ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
DA Den Europæiske Unions Tidende C 134/39

Sag anlagt den 5. marts 2010 — Luxembourg mod Kommissionen

(Sag T-109/10)

2010/C 134/67

Processprog: fransk

Parter

Sagsøger: Storhertugdømmet Luxembourg (ved C. Schiltz, som befuldmægtiget, og avocat P. Kinsch)

Sagsøgt: Europa-Kommissionen

Sagsøgerens påstande

— Den anfægtede beslutning annulleres, for så vidt som den gælder for Storhertugdømmet Luxembourg.

— Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Sagsøgeren påstår annullation af Kommissionens beslutning K(2009) 10712, for så vidt som den gælder for Storhertugdømmet Luxembourg, der er vedtaget den 23. december 2009, og som vedrører nedsættelse af den støtte, der som led i EF-initiativprogrammet Interreg II/C »Oversvømmelser Rjinen-Meuse« er tildelt Kongeriget Belgien, Forbundsrepublikken Tyskland, Den Franske Republik, Storhertugdømmet Luxembourg og Kongeriget Nederlandene af Den Europæiske Fond for Regionaludvikling (EFRU) i henhold til Kommissionens beslutning K(97) 3742 af 18. december 1997 (EFRU nr. 970010008).

Til støtte for sit søgsmål gør sagsøgeren to anbringender gældende.

Med det første anbringende gør sagsøgeren gældende, at i tilfælde af, at de annullationssøgsmål, der er anlagt af de nederlandske og de tyske myndigheder, antages til realitetsbehandling, bør Storhertugdømmet Luxembourg som konsekvens omfattes heraf. Såfremt det fastslås, at de angiveligt systematiske fejl eller mangler, som Kommissionens revision havde anset for påvist i udførelsen af det pågældende program i Nederlandene og i Tyskland, reelt ikke foreligger, bortfalder selve grundlaget for beslutningens begrundelse og med det den finansielle lineære korrektion, der er anvendt på de projekter, som er gennemført i Luxembourg.

Det andet anbringende vedrører ulovligheden af den udvidelse til Luxembourg af en finansiel korrektion, der eventuelt kun er berettiget i forhold til andre medlemsstater. Ingen uregelmæssighed er blevet fastslået i udførelsen af programmet i Storhertugdømmet Luxembourg. Den omstændighed, at Luxembourg har accepteret at deltaget i et projekt sammen med Tyskland, Belgien, Frankrig og Nederlandene kan ikke berettige, at landet udsættes for negative virkninger med hensyn til finansiel korrektion af sine egne projekter og fejl eller mangler, der er blevet opdaget under revisionen af de nederlandske eller de tyske projekter, og som nærmest udelukkende består af en påstået tilsidesættelse af bestemmelserne vedrørende proceduren for indgåelse af offentlige kontrakter. På trods af den omstændighed, at det drejer sig om fem medlemsstaters fælles deltagelse i det samme program, henhører procedurerne ved indgåelse af offentlige kontrakter imidlertid under de pågældende medlemsstaters nationale myndigheders eneansvar.
—

Sagsøgte pålægges at betale omkostningerne i forbindelse med sagen for Den Europæiske Unions Ret og sagen for Fjerde Appelkammer ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design).
1)

Artikel 9, stk. 2 og 3, og artikel 10, stk. 1 og 2, i den anfægtede forordning er ugyldige for så vidt som disse bestemmelser for fiskerfartøjer med en længde på over 15 meter indeholder en ubetinget forpligtelse til at være udstyret med et dobbelt overvågningssystem: et satellitbaseret overvågningssystem som fastsat i artikel 9 og derudover et automatisk identifikationssystem. Der er tale om to forskellige overvågningssystemer, som i det væsentlige har den samme funktion. Denne forpligtelse er ikke tilstrækkeligt begrundet. Forpligtelsen er desuden i strid med proportionalitetsprincippet, i denne sag hvad angår spørgsmålet om hvorvidt foranstaltningen er nødvendig og egnet. Desuden udgør forpligtelsen til at være udstyret med et dobbelt overvågningssystem en økonomisk byrde for sagsøgerne, som er ubegrundet og urimelig.
—

Det vil ikke være til skade for beskyttelsen af retslige procedurer og juridisk rådgivning i medfør af artikel 4, stk. 2, tredje led, i forordning nr. 1049/2001 (1), idet denne undtagelse vedrører beskyttelse af Den Europæiske Unions og medlemsstaternes retslige procedurer og ikke en retslig procedure for Den Internationale Straffedomstol for Det Tidligere Jugoslavien, som er uden for EU’s jurisdiktion.
Det gøres i den forbindelse navnlig gældende, at placeringen af sagsøgerne i den første gruppe virksomheder, som pålægges det højeste bødegrundbeløb, er fuldstændigt retsstridigt, når henses til, at Kommissionen i proceduren for opgørelse af bøden har foretaget en urigtig anvendelse af kriteriet om dets konkrete vægt på markedet og ikke har foretaget en ensartet anvendelse af kriteriet om virksomhedens samlede størrelse. Endvidere er proceduren for opgørelse af sanktionen også med hensyn til vurderingen af formildende omstændigheder urigtigt udført. Endelig har procedurens uforholdsmæssigt lange varighed alvorligt skadet retten til en upartisk rettergang uden forsinkelse.
—

Der er sket en tilsidesættelse af retten til forsvar, og der er foretaget urigtig retsanvendelse, idet Kommissionen ikke har genoptaget den administrative procedure, ligesom den har tiltaget sig retten til at undersøge, hvilket regelsæt der ville være det mest fordelagtige at anvende i den foreliggende sag, uden at sagsøgeren fik mulighed for på effektiv vis at gøre sine synspunkter gældende om realiteten og relevansen af de faktiske forhold samt de påberåbte omstændigheder herved.
—

Tilsidesættelse af Europa-Parlamentets ret til forsvar, da kendelsen om foreløbige forholdsregler går ud over rammerne for den summariske vurdering i henhold til artikel 102, stk. 2, i Personalerettens procesreglement, hvorefter begæringer om foreløbige forholdsregler bl.a. skal angive de omstændigheder, der medfører uopsættelighed, og de faktiske og retlige grunde til, at den begærede foreløbige forholdsregel umiddelbart forekommer berettiget. Kendelsen tilsidesætter Parlamentets ret til forsvar, idet den behandler aspekter vedrørende sagens realitet, bl.a. ved at udtale sig om detaljerne i forløbet af forbedringsproceduren, hvilket fratager Parlamentet muligheden for at give sit standpunkt til kende og tage til genmæle vedrørende disse aspekter.
—

tilsidesættelse af retssikkerhedsprincippet ved at fastsætte forpligtelser for en medlemsstat ved henvisning til Domstolens praksis efter fastsættelsen af disse forpligtelser, hvilke forpligtelser på dette tidspunkt ikke var klare, præcise og forudsigelige for medlemsstaten
—

Kommissionen havde ikke den fornødne kompetence til at vedtage en forordning om fastsættelse af produktionsafgifterne i sukkersektoren for produktionsårene fra 2002/2003 til 2005/2006, da retsgrundlaget for forordningen ikke længere var i kraft.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 148/38

Sag anlagt den 17. marts 2010 — CBI mod Kommissionen

(Sag T-137/10)

2010/C 148/64

Processprog: fransk

Parter

Sagsøger: Coordination bruxelloise d’Institutions sociales et de santé (CBI) (Bruxelles, Belgien) (ved avocat D. Waelbroeck og solicitor D. Slater)

Sagsøgt: Europa-Kommissionen

Sagsøgerens påstande

— Kommissionens beslutning af 28. oktober 2009, hvorved den på grundlag af artikel 86, stk. 2, EF erklærede den ulovlige statsstøtte, som Belgien har tildelt visse offentlige hospitaler i hovedstadsregionen Bruxelles, forenelig med fællesmarkedet og afviste sagsøgerens klage, annulleres.

— Europa-Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Med dette søgsmål har sagsøgeren nedlagt påstand om annullation af Kommissionens beslutning K(2009) 8120 endelig COR, hvorved den erklærede hele den økonomiske støtte, som de belgiske myndigheder har tildelt de offentlige hospitaler, der indgår i IRIS-samarbejdet, i hovedstadsregionen Bruxelles som kompensation for opgaver i form af tjenesteydelser af almen økonomisk interesse på eller uden for hospitaler forenelig med fællesmarkedet (statsstøtte NN 54/2009 (ex-CP 244/2005)).

Sagsøgeren har til støtte for sit søgsmål gjort gældende, at kommissionsbeslutningen er behæftet med åbenbare fejlskøn, eller at den i det mindste i høj grad er utilstrækkeligt begrundet.

Sagsøgeren har navnlig gjort gældende, at det af Kommissionens anførte, hvorefter det ved vurderingen af en statsstøtte i henhold til artikel 86, stk. 2, EF er unødvendigt at undersøge støttemodtagerens effektivitet, ved f.eks. at sammenligne den med en »mellemstor, veldrevet og veludstyret virksomhed«, giver medlemsstaterne mulighed for at dække enhver udgift til public service-opgaver — uanset hvor stor og uforholdsmæssigt den måtte være — og at det anførte følgelig bør afvises.

Sagsøgeren har anført, at kompensationen for udførelsen af public service-opgaver for at undgå enhver form for konkurrencefordrejning på markedet skal begrænses til det strengt nødvendige i forhold til de omkostninger, der ville have været forbundet hermed for en effektiv erhvervsdrivende, og at en sådan begrænsning ikke er foretaget i dette tilfælde.
—

Harmoniseringskontoret tilpligtes at erklære det registrerede EF-varemærke, som er genstand for begæringen om ugyldighed, for ugyldigt.
—

Rådet tilpligtes at efterbetale sagsøgerne Guiseppe Calo og Jean-Pierre Tytgat samt de andre tjenestemænd og øvrige ansatte ved Den Europæiske Union det vederlag og den pension, som de har haft ret til med virkning fra den 1. juli 2009 med tillæg af morarenter, der beregnes med virkning fra den dato, hvor efterbetalingen forfaldt til betaling, med Den Europæiske Centralbanks rentesats for de vigtigste refinansieringstransaktioner, forhøjet med to procentpoint.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 148/43

Sag anlagt den 1. april 2010 — Bank Nederlandse Gemeenten mod Kommissionen

(Sag T-151/10)

2010/C 148/72

Processprog: nederlandsk

Parter

Sagsøger: Bank Nederlandse Gemeenten NV (Haag, Nederlandene) (ved advocaat B. Drijber)

Sagsøgt: Europa-Kommissionen

Sagsøgerens påstande

Sagsøgeren har nedlagt følgende påstande:

— Kommissionens beslutning K(2009) 9963 endelig af 15. december 2009 annulleres, for så vidt som Kommissionen har fundet, at sociale boligselskabers mulighed for at låne fra Bank Nederlandse Gemeenten NV udgør statsstøtte som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF.

— Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Sagen angår en påstand om annullation af Kommissionens beslutning K(2009) 9963 endelig af 15. december 2009 vedrørende støtteforanstaltningen E 2/2005 og N 642/2009 (Nederlandene) — eksisterende støtte og særlig støtte til sociale boligselskaber.

Til støtte for søgsmålet har sagsøgeren for det første gjort gældende, at den anfægtede beslutning er i strid med artikel 107, stk. 1, TEUF, idet Kommissionen har støttet sig på en urigtig fortolkning af betingelsen for pålæggelse af ansvar for at fastslå, at sagsøgerens lån udgør en statsstøtte.

Sagsøgeren gør for det andet gældende, at anfægtede beslutning er i strid med artikel 107, stk. 1, TEUF, idet Kommissionen har støttet sig på en urigtig fortolkning af de faktiske omstændigheder for at fastslå, at sagsøgerens lån ikke er i overensstemmelse med markedsvilkårene og således indebærer en begunstigelse.

Sagsøgeren gør for det tredje gældende, at der er sket en tilsidesættelse af begrundelsesprincippet og princippet om god forvaltningsskik, for så vidt som Kommissionen uden nogen undersøgelse har fastslået, at der er tale om statsstøtte uden at tage hensyn til de argumenter, som er fremsat af de nederlandske offentlige myndigheder vedrørende sagsøgerens lån.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 148/44

Sag anlagt den 30. marts 2010 — El Corte Inglés mod KHIM — Azzedine Alaïa (ALIA)

(Sag T-152/10)

2010/C 148/73

Stævningen er affattet på spansk

Parter

Sagsøger: El Corte Inglés, SA (Madrid, Spanien) (ved abogado J. Rivas Zurdo og abogadas M. López Camba og E. Seijo Veiguela)

Sagsøgt: Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design)

Den anden part i sagen for appelkammeret: Azzedine Alaïa (Paris, Frankrig)

Sagsøgerens påstande

— Afgørelsen truffet af Fjerde Appelkammer ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) annulleres.

— Harmoniseringskontoret og i givet fald den anden part i sagen for appelkammeret tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Ansøger om EF-varemærket: El Corte Inglés, SA

Det omhandlede EF-varemærke: Ordmærket »ALIA« (registreringsansøgning nr. 3 788 999) for varer i klasse 3, 14, 18 og 25

Indehaver af det i indsigelsessagen påberåbte varemærke eller tegn: Det franske selskab Azzedine Alaïa

Det i indsigelsessagen påberåbte varemærke eller tegn: Det internationale ordmærke »ALAÏA« (nr. 773 126) for varer i klasse 3, 18 og 25, EF-figurmærke som indeholder ordbestanddelen »ALAÏA« (nr. 3 485 166), for varer og tjenesteydelser i klasse 16, 20 og 25 samt det ældre ikke-registrerede varemærke »ALAÏA«, for fremstilling og salg af beklædningsartikler og artikler til kvinder samt modetilbehør

Indsigelsesafdelingens afgørelse: Delvis medhold i indsigelsen

Appelkammerets afgørelse: Afvisning af klagen

Søgsmålsgrunde: Ukorrekt fortolkning af artikel 8, stk. 1, litra b), i forordning nr. 207/2009 om EF-varemærker.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 148/34

Sag anlagt den 22. marts 2010 — Saupiquet mod Kommissionen

(Sag T-131/10)

2010/C 148/60

Processprog: fransk

Parter

Sagsøger: Saupiquet (Courbevoie Cedex, Frankrig) (ved avocat R. Ledru)

Sagsøgt: Europa-Kommissionen

Sagsøgerens påstande

— Europa-Kommissionens beslutning nr. REM 07/08 af 16. december 2009 i annulleres i sin helhed.

— Europa-Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Sagsøgeren nedlægger med dette søgsmål påstand om annullation af Kommissionens beslutning K(2009) 10005 endelig af 16. december 2009, hvorved de franske myndigheder meddeles, at godtgørelse til sagsøgeren af importtold på tunkonserves med oprindelse i Thailand ikke er begrundet (sag REM 07/08).

Sagsøgeren gør til støtte for sit søgsmål gældende, at Kommissionen tilsidesatte sine forpligtelser med henblik på at sikre, at de importører, der er etableret i Frankrig eller andre medlemsstater, hvor toldkontorerne i henhold til lovbestemmelser holder lukket om søndagen, og som indgav deres tolderklæringer mandag den 2. juli 2007, havde lige og ikke-diskriminerende adgang til kontingent nr. 09.2005 for perioden 2007/2008,

— ved ikke under omstændighederne i nærværende sag, hvor kontingentet blev åbnet søndag den 1. juli 2007, at træffe reguleringsforanstaltninger, der havde gjort det muligt at behandle de nævnte importører på en lige og ikke-diskriminerende måde, og
DA Den Europæiske Unions Tidende C 148/35

Sag anlagt den 22. marts 2010 — Communauté de communes de Lacq mod Kommissionen

(Sag T-132/10)

2010/C 148/61

Processprog: fransk

Parter

Sagsøger: Communauté de communes de Lacq (Mourenx, Frankrig) (ved avocat J. Daniel)

Sagsøgt: Europa-Kommissionen

Sagsøgerens påstande

— Den Europæiske Union tilpligtes at betale sagsøgeren et beløb på 10 000 000 EUR på grund af ulovligheder begået af Kommissionen og Kommissionens passivitet over for selskabets ACETEX’s brud på sine tilsagn.

— Den Europæiske Union tilpligtes at betale sagsøgeren et beløb på 25 000 EUR til dækning af de udenretlige omkostninger.

— Den Europæiske Union tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Med sit søgsmål tilsigter la Communauté de Communes de Lacq at opnå erstatning for den skade, der påstås at være lidt, som følge af Kommissionen beslutning om at erklære den fusion, der vedrører Celanese Corporations erhvervelse af kontrollen med Acetex Corporation, forenelig med fællesmarkedet og EØS-aftalen, uden at tillægge det tilsagn, der påstås at være givet fra Celaneses side — særligt tilsagnet om at fortsætte driften af Acetex’s fabrik i Pardies i fem år (sag COMP/M.3625 — Blackstone/Acetex) — en retlig betydning.

Sagsøgeren anfører til støtte for sit søgsmål, at Kommissionen har tilsidesat retssikkerhedsprincippet og princippet om den berettigede forventning, idet den ved sin fortolkning af EF-fusionsforordningen (1) fratager alle tredjemænd til fusioner (lønmodtagere og de lokale myndigheder) beskyttelse, selv om det henset til de forpligtelser, virksomheden Celanese Corporation havde påtaget sig, var sikkert, at lønmodtagerne var beskyttet mod en lukning af virksomheden i en periode på fem år.

Sagsøgeren har således utvivlsomt lidt en væsentlig skade. Denne sektors lokale myndigheder er nemlig blevet frataget væsentlige skatteressourcer og har skullet afholde talrige sociale udgifter, der har deres oprindelse i lukningen af fabrikken. Talrige fyringer vil nemlig kunne frygtes blandt Acetex’s lønmodtagere, men ligeledes blandt lønmodtagerne hos de virksomheder, hvis aktivitet i høj grad var forbundet med virksomheden Celanese Corporations aktivitet.

Sagsøgeren har subsidiært nedlagt påstand om, at det, hvis ikke Europa-Kommissionens culpaansvar anerkendes, anerkendes det, at Kommissionen er objektivt ansvarlig. Der er ingen tvivl om den skade, sagsøgeren har lidt, samt dens unormale og særlige art, og denne skade er blevet direkte forårsaget af Europa-Kommissionens afslag på at sanktionere virksomheden Celanese Corporation.

(1) Rådets forordning (EF) nr. 139/2004 af 20.1.2004 om kontrol med fusioner og virksomhedsovertagelser (EUT L 24, s. 1).
DA Den Europæiske Unions Tidende C 148/42

Sag anlagt den 25. marts 2010 — Hynix Semiconductor mod Kommissionen

(Sag T-149/10)

2010/C 148/70

Processprog: engelsk

Parter

Sagsøger: Hynix Semiconductor, Inc. (Icheon-si, Korea) (ved solicitors A. Woodgate og O. Heinisch)

Sagsøgt: Europa-Kommissionen

Sagsøgerens påstande

— Kommissionens beslutning K(2010) 150 af 15. januar 2010 annulleres.

— Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

— Retten træffer enhver anden foranstaltning, den finder passende.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Sagsøgeren har i den foreliggende sag nedlagt påstand om annullation af Kommissionens beslutning K(2010) 105, som på grund af manglende fællesskabsinteresse afviser sagsøgerens klage angående Rambus’ påstående tilsidesættelser af artikel 102 TEUF i forbindelse med opkrævning af ulovlige royalties, der potentielt har karrakter af misbrug, for anvendelse af visse patenter for »Dynamic Random Access Memory« (DRAM) (sag COMP/38.636 — Rambus) som følge af Kommissionens beslutning af 9. december 2009, ved hvilken Kommissionen gjorde visse af Rambus afgivne tilsagn bindende i overensstemmelse med artikel 9 i Rådets forordning (EF) nr. 1/2003 (1) og besluttede, at der ikke længere var grund til at gribe ind.

Sagsøgeren har til støtte for sit søgsmål fremsat fem anbringender.

Sagsøgeren har for det første gjort gældende, at Kommissionen tilsidesatte væsentlige formkrav ved ikke at give sagsøgeren tilstrækkelig indsigt i relevante dokumenter.

Sagsøgeren har for det andet anført, at der fortsat er en stærk fællesskabsinteresse i at forfølge selskabets klage. Sagsøgeren har gjort gældende, at Kommissionen alene baserede sit afslag på den omstændighed, at der ikke længere er en fællesskabsinteresse, idet den har vedtaget artikel 9-beslutningen. Efter sagsøgerens opfattelse forbinder Kommissionens afgørelse og begrundelse i denne sag spørgsmålet om fællesskabsinteresse og afvisningsbeslutningens gyldighed tæt med gyldigheden af artikel 9-beslutningen, som bestrides af sagsøgeren i sag T-148/10.

Det tredje, fjerde og femte anbringende, der er fremført af sagsøgeren, er identiske med det første, andet og tredje anbringende, som selskabet har gjort gældende i sagen T-148/10 og omhandler de påstående tilsidesættelser, som Kommissionen begik, da den vedtog artikel 9-beslutningen, som gør visse tilsagn bindende for Rambus.

(1) Rådets forordning (EF) nr. 1/2003 af 16.12.2002 om gennemførelse af konkurrencereglerne i traktatens artikel 81 og 82, EFT 2003 L 1, s. 1.
For det andet tilsidesættelse af artikel 7, stk. 1, og artikel 8, stk. 1, i forordning (EF) nr. 1049/2001, idet der ikke er givet en detaljeret begrundelse for tilbageholdelsen af hvert enkelt dokument. For at være omfattet af undtagelsesgrundene skal der inden for den fastsatte tidsfrist være givet et skriftligt svar med en detaljeret begrundelse for tilbageholdelsen af hvert enkelt dokument. Den 9. februar 2010, der var dagen for udløbet af den i forordningen fastsatte tidsfrist, afslog Kommissionen at give aktindsigt i de resterende dokumenter, og Kommissionen gav ingen detaljeret begrundelse for at tilbageholde dem, således som den er forpligtet til i henhold til forordningen og retspraksis.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 134/40

Sag anlagt den 8. marts 2010 — Insula mod Kommissionen

(Sag T-110/10)

2010/C 134/68

Processprog: fransk

Parter

Sagsøger: Conseil scientifique international pour le développement des îles (Insula) (Paris, Frankrig) (ved avocats J.-D. Simonet og P. Marsal)

Sagsøgt: Europa-Kommissionen

Sagsøgerens påstande

— Sagen antages til realitetsbehandling, og sagsøgeren gives medhold.

— Det fastslås, at Kommissionens krav om tilbagebetaling af et beløb på 84 120 EUR er ugrundet, og Kommissionen tilpligtes derfor at udstede en kreditnota på 84 120 EUR.

— Det bestemmes at sagen med henblik på den skriftlige og mundtlige forhandling skal forenes med sag T-366/09 som følge af sagernes forbindelse med hinanden.

— Europa-Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Sagsøgeren har med dette søgsmål, som er anlagt under henvisning til en voldgiftsbestemmelse, nedlagt påstand om, at Retten fastslår, at debetnotaen af 28. januar 2010, hvorved Kommissionen, efter en revisionsrapport fra OLAF, kræver tilbagebetaling af de forskud, som var blevet udbetalt til sagsøgeren, er uforenelige med bestemmelserne i kontrakten EL HIERRO (NNE5/2001/950), som er indgået inden for rammerne af et særligt program inden for forskning, teknologisk udvikling og demonstration på området for energi, miljø og bæredygtig udvikling.

Sagsøgeren har gjort to anbringender gældende.

Sagsøgeren har med det første anbringende bestridt, at den fordring, Kommissionen efter revisionen i 2005 har gjort krav på, er forfalden.

Med det andet anbringende har sagsøgeren gjort gældende, at Kommissionen ved at udstede den nye debetnota har tilsidesat sine kontraktforpligtelser, som ikke længere gør det muligt for Kommissionen at kræve supplerende dokumentation seks år efter den sidste betaling til Insula og uden at have foretaget notifikation indenfor den i kontrakten fastsatte frist.
Sag anlagt den 15. april 2010 — Seven mod KHIM — Seven for all mankind (SEVEN FOR ALL MANKIND)

(Sag T-176/10)

(2010/C 161/80)

Stævningen er affattet på italiensk

Parter

Sagsøger: Seven SpA (Leinì, Italien) (ved avvocato L. Trevisan)

Sagsøgt: Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design)

Den anden part i sagen for appelkammeret: Seven for all mankind LLC

Sagsøgerens påstande

— Afgørelse truffet den 28. januar 2010 af Andet Appelkammer ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) annulleres.

— Harmoniseringskontoret tilpligtes at betale sagens omkostninger og betale SEVEN SPA’s afholdte omkostninger i sagen for Retten og i sagen for appelkammeret.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Ansøger om EF-varemærket: SEVEN FOR ALL MANKIND LLC

Det omhandlede EF-varemærke: Ordmærket »SEVEN FOR ALL MANKIND« (registreringsansøgning nr. 4 443 222), for varer i klasse 14 og 18

Indehaver af det i indsigelsessagen påberåbte varemærke eller tegn: Seven SpA

Det i indsigelsessagen påberåbte varemærke eller tegn: To EF-figurmærker (nr. 5 912 206 og nr. 3 489 234, for varer i klasse 16, 18 og 25) og et internationalt varemærke (nr. 731 954, for varer i klasse 3, 9, 12, 14, 15, 16, 18, 20, 22, 25 og 28), som indeholder ordbestanddelen »SEVEN«

Indsigelsesafdelingens afgørelse: Delvis medhold i indsigelsen

Appelkammerets afgørelse: Afvisning af klagen

Søgsmålsgrunde: Ukorrekt anvendelse af artikel 8, stk. 1, litra b), i forordning nr. 207/2009 om EF-varemærker.