ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
En medlemsstat tilsidesætter sine forpligtelser i henhold til artikel 1 og 2 i forordning nr. 3950/92 om en tillægsafgift på mælk og mejeriprodukter, artikel 4 i forordning nr. 1788/2003 om en afgift på mælk og mejeriprodukter, artikel 79, 80 og 83 i forordning nr. 1234/2007 om en fælles markedsordning for landbrugsprodukter og om særlige bestemmelser for visse landbrugsprodukter (fusionsmarkedsordningen), artikel 7 i forordning nr. 536/93 om gennemførelsesbestemmelser for tillægsafgiften på mælk og mejeriprodukter, artikel 11, stk. 1 og 2, i forordning nr. 1392/2001 om gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 3950/92 samt artikel 15 og 17 i forordning nr. 595/2004 om gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 1788/2003, som ændret ved forordning nr. 1468/2006, hvis den undlader at sikre, at den skyldige tillægsafgift på mælk for de produktionsår, hvor tillægsafgiften reelt blev pålagt, rent faktisk blev opkrævet fra de enkelte producenter, der havde bidraget til hver produktionsoverskridelse, samt blev betalt i rette tid efter meddelelse om det skyldige beløb af køberen eller producenten i tilfælde af direkte salg, eller, når den ikke blev betalt i rette tid, blev registreret og eventuelt krævet betalt af disse købere eller producenter.

Det følger nemlig af artikel 2, stk. 1, i forordning nr. 3950/92, at den ved forordningens artikel 1 fastsatte tillægsafgift betales af de producenter, der har bidraget til overskridelsen af referencemængderne. En sådan fordeling af tillægsafgiften foreskrives ligeledes i artikel 4 i forordning nr. 1788/2003 samt i artikel 79, 80 og 83 i forordning nr. 1234/2007. I henhold til artikel 7 i forordning nr. 536/93, artikel 11, stk. 1 og 2, i forordning nr. 1392/2001 samt artikel 15 og 17 i forordning nr. 595/2004 er medlemsstaterne endvidere forpligtede til at træffe alle nødvendige foranstaltninger for at sikre, at afgiften, inklusive skyldige renter, hvis betalingsfristen ikke overholdes, opkræves korrekt, og at den pålægges de producenter, der har bidraget til overskridelsen. Den omstændighed, at ordningen for tillægsafgiften på mælk gav retlige og politiske vanskeligheder på EU-plan, og at denne ordning i sidste ende blev erstattet, berettiger på ingen måde, at medlemsstaterne ikke træffer alle de foranstaltninger, der er nødvendige for at sikre dens effektivitet på nationalt plan.

(jf. præmis 40, 41 og 57 samt domskonkl. 1)
Artikel 325, stk. 1, TEUF skal fortolkes således, at den er til hinder for en national lovgivning, der indfører en procedure til straffesagers afslutning, såsom den, der er fastsat i artikel 368 og 369 i Nakazatelno protsesualen kodeks (strafferetsplejeloven), for så vidt som denne lovgivning finder anvendelse på sager, der er indledt med hensyn til tilfælde af grov svig eller enhver anden ulovlig handling, der skader Unionens finansielle interesser på toldområdet. Det tilkommer den nationale ret at give artikel 325, stk. 1, TEUF sin fulde virkning, idet den, hvis det er nødvendigt, skal undlade at anvende nævnte lovgivning, samtidig med, at den skal sikre overholdelsen af de tiltalte personers grundlæggende rettigheder.

Artikel 6, stk. 3, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2012/13/EU af 22. maj 2012 om ret til information under straffesager skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for, at detaljeret information om tiltalen meddeles forsvaret efter indgivelsen af anklageskriftet for retten, men før denne har påbegyndt behandlingen af tiltalens realitet, og før de mundtlige forhandlinger indledes for retten eller endog efter disse forhandlingers påbegyndelse, men inden voteringsfasen, såfremt de informationer, der således er blevet meddelt, senere er blevet ændret, med forbehold for, at retten træffer alle de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at retten til forsvar og retten til en retfærdig rettergang overholdes.

Dette direktivs artikel 7, stk. 3, skal fortolkes således, at det tilkommer den nationale ret at sikre, at forsvaret har fået en reel mulighed for at få adgang til aktindsigt i materialet i sagen, idet en sådan adgang i givet fald vil kunne finde sted efter indgivelsen af anklageskriftet til retten, men inden denne påbegynder behandlingen af tiltalens realitet, og inden de mundtlige forhandlinger indledes eller endog efter indledningen af disse forhandlinger, men inden voteringsfasen, såfremt nye beviser er blevet tilføjet sagsakterne under retssagen, med forbehold for, at retten træffer de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at retten til forsvar og retten til en retfærdig rettergang overholdes.

(jf. præmis 99 og 100 samt domskonkl. 2)
Artikel 2, stk. 2, litra c), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/123/EF af 12. december 2006 om tjenesteydelser i det indre marked skal fortolkes således, at direktivet ikke finder anvendelse på afgifter, hvis udløsende begivenhed er knyttet til retten for de virksomheder, der har tilladelse til at udbyde elektroniske kommunikationsnet og ‑tjenester, til at installere kabler til et offentligt elektronisk kommunikationsnet.

Bestemmelserne i kapitel III i direktiv 2006/123 om etableringsfrihed for tjenesteydere skal fortolkes således, at de også finder anvendelse på en situation, hvor alle relevante elementer findes inden for en enkelt medlemsstat.

I denne forbindelse skal det for det første bemærkes, at disse bestemmelser efter deres ordlyd ikke indeholder nogen betingelse om, at der skal foreligge et eksternt element. Navnlig henviser hverken artikel 9, stk. 1, artikel 14 eller artikel 15, stk. 1, i direktiv 2006/123, som vedrører henholdsvis tilladelsesordninger, forbudte krav og krav, der skal evalueres, til noget grænseoverskridende aspekt. Hvad dernæst angår den sammenhæng, som bestemmelserne i kapitel III i direktiv 2006/123 indgår i, bestemmer dette direktivs artikel 2, stk. 1, i generelle vendinger – uden at foretage en sondring mellem grænseoverskridende servicevirksomhed og servicevirksomhed uden et sådant grænseoverskridende element – at dette direktiv finder anvendelse på »tjenesteydelser, der udføres af tjenesteydere, som er etableret i en medlemsstat«.

Endelig er den fortolkning, hvorefter bestemmelserne i kapitel III i direktiv 2006/123 ikke kun finder anvendelse på tjenesteydere, der ønsker at etablere sig i en anden medlemsstat, men også på dem, der ønsker at etablere sig i sin egen medlemsstat, i overensstemmelse med de mål, der forfølges med direktivet. I denne henseende bemærkes, at direktiv 2006/123, således som det fremgår af dets artikel 1, sammenholdt med anden og femte betragtning til direktivet, fastsætter almindelige bestemmelser, der tilsigter at fjerne restriktionerne for tjenesteyderes ret til frit at etablere sig i medlemsstaterne og for den frie bevægelighed for tjenesteydelser mellem sidstnævnte for at medvirke til gennemførelsen af et frit og konkurrencedygtigt indre marked for tjenesteydelser (dom af 1.10.2015, Trijber og Harmsen, C-340/14 og C-341/14, EU:C:2015:641, præmis 44). Den fulde gennemførelse af det indre marked for tjenesteydelser kræver først og fremmest, at de hindringer, som tjenesteyderne møder ved etablering i medlemsstaterne, hvad enten det er i deres egen medlemsstat eller i en anden medlemsstat, og som kan have en negativ indvirkning på deres evne til at levere tjenesteydelser til modtagere i Unionen som helhed, fjernes.

(jf. præmis 99, 100, 103-105 og 110 samt domskonkl. 3)
Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem, sammenholdt med artikel 4, stk. 3, TEU og artikel 325, stk. 1, TEUF, skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en national lovgivning, der fastsætter, at undladelse af at indbetale den merværdiafgift (moms), der fremgår af årsangivelsen for et givent skatteår, inden for de ved lov fastsatte frister udgør en strafbar handling, som kun straffes med frihedsberøvelse, når de ubetalte momsbeløb overskrider en strafgrænse på 250000 EUR, mens der er fastsat en strafgrænse på 150000 EUR for overtrædelse i form af undladelse af at betale indeholdt kildeskat af indkomst.

(jf. præmis 61 og domskonkl.)
Principperne om ligebehandling og gennemsigtighed i udbudsprocedurerne indebærer ganske vist, at de ordregivende myndigheder skal fastholde den samme fortolkning af kriterierne for tildeling i løbet af hele udbuddet. En ordregivende myndighed har derfor ikke ret til at anvende bestemmelser om vægtning eller underkriterier for kriterierne for tildeling af ordren, som ikke forudgående er bragt til tilbudsgivernes kundskab.

Det er dog muligt for en ordregivende myndighed, efter udløbet af fristen for afgivelse af bud, at fastsætte vægtningskoefficienter for de underkriterier, der i det væsentlige svarer til de kriterier, som forudgående er blevet meddelt tilbudsgiverne. Denne efterfølgende fastsættelse skal imidlertid opfylde tre betingelser: for det første, at den ikke ændrer kriterierne for tildeling af kontrakten, således som disse er fastlagt i udbudsbetingelserne eller i udbudsbekendtgørelsen, for det andet, at den ikke indeholder elementer, som, hvis de havde været kendt på tidspunktet for forberedelsen af buddene, kunne have haft indflydelse på denne forberedelse, og for det tredje, at denne ikke blev vedtaget under hensyntagen til elementer, der kan være udtryk for forskelsbehandling af en af tilbudsgiverne.

(jf. præmis 31-33)
§ 4, stk. 1, i rammeaftalen om deltidsarbejde, der blev indgået den 6. juni 1997, og som er indeholdt i bilaget til Rådets direktiv 97/81/CE af 15. december 1997 om rammeaftalen vedrørende deltidsarbejde, der er indgået af Unice, CEEP og EFS, finder ikke anvendelse på en bidragsbaseret arbejdsløshedsydelse som den i hovedsagen omhandlede.

Domstolen har i øvrigt dels fastslået, at det af indledningen til rammeaftalen fremgår, at denne vedrører »ansættelsesvilkårene for deltidsansatte, idet det erkendes, at anliggender vedrørende lovpligtig social sikring besluttes af medlemsstaterne« (dom af 14.4.2015, Cachaldora Fernández,C-527/13, EU:C:2015:215, præmis 36).

Dels har Domstolen konstateret, at pensioner, der hidrører fra ansættelsesforholdet mellem arbejdstageren og arbejdsgiveren, bortset fra dem, der følger af en lovbestemt social sikringsordning, som i mindre grad følger af et sådant ansættelsesforhold end af socialpolitiske overvejelser, henhører under begrebet »ansættelsesvilkår« i den forstand, hvori det er anvendt i rammeaftalen (dom af 22.11.2012, Elbal Moreno,C-385/11, EU:C:2012:746, præmis 21, og af 14.4.2015, Cachaldora Fernández,C-527/13, EU:C:2015:215, præmis 37).

I det foreliggende tilfælde følger det af de sagsakter, som Domstolen råder over, at selv om den i hovedsagen omhandlede ydelse udelukkende er finansieret ved hjælp af bidrag, der er betalt af arbejdstageren og af arbejdsgiveren, er disse bidrag betalt i medfør af den nationale lovgivning og er som følge heraf ikke reguleret ved den ansættelseskontrakt, der er indgået mellem arbejdstageren og arbejdsgivere. De nævnte bidrag kan følgelig ikke henhøre under begrebet »ansættelsesvilkår«.

(jf. præmis 31-34, domskonkl. 1)
Klassificering af et stof af ukendt eller variabel sammensætning, et komplekst reaktionsprodukt eller et biologiske materiale (UVCB), henset til de farer for vandmiljøet, som det indebærer, skal ske i overensstemmelse med bestemmelserne i forordning nr. 1272/2008 om klassificering, mærkning og emballering af stoffer og blandinger. Det fremgår af bilag I til denne forordning, at fremgangsmåden for denne klassificering er inddelt i trin og afhænger af typen af oplysninger, der foreligger for selve blandingen og for dens komponenter. Elementer i den trinvise fremgangsmåde omfatter klassificering på grundlag af testede blandinger, klassificering på grundlag af brobygningsprincipper (»bridging principles«), anvendelse af »summation af klassificerede komponenter« og/eller »additivitetsformel«.

Det fremgår ikke af punkt 4.1.2.5.5 i bilag I til forordning nr. 1272/2008, at andre kriterier end dem, der udtrykkeligt henvises til i denne bestemmelse, finder anvendelse. Der er imidlertid ikke nogen bestemmelse, der udtrykkeligt forbyder, at der tages hensyn til andre elementer, der kan være relevante for klassificeringen af et UVCB-stof.

Den metodologiske tilgang, som er angivet, er imidlertid vanskelig, navnlig fordi »[t]he term substances covers a wide range of chemicals, many of which pose difficult challenges to a classification system based on rigid criteria«. Dette dokument fremhæver således, at klassificering af navnlig såkaldte »complex or multi-component substances«, med hensyn til hvilke »[b]iodegradation, bioaccumulation, partitioning behaviour and water solubility all present problems of interpretation, where each component of the mixture may behave differently«, kan give anledning til »a complex interpretational problem, even for experts«.

EU-lovgiver har integreret bestemmelserne i det globale harmoniserede system til klassificering og mærkning af kemikalier (GHS) i bilag I til forordning nr. 1272/2008 uden nogen tilkendegivelse af, at den havde til hensigt at afvige fra denne tilgang. På denne baggrund kan det ikke lægges til grund, at EU-lovgiver ved således at integrere GHS i forordning nr. 1272/2008 lod disse metodologiske begrænsninger ude af betragtning.

En streng og automatisk anvendelse af summationsmetoden under alle omstændigheder kan føre til, at toksiciteten for vandmiljøet af et UVCB-stof med kun få kendte bestanddele undervurderes. Et sådant resultat kan ikke anses for at være foreneligt med det formål om at beskytte miljøet og menneskers sundhed, som forfølges med forordning nr. 1272/2008.

Når Kommissionen anvender summationsmetoden med henblik på at afgøre, om et UVCB-stof henhører under kategorierne akut og kronisk toksicitet for vandmiljøet, er den således ikke forpligtet til at begrænse sin vurdering til kun at omfatte elementer, som der udtrykkeligt henvises til i punkt 4.1.3.5.5 i bilag I til forordning nr. 1272/2008, og dermed udelukke ethvert andet element. I medfør af sin pligt til at udvise omhu skal Kommissionen omhyggeligt og upartisk undersøge andre elementer, der, selv om der ikke udtrykkeligt henvises til dem i de nævnte bestemmelser, ikke desto mindre er relevante.

(jf. præmis 36, 39, 43 og 45-47)
Selv om begrebet »multilateralt system« ikke som sådan er defineret i dette direktiv, fremgår det af sjette betragtning hertil, at definitionen af begreberne »reguleret marked« og »multilateral handelsfacilitet (MHF)«, som er de to typer af multilaterale systemer, der er omhandlet i nævnte direktiv, ikke bør omfatte bilaterale systemer, hvor investeringsselskabet gennemfører hver handel for egen regning og ikke som en risikofri modpart, der indskydes mellem køber og sælger. I medfør af artikel 4, stk. 1, nr. 6), i direktiv 2004/39 betegner handel for egen regning handel over egenbeholdningen, som resulterer i handler med finansielle instrumenter. Af den klare sondring, der foretages mellem et multilateralt system og et bilateralt system, må det udledes, at en markedsoperatør eller et investeringsselskab, som driver et multilateralt system, handler som risikofri modpart og ikke inddrager egenbeholdningen i de handeler, der gennemføres i dette system.

(jf. præmis 30 og 31)
Når Kommissionen efter annullationen af en beslutning vedtaget på grundlag af bestemmelserne i EKSF-traktaten, som fastslår en tilsidesættelse af artikel 65 KS, efter udløbet af denne traktat genvedtager den annullerede beslutning på grundlag af artikel 7, stk. 1 og 3, og artikel 23, stk. 2, i forordning nr. 1/2003, skal den procedure, som resulterer i denne nye beslutning, være i overensstemmelse med de proceduremæssige regler, som er fastsat ved denne forordning, selv om denne procedure er begyndt inden ikrafttrædelsen af denne forordning.

Henset til, at den procedure, som tilsigter at erstatte en annulleret retsakt, i princippet kan genoptages netop på det punkt, hvor ulovligheden indtrådte, har Kommissionen ikke pligt til at vedtage en ny klagepunktsmeddelelse, inden den genvedtager en beslutning, der fastslår en tilsidesættelse af artikel 65 KS, hvilken beslutning er blevet annulleret, fordi Kommissionen ikke havde kompetence til at vedtage den på grundlag af bestemmelserne i EKSF-traktaten, der ikke længere var i kraft på tidspunktet for vedtagelsen af denne beslutning.

Det følger af artikel 12 i forordning nr. 773/2004 om Kommissionens gennemførelse af procedurer i henhold til [artikel 101 TEUF og 102 TEUF], at Kommissionen skal give de parter, som den har rettet en klagepunktsmeddelelse til, lejlighed til at uddybe deres argumenter under en mundtlig høring, hvis de anmoder herom i deres skriftlige bemærkninger. Heraf følger, at Kommissionen har pligt til i medfør af artikel 12 og 14 i forordning nr. 773/2004 at give parterne lejlighed til at fremføre deres argumenter under en mundtlig høring, som den indbyder konkurrencemyndighederne i medlemsstaterne til.

Når der henses til vigtigheden i forbindelse med den procedure, der er foreskrevet i forordning nr. 1/2003 og nr. 773/2004, af afholdelsen, efter anmodning fra de berørte parter, af en mundtlig høring, som konkurrencemyndighederne i medlemsstaterne indbydes til i overensstemmelse med artikel 14, stk. 3, i den sidstnævnte forordning, udgør undladelsen af at afholde en sådan mundtlig høring en tilsidesættelse af væsentlige formforskrifter. For så vidt som retten til en sådan mundtlig høring som foreskrevet i forordning nr. 773/2004 ikke er blevet overholdt, er det ikke nødvendigt for den virksomhed, hvis rettigheder således er blevet tilsidesat, at godtgøre, at denne tilsidesættelse har kunnet påvirke forløbet af proceduren og indholdet af den omtvistede beslutning til skade for virksomheden. Den nævnte procedure er derfor nødvendigvis behæftet med en fejl, uafhængig af de eventuelt skadelige konsekvenser for den berørte virksomhed, som måtte følge af en sådan tilsidesættelse.

(jf. præmis 28, 29, 32, 35, 36, 40, 41, 45, 46 og 48-50)
§ 8 i lov om energiafgift (Energiesteuergesetz) af 15. juli 2006 (BGBl 2006 I, s. 1534, herefter »EnergieStG«) med overskriften »Afgiftens forfald ved overgang til forbrug« bestemmer:

»(1) Afgiften forfalder, når et energiprodukt som omhandlet i § 4 fjernes fra et afgiftsoplag uden at blive placeret under en anden suspensionsordning, eller når det forlader et afgiftsoplag med henblik på brug eller forbrug inden for afgiftsoplaget (overgang til forbrug). Såfremt overgangen til forbrug efterfølges af en procedure for afgiftsfritagelse (§ 24, stk. 1), forfalder afgiften ikke.

(1a) Afgiften forfalder ikke ved total ødelæggelse eller uigenkaldeligt tab af energiproduktet som følge af dets beskaffenhed, hændelige begivenheder eller force majeure. Et energiprodukt anses for totalt ødelagt eller uigenkaldeligt gået tabt, når det ikke længere som sådan kan anvendes. Der skal føres tilstrækkeligt bevis for, at energiproduktet er totalt ødelagt eller uigenkaldeligt gået tabt.

[…]«
16

Idet markkinaoikeus (domstol i handelsretlige sager) er af den opfattelse, at Domstolens praksis indeholder alle de elementer, der er nødvendige for at afgøre den tvist, der verserer for den, har den besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Skal der ved vurderingen af, om der foreligger en antydning som omhandlet i artikel 16, litra b), i forordning nr. 110/2008 tages hensyn til opfattelsen hos en almindeligt oplyst, rimeligt opmærksom og velunderrettet gennemsnitsforbruger? 2) I forbindelse med vurderingen af forbuddet mod at anvende betegnelsen »Verlados« for en brændevin fremstillet på basis af æbler, der markedsføres under denne betegnelse i Finland, hvorved forbuddet er nedlagt med henblik på at beskytte den geografiske betegnelse »Calvados«, hvilken betydning har da følgende omstændigheder for fortolkningen af begrebet »antydning« som omhandlet i artikel 16, litra b), i forordning nr. 110/2008 og anvendelsen af denne forordning: a) Den første del »Verla« af betegnelsen »Verlados« er en landsby i Finland, som den finske forbruger muligvis kender. b) Den første del »Verla« af betegnelsen »Verlados« henviser til producenten af dette produkt, Viiniverla. c) »Verlados« er et lokalt produkt fremstillet i Verla, hvoraf der gennemsnitligt er blevet solgt et par hundrede liter om året i vinejendommens egen restaurant, og som i begrænset omfang kan fås på bestilling ved det statslige alkoholselskab som omhandlet i alkoholloven. d) Ordene »Verlados« og »Calvados« har ud af tre stavelser kun én til fælles »dos«, men de sidste fire bogstaver »ados«, dvs. halvdelen af bogstaverne i de respektive ord, er identiske? 3) Såfremt betegnelsen »Verlados« anses for at udgøre en antydning som omhandlet i artikel 16, litra b), i forordning nr. 110/2008, kan anvendelsen af denne betegnelse da alligevel begrundes med en af de ovenfor nævnte omstændigheder eller en anden omstændighed, f.eks. den, at der i det mindste ikke er risiko for, at finske forbrugere tror, at »Verlados« er fremstillet i Frankrig?«
3

Artikel 8 i forordning nr. 40/94 med overskriften »Relative hindringer for registrering« bestemte: »1. Hvis indehaveren af et ældre varemærke rejser indsigelse, er det varemærke, der søges registreret, udelukket fra registrering: [...] b) såfremt der i offentlighedens bevidsthed inden for det område, hvor det ældre varemærke er beskyttet, er risiko for forveksling, fordi det yngre mærke er identisk med eller ligner det ældre varemærke, og varerne eller tjenesteydelserne er af samme eller lignende art; risikoen for forveksling indbefatter risikoen for, at der antages at være en forbindelse med det ældre varemærke. [...] 5. Hvis indehaveren af et ældre varemærke efter stk. 2 rejser indsigelse, er det varemærke, der søges registreret, ligeledes udelukket fra registrering, hvis det er identisk med eller ligner det ældre varemærke, og det søges registreret for varer eller tjenesteydelser af anden art end dem, for hvilke det ældre varemærke er registreret, når der, hvis det drejer sig om et ældre EF-varemærke, er tale om et i Fællesskabet velkendt varemærke, og der, hvis det drejer sig om et ældre nationalt varemærke, er tale om et i den pågældende medlemsstat velkendt varemærke, og brugen af det varemærke, der søges registreret, uden rimelig grund ville medføre en utilbørlig udnyttelse af det ældre varemærkes særpræg eller renommé, eller sådan brug ville skade dette særpræg eller renommé.«
8

l henhold til artikel 9, stk. 1, litra a), andet led, i forordning nr. 2658/87 udarbejder Europa-Kommissionen forklarende bemærkninger til KN, som den regelmæssigt offentliggør i Den Europæiske Unions Tidende. De forklarende bemærkninger, der blev offentliggjort den 30. maj 2008 (EUT C 133, s. 1), fandt anvendelse på tidspunktet for de i hovedsagen omhandlede indførsler og præciserer følgende vedrørende underposition 9027 10 10 i KN: »Denne underposition omfatter bl.a. laserdrevne luftpartikeltællere, som er elektroniske apparater til bestemmelse eller måling af støvindholdet i filtreret luft, f.eks. i industrianlæg eller i medicinalsektoren. Støvpartiklerne i en luftprøve bevirker, at der i målekammeret ved hjælp af en laserstråle frembringes et diffust lys, som efter at være blevet fokuseret af et linsesystem opfanges af en fotodiode og omsættes til et elektrisk signal. Støvindholdet bestemmes ved hjælp af forudprogrammerede sammenligningsdata, og måleresultatet vises på apparatets digitaldisplay eller udskrives af en ekstern skriver. Resultatet kan også i form af et elektrisk signal overføres til en automatisk databehandlingsmaskine via et grænsefladekredsløb.«
35

Hvad endelig angår præciseringen i afsnit D i disse forklarende bemærkninger til HS, hvorefter papir, der er imprægneret med kemiske stoffer, som skifter farve efter atmosfærens fugtighed, henhører under pos. 3822 i KN, bemærkes for det første, at denne præcisering vedrører gruppen af produkter kvalificeret som hygrometre og ikke termometre, idet denne gruppe ikke indeholder en tilsvarende præcisering vedrørende produkter som de i hovedsagen omhandlede. For det andet bemærkes, at Domstolen i dom Douane Advies Bureau Rietveld (C-541/13, EU:C:2014:2270), afsagt vedrørende lignende produkter som de i hovedsagen omhandlede, fastslog, at pos. 3822 i KN skulle fortolkes således, at sådanne produkter ikke henhørte under denne position.