydelig. En påvirkning af samhandelen mellem medlemsstater skyldes således i almindelighed en kombination af flere faktorer, som hver for sig ikke nødvendigvis vil være afgørende. En aftale, som strækker sig over hele en medlemsstats område, bevirker ifølge selve sin natur en styrkelse af opdelingen i nationale markeder, hvorved den hindrer den med traktaten tilstræbte økonomiske integration.

(jf. præmis 55-57 og 60)

2. Den indflydelse, som en aftale eller en samordnet praksis kan have på handelen mellem medlemsstaterne, skal bl.a. vurderes under hensyntagen til den stilling og betydning, parterne har på markedet for de pågældende produkter. Når de virksomheder, der deltager i et kartel, repræsenterer størstedelen af udbuddet af den omhandlede vare på det pågældende marked, kan kartellet anses for at kunne påvirke samhandelen mellem medlemsstater mærkbart.

I øvrigt har Kommissionen ikke pligt til at godtgøre, at den konkurrencebegrænsende praksis har en mærkbar virkning på samhandelen mellem medlemsstaterne. Artikel 81, stk. 1, EF kræver nemlig kun, at konkurrencebegrænsende aftaler og samordnet praksis kan påvirke samhandelen mellem medlemsstaterne.

(jf. præmis 67-69)

3. Det fremgår af bestemmelserne i forordning nr. 1/2003, at Kommissionen bevarer en fremherskende rolle i undersøgelsen og fastslåelsen af overtrædelser af Unionens konkurrenceregler, som ikke påvirkes af den parallelle kompetence, som de nationale konkurrencemyndigheder har i henhold til forordningen. I overensstemmelse med denne forordnings artikel 11, stk. 6, har Kommissionen nemlig ret til at indlede en procedure med henblik på at vedtage en beslutning, selv hvis en national myndighed allerede behandler en sag, efter at have rådført sig med denne sidstnævnte. Endvidere indebærer Kommissionens indledning af en procedure i overensstemmelse med denne bestemmelse, at de nationale konkurrencemyndigheder mister deres kompetence til at anvende Unionens konkurrenceregler i en sådan sag.

I henhold til punkt 31 i meddelelsen om samarbejdet inden for netværket af konkurrencemyndigheder giver den i øvrigt ikke de implicerede virksomheder en individuel ret til at få sagen behandlet af en bestemt myndighed. En virksomhed kan således ikke med rette påstå, at den har en ret eller en berettiget forventning om, at de nationale konkurrencemyndigheder forfølger en fastslået overtrædelse i Kommissionens sted.

Denne meddelelses punkt 8 har i øvrigt ikke bindende virkning, idet formuleringen heraf viser, at den blotte mulighed for fordeling af opgaverne, der henvises til, ikke indebærer en forpligtelse for Kommissionen til ikke at behandle en sag, når de i dette punkt anførte betingelser er opfyldt.

(jf. præmis 76, 77 og 80)

4. Kommissionen er en multilingvistisk institution, der skal anses for at være i stand til at arbejde på alle Fællesskabets officielle sprog. En sagsøgende virksomhed kan ikke påstå, at forkyndelsen af klagepunktsmeddelelsen og den beslutning, som afslutter den administrative procedure, på et bestemt officielt sprog, selv om virksomheden havde anvendt to andre officielle sprog i forbindelse med den administrative procedure, skader udøvelsen af dens ret til forsvar, eftersom den anerkender at have samtykket i dokumenternes forkyndelse på det pågældende sprog.

(jf. præmis 86 og 414)

5. Et datterselskabs adfærd kan tilregnes moderselskabet, bl.a. når datterselskabet, selv om det er en selvstændig juridisk person, ikke frit bestemmer sin adfærd på markedet, men i det væsentlige følger instrukser fra moderselskabet, navnlig under hensyn til de økonomiske, organisatoriske og juridiske forbindelser mellem disse to juridiske enheder. Moderselskabet og datterselskabet er nemlig i en sådan situation en del af samme økonomiske enhed og udgør derfor én virksomhed. Den omstændighed, at et moderselskab og dets datterselskab således udgør én virksomhed i artikel 81 EF’s forstand, giver Kommissionen mulighed for at rette en beslutning, hvorved der pålægges en bøde, til moderselskabet, uden at der kræves en konstatering af, at sidstnævnte var direkte impliceret i overtrædelsen.

I det konkrete tilfælde, hvor et moderselskab ejer 100% af dets datterselskab, som har overtrådt Unionens konkurrenceregler, kan det pågældende moderselskab dels udøve afgørende indflydelse på dette datterselskabs adfærd, dels foreligger der en afkræftelig formodning for, at det pågældende moderselskab faktisk udøver en afgørende indflydelse på datterselskabets adfærd.

Det er under disse omstændigheder tilstrækkeligt, at Kommissionen beviser, at hele kapitalen i et datterselskab ejes af moderselskabet, for at formode, at moderselskabet udøver en afgørende indflydelse på dette datterselskabs handelspolitik. Kommissionen vil derefter være i stand til at anse moderselskabet for solidarisk ansvarligt for betaling af den bøde, som er pålagt datterselskabet, medmindre dette moderselskab, som det påhviler at afkræfte den pågældende formodning, fører tilstrækkelige beviser med henblik på at bevise, at dets datterselskab optræder selvstændigt på markedet.

(jf. præmis 94-97 og 310-313)

6. I det konkrete tilfælde, hvor et moderselskab ejer 100% af dets datterselskab, som har overtrådt Unionens konkurrenceregler, foreligger der en afkræftelig formodning for, at det pågældende moderselskab faktisk udøver en afgørende indflydelse på datterselskabets adfærd. Når de organisatoriske, økonomiske og retlige forbindelser, som findes mellem de pågældende virksomheder, kan godtgøre, at moderselskaberne udøver en indflydelse på datterselskabernes strategi, er det begrundet, at de anses for en enkelt økonomisk enhed.

Den omstændighed, at de sagsøgende virksomheder har deltaget selvstændigt i den administrative procedure og har fremlagt et individuelt svar på klagepunktsmeddelelsen, kan derimod ikke gendrive formodningen om, at moderselskaberne har ansvaret for deres datterselskabers adfærd. Skønt det forhold, at moderselskabet er enerepræsentant i forhold til Kommissionen for så vidt angår den pågældende overtrædelse, kan vidne om, at moderselskabet faktisk øver afgørende indflydelse på datterselskabets adfærd, kan det forhold, at datterselskaberne i koncernen har indgivet særskilte svar på klagepunktmeddelelsen, imidlertid ikke i sig selv være bevis for datterselskabernes uafhængighed.

(jf. præmis 96 og 125-127)

7. I medfør af princippet om individuelle straffe og sanktioner, der finder anvendelse i alle administrative procedurer, der kan medføre sanktioner i medfør af Unionens konkurrenceregler, kan en virksomhed kun forfølges for omstændigheder, som den pågældende individuelt kritiseres for. Dette princip skal imidlertid forliges med virksomhedsbegrebet. Der er nemlig i forholdet mellem moderselskabet og datterselskabet hverken tale om tilskyndelse til overtrædelsen eller end mindre førstnævntes inddragelse i den nævnte overtrædelse, men den omstændighed, at de udgør en enkelt virksomhed i artikel 81 EF’s forstand, som giver Kommissionen mulighed for at rette beslutningen, hvorved der pålægges en bøde, til moderselskabet i en koncern af virksomheder. Kommissionens tidligere beslutningspraksis kan i øvrigt ikke overføres til en bestemt sag. Afgørelser vedrørende andre sager kan således kun være vejledende, eftersom sagernes omstændigheder ikke er de samme.

Princippet om uskyldsformodning, der bl.a. fremgår af artikel 6, stk. 2, i den europæiske menneskerettighedskonvention, indgår blandt de grundlæggende rettigheder, som er anerkendt i Unionens retsorden og i øvrigt bekræftet af artikel 6, stk. 2, EU og i artikel 48 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder. Henset til karakteren af de pågældende overtrædelser samt til karakteren og strengheden af de hertil knyttede sanktioner finder princippet om uskyldsformodning navnlig anvendelse på sager vedrørende tilsidesættelser af konkurrencereglerne, der gælder for virksomhederne, og som vil kunne føre til at pålægge bøder eller tvangsbøder.

En regel vedrørende pålæggelse af ansvaret for en overtrædelse, såsom formodningen for, at et moderselskab, der ejer 100% af sine datterselskaber, faktisk øver en afgørende indflydelse på disse datterselskabers adfærd, tilsidesætter ikke denne formodning. Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol har således antaget, at artikel 6, stk. 2, i den europæiske menneskerettighedskonvention ikke er til hinder for formodninger om faktiske og retlige omstændigheder, der findes i straffelovene, men fordrer, at brugen af sådanne formodninger holdes inden for rimelige grænser, som tager hensyn til, hvad der er på spil, og som opretholder retten til forsvar. Det kan således ikke anses for en tilsidesættelse af uskyldsformodningen, når der i konkurrencesager drages visse konklusioner på basis af erfaringer ud fra typiske hændelsesforløb, forudsat at de berørte virksomheder bevarer muligheden for at afkræfte disse konklusioner.

(jf. præmis 106-108, 112 og 114 )

8. Muligheden for at pålægge det endelige moderselskab en sanktion for et datterselskabs retsstridige adfærd er ikke til hinder for, at et mellemliggende holdingselskab eller datterselskabet selv straffes, for så vidt som Kommissionen har kunnet antage, at selskaberne udgjorde en enkelt virksomhed. I et tilsvarende tilfælde har Kommissionen således valget, hvis disse ansvarsbetingelser er opfyldt, mellem at straffe det datterselskab, der har deltaget i overtrædelsen, det mellemliggende moderselskab, som har kontrolleret det i denne periode, og koncernens endelige moderselskab. I sammenhæng med en koncern af selskaber er et holdingselskab i denne henseende et selskab, som kan samle deltagerne i de forskellige selskaber, og hvis funktion er at sikre en enhed i ledelsen.

(jf. præmis 119 og 122)

9. Selv om Kommissionen i sin begrundelse for en beslutning, den træffer for at sikre anvendelsen af konkurrencereglerne, ikke har pligt til at komme ind på samtlige faktiske og retlige omstændigheder eller gøre rede for de overvejelser, der har foranlediget den til at vedtage en sådan beslutning, er den dog i henhold til artikel 253 EF forpligtet til i hvert fald at nævne de omstændigheder og overvejelser, der har væsentlig betydning for beslutningens opbygning, og dermed give Unionens retsinstanser og de berørte parter oplysning om, hvorledes den har anvendt traktaten. Endvidere skal begrundelsen, medmindre særlige omstændigheder gør sig gældende, være indeholdt i selve beslutningen, og den kan ikke først fremgå af forklaringerne under en efterfølgende retssag. Begrundelsen skal derfor principielt meddeles den berørte part samtidig med den beslutning, der indeholder et klagepunkt i forhold til parten.

(jf. præmis 133, 146 og 399)

10. Hvad angår førsteinstansens vurdering af en begæring om foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse, fremsat af en af sagens parter, tilkommer det alene Retten at bedømme, om det er nødvendigt at supplere bevismaterialet i de sager, der forelægges til afgørelse.

I denne forbindelse kan en begæring om afhøring af vidner fra et sagsøgende selskab ikke imødekommes, når de forklaringer, som en sådan vidneafhøring ved Retten tilsigter at opnå, allerede er givet for Kommissionen, som var af den opfattelse, at de ikke blev underbygget af dokumentbeviser og endog blev modsagt af visse elementer i sagsakterne.

En anmodning om fremlæggelse af en tidligere beslutning fra Kommissionen kan ikke anses for nødvendig, for så vidt som Kommissionens tidligere beslutningspraksis ikke kan udgøre de retlige rammer for de bøder, der pålægges på konkurrenceområdet.

(jf. præmis 151-153 og 211)

11. Princippet non bis in idem, som ligeledes er fastslået ved artikel 4 i protokol nr. 7 til den europæiske menneskerettighedskonvention, udgør et grundlæggende EU-retligt princip, som retterne skal sikre overholdelsen af. På området for Unionens konkurrenceret forbyder dette princip, at en virksomhed domfældes eller atter forfølges af Kommissionen for en konkurrencebegrænsende adfærd, for hvilken den allerede er blevet pålagt en sanktion, eller med hensyn til hvilken den er blevet erklæret ansvarsfri ved en tidligere afgørelse, der ligger forud for Kommissionens, og som ikke længere kan anfægtes. Anvendelsen af princippet non bis in idem forudsætter således, at der er truffet afgørelse om overtrædelsens rigtighed, eller at lovligheden af den med hensyn hertil foretagne vurdering er blevet kontrolleret. Princippet non bis in idem forbyder kun, at der foretages en ny realitetsvurdering af overtrædelsens rigtighed, som har til følge, at der anvendes enten endnu en sanktion, som føjes til den første, i det tilfælde, hvor der atter fastslås at foreligge ansvar, eller en første sanktion i det tilfælde, hvor det ansvar, som i henhold til den første beslutning ikke antages at foreligge, fastslås at foreligge ved den anden beslutning.

For så vidt angår spørgsmålet, om en national konkurrencemyndigheds beslutning kan forhindre Kommissionen i at dømme eller atter forfølge den samme virksomhed, afhænger anvendelsen af princippet non bis in idem af, at tre betingelser er opfyldt, nemlig at de faktiske omstændigheder er identiske, at lovovertræderen er den samme person, og at den retsbeskyttede interesse er den samme. Efter dette princip er det således forbudt at straffe den samme person mere end en gang for samme ulovlige adfærd for at beskytte det samme retsgode.

I denne henseende forhindrer en beslutning om foreløbig bødefritagelse truffet af en national konkurrencemyndighed, som ikke har haft den virkning, at den offentlige handling mod selskabet for dets deltagelse i overtrædelsen af konkurrenceretten er blevet afsluttet, ikke Kommissionen i at fastslå og sanktionere denne overtrædelse.

Selv om det antages, at artikel 54 i konventionen om gennemførelse af Schengenaftalen, som udgør et generelt EU-retligt princip, nemlig princippet non bis in idem, kan påberåbes inden for Unionens konkurrenceret, skal det fastslås, at en beslutning om foreløbig bødefritagelse truffet af en national konkurrencemyndighed under alle omstændigheder ikke kan anses for omfattet af denne bestemmelse. Indrømmelse af en foreløbig bødefritagelse har ikke den endelige karakter af ekstinktion af den offentlige handling som krævet i denne bestemmelse.

(jf. præmis 158-161, 166, 167 og 174-176)

12. Hvad angår en beslutning fra Kommissionen om sanktionering af en overtrædelse af Unionens konkurrenceregler efter beslutninger om foreløbig bødefritagelse truffet af nationale konkurrencemyndigheder kan en sagsøgende virksomhed ikke påberåbe sig princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, når den ikke fremkommer med nogen bevisdokumenter, hvoraf det for det første fremgår, at Kommissionen har givet den præcise løfter om, at de pågældende akter fra de nævnte myndigheder ville beskytte den mod enhver forfølgning og enhver domfældelse for overtrædelserne, og for det andet at virksomheden har modtaget præcise løfter fra disse myndigheder om, at de akter, de har vedtaget, ville forhindre Kommissionen i at fastslå og straffe den pågældende overtrædelse.

Kommissionens manglende hensyntagen til beslutninger om foreløbig bødefritagelse truffet af nationale konkurrencemyndigheder tilsidesætter heller ikke princippet om god forvaltningsskik. Selv om Kommissionen i medfør af billighedsprincippet skal tage hensyn til sanktioner, som allerede måtte være pålagt den samme virksomhed for det samme forhold, når der er tale om sanktioner pålagt for overtrædelser af en medlemsstats kartelregler, og som derfor er sket på Unionens område, foreligger der ikke en sådan situation, når de nævnte myndigheder ikke har pålagt den sagsøgende virksomhed en sanktion.

(jf. præmis 181, 185 og 186)

13. Grovheden af overtrædelser af Unionens konkurrenceregler skal fastslås på grundlag af en lang række forhold, herunder sagens særlige omstændigheder, dens sammenhæng og bødernes afskrækkende virkning, uden at der er opstillet en bindende eller udtømmende liste over de kriterier, som obligatorisk skal tages i betragtning. I denne forbindelse er størrelsen af det berørte marked i princippet ikke et obligatorisk element, men blot et relevant forhold blandt andre ved vurderingen af overtrædelsens grovhed, hvorfor Kommissionen i øvrigt ikke pålægges en forpligtelse til at foretage en afgrænsning af det berørte marked eller en vurdering af dettes størrelse, eftersom den omhandlede overtrædelse har et konkurrencebegrænsende formål. Retningslinjerne for beregningen af bøder i henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 65, stk. 5, i EKSF-traktaten bestemmer ikke, at bøderne skal beregnes på grundlag af virksomhedernes samlede omsætning eller deres omsætning på det relevante marked. De er imidlertid heller ikke til hinder for, at sådanne omsætningstal tages i betragtning ved fastsættelsen af bødens størrelse med henblik på at overholde EU-rettens almindelige principper, og når omstændighederne gør det påkrævet.

Når Kommissionen i denne henseende ikke har fastsat det generelle udgangsbeløb for en bøde for en overtrædelse vedrørende en medlemsstat på grundlag af størrelsen af det berørte marked, men har lagt overtrædelsens art og geografiske udstrækning til grund for sin beslutning, er argumentet om, at det generelle udgangsbeløb for bøden for kartellet i denne medlemsstat skal afspejle den påståede begrænsede størrelse af det berørte marked, baseret på en urigtig forudsætning, og Kommissionens beslutning tilsidesætter ikke proportionalitetsprincippet.

Det samme gør sig gældende for så vidt angår den manglende hensyntagen til overtrædelsens indvirkning på markedet. I overensstemmelse med punkt 1 A, første afsnit, i disse retningslinjer skal Kommissionen i forbindelse med vurderingen af overtrædelsens grovhed udelukkende foretage en undersøgelse af den konkrete indvirkning på markedet, når det er åbenbart, at den kan måles. Kommissionen skal for at kunne vurdere denne virkning henholde sig til de konkurrenceforhold, der normalt ville have eksisteret i fravær af en overtrædelse. Hvis Kommissionen derimod finder, at det var umuligt at måle de præcise virkninger af en overtrædelse på markedet, uden at de pågældende virksomheder har bevist det modsatte, og lægger overtrædelsens alvorlige karakter og dens geografiske udstrækning til grund for sin beslutning uden at tage hensyn til overtrædelsens virkning på markedet, overskrider den ikke åbenlyst den skønsmargin, den råder over ved fastsættelsen af bøder for overtrædelse af konkurrencereglerne.

(jf. præmis 193, 208-211, 215, 216, 218-220, 226-230, 239, 240 og 243)

14. Selv om det antages, at Kommissionen, når den fastslår flere meget alvorlige overtrædelser i en og samme beslutning, skal overholde en vis sammenhæng mellem bødernes generelle udgangsbeløb og de forskellige påvirkede markeders størrelse, er der intet, der antyder, at de generelle udgangsbeløb for overtrædelser begået i flere medlemsstater ikke er sammenhængende, eller at der er fraveget en påstået beregningsmåde, når Kommissionen fastsatte højere generelle udgangsbeløb, jo større markederne var, uden dog at anvende en nøjagtig matematisk formel, hvilket den under alle omstændigheder ikke var forpligtet til.

(jf. præmis 235 og 236)

15. I forbindelse med beregningen af bøder pålagt i henhold til artikel 23, stk. 2, i forordning nr. 1/2003 ligger en differentieret behandling af de pågældende virksomheder inden for udøvelsen af Kommissionens beføjelser efter bestemmelsen. Inden for rammerne af Kommissionens skønsbeføjelse er den nemlig forpligtet til at pålægge individuelle sanktioner i forhold til de omhandlede virksomheders adfærd og kendetegn med henblik på at sikre Unionens konkurrencereglers effektivitet i hvert enkelt tilfælde. Retningslinjerne for beregningen af bøder i henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 65, stk. 5, i EKSF-traktaten bestemmer, at det i forbindelse med alvorlige overtrædelser begået af flere virksomheder som karteller i visse tilfælde kan være nødvendigt at variere det generelle udgangsbeløb for at fastsætte et udgangsbeløb, som tager hensyn til den specifikke vægt og dermed de faktiske konkurrencemæssige konsekvenser af den rolle, som hver enkelt virksomhed har spillet som led i overtrædelsen, navnlig når der er tale om betydelige størrelsesforskelle mellem virksomheder, der har begået en overtrædelse af samme art. Det vil navnlig være nødvendigt at tage hensyn til de overtrædende virksomheders faktiske økonomiske muligheder for at påføre andre økonomiske beslutningstagere, herunder forbrugerne, alvorlig skade.

I overensstemmelse med disse retningslinjers punkt 1 A, syvende afsnit, skal differentieringen mellem virksomheder, der har deltaget i den samme overtrædelse, ikke være resultatet af en aritmetisk beregning. Proportionalitetsprincippet og ligebehandlingsprincippet kræver ikke, at bødens udgangsbeløb for alle de forskellige medlemmer af et kartel repræsenterer den samme procentdel af den individuelle omsætning. Ved undersøgelsen af, om en inddeling af medlemmerne af et kartel i kategorier overholder ligebehandlings- og proportionalitetsprincippet, skal Retten dermed som led i sin efterprøvelse af lovligheden af det skøn, Kommissionen råder over på området, imidlertid kun kontrollere, at inddelingen er sammenhængende og objektivt begrundet. Når en virksomhed alene har deltaget i et enkelt aspekt af et kartel, er virksomhedens evne til at forårsage alvorlig skade på konkurrencen mindre. Følgelig vil en beslutning fra Kommissionen, som fastsætter det særlige udgangsbeløb anderledes for en sådan virksomhed, ikke være udtryk for forskelsbehandling.

Det forhold, at bødens udgangsbeløb ikke nødvendigvis for samtlige karteldeltageres vedkommende repræsenterer den samme procentdel af omsætningen, er i øvrigt en naturlig følge af den metode, som består i at inddele virksomhederne i kategorier, som indebærer, at der fastsættes det samme udgangsbeløb for alle virksomhederne i en og samme kategori. En sådan metode kan i princippet ikke forkastes, selv om der dermed ses bort fra størrelsesforskellene mellem virksomheder i én og samme kategori.

EU-retten indeholder ikke noget almengyldigt princip, hvorefter sanktionen skal være afpasset efter den omsætning, som virksomheden har opnået gennem salget af det produkt, der er genstand for overtrædelsen.

(jf. præmis 247, 248, 253, 254, 259, 260, 263, 274 og 277)

16. Behovet for at sikre bøden en tilstrækkelig afskrækkende virkning, når den ikke begrunder en forhøjelse af det generelle bødeniveau i forbindelse med konkurrencepolitikkens gennemførelse, kræver, at bøden fastsættes for at tage hensyn til den indvirkning, som den virksomhed, bøden pålægges, har søgt, og for at bøden ikke gøres ubetydelig, eller derimod overdreven, navnlig henset til den pågældende virksomheds økonomiske evne i overensstemmelse med kravene vedrørende dels behovet for at sikre bødens effektivitet, dels overholdelsen af proportionalitetsprincippet.

Kommissionen har i denne forbindelse ret til at anvende den samlede omsætning for hver virksomhed, der er del af kartellet, som relevant kriterium for fastsættelse af en multiplikationssats med afskrækkende virkning. En virksomheds samlede størrelse og ressourcer er således relevante kriterier, henset til det forfulgte formål, nemlig at garantere bødens effektivitet ved at fastsætte størrelsen heraf under hensyntagen til virksomhedens samlede ressourcer og dens evne til at mobilisere de nødvendige midler til at betale bøden. Fastsættelsen af den sats, som anvendes til forhøjelse af udgangsbeløbet for at sikre bødens tilstrækkeligt afskrækkende virkning, tilsigter nemlig snarere at garantere bødens effektivitet end at tage hensyn til overtrædelsens skadelighed i forhold til den normale konkurrence og dermed overtrædelsens grovhed.

Forhøjelsen af bødens udgangsbeløb for at sikre dennes afskrækkende virkning er i øvrigt berettiget, idet den består af en differentiering af behandlingen af deltagerne af det samme kartel for at tage hensyn til den måde, hvorpå bøden reelt påvirker dem. En sådan argumentation medfører ikke en tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet, idet Kommissionen blot henviser til deltagernes samlede omsætning og ikke til den realiserede omsætning inden for Unionen eller endog på det berørte nationale marked med henblik på at vurdere behovet for at forhøje bøderne for at garantere deres afskrækkende virkning.

(jf. præmis 285, 287, 292, 294 og 295)

17. Begrebet gentagelse, således som det forstås i en række nationale retsordener, forudsætter, at en person har begået nye overtrædelser efter at være blevet straffet for lignende overtrædelser. Endvidere nævner punkt 2 i retningslinjerne for beregningen af bøder i henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 65, stk. 5, i EKSF-traktaten specifikt »hvis en eller flere virksomheder gentager overtrædelser af samme art« i den liste over skærpende omstændigheder, som kan begrunde en forhøjelse af bødens grundbeløb.

Det kan i denne forbindelse ikke antages, at Kommissionen i forbindelse med fastslåelse af den skærpende omstændighed ved gentagelsestilfælde kan antage, at en virksomhed skal holdes ansvarlig for en tidligere overtrædelse, for hvilken den ikke er blevet sanktioneret ved en kommissionsbeslutning, og i forbindelse med fastslåelsen af hvilken virksomheden ikke var adressat for en klagepunktsmeddelelse, således at en sådan virksomhed ikke har været i stand til under den procedure, der førte til vedtagelsen af den beslutning, hvorved den tidligere overtrædelse blev fastslået, at fremsætte sine argumenter med henblik på for dens vedkommende at bestride den eventuelle eksistens af en økonomisk enhed med andre virksomheder.

En sådan konklusion gælder så meget desto mere, når proportionalitetsprincippet kræver, at den tid, der er forløbet mellem den pågældende overtrædelse og en tidligere overtrædelse af konkurrencereglerne, tages i betragtning ved vurderingen af virksomhedens tilbøjelighed til at underlægge sig disse regler, og Kommissionen kan ikke være bundet af en eventuel forældelsesfrist for en sådan konstatering af gentagelse.

Selv om det ganske vist er rimeligt at antage, at et moderselskab faktisk har kendskab til en tidligere beslutning, som Kommissionen har rettet til datterselskabet, hvoraf det ejer næsten hele kapitalen, kan et sådant kendskab ikke opveje den manglende fastslåelse i den tidligere beslutning af en økonomisk enhed mellem et sådant moderselskab og datterselskabet med henblik på at pålægge moderselskabet ansvaret for den tidligere overtrædelse og forhøje de bøder, det bliver pålagt på grund af gentagelsestilfælde.

(jf. præmis 308, 319, 320 og 322)

18. Meddelelsen om bødefritagelse eller bødenedsættelse i kartelsager er et instrument, som tilsigter at præcisere de kriterier, Kommissionen påregner at anvende i forbindelse med udøvelsen af sin skønsbeføjelse ved fastsættelsen af bøder pålagt for overtrædelser af Unionens konkurrenceregler, samtidig med, at trinhøjere retsregler overholdes. Heraf følger en selvbegrænsning af denne beføjelse, som dog ikke er uforenelig med opretholdelsen af en væsentlig skønsmargen for Kommissionen.

Kommissionen har en vid skønsmargen, når den skal vurdere, om de beviser, der er fremlagt af en virksomhed, som har udtrykt ønske om at drage fordel af samarbejdsmeddelelsen, har en betydelig merværdi i den i meddelelsens punkt 21 omhandlede forstand.

Kommissionen har på samme måde, når den har fastslået, at bevismaterialet har en betydelig merværdi i den i samarbejdsmeddelelsens punkt 21 omhandlede forstand, en skønsmargen, når den skal fastlægge det nøjagtige niveau for den bødenedsættelse, som den pågældende virksomhed skal have. Samarbejdsmeddelelsens punkt 23, litra b), første afsnit, fastsætter nemlig intervaller for bødenedsættelsen for de forskellige kategorier af virksomheder. Henset til denne skønsmargen kan Unionens retsinstanser kun censurere en klar overskridelse af denne margen.

Under disse omstændigheder har Kommissionen ikke begået en åbenlys skønsfejl ved at fastsætte bødenedsættelsen i henhold til samarbejdsmeddelelsen på et lavere niveau end et sådant interval, idet Kommissionen allerede var i besiddelse af de oplysninger, som den pågældende virksomhed er fremkommet med, eller oplysningerne vedrørte ikke faktiske omstændigheder, som Kommissionen hidtil havde set bort fra, og idet oplysningerne, skønt de kunne forstærke Kommissionens mulighed for at bevise overtrædelsen, ikke havde nogen betydelig merværdi. En virksomhed kan heller ikke påberåbe sig en yderligere nedsættelse af den bøde, som Kommissionen har pålagt, på grund af et dokument, som var samtidigt med overtrædelsen, som den havde fremsendt, når Kommissionen allerede var i besiddelse af dette dokument, og virksomheden blot gav yderligere forklaringer til forståelse af dokumentets betydning.

Kommissionen kan i øvrigt ikke ved vurderingen af karteldeltagernes samarbejde underkende ligebehandlingsprincippet. En sådan tilsidesættelse foreligger ikke, når vurderingen af merværdien af en anmodning i henhold til samarbejdsmeddelelsen for det første gennemføres i forhold til bevisforhold, som Kommissionen allerede var i besiddelse af, og en af de pågældende virksomheder for det andet fremlagde nutidige dokumentbeviser, som repræsenterede en betydelig merværdi, mens en anden virksomhed kun fremlagde et enkelt nutidigt bevis, hvorfor den forskellige behandling af de to virksomheder er begrundet, idet de ikke befandt sig i sammenlignelige situationer.

(jf. præmis 332, 333, 335, 337, 350, 355, 357, 361, 363 og 367-369)

19. Et sagsøgende selskab, som er blevet sanktioneret med en bøde for overtrædelse af Unionens konkurrenceregler, kan ikke støtte sig til princippet in dubio pro reo for at anmode om en mere gunstig procentsats for nedsættelsen af den bøde, som Kommissionen har pålagt det, i tilfælde af en hævdet tvivl vedrørende beslutningens begrundelse vedrørende fastsættelsen af denne procentsats. Dette princip vedrører således beviserne for eksistensen af en overtrædelse og tilsigter at afgøre, om Kommissionens faktiske konstateringer i den anfægtede beslutning støttes af det bevismateriale, den har fremlagt.

(jf. præmis 343)

20. I modsætning til afsnit D, punkt 2, andet led, i meddelelse om bødefritagelse eller bødenedsættelse i kartelsager af 1996 fastsætter meddelelsen om bødefritagelse eller bødenedsættelse i kartelsager af 2002 ikke en bødenedsættelse til fordel for en virksomhed, som efter at have modtaget klagepunktsmeddelelsen ikke bestrider rigtigheden af de faktiske omstændigheder, som Kommissionen baserer sine indvendinger på. I forbindelse med denne sidstnævnte meddelelse skal en virksomhed for at være berettiget til en bødenedsættelse forsyne Kommissionen med bevismateriale vedrørende den formodede overtrædelse, som repræsenterer en betydelig merværdi i forhold til det bevismateriale, Kommissionen allerede er i besiddelse af.

I overensstemmelse med punkt 21 og 22 i samarbejdsmeddelelsen af 2002 tager Kommissionen med henblik på at vurdere merværdien af det af en virksomhed fremlagte bevismateriale ikke kun hensyn til bevismaterialets art og/eller detailrigdom, men ligeledes til bevismateriale, den allerede havde i sin besiddelse på det tidspunkt, hvor den pågældende virksomhed fremsatte sin anmodning. Kommissionen foretager følgelig sin vurdering i henhold til kvaliteten af den pågældende virksomheds samarbejde og sammenligningen af den pågældende merværdi med det bevismateriale, som den allerede var i besiddelse af.

(jf. præmis 378, 379, 382, 393 og 398)

21. Enhver borger, hos hvem Unionens administration har givet anledning til begrundede forhåbninger ved at afgive præcise løfter, kan påberåbe sig princippet om beskyttelse af den berettigede forventning. Derimod kan en person ikke påberåbe sig en tilsidesættelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, såfremt administrationen ikke har afgivet præcise løfter. Sådanne løfter skal være præcise, ubetingede og samstemmende og stamme fra pålidelige og troværdige kilder.

I forbindelse med fastsættelsen af størrelsen af en bøde pålagt for overtrædelse af Unionens konkurrenceregler kan en angivelse i klagepunktsmeddelelsen om, at Kommissionen påtænkte at indrømme en nedsættelse af bøden uden for meddelelsen om bødefritagelse eller bødenedsættelse i kartelsager, ikke anses for at være et præcist løfte vedrørende størrelsen af eller satsen for den nedsættelse, der i givet fald skulle indrømmes de pågældende virksomheder. Der kan således i intet tilfælde skabes nogen berettiget forventning herom.

Kommissionens beslutningspraksis kan heller ikke udgøre de retlige rammer for de bøder, der pålægges på konkurrenceområdet.

(jf. præmis 421-425)

22. Proportionalitetsprincippet indebærer, at EU-institutionernes retsakter ikke må gå videre end nødvendigt og passende for gennemførelsen af det lovligt tilsigtede formål, hvorved det forudsættes, at såfremt det er muligt at vælge mellem flere egnede foranstaltninger, skal den mindst bebyrdende foranstaltning vælges, og byrderne må herved ikke være uforholdsmæssige i forhold til de tilsigtede mål.

I denne forbindelse tilsidesætter en kommissionsbeslutning, som alene indrømmer en minimal nedsættelse på 1% af bøden på grund af den manglende anfægtelse af de faktiske omstændigheder og henset til den marginale værdi af et samarbejde tilbudt efter klagepunktsmeddelelsen, ikke proportionalitetsprincippet, idet denne nedsættelse føjes til de bødenedsættelser, der allerede blev indrømmet i forbindelse med meddelelsen om bødefritagelse eller bødenedsættelse i kartelsager.

(jf. præmis 428, 432 og 449)

23. Kommissionen kan ikke ved vurderingen af karteldeltageres samarbejde underkende ligebehandlingsprincippet. Ud over at de bødenedsættelser, der er tildelt i forbindelse med meddelelsen om bødefritagelse eller bødenedsættelse i kartelsager, og de bødenedsættelser, der er tildelt uden for denne meddelelse, udgør særskilte etaper ved beregningen af bøden, befinder de virksomheder, som både samarbejdede i forbindelse med meddelelsen og uden for denne meddelelse, på den ene side, og de virksomheder, som udelukkende samarbejdede uden for den samme meddelelse, på den anden side, sig ikke i sammenlignelige situationer. Kommissionen kunne således med rette anvende en nedsættelse af bødens størrelse i medfør af samarbejdet uden for samarbejdsmeddelelsen på den ene side direkte på den fastsatte bødes samlede størrelse for de virksomheder, der ikke har samarbejdet inden for rammerne af denne meddelelse, og på den anden side på det beløb, som allerede var nedsat i henhold til denne meddelelse, for virksomheder, der har samarbejdet inden for rammerne heraf.

(jf. præmis 435-437)

24. Ifølge artikel 23, stk. 2, i forordning nr. 1/2003 kan bøden for hver af de virksomheder, som har deltaget i en overtrædelse af Unionens konkurrenceregler, ikke overstige 10% af den samlede omsætning i det foregående regnskabsår. Den i denne bestemmelse omhandlede omsætning udstrækker sig til den pågældende virksomheds samlede omsætning. Loftet på 10% af omsætningen i den i denne bestemmelse omhandlede forstand skal således beregnes på grundlag af den sammenlagte omsætning i alle de selskaber, der udgjorde den økonomiske enhed, der har handlet som virksomhed i artikel 81 EF’s forstand.

(jf. præmis 443 og 444)

25. I henhold til proportionalitetsprincippet i forbindelse med fastsættelsen af størrelsen af bøder, pålagt for overtrædelse af Unionens konkurrenceregler, må bøderne ikke være uforholdsmæssige i forhold til de tilsigtede mål, dvs. i forhold til overholdelsen af konkurrencereglerne, og den bøde, som en virksomhed pålægges i medfør af en overtrædelse på konkurrenceområdet, skal stå i forhold til overtrædelsen i sin helhed under hensyntagen navnlig til overtrædelsens grovhed. Endvidere er Kommissionen ved fastsættelsen af bøderne berettiget til at tage hensyn til behovet for at garantere bødernes tilstrækkeligt afskrækkende virkning.

For det første er karteller, som hovedsageligt består i en hemmelig samordning mellem konkurrenter for at dele markederne eller fastfryse markedsandelene ved at fordele projekter med salg og installation af nye elevatorer og/eller rulletrapper og ved ikke at konkurrere for så vidt angår vedligeholdelse og modernisering af elevatorer og rulletrapper, på grund af selve deres art blandt de groveste overtrædelser af artikel 81 EF. I denne henseende er den forholdsvis lille størrelse af markedet for de pågældende produkter, hvis den anses for fastslået, kun af mindre betydning i forhold til alle andre forhold, som godtgør overtrædelsens grovhed.

For det andet er reglen om bødernes forholdsmæssighed i forhold til størrelsen af og den økonomiske styrke hos de pågældende økonomiske enheder, der handler som virksomheder i artikel 81 EF’s forstand, ikke tilsidesat, når de ikke overstiger loftet i artikel 23, stk. 2, i forordning nr. 1/2003, som tilsigter at undgå, at bøderne er uforholdsmæssige i forhold til virksomhedens betydning.

For det tredje kan Kommissionen ved beregningen af bøder tage hensyn til navnlig størrelsen og den økonomiske styrke af den økonomiske enhed, der handler som virksomhed i artikel 81 EF’s forstand. Den relevante virksomhed, der skal tages i betragtning, udgør imidlertid ikke alle datterselskaber, der deltog i de fastslåede overtrædelser, men består af moderselskabet og alle dets datterselskaber.

For det fjerde er Kommissionen, når den fastsætter bødernes størrelse under hensyn til overtrædelsens grovhed og varighed, i en situation, hvor flere virksomheder, der har deltaget i den samme overtrædelse, pålægges bøder, ikke forpligtet til at sikre, at de endelige bødebeløb, som dens beregninger resulterer i for de berørte virksomheder, afspejler alle forskelle mellem disse i henseende til deres samlede omsætning eller deres omsætning på det af overtrædelsen berørte marked. Den endelige bøde udgør således for det første ikke et forhold, som er egnet til at bestemme, om bøden eventuelt står i misforhold til karteldeltagernes betydning. Fastsættelsen af den endelige bøde er navnlig et resultat af forskellige omstændigheder, som er forbundet med den pågældende virksomheds enkelte adfærd, og ikke dennes markedsandel eller omsætning, såsom overtrædelsens varighed, tilstedeværelsen af skærpende eller formildende omstændigheder og omfanget af den nævnte virksomheds samarbejde.

(jf. præmis 450-456)

II - 104

II - 105

RETTENS DOM (Ottende Afdeling)

13. juli 2011 ( )

»Konkurrence – aftaler – markedet for installation og vedligeholdelse af elevatorer og rulletrapper – beslutning, der fastslår en overtrædelse af artikel 81 EF – manipulering af udbud – opdeling af markeder – prisfastsættelse«

I sagerne T-144/07, T-147/07, T-148/07, T-149/07, T-150/07 og T-154/07,

ThyssenKrupp Liften Ascenseurs NV, Bruxelles (Belgien), først ved advokaterne V. Turner og D. Mes, derefter ved O.W. Brower og J. Blockx,

sagsøger i sag T-144/07,

ThyssenKrupp Aufzüge GmbH, Neuhausen auf den Fildern (Tyskland),

ThyssenKrupp Fahrtreppen GmbH, Hamburg (Tyskland),

først ved advokaterne U. Itzen og K. Blau-Hansen, derefter ved U. Itzen, K. Blau-Hansen og S. Thomas, og endelig ved K. Blau-Hansen og S. Thomas,

sagsøgere i sag T-147/07,

ThyssenKrupp Ascenseurs Luxembourg Sàrl, Howald (Luxembourg), ved advokaterne K. Beckmann, S. Dethof og U. Itzen,

sagsøger i sag T-148/07,

ThyssenKrupp Elevator AG, Düsseldorf (Tyskland), ved advokaterne T. Klose og J. Ziebarth,

sagsøger i sag T-149/07,

ThyssenKrupp AG, Duisbourg (Tyskland), først ved advokat M. Klusmann og S. Thomas, derefter ved M. Klusmann,

sagsøger i sag T-150/07,

ThyssenKrupp Liften BV, Krimpen aan den Ijssel (Nederlandene) ved advokaterne O. Brouwer og A. Stoffer,

sagsøger i sag T-154/07,

mod

Europa-Kommissionen, i sagerne T-144/07 og T-154/07 ved A. Bouquet og R. Sauer, som befuldmægtigede, bistået af advokaterne F. Wijckmans og F. Tuytschaever, i sagerne T-147/07 og T-148/07 først ved R. Sauer og O. Weber, derefter ved R. Sauer og K. Mojzesowicz, som befuldmægtigede, og i sagerne T-149/07 og T-150/07 ved R. Sauer og K. Mojzesowicz, som befuldmægtigede,

sagsøgt,

angående en påstand om annullation af Kommissionens beslutning K(2007) 512 endelig af 21. februar 2007 om en procedure i henhold til artikel 81 EF (sag COMP/E-1/38.823 – Elevatorer og rulletrapper) og en subsidiær påstand om nedsættelse af de bøder, sagsøgerne er blevet pålagt,

har

RETTEN (Ottende Afdeling)

sammensat af afdelingsformanden, M.E. Martins Ribeiro (refererende dommer), og dommerne N. Wahl og A. Dittrich,

justitssekretær: fuldmægtig K. Andová,

på grundlag af den skriftlige forhandling og efter retsmøderne den 3., 7. og 10. september 2009,

afsagt følgende

Dom

1 Disse sager vedrører påstande om annullation af Kommissionens beslutning K(2007) 512 endelig af 21. februar 2007 om en procedure i henhold til artikel 81 EF (sag COMP/E-1/38.823 – Elevatorer og rulletrapper) (herefter »den anfægtede beslutning«), hvoraf et resumé er offentliggjort i Den Europæiske Unions Tidende af 26. marts 2008 (EUT C 75, s. 19), samt subsidiært påstande om nedsættelse af de bøder, sagsøgerne er blevet pålagt.

2 I den anfægtede beslutning fastslog Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber, at følgende selskaber havde tilsidesat artikel 81 EF:

– Kone Belgium SA (herefter »Kone Belgien«), Kone GmbH (herefter »Kone Tyskland«), Kone Luxembourg Sàrl (herefter »Kone Luxembourg«), Kone BV Liften en Roltrappen (herefter »Kone Nederlandene«) og Kone Oyj (herefter »KC«) (herefter samlet eller hver for sig »Kone«)

– Otis SA (herefter »Otis Belgien«), Otis GmbH & Co. OHG (herefter »Otis Tyskland«), General Technic-Otis Sàrl (herefter »GTO«), General Technic Sàrl (herefter »GT«), Otis BV (herefter »Otis Nederlandene«), Otis Elevator Company (herefter »OEC«) og United Technologies Corporation (herefter »UTC«) (herefter samlet eller hver for sig »Otis«)

– Schindler SA (herefter »Schindler Belgien«), Schindler Deutschland Holding GmbH (herefter »Schindler Tyskland«), Schindler Sàrl (herefter »Schindler Luxembourg«), Schindler Liften BV (herefter »Schindler Nederlandene«) og Schindler Holding Ltd (herefter »Schindler Holding«) (herefter samlet eller hver for sig »Schindler«)

– ThyssenKrupp Liften Ascenseurs NV (herefter »TKLA«), ThyssenKrupp Aufzüge GmbH (herefter »TKA«), ThyssenKrupp Fahrtreppen GmbH (herefter »TKF«), ThyssenKrupp Elevator AG (herefter »TKE«), ThyssenKrupp AG (herefter »TKAG«), ThyssenKrupp Ascenseurs Luxembourg Sàrl (herefter »TKAL«) og ThyssenKrupp Liften BV (herefter »TKL«) (herefter samlet eller hver for sig »ThyssenKrupp«)

– Mitsubishi Elevator Europe BV (herefter »MEE«).

3 Sagsøgerne TKLA, TKA, TKF, TKAL, TKE, TKAG og TKL tilhører ThyssenKrupp-koncernen, som driver virksomhed på området for elevatorer, stål, automobilindustri, teknologi og tjenesteydelser. Koncernens moderselskab er det børsregistrerede selskab TKAG. TKE er et 100% ejet datterselskab af TKAG og er det selskab, der i det væsentlige er ansvarligt for elevatorområdet som mellemliggende holdingselskab (33.-37. betragtning til den anfægtede beslutning).

4 ThyssenKrupp udøver sin virksomhed på området for rulletrapper og elevatorer gennem nationale datterselskaber. Disse er navnlig i Belgien TKLA, i Tyskland TKA og TKF, i Luxembourg TKAL og i Nederlandene TKL (33.-37. betragtning til den anfægtede beslutning). Til forskel fra TKL, som ikke er et datterselskab af TKE, er de øvrige ovennævnte datterselskaber direkte eller indirekte 100% ejet af TKE og TKAG.

Den administrative procedure

1. Kommissionens undersøgelse

5 I løbet af sommeren 2003 tilgik der Kommissionen oplysninger vedrørende den mulige eksistens af et kartel mellem de fire største europæiske fabrikanter af elevatorer og rulletrapper, der udøvede virksomhed i Unionen, nemlig Kone, Otis, Schindler og ThyssenKrupp (3. og 91. betragtning til den anfægtede beslutning).

Belgien

6 Fra den 28. januar 2004 og i løbet af marts 2004 foretog Kommissionen i henhold til artikel 14, stk. 2 og 3, i Rådets forordning nr. 17 af 6. februar 1962, første forordning om anvendelse af bestemmelserne i [artikel 81 EF og 82 EF] (EFT 1959-1962 s. 81), kontrolundersøgelser i bl.a. lokaler tilhørende datterselskaberne af Kone, Otis, Schindler og ThyssenKrupp i Belgien (92., 93., 95. og 97. betragtning til den anfægtede beslutning).

7 Der blev løbende fremsat anmodninger i medfør af Kommissionens meddelelse om bødefritagelse eller bødenedsættelse i kartelsager (EFT 2002 C 45, s. 3) (herefter »samarbejdsmeddelelsen af 2002«) af Kone, Otis, ThyssenKrupp og Schindler. Disse anmodninger blev uddybet af de berørte virksomheder (94., 96., 98. og 103. betragtning til den anfægtede beslutning).

8 Den 29. juni 2004 blev Kone indrømmet en betinget bødefritagelse i henhold til meddelelsens artikel 8, litra b) (99. betragtning til den anfægtede beslutning).

9 Mellem september og december 2004 fremsendte Kommissionen ligeledes anmodninger om oplysninger i henhold til artikel 18 i Rådets forordning (EF) nr. 1/2003 af 16. december 2002 om gennemførelse af konkurrencereglerne i artikel 81 [EF] og 82 [EF] (EFT 2003 L 1, s. 1) til de virksomheder, der havde deltaget i overtrædelsen i Belgien, til flere kunder i denne medlemsstat og til den belgiske sammenslutning Agoria (101. og 102. betragtning til den anfægtede beslutning).

Tyskland

10 Fra den 28. januar 2004 og i løbet af marts 2004 foretog Kommissionen i henhold til artikel 14 i forordning nr. 17 kontrolundersøgelser i bl.a. lokaler tilhørende datterselskaber af Otis og ThyssenKrupp i Tyskland (104. og 106. betragtning til den anfægtede beslutning).

11 Den 12. og 18. februar 2004 uddybede Kone sin anmodning af 2. februar 2004 i henhold til samarbejdsmeddelelsen af 2002 vedrørende Belgien med oplysninger vedrørende Tyskland. På samme måde uddybede Otis mellem marts 2004 og februar 2005 sin anmodning vedrørende Belgien med oplysninger vedrørende Tyskland. Schindler fremsatte den 25. november 2004 en anmodning i medfør af meddelelsen, som indeholdt oplysninger vedrørende Tyskland, hvilken blev uddybet mellem december 2004 og februar 2005. Endelig fremsatte ThyssenKrupp i december 2005 en anmodning til Kommissionen vedrørende Tyskland, ligeledes i medfør af denne meddelelse (105., 107., 112. og 114. betragtning til den anfægtede beslutning).

12 Mellem september og november 2004 fremsendte Kommissionen ligeledes anmodninger om oplysninger i henhold til artikel 18 i forordning nr. 1/2003 til de virksomheder, der havde deltaget i overtrædelsen i Tyskland, til flere kunder i denne medlemsstat og til sammenslutningerne VDMA, VFA og VMA (110., 111. og 113. betragtning til den anfægtede beslutning).

Luxembourg

13 Den 5. februar 2004 uddybede Kone sin anmodning af 2. februar 2004 vedrørende Belgien med oplysninger vedrørende Luxembourg. Otis og ThyssenKrupp fremsatte en mundtlig anmodning i medfør af samarbejdsmeddelelsen af 2002 vedrørende Luxembourg. Schindler fremsatte en anmodning i medfør af samme meddelelse vedrørende Luxembourg (115., 118., 119. og 124. betragtning til den anfægtede beslutning).

14 Fra 9. marts 2004 foretog Kommissionen i henhold til artikel 14, stk. 3, i forordning nr. 17 kontrolundersøgelser bl.a. i lokaler tilhørende datterselskaber af Schindler og ThyssenKrupp i Luxembourg (116. betragtning til den anfægtede beslutning).

15 Den 29. juni 2004 blev Kone indrømmet en betinget bødefritagelse i henhold til artikel 8, litra b), i samarbejdsmeddelelsen af 2002 for den del af anmodningen, der vedrørte Luxembourg (120. betragtning til den anfægtede beslutning).

16 I september og oktober 2004 fremsendte Kommissionen anmodninger om oplysninger i henhold til artikel 18 i forordning nr. 1/2003 til de virksomheder, der havde deltaget i overtrædelsen i Luxembourg, til flere kunder i denne medlemsstat og til den luxembourgske sammenslutning af elevatorfabrikanter (122. og 123. betragtning til den anfægtede beslutning).

Nederlandene

17 I marts 2004 fremsatte Otis en anmodning i medfør af samarbejdsmeddelelsen af 2002 vedrørende Nederlandene, som efterfølgende blev uddybet. I april 2004 fremsatte ThyssenKrupp en anmodning i medfør af denne meddelelse, hvilken ligeledes efterfølgende blev uddybet ad flere omgange. Endelig uddybede Kone den 19. juli 2004 sin anmodning af 2. februar 2004 vedrørende Belgien med oplysninger vedrørende Nederlandene (127., 129. og 130. betragtning til den anfægtede beslutning).

18 Den 27. juli 2004 blev Otis indrømmet en betinget bødefritagelse i henhold til meddelelsens artikel 8, litra a) (131. betragtning til den anfægtede beslutning).

19 Fra den 28. april 2004 foretog Kommissionen i henhold til artikel 14, stk. 3, i forordning nr. 17 kontrolundersøgelser bl.a. i lokaler tilhørende datterselskaber af Kone, Schindler, ThyssenKrupp og MEE i Nederlandene og i sammenslutningen Boschduins lokaler (128. betragtning til den anfægtede beslutning).

20 I september 2004 fremsendte Kommissionen anmodninger om oplysninger i henhold til artikel 18 i forordning nr. 1/2003 til de virksomheder, der havde deltaget i tilsidesættelsen i Nederlandene, til flere kunder og til sammenslutningerne VLR og Boschduin (133. og 134. betragtning til den anfægtede beslutning).

2. Klagepunktsmeddelelsen

21 Den 7. oktober 2005 vedtog Kommissionen en klagepunktsmeddelelse, som navnlig blev stilet til de ovenfor i præmis 2 nævnte selskaber. Alle modtagerne af klagepunktsmeddelelsen fremsendte skriftlige bemærkninger som svar på Kommissionens klagepunkter (135. og 137. betragtning til den anfægtede beslutning).

22 Der blev ikke afholdt nogen høring, eftersom ingen af adressaterne for klagepunktsmeddelelsen havde fremsat anmodning herom (138. betragtning til den anfægtede beslutning).

3. Den anfægtede beslutning

23 Den 21. februar 2007 vedtog Kommissionen den anfægtede beslutning, hvori den fastslog, at de selskaber, som beslutningen var stilet til, havde deltaget i fire særskilte, komplekse og vedvarende overtrædelser af artikel 81, stk. 1, EF i fire medlemsstater ved at fordele markederne mellem sig gennem aftale eller gennem samordnet adfærd med hensyn til udbud og kontrakter om salg, installation, vedligeholdelse og modernisering af elevatorer og rulletrapper (anden betragtning til den anfægtede beslutning).

24 For så vidt angår den anfægtede beslutnings adressater var Kommissionen af den opfattelse, at ud over de berørte virksomheders datterselskaber i Belgien, Tyskland, Luxembourg og Nederlandene skulle disse datterselskabers moderselskaber holdes solidarisk ansvarlige for de af deres respektive datterselskaber begåede overtrædelser af artikel 81 EF på grund af, at de havde kunnet øve en afgørende indflydelse på deres handelspolitik under overtrædelsens varighed, og at det kunne formodes, at de havde gjort brug af denne magt (608., 615., 622., 627. og 634.-641. betragtning til den anfægtede beslutning). MEE’s moderselskaber blev ikke holdt solidarisk ansvarlige for deres datterselskabs adfærd, da det ikke havde kunnet fastslås, at de havde udøvet en afgørende indflydelse på datterselskabets adfærd (643. betragtning til den anfægtede beslutning).

25 Med henblik på beregningen af bøderne gjorde Kommissionen i den anfægtede beslutning brug af den metode, der er anført i retningslinjerne for beregningen af bøder i henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 65, stk. 5, [KS] (EFT 1998 C 9, s. 3, herefter »retningslinjerne af 1998«). Kommissionen undersøgte ligeledes, om og i hvilket omfang de berørte virksomheder opfyldte de krav, der er fastsat i samarbejdsmeddelelsen af 2002.

26 Kommissionen kvalificerede tilsidesættelserne som »meget alvorlige« henset til deres art og det forhold, at hver af dem dækkede hele en medlemsstats område (Belgien, Tyskland, Luxembourg eller Nederlandene), selv om deres reelle indvirkning ikke kunne måles (671. betragtning til den anfægtede beslutning).

27 Med henblik på at tage hensyn til de berørte virksomheders faktiske økonomiske mulighed for at skade konkurrencen mærkbart opdelte Kommissionen dem for hvert land i flere kategorier ud fra den opnåede omsætning på markedet for elevatorer og/eller rulletrapper, herunder i givet fald inden for vedligeholdelses- og moderniseringsydelser (672. og 673. betragtning til den anfægtede beslutning).

28 Hvad angår kartellet i Belgien blev Kone og Schindler indplaceret i den første kategori med et udgangsbeløb for bøden, der var fastsat i henhold til overtrædelsens grovhed, på 40 000 000 EUR. Otis blev indplaceret i den anden kategori med et udgangsbeløb for bøden på 27 000 000 EUR. ThyssenKrupp blev indplaceret i den tredje kategori med et udgangsbeløb for bøden på 16 500 000 EUR (674. og 675. betragtning til den anfægtede beslutning). Der blev anvendt en multiplikationsfaktor på 1,7 på udgangsbeløbet for den bøde, som Otis skulle pålægges, og der blev anvendt en multiplikationsfaktor på 2 på udgangsbeløbet for ThyssenKrupps bøde for at tage hensyn til deres størrelse og ressourcer på verdensplan, således at udgangsbeløbet for deres bøder blev forhøjet til henholdsvis 45 900 000 EUR og til 33 000 000 EUR (690. og 691. betragtning til den anfægtede beslutning). Da overtrædelsen havde varet syv år og otte måneder (fra den 9.5.1996 til den 29.1.2004), forhøjede Kommissionen bødens udgangsbeløb for de pågældende virksomheder med 75%. Bødens grundbeløb blev således fastsat til 70 000 000 EUR for Kone, til 80 325 000 EUR for Otis, til 70 000 000 EUR for Schindler og til 57 750 000 EUR for ThyssenKrupp (692. og 696. betragtning til den anfægtede beslutning). Kommissionen var af den opfattelse, at ThyssenKrupp skulle anses for at have begået gentagne overtrædelser, og forhøjede beløbet for dette selskabs bøde med 50% i henhold til denne skærpende omstændighed (697., 698. og 708.-710. betragtning til den anfægtede beslutning). Der blev ikke lagt formildende omstændigheder til grund for de pågældende virksomheder (733., 734., 749., 750. og 753.-755. betragtning til den anfægtede beslutning). Kone fik i medfør af samarbejdsmeddelelsen af 2002 en fuldstændig bødefritagelse. Otis fik dels en bødenedsættelse på 40% inden for det interval, der er fastsat i meddelelsens artikel 23, litra b), stk. 1, første led, dels en bødenedsættelse med 1% for ikke at anfægte de faktiske omstændigheder. ThyssenKrupp drog fordel af dels en bødenedsættelse på 20% inden for det interval, der er fastsat i meddelelsens artikel 23, litra b), stk. 1, andet led, dels en bødenedsættelse på 1% for ikke at anfægte de faktiske omstændigheder. Schindler drog fordel af en bødenedsættelse på 1% for ikke at anfægte de faktiske omstændigheder (760.-777. betragtning til den anfægtede beslutning).

29 Hvad angår kartellet i Tyskland blev Kone, Otis og ThyssenKrupp indplaceret i den første kategori med et udgangsbeløb for bøden på 70 000 000 EUR. Schindler blev indplaceret i den anden kategori med et udgangsbeløb for bøden på 17 000 000 EUR (676.-679. betragtning til den anfægtede beslutning). Der blev anvendt en multiplikationsfaktor på 1,7 på udgangsbeløbet for den bøde, som Otis skulle pålægges, og der blev anvendt en multiplikationsfaktor på 2 på udgangsbeløbet for ThyssenKrupps bøde for at tage hensyn til deres størrelse og deres ressourcer på verdensplan, således at udgangsbeløbet for deres bøder blev forhøjet til henholdsvis 119 000 000 EUR og til 140 000 000 EUR (690. og 691. betragtning til den anfægtede beslutning). Da den af Kone, Otis og ThyssenKrupp begåede overtrædelse havde varet otte år og fire måneder (fra den 1.8.1995 til den 5.12.2003), forhøjede Kommissionen bødens udgangsbeløb med 80% for disse virksomheder. Da den af Schindler begåede overtrædelse havde varet fem år og fire måneder (fra den 1.8.1995 til den 6.12.2000), forhøjede Kommissionen bødens udgangsbeløb med 50% for denne virksomhed. Bødens udgangsbeløb blev således forhøjet til 126 000 000 EUR for Kone, til 214 200 000 EUR for Otis, til 25 500 000 EUR for Schindler og til 252 000 000 EUR for ThyssenKrupp (693. og 696. betragtning til den anfægtede beslutning). Kommissionen var af den opfattelse, at ThyssenKrupp skulle anses for at have begået gentagne overtrædelser, og forhøjede bødebeløbet med 50% på grund af denne skærpende omstændighed (697.-707. betragtning til den anfægtede beslutning). Der blev ikke lagt nogen formildende omstændigheder til grund for de berørte virksomheder (727.- 729., 735., 736., 742.-744., 749., 750. og 753.-755. betragtning til den anfægtede beslutning). Kone drog dels fordel af den maksimale nedsættelse på 50% af det i artikel 23, litra b), første afsnit, første led, i samarbejdsmeddelelsen af 2002 omhandlede bødebeløb, dels en bødenedsættelse på 1% for ikke at anfægte de faktiske omstændigheder. Otis drog fordel dels af en bødenedsættelse på 25% inden for det interval, der er fastsat i meddelelsens artikel 23, litra b), stk. 1, andet led, dels en bødenedsættelse på 1% for ikke at anfægte de faktiske omstændigheder. Schindler drog fordel af dels en bødenedsættelse på 15% inden for det interval, der er fastsat i meddelelsens artikel 23, litra b), stk. 1, tredje led, dels en bødenedsættelse på 1% for ikke at anfægte de faktiske omstændigheder. ThyssenKrupp drog fordel af en bødenedsættelse på 1% for ikke at anfægte de faktiske omstændigheder (778.-813. betragtning til den anfægtede beslutning).

30 Hvad angår kartellet i Luxembourg blev Otis og Schindler indplaceret i den første kategori med et udgangsbeløb for bøden på 10 000 000 EUR. Kone og ThyssenKrupp blev indplaceret i den anden kategori med et udgangsbeløb for bøden på 2 500 000 EUR (680.-683. betragtning til den anfægtede beslutning). Der blev anvendt en multiplikationsfaktor på 1,7 på udgangsbeløbet for den bøde, Otis skulle pålægges, og der blev anvendt en multiplikationsfaktor på 2 på udgangsbeløbet for ThyssenKrupps bøde for at tage hensyn til deres størrelse og deres ressourcer på verdensplan, således at udgangsbeløbene for deres bøder blev forhøjet til henholdsvis 17 000 000 EUR og til 5 000 000 EUR (690. og 691. betragtning til den anfægtede beslutning). Da overtrædelsen havde varet otte år og tre måneder (fra den 7.12.1995 til den 9.3.2004), forhøjede Kommissionen udgangsbeløbet for bøderne til de pågældende virksomheder med 80%. Bødens grundbeløb blev således forhøjet til 4 500 000 EUR for Kone, til 30 600 000 EUR for Otis, til 18 000 000 EUR for Schindler og til 9 000 000 EUR for ThyssenKrupp (694. og 696. betragtning til den anfægtede beslutning). Kommissionen var af den opfattelse, at ThyssenKrupp skulle anses for at have begået gentagne overtrædelser, og forhøjede bødebeløbet med 50% på grund af denne skærpende omstændighed (697., 698. og 711.-714. betragtning til den anfægtede beslutning). Der blev ikke lagt nogen formildende omstændigheder til grund for de pågældende virksomheder (730., 749., 750. og 753.-755. betragtning til den anfægtede beslutning). I henhold til samarbejdsmeddelelsen af 2002 drog Kone fordel af en fuldstændig bødenedsættelse. Otis drog fordel af dels en bødenedsættelse på 40% inden for det interval, der er fastsat i meddelelsens artikel 23, litra b), stk. 1, første led, dels en bødenedsættelse på 1% for ikke at anfægte de faktiske omstændigheder. Schindler og ThyssenKrupp drog udelukkende fordel af en bødenedsættelse på 1% for ikke at anfægte de faktiske omstændigheder (814.-835. betragtning til den anfægtede beslutning).

31 Hvad angår kartellet i Nederlandene blev Kone indplaceret i den første kategori med et udgangsbeløb for bøden på 55 000 000 EUR. Otis blev indplaceret i den anden kategori med et udgangsbeløb for bøden på 41 000 000 EUR. Schindler blev indplaceret i den tredje kategori med et udgangsbeløb for bøden på 24 500 000 EUR. ThyssenKrupp og MEE blev indplaceret i den fjerde kategori med et udgangsbeløb for bøden på 8 500 000 EUR (684. og 685. betragtning til den anfægtede beslutning). Der blev anvendt en multiplikationsfaktor på 1,7 på udgangsbeløbet for den bøde, som Otis skulle pålægges, og der blev anvendt en multiplikationsfaktor på 2 på udgangsbeløbet for ThyssenKrupps bøde for at tage hensyn til deres størrelse og deres ressourcer på verdensplan, således at udgangsbeløbene for deres bøder blev forhøjet til henholdsvis 69 700 000 EUR og til 17 000 000 EUR (690. og 691. betragtning til den anfægtede beslutning). Da den af Otis og ThyssenKrupp begåede overtrædelse havde varet fem år og ti måneder (fra den 15.4.1998 til den 5.3.2004), forhøjede Kommissionen bødens udgangsbeløb for disse virksomheder med 55%. Da den af Kone og Schindler begåede overtrædelse havde varet fire år og ni måneder (fra den 1.6.1999 til den 5.3.2004), forhøjede Kommissionen bødens udgangsbeløb med 45% for disse virksomheder. Da den af MEE begåede overtrædelse havde varet fire år og en måned (fra den 11.1.2000 til den 5.3.2004), forhøjede Kommissionen bødens udgangsbeløb med 40% for denne virksomhed. Bødens grundbeløb blev således forhøjet til 79 750 000 EUR for Kone, til 108 035 000 EUR for Otis, til 35 525 000 EUR for Schindler, til 26 350 000 EUR for ThyssenKrupp og til 11 900 000 EUR for MEE (695. og 696. betragtning til den anfægtede beslutning). Kommissionen var af den opfattelse, at ThyssenKrupp skulle anses for at have begået gentagne overtrædelser, og forhøjede bøden med 50% på grund af denne skærpende omstændighed (697., 698. og 715.-720. betragtning til den anfægtede beslutning). Der blev ikke lagt formildende omstændigheder til grund for de pågældende virksomheder (724.-726., 731., 732., 737., 739.-741., 745.-748. og 751.-755. betragtning til den anfægtede beslutning). I henhold til samarbejdsmeddelelsen af 2002 drog Otis fordel af en fuldstændig bødefritagelse. ThyssenKrupp drog fordel af dels en bødenedsættelse på 40% inden for det interval, der er fastsat i meddelelsens artikel 23, litra b), stk. 1, første led, dels en bødenedsættelse på 1% for ikke at anfægte de faktiske omstændigheder. Schindler og MEE drog fordel af en bødenedsættelse på 1% for ikke at anfægte de faktiske omstændigheder (836.-855. betragtning til den anfægtede beslutning).

32 Konklusionen i den anfægtede beslutning har følgende ordlyd:

»Artikel 1

1. For så vidt angår Belgien har følgende virksomheder tilsidesat artikel 81 [EF] ved regelmæssigt og i fællesskab i de angivne perioder gennem aftaler og samordnet praksis på nationalt plan vedrørende elevatorer og rulletrapper at dele markederne mellem sig, at opdele offentlige og private udbud og andre kontrakter om salg og installation mellem sig i overensstemmelse med de andele, der var aftalt på forhånd, og at afholde sig fra at konkurrere om vedligeholdelses- og moderniseringskontrakter:

– Kone: [KC] og [Kone Belgien]: fra den 9. maj 1996 til den 29. januar 2004

– Otis: [UTC], [OEC] og [Otis Belgien]: fra den 9. maj 1996 til den 29. januar 2004

– Schindler: Schindler Holding […] og [Schindler Belgien]: fra den 9. maj 1996 til den 29. januar 2004, og

– ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE] og [TKLA]: fra den 9. maj 1996 til den 29. januar 2004.

2. For så vidt angår Tyskland har følgende virksomheder tilsidesat artikel 81 [EF] ved regelmæssigt og i fællesskab i de angivne perioder gennem aftaler og samordnet praksis på nationalt plan vedrørende elevatorer og rulletrapper at dele markederne mellem sig, at opdele offentlige og private udbud og andre kontrakter om salg og installation mellem sig i overensstemmelse med de andele, der var aftalt på forhånd:

– Kone: [KC] og [Kone Tyskland]: fra den 1. august 1995 til den 5. december 2003

– Otis: [UTC], [OEC] og [Otis Tyskland]: fra den 1. august 1995 til den 5. december 2003

– Schindler: Schindler Holding […] og [Schindler Tyskland]: fra den 1. august 1995 til den 6. december 2000, og

– ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE], [TKA] og [TKF]: fra den 1. august 1995 til den 5. december 2003.

3. For så vidt angår Luxembourg har følgende virksomheder tilsidesat artikel 81 [EF] ved regelmæssigt og i fællesskab i de angivne perioder gennem aftaler og samordnet praksis på nationalt plan vedrørende elevatorer og rulletrapper at dele markederne mellem sig, at opdele offentlige og private udbud og andre kontrakter om salg og installation mellem sig i overensstemmelse med de andele, der var aftalt på forhånd, og at afholde sig fra at konkurrere om vedligeholdelses- og moderniseringskontrakter:

– Kone: [KC] og [Kone Luxembourg]: fra den 7. december 1995 til den 29. januar 2004

– Otis: [UTC], [OEC], [Otis Belgien], [GTO] og [GT]: fra den 7. december 1995 til den 9. marts 2004

– Schindler: Schindler Holding […] og [Schindler Luxembourg]: fra den 7. december 1995 til den 9. marts 2004, og

– ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE] og [TKAL]: fra den 7. december 1995 til den 9. marts 2004.

4. For så vidt angår Nederlandene har følgende virksomheder tilsidesat artikel 81 [EF] ved regelmæssigt og i fællesskab i de angivne perioder gennem aftaler og samordnet praksis på nationalt plan vedrørende elevatorer og rulletrapper at dele markederne mellem sig, at opdele offentlige og private udbud og andre kontrakter om salg og installation mellem sig i overensstemmelse med de andele, der var aftalt på forhånd, og at afholde sig fra at konkurrere om vedligeholdelses- og moderniseringskontrakter:

– Kone: [KC] og [Kone Nederlandene]: fra den 1. juni 1999 til den 5. marts 2004

– Otis: [UTC], [OEC] og [Otis Nederlandene]: fra den 15. april 1998 til den 5. marts 2004

– Schindler: Schindler Holding […] og [Schindler Nederlandene]: fra den 1. juni 1999 til den 5. marts 2004

– ThyssenKrupp: [TKAG] og [TKL]: fra den 15. april 1998 til den 5. marts 2004, og

– [MEE]: fra den 11. januar 2000 til den 5. marts 2004.

Artikel 2

1. For de ovenfor i artikel 1, stk. 1, omhandlede overtrædelser i Belgien er der pålagt følgende bøder:

– Kone: [KC] og [Kone Belgien], in solidum: 0 EUR

– Otis: [UTC], [OEC] og [Otis Belgien], in solidum: 47 713 050 EUR

– Schindler: Schindler Holding […] og [Schindler Belgien], in solidum: 69 300 000 EUR, og

– ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE] og [TKLA], in solidum: 68 607 000 EUR.

2. For de ovenfor i artikel 1, stk. 2, omhandlede overtrædelser i Tyskland er der pålagt følgende bøder:

– Kone: [KC] og [Kone Tyskland], in solidum: 62 370 000 EUR

– Otis: [UTC], [OEC] og [Otis Tyskland], in solidum: 159 043 500 EUR

– Schindler: Schindler Holding […] og [Schindler Tyskland], in solidum: 21 458 250 EUR, og

– ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE], [TKA] og [TKF], in solidum: 374 220 000 EUR.

3. For de ovenfor i artikel 1, stk. 3, omhandlede overtrædelser i Luxembourg er der pålagt følgende bøder:

– Kone: [KC] og [Kone Luxembourg], in solidum: 0 EUR

– Otis: [UTC], [OEC], [Otis Belgien], [GTO] og [GT], in solidum: 18 176 400 EUR

– Schindler: Schindler Holding […] og [Schindler Luxembourg], in solidum: 17 820 000 EUR, og

– ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE] og [TKAL], in solidum: 13 365 000 EUR.

4. For de ovenfor i artikel 1, stk. 4, omhandlede overtrædelser i Nederlandene er der pålagt følgende bøder:

– Kone: [KC] og [Kone Nederlandene], in solidum: 79 750 000 EUR

– Otis: [UTC], [OEC] og [Otis Nederlandene], in solidum: 0 EUR

– Schindler: Schindler Holding […] og [Schindler Nederlandene], in solidum: 35 169 750 EUR

– ThyssenKrupp: [TKAG] og [TKL], in solidum: 23 477 850 EUR, og

– [MEE]: 1 841 400 EUR.

[…]«

Retsforhandlinger og parternes påstande

33 Ved stævninger indleveret til Rettens Justitskontor den 7. maj 2007 (i sagerne T-144/07, T-147/07, T-148/07, T-149/07 og T-150/07) og den 8. maj 2007 (i sag T-154/07) har sagsøgerne anlagt disse sager.

34 På grundlag af den refererende dommers rapport har Retten (Ottende Afdeling) besluttet at indlede den mundtlige forhandling i disse sager og har inden for rammerne af foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse i medfør af procesreglementets artikel 64 stillet parterne skriftlige spørgsmål og anmodet dem om at fremlægge dokumenter. Parterne har efterkommet disse anmodninger inden for den fastsatte frist.

35 Parterne i sagerne T-144/07, T-147/07, T-148/07, T-149/07, T-150/07 og T-154/07 har under retsmøderne den 3., 7. og 10. september 2009 afgivet mundtlige indlæg og besvaret spørgsmål fra Retten. Den mundtlige forhandling i sagerne T-144/07 og T-148/07 blev derefter afsluttet.

36 Efter Rettens anmodninger fremsat under retsmøderne fremlagde sagsøgerne i sagerne T-147/07, T-149/07, T-150/07 og T-154/07 visse dokumenter.

37 Ved skrivelser af 14. og 15. september 2009 indleverede sagsøgerne i sagerne T-144/07, T-147/07, T-148/07, T-149/07, T-150/07 og T-154/07 til Justitskontoret en »korrektion« vedrørende deres anbringender om den fejlagtige fastslåelse af gentagelsestilfælde.

38 Ved kendelser af 20. oktober 2009 blev den mundtlige forhandling genåbnet i sagerne T-144/07 og T-148/07.

39 Sagsøgernes »korrektioner« blev tilført sagsakterne i de ovenfor i præmis 37 nævnte sager. Kommissionen fremsatte bemærkninger til disse korrektioner og gjorde navnlig gældende, at de skulle afvises. Sagsøgerne fremsatte bemærkninger hertil, og den mundtlige forhandling i disse sager blev derefter afsluttet.

40 Da parterne havde udtalt sig herom under retsmødet, besluttede Retten at forene disse sager med henblik på dommen i henhold til procesreglementets artikel 50.

41 Sagsøgerne i sagerne T-144/07, T-147/07, T-148/07, T-149/07, T-150/07 og T-154/07 har nedlagt følgende påstande:

– Den anfægtede beslutning annulleres, for så vidt som den vedrører dem.

– Subsidiært nedsættes den bøde, de blev pålagt.

– Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

42 Kommissionen har i hver sag nedlagt følgende påstande:

– Frifindelse.

– Sagsøgerne tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Formaliteten

1. Indledende bemærkninger

43 De af sagsøgerne anlagte søgsmål i sagerne T-144/07, T-147/07, T-148/07, T-149/07, T-150/07 og T-154/07 har et dobbelt formål, nemlig principalt påstandene om annullation af den anfægtede beslutning og subsidiært annullation eller nedsættelse af de bøder, sagsøgerne er blevet pålagt.

44 Sagsøgerne har til støtte for deres påstande påberåbt sig ti anbringender. De to første vedrører henholdsvis Kommissionens manglende kompetence og den ulovlige fastslåelse af et solidarisk ansvar for den overtrædelse, der er omfattet af påstandene om annullation af den anfægtede beslutning.

45 De otte øvrige anbringender, som sagsøgerne har påberåbt sig, vedrører udmålingen af bøderne og er dermed omfattet af påstandene om annullation eller nedsættelse af bøderne. Det første, som sagsøgerne i sagerne T-144/07, T-148/07, T-149/07, T-150/07 og T-154/07 har påberåbt sig, vedrører en tilsidesættelse af princippet non bis in idem. Det andet, som sagsøgerne i sagerne T-147/07, T-148/07, T-149/07, T-150/07 og T-154/07 har påberåbt sig, vedrører en tilsidesættelse af retningslinjerne af 1998, proportionalitetsprincippet og ligebehandlingsprincippet samt retten til forsvar ved fastsættelsen af bødernes udgangsbeløb ud fra overtrædelsernes grovhed. Det tredje, som alle sagsøgerne har påberåbt sig, vedrører en tilsidesættelse af retningslinjerne af 1998, proportionalitetsprincippet, af artikel 253 EF og ligebehandlingsprincippet ved anvendelsen af multiplikationsfaktoren på koncernen med henblik på at tage hensyn til den afskrækkende virkning ved fastsættelsen af bødernes udgangsbeløb. Det fjerde, som alle sagsøgerne har påberåbt sig, vedrører en tilsidesættelse af retningslinjerne af 1998, proportionalitetsprincippet og retten til forsvar ved forhøjelsen af bødernes grundbeløb med 50% på grund af gentagelsestilfælde. Det femte, som alle sagsøgerne har påberåbt sig, vedrører tilsidesættelsen af samarbejdsmeddelelsen af 2002 og princippet om beskyttelse af den berettigede forventning samt ligebehandlingsprincippet ved vurderingen af deres samarbejde. Det sjette, som alle sagsøgerne har påberåbt sig, vedrører tilsidesættelsen af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, ligebehandlingsprincippet, proportionalitetsprincippet og princippet om god forvaltningsskik ved fastsættelsen af det beløb, hvormed bøderne skulle nedsættes på grund af samarbejdet i forbindelse med samarbejdsmeddelelsen af 2002. Det syvende, som alle sagsøgerne har påberåbt sig, vedrører tilsidesættelsen af artikel 23, stk. 2, i forordning nr. 1/2003. Endelig vedrører det ottende anbringende, som sagsøgerne i sagerne T-144/07, T-149/07, T-150/07 og T-154/07 har påberåbt sig, en tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet ved beregningen af de endelige bøder.

2. Påstandene om annullation af den anfægtede beslutning

Anbringendet om Kommissions manglende kompetence

46 Dette anbringende skal analyseres ud fra dets to led. Det første led vedrører en tilsidesættelse af artikel 81, stk. 1, EF, idet de pågældende karteller ikke påvirkede samhandelen mellem medlemsstaterne. Det andet led, som er subsidiært, vedrører en tilsidesættelse af forordning nr. 1/2003, Kommissionens meddelelse om samarbejdet inden for netværket af konkurrencemyndigheder (EUT 2004 C 101, s. 43) (herefter »meddelelsen om samarbejdet inden for netværket«), ligebehandlingsprincippet og princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, eftersom Kommissionen burde have ladet de berørte nationale myndigheder forfølge overtrædelserne.

Det første led vedrørende en tilsidesættelse af artikel 81, stk. 1, EF, idet de pågældende karteller ikke påvirkede samhandelen mellem medlemsstaterne

47 I 602. betragtning til den anfægtede beslutning anfører Kommissionen, at »den anvendelse og gennemførelse, som de fire største fabrikanter af elevatorer og rulletrapper (herunder ligeledes [MEE] i Nederlandene) foretog af en ordning med tildeling af projekter i hver af de berørte medlemsstater, kunne, henset til deres henvisningspolitik, fremkalde fordrejning af samhandelen i forhold til den retning, den ville have taget uden denne ordning«. Kommissionen støtter sig i denne henseende på følgende forhold.

48 For det første fastslår Kommissionen, at »visse grænseoverskridende transaktioner vedrørende salg og installation af elevatorer og rulletrapper og levering af vedligeholdelses- og moderniseringsydelser fandt sted inden for Unionen« (86. betragtning til den anfægtede beslutning, jf. ligeledes 596. betragtning til den anfægtede beslutning).

49 Ifølge Kommissionen indeholder sagsakterne »flere eksempler på grænseoverskridende samhandel, som hovedsagelig omfatter SMV’er, men ligeledes mindst en stor virksomhed, [MEE, som] ligeledes forsyner det belgiske marked fra sit datterselskab i Nederlandene« (87. betragtning til den anfægtede beslutning). Endvidere fastslår Kommissionen, at »de fire største fabrikanter ligeledes lejlighedsvis svarer på grænseoverskridende udbud inden for Unionen«, og nævner nogle eksempler til støtte for denne påstand (88. betragtning til den anfægtede beslutning; jf. ligeledes 78. betragtning til den anfægtede beslutning). Ifølge Kommissionen »har kunderne en mere og mere udbredt tendens til at forsyne sig uden for de nationale grænser« (596. betragtning til den anfægtede beslutning).

50 I øvrigt er der ifølge Kommissionen »en tendens til, at de store (multinationale) virksomheder og koncerner, der er til stede i flere medlemsstater, såsom internationale hotelkæder, foretrækker at indgå kontrakter, som dækker flere medlemsstater« (89. betragtning til den anfægtede beslutning).

51 For det andet henviser Kommissionen til den henvisningspolitik, som de fire største fabrikanter af elevatorer og rulletrapper i Europa har. Ifølge Kommissionen »ville antallet af grænseoverskridende transaktioner være højere, hvis [disse] […] fabrikanter […] ikke førte en bevidst politik, som tilsigter at afvise næsten alle grænseoverskridende prisforespørgsler og at lede kunderne mod det pågældende nationale datterselskab« (90. betragtning til den anfægtede beslutning; jf. også 596. betragtning til den anfægtede beslutning).

52 For det tredje understreger Kommissionen i forbindelse med sin retlige vurdering, at »det forhold, at et horisontalt kartel kun dækker en enkelt medlemsstat, ikke betyder, at de ulovlige aftaler ikke kan påvirke handelen mellem medlemsstaterne« (595. betragtning til den anfægtede beslutning). Kommissionen erindrer om, at ifølge fast retspraksis »skal den indflydelse, som en aftale kan udøve på handelen mellem medlemsstaterne, bl.a. vurderes under hensyntagen til den stilling og betydning, parterne har på markedet for de pågældende produkter [Domstolens dom af 28.4.1998, sag C-306/96, Javico, Sml. I, s. 1983, præmis 17]« (600. betragtning til den anfægtede beslutning). Kommissionen understreger ligeledes, at »[henset til] betydningen af den del af omsætningen, som de fire største fabrikanter af elevatorer og rulletrapper realiserer inden for området salg, installation, vedligeholdelse og modernisering af elevatorer og rulletrapper, og henset til, at de sammen med deres henvisningspolitik har indført og anvendt en ordning med tildeling af projekter, som udstrakte sig til henholdsvis hele det belgiske, luxembourgske, tyske og nederlandske område, skal det antages, at fremmede virksomheder har fået hæmmet deres mulighed for at sælge deres varer og tjenesteydelser i de pågældende lande, eftersom de i disse lande skulle modarbejde en gruppe fabrikanter, som tilsammen udgjorde hovedparten af udbuddet på markedet« (600. betragtning til den anfægtede beslutning).

53 Sagsøgerne i sagerne T-144/07, T-147/07, T-148/07, T-149/07, T-150/07 og T-154/07 har i det væsentlige anført, at overtrædelserne ikke mærkbart påvirkede samhandelen mellem medlemsstaterne, således at de ikke udgjorde en tilsidesættelse af artikel 81 EF.

54 Således som det allerede følger af ordlyden af artikel 81 EF og 82 EF, skal de EU-retlige konkurrenceregler – for at finde anvendelse på en aftale eller urimelig praksis – kunne påvirke samhandelen mellem medlemsstater (Domstolens dom af 13.7.2006, forenede sager C-295/04 – C-298/04, Manfredi m.fl., Sml. I, s. 6619, præmis 40).

55 Fortolkningen og anvendelsen af denne betingelse vedrørende påvirkning af samhandelen mellem medlemsstaterne må tage sit udgangspunkt i det forhold, at dens formål er at afgrænse EU-rettens gyldighedsområde i forhold til den nationale rets for konkurrencerettens vedkommende. EU-retten omfatter således alle aftaler og alle former for samordnet praksis, som kan påvirke samhandelen mellem medlemsstaterne på en måde, der kan skade gennemførelsen af formålene med et indre marked i medlemsstaterne, især gennem en afskærmning af de nationale markeder eller gennem en ændring af konkurrencestrukturen i fællesmarkedet (Domstolens dom i sagen Manfredi m.fl., nævnt i præmis 54 ovenfor, præmis 41, samt dom af 23.11.2006, sag C-238/05, Asnef-Equifax og Administración del Estado, Sml. I, s. 11125, præmis 33, og af 25.1.2007, sag C-407/04 P, Dalmine mod Kommissionen, Sml. I, s. 829, præmis 89).

56 En vedtagelse, aftale eller praksis kan påvirke samhandelen mellem medlemsstaterne, når det på grundlag af en flerhed af objektive, retlige eller faktiske omstændigheder med tilstrækkelig sandsynlighed kan forudses, at den kan have en direkte eller indirekte, aktuel eller potentiel indflydelse på samhandelen mellem medlemsstaterne på en måde, der kan være til skade for virkeliggørelsen af målene for et indre marked i medlemsstaterne. Desuden må denne indflydelse ikke være ubetydelig (Javico-dommen, nævnt i præmis 52 ovenfor, præmis 16, dom af 21.1.1999, forenede sager C-215/96 og C-216/96, Bagnasco m.fl., Sml. I, s. 135, præmis 47, dommen i sagen Manfredi m.fl., nævnt i præmis 54 ovenfor, præmis 42, i sagen Asnef-Equifax og Administración del Estado, nævnt i præmis 55 ovenfor, præmis 34, og i sagen Dalmine mod Kommissionen, nævnt i præmis 55 ovenfor, præmis 90).

57 En påvirkning af samhandelen mellem medlemsstater skyldes således i almindelighed en kombination af flere faktorer, som hver for sig ikke nødvendigvis vil være afgørende (dommen i sagen Bagnasco m.fl., nævnt i præmis 56 ovenfor, præmis 47, i sagen Manfredi m.fl., nævnt i præmis 54 ovenfor, præmis 43, og i sagen Asnef-Equifax og Administración del Estado, nævnt ovenfor i præmis 55, præmis 35).

58 Ifølge sagsøgerne påvirker de i den anfægtede beslutnings artikel 1 omhandlede overtrædelser ikke samhandelen mellem medlemsstaterne, eftersom aktiviteterne på området for elevatorer og rulletrapper er organiseret på nationalt plan, eller endog lokalt plan, henset navnlig til det forhold, at installation og vedligeholdelse af elevatorer og rulletrapper er arbejde, der udføres af erfarne fagfolk, og som kun kan udføres på lokalt plan på grund af den økonomiske effektivitet, behovet for at opretholde korte frister for indgriben og eksisterende nationale regelsæt. De mellemstatlige transaktioner udgør i øvrigt en undtagelse. Kommissionen var selv af den opfattelse, at kartellerne var nationale.

59 Det skal fastslås, at sagsøgerne ikke har bestridt, at de fire i artikel 1 i den anfægtede beslutning fastslåede karteller udstrakte sig til hele det belgiske, tyske, luxembourgske og nederlandske område (595. og 600. betragtning til den anfægtede beslutning).

60 Det fremgår imidlertid af fast retspraksis, at en aftale, som strækker sig over hele en medlemsstats område, ifølge selve sin natur bevirker en styrkelse af opdelingen i nationale markeder, hvorved den hæmmer den i traktaten tilstræbte økonomiske integration (Domstolens dom af 17.10.1972, sag 8/72, Vereeniging van Cementhandelaren mod Kommissionen, Sml. 1972, s. 251; org.ref.: Rec. s. 977, præmis 29, og af 19.2.2002, sag C-309/99, Wouters m.fl., Sml. I, s. 1577, præmis 95, dommen i sagen Manfredi m.fl., nævnt i præmis 54 ovenfor, præmis 45, og i sagen Asnef-Equifax og Administración del Estado, nævnt i præmis 55 ovenfor, præmis 37, samt Rettens dom af 22.10.1997, forenede sager T-213/95 og T-18/96, SCK og FNK mod Kommissionen, Sml. II, s. 1739, præmis 179, og af 14.12.2006, forenede sager T-259/02 – T-264/02 og T-271/02, Raiffeisen Zentralbank Österreich m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 5169, præmis 180).

61 Det følger af denne retspraksis, at der i det mindste findes en stærk formodning om, at en restriktiv konkurrencepraksis anvendt på hele en medlemsstats område kan bidrage til opdelingen af markederne og påvirke samhandelen inden for Fællesskabet. Denne formodning kan kun afkræftes, hvis undersøgelsen af aftalens kendetegn og dens økonomiske sammenhæng viser det modsatte (dommen i sagen Raiffeisen Zentralbank Österreich m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 60 ovenfor, præmis 181).

62 For det første støttede Kommissionen sig ikke – i modsætning til det af sagsøgerne i sagerne T-144/07, T-147/07, T-148/07, T-149/07, T-150/07 og T-154/07 påståede – udelukkende til denne retspraksis, da den i den anfægtede beslutning konkluderede, at kartellerne kan påvirke samhandelen mellem medlemsstaterne i den i artikel 81, stk. 1, EF omhandlede forstand. Det fremgår nemlig af præmis 47-52 ovenfor, at Kommissionen ligeledes støttede beslutningen på, at der fandtes visse grænseoverskridende transaktioner med salg og installation af elevatorer og rulletrapper samt levering af vedligeholdelses- og moderniseringsydelser, hvori navnlig de fire største af den anfægtede beslutning omfattede fabrikanter deltog (87., 88. og 596. betragtning til den anfægtede beslutning).

63 Dernæst skal det fastslås, at sagsøgernes argumenter vedrørende det pågældende markeds særegenheder, som godtgør dets nationale, eller endog lokale karakter, ikke kan påvirke beviskraften af de dokumentbeviser, der er nævnt i den anfægtede beslutning (88. og 90. betragtning til den anfægtede beslutning), og som godtgør, at der er en samhandel mellem medlemsstaterne på det i den anfægtede beslutning omhandlede marked. Det samme gælder for argumentationen vedrørende de mellemstatlige transaktioners karakter af en undtagelse, som udelukkende rejser tvivl om, hvorvidt indvirkningen på samhandelen mellem markedsstaterne er mærkbar, og ikke selve eksistensen af en sådan samhandel.

64 Endelig, og således som det fremgår af den anfægtede beslutning, angiver den af Kone, Otis, Schindler og ThyssenKrupp førte henvisningspolitik »i sig selv, at kunderne har en vis interesse i at rette henvendelse til leverandører uden for de nationale grænser« (596. betragtning til den anfægtede beslutning). Herudover anførte Kommission bl.a., at udenlandske virksomheder deltog i nationale udbud (78. betragtning til den anfægtede beslutning), eller endog at der fandtes transnationale udbud (89. betragtning til den anfægtede beslutning). Det er tilladt at antage, således som Kommissionen anførte i 90. betragtning til den anfægtede beslutning, at antallet af grænseoverskridende transaktioner ville være større, hvis de fire største fabrikanter ikke anvendte en bevidst politik, som tilsigtede at afvise næsten alle grænseoverskridende forespørgsler og at rette kunderne mod det pågældende nationale datterselskab.

65 I denne henseende skal sagsøgernes argument, hvorefter henvisningspolitikken er bestemt af den pågældende aktivitets art, forkastes. Det modsiges nemlig af selve eksistensen af visse grænseoverskridende transaktioner på det pågældende marked.

66 Det skal derfor fastslås, at Kommissionen med rette på grundlag af de faktiske konstateringer, der er fremhævet i de foregående præmisser, og under henvisning til fast retspraksis (jf. præmis 60 ovenfor) kunne fastslå, at de i den anfægtede beslutnings artikel 1 omhandlede karteller kan påvirke samhandelen mellem medlemsstaterne.

67 For så vidt angår spørgsmålet om, hvorvidt denne påvirkning kan kvalificeres som mærkbar, skal det erindres, at den indflydelse, som en aftale eller samordnet praksis kan have på handelen mellem medlemsstaterne, bl.a. skal vurderes under hensyntagen til den stilling og betydning, parterne har på markedet for de pågældende produkter (Domstolens dom af 10.7.1980, sag 99/79, Lancôme og Cosparfrance Nederland, Sml. s. 2511, præmis 24, og Javico-dommen, nævnt ovenfor i præmis 52, præmis 17, samt Rettens dom af 14.7.1994, sag T-77/92, Parker Pen mod Kommissionen, Sml. II, s. 549, præmis 40).

68 De i den anfægtede beslutning omhandlede fabrikanter »udgjorde sammen hovedparten af udbuddet på markedet« (600. betragtning til den anfægtede beslutning), nemlig ca. 81% af salget af elevatorer og rulletrapper i Europa (tal for 2004 udtrykt i mængde) (83. betragtning til den anfægtede beslutning). Disse fabrikanter havde dermed en størrelse og en økonomisk styrke, der var tilstrækkeligt betydelige til, at deres praksis som omhandlet i den anfægtede beslutning mærkbart kunne påvirke samhandelen mellem medlemsstater (jf. i denne retning Domstolens dom af 1.2.1978, sag 19/77, Miller International Schallplatten mod Kommissionen, Sml. s. 131, præmis 10, og dommen i sagen SCK og FNK mod Kommissionen, nævnt i præmis 60 ovenfor, præmis 181).

69 I øvrigt og i modsætning til det af sagsøgerne påståede havde Kommissionen ikke pligt til at godtgøre, at de omtvistede aftaler i praksis havde haft en mærkbar virkning på samhandelen mellem medlemsstaterne, eller endog at den mellemstatlige handel var steget efter overtrædelsernes ophør. Artikel 81, stk. 1, EF kræver nemlig kun, at konkurrencebegrænsende aftaler og samordnet praksis kan påvirke samhandelen mellem medlemsstaterne (dommen i sagen Asnef-Equifax og Administración del Estado, nævnt i præmis 55 ovenfor, præmis 43, og Rettens dom af 13.12.2006, forenede sager T-217/03 og T-245/03, FNCBV m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 4987, præmis 68).

70 Det fremgår af det ovenstående, at Kommissionen med rette kunne antage, at de i den anfægtede beslutnings artikel 1 omhandlede karteller mærkbart påvirkede handelen mellem medlemsstaterne i den i artikel 81, stk. 1, EF omhandlede forstand.

71 Det første led skal derfor forkastes.

Det andet led vedrørende en tilsidesættelse af forordning nr. 1/2003, meddelelsen om samarbejde inden for netværket, ligebehandlingsprincippet, proportionalitetsprincippet og princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, eftersom Kommissionen burde have ladet de berørte nationale konkurrencemyndigheder forfølge overtrædelserne

72 I 543. betragtning til den anfægtede beslutning begrunder Kommissionen sin kompetence til at anvende artikel 81 EF på de af beslutningen omfattede karteller således:

»[…] Forordning nr. 1/2003 har opretholdt den fællesskabsretlige ordning med parallel kompetence for anvendelsen af artikel 81, stk. 1, [EF]. Den har navnlig ikke ændret Kommissionens kompetence til at undersøge enhver formodet overtrædelse og at vedtage beslutninger i medfør af artikel 81 [EF], herunder for overtrædelser, hvor hovedvirkningerne forekommer i en enkelt medlemsstat. Meddelelsen [om samarbejdet inden for netværket] definerer retningen for opgavefordelingen mellem Kommissionen og medlemsstaternes konkurrencemyndigheder. Hverken forordning nr. 1/2003 eller meddelelsen [om samarbejdet inden for netværket] skaber rettigheder for eller forventninger hos en virksomhed hvad angår behandlingen af virksomhedens sag ved en given konkurrencemyndighed, ligesom intet forhindrer Kommissionen i at gribe ind i en formodet overtrædelse af artikel 81 [EF], herunder i forbindelse med sager, der er begrænset til en enkelt medlemsstats område […]«

73 Sagsøgerne i sagerne T-144/07, T-147/07, T-148/07, T-149/07, T-150/07 og T-154/07 har i det væsentlige gjort gældende, at selv hvis artikel 81 EF fandt anvendelse, havde Kommissionen ikke kompetence til at indlede proceduren og pålægge bøder. Kommissionens indledning af proceduren udgjorde en tilsidesættelse af meddelelsen om samarbejdet inden for netværket og princippet om beskyttelse af den berettigede forventning. I overensstemmelse med artikel 5 og 35 i forordning nr. 1/2003 og med punkt 8 og 14 i meddelelsen om samarbejdet inden for netværket havde de nationale konkurrencemyndigheder særlige forudsætninger for at forfølge overtrædelserne. Sagsøgerne i sagerne T-147/07, T-148/07, T-149/07 og T-150/07 har ligeledes anført, at meddelelsen om samarbejdet inden for netværket var bindende for konkurrencemyndighederne, hvilket følger af princippet om lovlighed i forvaltningen, ligebehandlingsprincippet og princippet om beskyttelse af den berettigede forventning. Endelig har sagsøgerne i sagerne T-147/07 og T-149/07 understreget, at de nationale konkurrencemyndigheders forfølgning af overtrædelserne havde været mere effektiv, henset til de »sproglige utilstrækkeligheder« hos de af Kommissionens tjenestemænd, som behandlede sagen.

74 Ifølge sagsøgerne viser det forhold, at Kommissionen lod den østrigske konkurrencemyndighed forfølge en parallel overtrædelse af artikel 81 EF på markedet for elevatorer og rulletrapper i Østrig, den vilkårlige anvendelse af de principper for kompetencetildeling, der findes i meddelelsen om samarbejdet inden for netværket. Sagsøgerne i sagerne T-144/07, T-148/07, T-149/07, T-150/07 og T-154/07 har i denne henseende anført, at de blev behandlet mindre fordelagtigt, end hvis de myndigheder, der havde kompetence i henhold til meddelelsen om samarbejde inden for netværket, havde behandlet sagen, eftersom de belgiske, luxembourgske og nederlandske myndigheder havde indrømmet dem fuldstændig bødenedsættelse.

75 For det første bemærkes hvad angår kompetencefordelingen mellem Kommissionen og de nationale konkurrencemyndigheder, at forordning nr. 1/2003 bringer den tidligere centraliserede ordning til ophør og i overe