— De bestemmelser, der gælder for Domstolens virke, indeholder intet, der særlig tillægger Domstolen kompetence i sager, der omhandler tvister vedrørende socio-faglige valg ved Fællesskabets institutioner.

Imidlertid synes den almindelige regel i artikel 179 at kunne danne grundlag for en domstolsafgørelse af sådanne sager: »Domstolen har kompetence til at afgøre alle tvister mellem Fællesskabet og dets ansatte med de begrænsninger og på de betingelser, der er fastsat i vedtægten for dets tjenestemænd, eller som fremgår af de ansættelsesvilkår, der gælder for dets øvrige ansatte«.

Selv om Europa-Parlamentet ikke er direkte berørt af valget til personaleudvalget, og selv om den ikke skal medvirke ved disse handlinger, har den en klar interesse i, at dette organ konstitueres på gyldig vis.

De opgaver, der i vedtægtens artikel 9, stk. 3 tillægges personaleudvalget, skal opfattes som »en støtte i forhold til institutionens virke«; »personaleudvalget er et internt organ i den institution, hvori det er oprettet« (kendelse af 14. november 1963, Lassalle, Recueil 1964, s. 101).

Vedtægtens artikel 9, stk. 2 giver hver institution beføjelse til at fastlægge dette organs sammensætning og virke. Institutionen har altså ret og pligt til at sørge for, at personaleudvalget vælges forskriftsmæssigt. Den skal gribe ind, såfremt det viser sig, at en af de betingelser er tilsidesat, der er fastsat i artikel 1 i bilag II om sammensætning af og nærmere regler om virkemåde for de i vedtægtens artikel 9 omhandlede organer.

Det samme må gælde, hvad angår valghandlingernes afvikling og gyldigheden af valgene til personaleudvalget. Selv om det efter forretningsordenen for personalets repræsentation først og fremmest tilkommer valgbestyrelsen at træffe afgørelse i klager over valghandlingerne, er det ansættelsesmyndigheden, der har det endelige ansvar for disse handlingers korrekthed over for samtlige ansatte.

Europa-Parlamentet har ret og pligt til at kontrollere den måde, hvorpå personaleudvalget er valgt, og det har i hvert fald én gang tidligere gjort brug af denne beføjelse. I øvrigt har Europa-Parlamentets formand opfyldt det ham påhvilende ansvar ved den 7. oktober 1975 udtrykkeligt at besvare — ganske vist som et afslag — sagsøgernes klage.

Med hensyn til domstolskontrollen er det nævnte myndighed, der er den »naturlige sagsøgte« og ikke det udvalg, der er valgt ved det anfægtede valg, idet dette udvalg i øvrigt heller ikke er søgsmålskompetent efter kendelsen i Lassalle-sagen, lige så lidt som valgbestyrelsen kan komme på tale i denne forbindelse.

I så henseende gælder det samme for udvælgelseskomiteer, idet Domstolen i en sådan sag, dom af 14. juni 1972, Marcato (Recueil, s. 433) har statueret, at »det eneste retsmiddel, de pågældende har over for en sådan beslutning (fra en udvælgelseskomité, der havde truffet en beslutning, der indeholdt et klagepunkt mod dem), er et søgsmål ved Domstolen, der alene er kompetent til at annullere sådanne beslutninger«.

Jeg skal, egentligt overflødigt, tilføje, at hvis Domstolen ikke var kompetent, ses det ikke, ved hvilken anden domsmyndighed en sådan sag som den her foreliggende kan behandles. I dommen af 15. juni 1976, Mills, har Domstolen taget stilling til en sag af tilsvarende art.

Der synes endelig heller ikke at opstå nogen vanskelighed, for så vidt angår følgerne af en dom, hvor en eventuel tilsidesættelse af reglerne ved valghandlingerne statueres: sagen vil blive tilbagesendt til Europa-Parlamentet, der skal træffe de fornødne foranstaltninger til gennemførelse af dommen. Ganske vist er der fare for, at følgerne af en sådan konstatering bliver rent teoretiske, såfremt nemlig konstateringen af en mangel, der kan påvirke valgets gyldighed, først sker efter udløbet af det ikke-forskriftsmæssigt valgte personaleudvalgs mandat, og såfremt »det forhold, at valget den 18. marts 1975 bliver ugyldigt, ikke nødvendigvis medfører ugyldighed af de procedurer, i hvilke personaleudvalget skal udøve sin vedtægtsmæssige virksomhed« som antaget af formanden for anden afdeling i kendelsen af 2. juli 1975. Men dette understreger blot nødvendigheden af en hurtig afgørelse i sådanne sager for så vidt som muligheden for et erstatningssøgsmål stadig foreligger; et sådant søgsmål er allerede på vej.