Jeg skal derfor gennemgå formålet med den anfægtede ordning, og tage stilling til, om der består et rimeligt forhold mellem de foranstaltninger, den indebærer, og de mål, den forfølger.

Det vil her være nødvendigt først at gennemgå de anfægtede bestemmelser i forhold til den fælles markedsordning for vin, jfr. Rådets forordning nr. 337/79 af 5. februar 1979 (EFT L 54, s. 1). Som det fremgår af forordningens 39. betragtning, har den fælles markedsordning til formål at gennemføre et enhedsmarked for vinsektoren, blandt andet ved at afskaffe alle hindringer for de pågældende produkters frie bevægelighed over Fællesskabets indre grænser. Sådanne hindringer kan blandt andet bestå i, at de forskellige medlemsstater har forskellige regler for betegnelse og præsentation af produkter inden for vinsektoren ( 5 ). Amtsgericht Breisach vil faktisk kunne konstatere, at Domstolens praksis omfatter en hel række sager, hvor medlemsstaterne har påberåbt sig deres nationale bestemmelser vedrørende etikettering af produkter for således at hindre, at varer fremstillet i andre medlemsstater sælges på deres område. Derfor bestemmer artikel 54, stk. 1, i forordning nr. 337/79, at Rådet skal fastsætte almindelige fælles regler på området.

Som Kommissionen med rette har anført i sit skriftlige indlæg (nr. 4, s. 6), kan producenters og forhandleres ret til uden hindringer at afsætte deres produkter i samtlige medlemsstater kun sikres ved fælles regler for betegnelsen af disse produkter.

I øvrigt forfølger den anfægtede ordning to særlige formål, som også udmærket kan betegnes som værende af »almindelig interesse«, idet det nemlig drejer sig om at fastsætte regler for betegnelse og præsentation, som kan »give så nøjagtige og præcise oplysninger som muligt for at lette den bedømmelse af produkterne, som foretages af eventuelle købere og de offentlige organer, der skal regulere og kontrollere handelen med disse produkter« (2. betragtning i forordning nr. 355/79).

Det er klart, at den »bedst mulige oplysning« (3. betragtning i forordning nr. 355/79), der skal være »så tydelige og fuldstændige... som muligt i forbindelse med etiketten« (3. betragtning i forordning nr. 997/81), på én gang skal beskytte forbrugeren og sikre en effektiv kontrol.

Det er ligeledes klart, at jo mere begrænsede og ensartede de angivelser er, der må påføres etiketterne, desto mindre er risikoen for at forvirre forbrugerne og desto lettere vil kontrollen blive, således som det er anført af Rådet og Kommissionen i deres skriftlige indlæg.

Selve princippet ved en fællesskabsretlig ordning for betegnelse og etikettering af vin kan således ikke anses for en krænkelse af den grundlæggende ret til fri erhvervsudøvelse som vinavler.

Langt fra at være udtryk for »administrativt formynderskab dikteret af bureaukratiske interesser« (s. 9 i Keller's indlæg), blev ordningen hovedsagelig indført af hensyn til vinavlerne og forbrugerne.

Dette gælder også artikel 2, stk. 2, litra h), i Rådets forordning nr. 335/79, hvorefter fakultative oplysninger om produktets art kun er tilladte, for så vidt dise angivelser er fastsat af Kommissionen ved gennemførelsesbestemmelser eller, i mangel heraf, af den pågældende medlemsstat.