Domstolens Dom (Sjette Afdeling) af 27. januar 2000. - J.M. Mulder, W.H. Brinkhoff, J.M.M. Muskens, T. Twijnstra og Otto Heinemann mod Rådet for Den Europæiske Union og Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber. - Tillægsafgift på mælk - Ansvar uden for kontraktforhold - Erstatning og opgørelse af tab. - Forenede sager C-104/89 og C-37/90.



Samling af Afgørelser 2000 side I-00203



Sammendrag

Parter

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

1 Retspleje - fremsættelse af nye anbringender under sagens behandling - erstatningssøgsmål - ændring af påstandene, opgjort i tal - udvikling af de påstande, der er indeholdt i stævningen - formaliteten

(Domstolens procesreglement, art. 42, stk. 2)

2 Retspleje - fremsættelse af nye anbringender under sagens behandling ikke tilladt - rækkevidde - erstatningssøgsmål - krav om udligningsrenter som følge af pengeforringelsen - formaliteten

(EF-statutten for Domstolen, art. 19; Domstolens procesreglement, art. 38)

3 Retspleje - retskraft - dom om morarenter - rækkevidde - uden betydning for spørgsmålet om udligningsrenter

4 Ansvar uden for kontraktforhold - bestemmelser, hvorefter mælkeproducenter er nægtet referencemængder i henhold til den tillægsafgiftsordning, som er indført ved forordning nr. 857/84 og nr. 1371/84, erklæret ugyldige - tab - erstatning - opgørelse af tabt fortjeneste - elementer, som indgår heri - beregningsmetoder

(EF-traktaten, art. 215, stk. 2 (nu art. 288, stk. 2, EF); Rådets forordning nr. 1078/77, nr. 857/84 og nr. 764/89; Kommissionens forordning nr. 1371/84)

5 Ansvar uden for kontraktforhold - bestemmelser, hvorefter mælkeproducenter er nægtet referencemængder i henhold til den tillægsafgiftsordning, som er indført ved forordning nr. 857/84 og nr. 1371/84, erklæret ugyldige - tab - erstatning - principper - tab, der faktisk er lidt - opgørelse - beregningsmetode - Domstolens skøn - bevisbyrde

(EF-traktaten, art. 215, stk. 2 (nu art. 288, stk. 2, EF); Rådets forordning nr. 857/84; Kommissionens forordning nr. 1371/84)

6 Ansvar uden for kontraktforhold - bestemmelser, hvorefter mælkeproducenter er nægtet referencemængder i henhold til den tillægsafgiftsordning, som er indført ved forordning nr. 857/84 og nr. 1371/84, erklæret ugyldige - tab - erstatning - erstatningsperiode

(EF-traktaten, art. 215, stk. 2 (nu art. 288, stk. 2, EF); Rådets forordning nr. 857/84; Kommissionens forordning nr. 1371/84)

Sammendrag

1 Påstande, opgjort i tal, som under et erstatningssøgsmål og efter afsigelsen af en mellemdom, hvorved Domstolen har dømt Fællesskabet til at erstatte det af sagsøgerne lidte tab som følge af de anfægtede retsakter og efter indlevering af en sagkyndig rapport om opgørelse af den fortjeneste, hver af sagsøgerne har tabt, som ændres for at tage hensyn til den metode til beregning af tabet, der blev fastlagt i mellemdommen, og som er baseret på de statistiske oplysninger, der er anvendt af den sagkyndige, kan ikke anses for at være for sent nedlagt, idet de ændrede påstande er udtryk for en tilladelig udvikling af de påstande, der er indeholdt i stævningen, navnlig da Domstolen først i mellemdommen fastlagde, hvilke elementer der er nødvendige for beregningen af tabet, og da den nøjagtige sammensætning af tabet og den præcise metode til beregning af de erstatninger, der skal betales, endnu ikke havde været genstand for debat. (jf. præmis 38 og 39)

2 Det fremgår af artikel 19 i statutten for Domstolen og af procesreglementets artikel 38, som udelukker, at der nedlægges nye påstande under sagens behandling, at nye påstande vedrørende tilkendelse af udligningsrenter ikke kan antages til realitetsbehandling, når de først fremsættes under sagen, og i særlig grad efter afsigelsen af en mellemdom. Imidlertid skal erstatningen for tabet i forbindelse med ansvar uden for kontraktforhold så vidt muligt økonomisk genindsætte skadelidte i den situation, han befandt sig i før skadetilføjelsen. Heraf følger, at såfremt betingelserne for ansvar udenfor kontrakt er opfyldt, fremstår en ændring af påstandene, opgjort i tal, der foretages på grundlag af kravet om betaling af udligningsrenter som følge af pengeforringelsen - hvilket krav blev fremsat efter mellemdommens afsigelse, hvorved Fællesskabets ansvar blev fastslået - som en nødvendig ændring af de påstande, som er indeholdt i stævningen, og de skal derfor antages til realitetsbehandling. (jf. præmis 47 og 50-52)

3 Under et erstatningssøgsmål skal der sondres mellem morarenter og udligningsrenter. Domstolens afgørelse om morarenter kan derfor ikke have indflydelse på spørgsmålet om udligningsrenter. (jf. præmis 55)

4 Den fortjeneste, som sagsøgerne har tabt som følge af, at forordning nr. 857/84 om almindelige regler for anvendelsen af tillægsafgiften på mælk, som suppleret ved forordning nr. 1371/84, er erklæret ugyldig, udgøres, for så vidt disse forordninger ikke indeholdt bestemmelser om tildeling af en referencemængde til den kategori af producenter, som sagsøgerne tilhørte, af forskellen mellem på den ene side den indtægt, som sagsøgerne kunne have haft ved leverancer af mælk, som de ville have foretaget, såfremt de i perioden mellem den 1. april 1984, hvor forordning nr. 857/84 trådte i kraft, og den 29. marts 1989, hvor forordning nr. 764/89 om ændring af forordning nr. 857/84 trådte i kraft, havde fået tildelt de referencemængder, som de havde ret til (de hypotetiske indtægter), og på den anden side den indtægt, som de i denne periode faktisk har haft ved at levere mælk uden hensyn til referencemængden, forhøjet med det beløb, som de har indtjent eller kunne have indtjent i samme periode ved en eventuel erstatningsvirksomhed (de alternative indtægter).

Der skal ved beregningen af de hypotetiske indtægter tages hensyn til de hypotetiske referencemængder, som skal beregnes på grundlag af de mængder, der blev anvendt ved fastsættelsen af den præmie for ikke-markedsføring, som er indført ved forordning nr. 1078/77. På disse mængder skal der anvendes en forhøjelsessats på 1% og en nedsættelsessats, der svarer til de nedsættelsessatser, som anvendes for producenter, som er omfattet af artikel 2 i forordning nr. 857/84. Desuden skal beregningen af de hypotetiske indtægter tage udgangspunkt i rentabiliteten af en repræsentativ bedrift af den type, som hver af sagsøgerne driver, idet der dog herved kan tages hensyn til den nedsatte rentabilitet, som normalt kendetegner en sådan bedrift i den periode, hvor mælkeproduktionen genoptages. De alternative indtægter omfatter derimod de indtægter, som sagsøgerne faktisk har haft ved erstatningsvirksomhed (faktiske alternative indtægter), og også de indtægter, som de havde kunnet indtjene, såfremt de på fornuftig vis havde igangsat en sådan virksomhed (gennemsnitlige alternative indtægter). (jf. præmis 60-62 og 92-94)

5 Ved opgørelsen af erstatningen for det tab, som så vidt muligt skal genindsætte skadelidte i den situation, han befandt sig i før fællesskabsinstutionernes ulovlige handling, skal den fortjeneste, som sagsøgerne har tabt som følge af, at forordning nr. 857/84 og nr. 1371/84 er erklæret ugyldige, i videst muligt omfang opgøres på grundlag af oplysninger og individuelle tal, der afspejler den faktiske situation for hver enkelt sagsøger og hans bedrift. De indtægter, sagsøgerne ville have haft på grundlag af mælkeleverancer, dvs. hvis de havde haft en mælkeproduktion svarende til de referencemængder, de havde ret til, er indtægter af hypotetisk karakter, der efter deres natur kun kan fastslås ved anvendelse af statistiske gennemsnitsværdier, der svarer til en bedrift, der er repræsentativ for den type bedrift, som den enkelte sagsøger har. En sådan metode gælder endvidere for de alternative indtægter, for så vidt som disse omfatter de alternative indtægter, som sagsøgerne ville have kunnet indtjene, hvis de på fornuftig vis havde igangsat anden virksomhed.

Mens såvel de hypotetiske som de alternative indtægter opgjort på grundlag af statistiske værdier kun afspejler gennemsnitssituationen for den kategori bedrift, sagsøgernes bedrifter falder ind under, muliggør anvendelsen af faktiske tal - i den udstrækning sådanne tal foreligger - imidlertid en mere præcis bedømmelse af den enkelte sagsøgers individuelle situation og kan derfor ikke lades ude af betragtning. I øvrigt er den tabte fortjeneste resultatet af en opgørelse og bedømmelse af komplekse økonomiske oplysninger, hvorfor Domstolen råder over en betydelig skønsmargen - det være sig med hensyn til de tal og statistiske oplysninger, der skal lægges til grund, men især med hensyn til anvendelsen af disse ved beregningen og bedømmelsen af tabet.

Som følge af den hovedsageligt hypotetiske karakter af opgørelsen af den tabte fortjeneste, spiller den sagkyndige rapport en afgørende rolle, når ingen af parterne selv er i stand til at fremlægge bevis for rigtigheden af de påberåbte oplysninger og tal, og når disse er omtvistet. (jf. præmis 63-66, 75-79 og 84)

6 Den periode, der skal tages i betragtning ved opgørelsen af det tab, der skal erstattes, som følge af, at forordning nr. 857/84 og nr. 1371/84 er erklæret ugyldige, er perioden mellem den 1. april 1984 og den 29. marts 1989, i hvilket tidsrum sagsøgerne ville have haft indtægter fra mælkeleverancer, hvis de havde fået tildelt de referencemængder, de havde ret til. Imidlertid begynder den individuelle erstatningsperiode for hver sagsøger pr. den dato, hvor hans ikke-markedsføringsforpligtelse udløb, og den ophører den dag, hvor han faktisk har genoptaget sin mælkeproduktion, dog ikke efter den 29. marts 1989, fra hvilket tidspunkt en forsinkelse af genoptagelsen af mælkeproduktionen ikke i noget tilfælde kan lægges Fællesskabet til last. (jf. præmis 85, 86, 89, 265 og 268)

Parter

I de forenede sager C-104/89 og C-37/90,

J.M. Mulder, W.H. Brinkhoff, J.M.M. Muskens, Tj. Twijnstra,

ved advokat H.J. Bronkhorst, Haag, og advokat E.H. Pijnacker Hordijk, Amsterdam, og med valgt adresse i Luxembourg hos advokat J. Loesch, 11, rue Goethe,

sagsøgere i sag C-104/89,

og

Otto Heinemann ved advokat M. Düsing, Münster, og med valgt adresse i Luxembourg hos advokaterne Lambert, Dupong og Konsbrück, 14 a, rue des Bains,

sagsøger i sag C-37/90,

mod

Rådet for Den Europæiske Union, i sag C-104/89 ved juridisk konsulent A. Brautigam, og G. Houttuin, Rådets Juridiske Tjeneste, og i sag C-37/90 ved A. Brautigam, som befuldmægtigede, og med valgt adresse i Luxembourg hos generaldirektør A. Morbilli, Den Europæiske Investeringsbanks Direktorat for Juridiske Anliggender, 100, boulevard Konrad Adenauer,

og

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber,

- i sag C-104/89 ved juridisk konsulent T. van Rijn, som befuldmægtiget,

- i sag C-37/90 ved juridisk konsulent D. Booß, som befuldmægtiget, bistået af advokat H.-J. Rabe, Hamburg,

og med valgt adresse i Luxembourg hos C. Gómez de la Cruz, Kommissionens Juridiske Tjeneste, Wagnercentret, Kirchberg,

sagsøgte,

angående påstande om erstatning i henhold til EF-traktatens artikel 178 og artikel 215, stk. 2 (nu artikel 235 EF og artikel 288, stk. 2, EF),

har

DOMSTOLEN

(Sjette Afdeling)

sammensat af dommer P.J.G. Kapteyn som fungerende formand for Sjette Afdeling og dommerne G. Hirsch (refererende dommer) og H. Ragnemalm,

generaladvokat: A. Saggio

justitssekretær: ekspeditionssekretær H.A. Rühl,

på grundlag af retsmøderapporten og dens to tillæg,

efter at parterne har afgivet mundtlige indlæg i retsmødet den 28. maj 1998,

og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgørelse den 10. december 1998,

afsagt følgende

Dom

Dommens præmisser

1 Ved mellemdom af 19. maj 1992 (Sml. I, s. 3061, herefter »mellemdommen«), der blev afsagt i de foreliggende forenede sager, dømte Domstolen Det Europæiske Fællesskab ved Rådet for Den Europæiske Union og Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber til at erstatte det tab, som sagsøgerne har lidt ved anvendelsen af Rådets forordning (EØF) nr. 857/84 af 31. marts 1984 om almindelige regler for anvendelsen af den i artikel 5c i forordning (EØF) nr. 804/68 omhandlede afgift på mælk og mejeriprodukter (EFT L 90, s. 13), som suppleret ved Kommissionens forordning (EØF) nr. 1371/84 af 16. maj 1984 om gennemførelsesbestemmelserne for den tillægsafgift, der er omhandlet i artikel 5c i forordning (EØF) nr. 804/68 (EFT L 132, s. 11), for så vidt forordningerne ikke indeholder nogen bestemmelse om tildeling af en referencemængde til producenter, som efter at have påtaget sig en forpligtelse i henhold til Rådets forordning (EØF) nr. 1078/77 af 17. maj 1977 om indførelse af en præmieordning for ikke-markedsføring af mælk og mejeriprodukter og for omstilling af malkekvægsbesætninger (EFT L 131, s. 1) ikke har leveret mælk i det af den pågældende medlemsstat valgte referenceår.

2 Domstolen fastslog, at de erstatningsbeløb, der skulle betales, skulle forrentes med 8% p.a. i sag C-104/89 og med 7% p.a. i sag C-37/90 fra dagen for mellemdommens afsigelse. Herudover blev Fællesskabet frifundet.

3 Ifølge punkt 4 og 5 i konklusionen i mellemdommen skulle parterne inden for en frist på tolv måneder fra dommens afsigelse meddele Domstolen størrelsen af de efter fælles aftale fastsatte erstatningsbeløb eller i mangel af en sådan aftale inden for samme frist meddele Domstolen deres påstande, opgjort i tal. Afgørelsen om sagsomkostningerne udsattes.

4 Efter mellemdommens afsigelse optog parterne forhandlinger til opgørelse af tabet. Disse forhandlinger førte ikke til noget resultat inden for den fastsatte frist. Sagsøgerne nedlagde derfor deres påstande, opgjort i tal, den 19. juni 1993 i sag C-104/89 og den 30. juni 1993 i sag C-37/90, mens Rådet og Kommissionen i de to sager nedlagde deres fælles påstande henholdsvis den 3. november 1993 og den 29. oktober 1993.

5 Med henblik på at drage konsekvensen af mellemdommen udstedte Rådet den 22. juli 1993 til fordel for alle de berørte producenter forordning (EØF) nr. 2187/93 om tilbud om erstatning til visse producenter af mælk og mejeriprodukter, som midlertidigt har været forhindret i at udøve deres virksomhed (EFT L 196, s. 6). Denne forordning blev suppleret af Kommissionens forordning (EØF) nr. 2648/93 af 28. september 1993 om gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning (EØF) nr. 2187/93 (EFT L 243, s. 1).

6 Kommissionen har i henhold til de nævnte forordninger, og navnlig den første af disse, tilbudt alle berørte producenter en standarderstatning, som i det væsentlige er beregnet på grundlag af mængden af mælk i den periode, der er relevant med hensyn til erstatning. Med henblik på opgørelsen af den standarderstatning, der skal betales, fastsætter forordning nr. 2187/93 en beregningsmetode og kriterier for denne. I bilaget til forordningen anføres for hvert produktionsår og for tre grupper ud fra produktionsmængde en standarderstatning pr. 100 kg mælk angivet i grønne ECU.

7 I henhold til artikel 10, stk. 2, i forordning nr. 2187/93 udløb fristen for at indgive erstatningskrav den 30. september 1993. Idet sagsøgerne nedlagde deres påstande for Domstolen, opgjort i tal, inden denne forordnings ikrafttrædelse, har de ikke gjort brug af dette tilbud om erstatning.

I - Parternes påstande og resultaterne af den sagkyndiges undersøgelse

A - Påstandene i sag C-104/89

8 I sag C-104/89 har sagsøgerne i stævningen nedlagt påstand om erstatning af de følgende beløb med tillæg af lovbestemt rente, 8% p.a., indtil erstatningen betales, og med forbehold for yderligere tab:

- J.M. Mulder 533 937 NLG, - W.H. Brinkhoff 288 473 NLG, - J.M.M. Muskens 448 099 NLG, - Tj. Twijnstra 787 366 NLG.

9 De har efterfølgende forhøjet deres erstatningskrav, første gang i replikken og anden gang efter mellemdommens afsigelse. Som følge af mellemdommen har de nedlagt påstand om betaling af 1 159 000 NLG til J.M. Mulder, 1 166 000 NLG til W.H. Brinkhoff, 778 500 NLG til J.M.M. Muskens og 1 069 000 NLG til Tj. Twijnstra for tabt fortjeneste.

10 For så vidt angår renter har sagsøgerne i replikken nedlagt påstand om »renter på 8% p.a. for tiden fra den 30. marts 1989, indtil betaling sker«, idet de dog senere i processkriftet efter mellemdommens afsigelse har nedlagt påstand om »renter, 8% p.a. fra mellemdommens afsigelse i sagen, dvs. fra den 19. maj 1992 til betaling sker«.

11 Ud over en påstand om, at Fællesskabet tilpligtes at betale sagens omkostninger, har sagsøgerne nedlagt påstand om, at »de udgifter, der er forbundet med opgørelsen af sagsøgernes tab« inkluderes i disse omkostninger.

12 I deres processkrift som svar på den sagkyndiges rapport har sagsøgerne nedlagt påstand om, at der skal tildeles dem følgende beløb i erstatning:

- J.M. Mulder 703 090 NLG - W.H. Brinkhoff 570 020 NLG - J.M.M. Muskens 535 762 NLG - Tj. Twijnstra 751 141 NLG,

hvilke beløb skal tillægges udligningsrenter indtil dagen for mellemdommens afsigelse med den sats for statslån, der anvendes af de nederlandske myndigheder. Sagsøgerne har endvidere nedlagt påstand om, at Rådet og Kommissionen skal tilpligtes at betale omkostningerne ved sagens behandling ved Domstolen, herunder udgifterne forbundet med opgørelsen af deres tab.

13 Rådet har tilsluttet sig de tal, Kommissionen har fremlagt, og de argumenter, den har fremsat, men har subsidiært erklæret sig rede til at tilbyde erstatning i overensstemmelse med forordning nr. 2187/93.

14 Kommissionen har i den udstrækning, det har været muligt, opgjort størrelsen af det tab, sagsøgerne har lidt, på grundlag af sagsøgernes individuelle situation og finder, at dette tab herefter kan opgøres som følger:

- J.M. Mulder 50 579,15 NLG - W.H. Brinkhoff 109 675,55 NLG - J.M.M. Muskens 120 090,83 NLG - Tj. Twijnstra 137 299,20 NLG.

15 For så vidt som Kommissionen subsidiært har erklæret sig rede til at acceptere, at der ydes erstatning i henhold til forordning nr. 2187/93, har den opgjort erstatningerne som følger:

- J.M. Mulder 377 240,60 NLG - W.H. Brinkhoff 308 241,20 NLG - J.M.M. Muskens 291 121,49 NLG - Tj. Twijnstra 393 014,95 NLG.

16 Rådet og Kommissionen har nedlagt påstand om, at sagsøgerne tilpligtes at betale sagens omkostninger, i det omfang de ikke får medhold i deres påstande.

B - Påstandene i sag C-37/90

17 Otto Heinemann har i stævningen nedlagt påstand om, at Rådet og Kommissionen tilpligtes in solidum at betale ham en skadeserstatning på 52 652 DEM med tillæg af lovbestemt rente, 7% p.a., fra sagens anlæg. I replikken har han nedlagt påstand om, at de sagsøgte institutioner tilpligtes at betale sagens omkostninger.

18 Otto Heinemann har i sit processkrift, der er indgivet efter mellemdommens afsigelse, dels nedlagt påstand om en erstatning på 71 826 DEM med tillæg af morarenter, 7% p.a., fra den 19. maj 1992, og dels et tillægsbeløb på 4 000 DEM som godtgørelse for den højere indkomstskattesats, der vil påhvile det erstatningsbeløb, der tilkendes ham.

19 Rådet har erklæret sig villig til at tilbyde en erstatning beregnet i henhold til bestemmelserne i forordning nr. 2187/93.

20 Kommissionen har accepteret at betale sagsøgeren en erstatning på 1 239 DEM, men har subsidiært erklæret ikke at ville modsætte sig en erstatning i overensstemmelse med forordning nr. 2187/93.

21 Rådet og Kommissionen har endvidere nedlagt påstand om, at sagsøgeren tilpligtes at betale sagens omkostninger, i det omfang Domstolen ikke tager hans påstande til følge.

C - Resultaterne af den sagkyndiges undersøgelse

22 Ved kendelse af 12. juli 1996 besluttede Domstolen efter at have afholdt et uformelt retsmøde med parterne den 20. maj 1996, at der skulle foretages en sagkyndig undersøgelse. Den sagkyndige indleverede sin rapport til Domstolens Justitskontor den 27. februar 1997. Den sagkyndige undersøgelse vedrører opgørelsen af den fortjeneste, hver af sagsøgerne har tabt, og fastlæggelse af de forskellige forhold ved beregningen af tabet, som Domstolen har stillet spørgsmål om.

23 I sag C-104/89 har den sagkyndige foreslået følgende beløb som erstatning for tabt fortjeneste:

- J.M. Mulder 475 767 NLG - W.H. Brinkhoff 386 891 NLG - J.M.M. Muskens 318 938 NLG - Tj. Twijnstra 517 186 NLG.

24 I sag C-37/90 fremgår det af den sagkyndiges rapport, at det beløb, der skal betales til Otto Heinemann for tabt fortjeneste, afhænger af størrelsen af de forskellige nedsættelsessatser, der finder anvendelse på de referencemængder, sagsøgeren ville have haft ret til under normale omstændigheder. Alt efter om der er foretages en nedsættelse på 2%, 4% eller 7% for hele perioden eller en såkaldt »progressiv« nedsættelse - dvs. på 2% for de tre første produktionsår og 7,5% for de to sidste - har den sagkyndige vurderet, at tabet udgør henholdsvis 13 096 DEM, 11 648 DEM, 13 325 DEM eller 17 167 DEM.

II - Formaliteten

25 I sag C-104/89 har Kommissionen og Rådet nedlagt påstand om afvisning under henvisning til, at de beløb, der senest er nedlagt påstand om som tabt fortjeneste (herefter »påstandene, opgjort i tal«), er blevet forhøjet og således overskrider de beløb, der blev nedlagt påstand om i stævningen.

26 Ifølge Kommissionen kan erstatningspåstandene vedrørende tre forskellige yderligere typer tab, som sagsøgerne har nedlagt efter mellemdommens afsigelse (herefter »de yderligere tab«), ikke antages til realitetsbehandling i sagen. Nedlæggelse af påstandene har til formål, at der opnås erstatning for det tab, der er forårsaget af progressiviteten i skatteskalaen (herefter »det skattemæssige tab«), af det økonomiske tab, som skyldes pengeforringelsen, og af Domstolens afslag på at tilkende morarenter for tiden forud for mellemdommens afsigelse. Kommissionen har gjort gældende, at disse yderligere krav først er blevet påberåbt efter mellemdommens afsigelse.

27 De to sagsøgte institutioner har af samme grund nedlagt påstand om afvisning af de påstande om udligningsrenter, sagsøgerne har anført i de seneste processkrifter.

28 I sag C-37/90 har Rådet og Kommissionen nedlagt påstand om afvisning, principalt under henvisning til, at påstandene, opgjort i tal, indeholder et krav, der ligger ud over de oprindelige påstande, nemlig kravet om kapitaliserede udligningsrenter beregnet for perioden før mellemdommens afsigelse. Kommissionen har endvidere gjort gældende, at påstanden om erstatning for et tab, der påstås at være lidt som følge af skatteskalaens progressive karakter, skal afvises.

29 Rådet har i begge sager derudover anført, at sagsøgerne ikke har anerkendt, at der ved mellemdommen er truffet en retskraftig afgørelse, eftersom Domstolen kun tilkendte morarenter fra den 19. maj 1992 og i øvrigt frifandt de sagsøgte.

30 Sagsøgerne har i begge sager gjort gældende, at den nøjagtige størrelse og sammensætning af det tab, de har lidt, endnu ikke har været genstand for diskussion, eftersom Domstolen kun har truffet afgørelse om ansvarsgrundlaget for Fællesskabet. De har henvist til dommen af 2. juni 1976 i sagerne Kampffmeyer m.fl. mod Kommissionen og Rådet (forenede sager 56/74-60/74, Sml. s. 711), ifølge hvilken en ændring af det påståede erstatningskrav under sagens behandling ikke falder ind under anvendelsesområdet for artikel 42, stk. 2, i Domstolens procesreglement. De har som grundlag for deres krav på udligningsrenter henvist til dommen af 2. august 1993 i Marshall-sagen (sag C-271/91, Sml. I, s. 4367).

31 Det bemærkes for det første, at de sagsøgte institutioner ved i begge sager at gøre gældende, at sagsøgerne har overtrådt det i procesreglementets artikel 42, stk. 2, fastsatte forbud mod at fremsætte nye anbringender under sagen, har påberåbt sig, at alle de nye påstande, sagsøgerne har fremsat, er fremsat for sent.

32 For det andet har Rådet påberåbt sig, at der foreligger en retskraftig afgørelse, dog alene i forbindelse med påstanden om betaling af udligningsrenter.

33 Under disse omstændigheder skal påstanden om afvisning på grundlag af for sen nedlæggelse og påstanden om afvisning som følge af afgørelsens retskraft undersøges særskilt.

A - For sen nedlæggelse af påstandene

34 Af hensyn til argumentationens klarhed skal påstandene, opgjort i tal, og de øvrige erstatningspåstande behandles hver for sig.

35 I sag C-104/89 har sagsøgerne først forhøjet deres påstande, opgjort i tal, efter mellemdommens afsigelse, idet de har ladet disse påstande omfatte et beløb, som de - til trods for, at de ikke har angivet nærmere i denne forbindelse - har betegnet som yderligere tab. Der skal med denne ændring af de krævede erstatningsbeløb endvidere tages hensyn til metoden for beregning af tabet som fastlagt i mellemdommen og præciseret under sagens behandling, og ændringen skyldes endvidere den omstændighed, at der blev anvendt andre statistikker for at opgøre beløbet, som f.eks. dem, der fremgår af den sagkyndiges rapport.

36 I sag C-37/90 har Otto Heinemann derimod hovedsagelig forhøjet sine påstande, opgjort i tal, således at disse omfatter et beløb svarende til de kapitaliserede udligningsrenter.

37 Under disse omstændigheder skal det i første række alene undersøges, om påstandene, opgjort i tal, i sag C-104/89 kan antages til realitetsbehandling, for så vidt som disse alene er blevet forhøjet som følge af, at beregningsmetoden og de statistiske oplysninger er ændret. Herefter skal spørgsmålene om, hvorvidt påstandene i sag C-104/89, opgjort i tal, om erstatning for yderligere tab og påstandene i begge sager om tilkendelse af udligningsrenter kan antages til realitetsbehandling, undersøges samlet. Denne fremgangsmåde er i særlig grad begrundet henset til, at de yderligere tab i sag C-104/89 er identiske med dem, der kræves betaling af udligningsrenter for.

1. For sen nedlæggelse af påstandene, opgjort i tal

38 Påstanden om afvisning af påstandene, opgjort i tal, i sag C-104/89 som følge af, at de er for sent nedlagt, kan ikke tages til følge, for så vidt som påstandene blev ændret for at tage hensyn til den metode til beregning af tabet, der blev fastlagt i mellemdommen, og som er baseret på de statistiske oplysninger, der er anvendt af den sagkyndige.

39 Påstandene, der er blevet ændret på denne måde, og som er nedlagt efter indleveringen af den sagkyndiges rapport, kan ikke anses for at være for sent nedlagt. I lyset af dommen af 15. juli 1963 i Plaumann-sagen (sag 25/62, Sml. 1954-1964, s. 411, på s. 415, org. ref.: Rec. s. 197, på s. 224) er påstandene udtryk for en tilladelig, endog nødvendig udvikling af de påstande, der er indeholdt i stævningen, dels da Domstolen først i mellemdommen fastlagde, hvilke elementer der er nødvendige for beregningen af tabet, dels da den nøjagtige sammensætning af tabet og den præcise metode til beregning af de erstatninger, der skal betales, endnu ikke havde været genstand for debat.

40 Endvidere opfordrede Domstolen i mellemdommens konklusion parterne til at nedlægge påstande, opgjort i tal, såfremt de ikke nåede frem til en aftale om tabets størrelse. Denne opfordring ville ikke have nogen mening eller betydning, hvis parterne efter mellemdommens afsigelse ikke kunne nedlægge andre påstande end dem, der er indeholdt i stævningen.

2. For sen nedlæggelse af påstande om betaling af udligningsrenter

41 Indledningsvis skal det præciseres, at det i begge sager er tilstrækkeligt blot at undersøge, om sagsøgernes påstande om udligningsrenter er for sent nedlagt. Disse påstande er reelt af samme art som de påstande, opgjort i tal, der blev forhøjet for at opnå erstatning for yderligere tab. Da disse to grupper af påstande har ét og samme formål, nemlig i det væsentlige at opnå erstatning for et tab, som sagsøgerne betegner som økonomisk, er det faktisk kravet om erstatning for yderligere tab ved tildeling af udligningsrenter, som er årsagen til forhøjelsen af påstandene, opgjort i tal.

42 Det er korrekt, at de forklaringer, som sagsøgerne gav om dette spørgsmål, da de præciserede arten, indholdet og størrelsen af disse yderligere tab, ikke er utvetydige. Ved en fornuftig fortolkning af påstandene fremgår det imidlertid, at selv om disse tabsposter ligeledes omfatter eventuelle skattemæssige konsekvenser, består de i det væsentlige af udligningsrenter og af et beløb svarende til pengeforringelsen.

43 De udligningsrenter, der er nedlagt påstand om i begge sager, har til formål at opnå erstatning for et økonomisk tab, som ud over pengeforringelsen angiveligt skyldes den manglende adgang til at råde over afkastet fra mælkeproduktionsvirksomhed.

44 I lyset af en sådan fortolkning er det alene sagsøgernes seneste påstande i sag C-104/89, om hvilke det skal undersøges, hvorvidt de må afvises som for sent nedlagt.

45 Hvad angår sag C-37/90 har Otto Heinemann - uden at nedlægge udtrykkelige påstande i denne henseende - ligeledes krævet at blive tilkendt udligningsrenter, idet han har forhøjet sine påstande, opgjort i tal, med et beløb svarende til disse.

46 Det følger heraf, at det i begge sager - ud over det skattemæssige tab i sag C-37/90 - alene skal undersøges, om påstandene om betaling af udligningsrenter kan antages til realitetsbehandling.

47 I denne forbindelse fremgår det af Domstolens praksis, bl.a. i tvister vedrørende for sen tilpasning af tjenestemænds løn (jf. f.eks. domme af 15.1.1985, sag 737/79, Battaglia mod Kommissionen, Sml. s. 71, præmis 13, og sag 158/79, Roumengous Carpentier mod Kommissionen, Sml. s. 39, præmis 14), at nye påstande vedrørende tilkendelse af udligningsrenter ikke kan antages til realitetsbehandling, når de først fremsættes under sagen, og i særlig grad efter mellemdommens afsigelse. Denne retspraksis er baseret på artikel 19 i EF-statutten for Domstolen og procesreglementets artikel 38, som udelukker, at der nedlægges nye påstande under sagens behandling, mens artikel 42, stk. 2, i procesreglementet kun udtrykkeligt forbyder fremsættelse af nye anbringender.

48 I sag C-104/89 kan klagepunkterne om, at påstandene om betaling af udligningsrenter er fremsat for sent, imidlertid ikke tages til følge, da disse påstande ikke er nye. Det fremgår af de bilag til stævningen, indgået den 30. marts 1989, der er betegnet »Schadeberekening verzoeker«, at de påstande, opgjort i tal, som sagsøgerne havde nedlagt på dette tidspunkt, allerede indeholdt et beløb svarende til morarenter kapitaliseret for den periode, der blev krævet erstatning for. Det er således ikke længere fornødent at undersøge de første påstandes præcise mening og rækkevidde vedrørende »lovbestemte renter, 8% p.a.«, som sagsøgerne nedlagde for Domstolen i stævningen og præciserede i replikken. Det er nærmere bestemt ikke længere nødvendigt at undersøge spørgsmålet om, hvorvidt sidstnævnte påstande - i det mindste delvis - indeholdt et krav om den samme type forrentning, der løber fra den dag, tabet opstod.

49 I sag C-37/90 må påstanden om tilkendelse af udligningsrenter derimod afvises som for sent nedlagt. Otto Heinemann erklærede udtrykkeligt i stævningen, at han ikke havde til hensigt at kræve udligningsrenter, idet sagsomkostningerne risikerede at blive forøget som følge heraf, selv om det var åbenbart, at han på tidspunktet for afgivelsen af denne erklæring havde kendskab til sammenhængen mellem retten til udligningsrenter og grundlaget for ansvar uden for kontrakt.

50 Ifølge fast retspraksis er det væsentligt, at en sagsøger har påvist, at betingelserne for et ansvar uden for kontrakt er opfyldt, for at vedkommende kan gøre krav på udligningsrenter (jf. dommen i sagen Kampffmeyer m.fl. mod Kommissionen og Rådet og i sagen Roumengous Carpentier mod Kommissionen, Rettens dom af 26.2.1991, forenede sager T-17/89, T-21/89 og T-25/89, Brazzelli m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 293, præmis 35, og Domstolens dom af 1.6.1994, sag C-136/92 P, Kommissionen mod Brazzelli Lualdi m.fl., Sml. I, s. 1981, præmis 42).

51 Imidlertid bemærkes, at ifølge dommen af 3. februar 1994 i sagen Grifoni mod Euratom (sag C-308/87, Sml. I, s. 341, præmis 40) skal erstatningen for tabet på grundlag af ansvar uden for kontrakt så vidt muligt økonomisk genindsætte skadelidte i den situation, han befandt sig i før skadetilføjelsen. Heraf følger, at såfremt betingelserne for ansvar uden for kontrakt er opfyldt, må de skadevirkninger, som følger af den tid, der er gået mellem skadens opståen og dagen for betalingen af erstatning, ikke lades ude af betragtning til trods for den nævnte udtrykkelige erklæring fra sagsøgerens side, for så vidt som der skal tages hensyn til den indtrådte pengeforringelse.

52 Ændringen af påstandene, opgjort i tal, på grundlag af kravet om betaling af udligningsrenter som følge af pengeforringelsen - hvilket krav blev fremsat efter mellemdommens afsigelse, hvorved Fællesskabets ansvar blev fastslået - fremstår således som en nødvendig tilpasning.

53 Derimod må forhøjelsen af påstandene, opgjort i tal, som følge af den manglende råden over eventuelt afkast fra mælkeproduktionsvirksomhed afvises, hvilket også er tilfældet for påstanden om erstatning for et skattemæssigt tab.

B - Afvisningspåstanden vedrørende retskraft

54 For så vidt som påstanden om tilkendelse af udligningsrenter ikke er nedlagt for sent, har Rådet for at imødegå sagsøgernes krav påberåbt sig mellemdommens retskraft. Ifølge Rådet har Domstolen ved at tilkende morarenter fra dagen for mellemdommens afsigelse truffet afgørelse om alle relevante renter og navnlig afvist at tillægge sagsøgerne udligningsrenter.

55 Det følger af Domstolens faste praksis bl.a. vedrørende tvister om for sen betaling af tjenestemænds løn, at der må sondres mellem morarenter og udligningsrenter (dommen i sagen Kommissionen mod Brazzelli Lualdi m.fl, præmis 35). Afgørelsen om morarenter kan derfor ikke have indflydelse på spørgsmålet om udligningsrenter.

56 Som følge heraf kan påstanden om afvisning på grundlag af mellemdommens retskraft ikke tages til følge for så vidt angår udligningsrenter.

57 Hvad angår samtlige anbringender om afvisning af de påstande, der senest er nedlagt for Domstolen, må det herefter konstateres, at i sag C-104/89 kan ingen af de fremsatte afvisningspåstande tages til følge, hvorfor de nævnte påstande kan antages til realitetsbehandling (jf. denne doms præmis 38, 39 og 40 samt præmis 48 og 56).

58 I sag C-37/90 kan Otto Heinemann's påstande, opgjort i tal, i det omfang de overstiger de beløb, der oprindeligt blev nedlagt påstand om, derimod kun antages til realitetsbehandling, for så vidt der ved forhøjelsen tages højde for kapitaliserede renter, som svarer til pengeforringelsen. De øvrige påstande, der er blevet forhøjet, såvel som sagsøgerens påstand om erstatning for et påstået skattemæssigt tab, kan ikke antages til realitetsbehandling (jf. denne doms præmis 53 og 56).

III - De fælles realitetsspørgsmål i de to sager

A - Beregningen af tabt fortjeneste ifølge mellemdommen

59 Indledningsvis bemærkes, at i henhold til mellemdommen udgør det tab, der skal erstattes i de to sager, den fortjeneste, som hver enkelt sagsøger faktisk har tabt i den periode, erstatningen skal ydes for.

60 Ifølge mellemdommens præmis 26 udgøres den tabte fortjeneste af forskellen mellem på den ene side den indtægt, som sagsøgerne kunne have haft under normale omstændigheder ved leverancer af mælk, som de ville have foretaget, såfremt de i perioden mellem den 1. april 1984, hvor forordning nr. 857/84 trådte i kraft, og den 29. marts 1989, hvor forordning nr. 764/89 (EFT L 84, s. 2) trådte i kraft, havde fået tildelt de referencemængder, som de havde ret til (herefter »de hypotetiske indtægter«), og på den anden side den indtægt, som de faktisk har haft ved at levere mælk i perioden uden hensyn til referencemængden, forhøjet med det beløb, som de har indtjent eller kunne have indtjent i samme periode ved en eventuel erstatningsvirksomhed (herefter »de alternative indtægter«).

61 Efter i mellemdommens præmis 28-31 at have taget stilling til, hvorledes referencemængden skal fastlægges, præciserede Domstolen i præmis 32, at ved beregningen af de hypotetiske indtægter, svarende til de mælkeleverancer, som sagsøgerne havde kunnet foretage, såfremt de havde rådet over de referencemængder, som de havde ret til, skal der beregningsmæssigt tages udgangspunkt i rentabiliteten af en repræsentativ bedrift af den type, som sagsøgerne driver, idet der dog herved kan tages hensyn til den nedsatte rentabilitet, som normalt kendetegner en sådan bedrift i den periode, hvor mælkeproduktionen genoptages.

62 I henhold til mellemdommens præmis 33 omfatter de alternative indtægter de indtægter, som sagsøgerne faktisk har haft ved erstatningsvirksomhed (herefter »faktiske alternative indtægter«), men også indtægter, som de havde kunnet indtjene, såfremt de på fornuftig vis havde igangsat en sådan virksomhed (herefter »gennemsnitlige alternative indtægter«).

B - Principperne for erstatning for det af sagsøgerne lidte tab

63 Som det allerede er fastslået i denne doms præmis 51, fremgår det af fast retspraksis, at erstatningen for tabet så vidt muligt økonomisk skal genindsætte skadelidte i den situation, han befandt sig i før fællesskabsinstitutionernes ulovlige handling (jf. Grifoni-dommen, præmis 40). For at genindsætte de skadelidte i den situation, de havde befundet sig i, hvis den skadelige handling ikke var foretaget, er det i første række det tab, der faktisk er lidt, der skal erstattes. Det er således nødvendigt i videst muligt omfang at opgøre den tabte fortjeneste på grundlag af oplysninger og individuelle tal, der afspejler den faktiske situation for hver sagsøger og hans bedrift.

64 Imidlertid støder en sådan opgørelse på grundlag af individuelle og konkrete oplysninger i denne sag på strukturelle og faktiske vanskeligheder, både for så vidt angår de hypotetiske og de alternative indtægter.

65 Det fremgår af mellemdommen, at de indtægter, sagsøgerne ville have haft på grundlag af mælkeleverancer under normale omstændigheder - dvs. hvis de havde haft en mælkeproduktion svarende til de referencemængder, de havde ret til - er indtægter af hypotetisk karakter. Som følge heraf kan de efter deres natur kun fastslås ved anvendelse af statistiske gennemsnitsværdier, der - som det er foreskrevet i mellemdommen - svarer til en bedrift, der er repræsentativ for den type bedrift, som den enkelte sagsøger har.

66 En sådan metode gælder endvidere for de alternative indtægter, for så vidt som disse i overensstemmelse med mellemdommens præmis 33 omfatter de gennemsnitlige alternative indtægter, som sagsøgerne ville have kunnet indtjene, hvis de på fornuftig vis havde igangsat anden virksomhed.

1. Beregningsmetoden

67 Som følge af disse vanskeligheder er parterne blevet enige om de principper, som skal lægges til grund for beregningen af den tabte fortjeneste. Parterne er enige om størstedelen af de forskellige grundlæggende elementer for de hypotetiske og de alternative indtægter. Disse forskellige elementer, der er relevante i forbindelse med fastlæggelsen af de pågældende indtægter, svarer i vidt omfang til dem, der er foreslået af de sagsøgte institutioner. Denne beregningsmetode er endvidere anvendt i den sagkyndige undersøgelse, som Domstolen har foranlediget.

68 For at opgøre de hypotetiske indtægter har parterne ud over indtægter hidrørende fra hypotetiske mælkeleverancer taget højde for hypotetiske indtægter fra salg af udsætterkøer og kalve.

69 Som følge af, at visse omkostninger uomgængeligt er forbundet med enhver mælkeproduktion, er parterne blevet enige om at fratrække de variable omkostninger fra de hypotetiske bruttoindtægter, dvs. de omkostninger, der bortfalder ved ophøret af mælkeproduktionen (herefter »de variable omkostninger«). Derimod foretages der ikke fradrag for de faste omkostninger, eftersom indehaveren af bedriften må afholde disse omkostninger selv i tilfælde af afbrydelse af mælkeproduktionen.

70 Selv om princippet om fradrag af de variable omkostninger ikke er bestridt i sig selv i de to sager, er sammensætningen af og nogle af de poster, der indgår i disse omkostninger, derimod omtvistet i sag C-104/89.

71 I denne sag kritiseres det navnlig, at der foretages fradrag for omkostninger til ekstern arbejdskraft, enten som et element, der indgår som en del af de variable omkostninger, eller som et isoleret fænomen. Drøftelserne mellem parterne om dette spørgsmål har både angået princippet om fradragsret og spørgsmålet om, hvorvidt der faktisk forelå sådanne omkostninger.

72 For at opgøre den alternative indtægt for hver af sagsøgerne har disse med undtagelse af Otto Heinemann accepteret, at der anvendes gennemsnitlige alternative indtægter, beregnet på grundlag af de tre produktionsfaktorer, som blev frigjort ved afbrydelsen af mælkeproduktionen, og som har kunnet anvendes til anden erhvervsvirksomhed, nemlig kapital, jord og arbejdskraft.

2. De statistiske værdier

73 Parterne er endvidere enige med hensyn til kilderne for de relevante tal og oplysninger i de to sager. De accepterer de tal og oplysninger, som blev anvendt ved den beregning, der blev foretaget af den sagkyndige. Statistikkerne og de anvendte tal og oplysninger stammer fra de kompetente statslige organer, der er specialiseret på området. Der er i sag C-104/89 tale om Landbouw Economisch Instituut (det landbrugsøkonomiske institut, herefter »LEI«) og i sag C-37/90 hovedsageligt tale om Landwirtschaftskammer Hannover (landbrugskammeret i Hannover).

74 De sagsøgte institutioner har imidlertid modsat sig, at statistiske oplysninger kombineres med faktiske tal, som de har bestridt grundlaget for, idet de har fremhævet, at de foretrækker, at der anvendes faktiske tal. En sådan kombination kan føre til fejl ved opgørelsen af det tab, hver enkelt sagsøger faktisk har lidt.

75 Det bemærkes, at selv om de sagsøgte institutioner har anfægtet en kombination af statistiske værdier og faktiske tal, har de dog under retsmødet den 20. maj 1996 anerkendt, at visse af disse er korrekte, og har erkendt, at de er relevante, f.eks. den mælkepris, der blev betalt af de mejerier, hvortil leveringerne skete. De kan heller ikke bestride, at det er uundgåeligt, at der må anvendes statistiske værdier, når man skal bedømme hypotetisk virksomhed.

76 Mens såvel de hypotetiske som de alternative indtægter opgjort på grundlag af statistiske værdier kun afspejler gennemsnitssituationen for den kategori af bedrifter, sagsøgernes bedrifter falder ind under, muliggør anvendelsen af faktiske tal - i den udstrækning sådanne foreligger - imidlertid en mere præcis bedømmelse af den enkelte sagsøgers individuelle situation.

77 Der kan dog ikke ses bort fra den risiko, som de sagsøgte institutioner - og den sagkyndige under retsmødet - har henvist til. For det første kan det ikke udelukkes, at en samtidig anvendelse af statistiske oplysninger og faktiske tal reelt vil forvanske beregningen af erstatningen og føre til urigtige resultater. For så vidt muligt at yde fuld erstatning for de tab, sagsøgerne reelt har lidt, kan der ikke fuldstændigt ses bort fra de foreliggende faktiske tal, medmindre de sagsøgte institutioner eller andre parter, som anser sig for at være ugunstigt behandlet ved denne metode til opgørelse af tabet, godtgør, på hvilken måde beregningen forvanskes ved anvendelse af de faktiske tal.

78 For det andet sikrer anvendelse af gennemsnitsindtægter heller ikke, at de enkelte sagsøgeres økonomiske situation bedømmes korrekt, eftersom hver bedrifts særlige økonomiske forhold ikke tages i betragtning.

79 Det skal fremhæves, at i de foreliggende sager er den tabte fortjeneste ikke resultatet af en simpel matematisk beregning, men af en opgørelse og bedømmelse af komplekse økonomiske oplysninger. Domstolen må således vurdere økonomisk virksomhed, som i vid udstrækning er hypotetisk. I lighed med en national retsinstans råder den derfor over en betydelig skønsmargen - det være sig med hensyn til de tal og statistiske oplysninger, der skal lægges til grund, eller især med hensyn til anvendelsen af disse ved beregningen og bedømmelsen af tabet.

80 For så vidt angår sagsøgernes anbringende i sag C-104/89 om, at der ikke foretages nogen differentiering eller i det mindste kun en utilstrækkelig differentiering pr. land eller pr. region, bemærkes, at det er blevet uden genstand, eftersom de statistikker, som beregningerne med henblik på opgørelsen af tabet hviler på, er statistikkerne for de regioner, hvor de berørtes bedrifter er beliggende. Oplysningerne angående Nordliches Klei- und Moorbodengebiet er således anvendt på J.M. Mulder, W.H. Brinkhoff og Tj. Twijnstra, mens oplysningerne vedrørende Westliches Weidegebiet er anvendt på J.M.M. Muskens.

81 Selv om sagsøgerne i sag C-104/89 har gjort gældende, at inddelingen af oplysningerne efter regioner er åbenbart ufleksibel, må dette klagepunkt forkastes, da det ikke er underbygget. Hvad særligt angår J.M.M. Muskens har han ikke påberåbt sig noget forhold, der kan godtgøre, at hans situation ville blive mere korrekt bedømt ved anvendelse af oplysninger vedrørende en anden region.

3. Bevisbyrden

82 For det tilfælde, at der ikke er enighed om faktiske oplysninger eller de poster, der indgår i tabet, påhviler det i begge sager sagsøgerne for det første at bevise, at tabet reelt er lidt, og for det andet at bevise tabsposterne samt tabets omfang. Det er imidlertid fastslået i mellemdommen, at der foreligger et tab, hvorfor sagsøgerne i denne sag alene er forpligtet til at bevise tabsposterne og omfanget af tabet.

83 For så vidt som de sagsøgte institutioner har anfægtet de af sagsøgerne fremlagte oplysninger og tal bemærkes, at det ikke er tilstrækkeligt, at eksistensen af disse oplysninger eller rigtigheden af disse tal bestrides. Det påhviler dem navnlig at underbygge deres kritikpunkter nærmere.

84 Det skal ligeledes præciseres, at som følge af den hovedsageligt hypotetiske karakter af opgørelsen af den tabte fortjeneste, spiller den sagkyndige rapport en afgørende rolle, når ingen af parterne selv er i stand til at fremlægge bevis for rigtigheden af de påberåbte oplysninger og tal, og når disse er omtvistet.

VI - Realiteten i sag C-104/89

A - De for erstatningen relevante perioder

85 I overensstemmelse med mellemdommens præmis 26 er den periode, der skal tages i betragtning ved opgørelsen af det tab, der skal erstattes, perioden mellem den 1. april 1984 og den 29. marts 1989, i hvilket tidsrum sagsøgerne under normale omstændigheder ville have haft indtægter fra mælkeleverancer, hvis de havde fået tildelt de referencemængder, de havde ret til.

86 Den individuelle erstatningsperiode for hver sagsøger begynder pr. den dato, hvor hans ikke-markedsføringsforpligtelse udløb. Det er ubestridt, at denne dato er den 1. oktober 1984 for J.M. Mulder, den 5. maj 1984 for W.H. Brinkhoff, den 22. november 1984 for J.M.M. Muskens og den 10. april 1985 for Tj. Twijnstra.

87 Den periode, for hvilken der skal betales erstatning, udløb i henhold til mellemdommens præmis 26 senest den 29. marts 1989, hvor forordning nr. 764/89 trådte i kraft. Kommissionen har imidlertid gjort gældende, at alle sagsøgerne, herunder navnlig W.H. Brinkhoff og J.M.M. Muskens, genoptog deres produktion før den 31. december 1988, og at de synes at anse denne dato for at være afslutningen på den periode, der skal tages i betragtning. Hvad angår W.H. Brinkhoff har Kommissionen under retsmødet den 28. maj 1998 henvist til en oplysning fra det nederlandske landbrugsministerium om, at denne sagsøger genoptog sin produktion den 25. december 1988.

88 Med undtagelse af J.M.M. Muskens, om hvem der ikke foreligger oplysninger, der kan danne grundlag for at konkludere, at han genoptog mælkeproduktionen på et tidligere tidspunkt, er en sådan genoptagelse bekræftet for de øvrige tre sagsøgeres vedkommende. Det fremgår således af replikken, at J.M. Mulder genoptog produktionen den 10. juli 1988 og Tj. Twijnstra den 1. maj 1988. For så vidt angår W.H. Brinkhoff oplyste denne selv i retsmødet den 28. maj 1998 datoen den 31. december 1988.

89 For så vidt angår J.M. Mulder, W.H. Brinkhoff og Tj. Twijnstra udløber den periode, der er relevant for erstatningen, den dag, hvor de faktisk, og før tiden, genoptog deres mælkeproduktion, selv om det i mellemdommen blev fastslået, at den nævnte periode senest udløb den 29. marts 1989.

90 Det er korrekt, at perioden, hvorunder enhver produktion var udelukket, faktisk udløb på dagen for forordning nr. 764/89's ikrafttrædelse, hvilket gjorde det muligt for de berørte producenter (herefter »SLOM-producenterne«) at genoptage mælkeproduktionen efter at være blevet tildelt den konkrete referencemængde, de havde ret til. Denne periode kan imidlertid været udløbet før denne dato, såfremt produktionen faktisk er blevet genoptaget, når genoptagelsen er i overensstemmelse med ordningen om tillægsafgiften og Domstolens praksis på området. Mellemdommen omhandler erstatningen til sagsøgerne for den periode, hvor de var udelukket fra den oprindelige ordning om tillægsafgift og som følge heraf fra enhver mælkeproduktion. Såfremt betingelserne var opfyldt, havde sagsøgerne i sagen kunnet genoptage produktionen dagen efter afsigelsen af dommene af 28. april 1988 i Mulder-sagen (sag 120/86, Sml. s. 2321) og i Von Deetzen-sagen (sag 170/86, Sml. s. 2355).

91 Det følger af ovenstående, at erstatningsperioden for J.M. Mulder løber fra den 1. oktober 1984 til den 10. juli 1998 (dvs. 182 dage for produktionsåret 1984/1985, 365 dage for hver af de tre følgende produktionsår og 100 dage for produktionsåret 1988/1989), for W.H. Brinkhoff fra den 5. maj 1984 til den 31. december 1988 (dvs. 331 dage for produktionsåret 1984/1985, 365 dage for hver af de følgende tre produktionsår og 275 dage for produktionsåret 1988/1989), for J.M.M. Muskens fra den 22. november 1984 til den 29. marts 1989 (dvs. 130 dage for produktionsåret 1984/1985 og 365 dage for hver af de følgende fire produktionsår) og for Tj. Twijnstra fra den 10. april 1985 til den 1. maj 1988 (dvs. 356 dage for produktionsåret 1985/1986, 365 for hver af de to følgende to produktionsår og 30 dage for produktionsåret 1988/1989).

B - Sagsøgernes hypotetiske indtægter

1. Hypotetiske indtægter fra mælkeleverancer

92 De indtægter, som sagsøgerne under normale omstændigheder ville have haft fra mælkeleverancer, beregnes ved at multiplicere de mælkemængder, de ville have kunnet levere i den periode, der er lagt til grund med hensyn til erstatning, med mælkeprisen. Det er således nødvendigt først at fastlægge de referencemængder, sagsøgerne ville have haft ret til i den nævnte periode (herefter »de hypotetiske referencemængder«).

a) De hypotetiske referencemængder

93 De hypotetiske referencemængder skal i overensstemmelse med mellemdommens præmis 28-32 beregnes på grundlag af de mængder, der blev anvendt ved fastsættelsen af præmien for ikke-markedsføring. Det er ikke bestridt, at denne mængde udgør 463 566 kg for J.M. Mulder, 296 507 kg for W.H. Brinkhoff, 300 340 kg for J.M.M. Muskens og 591 905 kg for Tj. Twijnstra.

94 På disse mængder skal anvendes en forhøjelsessats på 1% og nedsættelsessatser som angivet i mellemdommens præmis 29, 30 og 31. Parterne har ikke divergerende standpunkter vedrørende de forskellige nedsættelsessatser, der finder anvendelse for hvert mælkeproduktionsår. Såfremt et mælkeproduktionsår kun kan tages i betragtning for en dels vedkommende - hvis ikke-markedsføringsperioden er udløbet i løbet af et produktionsår, eller hvis sagsøgeren har genoptaget mælkeproduktionen i løbet af et produktionsår - nedsættes referencemængden forholdsmæssigt. Hvad angår de faktiske kvoter pr. produktionsår udgør de hypotetiske referencemængder herefter følgende i henhold til de af den sagkyndige foretagne skøn:

- 228 049 kg mælk for produktionsåret 1984/1985, 454 015 kg mælk for produktionsårene 1985/1986 og 1986/1987, 444 932 kg mælk for produktionsåret 1987/1988 og 118 859 kg mælk for produktionsåret 1988/1989 for så vidt angår J.M. Mulder

- 265 282 kg mælk for produktionsåret 1984/1985, 290 398 kg mælk for produktionsårene 1985/1986 og 1986/1987, 284 588 kg mælk for produktionsåret 1987/1988 og 209 069 kg mælk for produktionsåret 1988/1989 for så vidt angår W.H. Brinkhoff

- 105 536 kg mælk for produktionsåret 1984/1985, 294 152 kg mælk for produktionsårene 1985/1986 og 1986/1987, 288 267 kg mælk for produktionsåret 1987/1988 og 281 078 kg mælk for produktionsåret 1988/1989 for så vidt angår J.M.M. Muskens

- 565 416 kg mælk for produktionsåret 1985/1986, 579 710 kg mælk for produktionsåret 1986/1987, 568 112 kg mælk for produktionsåret 1987/1988 og 45 530 kg mælk for produktionsåret 1988/1989 for så vidt angår Tj. Twijnstra.

b) Mælkeprisen

95 Som generaladvokaten anfører i punkt 56 i forslaget til afgørelse, har mælkeprisen været genstand for debat hvad angår de hypotetiske referencemængder, der således er lagt til grund.

96 Under retsmødet den 20. maj 1996 blev parterne enige om at lægge de priser til grund, der faktisk blev betalt i erstatningsperioden af de mejerier, hvortil sagsøgerne foretog deres leverancer før og for de fleste af sagsøgernes vedkommende også efter deres forpligtelse vedrørende ikke-markedsføring. Under disse omstændigheder har den sagkyndige på side 18 i sin rapport udarbejdet en tabel over priserne pr. mejeri i NLG pr. 100 kg mælk, inkl. nederlandsk merværdiafgift. Det er de priser, som generaladvokaten har gengivet i tabel A i punkt 57 i forslaget til afgørelse.

97 Ved at multiplicere de således fastlagte priser med de hypotetiske referencemængder, som hver sagsøger ville have leveret under normale omstændigheder, fremkommer - efter at der er korrigeret for visse regnefejl og under hensyntagen både til de erstatningsperioder, som er fastlagt for hver sagsøger, og til de mejerier, hvortil der ville være blevet leveret - følgende samlede indtægter:

- J.M. Mulder 1 353 918 NLG - W.H. Brinkhoff 1 075 069 NLG - J.M.M. Muskens 1 002 178 NLG - Tj. Twijnstra 1 399 748 NLG.

98 Som Rådet og Kommissionen har gjort gældende i deres bemærkninger til den sagkyndiges rapport, er det priserne for mejeriet Twee Provinciën, der skal lægges til grund for så vidt angår Tj. Twijnstra, og ikke priserne for mejeriet De Goede Verwachtung. Sagsøgeren har selv anført, at han leverede til det samme mejeri som J.M. Mulder. Selv om mejeriet De Goede Verwachtung overtog førstnævnte, fortsatte dette med at anvende sine egne priser, som det ses i J.M. Mulder's tilfælde. Endvidere har hverken den sagkyndige eller den pågældende sagsøger fremlagt nogen oplysninger, der kunne berettige, at han hypotetisk skulle knyttes til et andet mejeri end det, han leverede til.

99 Sagsøgernes kritikpunkt om, at den sagkyndige burde have anvendt priser, der knyttede sig til et mælkeproduktionsår og ikke til et kalenderår, kan derimod ikke tages til følge. De priser, der er meddelt af de pågældende mejerier, er gennemsnitspriser, som ikke er egnet til at blive omregnet til priser pr. mælkeproduktionsår. Ved en mælkeproduktion, der er påbegyndt i 1984, vil det forhold, at man anvender en højere pris fra den 1. januar 1985 komme producenten til gode fra produktionsåret 1984/1985, mens forhøjelsen i det tilfælde, at prisen ikke blev beregnet pr. kalenderår, men pr. produktionsår, ikke ville få nogen virkning på produktionsåret 1984/1985.

2. De hypotetiske indtægter i forbindelse med salg af udsætterkøer og kalve

100 Det andet forhold, der skal tages i betragtning ved opgørelsen af sagsøgernes hypotetiske indtægter, er indtægter fra salg dels af udsætterkøer, dvs. køer til slagtning, dels af kalve.

101 Sagsøgerne, som har tiltrådt princippet om, at disse indtægter skal tages i betragtning, når i deres tabel benævnt »Begroting inkomstenschade«, som er vedlagt deres processkrift af 18. juni 1993, frem til lavere indtægter end dem, Kommissionen har anført i sine beregningstabeller benævnt »Schadeberekening«, som er vedlagt dens processkrift af 28. oktober 1993.

102 Hvad således blot angår J.M. Mulder's situation som eksempel har sagsøgerne under posten »omzet en aanwas« anført en indtægt på 13,24 NLG/100 kg mælk for 1984, 13,99 NLG/100 kg mælk for 1985, 11,84 NLG/100 kg mælk for 1986 og 13,51 NLG/100 kg mælk for 1987, mens Kommissionens tilsvarende beløb, anført under posten »recettes = vente du veau et de la vache«, udgør 18,11 NLG/100 kg mælk for produktionsåret 1984/1985, 18,63 NLG/100 kg mælk for produktionsåret 1985/1986, 19,46 NLG/100 kg mælk for produktionsåret 1986/1987, 20,27 NLG/100 kg mælk for produktionsåret 1987/1988 og 21,12 NLG/100 kg mælk for det sidste produktionsår. Denne forskel kan bl.a. forklares med, at sagsøgerne har anvendt statistiske oplysninger fra et privat institut.

103 Under retsmødet den 20. maj 1996 nåede parterne til enighed om priserne på udsætterkøer og kalve, idet disse for så vidt angår udsætterkøer er fastsat til 1 600 NLG for 1984/1985, 1 650 NLG for 1985/1986, 1 700 NLG for 1986/1987, 1 750 NLG for 1987/1988, 1 800 NLG for 1988/1989, og for så vidt angår kalve fastsat til 385 NLG for 1984/1985, 395 NLG for 1985/1986, 418 NLG for 1986/1987, 440 NLG for 1987/1988 og 465 NLG for 1988/1989.

104 Indtægterne hidrørende fra salg af udsætterkøer og kalve afhænger endvidere af antallet af dyr, som hver sagsøger ville have kunnet sælge pr. produktionsår. I den henseende er parterne blevet enige om, at 25% af malkekøerne i en besætning hvert år er beregnet til slagtning, og at 90% af køerne føder kalve, som kan sælges.

105 Denne enighed mellem parterne om de ovennævnte priser og procentsatsen af udsætterkøer og kalve, som inden for hver besætning kunne være solgt, er imidlertid ikke tilstrækkelig til, at Domstolen er i stand til at fastlægge det præcise antal dyr, der ville være solgt. Selv inden for den samme størrelse besætning er nærmere bestemt antallet af malkekøer, der er nødvendigt for hver sagsøger for at producere de relevante hypotetiske referencemængder pr. produktionsår, stadig omstridt.

106 Kommissionen fastholder således, at det som følge af, at sagsøgernes bedrifter angives at have en rentabilitet, som ligger under det nederlandske gennemsnit, er nødvendigt at kende det samlede antal malkekøer, hver sagsøger havde den dag, da deres forpligtelse til ikke-markedsføring begyndte. Sagsøgerne har derimod henvist til udviklingen af mælkeproduktiviteten pr. ko og finder derfor, at deres behov for en vis besætning køer ville have været betydeligt mindre.

107 På grundlag af de priser, der er anført af parterne, finder den sagkyndige derimod, at det for at fastsætte antallet af udsætterkøer og kalve, der ville være til rådighed til salg, er nødvendigt at tage hensyn til den nødvendige tilpasning af antallet af malkekøer til referencemængderne, som varierer for hvert produktionsår, den gennemsnitlige mælkeproduktivitet for en ko, behovet for at erstatte de solgte udsætterkøer, tab som følge af død samt tilpasning af besætningen med henblik på, at den kan reproducere sig selv.

108 For at fastlægge antallet af udsætterkøer og kalve, der ville kunne sælges inden for hver sagsøgers besætning, har den sagkyndige således først fastlagt udviklingen af den gennemsnitlige mælkeproduktivitet pr. ko på grundlag af statistiske oplysninger fra de to pågældende regioner.

109 Angivet i kg mælk pr. ko og pr. produktionsår udgør gennemsnitsmængderne, som disse fremgår af den første tabel i punkt 70 i generaladvokatens forslag til afgørelse, i forhold til de gennemsnitsmængder, der faktisk blev produceret, kun den del af mængderne, der kunne være leveret til mejerierne. Denne del af den leverede mælk udgør mellem 95,51% og 97,54% af den producerede mælk, idet resten af produktionen ville være beregnet til føde til kalve, til eget forbrug og andre formål.

110 Efter på grundlag af de gennemsnitlige mængder af leveret mælk pr. ko og pr. produktionsår at have fastlagt antallet af malkekøer, som hver sagsøger ville have haft brug for - et tal som fremgår af den anden tabel i punkt 70 i generaladvokatens forslag til afgørelse - og efter at have rekonstrueret størrelsen af hver besætning under iagttagelse af behovet for, at besætningen skulle kunne reproducere sig selv, har den sagkyndige fastsat det præcise antal udsætterkøer og kalve, der ville kunne sælges.

111 På grundlag af det antal udsætterkøer og kalve, der således er fastlagt, og de priser, parterne er enige om, er den sagkyndige nået frem til indtægter på i alt 255 980 NLG for J.M. Mulder, 174 324 NLG for W.H. Brinkhoff, 157 090 NLG for J.M.M. Muskens og 228 641 NLG for Tj. Twijnstra.

112 Både sagsøgerne og de sagsøgte institutioner har anfægtet disse resultater, bl.a. under henvisning til, at den sagkyndige har afrundet det nødvendige antal køer for den produktion, der var tildelt, opad i stedet for at basere sine beregninger på enheder på »en tiendedel dyr«, svarende til det nøjagtige antal, der var nødvendigt for produktionen. Den omstændighed, at tallene er afrundet, kan ifølge Kommissionen medføre, at der tages 5 000 eller 6 000 liter mælk for meget i betragtning, hvilket ifølge sagsøgerne ville medføre en forringelse på flere tusinder gylden.

113 Dette argument vedrørende forskellen mellem de faktiske forhold for hver af bedrifterne og de statistiske oplysninger kan ikke tages til følge. Uden reelt at bestride grundlaget for fremgangsmåden, der bestod i at afrunde antallet af køer opad - hvilket medfører, at der regnes med én ko for meget pr. sagsøger pr. produktionsår - er parterne i det væsentlige uenige om de ulemper, som en overvurdering af mælkeproduktionen medfører. Uden at gå i detaljer er det tilstrækkeligt at henvise til denne doms præmis 137, 138 og 139, hvor det præciseres, at den sagkyndige har taget hensyn til denne overvurdering i forbindelse med de variable omkostninger, således at de mængder, der anses for at henhøre til overproduktionen, hverken udgør en fordel eller en ulempe for nogen af parterne.

114 Kommissionen har endvidere gentaget sin kritik vedrørende sagsøgernes bedrifters ringe rentabilitet og har bebrejdet den sagkyndige, at han har undladt at fastlægge det individuelle rentabilitetsniveau for hver af bedrifterne og at udtale sig om de strukturelle problemer, disse havde. Den har navnlig gjort gældende, at med undtagelse af Tj. Twijnstra befinder rentabiliteten for de andre bedrifter sig under gennemsnitsrentabiliteten for en sammenlignelig bedrift.

115 Kommissionens argumenter kan ikke tages til følge. Hvad angår vurderingen af udviklingen i en hypotetisk mælkeproduktion kan udviklingen i mælkeproduktiviteten på grund af den fuldstændige mangel på konkrete oplysninger om hver sagsøgers situation kun rekonstrueres ved hjælp af statistiske oplysninger, der afspejler den gennemsnitlige forbedring, som kendetegner den samme kategori bedrift som sagsøgernes bedrifter i de to regioner, hvor disse ligger. Kommissionen har heller ikke påberåbt sig præcise og underbyggede oplysninger, der gør det muligt at konkludere, at der forelå en lavere rentabilitet.

116 Det følger af ovenstående, at eftersom parterne ikke har bestridt de generelle oplysninger vedrørende sammensætningen af besætningen og ikke med nogen nærmere begrundelse har anfægtet den måde, hvorpå antallet af udsætterkøer og kalve er blevet fastsat for hver bedrift, må Domstolen lægge den sagkyndiges vurderinger til grund.

C - Variable omkostninger, der skal fratrækkes

1. Variable omkostninger med undtagelse af omkostninger til ekstern arbejdskraft

a) De af parterne og den sagkyndige fremlagte beregninger

117 Selv om parterne er nået til enighed om, at de variable omkostninger principielt skal fratrækkes (jf. denne doms præmis 69), er de derimod uenige på flere punkter, bl.a. om rigtigheden af beregningen - det være sig på grundlag af de tildelte referencemængder eller på grundlag af hver bedrifts størrelse - af visse forhold, der kan udgøre en integreret del af omkostningerne, som f.eks. omkostningerne til ekstern arbejdskraft, og om beregningen af visse poster i de variable omkostninger, som f.eks. foderomkostninger.

118 De forskellige resultater, parterne er nået frem til, og som er anført af generaladvokaten i punkt 63 i forslaget til afgørelse, kan først og fremmest forklares ud fra uenigheden om antallet af malkekøer, der er nødvendige for at fremstille de hypotetisk tildelte referencemængder, mens der derimod synes at være enighed om princippet om, at foderomkostninger, der anses for at være den vigtigste del af de variable omkostninger, skal fastlægges på grundlag af det antal køer, der er nødvendige for at producere de hypotetiske referencemængder. Som det er anført i denne doms præmis 106, har Rådet og Kommissionen foretrukket at anvende størrelsen af den besætning, hver sagsøger havde ved starten af ikke-markedsføringsperioden, mens sagsøgerne har baseret sig på et lavere antal køer som følge af udviklingen i produktiviteten pr. dyr.

119 Sagsøgerne har endvidere kritiseret Kommissionens beregningsmetode, for så vidt som den som reference har anvendt de variable omkostninger pr. hektar. Ved at skabe en forbindelse mellem de variable omkostninger og arealet af de anvendte jorder antager Kommissionen ifølge sagsøgerne fejlagtigt, at de variable omkostninger pr. kg mælk vokser, i det omfang produktionen pr. hektar falder. Jo større bedriften er, des mindre har dens størrelse betydning for de samlede produktionsomkostninger.

120 Sagsøgerne har også anfægtet de omkostninger, der medgår til foder til fjerkræ og svin. Uden at bestride, at sådanne dyr hyppigt forekommer - også på højt specialiserede bedrifter, der er rettet mod mælkeproduktion - har de anført, at indtægter hidrørende fra hold af disse dyr overstiger de fornødne udgifter til fodring af disse.

121 Til forskel fra de tal, parterne har påberåbt sig, har den sagkyndige fremlagt to beregningstabeller over de variable omkostninger, der tager udgangspunkt i forskellene i produktiviteten for de to regioner, hvor sagsøgernes bedrifter er beliggende.

122 Det fremgår af de tabeller, som indgår i den sagkyndiges rapport, og som generaladvokaten har gengivet i punkt 64 i forslaget til afgørelse, samt henset til de oplysninger, den sagkyndige afgav under retsmødet, at de elementer, der indgår i de variable omkostninger, dels er statistiske værdier angivet i NLG pr. dyr, dels er forhold, den sagkyndige har taget i betragtning, angivet i NLG pr. hektar, og som er fremkommet ved den sagkyndiges beregninger.

123 Som det fremgår af de to første poster i de to tabeller, omfatter den første kategori af elementer »foder« og »andre variable omkostninger«. I den anden kategori indgår følgende poster: »Energi«, »omkostninger til dyrkning«, »afkast af dyrkning mv.«, »underleverandører«, »leje og vedligeholdelse af maskiner«, »vedligeholdelse af bygninger«, »foder til andre dyr«.

124 Den sagkyndige har ligeledes angivet det samlede beløb, han har fastsat som variable omkostninger, i NLG.

125 Henset til antallet og betydningen af de af parterne anførte kritikpunkter vedrørende beregningen af de variable omkostninger, skal disse behandles særskilt.

b) Begrebet variable omkostninger

126 Sagsøgerne har hovedsageligt kritiseret begrebet variable omkostninger, som dette er anvendt af den sagkyndige. I lighed med den metode, de sagsøgte institutioner valgte i forbindelse med forordning nr. 2187/93, har de karakteriseret disse omkostninger ved at henvise til de definitioner, der er indeholdt i bilag I til Kommissionens beslutning 85/377/EØF af 7. juni 1985 om opstilling af en fællesskabsklassifikation af landbrugsbedrifter (EFT L 220, s. 1). I overensstemmelse med denne beslutning har de på grundlag af LEI's rapport anført, at ingen af de af den sagkyndige nævnte rubrikker helt svarer til definitionen af variable omkostninger. Dette er bl.a. tilfældet for de poster, der vedrører omkostninger til energi, vedligeholdelse, underleverandører og i særlig grad omkostninger til »leje og vedligeholdelse af maskiner«, for hvilke man ikke har fulgt definitionerne af de nævnte omkostninger. Det er derfor sagsøgernes opfattelse, at definitionerne af variable omkostninger, der er fastsat i beslutning 85/377, må følges.

127 Ud over dette kritikpunkt finder sagsøgerne det berettiget fra de hypotetiske bruttoindtægter ikke kun at fradrage variable omkostninger, som f.eks. omkostninger til gødning, men også en vis række andre, ikke-variable omkostninger, som bortfalder ved ophøret af mælkeproduktionen. Blandt de sidstnævnte indgår omkostninger til »brændstof«, »leje af maskiner«, »lønninger« og omkostninger til »vand og elektricitet« og »materiel«, som det fremgår af tabel A og B, der ligeledes er gengivet i punkt 64 i generaladvokatens forslag til afgørelse.

128 Som svar på den kritik, sagsøgerne har fremsat vedrørende begrebet variable omkostninger, har den sagkyndige under retsmødet gjort gældende, at de divergerende definitioner af disse omkostninger ikke har nogen konsekvenser, for så vidt som sagsøgerne ligeledes har anført, at der fra de hypotetiske indtægter skal fratrækkes de samme omkostningselementer uafhængigt af den sondring, de foretager mellem »variable omkostninger« og »andre, ikke-variable omkostninger, der skal fratrækkes«.

c) Omkostninger til foder

129 I overensstemmelse med det, der fremgår af denne doms præmis 122 og 123, har den sagkyndige blot anført omkostningerne til foder pr. ko i NLG, som disse fremgår af statistikkerne for hver region. Til forskel fra parterne beregner han ikke et samlet beløb for foderomkostninger pr. produktionsår og pr. besætning, således at han ikke er nødt til i en sådan beregning at basere denne på det samlede antal køer, som udgør den nødvendige besætning for at producere de mængder, der er tildelt hver sagsøger. Omkostningerne til foder pr. dyr udgjorde herefter i den nordlige region 1 391 NLG i 1984/1985, 1 398 NLG i 1985/1986, 1 319 NLG i 1986/1987, 1 129 NLG i 1987/1988 og 1 142 NLG i 1988/1989 og i den vestlige region 1 622 NLG i 1984/1985, 1 589 NLG i 1985/1986, 1 517 NLG i 1986/1987, 1 286 NLG i 1987/1988 og 1 229 NLG i 1988/1989.

130 Da sagsøgernes klagepunkt vedrørende den manglende differentiering af oplysninger pr. region som anført i denne doms præmis 80 er blevet uden genstand, er der således intet grundlag for ikke at antage, at disse tal er retfærdige og rimelige.

d) Omkostninger vedrørende posten »leje og vedligeholdelse af maskiner«

131 Sagsøgerne har gjort gældende, at posten »leje og vedligeholdelse af maskiner« er upræcis. Posten omfatter udgifter vedrørende maskiner og alle anlægsaktiver som traktorer, mejetærskere, stalde, malkemaskiner og køletanke.

132 Sagsøgernes kritik af beregningen af de nævnte udgifter kan ikke tages til følge, selv om de beløb, de har anført, og de beløb, den sagkyndige har lagt til grund i den forbindelse, afviger væsentligt fra hinanden.

133 Ifølge de oplysninger, den sagkyndige afgav under retsmødet, kan forskellen i resultaterne ikke forklares af det forhold, at der er lagt forskellige elementer til grund ved fastlæggelsen af de variable omkostninger, hvorimod den fremkommer ved, at den sagkyndige i disse elementer - i modsætning til sagsøgernes kilder - har medregnet udgifterne svarende til henholdsvis afdrag og omkostninger i forbindelse med finansieringen af maskinerne. Han har begrundet denne metode med, at han i forbindelse med beregningen af alternative indtægter ikke har medtaget noget beløb svarende til frigjort kapital for maskiner og anlægsaktiver.

134 Det kan konstateres, at denne fremgangsmåde for opgørelsen af de udgifter, der svarer til den nævnte post, indgår som et logisk led i den metode, den sagkyndige har valgt for at opgøre den frigjorte kapital. Denne metode hviler bl.a. på hypotesen om, at den frigjorte kapital kun består af de fornødne beløb til at retablere besætningen af malkekøer efter genoptagelsen af produktionen. Det fremgår derimod af hans forklaring, at ophøret af mælkeproduktionen medfører, at sagsøgerne opnår besparelser på leje og vedligeholdelse af maskiner og anlæg. Den sagkyndige har derfor ikke medregnet disse i bedømmelsen af den frigjorte kapital, men har taget hensyn hertil under fastlæggelsen af de variable omkostninger.

135 Det kan ikke bestrides, at en sådan økonomisk bedømmelse er logisk og forekommer at svare til den reelle økonomiske situation på sagsøgernes bedrifter. Sagsøgerne har endvidere ikke fremført nogen nærmere begrundet kritik mod bedømmelsen.

e) Hensyntagen til overproduktion af mælk

136 Mens sagsøgerne har gjort gældende, at de ikke kan acceptere de omkostninger til »afkast af dyrkning mv.«, som den sagkyndige har lagt til grund, har Kommissionen gjort gældende, at tallet for »produkter til dyrkning mv.«, der ikke er anvendt i driften, skal erstattes med tallet for »produktionsomkostninger til disse afgrøder«.

137 Ifølge den sagkyndige indgår der i posten »afkast af dyrkning mv.« beløb, ved hjælp af hvilke han forsøger at bedømme de økonomiske virkninger af en vis overvurdering af mælkeproduktionen. Som det allerede fremgår af denne doms præmis 113, skyldes dette, at den sagkyndige har fundet det rigtigt at afrunde antallet af køer, der er nødvendigt for en produktion af den tildelte mængde mælk, i opadgående retning. Mens denne post ifølge den sagkyndiges bemærkninger omfatter solgt foder, overskud af mælk i forhold til de mængder, der er leveret, eller som er anvendt til eget forbrug, samt eventuelle støttebeløb i forbindelse med reduktionen af mælkekvoterne, skal posten »foder til andre dyr« skønsmæssigt tage højde for den fordel, som hver sagsøger har af de mængder, der er anvendt til eget forbrug samt foder, der er beregnet til andre dyr, der findes på en bedrift, der er specialiseret inden for mælkeproduktion.

138 De beløb, der indgår på disse to poster, fremkommer ifølge den sagkyndige ved at fratrække de variable omkostninger. Ifølge hans angivelser tages der hensyn til de økonomiske sidegevinster, der har sammenhæng med den hypotetiske mælkeproduktion.

139 Fradraget for disse beløb i de variable omkostninger forekommer rimeligt i lyset af den sagkyndiges bemærkninger vedrørende forskellen mellem de leverede og de producerede mælkemængder. For så vidt som sagsøgerne opnår de økonomiske fordele, som stammer fra den mælkeproduktion, der er overskydende i forhold til de hypotetiske referencemængder - der er de eneste, der kan danne grundlag for erstatning - har sådanne fordele en økonomisk værdi, der enten svarer til en yderligere hypotetisk indtægt eller til sparede udgifter.

140 Posten »foder til andre dyr« kan heller ikke bestrides, eftersom sagsøgerne har erkendt, at der findes andre dyr, bl.a. fjerkræ, selv i bedrifter, der er højt specialiserede inden for mælkeproduktion.

141 Der foreligger således ingen begrundelse for ikke at tage hensyn til en sådan nedsættelse af udgifterne i forbindelse med mælkeproduktionen.

f) Den dobbelte beregning af omkostninger til udsåning mv.

142 Da sagsøgerne har gjort gældende, at omkostningerne til udsæd, planter og plantebeskyttelsesmidler er medtaget to gange - første gang som »andre variable omkostninger« og anden gang som »omkostninger til dyrkning« - forklarede den sagkyndige under retsmødet, at den første post omfatter omkostninger til inseminering, sundhedspleje, sædekorn og planter, plantebeskyttelse og strøelse, mens den anden post omfatter omkostninger til gødskning.

143 Denne forklaring er overbevisende. Som følge heraf kan sagsøgernes argumenter vedrørende dobbelt beregning af visse poster, såsom insemineringsomkostninger, ikke tages til følge.

g) Kritikken vedrørende de arealer, der tages i betragtning eller bør tages i betragtning

144 For så vidt som sagsøgerne har kritiseret, at der tages hensyn til omkostningerne pr. hektar for foderplanter og omkostningerne pr. hektar for dyrkede arealer, under henvisning til, at arealet af hektarer til dyrkning af foder - som alene er relevant - ikke svarer til det samlede dyrkede areal, kan denne kritik ikke tages til følge. Sagsøgerne har ikke på en nærmere begrundet måde præciseret, hvorledes denne forskel på de dyrkede arealer skulle have betydning for de resultater, den sagkyndige er nået frem til.

145 Det er Kommissionens opfattelse, at den omstændighed, at det ikke angives, hvor mange hektarer den enkelte sagsøger har pr. afgrødekategori, kan have en indflydelse på opgørelsen af de variable omkostninger, uden at den dog nærmere har præciseret størrelsen af en sådan indflydelse.

146 Det må som følge heraf konstateres, at denne kritik ikke kan tages til følge.

h) Den individuelle rentabilitet

147 For så vidt som Kommissionens kritik, hvorefter den sagkyndige ikke har undersøgt den individuelle rentabilitet for hver bedrift, måtte være relevant i forbindelse med de variable omkostninger, skal der i denne henseende blot henvises til det, der er anført i denne doms præmis 114, 115 og 116.

148 Det fremgår af de foregående præmisser, at de forklaringer, den sagkyndige har afgivet vedrørende opgørelsen af størrelsen af de variable omkostninger, forekommer rimelige og retfærdige, bl.a. hvad angår beregningsmetoden for disse, som afviger fra den af parterne anvendte metode. De af den sagkyndige opgjorte tal må derfor lægges til grund, navnlig fordi sagsøgerne ikke har fremført nogen afgørende kritik mod en sådan beregningsmetode og ikke har fremført noget argument eller anbringende, der kan rejse tvivl om den sagkyndiges metode.

149 De samlede variable omkostninger, som sagsøgerne ville have afholdt under normale omstændigheder, udgør således 756 323 NLG for J.M. Mulder, 607 116 NLG for W.H. Brinkhoff, 574 588 NLG for J.M.M. Muskens og 773 196 NLG for Tj. Twijnstra.

2. Omkostninger til ekstern arbejdskraft

150 Parterne er uenige om, hvorvidt og i hvilket omfang der skal tages hensyn til omkostninger som følge af beskæftigelse af lønnet arbejdskraft. Det er ubestridt, at omkostningerne til underleverandører for visse sæsonarbejder og arbejder af begrænset varighed ikke er omfattet af denne post.

151 Kommissionen har gjort gældende, at det er nødvendigt som omkostninger, der henhører under variable omkostninger, at medtage produktionsomkostninger, som skyldes, at et vis antal arbejdstimer ville være blevet udført af betalt arbejdskraft. Kommissionen har i denne forbindelse anvendt de beløb, som generaladvokaten har henvist til i punkt 74 i forslaget til afgørelse, pr. sagsøger og pr. produktionsår. Beløbene er baseret på en arbejdstid på 60 timer pr. ko pr. år, multipliceret med antallet af køer, der var til stede på hver bedrift ved starten af ikke-markedsføringsperioden. Fra dette samlede antal timer, som blev anvendt på besætningen, har den fratrukket 2 496 timer, som landmanden må antages at have udført selv, således at det resterende beløb svarer til arbejdstimer for lønnet arbejdskraft.

152 Sagsøgerne har gjort gældende, at de aldrig har anvendt lønnet arbejdskraft. De bestrider, at der principielt skal tages hensyn til en omkostning til ekstern arbejdskraft, bl.a. under henvisning til, at anvendelsen af lønnet personale i landbrugsvirksomheder i Nederlandene ikke under normale omstændigheder overstiger 4% af den samlede arbejdskraft, der anvendes på bedriften. De har i denne forbindelse gjort gældende, at Kommissionen ikke selv har lagt sådanne lønudgifter til grund - hverken i beslutning 85/377 eller i Kommissionens forslag til Rådets forordning (EØF) af 13. maj 1993 om tilbud om erstatning til visse producenter af mælk og mejeriprodukter, som midlertidigt har været forhindret i at udøve deres virksomhed (KOM(93) 161 endelig udg., EFT C 157, s. 11), som efter visse ændringer foretaget af Rådet blev vedtaget som forordning nr. 2187/93.

153 Under retsmødet den 20. maj 1996 accepterede sagsøgerne det tal på 60 arbejdstimer pr. ko pr. år, som Kommissionen havde foreslået blev lagt til grund.

154 Bl.a. til forskel fra Kommissionen er det den sagkyndiges opfattelse, at der for at fastlægge antallet af timer, som indehaveren af en hypotetisk referencemængde råder over, ikke blot skal tages hensyn til det arbejde, der udføres af landmanden selv, men ligeledes af hans familiemedlemmer. Med støtte i statistikker fra LEI har han ved beregningen taget udgangspunkt i de 2 496 timer pr. år (eller 312 dage med 8 timer pr. dag), som landmanden selv anvender på sin bedrift, hvortil der ifølge den sagkyndiges oplysninger kommer arbejdstid, som hans familiemedlemmer anvender, og som han skønner udgør 80% af landmandens arbejde. Landmanden og hans familie råder således over 4 492 arbejdstimer pr. år.

155 Anvendelse af ekstern arbejdskraft er ifølge den sagkyndige kun nødvendig, når bedriften kræver, at der ydes arbejdstimer ud over disse 4 492 timer, som præsteres af landmanden og hans familie. Hver bedrifts behov for arbejdstimer kan fastlægges på grundlag af besætningens størrelse.

156 Under disse omstændigheder har den sagkyndige - efter ved hjælp af en såkaldt standardproduktionsenhed at have vurderet den nødvendige arbejdstid pr. ko pr. år - konstateret, at det alene er Tj. Twijnstra's bedrift, der har haft et behov for ekstern arbejdskraft og alene i produktionsåret 1985/1986, hvilket behov indebærer en udgift på 1,35 NLG pr. 100 kg leveret mælk, som det fremgår af den tabel, der er gengivet i punkt 75 i generaladvokatens forslag til afgørelse.

157 Selv om sagsøgerne har tilkendegivet at være enige i de resultater, den sagkyndige er nået frem til ved at inkludere familiemedlemmerne i sin opgørelse, har de imidlertid gentaget deres kritik, idet de mere indgående har bestridt, at der overhovedet anvendes ekstern arbejdskraft, og at familiemedlemmer medvirker. Antallet af arbejdstimer pr. ko afhænger mere af bedriftens størrelse og funktionsmåde end af regionen, hvor bedriften ligger. Endvidere står det landmanden frit for at anvende flere arbejdstimer, end den sagkyndige har angivet.

158 Kommissionen har påberåbt sig den enighed, der blev opnået under retsmødet den 20. maj 1996, hvorefter J.M. Mulder og Tj. Twijnstra har anvendt 60 arbejdstimer pr. ko pr. år og W.H. Brinkhoff og J.M.M. Muskens 65 timer.

159 Det bemærkes, at den statistiske fremgangsmåde, som den sagkyndige har valgt, støttes på en hypotese om, at sagsøgernes familiemedlemmer i den pågældende periode medvirkede ved udførelsen af arbejdsopgaverne med forbindelse til mælkeproduktionen. Denne formodede medvirken havde gjort det muligt for sagsøgerne - med undtagelse af ét mælkeproduktionsår for Tj. Twijnstra - at undgå at ansætte lønnet arbejdskraft.

160 Ifølge den sagkyndiges argumentation bør denne hypotese - hvad angår de alternative indtægter - have som konsekvens, at den indtægt, familiemedlemmerne må antages at have oppebåret fra anden lønnet beskæftigelse i den periode, hvor mælkeproduktionen var afbrudt, nødvendigvis må indgå i de alternative indtægter for hver sagsøger. I modsat fald ville den økonomiske metode ifølge den sagkyndige ikke være sammenhængende.

161 Under retsmødet har den sagkyndige ikke modsagt sagsøgernes anbringender, hvorefter hans metode på grundlag af statistiske oplysninger vedrørende ansættelse af ekstern arbejdskraft ikke udelukker, at de havde kunnet fremstille de mængder, der er blevet godskrevet dem, uden at anvende en sådan arbejdskraft. Den sagkyndige har heller ikke afvist udsagnene om, at sagsøgerne faktisk aldrig har haft ansat lønnet arbejdskraft, og at de resultater, som den sagkyndige er nået frem til, kun angiver et gennemsnit og ikke kan give en nøjagtig beskrivelse af situationen for hver af sagsøgerne.

162 Sådanne udsagn er imidlertid ikke helt utvetydige. Det er sagsøgernes opfattelse, at deres behov for arbejdstimer pr. ko pr. år er større end det, den sagkyndige har angivet, selv om de samtidig har anført, at de er i stand til selv at bære en større arbejdsbyrde uden at trække på familiemedlemmer eller lønnet arbejdskraft.

163 I denne forbindelse kan det konstateres, at de resultater, den sagkyndige er nået frem til ved anvendelse af statistiske oplysninger, hverken giver støtte for en formodning om, at der blev anvendt ekstern arbejdskraft, eller for at afvise sagsøgernes oplysninger om, at deres familiemedlemmer ikke har medvirket. Da anvendelsen af statistiske oplysninger ikke nødvendigvis indebærer, at der skal ses bort fra de faktiske forhold, som var kendetegnende for sagsøgernes erhvervsvirksomhed, må der således tages hensyn til disse forhold.

164 Som generaladvokaten har anført i punkt 77 i forslaget til afgørelse har Kommissionen - som det har påhvilet dels at begrunde, at de variable omkostninger nødvendigvis skal omfatte udgifter til ekstern arbejdskraft, og at fastlægge størrelsen af disse, dels at godtgøre, at sagsøgerne faktisk har anvendt lønnet arbejdskraft - ikke anført noget argument, som godtgør, at der skal tages hensyn til omkostningerne til ekstern arbejdskraft, og har ikke påberåbt sig noget konkret indicium, som kan danne grundlag for at konkludere, at der har været anvendt lønnet arbejdskraft. Det bemærkes i øvrigt, at Kommissionen selv har afstået fra at tage hensyn til denne post i beregningen i sit forordningsforslag.

165 Da sagsøgernes forklaringer om, at de aldrig har anvendt lønnet arbejdskraft, hverken er afkræftet statistisk eller modgået af Kommissionens argumentation, må Domstolen holde udgifter svarende til anvendelse af lønnet arbejdskraft ude fra de variable omkostninger.

166 Som følge heraf skal der fra de hypotetiske indtægter alene fratrækkes de variable omkostninger, som er fastsat i denne doms præmis 149.

D - Alternative indtægter

1. Relevansen af de gennemsnitlige alternative indtægter og de faktiske alternative indtægter

167 Som generaladvokaten har anført i punkt 79 i sit forslag til afgørelse, er de alternative indtægter i princippet faktiske indtægter hidrørende fra virksomhed, der faktisk er udøvet. Der må således tages hensyn til samtlige beløb, som sagsøgerne reelt har oppebåret på denne måde, navnlig da det alene er det tab, der faktisk er lidt, som skal erstattes.

168 I henhold til det generelle princip, som er gengivet i mellemdommens præmis 33, ifølge hvilket skadelidte på passende måde skal søge at begrænse skadens omfang, omfatter de alternative indtægter imidlertid den indtægt, som en sagsøger ville have kunnet opnå, hvis han på fornuftig vis havde igangsat andre aktiviteter. Dette princip fører til, at de gennemsnitlige alternative indtægter i alle tilfælde er relevante, for så vidt som de faktiske indtægter ikke overstiger disse.

169 Sagsøgerne har ikke bestridt, at de selv i væsentligt omfang har støttet sig til statistiske oplysninger for at opgøre deres alternative indtægter, og for så vidt som de fremlægger oplysninger og tal, der vedrører virksomhed, der faktisk er udøvet, er disse ufuldstændige og ringe underbygget.

170 Det fremgår af disse betragtninger, at man først må fastlægge de gennemsnitlige alternative indtægter, som sagsøgerne ville have kunnet opnå ved hjælp af de forskellige produktionsfaktorer, for derefter at sammenligne med de beløb, som de angiver at have oppebåret fra den virksomhed, de faktisk har udøvet. For at undgå den risiko for, at elementerne i sammenligningen fordrejes, som er anført både af de sagsøgte institutioner og af den sagkyndige, er det de samlede beløb for hele den relevante periode med hensyn til erstatningen, der skal sammenlignes, og ikke de respektive beløb for hvert produktionsår.

2. Indtægter fra den frigjorte kapital

171 Sagsøgerne har indledningsvis anfægtet princippet om, at renter anses for indtægter fra en hypotetisk kapital. Ifølge sagsøgerne ville midlerne fra salget af kvæget være blevet geninvesteret i anden virksomhed. Under alle omstændigheder kan renter ud fra et mere generelt synspunkt kun antages at foreligge, når de ligeledes anses for renter henhørende under de hypotetiske indtægter.

172 Parterne har endvidere hverken kunnet nå til enighed om de samlede beløb, der skal lægges til grund som værdien af den frigjorte kapital, eller om de elementer, der indgår i denne. Det fremgår bl.a. af diskussionen, at de er uenige om prisen på køer, om, hvorvidt der skal tages hensyn til visse andre bestanddele af den frigjorte kapital samt om de rentesatser, der skal anvendes på den kapital, der lægges til grund.

173 Rådet og Kommissionen har vurderet, at de indtægter, som hver sagsøger havde kunnet oppebære fra den kapital, der blev frigjort ved ophøret af mælkeproduktionen, udgør 6 700 NLG pr. ko. Dette beløb er ifølge nærmere oplysninger fra Kommissionen sammensat af 3 800 NLG for kapital vedrørende stalde, siloer og landbrugsmateriel, 1 100 NLG for kapital bestående af malkemaskiner og køleanlæg og 1 800 NLG udgørende prisen for en malkeko.

174 Kommissionen har tilføjet, at denne kapital på 6 700 NLG pr. ko, som blev frigjort ved afbrydelsen af mælkeproduktionen, burde vedblive at være til rådighed indtil genoptagelsen af denne produktion og kunne i løbet af denne periode være blevet forrentet med 5,5%. Under disse omstændigheder ville indtægterne udgøre 368,50 NLG pr. ko pr. år.

175 Det er derimod sagsøgernes opfattelse, at den regnskabsmæssige værdi af en malkeko gennemsnitligt udgør 3 100 NLG. En malkekos slagteværdi, som de finder er mere egnet til at opgøre de alternative indtægter, udgjorde 1 630 NLG i slutningen af 1970'erne. Ved at konvertere denne værdi til mistet produktion i kg mælk på grundlag af renter på 5,5% pr. år og en produktivitet på 5 500 kg mælk pr. ko pr. år, når de frem til et beløb på 1,63 NLG pr. 100 kg. Ifølge sagsøgerne kan indtægterne fra den frigjorte kapital i intet tilfælde overstige 3,10 NLG pr. 100 kg mælk.

176 Over for de elementer, som ifølge de sagsøgte institutioner indgår i den frigjorte kapital, har sagsøgerne rejst tre kritikpunkter, som generaladvokaten har anført i punkt 87, 88 og 89 i sit forslag til afgørelse. For det første anerkender de ikke, at der tages hensyn til en frigjort kapital, der svarer til produktionsmidler, såsom stalde, malkemaskiner og køleanlæg. For det andet har de gjort gældende, at markedsværdien af en ko, der blev solgt i begyndelsen af perioden for deres ikke-markedsføringsforpligtelse, var meget mindre end den værdi, Kommissionen har anerkendt, og for det tredje har de anfægtet de rentesatser, der er taget i betragtning ved beregning af indtægterne af den frigjorte kapital.

177 Hvad angår produktionsmidlerne har sagsøgerne gjort gældende, at de i modsætning til, hvad Kommissionen mener, har måttet vedligeholde installationerne, bl.a. med henblik på anden virksomhed, og ikke har oppebåret nogen indtægt af disse. I tilfælde af salg af materiel ville markedsværdien af dette have været minimal.

178 Kommissionen har heroverfor anført, at den har forudsat, at der skete genanvendelse af produktionsmidlerne til andre økonomiske formål, idet den alene har medtaget 50% af vedligeholdesesomkostningerne.

179 Hvad angår værdien af en ko har sagsøgerne ifølge deres egne oplysninger anvendt den pris, der blev betalt på det tidspunkt, hvor deres ikke-markedsføringsperiode begyndte. Med hensyn til forskellen mellem tallet 3 100 NLG, som sagsøgerne har lagt til grund, og 6 700 NLG, som Kommissionen har anvendt, har Kommissionen anført, at dette beløb indeholder omkostningerne pr. ko i forbindelse med mælkeproduktionen. Hvad angår dyrenes slagteværdi har Kommissionen anført, at forskellen mellem sagsøgernes beløb, som er på 1 630 NLG pr. ko, og det beløb, som den selv lægger til grund, og som er 1 800 NLG, er relativ ubetydelig.

180 Den sagkyndiges vurdering - på grundlag af en frigjort kapital på 2 358 NLG pr. ko - af det nødvendige antal køer ved den påtænkte genoptagelse i 1984 eller 1985 og afkastssatserne for denne kapital med fradrag for inflationsraterne eller med tillæg af deflationsraterne, giver som resultat de indtægter, der fremgår af den tabel, der er gengivet i punkt 91 i generaladvokatens forslag til afgørelse.

181 Som forklaring på disse tal har den sagkyndige anført de økonomiske grunde til, at han alene har medtaget den kapital, der hidrører fra salget af køer. Ifølge hans forklaringer må landmanden ved ophøret af produktionen gennem regnskabsmæssige afskrivninger og salg af besætningen have opsparet det fornødne beløb til at retablere denne. For at opgøre den nødvendige kapital har den sagkyndige derfor baseret sig på en værdi, der dels er sammensat af den kapital, som landmanden har opnået ved salget af køer, dels de samlede afskrivninger på dagen for ophøret af produktionen, hvilken værdi svarer til omkostningerne ved at erhverve køer på samme tidspunkt.

182 Den sagkyndige har ikke lagt den samme pris pr. ko til grund som Kommissionen under henvisning til, at landmanden for at påbegynde mælkeproduktionen på ny må investere i en besætning sammensat af 25% køer i første malkeperiode, 25% køer i anden malkeperiode, 25% køer i tredje malkeperiode og 25% i fjerde malkeperiode. Når der tages hensyn til en sådan sammensætning af besætningen, udmunder beregningerne i en gennemsnitlig købspris på 2 358 NLG pr. ko.

183 Kommissionen har heroverfor anført, at en sådan sammensætning af besætningen ikke er den rette. Det er dens opfattelse, at den sagkyndige ud over antallet af malkekøer burde have taget hensyn til antallet af kvier på mere end to år og antallet af kvier på under to år. Kommissionen har anført en pris på 2 390 NLG for en malkeko og 2 265 NLG for en kvie på mere end to år.

184 Det bemærkes, at i den sagkyndiges beregninger indgår de to andre elementer, som Kommissionen baserer sine beregninger på - nemlig dels malkemaskiner og køleanlæg, dels stalde og siloer - enten som en del af de variable omkostninger, nemlig som udgifter svarende henholdsvis til afskrivninger og omkostninger forbundet med finansieringen af maskiner og installationer eller udgifter til leje af disse (jf. denne doms præmis 133), eller som en del af indtægterne fra frigjorte arealer ligesom stalde og siloer.

185 Den afkastssats, som den sagkyndige anvender på den værdi, der lægges til grund pr. ko, er den sats, der tilbydes af de lokale sparekasser med fradrag for inflationsraten.

186 Kommissionen kan ikke acceptere, at den rentesats, der finder anvendelse på frigjort kapital, nedsættes med inflationsraten.

187 Det bemærkes, at den beregningsmetode, der er anvendt af den sagkyndige, både forekommer rimelig og overbevisende, dog med undtagelse af fradraget af inflationsraten.

188 For det første fremgår det af de nærmere forklaringer, den sagkyndige afgav under retsmødet, at den omstændighed, at der alene tages hensyn til de køer, der indgik i besætningen ved ophøret af produktionen, ikke i sig selv kan forvanske beregningen af den kapital, der er opnået ved salget af køerne. Når denne besætning skal retableres på tidspunktet for genoptagelsen af produktionen, tages der kun hensyn til de køer, der er nødvendige for fremstillingen af den tildelte mælkekvote. Henset til udviklingen i produktiviteten er dette antal mindre end antallet af køer, der blev solgt på det tidspunkt, hvor mælkeproduktionen blev indstillet.

189 For det andet kan Kommissionens kritikpunkt vedrørende de forskellige kategorier køer, der skal indgå i sammensætningen af besætningen, heller ikke tiltrædes, eftersom disse kategorier ifølge forklaringer afgivet under retsmødet er blevet taget i betragtning.

190 Derimod må Kommissionens kritikpunkt vedrørende fradraget i rentesatsen for inflationsraten tages til følge, således som generaladvokaten har anført i punkt 94 i sit forslag til afgørelse. Henset til, at pengenes nominelle værdi er konstant, og at forbrugspriserne er steget, mindskes indtægten af kapitalen på grundlag af nedgangen i pengenes købekraft. For at modvirke denne nedgang til skade for kapitalejeren må rentesatsen, som i en vis forstand udgør indtægten af kapitalen, tage hensyn til dette. I modsat fald vil de tab, der skyldes inflation, skulle bæres af de erstatningsberettigede, dvs. sagsøgerne.

191 Henset til de ovenstående betragtninger og under anvendelse af de satser, der er fastlagt af den sagkyndige før fradrag af inflationsraten, nemlig 7,65% for 1984/1985, 6,46% for 1985/1986, 6,36% for 1986/1987, 5,97% for 1987/1988 og 7,4% for 1988/1989, kan de samlede indtægter, som kunne være oppebåret af den frigjorte kapital, opgøres til 49 370 NLG for J.M. Mulder, 40 596 NLG for W.H. Brinkhoff, 37 499 NLG for J.M.M. Muskens og 47 179 NLG for Tj. Twijnstra.

3. Indtægter fra frigjorte arealer

192 Sagsøgerne har gjort gældende, at de ikke har udlejet deres arealer i den periode, hvor mælkeproduktionen var afbrudt, og har derfor anfægtet princippet for Kommissionens metode, hvorefter denne type indtægt opgøres på grundlag af en gennemsnitlig forpagtningsafgift pr. hektar for en landbrugsejendom i de regioner, hvor de respektive bedrifter er beliggende.

193 Efter retsmødet den 20. maj 1996 har sagsøgerne imidlertid ikke længere bestridt den forpagtningsafgift pr. hektar, som Kommissionen har lagt til grund, nemlig 435 NLG for produktionsåret 1984/1985, 443 NLG for produktionsåret 1985/1986, 468 NLG for produktionsåret 1986/1987, 490 NLG for produktionsåret 1987/1988 og 478 NLG for produktionsåret 1988/1989, idet disse priser er beregnet på grundlag af den gennemsnitlige forpagtningsafgift pr. hektar for en landbrugsejendom i den region, hvor den pågældende bedrift er beliggende.

194 På trods af enigheden om forpagtningsafgifterne har den sagkyndige afstået fra at anvende disse uændret under henvisning til, at priserne ikke omfatter leje af bygninger. Ved at forhøje forpagtningsafgiften med lejeværdien af bygningerne er den sagkyndige nået frem til følgende forpagtningsafgifter pr. hektar, nemlig for så vidt angår den nordlige region 642 NLG i 1984/1985, 653 NLG i 1985/1986, 659 NLG i 1986/1987, 699 NLG i 1987/1988 og 685 NLG i 1988/1989, og for så vidt angår den vestlige region 538 NLG i 1984/1985, 558 NLG i 1985/1986, 528 NLG i 1986/1987, 529 NLG i 1987/1988 og 577 NLG i 1988/1989.

195 Ifølge den sagkyndige udgør de bygninger, der blev frigjort under afbrydelsen af produktionen, ikke en kapital, der var til rådighed, men de kunne udlejes sammen med de frigjorte jorder. Som følge heraf må værdien af bygningerne indgå i de alternative indtægter hidrørende fra frigjorte arealer, idet den gennemsnitlige forpagtningsafgift for arealerne, herunder for bygningerne, lægges til grund.

196 For derefter at beregne de samlede indtægter fra udlejning af arealerne, inklusive bygningerne, har den sagkyndige multipliceret forpagtningsafgiften med antallet af hektarer, som hver sagsøger ville have haft behov for, såfremt han havde skullet fremstille de mængder, der hypotetisk ville være tildelt ham, hvorved dette antal ifølge den sagkyndiges forklaringer varierer fra produktionsår til produktionsår på grundlag af det antal køer, der er nødvendigt for mælkeproduktionen.

197 De sagsøgte institutioner er af den opfattelse, at denne værdi, der repræsenterer bygningerne, henhører under indtægterne fra kapitalen, som det er anført i denne doms præmis 173. Kommissionen har endvidere gjort gældende, at disse priser vedrørende forpagtning af jorder og bygninger er usikre. Sagsøgerne har gjort gældende, at den metode, som den sagkyndige har anvendt, ville forpligte dem til at søge en alternativ bolig, hvilket ville have medført udgifter, som burde være fratrukket indtægterne fra de frigjorte jorder.

198 Det er åbenbart - og det er i øvrigt ikke bestridt af parterne - at de bygninger, der blev frigjort ved afbrydelsen af mælkeproduktionen, kunne og burde finde anvendelse som led i alternativ virksomhed. Genanvendelsen af bygningerne udgør en ekstra værdi, der bør tages hensyn til ved opgørelsen af de gennemsnitlige alternative indtægter. Mens Kommissionen er af den opfattelse, at der skal tages hensyn til den ekstra værdi ved beregningen af den frigjorte kapital, har den sagkyndige taget hensyn til denne som en del af indtægten fra arealet og har på overbevisende måde anført de økonomiske begrundelser for denne metode. Der foreligger herefter ikke noget grundlag for at underkende denne, og den må følgelig godkendes.

199 Hvad angår beregningen af de samlede indtægtsbeløb fra bortforpagtning