ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Forslag til afgørelse fra generaladvokat Lenz fremsat den 7. april 1987. - KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER MOD DEN ITALIENSKE REPUBLIK. - TRAKTATBRUD - MANGLENDE GENNEMFOERELSE I INTERN RET AF RAADETS DIRECTIV 82/76/EOEF OM SPECIALLAEGEUDDANNELSE PAA HELTIDS- OG DELTIDSBASIS. - SAG 49/86.



Samling af Afgørelser 1987 side 02995



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hoeje Domstol .

1 . Mit forslag til afgoerelse i den sag om manglende gennemfoerelse af et direktiv, som Domstolen har behandlet i dag, kan jeg goere kort .

2 . Sagsoegeren, Kommissionen for de Europaeiske Faellesskaber, har nedlagt paastand om, at det statueres, at sagsoegte, Den Italienske Republik, ikke har opfyldt sine forpligtelser i henhold til EOEF-Traktaten, idet den ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget de lov - eller forvaltningsforskrifter, der er noedvendige for at bringe de italienske bestemmelser om speciallaegeuddannelse paa heltids - og deltidsbasis i overensstemmelse med Raadets direktiv 82/76/EOEF af 26 . januar 1982 ( 1 ), samt om, at sagsoegte tilpligtes at betale sagens omkostninger . Den Italienske Republik har hverken bestridt det paagaeldende traktatbrud eller nedlagt egentlige paastande, men blot bemaerket, at en naermere angiven del af direktivets bestemmelser - som naervaerende sag dog ikke vedroerer - allerede finder anvendelse i den interne italienske retsorden .

3 . I henhold til artikel 16 i direktiv 82/76/EOEF var medlemsstaterne forpligtet til at traeffe de noedvendige foranstaltninger for at efterkomme direktivet senest den 31 . december 1982 . Sagsoegte har ubestridt ikke opfyldt den forpligtelse .

4 . Jeg skal derfor foreslaa, at der gives sagsoegeren medhold, og at sagsoegte doemmes til at betale sagens omkostninger .

(*) Oversat fra tysk .

( 1 ) Raadets direktiv af 26 . januar 1982 om aendring af direktiv 75/362/EOEF om gensidig anerkendelse af eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser for laeger omfattende foranstaltninger, som skal lette den faktiske udoevelse af retten til etablering og fri udveksling af tjenesteydelser, og om aendring af direktiv 75/363/EOEF om samordning af de administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om virksomhed som laege .
FORENEDE FORSLAGE TIL AFGOERELSE FRA GENERALADVOKAT LENZ FREMSAT DEN 1. APRIL 1987. - KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER MOD DEN ITALIENSKE REPUBLIK. - TRAKTATBRUD - MANGLENDE GENNEMFOERELSE I NATIONAL RET AF RAADETS DIREKTIV 83/183/EOEF - AFGIFTSFRITAGELSE VED PRIVATPERSONERS ENDELIGE INDFOERSEL AF PERSONLIGE EJENDELE FRA EN MEDLEMSSTAT. - SAG 124/86.



Samling af Afgørelser 1987 side 04661



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hoeje Domstol .

1 . Mit forslag til afgoerelse i de to traktatbrudssager, Domstolen netop har behandlet, er ganske kort .

2 . Sagsoegeren, Kommissionen for de Europaeiske Faellesskaber, har nedlagt paastand om, dels at det statueres, at Den Italienske Republik ( herefter benaevnt "sagsoegte ") har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til EOEF-Traktaten, idet den ikke inden for de fastsatte frister har sat de lov - og forvaltningsforskrifter i kraft, der er noedvendige for at efterkomme Raadets direktiver 83/181/EOEF og 83/183/EOEF af 28 . marts 1983 ( 1 ), dels at Den Italienske Republik tilpligtes at betale sagens omkostninger .

3 . Sagsoegte har ikke bestridt de paagaeldende traktatbrud og heller ikke nedlagt udtrykkelige paastande . Sagsoegte har blot henvist til, at en del af direktivernes bestemmelser allerede finder anvendelse i den interne italienske retsorden, om end de naermere bestemmelser og frister ikke er som fastsat i direktivet . Sagsoegte har desuden henvist til de bestraebelser, som er udfoldet med henblik paa at gennemfoere direktiverne i national ret inden den mundtlige forhandling i dag, men som ikke lykkedes .

4 . I henhold til artikel 93 i direktiv 83/181 henholdsvis artikel 12 i direktiv 83/183 var medlemsstaterne forpligtet til at saette de lov - og forvaltningsforskrifter, der var noedvendige for at gennemfoere de to direktiver, i kraft senest den 1 . juli 1984, henholdsvis den 1 . januar 1984 . Den Italienske Republik har ubestridt ikke efterkommet den forpligtelse .

5 . Jeg skal derfor foreslaa, at der i begge sager gives Kommissionen medhold, og at Den Italienske Republik doemmes til at betale deres omkostninger .

(*) Oversat fra tysk .

( 1 ) Raadets direktiv 83/181/EOEF af 28 . marts 1983 om fastlaeggelse af anvendelsesomraadet for artikel 14, stk . 1, litra d ), i direktiv 77/388/EOEF for saa vidt angaar fritagelse for mervaerdiafgift ved visse former for endelig indfoersel af goder, EFT 1983 L*105, s.38 .

Raadets direktiv 83/183/EOEF af 28 . marts 1983 om afgiftsfritagelse ved privatpersoners endelige indfoersel af personlige ejendele fra en medlemsstat, EFT 1983 L*105, s.*64 .
Forslag til afgørelse fra generaladvokat Mischo fremsat den 25. marts 1987. - KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER MOD KONGERIGET BELGIEN. - KONTROLMETODER FOR OVERFLADEAKTIVE STOFFERS BIOLOGISKE NEDBRYDELIGHED - GENNEMFOERELSE AF DIREKTIVER I NATIONAL RET. - SAG 134/86.



Samling af Afgørelser 1987 side 02415



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hoeje Domstol .

1 . Da der ikke under den mundtlige forhandling er fremkommet nye omstaendigheder, og sagen er klar, skal jeg tillade mig at fatte mig saerdeles kort .

2 . Det staar fast og er ikke bestridt, at Kongeriget Belgien endnu ikke har gennemfoert de love og forvaltningsforskrifter, der er noedvendige for at efterkomme de to direktiver om indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivning om kontrolmetoderne for non-ioniske og anionaktive overfladeaktive stoffers biologiske nedbrydelighed, selv om fristerne for gennemfoerelse udloeb den 8 . oktober 1983 .

3 . Hvor forstaaelige de af den belgiske regering anfoerte grunde til forsinkelsen end maatte vaere, kan jeg kun henvise til Domstolens faste praksis, hvorefter "en medlemsstat ikke (( kan )) paaberaabe sig bestemmelser, praksis eller forhold i sin interne retsorden som begrundelse for ikke at overholde forpligtelser eller frister, der er fastsat i direktiver" ( jfr . senest dom af 12 . marts 1987 i sag 9/86, Kommissionen mod Belgien, praemis 5 ).

4 . Jeg skal foelgelig foreslaa, at der gives Kommissionen medhold, dvs . at det statueres, at Kongeriget Belgien har gjort sig skyldig i det paastaaede traktatbrud, samt at Kongeriget Belgien doemmes til at betale sagens omkostninger .

(*) Oversat fra fransk .
Forslag til afgørelse fra generaladvokat Mischo fremsat den 25. marts 1987. - KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER MOD KONGERIGET BELGIEN. - TRAKTATBRUD - BESKYTTELSE AF GRUNDVANDET. - SAG 1/86.



Samling af Afgørelser 1987 side 02797



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hoeje Domstol .

1 . Kommissionen har paatalt, at kongeriget Belgien ikke inden for den fastsatte frist har truffet de noedvendige foranstaltninger for paa hele statsterritoriet at gennemfoere Raadets direktiv 80/68 af 17 . december 1979 om beskyttelse af grundvandet mod forurening foraarsaget af visse farlige stoffer .

2 . Ved dekret af 24 . januar 1984 samt en raekke bekendtgoerelser af 22 . marts 1984 og 27 . marts 1985 er ovennaevnte direktiv i det vaesentlige ( som bekraeftet af Kommissionen under den mundtlige forhandling ) sikret gennemfoerelse i Regionen Vlanderen .

3 . Derimod har den belgiske regering anerkendt, at bestemmelserne til gennemfoerelse i Regionen Wallonien og Bruxelles af direktiv EOEF 80/68 fortsat behandles af de forskellige beroerte instanser .

4 . Kongeriget Belgien har anfoert, at som foelge af de institutionelle reformer af 8 . august 1980, hvorved regionerne tillagdes en betydelig kompetence inden for miljoeomraadet, har statsmagten ikke laengere den kompetence, der er noedvendig og tilstraekkelig med henblik paa direktivets gennemfoerelse, samtidig med, at opbygningen af de nye regionale institutioner og forvaltninger kun har kunnet ske lidt efter lidt, saaledes at de ikke fungerede fra starten .

5 . Det kan saaledes naeppe bestrides, at gennemfoerelsen af direktivet i Belgien har vaeret forbundet med helt saerlige vanskeligheder . Dette er formentlig grunden til, at Kommissionen lod gaa yderligere fire aar fra den dato, hvor direktivet burde have vaeret gennemfoert ( den 18 . december 1981 ) og den dato, hvor Kommissionen indgav staevningen ( den 3 . januar 1986 ). I mellemtiden havde en af regionerne i kongeriget Belgien gennemfoert direktivet .

6 . For mit vedkommende kan jeg kun henvise til Domstolens faste praksis, hvorefter "en medlemsstat ikke (( kan )) paaberaabe sig bestemmelser, praksis eller forhold i sin interne retsorden som begrundelse for ikke at overholde forpligtelser eller frister, der er fastsat i direktiver" ( 1 ).

7 . Jeg skal derfor foreslaa, at

- det statueres, at kongeriget Belgien har undladt at opfylde sine forpligtelser i henhold til EOEF-Traktaten, idet det ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget de bestemmelser, der er noedvendige for at efterkomme Raadets direktiv 80/68 af 17 . december 1979, og at

- kongeriget Belgien doemmes til at betale sagens omkostninger .

(*) Oversat fra fransk .

( 1 ) Jfr . senest dom af 10 . marts 1987 i sag 386/85, Kommissionen mod Italien, praemis 7, Sml . s.*0000, og talrige tidligere domme .
14.

Domstolen har haft lejlighed til at udtale sig om spørgsmålet ca. tre uger efter, at Arrondissementsrechtbank Arnhem stillede de spørgsmål, som denne sag vedrører, nemlig i dom af 26. februar 1986 i sag 152/84 (M. H. Marshall mod Southampton and South-West Hampshire Area Health Authority, Sml. s. 723), hvori vi læser følgende: »Med hensyn til argumentet om, at et direktiv ikke kan gøres gældende over for en privat, bemærkes, at ifølge Traktatens artikel 189 består et direktivs bindende karakter, som er grundlaget for at støtte ret på det ved en national ret, kun i forhold til ’enhver Medlemsstat, som det rettes til’. Heraf følger, at et direktiv ikke i sig selv kan skabe forpligtelser for private, og at en direktivsbestemmelse derfor ikke som sådan kan påberåbes overfor sådanne personer. Der må herefter tages stilling til, om sagsøgte i den foreliggende sag må anses for at have handlet i egenskab af en privat« (præmis 48).
Forslag til afgørelse fra generaladvokat Darmon fremsat den 26. februar 1987. - KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER MOD KONGERIGET BELGIEN. - UNDLADELSE AF AT EFTERKOMME EN BESLUTNING OM STOETTE TIL EN PRODUCENT AF POLYPROPYLENFIBRE OG -GARN. - SAG 5/86.



Samling af Afgørelser 1987 side 01773



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hoeje Domstol .

I - 1 . I denne sag goeres det gaeldende, at kongeriget Belgien ikke har gennemfoert den ikke anfaegtede beslutning af 27 . juni 1984 ( 1 ), hvorved Kommissionen for De europaeiske Faellesskaber fastslog, at stoette tildelt i form af deltagelse i en privat virksomheds kapital var uforenelig med Faellesmarkedet i henhold til EOEF-traktatens artikel 92 .

II - 2 . Tvisten drejer sig altsaa om, hvorledes denne deltagelse skal tilbagefoeres . Under skriftvekslingen er det spoergsmaal blevet rejst, om det ville blive umuligt at gennemfoere Kommissionens beslutning, saafremt det var noedvendigt at skride til likvidation af den paagaeldende virksomhed .

3 . Domstolen har herved i en lignende sag praeciseret foelgende :

"Det forhold, at de belgiske myndigheder paa grund af virksomhedens oekonomiske situation ikke har kunnet tilbagesoege den udbetalte sum, udgoer ikke umulighed for gennemfoerelsen, eftersom Kommissionens formaal er, at stoetten ophaeves . Dette formaal kan, som af den belgiske regering erkendt, opnaas ved en selskabslikvidation, som de belgiske myndigheder kan fremkalde i deres egenskab af enten aktionaerer eller kreditorer ." ( 2 )

4 . Den belgiske regering tog Domstolens dom ad notam . Den indledte en likvidationsprocedure, men dens repraesentant har netop under retsmoedet oplyst, at man netop er ved at naa frem til en bedre loesning - nemlig virksomhedens tilbagekoeb af den belgiske stats deltagelse .

5 . Alligevel staar det fast, at den paagaeldende stoette under de forhaandenvaerende omstaendigheder endnu ikke er blevet tilbagebetalt . Der er foelgelig fortsat tale om en traktatbrud .

III - 6 . Jeg foreslaar derfor, at

- det statueres, at kongeriget Belgien, ved ikke at have efterkommet beslutningens paalaeg om at ophaeve en stoette til en virksomhed, har undladt at opfylde en forpligtelse, som paahviler det i henhold til traktatens artikler 5, 92, 93 og 189, stk . 4, og

- at den sagsoegte stat tilpligtes at betale sagens omkostninger .

(*) Oversat fra fransk .

( 1 ) EFT L 283 af 27.10.1984, s . 42 .

( 2 ) Dom af 15 . januar 1986, i sag 52/84, Kommissionen for De europaeiske Faellesskaber mod kongeriget Belgien, Sml . s . 89, praemis 14 .
I forbindelse med en straffesag, der vedrører ulovlig udøvelse af virksomhed som fodboldtræner, har tribunal de grande instance de Lille anmodet Domstolen om at fastslå, om det følger af Traktatens artikler 48-51, at administrative afgørelser, der træffes i medlemsstaterne, og som berører de grundrettigheder, som disse bestemmelser sikrer, skal opfylde visse mindstekrav, og navnlig om de skal være forsynet med en udtrykkelig begrundelse.

Georges Heylens, der er belgisk statsborger, modtog den 18. juni 1977 eksamensbevis som fodboldtræner fra Ecole des Entraîneurs de l'Union Royale Belge des Sociétés de Football-Association (trænerskolen under den kongelige belgiske sammenslutning af fodboldklubber). Han blev for sportssæsonen 1984-1985 ansat af Lille Olympic Sporting Club, hvis hold spiller i den franske første division. Klubben prøvede straks at bringe den nye træners forhold i orden, men ved skrivelse af 8. januar 1985 meddelte Ministeriet for Ungdom og Sport Heylens, at den nationale Commission des Equivalences ( 1 ) havde afgivet indstilling om afslag på anerkendelse af hans eksamensbevis under henvisning til, at det ikke lå på samme niveau som det tilsvarende franske kvalifikationsbevis, og ministeriet pålagde Heylens at afstå fra enhver form for lønnet undervisning på fransk område.

Heylens indstillede imidlertid ikke sin virksomhed som træner for Lille's hold, og han efterkom ikke den henstilling, som han modtog fra Union Nationale des Entraîneurs et Cadres Techniques professionnels du Footbal (den nationale sammenslutning af fodboldtrænere m. fl.). Denne organisation indstævnede derefter Heylens såvel som klubbens ledere for tribunal de grande instance de Lille og påstod de sagsøgte dømt for overtrædelse af artikel 43 i lov nr. 84-610 af 16. juli 1984 (fransk Lovtidende 17.7.1984, s. 2288) og af straffelovens artikel 259 om uhjemlet anvendelse af kvalifikationsbeviser.

Ved dom af 4. juli 1986 har retten udsat sagen og i medfør af EØF-Traktatens artikel 177 forelagt Domstolen følgende spørgsmål:

»Indebærer det en begrænsning af arbejdskraftens frie bevægelighed som fastslået ved EØF-Traktatens artikler 48-51, at der som betingelse for at udøve virksomhed som træner for et sportshold (jfr. artikel 43 i lov af 16. juli 1984) kræves et fransk diplom eller et udenlandsk diplom, der anses for ligestillet hermed i henhold til en udvalgsafgørelse, der ikke skal begrundes og ikke er omfattet af en særlig klageordning, hvorved bemærkes, at der ikke findes noget direktiv vedrørende den omhandlede virksomhed?«

Der er under sagen afgivet skriftlige indlæg af den sagsøgende organisation og af de sagsøgte, såvel som af Den Franske Republik, Kongeriget Danmark og Kommissionen for de Europæiske Fællesskaber. Bortset fra den franske regering har alle disse endvidere afgivet indlæg under retsmødet.
SMS fremtræder i første række som en beskyttelsesforanstaltning for »ømfindtlige« produkter, hvis afskrækkende virkning opnås via fastsættelsen af et loft over den importmængde, som kan tillades på eksportmarkedet, samt ved overvågning af samhandelen og truslen om, at der i givet fald udløses beskyttelsesforanstaltninger, hvis udviklingen i samhandelen ikke svarer til de reelle afsætningsmuligheder på markedet. I forbindelse med gennemførelsen af beskyttelsesmekanismen har Kommissionen et vidt skøn. Det er den, som foretager »undersøgelsen af udviklingen i samhandelen inden for Fællesskabet« og bedømmer denne i lyset af de to kumulative betingelser, som udløser beskyttelsesforanstaltningerne, når de er opfyldt. Med hensyn til disse betingelser skal det bemærkes, dels at stigningen i indførslerne vel skal være markant, men væksten kan ske såvel vedrørende »faktiske« som »forventede« indførsler, dels at det er tilstrækkeligt til at udløse beskyttelsesforanstaltninger, at stigningen sker med en takt, som efter Kommissionens opfattelse »fører til, at det vejledende loft... nås eller overskrides«. Der kan her være tale om en bedømmelse »for det løbende produktionsår eller en del af dette« ( 19 ). Ved siden af det samlede vejledende loft kan der nemlig fastsættes dellofter vedrørende perioder inden for produktionsåret for de pågældende produkter ( 20 ). Kommissionens skøn omfatter tillige midlerne til beskyttelse af det marked, som Kommissionen anser for truet; tiltrædelsesakten fastlægger nemlig ikke indholdet af de beskyttelsesforanstaltninger, der kan komme på tale, og nævner blot eksempelvis to slags endelige foranstaltninger. Er der ikke tale om betydelige forstyrrelser, kan dette, som anført af Kongeriget Spanien, simpelthen foranledige »en revision af det vejledende loft« ( 21 ), dvs. i praksis en forhøjelse af loftet, når Kommissionen finder, at markedet kan aftage importstigningen. Foreligger der derimod betydelige forstyrrelser, kan dette give anledning til

»i forhold til situationens alvor, navnlig bedømt på grundlag af udviklingen i markedspriserne og de mængder, der indgår i samhandelen, en begrænsning eller suspension af indførslerne på markedet i Fællesskabet i dets nuværende sammensætning eller på det spanske marked«.

De nævnte foranstaltninger, der betegnes som »restriktive«,

»kan kun træffes i det omfang og for den periode, det er strengt nødvendigt for at bringe forstyrrelsen til ophør« ( 22 ).

I henhold til tiltrædelsesakten kan Kommissionen således vælge, hvilke foranstaltninger, der skal iværksættes, og herved træffe valget på grundlag af dens skøn over, om de to betingelser for at udløse beskyttelsesforanstaltningerne i henhold til artikel 85 er opfyldt. Disse foranstaltninger er imidlertid ganske betinget af »undersøgelsen af udviklingen i samhandelen inden for Fællesskabet« ( 23 ), som Kommissionen foretager.
Som nævnt findes der ingen tilsvarende bestemmelse i tiltrædelsesakten eller i Rådets gennemførelsesforordning, for så vidt angår fastsættelsen af udligningsbeløb for vine med oprindelsesbetegnelse, der omhandles i bilaget til den anfægtede forordning. Det regelsæt, hvori Kommissionens forordning indgår, giver med andre ord ikke i sig selv nogen begrundelse for fastsættelsen af beløbene. Det kan allerede på dette grundlag fastslås, at der foreligger en begrundelsesmangel som hævdet. Domstolens praksis støtter endvidere denne antagelse. Begrundelsen

»skal... tilpasses den pågældende retsakts karakter«.

Domstolen har vel accepteret at

»det ikke kan kræves, at begrundelsen af forordningerne specificerer de ofte meget talrige og komplicerede faktiske og retlige detaljer, som omfattes af forordningerne«, men betingelsen herfor er, at

»de falder inden for systematikken i den helbed, hvori de indgår« ( 8 ).

Jeg sammenfatter. Tiltrædelsesakten og Rådets forordning giver intet holdepunkt for, at Kommissionen skulle være fritaget for forpligtelsen til at give en begrundelse, om så blot en summarisk begrundelse, som fastslået i EØF-Traktatens artikel 190 ( 9 ). Endvidere var der ikke i sagen her tale om at gennemføre eller opretholde gældende bestemmelser ( 10 ) eller en fællesskabsordning, som er velkendt i de berørte kredse ( 11 ), men — det være sagt endnu engang — om den første forordning på området. I henhold til begrundelseskravet skal

»de betragtninger, der er lagt til grund af den fællesskabsmyndighed, som har udstedt retsakten, ... klart og utvetydigt fremgå af begrundelsen, således at den berørte kan sætte sig ind i baggrunden for den trufne foranstaltning og Domstolen udøve sin kontrol« ( 12 ).

Det må på grundlag af det anførte fastslås — og uden at der er anledning til at tage stilling til de forklaringer, hvor overbevisende de end måtte være, som sagsøgte har givet under sagens behandling — at dette krav ikke er opfyldt med Kommissionens forordning nr. 648/86, som berigtiget ved Kommissionens forordning nr. 969/86.
63.

V — Jeg foreslår følgelig, at Domstolen besvarer de af Gerechtshof Arnhem stillede spørgsmål på følgende måde: »1) Rådets forordning (EØF) nr. 827/68 af 28. juni 1968 er ikke til hinder for, at en medlemsstat indfører en ordning, hvorefter affald af fjerkræ bestemt til destruktion i princippet gratis skal afstås til et begrænset antal behørigt godkendte virksomheder med henblik på forarbejdning af affaldet til uskadelige, unyttige produkter; herved forudsættes, at de samme mål ikke kan nås ved hjælp af en ordning, der i mindre omfang begrænser den frie samhandel inden for Fællesskabet. 2) Traktatens artikel 30 er til hinder for, at det som led i en sådan ordning forbydes at indføre affald, der lovligt er bragt i handelen i andre medlemsstater, således at eventuelle afsætningsmuligheder ikke kan udnyttes; det forudsættes herved, at de andre medlemsstaters erhvervsdrivende overholder de øvrige betingelser, der gælder for indenlandske erhvervsdrivende inden for vedkommende sektor. 3) Fællesskabsbestemmelserne om de frie varebevægelser, navnlig Traktatens artikel 34, er til hinder for opretholdelse af en ordning vedrørende indsamling og destruktion af affald af fjerkræ, der er uegnet til menneskeføde, således som indført ved »Destructiewet«, når ordningen indebærer et ubetinget forbud mod udførsel af sådant affald med den begrundelse, at et sådant forbud er nødvendigt for at sikre rentabiliteten i de godkendte destruktionsanstalter. Enhver restriktion, der indføres med hjemmel i Traktatens artikel 36, herunder med henblik på beskyttelse af menneskers og dyrs liv og sundhed, må ikke virke diskriminerende eller gå videre end det tilsigtede mål.«
1.

I henhold til artikel 130 i akten vedrørende Den Hellenske Republiks tiltrædelse kunne den græske regering indtil den 31. december 1985 anmode om bemyndigelse til at træffe beskyttelsesforanstaltninger, der kunne indebære afvigelser fra Traktatens bestemmelser. Det var i medfør af denne regel, at de græske myndigheder, efter at have anmodet om og opnået bemyndigelse til at indføre visse importrestriktioner for 1983, den 31. december 1983 fremsatte en ny anmodning. Ved beslutning 84/38 ( 1 ) gav Kommissionen dem bemyndigelse til at gennemføre importbegrænsninger for visse varer, herunder cigaretter. Beslutning 84/64 ( 2 ) fastlagde den ordning, der skulle gælde for cigaretter, idet der navnlig blev fastsat en samlet importmængde på 1100 tons, som skulle fordeles inden den 31. marts 1984. Beslutningens artikel 7 indeholder endvidere bestemmelse om, at de kvoteandele, der forbeholdtes nye importører, højst måtte udgøre 10% af de samlede importlofter.