FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

SIR GORDON SLYNN

FREMSAT DEN 30. NOVEMBER 1983 ( 1 )

Høje Domstol!

Sagsøgeren i nærværende sag, en nederlandsk stålproducent (Estel), der er medlem af »Eurofer« (den europæiske sammenslutning af jern- og stålproducenter) har nedlagt påstand om annulation af Kommissionens beslutning af 13. august 1982, hvorved Estel blev pålagt en bøde på 3655590 ECU. Baggrunden for beslutningen var, at Estei i tredje kvartal 1981 overtrådte Kommissionens beslutning nr. 1831/81 af 24. juni 1981 (EFT L 180, s. 1, af 1. 7. 1981), idet virksomheden havde overskredet sin produktionskvota for produkter i gruppe la med 30909 tons, for produkter i gruppe Ib med 13842 tons og den mængde produkter i gruppe la, som virksomheden kunne levere på det fælles marked, med 19951 tons. Subsidiært har Estel påstået bøden nedsat.

Parterne er stort set enige om de faktiske omstændigheder. Tvisten drejer sig om fortolkningen og den korrekte gennemførelse af beslutningen.

I henhold til beslutningens artikel 5 skal Kommissionen hvert kvartal for hver virksomhed fastlægge produktionskvotaerne samt den del af kvotaerne, som på de i beslutningen angivne betingelser kan leveres til det fælles marked. Artikel 12 bestemmer, at de virksomheder, som overskrider de af Kommissionen fastsatte kvotaer, pålægges en bøde.

Med hensyn til annullationspåstanden har Estei som sit første anbringende fremført, at Kommissionen i den samlede mængde, som bevirkede, at Estel efter Kommissionens opfattelse havde overskredet kvotaen for de i beslutningen artikel 1 angivne produkter i gruppe la, havde medregnet 10548 tons, som virksomheden havde anvendt til fremstilling af mindre, svejsede rør, som var omfattet af artikel 10 i beslutning nr. 1831/81. Nævnte artikel bestemmer:

»For så vidt angår produkter i gruppe la, som anvendes som varmvalsede varer til fremstilling i Fælleskabet af svejsede rør med en diameter under eller lig med 406,4 mm, tilpasser Kommissionen efter virksomhedens anmodning, ledsaget af dokumentation for anvendelsen hertil, kvotaer og tillader leverancerne i forbindelse hermed«.

I skrivelse af 29. juli 1981 gav Kommissionen Estel meddelelse om selskabets produktionskvotaer og den del af kvotaerne, som kunne leveres på det fælles marked i tredje kvartal 1981. Tallene er nærmere angivet i retsmøderapporten, og jeg vil derfor ikke gentage dem. Ved skrivelse af 24. november anmodede Estel om en tilpasning i medfør af artikel 10. Kommissionen godkendte tilpasningen ved beslutning af 3. februar 1982. Tilpasningen var 10548 tons mindre end Estel havde anmodet om. Forskellen skyldes, at Estel og Kommissionen anvendte forskellige metoder til beregningen af den tilpasning, der skulle foretages. Estel anfægtede imidlertid ikke beslutningen om tilpasningen. Følgelig er virksomheden bundet af den, og har derfor overskredet den fastsatte kvota, uanset hvorledes virksomheden fortolker artikel 10.

Estel har anført, at eftersom der på det pågældende tidspunkt var betydelig uvished med hensyn til den korrekte fortolkning af artikel 10, vil det i lyset af princippet »nullum crimen sine lege« være ukorrekt at hævde, at Estel havde overtrådt beslutningen. Jeg er ikke enig i dette argument. Det er klart, at den manglende overholdelse af den oprindeligt fastsatte kvota ville svare til en overtrædelse af beslutningen, medmindre der efterfølgende blev foretaget en tilpasning i medfør af artikel 10. Der har tilsyneladende været forskellige opfattelser med hensyn til, hvorledes artikel 10 burde anvendes: Estel mente, at tilpasningen skulle omfatte en eventuel overskridelse fuldt ud, men opdagede senere, at Kommissionens fortolkning af artikel 10, som indebar, at tallene skulle vurderes under ét og ikke — som Estel mente — ud fra en undersøgelse af de enkelte aftageres stilling, førte til et andet resultat. Efter min opfattelse er dette ikke tilstrækkeligt til, at det påberåbte princip, som jeg antager kan påberåbes som en del af fællesskabsretten, kan bringes i anvendelse. Under alle omstændigheder kunne Estel have forsøgt at beskytte sin retsstilling ved at anfægte Kommissionens beslutning om tilpasning af kvotaen. Om virksomheden ville have fået medhold i en sådan sag, er et andet spørgsmål, som jeg ikke behøver at undersøge i denne forbindelse.

Som sit andet anbringende har Estel gjort gældende, at Kommissionen i den samlede mængde, på grundlag af hvilken Estel efter Kommissionens opfattelse havde overskredet såvel produktionskvotaen for produkter i gruppe la og den del af kvotaen, der kunne leveres på det fælles marked, med urette medregnede yderligere 18525 tons. Estel har anført, at den pågældende mængde bestod af produkter i gruppe la, der blev leveret til andre valseværker i Fællesskabet. Kommissionen synes at bestride denne omstændighed. Så vidt jeg kan se, opstod overskridelsen fordi:

1. Eurofer for sine egne medlemmer arbejder med et andet kvotasystem end det kvotasystem, der er fastlagt ved beslutningen;

2. Eurofer's kvotasystem tager i modsætning til Kommissionens kvotasystem ikke hensyn til leverancer til andre valseværker;

3. Euro fer kræver, at dets medlemmer tilpasser de af Kommissionen fastsatte kvotaer til Eurofer's kvotaer ved at sælge og udveksle deres kvotaer i henhold til artikel 11, stk. 4, i beslutning nr. 1831/81;

4. gennemførelsen af ovennævnte transaktioner kræver, at medlemmerne af Eurofer giver oplysninger om deres forventede leverancer i det følgende kvartal til andre valseværker;

5. Estel ikke forstod betydningen af oplysningerne om virksomhedens forventninger, og tillod, at de faktiske leverancer blev højere;

6. Estel af Euro fer var blevet tvunget til at sælge eller udveksle en del af kvotaen; i modsat fald ville der have været en ubetydelig eller ingen overskridelse.

Ovennævnte omstændigheder peger i retning af, at Estel's manglende overholdelse af produktionskvotaen og begrænsningen af leverancerne til det fælles marked kan tilskrives dels Eurofer's egne interne ordninger og dels Estel's usikkerhed med hensyn til vekselvirkningen mellem de pågældende ordninger og det kvotasystem, som blev indført ved beslutning nr. 1831/81. Dette betyder ikke, at Kommissionen ikke havde ret i, at Estel havde overtrådt beslutningen. På det punkt er beslutningen klar, og det var op til Eurofer og sammenslutningens medlemmer at indrette sig efter den ordning, der blev fastlagt ved beslutningen.

Efter min opfattelse kan således ingen af Estel's første to anbringender lægges til grund. De øvrige anbringender drejer sig i det væsentlige om pålæggelsen af bøden.

Lad mig minde om, at det system for produktionskvotaer, der blev indført ved beslutning nr. 1831/81, har hjemmel i EKSF-traktatens artikel 58. Kommissionens beføjelse til at pålægge bøde er hjemlet i artikel 58, stk. 4, der bestemmer, at den »kan pålægge virksomheder, som overtræder de i medfør af denne artikel trufne beslutninger, bøder op til et beløb svarende til værdien af den uretmæssige produktion«. Efter den mundtlige forhandling i nærværende sag kan Kommissionen i henhold til artikel 58, stk. 4, for mig at se klart udøve et skøn med hensyn til, om den vil pålægge en bøde. (Jfr. nu også præmis 20 i dom af 16. 11. 1983 i sag 188/82, Thyssen mod Kommissionen). Den eneste udtrykkelige begrænsning af skønnet vedrører den øverste grænse for den bøde, der kan pålægges, selv om udøvelsen af skønnet også kan begrænses af de almindelige retsgrundsætninger, som fællesskabsretssystemet bygger på (jfr. i-eks- sag 179/82, Lucchini mod Kommissionen, dom af 19. 10. 1982, s. 9, i generaladvokat Reischl's maskinskrevne forslag til afgørelse).

I artikel 12 i beslutning nr. 1831/81 fastlægges de nærmere betingelser med hensyn til, hvorledes Kommissionen ved overtrædelser af beslutningen skal udøve det skøn, den har i henhold til artikel 58, stk. 4. I den del af bestemmelsen, der er relevant i nærværende sag, hedder det:

»Virksomheder, som overskrider deres produktionskvotaer eller den del af disse kvotaer, som kan leveres på det fælles marked, pålægges en bøde, der normalt beløber sig til 75 ECU/t overskridelse.

Såfremt en virksomheds produktion overskrider kvotaen med 10 % eller mere, eller hvis virksomheden allerede i et af de foregående kvartaler har overskredet sin kvota eller sine kvotaer, kan bøderne beløbe sig til det dobbelte af dette beløb pr. ton. De samme regler gælder for overskridelse af de mængder, som kan leveres på det fælles marked ...«

I betragtning 9 til beslutningen har Kommissionen givet følgende forklaring på, at det har været nødvendigt at udstede artikel 12:

»For at sikre kvotasystemets effektivitet er det nødvendigt, at enhver overskridelse effektivt straffes med en bøde, som fastsættes som en funktion af hver ton produktionsoverskridelse.

... overskridelsens størrelse og antallet af overskridelser i den periode, hvor produktionskvotaerne gælder, [skal] også tages med ved bødefastsættelsen.«

I beslutningen, hvorved bøden blev pålagt, hedder det, at når både produktionskvotaen og den mængde, der kan leveres på det fælles marked, overskrides, beregnes bøden ud fra det højeste af de to tal og med 20 % af det laveste (i tons). Estel har anført, at overskridelsen af leverancerne til det fælles marked svarer til en del af produktionsoverskridelsen for produkter i gruppe la. Når Kommissionen pålægger bøder for begge overtrædelser af beslutning nr. 1831/81, straffer den i virkeligheden den samme overskridelse to gange, hvilket til sammen fører til en bødesats, der er højere end tilladt efter artikel 12. Efter Estel's opfattelse er dette i strid med artikel 12 i beslutning nr. 1831/81, traktatens artikel 58 og almindelige fællesskabsbretlige principper. Estel har ligeledes bemærket, at Kommissionen ikke i beslutningen, hvorved den pålagde bøden, gav en tilstrækkelig begrundelse for sin handlemåde. For mig at se følger det af artikel 5 og andre bestemmelser i beslutningen (f.eks. artikel 11, stk. 1-3), at virksomhederne har to forpligtelser:

1. de må ikke overskride produktionskvotaen, og

2. de må ikke til det fælles marked levere større mængder end tilladt.

Estel har ikke bestridt, at det må være begrænset, både hvor meget, der kan produceres og hvor meget, der kan leveres på det fælles marked. I artikel 12 fastlægges kriterierne for beregningen af den bøde, der pålægges, såfremt en af ovennævnte forpligtelser overtrædes. Estel har navnlig henvist til, at der i artikel 12 anvendes ordet »eller«. I sit indlæg har virksomheden anført, at dette må opfattes alternativt i den forstand, at der ikke kan pålægges to bøder, hvis begge forpligtelser overtrædes. I modsat fald ville det betyde, at der for den samme mængde stål ville blive pålagt en bøde ud over de 75 ECU — i dette tilfælde således 75 + 15 ECU.

Ovennævnte argument synes at se bort fra den væsentligste baggrund for beslutningen, hvis formål er at hindre to helt forskellige overtrædelser af kvotasystemet. Leverancer på det fælles marked ud over det tilladte kan ikke betragtes blot som en biomstændighed i forbindelse med produktionsoverskridelser, hvis begge forekommer. Der er en særlig begrundelse for begrænsningen af leverancer på det fælles marked, nemlig — som det hedder i betragtning fem — at genoprette en balance mellem udbud og efterspørgsel på markedet ved at forhindre virksomhederne i at rette deres udbud mod det fælles marked i for høj grad. Dette formål tilgodeses ikke, hvis der ikke pålægges en særlig straf i det tilfælde, hvor en virksomhed, der har produceret mere end sin kvota, leverer denne overskydende mængde til det fælles marked i stedet for at eksportere den.

Efter min opfattelse må artikel 12 forstås på den måde, at der kan pålægges en bøde for hver af de nævnte overtrædelser. Hvis de begge forekommer, kan der pålægges en bøde for dem begge. Sagsøgeren har ikke anført, at en hel eller — som i dette tilfælde — delvis sammenlægning ville føre til, at den grænse for bøden, der er fastlagt i artikel 58, stk. 4, overskrides. Der er derfor ingen modstrid med den pågældende artikel. Sammenlægning af bøder er efter min mening ikke i strid med de påberåbte almindelige fællesskabsretlige principper, idet de to sanktioner i denne sag vedrører to forskellige overtrædelser af beslutningen; der er ikke tale om en dobbelt straf for samme handling.

Estel har bemærket, at visse af Kommissionens tjenestemænd lod Eurofer forstå, at der ikke ville blive pålagt dobbelt straf. Det formelle grundlag for Kommissionens synspunkt må søges i artikel 12. For at Kommissionen kan være bundet af en hvilken som helst anden tilkendegivelse af sit synspunkt, skulle det have været bevist, at der forelå en officiel erklæring (jfr. sag 21/64, Macchiorlati Dalmas mod Den Høje Myndighed, Sml. 1965-1968, s. 43), i hvert fald når der ikke foreligger en berettiget antagelse fra Estel's side, hvilket spørgsmål ikke er omtvistet.

Den begrundelse, der er givet i beslutningen af 13. august 1982, forklarer, hvorledes Kommissionen nåede frem til den bøde, den pålagde. På det grundlag har Estel kunnet anfægte lovligheden af den anvendte beregningsmetode. Efter min opfattelse var begrundelsen tilstrækkelig.

Estel har videre anført, at Kommissionen ved fastsættelsen af bøden med urette undlod at tage de omstændigheder i betragtning, der gav anledning til overtrædelserne af beslutning nr. 1831/81, samt at Kommissionen ikke har givet en rimelig begrundelse for, at den ikke gjorde det. Heroverfor har Kommissionen gjort gældende, at i henhold til artikel 12 i beslutning nr. 1831/81 fastsættes bøden alene på grundlag af, hvor meget kvotaen er overskredet, og ikke ud fra hver enkelt virksomheds særlige forhold; ifølge Kommissionen var det ikke nødvendigt at oplyse dette i beslutningen om pålæggelse af bøden. Bøden gives automatisk.

I sit forslag til afgørelse i sag 188/82, Thyssen mod Kommissionen (på s. 5 i det maskinskrevne forslag) udtalte generaladvokat VerLoren van Themaat, at grundsætningen »ingen straf uden skyld« måtte finde anvendelse på bøder pålagt i medfør af traktaten. Dette er jeg enig i. Efter min opfatte er nævnte retsgrundsætning så anerkendt i medlemsstaternes retssystemer, at den må være en del af de almindelige fællesskabsretlige grundsætninger. Den udelukker imidlertid ikke i sig selv, at Kommissionen ikke kan pålægge bøder efter en angiven sats. Den kan betyde, at Kommissionen ikke kan pålægge en sådan bøde, såfremt overtrædelsen af beslutningen f.eks. helt eller delvist skyldtes Kommissionens adfærd. Når Kommissionen, som i sagen Lucchini mod Kommissionen (jfr. præmisserne 7-8) anvender en bestemt sats som en almindelig regel, men ikke udelukker muligheden af at afvige fra den, hvis omstændighederne omkring tilsidesættelsen er usædvanlige, har den ikke pligt til at begrunde, hvorfor den pålagde en bøde efter den normale sats. Imidlertid skal der gives en begrundelse, hvis Kommissionen anvender en anden sats end den normale.

I nærværende sag gav Kommissionen klart udtryk for at den »generelt« ville pålægge en bøde på 75 ECU pr. ton; under de i artikel 12, stk. 2, angivne omstændigheder »kan« bøderne beløbe sig til det dobbelte af dette beløb. Kommissionen har anført, at en bøde på 75 ECU pr. ton skal pålægges »automatisk«. Hvis »automatisk« betyder, at den normale sats skal anvendes uanset omstændighederne i sagen, strider dette efter min opfattelse mod formuleringen af artikel 12. Efter den pågældende formulering anerkendes det ligesom i den bestemmelse, der var omtvistet i Lucchini- og 77ryí5eH-sagerne, at der kan gøres undtagelser fra den normale regel om, at den normale sats skal anvendes. »Generelt« betyder ikke »i alle tilfælde«; det betyder »normalt«. Desuden har Kommissionen ikke selv anvendt satsen »automatisk« i netop denne sag. Artikel 12 bestemmer, at satsen på 75 ECU pr. ton også skal anvendes ved overskridelse at de mængder, der kan leveres på det fælles marked. Kommissionen pålagde en bøde på 15 ECU pr. ton. I et tilfælde, hvor både produktionskvotaen og den mængde, der kan leveres på det fælles marked, blev overskredet, valgte Kommissionen at pålægge en bøde på 75 ECU for den ene overtrædelse og en bøde på 20 % for den anden overtrædelse, altså 15 ECU. Dette viser, at Kommissionen er indstillet på at tage hensyn til andre omstændigheder end blot mængderne, når den pålægger en bøde.

Som jeg har forstået Estel's anbringende, ligger der i det, at Kommissionen ved fastsættelsen af bøden med urette undlod at tage omstændighederne omkring overskridelsen i betragtning. I sine indlæg synes Kommissionen at have accepteret dette for så vidt angår overskridelsen af produktionskvotaen. Men selv om Kommissionen måtte have ret i, at omstændighederne ikke var så specielle, at de kunne begrunde en fravigelse af den normale sats på 75 ECU pr. ton (bortset fra, at Kommissionen ikke har anvendt maksimumssatsen på den mængde, der kunne leveres på det fælles marked) har Domstolen i medfør af traktatens artikel 36 fuld prøvelsesret med hensyn til bøderne, og den kan sætte sin egen vurdering af omstændighederne i stedet for Kommissionens.

En del af omstændigheder, som Estel har påberåbt sig, vedrører de produkter i gruppe la, som virksomheden har leveret til andre valseværker i Fællesskabet. Estel har forklaret, at overskridelsen ikke var forsætlig, men opstod dels som følge af en misforståelse og dels som følge af virksomhedens forpligtelser over for Eurofer. Efter min opfattelse er denne omstændighed ikke tilstrækkelig usædvanlig til at kunne begrunde en nedsættelse af bøden. Når først kvotaerne var fastlagt og de af Eurofer krævede salg og udvekslinger var foretaget, kunne det forudses, at hvis Estel forøgede sine forpligtelser, ville virksomheden overskride kvotaerne og blive bødeansvarlig, medmindre den kunne overtage kvotaer eller dele af kvotaer fra andre virksomheder. Når virksomheden har produceret og leveret mere til andre valseværker end kvotaerne uden at sikre sig, at de pågældende mængder var omfattet af en kvota i tredje eller et følgende kvartal, har Estel klart overtrådt beslutning nr. 1831/81. Argumentet om, at leverancer til andre valseværker ikke forstyrrede markedet, kan ikke begrunde en nedsættelse af bøden. Produktion ud over kvotaerne er stadig produktion ud over kvotaerne, selv om den leveres til andre valseværker: virksomheder, der producerer ud over kvotaerne med henblik på at levere til andre valseværker, konkurrerer med de virksomheder, der producerer med samme formål for øje, men inden for kvotaerne. Estel's argument om, at proportionalitetsprincippet blev overtrådt, er for mig at se ikke relevant; det tilføjer intet til det skøn, der kan udøves i forbindelse med artikel 12, og som i den henseende ikke kan siges at være udøvet fejlagtigt. Jeg er enig med Kommissionen i, at dette argument ikke kan tiltrædes.

Estel har dernæst gjort gældende, at produktionen ud over kvotaerne af produkter i gruppe la og Ib med fradrag af den overskydende mængde, der blev leveret på det fælles marked (dvs. 24800 tons), skyldes særlige problemer i forbindelse med leverancer til det nordamerikanske marked. Ifølge Estel er virksomheden den vigtigste leverandør til det nordamerikanske marked. Ordrerne afgives seks til ni måneder forud for leveringstidspunktet, og halvdelen af de samlede leverancer sker alene i tredje kvartal, bl.a. fordi Estel's vigtigste aftagere er virksomheder omkring de store søer, som af klimatiske grunde kun kan besejles i tidsrummet mellem slutningen af andet kvartal og begyndelsen af det fjerde. Ordrer til det nordamerikanske marked blev afgivet i begyndelsen af 1981, længe før beslutning nr. 1831/81 blev udstedt. Estel forsøgte at dække sig ind ved at udveksle og købe kvotaer, men dette kunne ikke lade sig gøre i et sådant omfang, at virksomheden blev dækket fuldstændigt ind. Der kan fremføres argumenter både for og imod. På den ene side har Kommissionen anført, at Estel burde have forudset problemet og begrænset sin afsætning til andre aftagere i tredje kvartal. Argumentet er af betydelig vægt. På den anden side synes Estel at have begrænset sin øvrige eksport i tredje kvartal, selv om det ikke helt klart kan afgøres, om virksomheden begrænsede eksporten så meget som den kunne. Det kan også nævnes, at 1981 var et usædvanligt år derved, at det kvotasystem, som blev indført ved Kommissionens beslutning nr. 2794/80 af 31. oktober 1980 (EFT L 291, s. 1 af 31. 10. 1980) udløb den 30. juni 1981. På baggrund af Estel's eksport til Nordamerika måtte virksomhedens produktionsprogram for tredje kvartal 1981 formentlig udarbejdes under hensyntagen til, at det bestående kvotasystem var ved at udløbe, og på et tidspunkt, hvor Estel ikke kendte til sine forpligtelser under et eventuelt fremtidigt kvotasystem.

En afvejning af ovennævnte argumenter fører efter min opfattelse imidlertid ikke til, at de fremførte omstændigheder er så usædvanlige, at de kan begrunde en fravigelse af den normale bødesats, selv om et flertal i voldgiftsretten inden for Eurofer var af en anden opfattelse. Formålet med anvendelsen af ordningen er tænkt alene at være i industriens interesse som helhed, og jeg er ikke overbevist om, at på det tidspunkt, hvor Estel, som givetvis har bevisbyrden, indgik aftalerne om leverancer til det nordamerikanske marked, gjorde hvad der var muligt for at holde sig inden for kvotaen med hensyn til de aftaler, virksomheden efterfølgende indgik. At tolerere en sådan overskridelse ville for mig at se hverken være rimeligt eller retfærdigt over for andre producenter.

Endelig har Estel lagt vægt på, at virksomheden havde en opfattelse af, hvorledes tilpasningen i medfør af artikel 10 skulle foretages, en opfattelse, som virksomheden oprigtigt troede på, og som måtte være holdbar af de grunde, virksomheden har anført i sine skrivelser og indlæg. I virkeligheden anvendte Kommissionen beslutningens artikel 6 analogt ved tilpasningen i henhold til artikel 10: i 1982 accepterede Estel Kommissionens beregningsmetode med hensyn til tilpasninger, og jeg er tilbøjelig til at antage — da det jo ikke er nødvendigt at tage stilling til spørgsmålet — at Kommissionens opfattelse er den rigtige. Jeg mener imidlertid ikke, at Estel's opfattelse var indlysende eller uafviselig. På baggrund af, at der skulle fremlægges bevis for, at det producerede stål blev anvendt til bestemte formål, kunne argumentet bestemt diskuteres. Forholdet er det, at artikel 10 ikke indeholder nogen regler om, hvorledes tilpasningerne skal foretages, og selv om det ifølge Kommissionens sagkyndige måtte være åbenbart, at artikel 6 skulle anvendes analogt, fremgår dette ikke af beslutningen.

I henhold til en skrivelse fra Eurofer af 12. november 1981 fik sammenslutningen mundtligt en forklaring på, hvorledes Kommissionen ville anvende artikel 10, og sammenslutningen informerede øjeblikkeligt sine medlemmer ved telex af 2. november. Der synes at være enighed om, at Kommissionen gav en formel, skriftlig bekræftelse på den anvendte metode i en skrivelse af 10. november. Selvfølgelig var tredje kvartal udløbet med udgangen af september. Kommissionen har anført, at de virksomheder, som ønskede at blive omfattet af artikel 10, måtte forespørge hos Kommissionen, hvorledes den ville foretage tilpasningerne; på forespørgsel fra enkelte virksomheder i løbet af tredje kvartal gav Kommissionen en forklaring. Hvorledes forholdet end er, forekommer det sandsynligt, at Eurofer (og som følge heraf også dens medlemmer) på et tidligt tidspunkt antog, at Kommissionen ville anvende artikel 10 på en måde, der svarede til Estel's opfattelse, og at sammenslutningen først rettede forespørgsler til Kommissionen efter udløbet af tredje kvartal, fordi der blev rejst tvivl om sammenslutningens fortolkning af beslutningen.

Det ville have været mere velovervejet, om Eurofer og Estel havde indhentet en skriftlig bekræftelse tidligere end de gjorde. Alligevel mener jeg ikke, at standpunktet er helt overbevisende. Det havde været en enkel sag i artikel 10 at give oplysninger om, hvorledes en eventuel tilpasning ville blive foretaget; i mangel heraf ville det have være udtryk for god forvaltningsskik, om Kommissionen på forhånd havde underrettet virksomhederne om, hvorledes artikel 10 ville blive anvendt. Selv om spørgsmålet ikke er ganske let, mener jeg ikke, at Estei ved afgørelsen af, om den skal pålægges en bøde, alene kan dadles for, hvad der skete. Alt i alt kan de fremførte omstændigheder efter min opfattelse begrunde en vis nedsættelse af bøden. Efter min mening kan bøden passende nedsættes med 25 ECU for hver enkelt af de 10548 tons. Dette betyder en nedsættelse af bøden med 263700 ECU til i alt 3391890 ECU.

Af ovennævnte grunde vil jeg foreslå, at Kommissionen frifindes for påstanden om annullation af beslutningen af 13. august 1982, men at bøden bør nedsættes. Efter omstændighederne kan den passende nedsættes til 3391890 ECU. Med hensyn til sagens omkostninger vil det efter min opfattelse være rimeligt, at hver part bærer sine omkostninger.

( 1 ) – Oversat fra engelsk.