ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Domstolens dom (Sjette Afdeling) af 14. maj 2020 — EIS GmbH mod TO (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Bundesgerichtshof — Tyskland)

(Sag C-266/19) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - forbrugerbeskyttelse - direktiv 2011/83/EU - artikel 6, stk. 1, litra c) og h), og artikel 6, stk. 4 - del A i bilag I - fortrydelsesret - oplysninger, som den erhvervsdrivende skal give vedrørende betingelser, tidsfrist og procedurer for udøvelse af fortrydelsesretten - forpligtelse for den erhvervsdrivende til at angive sit »eventuelle« telefonnummer - rækkevidde)

(2020/C 240/32)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Bundesgerichtshof

Parter i hovedsagen

Sagsøger: EIS GmbH

Sagsøgt: TO

Konklusion

Artikel 6, stk. 1, litra c), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/83/EU af 25. oktober 2011 om forbrugerrettigheder, om ændring af Rådets direktiv 93/13/EØF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 1999/44/EF samt om ophævelse af Rådets direktiv 85/577/EØF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/7/EF skal fortolkes således, at i en situation, hvor en erhvervsdrivendes telefonnummer fremgår af dennes websted på en sådan måde, at det for en gennemsnitsforbruger, dvs. en almindeligt oplyst, rimeligt opmærksom og velunderrettet forbruger, antyder, at denne erhvervsdrivende anvender dette telefonnummer til sine kontakter med forbrugerne, skal det nævnte telefonnummer anses for at være »til rådighed« som omhandlet i denne bestemmelse. I et sådant tilfælde skal dette direktivs artikel 6, stk. 1, litra c) og h), og artikel 6, stk. 4, sammenholdt med del A i bilag I til dette, fortolkes således, at en erhvervsdrivende, der, inden forbrugeren er bundet af en aftale om fjernsalg eller en aftale indgået uden for fast forretningssted, giver forbrugeren oplysninger om procedurerne for udøvelse af fortrydelsesretten, idet denne med henblik herpå gør brug af den standardvejledning, der fremgår af del A i det nævnte bilag I, er forpligtet til at angive samme telefonnummer i denne vejledning, således at forbrugeren kan meddele den erhvervsdrivende sin eventuelle beslutning om at gøre brug af denne ret ved hjælp af dette nummer.

(1) EUT C 230 af 8.7.2019.
2)

Artikel 9, stk. 1, i afgørelse 2011/278 skal fortolkes således, at denne bestemmelse ikke forpligter den kompetente nationale myndighed til selv at fastlægge den relevante basisperiode med henblik på at vurdere de historiske aktivitetsniveauer for et anlæg.
1)

Artikel 3, stk. 1-3, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/73/EF af 13. juli 2009 om fælles regler for det indre marked for naturgas og om ophævelse af direktiv 2003/55/EF, sammenholdt med artikel 36 og 38 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, skal fortolkes således, at bestemmelsen ikke er til hinder for en medlemsstats lovgivning, hvorefter de omkostninger, der følger af opfyldelsen af forpligtelser til oplagring af naturgas, der er pålagt naturgasvirksomhederne med henblik på at opretholde gasforsyningssikkerheden og sikre regelmæssig forsyning heraf i denne medlemsstat, udelukkende bæres af disse virksomheders kunder, der kan være enkeltpersoner, forudsat at denne lovgivning forfølger en almindelig økonomisk interesse, at den overholder proportionalitetsprincippet, og at de forpligtelser til offentlig tjeneste, der er fastsat deri, er klart definerede, gennemsigtige, ikke-diskriminerende, kontrollerbare og sikrer EU-naturgasselskaberne lige adgang til de nationale forbrugere.
Domstolens dom (Ottende Afdeling) af 23. april 2020 — Deutsche Homöopathie-Union (DHU) Arzneimittel GmbH & Co. KG mod Bundesrepublik Deutschland (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Bundesverwaltungsgericht — Tyskland)

(Forenede sager C-101/19 og C-102/19x) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - humanmedicinske lægemidler - direktiv 2001/83/EF - artikel 62 og 69 - oplysninger, der er anført på etiketteringen og indlægssedlen til homøopatiske lægemidler - udtømmende liste over oplysninger eller mulighed for at tilføje oplysninger, der er nyttige for patienten, som er forenelige med resuméet af produktegenskaberne - oplysninger vedrørende dosering af homøopatiske lægemidler)

(2020/C 230/13)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Bundesverwaltungsgericht

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Deutsche Homöopathie-Union (DHU) Arzneimittel GmbH & Co. KG

Sagsøgt: Bundesrepublik Deutschland

Konklusion

Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/83/EF af 6. november 2001 om oprettelse af en fællesskabskodeks for humanmedicinske lægemidler, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/27/EU af 31. marts 2004, skal fortolkes således, at det er til hinder for, at den i direktivets artikel 69 omhandlede indlægsseddel omfatter andre oplysninger end dem, der er opregnet i denne bestemmelse, navnlig en vejledning om doseringen af de homøopatiske lægemidler, som den nævnte bestemmelse vedrører.

(1) EUT C 172 af 20.5.2019.
1)

Den Europæiske Unions rets dom af 20. marts 2019, Spanien mod Kommissionen (T-237/17, ikke trykt i Sml., EU:T:2019:172), ophæves, for så vidt som Retten herved annullerede Kommissionens gennemførelsesafgørelse (EU) 2017/264 af 14. februar 2017 om udelukkelse fra EU-finansiering af visse udgifter, som medlemsstaterne har afholdt inden for rammerne af Den Europæiske Garantifond for Landbruget (EGFL) og Den Europæiske Landbrugsfond for Udvikling af Landdistrikterne (ELFUL), i det omfang der heri anvendes en fast korrektion på 10 % på visse udgifter afholdt af Kongeriget Spanien.
1)

Artikel 3, stk. 1, litra e), nr. ii), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/95/EF af 22. oktober 2008 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varemærker skal fortolkes således, at det for at afgøre, om et tegn udelukkende består af en udformning af varen, som er nødvendig for at opnå et teknisk resultat, ikke er nødvendigt at begrænse undersøgelsen til dette tegns grafiske gengivelse. Andre oplysninger end blot den grafiske gengivelse såsom den relevante kundekreds’ opfattelse kan tages i betragtning for at identificere det omhandlede tegns væsentlige kendetegn. Selv om oplysninger, der ikke fremgår af den grafiske gengivelse af tegnet kan tages i betragtning for at afgøre, om disse kendetegn svarer til en teknisk funktion fra den omhandlede vare, skal disse oplysninger dog hidrøre fra objektive og pålidelige kilder og må ikke indeholde den relevante kundekreds’ opfattelse.
Domstolens dom (Ottende Afdeling) af 2. april 2020 — kunsthaus muerz gmbh mod Zürich Versicherungs AG (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Oberlandesgericht Wien — Østrig)

(Sag C-20/19) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - fri udveksling af tjenesteydelser - livsforsikring - direktiv 2002/83/EF - artikel 35 og 36 - opsigelsesret og opsigelsesperiode - ukorrekte oplysninger vedrørende betingelserne for udøvelse af opsigelsesretten - formkrav for opsigelseserklæringen - opsigelsesrettens udløb - relevansen af, at forsikringstager er »forbruger«)

(2020/C 230/11)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Oberlandesgericht Wien

Parter i hovedsagen

Sagsøger: kunsthaus muerz gmbh

Sagsøgt: Zürich Versicherungs AG

Konklusion

Artikel 35 og 36 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/83/EF af 5. november 2002 om livsforsikring skal fortolkes således, at de ligeledes finder anvendelse på en forsikringstager, der ikke er forbruger, og at de ikke er til hinder for en national lovgivning, hvorefter fristen for at udøve retten til at opsige en livsforsikringsaftale begynder at løbe fra det tidspunkt, hvor aftalen blev indgået, selv om de oplysninger om udøvelsen af opsigelsesretten, som forsikringsselskabet har meddelt forsikringstager, angiver formkrav, som i realiteten ikke kræves i medfør af national ret, der gælder for denne aftale, for så vidt som sådanne oplysninger ikke fratager forsikringstager muligheden for i det væsentlige at udøve opsigelsesretten på samme betingelser som dem, der ville have været gældende, hvis disse oplysninger havde været korrekte. Det tilkommer den forelæggende ret — på grundlag af en samlet vurdering, bl.a. under hensyn til den nationale retlige sammenhæng og de faktiske omstændigheder i hovedsagen, herunder forsikringstagers eventuelle egenskab af forbruger — at efterprøve, om en fejl i de oplysninger, som er meddelt forsikringstageren, fratager vedkommende en sådan mulighed.

(1) EUT C 155 af 6.5.2019.
Domstolens dom (Syvende Afdeling) af 23. april 2020 — Ryanair Ltd og Autorità Garante della Concorrenza e del Mercato — Antitrust mod Autorità Garante della Concorrenza e del Mercato — Antitrust, Ryanair Ltd og Ryanair DAC (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Consiglio di Stato — Italien)

(Sag C-28/19) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - transport - lufttrafiktjenester - forordning (EF) nr. 1008/2008 - artikel 23, stk. 1 - angivelse af den endelige pris, der skal betales - gebyr for onlineindcheckning af passagerer - moms - administrationsgebyr for køb foretaget ved hjælp af et andet kreditkort end det af luftfartsselskabet godkendte - obligatoriske og forudsigelige bestanddele af den endelige pris, der skal betales - valgfrie pristillæg - begreb)

(2020/C 230/12)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Consiglio di Stato

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: Ryanair Ltd og Autorità Garante della Concorrenza e del Mercato — Antitrust

Sagsøgte: Autorità Garante della Concorrenza e del Mercato — Antitrust, Ryanair Ltd og Ryanair DAC

Konklusion

Artikel 23, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1008/2008 af 24. september 2008 om fælles regler for driften af lufttrafiktjenester i Fællesskabet skal fortolkes således, at et gebyr for indcheckning af passagerer, hvis betaling ikke kan undgås, fordi der ikke foreligger nogen alternativ gratis indcheckningsmetode, og merværdiafgiften (moms) på billetprisen for indenlandske flyvninger samt et administrationsgebyr for køb foretaget ved hjælp af et andet kreditkort end det af luftfartsselskabet godkendte udgør obligatoriske og forudseelige prisbestanddele som omhandlet i bestemmelsens andet punktum. Den nævnte bestemmelse skal derimod fortolkes således, at et gebyr for indcheckning af passagerer, hvis betaling kan undgås ved hjælp af en mulighed for gratis indcheckning, og momsen på frivillige tillæg i forbindelse med indenlandske flyvninger udgør et valgfrit pristillæg som omhandlet i bestemmelsens fjerde punktum.

(1) EUT C 164 af 13.5.2019.
Domstolens dom (Første Afdeling) af 2. april 2020 — Condominio di Milano, via Meda mod Eurothermo SpA (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Tribunale di Milano — Italien)

(Sag C-329/19) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - forbrugerbeskyttelse - direktiv 93/13/EØF - urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler - artikel 1, stk. 1 - artikel 2, litra b) - begrebet »forbruger« - en ejendoms ejerforening)

(2020/C 222/17)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Tribunale di Milano

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Condominio di Milano, via Meda

Sagsøgt: Eurothermo SpA

Konklusion

Artikel 1, stk. 1, og artikel 2, litra b), i Rådets direktiv 93/13/EØF af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en national retspraksis, som fortolker den lovgivning, der skal gennemføre dette direktiv i national ret, således, at reglerne om forbrugerbeskyttelse heri ligeledes finder anvendelse på en kontrakt, som er indgået mellem et retssubjekt, såsom en condominio i italiensk ret, og en erhvervsdrivende, selv om et sådant retssubjekt ikke henhører under det nævnte direktivs anvendelsesområde.

(1) EUT C 288 af 26.8.2019.
Domstolens dom (Store Afdeling) af 2. april 2020 — straffesag mod I.N. (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Vrhovni sud — Kroatien)

(Sag C-897/19 PPU) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - den præjudicielle hasteprocedure - EØS-aftalen - forbud mod forskelsbehandling - artikel 36 - fri udveksling af tjenesteydelser - anvendelsesområde - aftale indgået mellem Den Europæiske Union og Republikken Island og Kongeriget Norge om disse to staters associering i gennemførelsen, anvendelsen og udviklingen af Schengenreglerne - aftale om procedurerne for overgivelse mellem Den Europæiske Unions medlemsstater og Island og Norge - udlevering til et tredjeland af en islandsk statsborger - beskyttelse af en medlemsstats statsborgere mod udlevering - ingen tilsvarende beskyttelse af andre staters statsborgere - islandsk statsborger, der har opnået asyl i medfør af national ret, inden vedkommende fik islandsk statsborgerskab - begrænsning af den frie bevægelighed - begrundelse støttet på bekæmpelsen af straffrihed - proportionalitet - efterprøvelse af de garantier, som er fastsat i artikel 19, stk. 2, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder)

(2020/C 222/18)

Processprog: kroatisk

Den forelæggende ret

Vrhovni sud

Part i straffesagen

I.N.

Procesdeltager: Ruska Federacija

Konklusion

EU-retten, navnlig artikel 36 i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde af 2. maj 1992 og artikel 19, stk. 2, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, skal fortolkes således, at når en medlemsstat, som en borger, der er statsborger i en stat i Den Europæiske Frihandelssammenslutning (EFTA), som er part i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (EØS), har begivet sig til, og med hvilken stat Den Europæiske Union har indgået en aftale om overgivelse, bliver tilstillet en anmodning om udlevering af et tredjeland i medfør af den europæiske konvention om udlevering, undertegnet i Paris den 13. december 1957, og når denne borger netop er blevet indrømmet asyl i EFTA-staten, inden han opnåede statsborgerskab i denne stat, som følge af den retsforfølgelse, som han er genstand for i den stat, der har udstedt udleveringsanmodningen, er den kompetente myndighed i den medlemsstat, der er blevet tilstillet anmodningen, forpligtet til at efterprøve, om udleveringen vil udgøre et indgreb i de rettigheder, der er omhandlet i artikel 19, stk. 2, i chartret om grundlæggende rettigheder, idet indrømmelsen af asyl udgør et særligt alvorligt forhold som led i denne efterprøvelse. Den medlemsstat, der er blevet tilstillet en udleveringsanmodning, skal, inden den efterkommer denne anmodning, under alle omstændigheder underrette denne EFTA-stat og på denne stats anmodning i givet fald overgive borgeren til denne i overensstemmelse med bestemmelserne i aftalen om procedurerne for overgivelse, dog forudsat, at denne EFTA-stat i henhold til national ret har kompetence til at retsforfølge denne borger for handlinger begået uden for dens nationale område.

(1) EUT C 45 af 10.2.2020.
2)

Artikel 1, stk. 2, litra a), i direktiv 2004/18 skal fortolkes således, at en samarbejdsaftale, i henhold til hvilken de kommuner, der er parter i denne aftale, overdrager en af de nævnte kommuner ansvaret for organisation af tjenesteydelser for disse kommuner, giver grundlag for at anse denne kommune for en ordregivende myndighed ved kontrakter, der indgås efter denne overdragelse, med beføjelse til uden en forudgående udbudsprocedure at tildele tjenesteydelseskontrakter til en in house-enhed, der ikke kun dækker den nævnte kommunes egne behov, men også behovene for de øvrige kommuner, der er parter i nævnte aftale, når de nævnte kommuner uden denne overdragelse af kompetence selv skulle have dækket deres egne behov for tjenesteydelser.
Domstolens dom (Niende Afdeling) af 4. juni 2020 — Remondis GmbH mod Abfallzweckverband Rhein-Mosel-Eifel (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Oberlandesgericht Koblenz — Tyskland)

(Sag C-429/19) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - offentlige kontrakter - direktiv 2014/24/EU - artikel 12, stk. 4 - anvendelsesområde - offentlige kontrakter mellem enheder inden for den offentlige sektor - begrebet »samarbejde« - foreligger ikke)

(2020/C 262/11)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Oberlandesgericht Koblenz

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Remondis GmbH

Sagsøgt: Abfallzweckverband Rhein-Mosel-Eifel

Konklusion

Artikel 12, stk. 4, litra a), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/24/EU af 26. februar 2014 om offentlige udbud og om ophævelse af direktiv 2004/18/EF skal fortolkes således, at der ikke kan siges at foreligge et samarbejde mellem ordregivende myndigheder, når en ordregivende myndighed, der på sit område har ansvaret for en opgave af almen interesse, ikke fuldt ud selv gennemfører denne opgave, der i henhold til national ret alene påhviler denne myndighed, og som kræver en gennemførelse af flere arbejdsgange, men overlader det til en anden ordregivende myndighed — der er uafhængig af førstnævnte myndighed og ligeledes har ansvaret for denne opgave af almen interesse på sit eget område — at gennemføre en af de nødvendige arbejdsgange mod vederlag.

(1) EUT C 288 af 26.8.2019.
Domstolens dom (Sjette Afdeling) af 4. juni 2020 — Kancelaria Medius SA z siedzibą w Krakowie mod RN (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Sąd Okręgowy w Poznaniu — Polen)

(Sag C-495/19) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - forbrugerbeskyttelse - direktiv 93/13/EØF - artikel 7, stk. 1 - forbrugerkredit - efterprøvelse af, om kontraktvilkår er urimelige - forbruger ikke givet møde - omfanget af rettens opgave)

(2020/C 262/13)

Processprog: polsk

Den forelæggende ret

Sąd Okręgowy w Poznaniu

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Kancelaria Medius SA z siedzibą w Krakowie

Sagsøgt: RN

Konklusion

Artikel 7, stk. 1, i Rådets direktiv 93/13/EØF af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler skal fortolkes således, at bestemmelsen er til hinder for en fortolkning af en national bestemmelse, som forhindrer en ret — for hvilken der er anlagt et søgsmål af en erhvervsdrivende mod en forbruger, som er omfattet af anvendelsesområdet for dette direktiv, i en udeblivelsessag, hvor forbrugeren ikke giver møde i det retsmøde, som denne er blevet indkaldt til — i at træffe de nødvendige foranstaltninger med henblik på sagens oplysning for at bedømme ex officio, om de kontraktvilkår, som den erhvervsdrivende har støttet sin påstand på, er urimelige, når denne ret nærer tvivl om, hvorvidt disse vilkår er urimelige som omhandlet i direktivet.

(1) EUT C 337 af 7.10.2019.
1)

Artikel 1, stk. 10, og artikel 11 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/18/EF af 31. marts 2004 om samordning af fremgangsmåderne ved indgåelse af offentlige vareindkøbskontrakter, offentlige tjenesteydelseskontrakter og offentlige bygge- og anlægskontrakter, som ændret ved Kommissionens forordning (EU) nr. 1336/2013 af 13. december 2013, skal fortolkes således, at disse bestemmelser ikke er til hinder for en bestemmelse i national ret, der begrænser små, lokale myndigheders organisatoriske autonomi til anvendelse af en indkøbscentral til blot at omfatte to modeller af organisationer, der alene er offentlige, uden private personer eller virksomheders deltagelse.
1)

Det almindelige EU-retlige princip om retten til forsvar skal fortolkes således, at såfremt en afgiftspligtig person i forbindelse med de nationale administrative procedurer til kontrol og fastsættelse af merværdiafgiftsgrundlaget ikke har haft mulighed for at få adgang til de oplysninger i dennes administrative sagsakter, som er blevet taget i betragtning ved vedtagelsen af en forvaltningsafgørelse, hvorved den afgiftspligtige person er blevet pålagt supplerende afgiftsmæssige betalingsforpligtelser, og når den ret, der behandler sagen, finder, at proceduren kunne have ført til et andet resultat, såfremt den pågældende fejl ikke havde foreligget, da kræver dette princip, at denne afgørelse annulleres.
Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 4. juni 2020 — FX mod GZ, repræsenteret af sin mor i dennes egenskab af værge (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Amtsgericht Köln — Tyskland)

(Sag C-41/19) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - kompetence, anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser vedrørende underholdspligt - forordning (EF) nr. 4/2009 - artikel 41, stk. 1 - retligt samarbejde i civile sager - forordning (EU) nr. 1215/2012 - artikel 24, nr. 5) - dokument, der er erklæret eksigibelt, og hvorved et underholdsbidrag er blevet fastslået - søgsmål med henblik på afværgelse af fuldbyrdelse - kompetence for retten i fuldbyrdelsesstaten)

(2020/C 262/08)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Amtsgericht Köln

Parter i hovedsagen

Sagsøger: FX

Sagsøgt: GZ, repræsenteret af sin mor i dennes egenskab af værge

Konklusion

Rådets forordning (EF) nr. 4/2009 af 18. december 2008 om kompetence, lovvalg, anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser og samarbejde vedrørende underholdspligt skal fortolkes således, at et søgsmål med henblik på afværgelse af fuldbyrdelse, der er anlagt af skyldneren af et underholdsbidrag til prøvelse af fuldbyrdelsen af en retsafgørelse truffet af en ret i domsstaten, hvorved dette krav er blevet fastslået, og som har en snæver tilknytning til fuldbyrdelsesproceduren, er omfattet af forordningens anvendelsesområde og af den internationale kompetence for retterne i fuldbyrdelsesstaten.

I henhold til artikel 41, stk. 1, i forordning nr. 4/2009 og de relevante bestemmelser i national ret tilkommer det den forelæggende ret som ret i fuldbyrdelsesstaten at træffe afgørelse om, hvorvidt de beviser, som skyldneren af underholdsbidraget har fremlagt, og med hvilke det tilsigtes at underbygge påstanden om, at sidstnævnte har betalt størstedelen af sin gæld, kan antages til realitetsbehandling og er velbegrundede.

(1) EUT C 155 af 6.5.2019.
1)

Republikken Bulgarien er ikke efterkommet sine forpligtelser i henhold til artikel 21, stk. 1 og 2, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/49/EF af 29. april 2004 om jernbanesikkerhed i EU og om ændring af Rådets direktiv 95/18/EF om udstedelse af licenser til jernbanevirksomheder og direktiv 2001/14/EF om tildeling af jernbaneinfrastrukturkapacitet og opkrævning af afgifter for brug af jernbaneinfrastruktur samt sikkerhedscertificering (»jernbanesikkerhedsdirektivet«), idet den har undladt at træffe de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at undersøgelsesorganet er uafhængigt af infrastrukturforvalteren, kontrolleret af ministeren for transport, informationsteknologi og kommunikation, og for at sikre, at dette organ er uafhængigt af denne forvalter med hensyn til nævnte organs adgang til tilstrækkelige ressourcer til at udføre sine opgaver.
C 240/19

Domstolens dom (Ottende Afdeling) af 30. april 2020 — HB (sag C-168/19) og IC (sag C-169/19) mod Istituto nazionale della previdenza sociale (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Corte dei Conti — Sezione Giurisdizionale Per la Regione Puglia — Italien)

(Forenede sager C-168/19 og C-169/19) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - fri bevægelighed for personer - artikel 21 TEUF - princippet om forbud mod forskelsbehandling på grundlag af nationalitet - artikel 18 TEUF - dobbeltbeskatningsoverenskomst - arbejdstagere i den offentlige sektor - pensionsmodtager med bopæl i en anden medlemsstat end den, der udbetaler en pension til vedkommende, som ikke er statsborger i bopælsmedlemsstaten - indkomstskat - hævdet tab af skattefordele - hævdet hindring for den frie bevægelighed og hævdet forskelsbehandling)

(2020/C 240/24)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Corte dei Conti — Sezione Giurisdizionale Per la Regione Puglia

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: HB (sag C-168/19) og IC (sag C-169/19)

Sagsøgt: Istituto nazionale della previdenza sociale

Konklusion

Artikel 18 TEUF og 21 TEUF er ikke til hinder for en beskatningsordning, der følger af en dobbeltbeskatningsoverenskomst indgået mellem to medlemsstater, hvorefter beskatningskompetencen for så vidt angår skatter af pension fordeles mellem disse stater alt efter, om modtagerne af disse pensioner har udøvet beskæftigelse i den private sektor eller i den offentlige sektor, og i sidstnævnte tilfælde alt efter, om de er statsborgere i bopælsmedlemsstaten.

(1) EUT C 206 af 17.6.2019.