5.

Anbringendet om, at artiklerne 62 og 65 er tilsidesat, kan således ikke lægges til grund, eftersom det hverken underbygger påstanden om annullation af lønsedlerne eller indsigelsen om, at forordning nr. 3139/82 er ulovlig. Hermed kan nærværende sag imidlertid ikke betragtes som afgjort. Allerede i romerretten var det anerkendt (jfr. Ulpian: qui tardius solvit minus solvit, D. 50, 16, 12, 1), at den forsinkede betaling påfører kreditor et tab, der kan kræves erstattet. Hjemler EØF-traktaten også et sådant lo-av? I lyset af de almindelige retsgrundsætninger samt på grundlag af en række bestemmelser i tjenestemandsvedtægten skal dette spørgsmål efter min opfattelse besvares bekræftende. Det fremgår af artiklerne 16, stk. 1, og 17, stk. 1, i bilag VII, jfr. henvisningen hertil i tjenestemandsvedtægtens artikel 62, stk. 1, at vederlaget udbetales tjenestemanden den 15. i hver måned, og i det lands valuta, hvor tjenestemanden gør tjeneste. Det forekommer mig indlysende, at en misligholdelse af en så klar, ligefrem skarpt formuleret forpligtelse ikke kan passere uden sanktioner, samt at misligholdelsen, for så vidt som den består i forsinkelse med betalingen, nødvendigvis må medføre pligt til at betale morarenter. Således foreligger omstændighederne netop i de her omhandlede sager. Det er således ubestridt af alle parter, at de pågældende lønefterbetalinger skete for sent, og det står herefter fast, at de førnævnte bestemmelser er overtrådt. Eftersom pligten til at betale de omhandlede beløb påhvilede de sagsøgte og kun disse, rettede tjenestemændene naturligvis anmodning til dem for at få udbetalt de renter, de mener at have krav på. De sagsøgte institutioner har imidlertid afvist dette krav. De har anført, at forsinkelsen ikke kan tilregnes dem, at sagsøgerne ikke har fremsat påkrav om morarenter, samt at renterne — såfremt de kan kræves, hvilket imidlertid efter de sagsøgtes opfattelse ikke er tilfældet — af sagsøgerne er fastsat til et vilkårligt beløb. Lad mig tage stilling til holdbarheden af disse anbringender. Det er ubestrideligt, at de forpligtelser, der i henhold til artiklerne 16 og 17 i bilag VII påhviler de sagsøgte, a) er bestemte (dvs. at de lyder på et bestemt beløb), b) har karakter af bringeskyld (dvs. at fordringshaverens bopæl er opfyldelses-sted), og c) er undergivet en præceptiv frist (dvs. at ydelsestidspunktet indtræder efter fristens udløb). Som anført i mit forslag til adfgørelse af 11. december sidste år, er det herefter ikke nødvendigt for kreditor at tage noget initiativ for at hidføre skyldnermora eller at bevise, at denne kan tilregnes skyldneren. Jeg anførte således: »mora indtræder automatisk og viser sig i det øjeblik, hvor gældsforpligtelsen forfalder (dies interpellât pro hominé)«. Jeg bemærkede tillige, at forpligtelsen til at betale renter alene følger af den objektive kendsgerning, at der foreligger en forsinkelse med betalingen, hvorfor det ikke kræves bevist, at forsinkelsen kunne tilregnes skyldneren. Mit standpunkt er herefter klart: Hvad de sagsøgte har anført, står ikke for en nærmere prøvelse. Mindre afklaret er den tankegang, der ligger til grund for dommene af 15. januar 1985, og bag hvilken der anes nogle synspunkter, som jeg frygter må give anledning til betænkelighed. Ved de nævnte domme blev Kommissionen dømt til at betale »morarenter med 6% p.a.« af de skete lønefterbetalinger; dernæst udtalte Domstolen imidlertid, at renterne »... beregnes fra [datoen], hvor sagsøgeren indgav klage... eller fra de tidspunkter, hvor efterbetalingen forfaldt til betaling, hvis disse ligger efter det første tidspunkt«. Jeg kan tiltræde afgørelsens første punkt (så vidt jeg ved har Domstolen aldrig anerkendt, at renter skulle kunne kræves alene på grundlag af forsinkelse med betalingen); af indlysende årsager kan jeg derimod ikke tilslutte mig den ved dommen trufne afgørelse vedrørende det andet punkt, nemlig spørgsmålet om, fra hvilket tidspunkt renterne begynder at løbe. Som allerede nævnt er der i henhold til dommen to mulige tidspunkter: tidspunktet for indgivelsen af klagen og forfaldstiden for de skyldige beløb. Hvad angår det første tidspunkt skal jeg henvise til, at Domstolen i dommen af 15. december 1982 (der var en mellemdom i forhold til dommen af 1985) — ganske vist under andre materielle og processuelle omstændigheder — afviste dette, ¡det Domstolen påviste de urimeligheder, der ville blive følge, dersom det nævnte tidspunkt blev lagt til grund: »Den tjenestemand, som [mente] at have lidt et tab, fordi Rådet med forsinkelse havde foretaget tilpasning af justeringskoefficienten [skulle] ikke alene og måske endda over flere år... have indgivet en række klager, men... også have anlagt en række sager ved Domstolen for ikke at risikere, at fristerne var udløbet« (Sml. 1982, jfr. s. 4399). Jeg finder, at der her er tale om nogle overordentligt kloge betragtninger, og jeg kan ikke se, hvorfor de ikke også skulle kunne finde anvendelse med hensyn til det tidspunkt, fra hvilket der påløber renter i tilfælde af forsinket betaling af beløb, der klart er endeligt fastsat samt forfaldne til betaling — således som det er tilfældet i de sager, der foreligger til afgørelse. Dersom tidspunktet for indgivelsen af klagen samtidig skulle være begyndelsestidspunktet for renteberegningen, ville man endvidere herved i væsentligt omfang ophæve den i forordning nr. 3139/82 hjemlede tilbagevirkende gyldighed af tilpasningerne; jeg finder endelig, at et lu-av om, at der skal indgives en klage alene for at udløse forrentningen, ville indebære, at hundredvis (men der kunne også blive tale om tusindvis) af tjenestemænd skulle iagttage en overflødig formalitet. I henhold til den førnævnte dom skal institutionerne nemlig betale renter til samtlige tjenestemænd. Men er det i så fald ikke rimeligere at antage, at et påkrav om betaling ikke er nødvendigt i tilfælde, hvor skyldneren — som under den foreliggende sag — nøje kender forpligtelsens indhold såvel som dens opfyldelsestid og -sted? Princippet dies interpellât pro hornine er anerkendt i en række medlemsstaters ret: Således i tysk ret (BGB § 284, stk. 2), i italiensk ret (den borgerlige lovbogs artikel 1219), i græsk ret (den borgerlige lovbogs artikel 341), i nederlandsk ret (artikel 6.1.8.8. i den lovbog, der inden længe træder i kraft, og artikel 1279 i den endnu gældende lovbog) samt i dansk ret (§ 3, stk. 1, i lov nr. 638 af 21.12. 1977). Heller ikke engelsk ret kan siges at udelukke anvendelsen af princippet, for så vidt som Section 35 A i Supreme Court Act af 1981 giver den dommer, der pådømmer sagen, bemyndigelse til at fastsætte den dato, hvorfra morarenterne løber, under hensyn til sagens omstændigheder. Det er herefter alene Belgien, Luxembourg og Frankrig, der fastholder princippet om, at skyldneren først skal bringes i mora ved et formelt påkrav. Også den franske lovgiver har imidlertid indset risikoen for forhalings-manøvrer fra debitors side, hvilket i loven søges modvirket ved, at morarentesatsen i henhold til loven svarer til bankdiskontoen, samt ved en bestemmelse om, at »rentesatsen i henhold til loven forhøjes med 5 procentpoints«, dersom dommen går skyldneren imod (lov nr. 75-619 af 11.7.1975, artikel 3). Især den sidstnævnte bestemmelse er et effektivt afskrækkelsesmiddel, som Fællesskabets Domstol imidlertid ikke råder over; den kan derimod anvende den ikke mindre effektive, men ældre og mere almindeligt anerkendte grundsætning, hvorefter skyldnermora indtræder automatisk. Jeg skal herefter behandle det andet af de to kriterier, der opstilles i dommene af 15. januar 1985 med henblik på fastlæggelsen af det tidspunkt, hvorfra der påløber morarenter. Det anføres i dommen, at dette kriterium tidligere er blevet lagt til grund i dommen af 20. marts 1984 i de forenede sager 75 og 117/82 (Razzouk og Beydoun mod Kommissionen, Sml. 1984, s. 1509). Jeg anser imidlertid ikke denne afgørelse for relevant. Ved dommen i Razzouksagen kendte Domstolen nemlig nogle bestemmelser i tjenestemandsvedtægten for ugyldige som stridende mod ligebehandlingsprincippet; følgelig anerkendte Domstolen, at enkemanden efter en kvindelig tjenestemand havde krav på efterladtepension. Eftersom Kommissionen ved dommen tilpligtes at betale de beløb, der måtte blive skyldige i henhold til nyt retsgrundlag, og hvis betalingsbetingelser og beløbssatser derfor ikke kendtes, tilkendte Domstolen logisk morarenter »fra den dato, hvor pensionsbeløbene er forfaldne«, såfremt denne dato lå efter tidspunktet for indgivelsen af klagen. I de foreliggende sager såvel som i de sager, der blev afgjort ved dommene af 15. januar 1985, kunne institutionernes forpligtelse til at betale de skyldige beløb derimod — som allerede anført — ikke være formuleret med større klarhed; beløbene var endvidere endeligt beregnede og forfaldne pr. 15. februar 1981, dvs. fra den første lønudbetalingsdag efter ikrafttrædelsen af forordning nr. 187/81. Ganske vist erklærede Domstolen den nævnte retsakt for ugyldig og pålagde således Rådet at ændre de deri indeholdte tabeller med tilbagevirkende gyldighed. Dette er imidlertid uden enhver betydning for de retsvirkninger, der indtrådte den 15. februar, for så vidt som det ikke ændrer det forhold, at tjenestemændenes krav på efterbetalingerne var forfaldne på dette tidspunkt og ikke på noget andet.