RETTENS DOM (Appelafdelingen)

19. september 2008

Sag T-253/06 P

Olivier Chassagne

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Appel – personalesag – tjenestemænd – godtgørelse af de årlige rejseudgifter – tjenestemand fra de franske oversøiske områder (DOM) – artikel 8 i vedtægtens bilag VII – bekræftende retsakt – lønseddel – fordrejning af de faktiske omstændigheder – retlig fejl«

Angående: Appel af kendelse afsagt af Retten for EU-personalesager (Tredje Afdeling) den 29. juni 2006, Chassagne mod Kommissionen (sag F-11/05, Sml. Pers. I-A-1, s. 65, og II-A-1, s. 241), med påstand om ophævelse af denne kendelse.

Udfald: Kendelsen afsagt af Retten for EU-personalesager (Tredje Afdeling) den 29. juni 2006, Chassagne mod Kommissionen (sag F-11/05, Sml. Pers. I-A-1, s. 65, og II-A-1, s. 241), ophæves. Sagen hjemvises til Retten for EU-personalesager. Afgørelsen om sagens omkostninger udsættes.

Sammendrag

1. Retspleje – afgørelse truffet ved begrundet kendelse – betingelser herfor – overholdelse af sagsøgerens ret til at blive hørt – rækkevidde

(Rettens procesreglement, art. 111; Rådets beslutning 2004/752, art. 3, stk. 4)

2. Appel – søgsmålsgrunde – simpel gentagelse af de anbringender og argumenter, der blev forelagt for Personaleretten – afvisning – anfægtelse af den af Personaleretten anlagte fortolkning eller anvendelse af fællesskabsretten – formaliteten

[Art. 225 EF; statutten for Domstolen, bilag I, art. 11, stk. 1; Rettens procesreglement, art. 138, stk. 1, litra c)]

3. Appel – søgsmålsgrunde – anbringende vedrørende en doms præmis, der ikke er nødvendig som begrundelse for domskonklusionen – anbringende irrelevant – nødvendigt at undersøge anbringendet efter undersøgelsen af de anbringender, der er fremført vedrørende de angivne hovedbegrundelser

(Art. 225 EF; statutten for Domstolen, bilag I, art. 11, stk. 1)

4. Appel – søgsmålsgrunde – urigtig vurdering af fakta – afvisning – Domstolens prøvelse af bedømmelsen af beviserne – udelukket, medmindre de er gengivet forkert

(Art. 225 EF; statutten for Domstolen, bilag I, art. 11, stk. 1)

5. Tjenestemænd – klage – forudgående administrativ klage – frister – begyndelsestidspunkt

(Tjenestemandsvedtægten, art. 90 og 91)

6. Tjenestemænd – klage – forudgående administrativ klage – frister – klage over en afgørelse om godtgørelse af rejseudgifter støttet på klagepunkter, der i det væsentlige er identiske med klagepunkterne i en tidligere klage over fastsættelsen af rejsedagene – forbud mod genåbning af frister – ikke omfattet

(Tjenestemandsvedtægten, art. 90 og 91)

1. Den blotte omstændighed, at artikel 111 i procesreglementet for Retten i Første Instans, der finder tilsvarende anvendelse for Personaleretten, indtil dennes procesreglement træder i kraft, tillader Fællesskabets retsinstanser at træffe afgørelse uden at indlede en mundtlig forhandling, kan ikke tillade retsinstanserne at begrunde sin afgørelse i faktiske omstændigheder og dokumenter, som sagsøgeren ikke i det mindste har haft mulighed for at tage stilling til. Det er herved ikke tilstrækkeligt, at sagsøgeren har haft mulighed for at få kendskab til disse faktiske omstændigheder og dokumenter, fordi overholdelsen af retten til at blive hørt kræver, at sagsøgeren har haft mulighed for på hensigtsmæssig måde at fremsætte sine bemærkninger.

(jf. præmis 29 og 31)

Henvisning til: Domstolen, 19. januar 2006, sag C-547/03 P, AIT mod Kommissionen, Sml. I, s. 845, præmis 18 og 36.

2. Det fremgår af artikel 225 EF, artikel 11, stk. 1, i bilag I til statutten for Domstolen og artikel 138, stk. 1, litra c), i procesreglementet for Retten i Første Instans, at et appelskrift præcist skal angive, hvilke elementer der anfægtes i den dom, som påstås ophævet, samt de retlige argumenter, der særligt støtter denne påstand. Dette krav er ikke opfyldt, når appelskriftet – endog uden at indeholde en argumentation, der har til formål præcist at angive den retlige fejl, den appellerede dom angiveligt er behæftet med – blot gentager de anbringender og argumenter, der allerede er blevet fremført for Personaleretten. En sådan appel har i realiteten kun til formål at opnå, at de i stævningen for Personaleretten fremsatte påstande pådømmes endnu en gang, hvilket ligger uden for Retten i Første Instans’ kompetence. Imidlertid kan retsspørgsmål, som Personaleretten har behandlet, diskuteres på ny under en appelsag, såfremt appellanten bestrider Personalerettens fortolkning eller anvendelsen af fællesskabsretten. Hvis en appellant nemlig således ikke kunne fremsætte appelanbringender og argumenter, som allerede er blevet fremsat for Personaleretten, ville appelproceduren blive berøvet en del af sin mening.

(jf. præmis 54 og 55)

Henvisning til: Domstolen, 4. juli 2000, sag C-352/98 P, Bergaderm og Goupil mod Kommissionen, Sml. I, s. 5291, præmis 34 og 35; Domstolen, 11. november 2003, sag C-488/01 P, Martinez mod Parlamentet, Sml. I, s. 13355, præmis 39.

3. Selv om et anbringende, som under en appel fremføres vedrørende en præmis, der er anført som en yderligere begrundelse i den anfægtede dom, hvis konklusion i tilstrækkeligt omfang er begrundet i andre præmisser, må forkastes som irrelevant, kan en sådan afvisning imidlertid ikke besluttes uden videre, da dette spørgsmål afhænger af, om de anbringender, der er fremført vedrørende de andre begrundelser, er begrundede. Et sådant klagepunkt kan derfor først undersøges efter undersøgelsen af, om de hovedbegrundelser, som den anfægtede afgørelse støtter på, er gyldige. Såfremt ingen af disse begrundelser kan begrunde den anfægtede dom, må Fællesskabets retsinstanser undersøge det anbringende, der er fremført vedrørende den yderligere begrundelse.

(jf. præmis 95, 96 og 148)

Henvisning til: Domstolen, 22. december 1993, sag C-244/91 P, Pincherle mod Kommissionen, Sml. I, s. 6965, præmis 25; Domstolen, 24. januar 1994, sag C-275/93 P, Boessen mod ØSU, Sml. I, s. 159, præmis 25 og 26; Domstolen, 29. april 2004, sag C-181/02 P, Kommissionen mod Kvaerner Warnow Werft, Sml. I, s. 5703, præmis 49.

4. Anbringender angående de faktiske omstændigheder og deres bedømmelse i den appellerede afgørelse kan antages til realitetsbehandling under appellen, såfremt appellanten enten har gjort gældende, at det fremgår af sagens akter, at Personaleretten har lagt indholdsmæssigt urigtige omstændigheder til grund eller har gengivet de beviser, den har fået forelagt, urigtigt. Der foreligger en urigtig gengivelse af beviserne, hvis det uden fremlæggelse af nye beviser fremgår åbenbart, at gengivelsen af de foreliggende beviser er urigtig.

(jf. præmis 99 og 101)

Henvisning til: Domstolen, 24. oktober 2002, sag C-82/01 P, Aéroports de Paris mod Kommissionen, Sml. I, s. 9297, præmis 56; Domstolen, 18. januar 2007, sag C-229/05 P, PKK og KNK mod Rådet, Sml. I, s. 439, præmis 35 og den deri nævnte retspraksis.

5. Meddelelsen af den månedlige lønseddel bevirker, at klage- og søgsmålsfristen for anfægtelse af en administrativ afgørelse begynder at løbe, såfremt den pågældende afgørelse og rækkevidden heraf klart fremgår af lønsedlen. Denne mulighed kan imidlertid ikke fortolkes udvidende, da den udgør en tilpasning til det princip, der er fastsat i tjenestemandsvedtægtens artikel 25, hvorefter enhver afgørelse i henhold til vedtægten om en bestemt person straks skal meddeles den pågældende tjenestemand skriftligt, hvorfor betingelsen om, at afgørelsen og rækkevidden heraf klart fremgår af lønsedlen, skal kontrolleres nøje.

(jf. præmis 139)

Henvisning til: Domstolen, 21. februar 1974, forenede sager 15/73-33/73, 52/73, 53/73, 57/73-109/73, 116/73, 117/73, 123/73, 132/73 og 135/73-137/73, Kortner m.fl. mod Rådet m.fl., Sml. s. 177, præmis 18; Retten, 24. marts 1998, sag T-232/97, Becret-Daniau m.fl. mod Parlamentet, Sml. Pers. s. I-A-157, og II-495, præmis 31 og 32; Retten, 16. februar 2005, sag T-354/03, Reggimenti mod Parlamentet, Sml. Pers. s. I-A-33, og II-147, præmis 38 og 39.

6. En afgørelse vedrørende en tjenestemands rejseudgifter i henhold til artikel 8, stk. 4, i bilag VII til tjenestemandsvedtægten går selvstændigt og særskilt tjenestemanden imod i forhold til en afgørelse om fastsættelsen af hans rejsedage og kan derfor ikke anses for en bekræftelse af sidstnævnte. Indholdet af en klage over en afgørelse om fastsættelsen af rejsedagene kan derfor ikke i sig selv have nogen indflydelse på, om en efterfølgende klage over afgørelsen om rejseudgifterne kan antages til realitetsbehandling, da deres genstande er forskellige, idet den omstændighed, at en tjenestemand har fremsat visse indsigelser i en klage, ikke kan indebære, at de samme indsigelser, hvis de fremsættes i forbindelse med en klage over en afgørelse, der går ham selvstændigt imod, ikke kan antages til realitetsbehandling.

Heraf følger, at Personaleretten begår en retlig fejl, når den udtaler, at den omstændighed, at sagsøgeren inden for rammerne af en klage over en afgørelse om godtgørelse af rejseudgifter tillades at fremføre klagepunkter, som i det væsentlige er identiske med dem, der er fremført inden for rammerne af en klage over en afgørelse om fastsættelse af hans rejsedage, udgør en udsættelse af klagefristen i forhold til sidstnævnte afgørelse.

(jf. præmis 149-151, 153 og 155)