Sag T-186/06

Solvay SA

mod

Europa-Kommissionen

»Konkurrence – karteller – hydrogenperoxid og natriumperborat – beslutning, der fastslår en overtrædelse af artikel 81 EF – overtrædelsens varighed – begreberne »aftale« og »samordnet praksis« – aktindsigt – bøder – samarbejdsmeddelelse – ligebehandling – berettiget forventning – begrundelsespligt«

Sammendrag af dom

1. Konkurrence – aftaler – aftaler mellem virksomheder – begreb – viljeoverensstemmelse hvad angår den adfærd, der skal føres på markedet – omfattet

(Art. 81, stk. 1, EF)

2. Konkurrence – aftaler – samordnet praksis – begreb – informationsudveksling som led i et kartel eller med henblik på forberedelse heraf

(Art. 81, stk. 1, EF)

3. Konkurrence – aftaler – kompleks overtrædelse, der frembyder elementer af aftaler og elementer af samordnet praksis – kvalifikation som »aftale og/eller samordnet praksis« – lovlig

(Art. 81, stk. 1, EF)

4. Konkurrence – aftaler – konkurrencebegrænsning – bedømmelseskriterier – konkurrencebegrænsende formål – tilstrækkelig konstatering

(Art. 81, stk. 1, EF)

5. Konkurrence – aftaler – aftaler og samordnet praksis, som udgør en enkelt overtrædelse

(Art. 81, stk. 1, EF)

6. Konkurrence – aftaler – forbud – aftaler med retsvirkning efter deres formelle ophør

(Art. 81 EF)

7. Konkurrence – aftaler – bevis – indicier fremført af Kommissionen – deltagelse i møder med et konkurrencebegrænsende formål

(Art. 81, stk. 1, EF)

8. Konkurrence – administrativ procedure – overholdelse af retten til forsvar – aktindsigt – rækkevidde – manglende udlevering af et dokument – følger

(Rådets forordning nr. 1/2003, art. 27, stk. 2)

9. Konkurrence – administrativ procedure – overholdelse af retten til forsvar – meddelelse af svar på en klagepunktsmeddelelse – betingelser – grænser

(Rådets forordning nr. 1/2003, art. 27, stk. 2)

10. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier – overtrædelsens grovhed

(Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23, stk. 3)

11. Konkurrence – bøder – beslutning om pålæggelse af bøder – begrundelsespligt – rækkevidde

(Art. 253 EF; Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23, stk. 3)

12. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier – overtrædelsens grovhed – forpligtelse til at tage hensyn til den konkrete indvirkning på markedet – rækkevidde

(Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23, stk. 2; Kommissionens meddelelse 98/C 9/03, punkt 1 A)

13. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – afskrækkende virkning – hensyntagen til størrelsen af den virksomhed, der pålægges en sanktion – relevans

(Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23; Kommissionens meddelelse 98/C 9/03, punkt 1 A)

14. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier – hensyntagen til den sanktionerede virksomheds samarbejde med Kommissionen uden for rammerne fastsat i samarbejdsmeddelelsen – betingelser – grænser

[Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23; Kommissionens meddelelse 98/C 9/03, punkt 3, og meddelelse 2002/C 45/03, punkt 23, litra b), tredje afsnit]

15. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – bødefritagelse eller bødenedsættelse som modydelse for den forfulgte virksomheds samarbejde – fastlæggelse af datoen for anmodningen om bødenedsættelse – kriterier

[Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23; Kommissionens meddelelse 2002/C 45/03, punkt 21 og punkt 23, litra b)]

16. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier – vurdering af omfanget af hver enkelt virksomheds samarbejde under den administrative procedure – overholdelse af ligebehandlingsprincippet

(Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23; Kommissionens meddelelse 2002/C 45/03)

17. Retspleje – omkostninger – udgifter, der kan kræves erstattet – begreb

[Rettens procesreglement, art. 91, litra b)]

1. For at der foreligger en aftale som omhandlet i artikel 81, stk. 1, EF, er det tilstrækkeligt, at de pågældende virksomheder har udtrykt deres fælles vilje til at indrette deres adfærd på markedet på en bestemt måde.

Det må antages, at en aftale i henhold til artikel 81, stk. 1, EF er indgået, når der foreligger en samstemmende vilje vedrørende selve princippet om en begrænsning af konkurrencen, selv om de særlige forhold i den påtænkte begrænsning stadig er genstand for forhandlinger.

Når det i denne forbindelse er fastlagt, at drøftelserne klart var ledet af en fælles vilje blandt deltagerne til at blive enige om det samme princip for en begrænsning af konkurrencen, kan denne konstatering ikke afkræftes af den omstændighed, at særlige forhold i den påtænkte begrænsning var genstand for forhandlinger mellem deltagerne, samt at den bindende aftale efterfølgende blev indgået med betingelser, som var forskellige fra dem, der var blevet drøftet på de tidligere møder. Kommissionen kan således med rette konstatere, at deltagernes adfærd, der vedrørte den indledende fase af kartellet, er en del af det samme konkurrencebegrænsende projekt, og derfor følgelig er omfattet af det forbud, der er indeholdt i artikel 81, stk. 1, EF.

(jf. præmis 85, 86, 139, 142 og 143)

2. Begrebet samordnet praksis vedrører nemlig en form for koordinering mellem virksomheder, som uden at gå så langt som til at slutte en egentlig aftale bevidst træder i stedet for et praktisk samarbejde mellem dem, som kan bringe konkurrencen i fare.

I denne henseende er artikel 81, stk. 1, EF til hinder for enhver direkte eller indirekte kontakt mellem erhvervsdrivende, som kan have indvirkning på en faktisk eller potentiel konkurrents adfærd på markedet, eller som over for en sådan konkurrent kan afsløre den adfærd, man har besluttet eller overvejer selv at udvise på markedet, når disse kontakter har til formål eller til følge, at der opstår en begrænsning af konkurrencen.

Den omstændighed, at en virksomhed giver sine konkurrenter oplysninger som led i forberedelsen af en konkurrencebegrænsende aftale, er tilstrækkeligt bevis for en samordnet praksis i henhold til artikel 81 EF.

Selv om Kommissionen ikke formår at bevise, at virksomhederne indgik en aftale i streng forstand, er det tilstrækkeligt for at konstatere en overtrædelse af artikel 81, stk. 1. EF, at konkurrenterne har taget direkte kontakt med henblik på at stabilisere markedet.

Det må under alle omstændigheder antages – med forbehold af det modbevis, som det påhviler de pågældende erhvervsdrivende at føre – at de virksomheder, som deltager i samordningen, og som forbliver aktive på markedet, tager hensyn til informationsudvekslingen med deres konkurrenter for at fastlægge deres adfærd på markedet.

(jf. præmis 87-89, 147, 148 og 160)

3. Begreberne aftale og samordnet praksis omfatter i henhold til artikel 81, stk. 1, EF former for hemmelige aftaler, som er af samme karakter, og som kun adskiller sig fra hinanden ved deres grad og den form, hvorunder de kommer til udtryk.

I forbindelse med en sammensat overtrædelse, der i flere år har involveret adskillige producenter, som har haft det mål at gennemføre en fælles markedsregulering, kan det ikke kræves af Kommissionen, at den kvalificerer denne overtrædelse som enten en aftale eller en samordnet praksis, idet begge disse former for overtrædelse under alle omstændigheder er omfattet af artikel 81 EF.

Den dobbelte kvalificering af overtrædelsen som aftale »og/eller« samordnet praksis må forstås som en tilkendegivelse af, at der er tale om et kompleks, som omfatter faktiske omstændigheder, hvoraf nogle er kvalificeret som aftale og andre som samordnet praksis, jf. artikel 81, stk. 1, EF, der ikke kræver, at der skal ske en specifik kvalifikation for denne sammensatte type overtrædelse.

(jf. præmis 90-92 og 130)

4. Med henblik på anvendelsen af artikel 81, stk. 1, EF på en aftale eller en samordnet praksis er det ikke nødvendigt at tage hensyn til de faktiske følger af en aftale eller en samordnet praksis, når det fremgår, at overtrædelsen har til formål at begrænse, hindre eller fordreje konkurrencen inden for fællesmarkedet.

Den omstændighed, at en samordnet praksis ikke har direkte indvirkning på prisniveauet, er ikke til hinder for at fastslå, at denne praksis har begrænset konkurrencen mellem de berørte virksomheder bl.a. ved at fjerne det konkurrencemæssige pres.

(jf. præmis 158 og 162)

5. For så vidt som Kommissionen har kvalificeret et kartel som en enkelt overtrædelse, er den ikke forpligtet til i forbindelse hermed at anføre den forskellige varighed af de handlinger, der alene vedrørte et af de pågældende markeder. For så vidt som det ikke drejer sig om særskilte overtrædelser, er Kommissionen heller ikke forpligtet til at tage hensyn til denne forskel for at fastslå varigheden af overtrædelsen set under ét.

Det ville være kunstigt at opdele en vedvarende adfærd, der har et samlet mål, i flere særskilte overtrædelser med den begrundelse, at den samordnede praksis varierede alt efter det berørte marked. Disse elementer skal først tages i betragtning ved vurderingen af overtrædelsens grovhed og, i givet fald, ved fastsættelsen af bødens størrelse.

(jf. præmis 165 og 166)

6. Artikel 81 EF finder anvendelse på aftaler, efter at disse formelt er ophørt. Navnlig kan Kommissionen med rette konstatere, at kartellet fortsat har virkninger, efter at de hemmelige møder er ophørt, for så vidt som de prisforhøjelser, der er aftalt under disse møder, finder anvendelse i en efterfølgende periode.

(jf. præmis 174 og 175)

7. Henset til det sæt af samstemmende indicier, der godtgør eksistensen af et kartel, kræves der en virkelig holdbar forklaring for at bevise, at der under et givent møde er foregået noget helt andet end det, der skete under tidligere møder, når alle disse møder havde den samme deltagerkreds, fandt sted under ensartede ydre omstændigheder og ubestridt havde det samme formål.

(jf. præmis 181)

8. Kommissionen skal under en administrativ procedure vedrørende anvendelse af konkurrencereglerne som en logisk følge af princippet om overholdelse af retten til forsvar give den pågældende virksomhed mulighed for at undersøge samtlige dokumenter blandt de forberedende sagsakter, der kan være relevante for virksomhedens forsvar.

Disse omfatter såvel belastende som diskulperende dokumenter, bortset fra andre virksomheders forretningshemmeligheder, Kommissionens interne dokumenter og andre fortrolige oplysninger.

Vedrørende de belastende dokumenter udgør en manglende udlevering af et dokument kun en tilsidesættelse af retten til forsvar, såfremt den berørte virksomhed for det første påviser, at Kommissionen har anvendt dette dokument til støtte for sit klagepunkt om, at der foreligger en overtrædelse, og for det andet, at dette klagepunkt kun ville kunne bevises ved henvisning til nævnte dokument. Det påhviler således den berørte virksomhed at bevise, at det resultat, som Kommissionen er kommet til i beslutningen, ville have været et andet, såfremt det ikke udleverede dokument måtte udelukkes som bevismiddel.

Hvad derimod angår den manglende fremsendelse af et diskulperende dokument skal den berørte virksomhed blot godtgøre, at den manglende fremlæggelse heraf har kunnet påvirke procedurens forløb og indholdet af Kommissionens beslutning til skade for virksomheden. Det er tilstrækkeligt, at virksomheden godtgør, at den kunne have anvendt de pågældende diskulperende dokumenter til sit forsvar, idet virksomheden bl.a. påviser, at den havde kunnet gøre omstændigheder gældende, der ikke stemte overens med de vurderinger, som Kommissionen var nået frem til i klagepunktsmeddelelsens fase, og således på den ene eller den anden måde havde kunnet øve indflydelse på Kommissionens vurderinger i denne beslutning.

(jf. præmis 205-208)

9. Under en administrativ procedure vedrørende konkurrenceret udgør svarene på klagepunktsmeddelelsen ikke en del af de forberedende sagsakter i egentlig forstand. Hvad angår de dokumenter, der ikke er en del af sagsakterne på tidspunktet for fremsendelsen af klagepunktsmeddelelsen, er Kommissionen kun forpligtet til at udbrede nævnte svar til andre berørte parter, når det viser sig, at de indeholder nye forhold af bebyrdende eller diskulperende karakter.

Desuden gælder, at selv om det ikke alene tilkommer Kommissionen at bestemme, hvilke dokumenter der kan være nyttige for den berørte virksomheds forsvar, kan denne betragtning vedrørende dokumenter i Kommissionens sagsakter ikke finde anvendelse på svar, der er afgivet af andre virksomheder, som er berørt af de af Kommissionen meddelte klagepunkter.

De betragtninger, der er baseret på overholdelsen af princippet om parternes processuelle ligestilling og overholdelsen af retten til forsvar, kan i princippet ikke føre til, at Kommissionen forpligtes til at offentliggøre svarene i klagepunktsmeddelelsen til de andre parter, for at de kan undersøge, om der eventuelt ikke foreligger diskulperende elementer.

For så vidt som den omhandlede virksomhed, som er sagsøger, ved Retten påberåber sig påståede diskulperende elementer i de ikke-offentliggjorte svar, påhviler det denne at tilvejebringe et foreløbigt indicium for, at disse dokumenter er til nytte for dens forsvar. Virksomheden bør bl.a. oplyse om de potentielle diskulperende forhold eller fremlægge et indicium, der godtgør eksistensen af disse, og hermed nytten af disse for sagens behandling. I denne forbindelse er den blotte omstændighed, at de andre berørte virksomheder i det væsentlige har fremført de samme argumenter som den pågældende virksomhed hvad angår varigheden af overtrædelsen, ikke tilstrækkeligt til at anse disse argumenter for diskulperende forhold. Den omstændighed, at visse virksomheder i deres svar på klagepunktsmeddelelsen påviser, at der ikke er ført tilstrækkeligt bevis for deres deltagelse i de påståede overtrædelser, indebærer ligeledes på ingen måde, at disse svar indeholder oplysninger, som kan stille de direkte dokumentbeviser, som Kommissionen har henvist til i forhold til andre virksomheder, i et andet lys.

(jf. præmis 224, 225, 228-231, 233 og 234)

10. Der skal ved fastsættelsen af grovheden af en overtrædelse af konkurrencereglerne tages hensyn til mange elementer, herunder sagens særlige omstændigheder, dens sammenhæng og bødernes afskrækkende virkning, i forhold til hvilke Kommissionen har en skønsmargen.

Selv om bødens udgangsbeløb fastsættes på grundlag af hele overtrædelsens grovhed i tilfælde af en enkelt og vedvarende overtrædelse, kan det vise sig at være hensigtsmæssigt på dette trin af fastsættelsen af bødens beløb at lade den varierende intensitet af den ulovlige adfærd afspejle sig.

(jf. præmis 255 og 260)

11. Hvad angår begrundelsen for en kommissionsbeslutning vedrørende fastsættelsen af udgangsbeløbet for en bøde, der er pålagt for overtrædelse af konkurrencereglerne, er kravene med hensyn til denne væsentlige formforskrift opfyldt, såfremt Kommissionen i sin beslutning giver oplysninger om de hensyn, der har dannet grundlag for at bedømme overtrædelsens grovhed og dens varighed. Kommissionen opfylder disse krav, hvis den i beslutningen angiver de forhold, der er forbundet med overtrædelsens karakter, dens udstrækning og størrelsen af de pågældende markeder, og redegør for deres anvendelse i den foreliggende sag.

For så vidt angår begrundelsen for udgangsbeløbet i absolutte tal udgør bøderne et instrument i Kommissionens konkurrencepolitik, og den bør derfor have et vist skøn ved fastsættelsen af bøderne, således at virksomhederne tilskyndes til at overholde konkurrencereglerne. Det kan derfor ikke i denne forbindelse kræves, at Kommissionen fremlægger andre begrundelsesmomenter end dem, der vedrører overtrædelsens grovhed og varighed.

(jf. præmis 271-273)

12. I forbindelse med fastsættelsen af størrelsen af en bøde, der er pålagt for overtrædelse af konkurrencereglerne, gælder, at selv om overtrædelsens konkrete indvirkning på markedet er et forhold, der skal tages i betragtning for at bedømme overtrædelsens grovhed, er dette kun et kriterium blandt flere, såsom overtrædelsens egentlige beskaffenhed og størrelsen af det geografiske marked. Ligeledes fremgår det af punkt 1 A, første afsnit, i retningslinjerne for beregningen af bøder i henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 65, stk. 5, i EKSF-traktaten, at denne konkrete indvirkning på markedet kun skal tages i betragtning, når den er målelig.

Horisontale priskarteller og markedsopdelende karteller kan således kvalificeres som meget alvorlige alene på grund af deres art, uden at Kommissionen behøver at godtgøre overtrædelsens konkrete indvirkning på markedet. Overtrædelsens konkrete indvirkning udgør kun et forhold blandt andre, der, såfremt det er måleligt, giver Kommissionen mulighed for at forhøje udgangsbeløbet for bøden, ud over det påregnelige mindstebeløb.

Hvad i øvrigt angår det fakultative element inden for rammerne af fastsættelsen af bødens størrelse kan det ikke med føje bebrejdes Kommissionen, at den ikke forklarer grundene til sin konstatering hvad angår den ikke-målelige karakter af overtrædelsens konkrete indvirkning.

Ved at fastsætte udgangsbeløbet for den bøde, der er pålagt, kan Kommissionen med rette, uden at være forpligtet til at begrunde sit valg, se bort fra det pågældende forhold og støtte sig til andre elementer, såsom overtrædelsens beskaffenhed, den geografiske udstrækning og markedets størrelse.

(jf. præmis 277, 278, 288 og 289)

13. Med henblik på at fastsætte størrelsen af en bøde pålagt for overtrædelse af konkurrencereglerne skal Kommissionen påse, at denne har en afskrækkende virkning. I denne forbindelse kan Kommissionen bl.a. tage den pågældende virksomheds størrelse og økonomiske styrke i betragtning.

Når den sanktionerede overtrædelse svarer til en ulovlig adfærd, som Kommissionen adskillige gange siden dens første indgriben på området har fastslået var ulovlig, kan Kommissionen fastsætte bødens størrelse på et tilstrækkeligt afskrækkende niveau uden at være forpligtet til at undersøge sandsynligheden for, at sagsøgeren atter begår en lignende overtrædelse.

(jf. præmis 297, 298 og 300)

14. Hvad angår overtrædelser af konkurrencereglerne, som henhører under anvendelsesområdet for Kommissionens meddelelse om bødefritagelse eller bødenedsættelse i kartelsager, kan en virksomhed i princippet ikke med føje kritisere Kommissionen for ikke at have taget hensyn til graden af dens samarbejde som en formildende omstændighed uden for de retlige rammer, som samarbejdsmeddelelsen udgør. Når Kommissionen har taget en virksomheds samarbejde i betragtning ved at nedsætte bødens størrelse i henhold til samarbejdsmeddelelsen, kan det ikke med føje bebrejdes Kommissionen, at den ikke har foretaget en yderligere nedsættelse af den bøde, som blev pålagt denne virksomhed, uden for anvendelsesområdet for nævnte meddelelse.

(jf. præmis 314 og 315)

15. Med henblik på anvendelsen af de intervaller for nedsættelse af bøder pålagt for overtrædelse af konkurrencereglerne, som er fastsat i punkt 23, litra b), i meddelelsen om bødefritagelse eller bødenedsættelse i kartelsager, skal Kommissionen fastslå det tidspunkt, hvor virksomheden faktisk fremlagde bevismateriale for Kommissionen, som repræsenterer en betydelig merværdi i forhold til det bevismateriale, som Kommissionen allerede var i besiddelse af. Kommissionen er forpligtet til at fastslå det præcise tidspunkt for, hvornår betingelserne for bødenedsættelse er opfyldt af den pågældende virksomhed, ved at sammenligne det bevismateriale, der er tilvejebragt, med det, som allerede var i Kommissionens besiddelse på tidspunktet for anmodningen, og skal således faktisk råde over det pågældende materiale.

I denne forbindelse skal de virksomheder, som fremsætter en anmodning om bødenedsættelse i medfør af samarbejdsmeddelelsen, anses for at være i sammenlignelige situationer, uafhængigt af de nærmere bestemmelser for indgivelse af bevismateriale, som afhænger af det valg, som ophavsmanden til anmodningen træffer. Disse situationer skal derfor behandles på samme måde.

Når virksomheden tager kontakt til Kommissionen med henblik på at afgive en mundtlig erklæring, men først forelægger bevismateriale for Kommissionen vedrørende den pågældende overtrædelse den efterfølgende dag, kan Kommissionen med rette konstatere, at det er på dette tidspunkt, at virksomheden har opfyldt den betingelse, der er omhandlet i samarbejdsmeddelelsens punkt 21.

Det er netop fordi den mundtlige fremlæggelse af oplysninger viser sig at være en principielt langsommere samarbejdsform end den skriftlige fremlæggelse af oplysninger, at en virksomhed, når den vælger at fremlægge oplysninger mundtligt, skal tage hensyn til risikoen for, at en anden virksomhed skriftligt og før den fremlægger afgørende beviser for Kommissionen med henblik på at bevise kartellets eksistens.

(jf. præmis 365, 366, 370-372 og 374)

16. Selv om Kommissionen ikke ved vurderingen af karteldeltagernes samarbejde må underkende ligebehandlingsprincippet, har den dog et vidt skøn ved vurderingen af kvaliteten og nytten af det samarbejde, som er ydet af en given virksomhed. Derfor er det kun et åbenbart urigtigt skøn fra Kommissionens side, der kan anfægtes. En virksomhed kan ikke begrænse sig til i bilaget til sin stævning at fremsætte sin egen vurdering af andre virksomheders bidrag, men må påvise med en konkret argumentation, hvori den vurdering, som er anlagt af Kommissionen, er behæftet med en åbenbar fejl.

(jf. præmis 394 og 395)

17. Udgifterne i forbindelse med tilvejebringelse og opretholdelse af en bankgaranti med henblik på at forhindre en tvangsfuldbyrdelse af en kommissionsbeslutning udgør ikke udgifter, der er afholdt med henblik på sagens behandling.

(jf. præmis 444)

RETTENS DOM (Sjette Udvidede Afdeling)

16. juni 2011 ( )

»Konkurrence – aftaler – hydrogenperoxid og natriumperborat – beslutning, der fastslår en overtrædelse af artikel 81 EF – overtrædelsens varighed – begreberne »aftale« og »samordnet praksis« – aktindsigt – bøder – samarbejdsmeddelelse – ligebehandling – berettiget forventning – begrundelsespligt«

I sag T-186/06,

Solvay SA, Bruxelles (Belgien), først ved advokaterne O.W. Brouwer og D. Mes samt solicitors M. O’Regan og A. Villette, derefter ved advokaterne O.W. Brouwer, A. Stoffer, M. O’Regan og A. Villette,

sagsøger,

mod

Europa-Kommissionen, først ved F. Arbault, derefter ved V. Di Bucci og V. Bottka, som befuldmægtigede, bistået af barrister M. Gray,

sagsøgt,

angående dels en påstand om delvis annullation af Kommissionens beslutning K(2006) 1766 endelig af 3. maj 2006 vedrørende en procedure i henhold til artikel 81 [EF] og EØS-aftalens artikel 53 (sag COMP/F/38.620 – Hydrogenperoxid og perborat), dels en påstand om annullation eller nedsættelse af den bøde, som sagsøgeren er blevet pålagt,

har

RETTEN (Sjette Udvidede Afdeling)

sammensat af dommerne V. Vadapalas (refererende dommer), som fungerende afdelingsformand, A. Dittrich og L. Truchot,

justitssekretær: ekspeditionssekretær J. Palacio González,

på grundlag af den skriftlige forhandling og efter retsmødet den 3. marts 2010,

afsagt følgende

Dom

Sagens faktiske omstændigheder

1 Sagsøgeren, Solvay SA, er et selskab efter belgisk ret, som på tidspunktet for de faktiske omstændigheder bl.a. producerede hydrogenperoxid (herefter »HP«) og natriumperborat (herefter »NP«).

2 Den 7. maj 2002 erhvervede sagsøgeren 100% kontrol over selskabet Ausimont SpA (senere Solvay Solexis SpA), som på tidspunktet for de faktiske omstændigheder var 100% ejet af Montedison SpA (senere Edison SpA).

3 I november 2002 informerede Degussa AG Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber om, at der fandtes et kartel på markederne for HP og NP, og anmodede om, at Kommissionens meddelelse om bødefritagelse og bødenedsættelse i kartelsager (EFT 2002 C 45, s. 3, herefter »samarbejdsmeddelelsen«) blev bragt i anvendelse.

4 Degussa gav Kommissionen beviser, der satte den i stand til at iværksætte kontrolundersøgelser i lokalerne i tre virksomheder, herunder sagsøgerens, den 25. og 26. marts 2003.

5 Efter kontrolundersøgelserne anmodede en række virksomheder, bl.a. EKA Chemicals AB, Arkema SA (tidligere Atofina SA) og sagsøgeren om anvendelse af samarbejdsmeddelelsen og fremsendte bevisdokumenter vedrørende det pågældende kartel til Kommissionen.

6 Den 26. januar 2005 fremsendte Kommissionen en klagepunktsmeddelelse til sagsøgeren og de øvrige berørte virksomheder.

7 Ved skrivelser af 29. april og 27. juni 2005 anmodede sagsøgeren om aktindsigt dels i de ikke-fortrolige udgaver af de svar, der var afgivet af de andre virksomheder, der var berørt af klagepunktsmeddelelsen, dels i visse fortrolige dokumenter i sagen, der var fremlagt af Degussa.

8 Ved skrivelser af 4. maj og 20. juli 2005 afviste Kommissionen på den ene side aktindsigt i svarene på klagepunktsmeddelelsen, på den anden side udleverede Kommissionen en del af de af Degussa fremlagte dokumenter.

9 Efter høringen af de berørte virksomheder, som fandt sted den 28. og 29. juni 2005, vedtog Kommissionen beslutning K(2006) 1766 endelig af 3. maj 2006 vedrørende en procedure i henhold til artikel 81 [EF] og EØS-aftalens artikel 53 angående Akzo Nobel NV, Akzo Nobel Chemicals Holding AB, EKA Chemicals, Degussa, Edison, FMC Corp., FMC Foret SA, Kemira Oyj, L’Air Liquide SA, Chemoxal SA, SNIA SpA, Caffaro Srl, sagsøgeren, Solvay Solexis, Total SA, Elf Aquitaine SA og Arkema (sag COMP/F/38.620 – Hydrogenperoxid og perborat) (herefter »den anfægtede beslutning«), hvoraf et resumé er offentliggjort i Den Europæiske Unions Tidende af 13. december 2006 (EUT L 353, s. 54). Den blev meddelt sagsøgeren ved skrivelse af 8. maj 2006.

Den anfægtede beslutning

10 Kommissionen anførte i den anfægtede beslutning, at beslutningens adressater havde deltaget i en sammenhængende og vedvarende overtrædelse af artikel 81 EF og artikel 53 i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (EØS), inden for HP og det deraf afledte produkt NP (anden betragtning til den anfægtede beslutning).

11 Den konstaterede overtrædelse bestod i det væsentlige i udveksling af vigtige og fortrolige markeds- og virksomhedsrelaterede oplysninger mellem konkurrenter, begrænsning og styring af produktionen samt den potentielle og den aktuelle kapacitet af denne, markeds- og kundedeling samt fastsættelse og overvågning af overholdelse af målpriser.

12 Kommissionen har med henblik på beregningen af bøderne anvendt den metode, der er anført i retningslinjerne for beregningen af bøder i henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 65, stk. 5 [KS] (EFT 1998 C 9, s. 3, herefter »retningslinjerne«).

13 Kommissionen har fastsat bødernes grundbeløb i forhold til overtrædelsens grovhed og varighed (452. betragtning til den anfægtede beslutning), idet overtrædelsen blev kvalificeret som meget alvorlig (457. betragtning til den anfægtede beslutning).

14 Ved anvendelse af en differentieret behandling er sagsøgeren som den største aktør på de berørte markeder inden for EØS blevet placeret i kategori 1, der svarer til et udgangsbeløb på 50 mio. EUR (460. betragtning til den anfægtede beslutning).

15 For at sikre en tilstrækkeligt afskrækkende virkning blev der anvendt en multiplikationsfaktor på 1,5 på dette udgangsbeløb, sagsøgerens betydelige omsætning taget i betragtning (463. betragtning til den anfægtede beslutning).

16 Eftersom sagsøgeren ifølge Kommissionen deltog i overtrædelsen fra den 31. januar 1994 til den 31. december 2000, dvs. i seks år og elleve måneder, blev udgangsbeløbet for sagsøgerens bøde forhøjet med 65% (467. betragtning til den anfægtede beslutning).

17 I betragtning af de skærpende omstændigheder blev udgangsbeløbet for bøden forhøjet med 50% for gentagne overtrædelser (469. betragtning til den anfægtede beslutning).

18 Kommissionen fandt, at sagsøgeren var den tredje virksomhed, som havde opfyldt betingelsen i samarbejdsmeddelelsens punkt 21, og indrømmede i den anledning sagsøgeren en bødenedsættelse på 10% (501.-524. betragtning til den anfægtede beslutning).

19 Den anfægtede beslutnings artikel 1, litra m), fastslår, at sagsøgeren har overtrådt artikel 81, stk. 1, EF og EØS-aftalens artikel 53 ved at have deltaget i overtrædelsen fra den 31. januar 1994 til den 31. december 2000.

20 Det endelige bødebeløb, der blev pålagt sagsøgeren i medfør af den anfægtede beslutnings artikel 2, litra h), udgør 167,062 mio. EUR.

Retsforhandlinger og parternes påstande

21 Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 17. juli 2006 har sagsøgeren anlagt det foreliggende søgsmål.

22 Efter at sammensætningen af Rettens afdelinger er blevet ændret, er den refererende dommer blevet knyttet til Sjette Udvidede Afdeling, som sagen herefter, efter høring af parterne, er blevet henvist til.

23 Inden for rammerne af foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse af 22. juli 2009 og af 6. januar 2010 har Retten stillet parterne skriftlige spørgsmål, som disse besvarede den 15. september 2009 og den 29. januar 2010.

24 På grundlag af den refererende dommers rapport har Retten besluttet at indlede den mundtlige forhandling. Parterne har afgivet mundtlige indlæg og besvaret spørgsmål fra Retten i retsmødet den 3. marts 2010.

25 Da to medlemmer af afdelingen ikke kunne deltage i rådslagningen, blev Rettens rådslagninger i overensstemmelse med artikel 32 i Rettens procesreglement fortsat med de tre dommere, som har underskrevet denne dom.

26 Sagsøgeren har nedlagt følgende påstande:

– Den anfægtede beslutning annulleres helt eller delvist, især for så vidt som Kommissionen heri har fastslået sagsøgerens deltagelse i overtrædelsen fra den 31. januar 1994 til august 1997 såvel som fra den 18. maj til den 31. december 2000.

– Den bøde, som er blevet pålagt sagsøgeren, samt den bøde, der er pålagt Solvay Solexis, annulleres eller nedsættes væsentligt.

– Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger, herunder de omkostninger, der er forbundet med stillelse af en bankgaranti, for betaling af bøden.

27 Kommissionen har nedlagt følgende påstande:

– Frifindelse.

– Sagsøgeren tilpligtes at betale sagens omkostninger.

28 Ved dokument af 15. september 2009 frafaldt sagsøgeren delvist sin anden påstand, for så vidt som den tilsigtede annullation eller nedsættelse af den Solvay Solexis pålagte bøde. Dette frafald blev bekræftet under retsmødet og er tilført retsbogen.

Retlige bemærkninger

29 Til støtte for sit søgsmål har sagsøgeren fremsat fem anbringender om retlige fejl og fejlagtige skøn, vedrørende for det første konstateringen af sagsøgerens deltagelse i overtrædelsen fra den 31. januar 1994 til august 1997, for det andet konstateringen af sagsøgerens deltagelse i overtrædelsen fra den 18. maj til den 31. december 2000, for det tredje anvendelsen af samarbejdsmeddelelsen, for det fjerde fastsættelsen af bødebeløbet og for det femte afslag på aktindsigt i visse sagsdokumenter.

30 Det fremgår af sagsøgerens argumentation, at anbringenderne vedrørende varigheden af sagsøgerens deltagelse i overtrædelsen (første og andet anbringende) og vedrørende aktindsigt (femte anbringende) er fremsat til støtte for sagsøgerens påstand om annullation af den anfægtede beslutning, mens anbringenderne vedrørende fastsættelsen af bødebeløbet (fjerde anbringende) og dets nedsættelse ved anvendelse af samarbejdsmeddelelsen (tredje anbringende) er fremsat til støtte for sagsøgerens påstand om annullation af bøden eller nedsættelse af dennes størrelse.

31 Anbringenderne skal derfor undersøges i denne rækkefølge.

Om varigheden af sagsøgerens deltagelse i overtrædelsen

Parternes argumenter

32 Med det første og andet anbringende har sagsøgeren anfægtet konstateringen af dennes deltagelse i overtrædelsen i den indledende og afsluttende periode for kartellet, henholdsvis fra den 31. januar 1994 til august 1997 og fra den 18. maj til den 31. december 2000.

– Vedrørende perioden fra den 31. januar 1994 til august 1997

33 Sagsøgeren rejser tvivl om Kommissionens konklusion vedrørende sagsøgerens deltagelse i overtrædelsen mellem den 31. januar 1994 og august 1997. Sagsøgeren sondrer mellem den periode, der gik forud for maj 1995 og tidsrummet fra maj 1995 til august 1997.

34 Hvad angår perioden mellem den 31. januar 1994 og maj 1995 argumenterer sagsøgeren, at Kommissionen ikke har påvist dennes deltagelse i nogen som helst drøftelse eller udveksling af oplysninger med konkurrenter.

35 Hvad for det første angår mødet i Stockholm mellem EKA Chemicals og Kemira den 31. januar 1994, der er lagt til grund som startdatoen for overtrædelsen, er det ikke blevet klart fastslået, at mødet faktisk havde fundet sted, eftersom det ikke er blevet bekræftet af Kemira.

36 De notater, der blev taget af EKA Chemicals ved dette møde, og som henviser til Kemiras drøftelser med andre virksomheder, herunder sagsøgeren, angiver endvidere ikke, at disse drøftelser udviste en ulovlig karakter. Dette forhold er ikke bekræftet af noget som helst andet bevis, der kan godtgøre en forbindelse mellem den bilaterale aftale mellem EKA Chemicals og Kemira på det skandinaviske marked og det påståede kartel, der er iværksat på europæisk plan.

37 EKA Chemicals’ notater, som angiver, at resultatet af drøftelserne med Air Liquide »ikke var særligt godt«, samt at drøftelserne med sagsøgeren »skred frem på mere tilfredsstillende vis«, beviser, at Kemira ikke var nået til en aftale hverken med Air Liquide eller med sagsøgeren. Kommissionen, som har fastslået, at Air Liquide ikke havde deltaget i overtrædelsen på dette tidspunkt, burde have draget den samme konklusion vedrørende sagsøgeren.

38 Hvad for det andet angår mødet i Göteborg den 2. november 1994 havde dette ikke et konkurrencebegrænsende formål. Kommissionens argument om udveksling af forretningsdata under dette møde er ikke blevet bekræftet af de af EKA Chemicals fremlagte beviser og modsiges af de af sagsøgeren tilvejebragte oplysninger.

39 Hvad for det tredje angår de kontakter, som fandt sted i tilknytning til møderne i Rådet for den Europæiske Kemikalieindustri (European Chemical Industry Council (CEFIC)) den 29. april 1994 i Rom og den 25. november 1994 i Zaventem, er Degussas bemærkninger om udvekslingen af »følsomme konkurrenceoplysninger« ikke tilstrækkelige til at bevise deres ulovlige karakter.

40 Hvad angår tidsrummet mellem maj 1995 og august 1997 har sagsøgeren erkendt at have udvekslet oplysninger med konkurrenter, men hævder, at disse udvekslinger ikke kan kvalificeres som en aftale eller samordnet praksis.

41 Den simple omstændighed, at man ønsker at begrænse konkurrencen, udgør ikke en overtrædelse af artikel 81 EF. Kommissionen burde have bevist eksistensen af en aftale, der udspringer af den fælles vilje til at indrette sin adfærd på markedet på en bestemt måde. Imidlertid blev hvert enkelt af de møder, der er nævnt i den anfægtede beslutning, og som fandt sted indtil august 1997, afsluttet, uden at virksomhederne blev enige om den mindste ulovlige adfærd, der skulle følges.

42 I modsætning til de krav, der fremgår af den retspraksis, der er påberåbt i 305. betragtning til den anfægtede beslutning, har Kommissionen således ikke bevist, at de pågældende virksomheder blev enige om nogen som helst særlig adfærd af en karakter, der kunne begrænse konkurrencen.

43 Kommissionen har heller ikke bevist, at informationsudvekslingerne i løbet af den pågældende periode udgjorde en samordnet praksis.

44 Ifølge sagsøgeren kræver en samordnet praksis, at konkurrenter bliver enige om at vedtage en særlig adfærd, at kontakterne mellem virksomhederne giver dem mulighed for at fjerne enhver usikkerhed med hensyn til deres gensidige adfærd, samt at dette har konsekvenser for markedsadfærden.

45 Ifølge sagsøgeren finder den retspraksis, der er påberåbt i 298. betragtning til den anfægtede beslutning, hvorefter informationsudveksling med henblik på at forberede et kartel kan anses for en samordnet praksis, kun anvendelse, når der allerede er indgået en aftale, og udvekslingen finder sted for at gøre kartellets gennemførelse mulig. Imidlertid forelå der i den foreliggende sag ikke nogen aftale eller samordnet praksis forud for den pågældende informationsudveksling.

46 Uenighederne blandt de pågældende mødedeltagere var så alvorlige, at der ikke kunne finde noget praktisk samarbejde sted imellem disse eller, følgelig, nogen samordnet praksis.

47 Derudover var de udvekslede oplysninger ikke af en karakter, der kunne have indflydelse på konkurrenternes adfærd eller væsentligt kunne reducere usikkerheden med hensyn til de andre virksomheders adfærd på markedet.

48 I løbet af den pågældende periode var drøftelserne fokuseret på de forskellige leverandørers kapaciteter og mængder, på måden at løse problemet med nye kapaciteter og at fordele den yderligere efterspørgsel. Informationsudveklingen vedrørte produktionsmængder og var bestemt til at udarbejde modeller for fordelingen af nævnte mængder for at sikre sig et rimeligt niveau for kapacitetsanvendelsen og ikke for markedsfordeling. Disse oplysninger var ikke af en karakter, der kunne gøre det muligt for virksomhederne at tilpasse deres forretningsmæssige adfærd.

49 Eftersom Kommissionen undlod at undersøge, om de udvekslede oplysninger havde kunnet anvendes til konkurrencebegrænsende formål, kunne den ikke fastslå årsagsforbindelsen mellem den påståede samordnede praksis og markedsadfærden.

50 Degussas angivelse med hensyn til udveksling af »følsomme konkurrenceoplysninger« var ikke tilstrækkelig til at godtgøre en ulovlig karakter.

51 Degussa omtalte i sin anmodning om mildere behandling og i sit svar af 5. september 2003 på Kommissionens begæring om oplysninger nogle kontakter med konkurrenter, som efter det påståede skulle have fundet sted i adskillige år, uden at give den mindste detalje om indholdet af de udvekslede oplysninger. Disse angivelser i forbindelse med en anmodning om mildere behandling bør behandles med forsigtighed. Degussas angivelser er tvetydige og af en tvivlsom bevisværdi, for så vidt som de ikke stammer fra tidspunktet for de faktiske omstændigheder og ikke giver mulighed for at identificere individuelle vidner. Da angivelserne ikke er bekræftet af andre sagsakter, er de ikke tilstrækkelige til at godtgøre overtrædelsen.

52 Degussa selv har ikke anerkendt at have begået en overtrædelse før »midten af 1997«. Degussa har gjort det klart, at udtrykket »udveksling af »følsomme oplysninger på markedet« karakterisere[de] et typisk indhold af en drøftelse mellem de konkurrerende virksomheders salgsmedarbejdere«, samt at dette »ikke [indebar] en aktiv samordning mellem virksomhederne vedrørende deres strategi«. Degussa har tilføjet, at sådanne udvekslinger »kun var bestemt til at hæve det informationsniveau, der var nødvendigt for at træffe fremtidige beslutninger i virksomhederne«. Udvekslingerne havde derfor kun til formål at skabe en egnet »atmosfære« for at træffe fremtidige beslutninger.

53 Degussas angivelser er ikke blevet bekræftet af de andre virksomheder. De af EKA Chemicals tilvejebragte dokumenter bekræfter udelukkende informationsudvekslingen mellem EKA Chemicals og Kemira. Arkema har udelukkende henvist til drøftelser om en anvendelig model til fordeling af produktionskapacitet, hvilke drøftelser brød sammen. Det følger heraf, at selv i starten af 1997 var producenterne ikke nået til enighed eller forståelse om en »markedsorganisering på europæisk plan«, og dette trods flere forsøg i denne retning.

54 Fraværet af en aftale eller samordnet praksis bekræftes dels af Degussas adfærd på tidspunktet, bl.a. ved sin »WAR«-plan, der havde til formål at forøge salget uden hensyn til pris, dels af at drøftelserne brød sammen under mødet i Sevilla i maj 1997, der af Degussa og Arkema blev beskrevet som at være endt »i en blindgyde« set i lyset af den manglende tillid producenterne imellem. Kommissionen har selv i 164. betragtning til den anfægtede beslutning erkendt, at der endnu ikke var blevet indgået nogen aftale under dette møde, hvor sagsøgerens repræsentant »var gået og havde smækket med døren«.

55 Uden at have godtgjort eksistensen af en samordning kunne Kommissionen ikke formode, at virksomhederne havde taget hensyn til oplysninger, som andre virksomheder havde givet dem. I modsætning til den sag, som har givet anledning til Domstolens dom af 8. juli 1999, sag C-199/92 P, Hüls mod Kommissionen, Sml. I, s. 4287, præmis 161 og 162, har de pågældende virksomheder i den foreliggende sag ikke været i stand til at nå en aftale om noget som helst aspekt af deres forretningsmæssige politik, og under alle omstændigheder har de udvekslede oplysninger ikke kunnet tages i betragtning for at iværksætte nogen som helst samordnet praksis.

56 Fraværet af en samordnet praksis bekræftes ligeledes af den omstændighed, at HP-markedet var meget konkurrencepræget indtil august 1997. I særdeleshed faldt priserne på HP kraftigt i slutningen af 1996 og i begyndelsen af 1997 for endelig at falde til under det variable omkostningsniveau.

57 De beviser, som blev fremlagt af flere virksomheder under den administrative procedure, viser, at markedet var meget konkurrencepræget i den pågældende periode. I betragtning af dette bevismateriale var Kommissionen forpligtet til at godtgøre, at informationsudvekslingen havde haft en effektiv indflydelse på virksomhedernes adfærd på markedet.

58 Endelig vedrørende NP er der intet bevis for, at sagsøgeren deltog i en overtrædelse før mødet i Evian-les-Bains den 14. maj 1998. Før denne dato var der ikke blevet indgået nogen aftale, og der havde ikke fundet nogen udveksling sted af følsomme forretningsmæssige oplysninger mellem producenterne.

59 Kommissionen har fremhævet, at den i tilstrækkelig grad har godtgjort, at sagsøgerens adfærd fra den 31. januar 1994 var omfattet af forbuddet i artikel 81, stk. 1, EF.

60 Kommissionen har godtgjort, at i perioden fra den 31. januar 1994 til august 1997 havde de berørte virksomheder udvekslet følsomme oplysninger med det særlige formål at forudse den ene og den andens adfærd på markedet for så vidt angår produktionsmængder, deres mulige nedbringelse og muligheden for at forhindre tilgangen til markedet af nye kapaciteter (104.-170. samt 304. betragtning til den anfægtede beslutning).

61 Degussas erklæringer viser, at i løbet af 1990’erne udvekslede virksomhederne »følsomme konkurrenceoplysninger«. Det fremgår af den af Degussa fremlagte beskrivelse, at de udbredte oplysninger vedrørte den forudsete adfærd på markedet, dvs. »mængde- og prisudvikling« og »tilgang[en] eller afgang[en] af konkurrenter« (104. betragtning til den anfægtede beslutning).

62 Disse forhold bekræftes af dokumentbeviser, der er tilvejebragt af EKA Chemicals, som har nævnt, at »leverandørerne var blevet enige om ikke at trænge ind på hinandens markeder«. EKA Chemicals udarbejdede en liste over de møder, som ifølge EKA Chemicals var kendetegnet ved en hemmelig adfærd. De notater, der blev taget af EKA Chemicals under et bilateralt møde med Kemira i Stockholm den 31. januar 1994, var genstand for drøftelser med bl.a. sagsøgeren. Det fremgår klart af indholdet af disse oplysninger, at producenterne indbyrdes overvågede deres konkurrenters adfærd, samt at Air Liquide i den forbindelse udviste manglende disciplin, mens sagsøgeren levede op til de andres forventninger. EKA Chemicals henviste ligeledes til et bilateralt møde den 2. november 1994 mellem denne og sagsøgeren i Göteborg (106.-108. betragtning samt 111. betragtning til den anfægtede beslutning).

63 I modsætning til, hvad sagsøgeren har understreget, har Kemira ikke bestridt at have deltaget i mødet med EKA Chemicals den 31. januar 1994, men har derimod indrømmet sin deltagelse i overtrædelsen fra denne dato at regne. Da dette bilaterale møde havde et ulovligt formål, var det åbenbart, at forhandlingerne med de andre konkurrenter, herunder sagsøgeren, som er omtalt i de af EKA Chemicals foretagne notater, ligeledes var ulovlige.

64 Sagsøgeren har med urette hævdet, at der ikke er noget bevis for den ulovlige karakter af dennes møde med EKA Chemicals den 2. november 1994 i Göteborg. Det fremgår af de af EKA Chemicals tilvejebragte oplysninger, at der blev udvekslet forretningsdata under dette møde (113. betragtning til den anfægtede beslutning).

65 Degussa har oplyst, at udveksling af »følsomme konkurrenceoplysninger« ligeledes fandt sted i tilknytning til CEFIC den 29. april 1994 i Rom og den 25. november 1994 i Zaventem (114. betragtning til den anfægtede beslutning).

66 Disse omstændigheder bekræftes af Arkemas erklæringer, i henhold til hvilke sagsøgeren i april eller i juni 1995 deltog i drøftelser om »tendenserne på markedet og nytilkomne«, inden for hvilke rammer »Degussa og [sagsøgeren] ønskede, at markedet og deres respektive positioner forblev så stabilt som muligt«, og »en fordelingsnøgle for producenterne [var] uden tvivl til drøftelse siden 1994-1995« (115. og 116. betragtning til den anfægtede beslutning).

67 I øvrigt har sagsøgeren i sit svar på klagepunktsmeddelelsen erkendt at have haft kontakt med konkurrenter og at have delt markedsoplysninger siden maj 1995.

68 Disse kontakter, som fandt sted i den indledende periode af kartellet, og som havde til formål at begrænse konkurrencen og førte til indgåelsen af en aftale om priser og markedsfordeling, henhører under anvendelsesområdet for forbuddet i artikel 81, stk. 1, EF (305. betragtning til den anfægtede beslutning). De kan betragtes som værende en del af det samme hemmelige foretagende.

69 Kommissionen erkender, at der ikke er blevet indgået en »fast« aftale om en model for markedsfordeling, som blev drøftet i Milano den 31. oktober 1995 og i Sevilla i maj 1997, men fremhæver, at den omstændighed, at en sådan model har været foreslået og drøftet, er tilstrækkelig til at begrunde en konklusion om overtrædelse af artikel 81, stk. 1, EF.

70 Den omstændighed alene, at der i den pågældende periode fandt drøftelser sted vedrørende mængder, priser og kundefordelingsmodeller, afspejler et fælles ønske om at begrænse konkurrencen. I modsætning til, hvad sagsøgeren har fremhævet, var der ikke kun tale om »blot en hensigt«, men om et fælles projekt, hvis formål var at munde ud i en aftale, som har indflydelse på deres markedsadfærd.

71 Subsidiært har Kommissionen gjort gældende, at konkurrenternes adfærd i den pågældende periode udgør en samordnet praksis i henhold til artikel 81, stk. 1, EF. Herefter vil den kunne betegnes som faldende ind under forbuddet i artikel 81, stk. 1, EF, selv om den ikke havde nået til den fase, hvor »man kan tale om en aftale [bogstaveligt talt], der er blevet indgået« (309. betragtning til den anfægtede beslutning).

72 I denne periode udvekslede konkurrenterne oplysninger vedrørende salgsmængder, priser og kunder, der kunne give dem mulighed for at tilpasse deres markedsadfærd (308. betragtning til den anfægtede beslutning samt dennes 120., 127. og 144. betragtning).

73 De udvekslede oplysninger var tilstrækkelige til at mindske usikkerheden vedrørende konkurrenternes adfærd på markedet. Sagsøgeren har selv indrømmet at have delt fortrolige oplysninger med sine konkurrenter siden maj 1995 og har erklæret, at »[d]eltagerne undersøgte de potentielle muligheder for at forbedre markedssituationen og for at forudse kapacitetsforøgelse på markedet«, idet spørgsmålet gik ud på at »erfare, om det var muligt at nå til en aftale« (punkt 130 og 133 i sagsøgerens svar på klagepunktsmeddelelsen og 317.-319. betragtning til den anfægtede beslutning). Denne erklæring bekræfter, at de pågældende udvekslinger havde den virkning, at de gjorde det muligt for konkurrenterne at tilpasse deres markedsadfærd. Derudover tjente udvekslingerne til at »bane vejen« for prisforhøjelser og praksis for markedsopdeling.

74 Herefter har det i den anfægtede beslutning påberåbte sæt af indicier ud fra en helhedsvurdering levet op til kravene om præcision og overensstemmelse til at begrunde en sikker formodning om, at sagsøgeren havde begået en overtrædelse siden den 31. januar 1994.

– Vedrørende perioden fra den 18. maj til den 31. december 2000

75 Sagsøgeren har fremhævet, at Kommissionen har begået retlige fejl og anlagt fejlskøn ved at konkludere, at kartellet fortsatte efter den 18. maj 2000.

76 Dels har Kommissionen ikke bevist, at deltagerne under mødet i Turku den 18. maj 2000 besluttede at fortsætte gennemførelsen af en aftale eller en samordnet praksis.

77 Kommissionen baserede sig udelukkende på et bevis fra Arkema, som ikke var afgørende og ikke bekræftet af andre beviser. Arkemas angivelser var selvmodsigende, eftersom Arkema ligeledes bekræftede, at det pågældende møde var »en lejlighed for visse producenter til at vise, at tiderne havde skiftet«, og »at tydeliggøre samarbejdets ophør«. Dens angivelse af »enighed«, som skulle være opnået under det pågældende møde, er blevet modsagt af andre virksomheder.

78 Før mødet den 18. maj 2000 informerede sagsøgeren Degussa under et bilateralt møde i Krefeld om, at sagsøgeren ikke længere var interesseret i kartellet. Kommissionen angav med urette, at mødet i Krefeld fandt sted efter mødet i Turku.

79 Hvad angår den bilaterale kontakt mellem sagsøgeren og FMC Foret i slutningen af 2000 kan denne enkelte kontakt vedrørende NP ikke godtgøre fortsættelsen af kartellet vedrørende HP. Kartellet var allerede ophørt for så vidt angår NP, og FMC Foret afsluttede sin deltagelse i kartellet i slutningen af 1999 for så vidt angår HP.

80 Dels baserede Kommissionen sig med urette på en formodning om fortsættelsen af kartellets virkninger efter maj 2000. For at godtgøre, at den aftale, som var ophørt med at være gældende, fortsat havde virkninger, burde Kommissionen have påvist dennes virkninger på priserne.

81 Kommissionen overså bl.a. det bevismateriale, som angav, at markedet var konkurrencepræget efter maj 2000. Hvad angår prisudviklingen baserede Kommissionen sig udelukkende på et dokument fra Arkema, hvoraf det fremgik, at dets gennemsnitlige priser var forblevet relativt stabile i løbet af hele 2000. Imidlertid er der andre dokumenter fra Arkema, som angiver, at dets priser var faldet i 2000 inden for Den Europæiske Union, samt at gennemsnitsprisen ikke udelukkende var beregnet på grundlag af salg i EØS. Selv i tilfælde af at priserne var forblevet stabile, kunne dette endvidere skyldes en stærk stigning i efterspørgslen og omkostningsforøgelse.

82 I det omfang Kommissionen har angivet, at sagsøgeren ikke tydeligt havde taget afstand fra kartellet efter den 18. maj 2000, har Kommissionen set bort fra den omstændighed, at kartellet »ophørte med at eksistere« fra denne dato, og har således vendt bevisbyrden ved tilsidesættelse af princippet om uskyldsformodning.

83 Kommissionen har bestridt sagsøgerens argumenter ved bl.a. at henvise til de grunde, der er fremført i 355.-360. betragtning til den anfægtede beslutning.

Rettens bemærkninger

84 I henhold til artikel 81, stk. 1, EF er alle aftaler mellem virksomheder, alle vedtagelser inden for sammenslutninger af virksomheder og alle former for samordnet praksis, der kan påvirke handelen mellem medlemsstater, og som har til formål eller til følge at hindre, begrænse eller fordreje konkurrencen inden for fællesmarkedet, uforenelige med fællesmarkedet og forbudt.

85 Det er tilstrækkeligt, for at der foreligger en aftale som omhandlet i artikel 81, stk. 1, EF, at de pågældende virksomheder har udtrykt deres fælles vilje til at indrette deres adfærd på markedet på en bestemt måde (Rettens dom af 17.12.1991, sag T-7/89, Hercules Chemicals mod Kommissionen, Sml. II, s. 1711, præmis 256, og af 20.3.2002, sag T-9/99, HFB Holding m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 1487, præmis 199).

86 Det må antages, at en aftale i henhold til artikel 81, stk. 1, EF er indgået, når der er enighed om en samstemmende vilje vedrørende selve princippet om en begrænsning af konkurrencen, selv om de særlige forhold i den påtænkte begrænsning stadig er genstand for forhandlinger (jf. i denne retning dommen i sagen HFB Holding m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 85 ovenfor, præmis 151-157 og 206).

87 Begrebet samordnet praksis vedrører nemlig en form for koordinering mellem virksomheder, som uden at gå så langt som til at slutte en egentlig aftale bevidst træder i stedet for et praktisk samarbejde mellem dem, som kan bringe konkurrencen i fare (Domstolens dom af 8.7.1999, sag C-49/92 P, Kommissionen mod Anic Partecipazioni, Sml. I, s. 4125, præmis 115, og dommen i sagen Hüls mod Kommissionen, nævnt i præmis 55 ovenfor, præmis 158).

88 I denne henseende er artikel 81, stk. 1, EF til hinder for enhver direkte eller indirekte kontakt mellem erhvervsdrivende, som kan have indvirkning på en faktisk eller potentiel konkurrents adfærd på markedet, eller som over for en sådan konkurrent kan afsløre den adfærd, man har besluttet eller overvejer selv at udvise på markedet, når disse kontakter har til formål eller til følge, at der opstår en begrænsning af konkurrencen (jf. i denne retning dommen i sagen Kommissionen mod Anic Partecipazioni, nævnt i præmis 87 ovenfor, præmis 116 og 117).

89 Den omstændighed, at en virksomhed giver sine konkurrenter oplysninger som led i forberedelsen af en konkurrencebegrænsende aftale, er tilstrækkeligt bevis for en samordnet praksis i henhold til artikel 81 EF (jf. i denne retning Rettens dom af 6.4.1995, sag T-148/89, Tréfilunion mod Kommissionen, Sml. II, s. 1063, præmis 82, og af 8.7.2008, sag T-53/03, BBP mod Kommissionen, Sml. II, s. 1333, præmis 178).

90 Ifølge fast retspraksis omfatter begreberne aftale og samordnet praksis i henhold til artikel 81, stk. 1, EF former for hemmelige aftaler, som er af samme karakter, og som kun adskiller sig fra hinanden ved deres grad og den form, hvorunder de kommer til udtryk (dommen i sagen Kommissionen mod Anic Partecipazioni, nævnt i præmis 87 ovenfor, præmis 131 og 132, og dommen i sagen HFB Holding m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 85 ovenfor, præmis 190).

91 I forbindelse med en sammensat overtrædelse, der i flere år har involveret adskillige producenter, som har haft det mål at gennemføre en fælles markedsregulering, kan det ikke kræves af Kommissionen, at denne kvalificerer denne overtrædelse som enten en aftale eller en samordnet praksis, idet begge disse former for overtrædelse under alle omstændigheder er omfattet af artikel 81 EF (jf. i denne retning dommen i sagen Kommissionen mod Anic Partecipazioni, nævnt i præmis 87 ovenfor, præmis 111-114, og Rettens dom af 20.4.1999, forenede sager T-305/94 – T-307/94, T-313/94 – T-316/94, T-318/94, T-325/94, T-328/94, T-329/94 og T-335/94, Limburgse Vinyl Maatschappij m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 931, præmis 696).

92 Den dobbelte kvalificering af overtrædelsen som aftale »og/eller« samordnet praksis må forstås som en tilkendegivelse af, at der er tale om et kompleks, som indeholder faktiske omstændigheder, hvoraf nogle er kvalificeret som aftale og andre som samordnet praksis, jf. artikel 81, stk. 1, EF, der ikke kræver, at der skal ske en specifik kvalifikation for denne sammensatte type overtrædelse (dommen i sagen Hercules Chemicals mod Kommissionen, nævnt i præmis 85 ovenfor, præmis 264, og dommen i sagen HFB Holdings m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 85 ovenfor, præmis 187).

93 Hvad angår førelsen af beviset for overtrædelsen skal det bemærkes, at Kommissionen skal føre bevis for de fastslåede overtrædelser og for, at de omstændigheder, som udgør en overtrædelse af artikel 81, stk. 1, EF, faktisk foreligger (Domstolens dom af 17.12.1998, sag C-185/95 P, Baustahlgewebe mod Kommissionen, Sml. I, s. 8417, præmis 58).

94 Kommissionen skal i den forbindelse tage hensyn til præcise og samstemmende beviser (jf. Rettens dom af 6.7.2000, sag T-62/98, Volkswagen mod Kommissionen, Sml. II, s. 2707, præmis 43 og den deri nævnte retspraksis).

95 Hver enkelt af de af Kommissionen fremlagte beviser skal dog ikke nødvendigvis opfylde disse kriterier i forhold til hver enkelt led i overtrædelsen. Det er tilstrækkeligt, at den række indicier, som Kommissionen har påberåbt sig, bedømt i deres helhed opfylder dette krav (jf. Rettens dom af 8.7.2004, forenede sager T-67/00, T-68/00, T-71/00 og T-78/00, JFE Engineering m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 2501, præmis 180 og den deri nævnte retspraksis).

96 De indicier, som Kommissionen har påberåbt sig i beslutningen for at bevise, at en virksomhed har overtrådt artikel 81, stk. 1, EF, skal ikke bedømmes isoleret, men i sin helhed (jf. dommen i sagen BPB mod Kommissionen, nævnt i præmis 89 ovenfor, præmis 185 og den deri nævnte retspraksis).

97 Det skal ligeledes tages i betragtning, at de konkurrencebegrænsende aktiviteter gennemføres hemmeligt, og herefter må den omstændighed, at der foreligger en konkurrencebegrænsende praksis eller aftale, i de fleste tilfælde udledes ved en slutning ud fra et vist antal sammenfaldende omstændigheder og indicier, der, når de betragtes samlet, og i mangel af en anden logisk forklaring kan udgøre beviset for en tilsidesættelse af konkurrencereglerne (Domstolens dom af 7.1.2004, forenede sager C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P og C-219/00 P, Aalborg Portland m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 123, præmis 55-57).

98 Hvad angår rækkevidden af den retslige prøvelse skal Retten ifølge fast retspraksis, når den forelægges et annullationssøgsmål vedrørende en beslutning i henhold til artikel 81, stk. 1, EF, generelt udøve fuld kontrol med, om betingelserne for at anvende artikel 81, stk. 1, EF er opfyldt (jf. Rettens dom af 26.10.2000, sag T-41/96, Bayer mod Kommissionen, Sml. II, s. 3383, præmis 62 og den deri nævnte retspraksis).

99 Såfremt der hos Retten foreligger en tvivl, skal dette komme den virksomhed til gode, der er adressat for beslutningen, hvorved en overtrædelse fastslås, i overensstemmelse med princippet om uskyldsformodning, der som et generelt princip i EU-retten navnlig finder anvendelse på sager vedrørende tilsidesættelser af konkurrencereglerne, der gælder for virksomhederne, som vil kunne føre til at pålægge bøder eller tvangsbøder (dommen i sagen Hüls mod Kommissionen, nævnt i præmis 55 ovenfor, præmis 149 og 150, og Rettens dom af 27.9.2006, forenede sager T-44/02 OP, T-54/02 OP og T-56/02 OP, T-60/02 OP og T-61/02 OP, Dresdner Bank m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 3567, præmis 60 og 61).

100 Det er i lyset af disse betragtninger, at det skal undersøges, om Kommissionen i den foreliggende sag har ført tilstrækkeligt bevis for, at sagsøgerens adfærd i de omtvistede perioder udgjorde en overtrædelse af artikel 81, stk. 1, EF.

– Om perioden fra den 31. januar 1994 til maj 1995

101 Sagsøgeren har for det første i det væsentlige fremhævet, at Kommissionen har foretaget en fejlagtig vurdering af de faktiske omstændigheder ved at fastsætte starten for overtrædelsen til den 31. januar 1994. Sagsøgeren anfører, at det ikke er blevet godtgjort, at denne før maj 1995 tog del i nogen kontakt til de konkurrenter, som angiveligt overtrådte artikel 81, stk. 1, EF.

102 Det fremgår af 104.-114. samt 351. betragtning til den anfægtede beslutning, at Kommissionen fastholdt den 31. januar 1994 som startdato for sagsøgerens deltagelse i overtrædelsen på grundlag af de af Degussa afgivne erklæringer inden for rammerne af begæringen om immunitet, hvilket bekræftes såvel af det fra EKA Chemicals hidrørende dokumentbevis som af Arkemas erklæringer.

103 Allerførst har Kommissionen fremhævet, at ifølge Degussas erklæringer havde konkurrenterne oftere i løbet af 1990’erne udvekslet »følsomme konkurrenceoplysninger«, endog »markedsoplysninger«. Ifølge disse erklæringer »var [udtrykket] »udveksling af markedsoplysninger« det typiske indhold af en drøftelse mellem de konkurrerende virksomheders handelsteams.« Kommissionen har tilføjet, at ifølge de samme erklæringer »vedrørte de mundtligt meddelte oplysninger pris- og mængdeudviklingen, konkurrenternes og de på markedet eksisterende kunders adfærd, tilgang eller afgang af konkurrenter, produktionskapacitetsudvikling, innovation med hensyn til produkter på udbuds- og efterspørgselssiden såvel som andre spørgsmål af samme art« (104. betragtning til den anfægtede beslutning). Ifølge Degussa indlod konkurrenterne sig på sådanne drøftelser for bl.a. at fastslå og undersøge konkurrenternes markedsandele samt at tilvejebringe oplysninger om kundernes adfærd (105. betragtning til den anfægtede beslutning).

104 Hvad dernæst angår det præcise tidspunkt for begyndelsen af overtrædelsen har Kommissionen angivet, at det første bevis, der bekræfter Degussas erklæringer, og som bl.a. involverer sagsøgeren, drejede sig om mødet mellem EKA Chemicals og Kemira den 31. januar 1994 i Stockholm samt mødet samme dag mellem Degussa og EKA Chemicals. Ifølge Kommissionen viser dette bevis, at »EKA Chemicals, Kemira, Degussa og [sagsøgeren havde taget] del i en hemmelig adfærd i hvert fald siden starten af 1994« (106.-108. og 351. betragtning til den anfægtede beslutning).

105 Endelig har Kommissionen angivet eksistensen af andre ulovlige kontakter i 1994 og 1995 som meddelt af EKA Chemicals (110. og 111. betragtning til den anfægtede beslutning), af Degussa (114. betragtning) samt af Arkema (115. betragtning til den anfægtede beslutning).

106 Herved skal det først fremhæves, at Degussas erklæringer, hvis indhold er blevet anfægtet af sagsøgeren, ikke i sig selv kan udgøre et tilstrækkeligt bevis for sagsøgerens deltagelse i denne overtrædelse.

107 Ifølge fast retspraksis kan en erklæring fra en virksomhed, der beskyldes for at have deltaget i et kartel, hvis rigtighed bestrides af de forfulgte virksomheder, dog ikke uden støtte i andre beviser betragtes som tilstrækkeligt bevis for, at sidstnævnte virksomheder har begået en overtrædelse (Rettens dom i sagen JFE Engineering m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 95 ovenfor, præmis 219, samt dom af 25.10.2005, T-38/02, Groupe Danone mod Kommissionen, Sml. II, s. 4407, præmis 285).

108 Denne betragtning finder så meget desto mere anvendelse i den foreliggende sag i betragtning af den generelle karakter af de af Degussa anvendte udtryk, som henviser til samtlige de møder, der fandt sted i kartellets indledende periode, mellem 1994 og 1996. Disse erklæringer er derfor ikke i sig selv tilstrækkelige til at fastsætte datoen for indledningen af sagsøgerens deltagelse i overtrædelsen til starten af 1994.

109 For så vidt som Kommissionen henviser til Degussas erklæringer, ifølge hvilke »følsomme konkurrenceoplysninger« er blevet udvekslet ved multilaterale kontakter i tilknytning til CEFIC-forsamlingerne af 29. april og 25. november 1994 (114. betragtning til den anfægtede beslutning), skal det fremhæves, at denne angivelse, som ikke udtrykkeligt nævner sagsøgeren, udgør en del af de førnævnte erklæringer fra Degussa og derfor ikke kan betragtes som et forhold, der kan bekræfte disse erklæringer.

110 Hvad endvidere angår de af Kommissionen fremlagte beviser til støtte for Degussas erklæringer vedrørende den pågældende periode kan det konstateres, at sagsøgeren ikke har deltaget i de møder, der er påberåbt i 351. betragtning til den anfægtede beslutning, dvs. mødet mellem EKA Chemicals og Kemira den 31. januar 1994 i Stockholm og mødet den samme dag mellem EKA Chemicals og Degussa.

111 Inden for rammerne af disse møder har Kommissionen udelukkende henvist til et dokument fra EKA Chemicals, der stammer fra tidspunktet for de faktiske omstændigheder, ifølge hvilket EKA Chemicals og Kemira under mødet den 31. januar 1994 havde udvekslet oplysninger vedrørende det skandinaviske marked, og Kemira »[havde] udtalt, at [selskabet havde ført] forhandlinger med [Air Liquide], men at resultaterne af disse drøftelser ikke var særligt lovende«. Kommissionen er af den opfattelse, at ifølge det samme dokument »[s]kred drøftelserne med [Degussa] og [sagsøgeren] tilfredsstillende frem« (106. betragtning til den anfægtede beslutning).

112 Selv om dette dokument vedrører dels informationsudveksling mellem de skandinaviske producenter, Kemira og EKA Chemicals, dels forhandlinger mellem sidstnævnte og visse producenter på det »kontinentale marked«, udgør henvisningen til sagsøgeren i denne sammenhæng ikke et tilstrækkeligt bevis for dennes deltagelse i de ulovlige kontakter ved det pågældende møde.

113 Det drejer sig om et indirekte bevis, som hidrører fra den virksomhed, der ikke har deltaget i de påståede drøftelser med sagsøgeren, og som ikke er blevet bekræftet af Kemira. De i det pågældende dokument indeholdte oplysninger giver desuden ikke mulighed for at fastlægge genstanden for de pågældende drøftelser.

114 I denne forbindelse er det med urette, at Kommissionen »ingen tvivl har haft om, at de i dette dokument indeholdte oplysninger er et sandfærdigt billede af de i perioden førte drøftelser«, og udgør det kartel, som sagsøgeren har deltaget i (317. betragtning til den anfægtede beslutning).

115 Vedrørende andre bilaterale kontakter i 1994 som oplyst af EKA Chemicals har Kommissionen henvist til mødet mellem EKA Chemicals og sagsøgeren den 2. november 1994 i Göteborg, hvor deltagerne ifølge EKA Chemicals havde »drøftet HP-markedet i Europa« (111. betragtning til den anfægtede beslutning).

116 Det skal imidlertid fremhæves, at denne eneste oplysning, som er formuleret i generelle træk, ikke er tilstrækkelig til at godtgøre det pågældende mødes ulovlige karakter, som er blevet bestridt af sagsøgeren. Det ulovlige formål med dette møde kan heller ikke godtgøres ved den henvisning, som Kommissionen har foretaget til EKA Chemicals’ andre erklæringer, som ikke udtrykkeligt vedrører dette møde, men kun anfører, at »fra 1990’erne havde møderne mellem EKA [Chemicals] og [sagsøgeren] hovedsageligt omhandlet generelle spørgsmål vedrørende markedet, såsom prisoplysninger, markedsprognoser etc.« (113. betragtning til og fodnote 84 i den anfægtede beslutning).

117 Endelig hvis Kommissionen har fundet, at Degussas erklæringer bar baseret på Arkemas erklæringer vedrørende de møder, der havde fundet sted i løbet af 1995, og ifølge hvilke bl.a. »en fordelingsmodel mellem producenterne uden tvivl [havde været] drøftet blandt producenterne siden 1994-1995« (104. og 115. betragtning til den anfægtede beslutning), skal det ikke desto mindre bemærkes, at Arkemas erklæringer vedrører det multilaterale møde i »april eller [i] maj 1995« (115. betragtning til den anfægtede beslutning) såvel som de efterfølgende kontakter og derfor ikke kunne tjene som bevis til bekræftelse af Degussas erklæringer vedrørende sagsøgerens deltagelse i overtrædelsen i de tidligere perioder.

118 Det følger af det ovenstående, at de fremlagte forhold i 104.-115. samt 351. betragtning til den anfægtede beslutning betragtet under ét ikke udgør et tilstrækkeligt sæt indicier til at begrunde Kommissionens konstatering med hensyn til sagsøgerens deltagelse i overtrædelsen i løbet af perioden fra den 31. januar 1994 og frem til maj 1995.

119 Dels er de af Degussa i 104. og 105. betragtning til den anfægtede beslutning påberåbte erklæringer ikke i sig selv tilstrækkelige til at godtgøre, at sagsøgeren har deltaget i ulovlig adfærd siden 1994, dels er de andre forhold, der er påberåbt i 106.-115. samt 351. betragtning til den anfægtede beslutning, ikke tilstrækkeligt bevis for at støtte disse erklæringer vedrørende sagsøgerens deltagelse i ulovlige kontakter før maj 1995.

120 Følgelig kan sagsøgerens klagepunkt om et fejlagtigt skøn med hensyn til de faktiske omstændigheder tages til følge for så vidt angår sagsøgerens deltagelse i overtrædelsen fra den 31. januar 1994 til maj 1995.

– Vedrørende perioden fra maj 1995 til august 1997

121 I den anfægtede beslutning har Kommissionen konstateret, at de virksomheder, som beslutningen er rettet imod, herunder ansøgeren, havde deltaget i et komplekst kartel, som bestod i en samling af aftaler og samordnet praksis, der havde til formål at begrænse konkurrencen i artikel 81, stk. 1, EF’s forstand. Dets primære aspekter indebar udveksling af markedsoplysninger, produktions- og kapacitetsbegrænsning for kartellet, markedsfordeling og prisfastsættelse (337. betragtning til den anfægtede beslutning).

122 Hvad især angår kartellets indledende periode har Kommissionen bl.a. oplyst, at deltagerne i kartellet havde mødtes jævnligt, i hvert fald siden den 31. januar 1994, for at udveksle følsomme markedsoplysninger og drøfte produktionsmængder, mulige nedsættelser af disse eller muligheden for at forhindre tilgangen af nye kapaciteter på markedet (304. betragtning til den anfægtede beslutning), samt at disse hemmelige kontakter, der havde ført til indgåelsen af faste pris- og markedsfordelingsaftaler, kunne anses for at være del af det samme hemmelige projekt (305. betragtning til den anfægtede beslutning).

123 Endvidere har Kommissionen fundet, at udvekslingen af oplysninger om salgsmængder, priser og kunder i løbet af den indledende periode for kartellet var af en karakter, der gav de pågældende virksomheder mulighed for at tage hensyn til disse oplysninger ved at fastsætte deres egen markedsadfærd, og som følge heraf kunne det antages, at nævnte virksomheder havde taget hensyn til de oplysninger, der var udvekslet med deres konkurrenter, for at fastsætte deres egen adfærd på markedet (308. betragtning til den anfægtede beslutning).

124 Således har Kommissionen konstateret, at »selv om [den pågældende adfærd] allerede fra begyndelsen af overtrædelsen ikke [h]avde nået den fase, hvor man kan tale om, at en aftale [i bogstaveligste forstand] er blevet indgået, [k]unne [den] i det mindste betegnes […] som faldende ind under forbuddet i artikel 81, stk. 1, [EF…], da hele den hemmelige adfærd i sine forskellige former [udviste] alle kendetegn ved en aftale og/eller en samordnet praksis« (309. betragtning til den anfægtede beslutning).

125 Til støtte for sine konstateringer vedrørende perioden fra maj 1995 til august 1997 har Kommissionen bl.a. nævnt følgende omstændigheder:

– Det multilaterale møde i april eller maj 1995 i Paris blev arrangeret med det formål at etablere vedvarende kontakter mellem konkurrenterne, eftersom Degussa og sagsøgeren havde udtrykt ønske om i videst muligt omfang at konsolidere deres position på markedet (115.-117. betragtning til den anfægtede beslutning).

– De bilaterale kontakter i tilknytning til CEFIC-forsamlingen den 11. eller den 12. maj 1995 i Dresden vedrørte spørgsmålet om forventet prisfald på grund af gennemførelsen af nye produktionsfaciliteter (118. til 119. betragtning til den anfægtede beslutning).

– De bilaterale møder i juni 1995 mellem Atofina og Air Liquide (120. betragtning til den anfægtede beslutning), mellem Atofina og Degussa (121. betragtning til den anfægtede beslutning) samt mellem Degussa og EKA Chemicals (122. betragtning til den anfægtede beslutning) var viet til drøftelserne vedrørende overkapacitetssituationen på HP-markedet og om samarbejdsmulighederne blandt producenterne på grundlag af et skema med detaljerede oplysninger om kunde og producent, som omfattede oplysninger om sagsøgeren.

– Generelt havde der omkring 1995 været flere forslag vedrørende salgskvoter og kontrol med overkapacitet »oppe at vende« i mere end et års tid og havde været genstand for drøftelser mellem Atofina, Degussa og sagsøgeren (123. og 124. betragtning til den anfægtede beslutning).

– Mødet mellem Atofina, Degussa og Chemoxal i Paris den 23. oktober 1995 vedrørte bl.a. et talmæssigt forslag vedrørende begrænsningen af nye kapaciteter, herunder en ny fabrik hos sagsøgeren samt et forslag til prisaftale (126. og 127. betragtning til den anfægtede beslutning).

– Producenterne blev fordelt i to grupper, »A« og »B«, som var styret henholdsvis af sagsøgeren og af Degussa, idet gruppe »B« skulle dele markedsandelene som defineret af gruppe »A«, »som samlede de førende virksomheder på markedet«, nemlig Degussa og sagsøgeren samt de skandinaviske virksomheder, EKA Chemicals og Kemira (130. og 131. betragtning til den anfægtede beslutning).

– Gruppe »B«’s møde den 31. oktober 1995 i Milano vedrørte »en grundlæggende model for vækstfordeling«, og de notater, der blev taget ved den lejlighed, henviser bl.a. til oplysninger vedrørende sagsøgeren (132. og 133. betragtning til den anfægtede beslutning).

– De bilaterale kontakter, som også omfattede sagsøgeren, i tilknytning til CEFIC-forsamlingen den 21. og 22. november 1995 i Bruxelles samt mødet i Italien, indebar udveksling af markedsoplysninger og fastsættelse af prisniveauerne for HP for det følgende år, hvilke prisniveauer imidlertid ikke blev overholdt (134.-136. betragtning til den anfægtede beslutning).

– Det bilaterale møde mellem Atofina og sagsøgeren i begyndelsen af 1996 i Paris havde til formål at sammenligne gruppe »A«’s og »B«’s position (139. betragtning til den anfægtede beslutning).

– Møderne i tilknytning til CEFIC-forsamlingerne med deltagelse af sagsøgeren den 24. maj 1996 i Göteborg og den 27. november 1996 i Bruxelles vedrørte talmæssige forslag vedrørende markedsfordelingen og priser, uden dog at munde ud i en konkret aftale (141. og 145. betragtning til den anfægtede beslutning).

– Adskillige bilaterale kontakter i 1996 og 1997, herunder mødet mellem EKA Chemicals og sagsøgeren i april eller maj 1997 i København, hvor sagsøgeren forespurgte, om EKA Chemicals var rede til at knytte sig til andre producenter i en koordineret indsats for at reducere kapaciteterne, tyder på forslag til kapacitetsnedskæring (154. og 155. betragtning til den anfægtede beslutning).

– Møderne den 28. eller den 29. maj 1997 i tilknytning til CEFIC-forsamlingerne samlede gruppe »A« og »B« og vedrørte en detaljeret model for markedsfordelingen for HP, idet der ikke var blevet truffet nogen endelig aftale, og drøftelser blev rapporteret at finde sted i august 1997 (156.-167. betragtning til den anfægtede beslutning).

– Bilaterale kontakter mellem sagsøgeren, EKA Chemicals og Degussa fulgte efter nævnte møder i løbet af sommeren 1997 (168.-170. betragtning til den anfægtede beslutning).

126 Sagsøgeren har hverken anfægtet rigtigheden af nævnte kontakter eller indholdet af de drøftelser, der er anført i førnævnte betragtninger til den anfægtede beslutning.

127 Ikke desto mindre hævder sagsøgeren, at disse omstændigheder ikke giver mulighed for at fastslå eksistensen af en aftale eller en samordnet praksis forud for datoen for det multilaterale møde i august 1997 i Bruxelles, som mundede ud i en bindende aftale vedrørende en prisforhøjelse på HP (171.-174. betragtning til den anfægtede beslutning), og som er anerkendt af sagsøgeren som markerende indledningen til dennes deltagelse i overtrædelsen.

128 For det første har sagsøgeren under henvisning til de forhold, der er fremlagt i 115.-170. betragtning til den anfægtede beslutning, gjort gældende, at indtil nævnte møde i august 1997 havde deltagerne i de pågældende drøftelser ikke kunnet indgå en aftale om markedsfordeling eller om priser og ikke havde indladt sig på samordnet praksis.

129 I denne forbindelse argumenterer sagsøgeren for, at Kommissionen har baseret sig på en fejlagtig fortolkning af begreberne for aftale og samordnet praksis i artikel 81, stk. 1, EF’s forstand og har anlagt et fejlagtigt skøn i forhold til de faktiske omstændigheder.

130 Vedrørende den påståede retlige fejl skal det bemærkes, at i forbindelse med en sammensat overtrædelse er Kommissionen ikke forpligtet til at kvalificere hver enkelt konstateret handling som enten aftale eller samordnet praksis i artikel 81, stk. 1, EF’s forstand, når det drejer sig om former for hemmelig adfærd, som er af samme karakter. Det kan heller ikke kræves af Kommissionen, at denne kvalificerer denne overtrædelse som enten en aftale eller en samordnet praksis, idet begge disse former for overtrædelse hypotetisk set er omfattet af nævnte bestemmelse (jf. præmis 90 og 91 nævnt ovenfor).

131 I det foreliggende tilfælde kan Kommissionen derfor ikke i retlig henseende kritiseres for at have fastslået, at hele den pågældende adfærd udviser alle de nødvendige kendetegn »ved en aftale eller/og en samordnet praksis«, for så vidt som de kunne betragtes som henhørende under en af de former for hemmelige aftaler, der er nævnt i artikel 81, stk. 1, EF.

132 Hvad angår det påståede fejlagtige skøn i forhold til de faktiske omstændigheder har sagsøgeren i det væsentlige fremhævet, at forud for august 1997 var konkurrenterne dels ikke nået frem til en aftale om en særlig adfærd på markedet, dels havde de ikke vedtaget en koordineringsform, der kunne kvalificeres som samordnet praksis.

133 Sagsøgeren henviser især til de oplysninger, der er anført i den anfægtede beslutning, hvorefter drøftelserne i 1996 »var gået frem og tilbage et års tid« og syntes at være »kommet ind i et dødvande«. Sagsøgeren har understreget, at stadig i maj 1997 »var manglen på tillid en ledsagende årsag til mangel på aftale vedrørende opretholdelse af status quo for så vidt angår markedsandele«, »eftersom de mindste producenter [havde] stemt imod en fastlæggelse af markedsandele« (140., 142. og 164. betragtning til den anfægtede beslutning).

134 Selv om de af sagsøgeren påberåbte forhold antyder, at de producenter, der havde deltaget i møder mellem maj 1995 og august 1997, ikke havde formået at indgå en aftale »i bogstaveligste forstand« for så vidt angår markedsfordeling, hvilket Kommissionen selv har konstateret i 309. betragtning til den anfægtede beslutning, forholder det sig ikke desto mindre således, at de i en længere periode førte jævnlige drøftelser vedrørende udkast til en sådan aftale.

135 Det fremgår af de faktiske omstændigheder, som ikke er bestridt af sagsøgeren, at efter gentagne opfordringer fra Degussa og sagsøgeren til deres konkurrenter på HP-markedet fandt der i løbet af maj 1995 møder sted med det formål at etablere varige kontakter mellem konkurrenterne. Deltagerne drøftede markedstendenser og nytilkomne på det europæiske marked for HP, idet Degussa og sagsøgeren havde ønsket, at de eksisterende positioner på markedet forblev så stabile som mulige (115.-117. betragtning til den anfægtede beslutning).

136 Fra maj 1995 til august 1997 fandt der jævnlige drøftelser sted, hvis formål havde været at drøfte forslag til salgskvoter og kontrol med overkapacitet (123. og 124. betragtning til den anfægtede beslutning), et talmæssigt forslag vedrørende begrænsningen af nye kapaciteter, herunder også sagsøgerens, samt et forslag til prisaftale (126. og 127. betragtning til den anfægtede beslutning), »en grundlæggende model for vækstfordeling« (132. og 133. betragtning til den anfægtede beslutning), talmæssige forslag vedrørende markedsfordelingen og en prisaftale (143. og 145. betragtning til den anfægtede beslutning), en koordineret indsats for kapacitetsnedskæring (154. og 155. betragtning til den anfægtede beslutning) eller yderligere en detaljeret model for HP-markedsfordelingen (159.-167. betragtning til den anfægtede beslutning).

137 Indholdet af drøftelserne, som ikke er blevet draget i tvivl af sagsøgeren, beviser eksistensen af en fælles vilje til at begrænse konkurrencen.

138 Den række af regelmæssige møder, hvorunder virksomhederne mødtes for at drøfte forslag til begrænsning af nye kapaciteter, til markedsfordeling og til en prisaftale, ville nemlig ikke have været mulig, såfremt der ikke på daværende tidspunkt blandt deltagerne i disse møder var en fælles vilje til indbyrdes at stabilisere markedet ved foranstaltninger, der begrænsede konkurrencen (jf. i denne retning Rettens dom af 20.3.2002, sag T-21/99, Dansk Rørindustri mod Kommissionen, Sml. II, s.1681, præmis 46).

139 Eftersom de pågældende drøftelser klart var ledet af en fælles vilje blandt deltagerne til at blive enig om det samme princip for en begrænsning af konkurrencen, kan denne betragtning ikke afkræftes af den omstændighed, at særlige forhold i den påtænkte begrænsning var genstand for forhandlinger mellem deltagerne frem til august 1997, samt at den bindende aftale fra august 1997 vedrørende en koordineret forhøjelse af priserne på HP blev indgået med betingelser, som var forskellige fra dem, der var blevet drøftet på de tidligere møder.

140 Sagsøgerens medvirken ved disse hemmelige kontakter fremgår endvidere klart af dennes aktive deltagelse i drøftelserne. Sagsøgeren deltog i størstedelen af møderne i den pågældende periode, hvor denne »udfærdigede et sammendrag« af forslagene (123. og 124. betragtning til den anfægtede beslutning) og styrede den gruppe, der bestod af »førende virksomheder på markedet« (130. og 131. betragtning til den anfægtede beslutning).

141 Den henvisning, som sagsøgeren har foretaget til den omstændighed, at sagsøgerens repræsentant under et møde, der fandt sted i maj 1997 (162. betragtning til den anfægtede beslutning), var »gået og havde smækket med døren, […] i irritation over de små producenters krav«, udgør i denne forbindelse ikke et indicium, der kan bevise, at sagsøgerens deltagelse i det pågældende møde, eller så meget desto mindre i samtlige de pågældende kontakter, var blottet for enhver konkurrencebegrænsende karakter.

142 Henset til disse betragtninger har Kommissionen med rette kunnet konstatere, at den pågældende adfærd, der vedrørte den indledende fase af kartellet, hvori sagsøgeren deltog, var en del af det samme konkurrencebegrænsende projekt, og derfor følgelig var omfattet af det forbud, der er indeholdt i artikel 81, stk. 1, EF.

143 Dels bemærkes, at det kan antages, at en aftale i artikel 81, stk. 1, EF’s forstand er indgået, når der er en samstemmende vilje vedrørende selve princippet om en begrænsning af konkurrencen, selv om de særlige forhold i den påtænkte begrænsning stadig er genstand for forhandlinger (jf. præmis 86 ovenfor).

144 I den foreliggende sag kan sagsøgeren derfor ikke med føje fastholde, for så vidt som virksomhederne ikke er blevet enige om at vedtage særlige retningslinjer for adfærd på markedet, at den pågældende adfærd højst udgør en simpel hensigt om at begrænse konkurrencen, som ikke er omfattet af formerne for ulovlig adfærd, der er omhandlet i artikel 81, stk. 1, EF.

145 For så vidt som de ovenfor anførte forhold påviser, at konkurrenterne allerede rådede over et fælles projekt, hvis formål var at munde ud i en konkurrencebegrænsende aftale, må disse drøftelser derfor anses for at gå ud over, hvad der blot er en hensigt eller en tentativ aftale.

146 Dels må det fremhæves, at de kontakter, der vedrører den pågældende periode, under alle omstændigheder kunne kvalificeres som samordnet praksis henhørende under artikel 81, stk. 1, EF.

147 Det bemærkes, at ifølge fast retspraksis er den omstændighed, at en virksomhed giver sine konkurrenter oplysninger som led i forberedelsen af en konkurrencebegrænsende aftale, tilstrækkeligt bevis for en samordnet praksis i henhold til artikel 81 EF (jf. præmis 89 ovenfor).

148 Selv om Kommissionen ikke formår at bevise, at virksomhederne indgik en aftale i streng forstand, er det tilstrækkeligt for at konstatere en overtrædelse af artikel 81, stk. 1. EF, at konkurrenterne har taget direkte kontakt med henblik på at »stabilisere markedet« (jf. i denne retning dommen i sagen BPB mod Kommissionen, nævnt i præmis 89 ovenfor, præmis 170).

149 Henset til disse betragtninger må det af sagsøgeren fremførte synspunkt forkastes, i henhold til hvilket formidling af oplysning til konkurrenterne kun kan anses for en samordnet praksis, når der allerede er indgået en konkurrencebegrænsende aftale, og forhandlingerne udelukkende finder sted for at gøre dens gennemførelse mulig.

150 I den foreliggende sag har Kommissionen godtgjort, at sagsøgeren havde deltaget i en række møder med sine konkurrenter, samt at der under disse var blevet udvekslet oplysninger om markedsvilkår, prisniveauer blev drøftet, og deltagerne fremlagde den handelsstrategi, som de påtænkte at vedtage på markedet. Det er desuden godtgjort, at udvekslingen af de pågældende oplysninger fandt sted med det formål at forberede en aftale om markedsfordeling eller om priser, hvis formål derfor var åbenbart konkurrencebegrænsende.

151 Følgelig har Kommissionen med rette kunnet konstatere, at sagsøgeren havde deltaget i en samordnet praksis, der havde til formål at begrænse konkurrencen.

152 Denne betragtning kan ikke drages i tvivl med sagsøgerens argument om, at det på grund af manglende gensidig tillid konkurrenterne imellem var utænkeligt, at de kunne involvere sig i samordnet praksis.

153 Forskellene i deltagernes position på markedet, endog mangel på indbyrdes tillid, er ikke som sådan tilstrækkeligt til at udelukke eksistensen af en samordning, der kan kvalificeres som samordnet praksis. Sagsøgerens argumenter afsvækker imidlertid ikke de omstændigheder, der er fastslået af Kommissionen, hvoraf det fremgår, at trods en vis mangel på indbyrdes tillid mødtes konkurrenterne jævnligt i den pågældende periode og udvekslede oplysninger om markedsvilkår og om deres handelsstrategi med det formål at forberede en konkurrencebegrænsende aftale.

154 I modsætning til, hvad sagsøgeren har gjort gældende, kan det ikke bebrejdes Kommissionen, at den ikke har godtgjort, at de udvekslede oplysninger, henset til deres indhold, kunne anvendes til konkurrencebegrænsende formål.

155 Det konkurrencebegrænsende formål med den pågældende adfærd fremgår klart af karakteren af de udvekslede oplysninger under møderne i den pågældende periode, idet disse oplysninger indeholdt salgstal vedrørende de forudgående år og forventningerne for fremtiden (120. betragtning til den anfægtede beslutning) samt indholdet af de drøftede forslag, som vedrørte opretholdelsen af status quo på markedet, fordelingen af nye produktionskapaciteter samt fastlæggelsen af prisniveauerne for HP (jf. f.eks. 115., 127., 133., 136. og 144. betragtning til den anfægtede beslutning).

156 Følgelig har Kommissionen i tilstrækkelig grad godtgjort, at udvekslingen af de pågældende oplysninger, der blev anvendt til at »bane vejen« for prisforhøjelser og den deraf følgende praksis for opdeling af markedet, udgjorde en form for ulovlig adfærd, der er omfattet af artikel 81, stk. 1, EF.

157 Det fremgår af disse betragtninger, at Kommissionen med rette har konstateret, at den omtvistede adfærd kunne anses for at falde ind under forbuddet i artikel 81, stk. 1, EF, idet den var en del af en flerhed af forhold, der udgjorde en aftale »og/eller« en samordnet praksis (308. og 309. betragtning til den anfægtede beslutning).

158 Hvad angår sagsøgerens argument om, at HP-markedet forblev konkurrencepræget indtil august eller september 1997, idet HP-priserne var faldet betydeligt i begyndelsen af 1997, skal det bemærkes, at ifølge fast retspraksis er det med henblik på anvendelsen af artikel 81, stk. 1, EF på en aftale eller en samordnet praksis ikke nødvendigt at tage hensyn til de faktiske følger af en aftales eller en samordnet praksis, når det fremgår, at overtrædelsen har til formål at begrænse, hindre eller fordreje konkurrencen inden for fællesmarkedet (Domstolens dom af 19.3.2009, sag C-510/06, Archer Daniels Midland mod Kommissionen, Sml. I, s. 1843, præmis 140, og af 4.6.2009, sag C-8/08, T‑Mobile Netherlands m.fl., Sml. I, s. 4529, præmis 29).

159 For så vidt som Kommissionen har konstateret, at sagsøgeren havde deltaget i en konkurrencebegrænsende aftale og/eller en samordnet praksis, som havde haft til formål at begrænse konkurrencen på markedet for HP, var Kommissionen i den foreliggende sag ikke forpligtet til at tage hensyn til de konkrete virkninger af den pågældende adfærd.

160 Hvad nærmere angår en samordnet praksis må det ifølge fast retspraksis under alle omstændigheder antages – med forbehold af det modbevis, som det påhviler de pågældende erhvervsdrivende at føre – at de virksomheder, som deltager i samordningen, og som forbliver aktive på markedet, tager hensyn til informationsudvekslingen med deres konkurrenter for at fastlægge deres adfærd på markedet (dommen i sagen Kommissionen mod Anic Partecipazioni, nævnt i præmis 87 ovenfor, præmis 118 og 121, og dommen i sagen Hüls mod Kommissionen, nævnt i præmis 55 ovenfor, præmis 161 og 162).

161 Selv hvis det antages, at det godtgøres, at denne adfærd ikke havde indvirkning på priserne i den pågældende periode, kan dette ikke rejse tvivl om lovligheden af Kommissionens vurderinger.

162 Den omstændighed, at en samordnet praksis ikke har direkte indvirkning på prisniveauet, er ikke til hinder for at fastslå, at denne praksis har begrænset konkurrencen mellem de berørte virksomheder bl.a. ved at fjerne det konkurrencemæssige pres (jf. i denne retning dommen i sagen Dansk Rørindustri mod Kommissionen, nævnt i præmis 138 ovenfor, præmis 139 og 140).

163 Sagsøgerens argument om, at Kommissionen har set bort fra beviset for, at markedet forblev konkurrencepræget i løbet af den pågældende periode, kan derfor ikke lægges til grund.

164 Hvad angår sagsøgerens argument om, at de påberåbte omstændigheder i den anfægtede beslutning med hensyn til den pågældende periode altovervejende vedrører HP-markedet og ikke NP-markedet, skal det bemærkes, at den anfægtede beslutning er baseret på konstateringen af en enkelt overtrædelse, som vedrører begge de berørte markeder (328. betragtning ff. til den anfægtede beslutning), hvilken kvalificering sagsøgeren ikke har anfægtet i den foreliggende sag.

165 For så vidt som Kommissionen har kvalificeret det pågældende kartel som en enkelt overtrædelse, var den imidlertid ikke forpligtet til i forbindelse hermed at anføre den forskellige varighed af de handlinger, der alene vedrørte NP-markedet. For så vidt som det ikke drejer sig om særskilte overtrædelser, var Kommissionen heller ikke forpligtet til at tage hensyn til denne forskel for at fastslå varigheden af overtrædelsen set under ét.

166 Det ville være kunstigt at opdele en vedvarende adfærd, der har et samlet mål, i flere særskilte overtrædelser med den begrundelse, at den samordnede praksis varierede alt efter det berørte marked. Disse elementer skal først tages i betragtning ved vurderingen af overtrædelsens grovhed og, i givet fald, ved fastsættelsen af bødens størrelse (jf. analogt dommen i sagen Kommissionen mod Anic Partecipazioni, nævnt ovenfor i præmis 87, præmis 90).

167 I den foreliggende sag har Kommissionen i overensstemmelse med disse betragtninger oplyst, at for så vidt angår fastsættelsen af bødens størrelse havde den taget hensyn til den omstændighed, at hvad angår NP havde kartellet taget sin begyndelse senere, end hvad der gjaldt for HP, og var ophørt tidligere (331. betragtning til den anfægtede beslutning).

168 Sagsøgerens argument om utilstrækkeligheden af beviserne for de konkurrencebegrænsende handlinger på HP-markedet vedrørende den pågældende periode kan derfor ikke lægges til grund.

169 Da sagsøgeren ikke har påvist, at den anfægtede beslutning var behæftet med en retlig fejl ved anvendelsen af artikel 81, stk. 1, EF, skal sagsøgerens argument endelig ligeledes forkastes, idet det i det væsentlige baserer sig på den samme forudsætning om, at Kommissionen har foretaget en for vid fortolkning af denne bestemmelse under tilsidesættelse af det strafferetlige legalitetsprincip.

170 I lyset af det ovenfor anførte kan klagepunktet vedrørende konstateringen af overtrædelsen for perioden fra maj 1995 til august 1997 derfor ikke tages til følge.

– Vedrørende perioden fra den 18. maj til den 31. december 2000

171 Vedrørende den afsluttende periode for overtrædelsen har Kommissionen i 356. betragtning til den anfægtede beslutning fremhævet, at artikel 81, stk. 1, EF fandt anvendelse på et kartel, som vedbliver med at have virkninger ud over dets formelle ophør, samt at dette bl.a. var tilfældet, når virksomheder ikke giver afkald på at anvende de referencepriser, som blev aftalt under kartelmøderne.

172 Under anvendelse af disse betragtninger i den foreliggende sag har Kommissionen oplyst, at ifølge Arkemas erklæringer, som stemmer overens med andre beviser, var der under det multilaterale møde, der fandt sted i Turku den 18. maj 2000, udtrykt almindelig enighed til fordel for bibeholdelse af prisniveauer i hele år 2000, samt at det derfor kunne antages, at indvirkningen på priserne havde varet ved i hvert fald i løbet af andet halvår 2000 (357. betragtning til den anfægtede beslutning). Datoen den 31. december 2000 blev således fastsat som slutdato for overtrædelsen, bl.a. i forhold til sagsøgeren (360. betragtning til den anfægtede beslutning).

173 Sagsøgeren understreger i det væsentlige, at Kommissionen har begået en retlig fejl og anlagt et fejlagtigt skøn i forhold til de faktiske omstændigheder ved at konstatere, at kartellet fortsatte efter mødet den 18. maj 2000.

174 I den forbindelse skal det erindres, at ifølge fast retspraksis finder artikel 81 EF også anvendelse på aftaler, som har virkninger, efter at de formelt er ophørt (Domstolens dom af 3.7.1985, sag 243/83, Binon, Sml. s. 2015, præmis 17, og Rettens dom af 10.3.1992, sag T-14/89, Montedipe mod Kommissionen, Sml. II, s. 1155, præmis 231).

175 Navnlig kan Kommissionen med rette konstatere, at kartellet fortsat har virkninger, efter at de hemmelige møder er ophørt, for så vidt som de prisforhøjelser, der er aftalt under disse møder, finder anvendelse i en efterfølgende periode (jf. i denne retning Rettens dom af 26.4.2007, forenede sager T-109/02, T-118/02, T-122/02, T-125/02, T-126/02, T-128/02, T-129/02, T-132/02 og T-136/02, Bolloré m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 947, præmis 186).

176 For så vidt som Kommissionen i den foreliggende sag har fastslået, at mødet den 18. maj 2000 var mundet ud i generel enighed om fastholdelse af prisniveauer for andet halvår 2000, har Kommissionen i den foreliggende sag med rette kunnet fastslå, at virkningerne af kartellet havde varet ved indtil den 31. december 2000.

177 Denne konklusion er der ikke blevet rejst tvivl om med sagsøgerens argumenter om i første række utilstrækkeligheden af de beviser, der er fremført af Kommissionen.

178 Det skal fremhæves, at sagsøgeren ikke har anfægtet afholdelsen af det pågældende uformelle møde og ej heller sin deltagelse i dette møde. I denne forbindelse har sagsøgeren med urette fremhævet, at Arkemas erklæringer, som henviser til »enighed«, ikke indebærer en fælles vilje hos deltagerne hvad angår fortsættelsen af aftalens virkninger. Et sådant argument modsiges af ordlyden af disse erklæringer, som relaterer eksistensen af »seneste drøftelser« om priserne for den 1. januar 2001 til en »almindelig enighed« om fastholdelse af deres prisniveauer (282. betragtning til den anfægtede beslutning).

179 Det er ligeledes med urette, at sagsøgeren påberåber sig en påstået selvmodsigelse mellem Arkemas oplysning om enighed om priserne og selskabets andre erklæringer, ifølge hvilke mødet i Turku havde givet »anledning for visse producenter til at vise, at tiderne havde skiftet« og »til at markere et ophør af samarbejdet og således bringe en ende på den kontrollerede markedsregulering«. Sidstnævnte erklæringer, som vedrører hensigten om at bringe den konkurrencebegrænsende adfærd til ophør og således signalerer den formelle afslutning af kartellet, modsiger ikke eksistensen af en enighed om fastholdelse af dens virkninger indtil slutningen af året.

180 I modsætning til, hvad sagsøgeren har hævdet, stemmer Arkemas erklæringer derudover overens med andre forhold i sagsakterne, bl.a. med den oplysning, som er bekræftet af flere virksomheder, og som ikke er bestridt af sagsøgeren, i henhold til hvilke priserne, inden for rammerne af de møder, der havde fundet sted i tilknytning til de halvårlige CEFIC-forsamlinger, sædvanligvis var blevet fastlagt for det næstfølgende halvår (357. betragtning til den anfægtede beslutning).

181 Det skal i denne forbindelse fremhæves, at henset til det sæt af samstemmende indicier, der godtgør eksistensen af et kartel, kræves der en virkelig holdbar forklaring for at bevise, at der under et givent møde er foregået noget helt andet end det, der skete under tidligere møder, når alle disse møder havde den samme deltagerkreds, fandt sted under ensartede ydre omstændigheder og ubestridt havde det samme formål (forslag til afgørelse fra dommer Vesterdorf, som fungerende generaladvokat, forud for Rettens dom af 24.10.1991, sag T-1/89, Rhône-Poulenc mod Kommissionen, Sml. II, s. 867 og 954).

182 Under alle omstændigheder er oplysningen om, at flere konkurrenter fortsatte den hemmelige adfærd i hvert fald frem til udgangen af 2000, trods dens formelle ophør, blevet bekræftet af eksistensen af visse bilaterale kontakter efter mødet den 18. maj 2000 (357. betragtning til den anfægtede beslutning).

183 Sagsøgerens argument, der tilsigter at godtgøre den lovlige karakter af en af disse kontakter, dvs. mødet med FMC Foret, kan i denne henseende ikke rejse tvivl om Kommissionens konstatering af en fortsættelse af kartellets virkninger, eftersom denne konstatering ikke er baseret på et enkeltstående tilfælde, hvilket udelukkende udgør et sekundært forhold i det sæt indicier, som er påberåbt af Kommissionen.

184 Sagsøgeren kan heller ikke med føje hævde, at denne under et bilateralt møde med Degussa i maj eller juni 2000 (283.-285. betragtning til den anfægtede beslutning) oplyste, at »det ikke længere var muligt på grundlag af drøftelser blandt producenterne på markedet at fortsætte med fordeling af kapaciteter og omallokeringer af disse«.

185 Det er tilstrækkeligt at konstatere i denne forbindelse, at denne af sagsøgeren udtrykte holdning i anledning af en bilateral kontakt, der i øvrigt kunne fortolkes som en redegørelse for vanskelighederne med at bibeholde kartellet, ikke påviser, at sagsøgeren offentligt har taget afstand fra overtrædelsen og således har bragt sin deltagelse i kartellet til ophør.

186 Det fremgår af disse betragtninger, at Kommissionen i tilstrækkelig grad har godtgjort, at mødet den 18. maj 2000 var mundet ud i generel enighed om fastholdelse af prisniveauer, samt at kartellet derfor havde fortsat med at have virkninger i løbet af andet halvår 2000.

187 Denne konklusion er ikke blevet afsvækket af sagsøgerens argumentation om, i anden række, mangel på analysering af de priser, der faktisk blev anvendt på markedet i løbet af den pågældende periode, samt tilstedeværelsen i sagsakterne af oplysninger om markedets konkurrenceprægede karakter.

188 I det omfang Kommissionen har fastslået, at de prisniveauer, der var almindelig enighed om under det pågældende møde, skulle finde anvendelse i løbet af andet halvår 2000, har Kommissionen kunnet konstatere, at virkningerne af kartellet fortsatte i denne periode, uden at Kommissionen var forpligtet til at godtgøre, at aftalen havde haft en konkret indvirkning på de anvendte priser (jf. i denne retning dommen i sagen Bolloré m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 175 ovenfor, præmis 186).

189 Eftersom denne konstatering er baseret på den betragtning, der i tilstrækkelig grad har fastslået eksistensen af parternes fælles vilje til at forlænge kartellets virkninger til trods for dets formelle ophør, indebærer denne konstatering, i modsætning til hvad sagsøgeren har hævdet, ikke, at bevisbyrden vendes om, og den kan derfor ikke være i strid med princippet om uskyldsformodning.

190 I lyset af det ovenstående må det konstateres, at de af sagsøgeren fremførte argumenter ikke har rejst tvivl om Kommissionens konstatering af, at overtrædelsen havde fortsat indtil den 31. december 2000.

191 Derfor må dette anbringende ligeledes forkastes.

192 Efter gennemgangen af det første og andet anbringende må det konstateres, at Kommissionen ikke i tilstrækkeligt grad har godtgjort, at sagsøgeren havde deltaget i overtrædelsen i perioden fra den 31. januar 1994 og frem til maj 1995.

193 I øvrigt skal første og andet anbringende forkastes.

194 Følgelig skal den anfægtede beslutnings artikel 1, litra m), annulleres, for så vidt som Kommissionen deri har konstateret sagsøge