FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

SIR GORDON SLYNN

FREMSAT DEN 3. JULI 1984 ( 1 )

Høje Domstol.

Denne sag angår en del af et parti smør, eksporteret fra Australien og midlertidigt indført i Belgien til aktiv forædling, en indførsel der således ikke gav anledning til betaling af told eller landbrugsafgifter.

Henimod slutningen af 1975 blev varen udtaget af den aktive forædling og afsendt til Roba SA, Basel, ved det schweiziske frilager i La Praille, Genève, som olie til industrielt brug. Forsendelsen skete med jernbane under seks internationale CIM-fragtbreve tillige med andre partier af varen, der ikke omfattes af sagen. I La Praille blev de pågældende varer videresendt af Roba SA til Magazzini Generali Cariplo i Cremona, Italien, som olie til industrielt brug, butteroil. Transporten skete med jernbane under et nyt sæt fragtbreve og varerne ankom til bestemmelsesstedet i begyndelsen af 1976. Gormec SRL, Milano, gav en italiensk toldspeditør, Claudio Fioravanti, i opdrag at fortolde varerne. Disse blev toldberigtiget på grundlag af tre af det italienske toldvæsen udstedte indførselstolddokumenter. Det italienske toldvæsen gik ud fra, at varerne var af belgisk oprindelse og afkrævede ingen told eller landbrugsafgifter, fordi det schweiziske toldvæsen havde givet fragtbrevene en »T2-påtegning«.

Efterfølgende blev det italienske toldvæsen imidlertid klar over, at varerne havde oprindelse i et tredjeland og Gormec blev afkrævet et beløb på 243400755 lire i landbrugsafgifter. Gormec betalte ikke beløbet. Efter italiensk lovgivning hæfter Claudio Fioravanti åbenbart subsidiært og i maj 1977 blev beløbet opkrævet af toldvæsenet hos denne. Claudio Fioravanti anfægtede toldvæsenets beslutning om at afkræve ham afgiftsbeløbet. Sagen indbragtes for Corte d'appello di Brescia, der i medfør af EØF-traktatens artikel 177 har forelagt fire spørgsmål til præjudiciel afgørelse. Sagforholdet har givet anledning til to tvister. Den første angår Claudio Fioravanti's pligt til at betale landbrugsafgifterne til det italienske toldvæsen. Den anden angår den italienske regerings pligt til at betale beløbet til Fællesskabet. Den italienske regering indtager det standpunkt, at varerne blev indført til Italien uden betaling af afgifter som følge af en fejl begået af det belgiske toldvæsen. Den medlemsstat, som det påhviler at opkræve afgiftsbeløbet og betale det til Fællesskabet, er Belgien, ikke Italien. Sagen er i korthed, at for Domstolen er den italienske regering enig med Claudio Fioravanti i, at afgiftsbeløbet ikke skal betales ved varernes indførsel til Italien.

Det første af de forelagte spørgsmål er følgende :

»Skal en forsendelse af varer fra Belgien (toldstedet Montzen) til en modtager i Schweiz (på frilageret La Praille, Genève), der derefter gennem toldvæsenet på nævnte frilager videresender varerne til en ny modtager hjemmehørende i byen Cremona, Italien, hvor de indføres endeligt, anses for en fællesskabsforsendelse, jfr. herved navnlig artiklerne 1 og 5 i overenskomsten mellem EØF og Schweiz om anvendelse af reglerne om fællesskabsforsendelse i Rådets forordning (EØF) nr. 2812/72 samt fællesskabsrettens bestemmelser om transit i øvrigt?«

På det daværende tidspunkt fandtes reglerne om transport af varer mellem to steder beliggende inden for Fællesskabet i Rådets forordning (EØF) nr. 542/69 af 18. marts 1969 (EFT 1969 I, s. 114). Ordningen efter disse regler omfattede to procedurer: den »eksterne fællesskabsforsendelse«, der i korthed gælder for varer, der ikke er i fri omsætning i Fællesskabet, og den »interne fællesskabsforsendelse«, der gælder for varer, der er i fri omsætning (der benævnes »fællesskabsvarer«): artikel 1 i nævnte forordning som ændret ved artikel 1 i Rådets forordning nr. 2719/72 af 19. december 1972 (EFT 1972 (28. 12.), s. 9). Varer, der forsendes i henhold til proceduren for ekstern fællesskabsforsendelse, skal angives til forsendelse i en »Tl«-angivelse; varer, der forsendes i henhold til proceduren for intern fællesskabsforsendelse, skal angives til forsendelse i en »T2«-angivelse: Artikel 12, stk. 1, og artikel 39, stk. 1, i forordning nr. 542/69.

Da de her omhandlede varer skulle forsendes fra Belgien til Italien under to sæt fragtbreve, ville Fællesskabets forsendelsesprocedure efter forordningens artikel 8 ikke finde anvendelse, med mindre der forelå en aftale mellem Fællesskabet og Schweiz. En sådan aftale blev indgået i 1972, og denne er bilagt forordning nr. 2812/72. Aftalen er efterfølgende ændret (Rådets forordninger nr. 3613/73 af 27. 12. 1973, EFT L 365, s. 187 og nr. 1291/77 af 14. 6. 1977, EFT L 151, s. 1).

I aftalens artikel 1, stk. 1, fastsættes det, at bestemmelserne om fællesskabsforsendelse skal anvendes »under forbehold af bestemmelserne i denne aftale, på varer, som bevæger sig mellem to punkter inden for Fællesskabet gennem schweizisk område såvel: — sendt direkte med eller uden omladning i Schweiz, som — videresendt fra Schweiz, i så tilfælde efter oplæggelse på frilager«. Artikel 5 i aftalen giver regler om udstedelse af »T2«- og »T2L«-dokumenter for varer, som bevæger sig imellem to punkter inden for Fællesskabet gennem schweizisk område. T2L-dokumenter tjener som bevis for varers karakter af fællesskabsvarer, når de ikke transporteres under fællesskabsforsendelse (forordning nr. 2313/69 af 19. 11. 1969, EFT 1969 II, s. 496, som senere ændret).

I de afgivne indlæg for Domstolen (Claudio Fioravanti, den italienske regering samt Kommissionen) er der enighed om, at i betragtning af bestemmelserne i aftalen mellem Fællesskabet og Schweiz må svaret på det første spørgsmål være bekræftende.

Det er klart, at når forsendelse af varer medfører overskridelse af en indre grænse i Fællesskabet, skal de pågældende varer forsendes efter reglerne om fællesskabsforsendelse, medmindre (hvilket, så vidt jeg kan se, ikke er sket) der ved særlige bestemmelser fastsat i overensstemmelse med artikel 58 er gjort undtagelse fra bestemmelserne i artikel 4, stk. 1, i forordning nr. 542/69 for varer, der er under midlertidig toldfri indførsel, hvilke varer efter artikel 2, stk. 1, er undtaget fra ordningen for fællesskabsforsendelse. Da udførslen af de pågældende varer fra Belgien til Schweiz med jernbane nødvendigvis medførte overskridelse af en indre fælles grænse (forsendelsen skete øjensynligt igennem Frankrig), skulle varerne følgelig i Belgien være ekspederet som fællesskabsforsendelse).

Er der imidlertid tale om varer, der forsendes mellem Fællesskabet og Schweiz i henhold til ordningen for den internationale jernbanetransport, finder ordningen for fællesskabsforsendelse ikke anvendelse (artikel 7, stk. 1, i forordning nr. 542/69 og artikel 2, stk. 2, i aftalen med Schweiz).

Er der på den anden side tale om varer, der forsendes mellem to punkter inden for Fællesskabet gennem schweizisk område enten direkte eller, efter forsendelse til Schweiz, videresendes fra Schweiz, selv efter oplæggelse på frilager, skal bestemmelserne om fællesskabsforsendelse anvendes (artikel 1 i aftalen).

Sammenholdes de nævnte to bestemmelser, synes resultatet at være, at såfremt varer forsendes til Schweiz med henblik på videresendelse fra Schweiz til Italien, og dette sker, så skal reglerne om fællesskabsforsendelse anvendes og de forskellige procedurer for fællesskabsforsendelse iagttages.

Fremsendes varerne på den anden side blot til Schweiz i henhold til ordningen for den internationale jernbanetransport, der omhandles i artikel 7, stk. 1, i forordning nr. 542/69, skal reglerne om fællesskabsforsendelse ikke anvendes på denne del af transporten, selv om der senere indgås aftale om varernes videresendelse til Italien.

Når varerne forlader Schweiz under forsendelse til Italien, skal de imidlertid med henblik på anvendelsen af Rådets forordning (EØF) nr. 304/71 af 11. februar 1971 (EFT 1971 I, s. 59), der forenkler ordningen for fællesskabsforsendelse af varer med jernbane, betragtes »som transporteret i henhold til proceduren for ekstern fællesskabsforsendelse« (artikel 8, stk. 1, i aftalen med Schweiz).

Det må således være klarlagt, om varerne ved den første afsendelse er omfattet af reglerne om fællesskabsforsendelse eller ej.

Svaret på det første spørgsmål er således efter min opfattelse, at, såfremt varer sendes fra Belgien til en bestemt modtager i Schweiz med det formål, at de videresendes til et andet sted i Fællesskabet, og dernæst videresendes af nævnte modtager i Schweiz til en modtager i Cremona og indføres der, skal varerne betragtes som til enhver tid under fællesskabsforsendelse. Ved forsendelsen fra Schweiz til Cremona skal varerne under alle omstændigheder med henblik på anvendelse af Rådets forordning nr. 304/71 betragtes som værende under fællesskabsforsendelse efter proceduren for ekstern fællesskabsforsendelse.

Det andet af de forelagte spørgsmål lyder:

»Er det schweiziske toldvæsen, såfremt der antages at være tale om en intern fællesskabsforsendelse, berettiget til at udstede internationale CIM-fragtbreve, hvori der henvises til fragtbrevene vedrørende den tidligere transport med T2-påtegning til angivelse af intern fællesskabsforsendelse på grundlag af en erklæring (der ikke er nærmere underbygget, idet det er lagt til grund, at blad nr. 3 af de nævnte fragtbreve er bortkommet) om, at de tidligere benyttede fragtbreve ikke indeholdt påtegninger og således ej heller en Ti-påtegning, uden hvilken det skal lægges til grund, at der er tale ikke om en ekstern men om en intern fællesskabsforsendelse, altså en forsendelse af varer, der ikke hidrører fra lande uden for Fællesskabet?«

Det er ubestridt, at det schweiziske toldvæsen gav fragtbrevene en »T2«-påteg-ning, ved varernes forsendelse fra La Praille til Cremona. Udgangspunktet for det andet spørgsmål er, at de tidligere fragtbreve ikke bar nogen påtegning. Hvorvidt dette faktisk var tilfældet eller ej må Corte d'appello di Brescia naturligvis afgøre. Det kan imidlertid bemærkes, at det af de for Domstolen fremlagte dokumenter synes at fremgå, at blad nr. 3 af de fire fragtbreve vedrørende forsendelsen fra Belgien til Schweiz ikke bar nogen påtegning, men at det schweiziske toldvæsen åbenbart lagde til grund, at blad nr. 3 af de resterende to fragtbreve var påtegnet »TI«. Af uoplyste grunde var blad nr. 3 af sidstnævnte fragtbreve ikke i det schweiziske toldvæsens besiddelse, da det andet sæt fragtbreve blev udstedt, og fragtbrevets blad 2 blev mærket »(3)«. De belgiske fragtbreve blev imidlertid i hånden påtegnet »T2L«, øjensynligt af det schweiziske toldvæsen.

Det schweiziske toldvæsens kompetence til at udstede de to dokumenter er fastlagt i artiklerne 5, 6 og 8 i aftalen mellem Fællesskabet og Schweiz. For så vidt det er af betydning for nærværende sag må det schweiziske toldvæsen kun udstede et T2-dokument mod forevisning af et T2- eller T2L-dokument udstedt i en medlemsstat (artikel 6, stk. 1) eller i overensstemmelse med artikel 5, der opstiller betingelser for varernes behandling, når de videresendes fra Schweiz efter oplæggelse på toldlager.

Det er ikke gjort gældende, at varerne har været oplagt på anden måde end i overensstemmelse med nævnte betingelser.

Det eneste spørgsmål er således, om de dokumenter, der blev forevist det schweiziske toldvæsen, berettigede dette til at udstede dokumenterne for den videre forsendelse af varerne til Italien. Det schweiziske toldvæsen var kun berettiget og forpligtet til at give fragtbrevenes blad 3 »T2«-påtegning, såfremt varerne var underlagt intern fællesskabsforsendelse; såfremt dette ikke var tilfældet, var en påtegning på blad 3 unødvendig (jfr. artikel 8, stk. 2 og 3, i aftalen).

Kommissionens forordning nr. 304/71 forenklede ordningen for fællesskabsforsendelser for varetransporter, der udføres med jernbane under anvendelse af et internationalt CIM fragtbrev, og erstatter af den grund i vidt omfang bestemmelserne i afsnit II og III i forordning nr. 542/69 (jfr. artikel 17 i forordning nr. 304/71), selv om den ikke udelukker en fortsat anvendelse af de i forordning nr. 542/69 omhandlede procedurer (jfr. artikel 19 i forordning nr. 304/71). Forordning nr. 304/71 ændrede således principielt ikke de almindelige bestemmelser i afsnit 1 i forordning nr. 542/69 om anvendelsen af ordningen for fællesskabsforsendelser på varetransporter; forordningens formål var at forenkle denne ordning i det omfang den fandt anvendelse. Artikel 5 i forordning nr. 304/71 bestemmer, at jernbaneadministrationerne skal drage omsorg for, at transporter, der udføres ifølge ordningen for fællesskabsforsendelse, kendetegnes ved mærkesedler, der blandt andet anbringes på fragtbrevet. For varer, der ikke forsendes ifølge ordningen for fællesskabsforsendelse udstedes der kun et fællesskabsforsendelsesdokument, hvis dette er nødvendigt som bevis for varens karakter af fællesskabsvare med henblik på at sikre anvendelsen af traktatens bestemmelser om frie varebevægelser (jfr. artikel 7, stk. 3, i forordning nr. 542/69). På det pågældende tidspunkt ville dette have været et T2L-dokument.

Artikel 2 i forordning nr. 304/71 bestemmer, at det internationale fragtbrev gælder som TI- eller T2-dokument, afhængig af om den eksterne eller interne procedure for fællesskabsforsendelse finder anvendelse på varen. I tilfælde af varetransport, der påbegyndes inden for Fællesskabet og afsluttes uden for Fællesskabet, anvendes samme ordning som for varetransport, der påbegyndes og afsluttes inden for Fællesskabet (artikel 10, stk. 1), bortset fra, at toldstedet, i hvis distrikt den grænsestation er beliggende, over hvilken en transport forlader Fællesskabet, overtager bestemmelsestoldstedets funktion (artikel 10, stk. 2). Fragtbrevets blad 3 skal af afgangstoldstedet påtegnes TI, såfremt varetransporten sker efter proceduren for ekstern fællesskabsforsendelse (artikel 7, stk. 2). Derimod er der intet krav om, at fragtbrevet skal påtegnes T2, såfremt varetransporten sker efter proceduren for intern fællesskabsforsendelse, og medlemsstaterne kan endog bestemme, at sådanne varetransporter efter proceduren for intern fællesskabsforsendelse kan ske, uden at det er nødvendigt at forelægge fragtbrevet på afgangstoldstedet (artikel 7, stk. 4).

Af artiklerne 2 og 5 i forordning nr. 304/71 synes det at følge, at, såfremt fragtbrevet bærer en mærkeseddel angivende, at forsendelsen sker efter proceduren for fællesskabsforsendelser, og blad 3 af fragtbrevet ikke er påtegnet TI, skal fragtbrevet anses som et T2-doku-ment. Medens dette gælder i medlemsstaterne, er anvendelsen af artikel 7, stk. 2 og stk. 4, udtrykkeligt udelukket, for så vidt angår aftalen mellem Fællesskabet og Schweiz (jfr. aftalens artikel 13, stk. 1). Efter min opfattelse er hensigten her med at undgå enhver uoverensstemmelse med artiklerne 5, 6 og 8 i aftalen, der, for så vidt angår artikel 7, stk. 2, vedrører det schweiziske toldvæsens påtegning af fragtbrevet. Dette betyder ikke, at når blad 3 af et fragtbrev, der angår fællesskabsvarer under intern fællesskabsforsendelse, ikke er påtegnet TI af toldvæsenet i en medlemsstat, kan fragtbrevet ikke anses som et T2-doku-ment af det schweiziske toldvæsen. I dette tilfælde må fragtbrevet efter min opfattelse være et T2-dokument, jfr. artikel 6, stk. 1, i aftalen mellem Fællesskabet og Schweiz, og det schweiziske toldvæsen må være berettiget til at give fragtbrevene for forsendelsen til Italien en T2-påtegning. Var fragtbrevets blad 3 klart påtegnet Ti, ville det schweiziske toldvæsen naturligvis ikke have været berettiget hertil. Det samme gælder såfremt blad 3 manglede, fordi det schweiziske toldvæsen i dette tilfælde ikke ville være i stand til at bestemme forsendelsens art på grundlag af fragtbrevet alene. I så fald kan det schweiziske toldvæsen efter min opfattelse ikke retmæssigt udstede noget T2-dokument, medmindre det i overensstemmelse med aftalens artikel 4, stk. 1, havde rettet henvendelse til toldvæsenet i den medlemsstat, hvorfra varen kom, og dér skaffet sig oplyst, at varen var en fællesskabsvare.

Dette forudsætter, at de pågældende varer fra Belgien til La Praille blev forsendt efter proceduren for fællesskabsforsendelse. Skete denne forsendelse blot som første led af en påtænkt forsendelse af varen fra Belgien til et andet sted i Fællesskabet, så måtte fragtbreve fra Belgien til Schweiz retmæssigt anses som T2-dokumenter og det schweiziske toldvæsen være berettiget til at påtegne de nye fragtbreve »T2«. Forelå imidlertid blot en forsendelse fra Belgien til Schweiz, må dette efter min opfattelse, da Schweiz ikke anses som del af Fællesskabet ved anvendelsen af artikel 7 i forordning nr. 542/69, indebære, at proceduren for fællesskabsforsendelse ikke var anvendelig, og at fragtbrevene ikke skulle være mærket efter artikel 5 i forordning nr. 304/71. I så tilfælde kunne kun T2L-dokumenter godtgøre varens karakter af fællesskabsvarer. Uden sådanne dokumenter vil det schweiziske toldvæsen ikke have været berettiget til efter aftalens artikler 6, stk. 1, og 8, stk. 2, at videresende varen med fragtbreve påtegnet T2. Varen skulle i stedet være forsendt efter proceduren for ekstern fællesskabsforsendelse, hvorved det ikke var nødvendigt at påtegne fragtbrevene »Ti« (jfr. artikel 8, stk. 1 og 3, i aftalen).

Det tredje og fjerde forelagte spørgsmål lyder:

»Påhviler det, såfremt varerne hidrører fra et land uden for Fællesskabet (i det foreliggende tilfælde Australien) og er midlertidigt indført, dvs. uden erlæggelse af nogen toldskyld overhovedet, til Belgien, der er medlem af Fællesskabet, i hvilket den omhandlede transport påbegyndes, det land (og de erhvervsdrivende i det land), hvorfra forsendelsen på grundlag af dokumenterne vedrørende intern fællesskabsforsendelse skete (Belgien) eller det land, hvorfra varerne blev videresendt (Schweiz) og ikke det land, hvortil varerne på grundlag af formelt forskriftsmæssige dokumenter er endelig indført (italien), at foretage det til toldberigtigelsen af transporten fornødne?«

I det fjerde spørgsmål spørges, hvorvidt det af artikel 36, stk. 1, i forordning nr. 542/69 følger, »at der i det foreliggende tilfælde hos vedkommende erhvervsdrivende skal ske inddrivelse af landbrugsafgifterne ved den stat, hvorfra videreforsendelse skete, også selv om den overtrædeise, der er begået, er konstateret i Italien?«

For så vidt angår det tredje spørgsmål, forekommer det mig, at forsendelsen i sig selv ikke kan siges at udløse pligt til betaling af told og afgifter. Når varer indføres til en medlemsstat efter proceduren for aktiv forædling, opkræves told og landbrugsafgifter ikke i medfør af direktiv 69/73 af 4. marts 1969 (EFT 1969 I, s. 69). Når varen med henblik på senere eksport forsendes efter proceduren for ekstern fællesskabsforsendelse eller eksporteres fra Fællesskabets toldområde, skal der ikke betales told og afgifter (direktivets artikel 13). På den anden side kan myndighederne i de medlemsstater, hvor forædlingen gennemføres, tillade, at varen overgår til fri omsætning på de i direktivets artikler 14 og 15 omhandlede betingelser, herunder at told og landbrugsafgifter betales efter ansættelse som fastsat i direktivet. Det forekommer mig klart at være forudsat, at told og afgifter opkræves af de kompetente myndigheder i de medlemsstater, hvor forædlingen gennemføres, undtagen hvis varen frigives på den særlige betingelse, at tolden skal betales andetsteds i Fællesskabet. Såfremt varerne i nærværende sag var overgået til fri omsætning i Belgien, således at de kunne forsendes til Italien, eller der var opnået tilladelse til forsendelse til Italien efter proceduren for fællesskabsforsendelse, skulle told og afgifter have været afkrævet i Belgien, medmindre det særligt var blevet bestemt, at opkrævning skulle ske i Italien. Blev varerne imidlertid blot sendt til Schweiz efter den aktive forædlings gennemførelse, så skulle ingen told være afkrævet i Belgien eller, naturligvis, i Schweiz. Betaling skulle være sket ved den første indførsel til Italien.

Artikel 36 i forordning nr. 542/69 bestemmer følgende:

»1. Konstateres det, at der i forbindelse med en fællesskabsforsendelse er begået overtrædelser eller uregelmæssigheder i en bestemt medlemsstat, inddrives den således forfaldne told og andre afgifter af denne medlemsstat i henhold til den ved lov eller administrativt fastsatte bestemmelse, uden at der herved er taget stilling til spørgsmålet om strafforfølgning.

2. Er stedet for overtrædelsen eller uregelmæssigheden ikke fastslået, anses den som begået: a) når den under fællesskabsforsendelsen konstateres ved et grænseovergangssted ved en indre grænse: i den medlemsstat, transportmidlet eller varerne sidst har forladt; b) når den under fællesskabsforsendelsen konstateres ved et grænseovergangssted som defineret i artikel 11, litra d), andet led: i den medlemsstat, hvortil dette grænseovergangssted hører; c) når den under fællesskabsforsendelsen konstateres andetsteds på en medlemsstats område end ved et grænseovergangssted: i den medlemsstat, hvor den er konstateret; d) når forsendelsen ikke er blevet frembudt ved bestemmelsestoldstedet: i den medlemsstat, hvortil transportmidlet eller varerne på grundlag af grænseovergangsattesterne påviseligt senest er ankommet; e) når overtrædelsen konstateres efter gennemførelsen af fællesskabsforsendelsen : i den medlemsstat, hvor den er konstateret.«

Artikel 2, stk. 2, i aftalen med Schweiz bestemmer, at med hensyn til anvendelsen af bestemmelserne vedrørende fællesskabsforsendelse har Schweiz de samme rettigheder og opfylder de samme forpligtelser som medlemsstaterne, og at enhver henvisning til Fællesskabet eller medlemsstaterne ligeledes er gyldig for Schweiz, dog undtagen, f.eks., i artiklerne 1 og 7 i forordning nr. 542/69. Artikel 36 er ikke undtaget af artikel 13 i aftalen fra de fællesskabsbestemmelser, der gælder Schweiz. I denne forbindelse må »Fællesskabet« læses som omfattende Schweiz. I overensstemmelse hermed må den sikkerhed, der efter artikel 27 i forordning nr. 542/69 skal stilles for betaling af told og andre afgifter, efter artikel 11 i aftalen også være gyldig for Schweiz.

Artikel 36, der således er anvendelig på Schweiz, angår ikke pligten til at betale afgifterne. Den angår ansvaret for disses inddrivelse.

Claudio Fioravanti gør ved sin advokat gældende, at ansvaret for inddrivelsen af afgifter påhviler en medlemsstat alene på grund af, at overtrædelsen eller uregelmæssigheden i forbindelse med en fællesskabsforsendelse konstateres at være begået på dens område. I dette tilfælde blev uregelmæssighederne begået uden for Italien, og det kan således ikke påhvile Italien at inddrive afgifterne. Dette er efter Kommissionens opfattelse en fuldstændig misforståelse. De overtrædelser eller uregelmæssigheder, artikel 36 angår, er sådanne, der giver anledning til en toldforpligtelse; det skal være overtrædelser eller uregelmæssigheder »der angår nødvendigheden af, at inddrive told og afgifter«. Det eneste afgørende er således efter Kommissionens opfattelse, hvor told og afgifter forfaldt; blev disse ikke betalt, er dette en uregelmæssighed. I dette tilfælde overgik varen til fri omsætning i Italien. Afgiften blev ikke betalt dér. Dette er den eneste afgørende uregelmæssighed. Skylden skal følgelig inddrives af Italien. Uregelmæssigheder i forsendelsen eller i forsendelsesdokumenterne skaber ingen pligt til betaling af afgifter; der er ingen forbindelse mellem afgiftsforpligtelsen og uregelmæssighederne i forsendelsen. Det sidste er følgelig uden betydning for anvendelsen af artikel 36. Kun såfremt det ikke er muligt at bestemme, i hvilken medlemsstat afgifterne forfalder, skal bestemmelserne i artikel 36, stk. 2, anvendes.

Jeg er ikke enig med Kommissionen. Artikel 36 giver bestemmelser om indrivelsen af skyldige afgifter. Bestemmelsen siger ikke blot, »skal inddrives i den medlemsstat, hvor de er forfaldne«, og bestemmelsen angår ikke alene tildragelser, der giver anledning til toldskyld. Den klareste tildragelse, der giver anledning til toldskyld, er indførsel, og dette er ikke i sig selv en overtrædelse. Det, bestemmelsen siger, er, at forfaldne afgifter skal inddrives af den medlemsstat, i hvilken en overtrædelse eller uregelmæssighed er begået i forbindelse med en fællesskabsforsendelse. Overtrædelsen eller uregelmæssigheden skal således ske »i forbindelse med« en forsendelse og må, så vidt jeg kan se, vedrøre forsendelsen. Den medlemsstaten, i hvilken overtrædelsen begås, kan være den medlemsstat, i hvilken varen er indført af den person, tolden påhviler, men behøver ikke at være det.

Denne fortolkning forekommer mig at følge af artiklens stk. 2, der bestemmer, i hvilken medlemsstat inddrivelsen af tolden skal ske, såfremt det sted, hvor overtrædelsen eller uregelmæssigheden er begået, ikke kan fastslås. Det kan således være den medlemsstat, varerne sidst har forladt, eller den medlemsstat, hvortil hører det grænseovergangssted, der konstaterer uregelmæssigheden. Herudover har Domstolen i præmis 14 i dommen i sag 105/83 Pakvries BV mod Nederlandene (16. 5. 1984), fremhævet forbindelsen mellem medlemsstaternes forpligtelser i henseende til inddrivelse af afgifter og den toldkontrol, der gennemføres ved medlemsstaternes grænser.

At det er meningen, at dette også skal gælde Schweiz, fremgår af bilag IV til den aftalen med Schweiz knyttede protokol og anvendelse af dennes artikel 6, stk. 1, hvorefter det forudsættes, at den bestående ordning, hvorefter toldforvaltningen og jernbaneadministrationen i samme medlemsstat behandler uregelmæssigheder, der er konstateret i løbet af eller i forbindelse med en fællesskabsforsendelse »for så hurtigt som muligt at kunne afgøre eventuelle uoverensstemmelser«, udvides til at gælde Schweiz.

Herefter forekommer det mig, såfremt det i nærværende sag forholder sig sådan, at varerne blev forsendt fra Belgien til Schweiz med videreforsendelse til italien for øje, at undladelsen af at påtegne de oprindelige fragtbreve (eller fire af dem) »T2« var en uregelmæssighed begået i Belgien. Fejlen blev begået under en fællesskabsforsendelse. Det er så Belgien, det påhviler at inddrive afgiften. Hvis varerne derimod blev forsendt til Schweiz efter reglerne i TIF-konventionen, og transporten skulle afsluttes dér, blev varerne ikke forsendt efter proceduren for fællesskabsforsendelse, og artikel 36 er ikke anvendelig på forsendelsen. I så fald blev en uregelmæssighed begået i forbindelse med forsendelsen fra Schweiz til Italien, da varerne uretmæssigt blev angivet som fællesskabsvarer og forsendt efter proceduren for intern fællesskabsforsendelse. Uregelmæssigheden blev begået i Schweiz, fordi det var dér varerne henførtes under en fejlagtig procedure, uanset om årsagen til denne uregelmæssighed beror på forhold, der indtraf før varerne ankom til Schweiz eller på en uregelmæssighed i forbindelse med den forudgående forsendelse. Resultatet er, at den omstændighed, at det schweiziske toldvæsen kan have været forledt til at begå uregelmæssigheden af en fejl begået af det belgiske toldvæsen, ikke ændrer stillingen. Efter min opfattelse følger det af de bestemmelser, jeg har anført, at, såfremt en overtrædelse eller uregelmæssighed begås i Schweiz i forbindelse med en fællesskabsforsendelse, påhviler der Schweiz samme forpligtelse som en medlemsstat til at inddrive told og afgifter, som kan opkræves til Fællesskabet, og omvendt påhviler dette en medlemsstat at foretage sådan inddrivelse for Schweiz, såfremt uregelmæssigheden er begået i Fællesskabet.

Af de anførte grunde bør de forelagte spørgsmål efter min opfattelse besvares i overensstemmelse med følgende:

1. En forsendelse af varer fra Belgien til en bestemt modtager i frilageret i Genève, videresendt gennem toldvæsenet der til en anden modtager i Cremona, hvor endelig indførsel finder sted, skal anses som en fællesskabsforsendelse, såfremt varerne er afsendt fra Belgien med videresendelse fra Schweiz til Italien for øje; såfremt varerne er forsendt til Schweiz uden nogen sådan videreforsendelse til et andet sted i Fællesskabet for øje, men faktisk senere afsendes fra Schweiz til Italien, er alene forsendelsen fra Schweiz til Italien at anse som en fællesskabsforsendelse.

2. a) Såfremt fragtbrevene fra Belgien til Schweiz (»de belgiske fragtbreve«) var mærket i overensstemmelse med artikel 5 i forordning nr. 304/71 med angivelse af, at forsendelsen var en fællesskabsforsendelse, og såfremt disses blad 3 ikke var påtegnet »Ti« som tegn på en ekstern fællesskabsforsendelse, var det schweiziske toldvæsen berettiget til at give fragtbrevene (»de schweiziske fragtbreve«) en »T2«-påtegning ved forsendelsen fra Schweiz til Italien. b) Såfremt de belgiske fragtbreve ikke var sådan mærkede (således at det var angivet, at forsendelsen skete efter proceduren for fællesskabsforsendelse), var det schweiziske toldvæsen ikke berettiget til at påtegne de schweiziske fragtbreve »T2«, medmindre der forelå et »T2L«-doku-ment fra det belgiske toldvæsen. c) Såfremt forsendelsen ikke skete efter proceduren for fællesskabsforsendelse og derfor ikke var sådan mærket, og varerne forsendtes fra Belgien til Schweiz efter ordningen for den internationale jernbanetransport (TIF-konventionen), men de belgiske fragtbreve var påtegnet »T2« af det belgiske toldvæsen, var det schweiziske toldvæsen berettiget til at påtegne de schweiziske fragtbreve »T2«. d) Såfremt fragtbrevenes blad 3 manglede, var det schweiziske toldvæsen ikke berettiget til at give fragtbrevene for forsendelsen til Italien en T2-påtegning, uden at der forelå Idare oplysninger fra toldvæsenet i den medlemsstat, hvorfra varerne kom, om at disse var fællesskabsvarer.

3. & 4. Forsendelsen i sig selv giver ikke anledning til pligt til betaling af told og landbrugsafgifter. I medfør af artikel 36 i forordning nr. 542/69 påhviler inddrivelsen af sådan told og afgifter den medlemsstat, i hvilken overtrædelser eller uregelmæssigheder i forbindelse med en fællesskabsforsendelse er begået. Såfremt forsendelsen fra Belgien til Italien via Schweiz er gennemført efter proceduren for fællesskabsforsendelse og er en uregelmæssighed begået i Belgien, så skal inddrivelsen af afgifterne gennemføres i Belgien. Såfremt forsendelsen, selv om der først er sket forsendelse fra Belgien til Schweiz, kun er gennemført efter proceduren for fællesskabsforsendelse mellem Schweiz og Italien, og viser det sig, at en uregelmæssighed i løbet af denne forsendelse er begået i Schweiz, skal inddrivelsen af sådan told og afgifter gennemføres i Schweiz i medfør af aftalen mellem Fællesskabet og Schweiz, der er bilagt forordning nr. 2812/72 som ændret.

De omkostninger, der er afholdt af parterne i den for den forelæggende ret verserende sag, tilkommer det denne ret at træffe beslutning om. Ingen afgørelse skal træffes om de af Kommissionen og den italienske regering afholdte omkostninger.

( 1 ) – Oversat fra engelsk.