ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1)

Bestemmelserne i artikel 9, stk. 2, litra e), i Rådets direktiv 2004/83/EF af 29. april 2004 om fastsættelse af minimumsstandarder for anerkendelse af tredjelandsstatsborgere eller statsløse som flygtninge eller som personer, der af anden grund behøver international beskyttelse, og indholdet af en sådan beskyttelse skal fortolkes således, at — de omfatter alt militært personel, herunder logistisk personale og støttepersonale — de omfatter den situation, hvor gennemførelsen af militærtjeneste i sig selv, i en bestemt konflikt, ville omfatte krigsforbrydelser, herunder situationer, hvor flygtningestatusansøgeren kun deltager indirekte i sådanne forbrydelser, eftersom den pågældende ved udøvelsen af sine opgaver ville levere den — med rimelig sandsynlighed — nødvendige støtte til forberedelsen eller til gennemførelsen af disse — de ikke kun omfatter de situationer, hvor det er godtgjort, at krigsforbrydelser allerede er blevet begået eller vil kunne henhøre under Den Internationale Straffedomstol, men også dem, hvor flygtningestatusansøgeren kan godtgøre, at der er stor sandsynlighed for, at sådanne forbrydelser vil blive begået — vurderingen af de faktiske omstændigheder, som det alene tilkommer de nationale myndigheder, under domstolskontrol, at foretage for at kvalificere situationen for den pågældende tjeneste, skal foretages på grundlag af en samling af indicier, der — under hensyn til samtlige omstændigheder i sagen, bl.a. de omstændigheder, der vedrører relevante kendsgerninger vedrørende hjemlandet på det tidspunkt, hvor der træffes afgørelse om ansøgningen, såvel som ansøgerens personlige stilling og forhold — kan godtgøre, at situationen for denne tjeneste gør det sandsynligt, at sådanne handlinger vil finde sted — den omstændighed, at en militær intervention blev indledt på grundlag af et mandat fra FN’s Sikkerhedsråd eller på grundlag af det internationale samfunds konsensus, og at den stat eller de stater, der gennemfører operationerne, straffer krigsforbrydelser, skal tages i betragtning i den vurdering, som det påhviler de nationale myndigheder at foretage, og — nægtelsen af at gøre militærtjeneste skal udgøre den eneste måde, hvorpå flygtningestatusansøgeren kan undgå at deltage i de påståede krigsforbrydelser, og følgelig, såfremt den pågældende har undladt at benytte sig af et retsmiddel for at opnå anerkendelse som militærnægter af samvittighedsgrunde, at en sådan omstændighed udelukker enhver beskyttelse i henhold til artikel 9, stk. 2, litra e), i direktiv 2004/83, medmindre den nævnte ansøger kan godtgøre, at intet retsmiddel af en sådan karakter ville have været til rådighed for den pågældende i den konkrete situation.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 138/12

Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 4. marts 2015 — Ministero dell'Ambiente e della Tutela del Territorio e del Mare m.fl. mod Fipa Group srl, Tws Automation srl og Ivan srl (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Consiglio di Stato — Italien)

(Sag C-534/13) (1)

((Præjudiciel forelæggelse - artikel 191, stk. 2, TEUF - direktiv 2004/35/EF - miljøansvar - national lovgivning, der ikke giver myndighederne adgang til at pålægge ejere af forurenet ejendom, som ikke har medvirket til den pågældende forurening, at gennemføre foranstaltninger til forebyggelse og afhjælpning, og som kun fastsætter en forpligtelse til at godtgøre udgifterne til de af myndighederne gennemførte indgreb - foreneligheden med principperne om, at forureneren betaler, forsigtighed, forebyggende indsats og indgreb over for miljøskader fortrinsvis ved kilden))

(2015/C 138/14)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Consiglio di Stato

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: Ministero dell'Ambiente e della Tutela del Territorio e del Mare, Ministero della Salute og Ispra — Istituto Superiore per la Protezione e la Ricerca Ambientale

Sagsøgte: Fipa Group srl, Tws Automation srl og Ivan srl

Procesdeltagere: Comune di Massa, Regione Toscana, Provincia di Massa Carrara, Comune di Carrara, Arpat — Agenzia regionale per la protezione ambientale della Toscana, Ediltecnica Srl, Versalis SpA og Edison SpA

Konklusion

Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/35/EF af 21. april 2004 om miljøansvar for så vidt angår forebyggelse og afhjælpning af miljøskader, skal fortolkes således, at det ikke er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, hvorefter den kompetente myndighed — såfremt det ikke er muligt at fastslå, hvem der er ansvarlig for forureningen af en ejendom eller at pålægge den ansvarlige at iværksætte afhjælpende foranstaltninger — ikke kan pålægge ejeren af denne ejendom, som ikke er ansvarlig for forureningen, at gennemføre foranstaltninger til forebyggelse og afhjælpning, idet denne kun er forpligtet til at godtgøre udgifterne til de af myndighederne gennemførte indgreb begrænset til ejendommens markedsværdi efter gennemførelsen af disse indgreb.

(1) EUT C 359 af 7.12.2013.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 138/4

Domstolens dom (Niende Afdeling) af 26. februar 2015 — Bogdan Matei og Ioana Ofelia Matei mod SC Volksbank România SA (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Tribunalul Specializat Cluj — Rumænien)

(Sag C-143/13) (1)

((Direktiv 93/13/EØF - urimelige kontraktvilkår i aftaler, der indgås mellem erhvervsdrivende og forbrugere - artikel 4, stk. 2 - vurdering af, om kontraktvilkårene er urimelige - undtagelse, der gælder for vilkår om aftalens hovedgenstand eller om overensstemmelsen mellem pris og varer eller mellem tjenesteydelser og betalingen herfor, forudsat at de er affattet klart og forståeligt - vilkår vedrørende en »risikoprovision« oppebåret af långiveren, som på visse betingelser giver denne lov til ensidigt at ændre rentesatsen))

(2015/C 138/04)

Processprog: rumænsk

Den forelæggende ret

Tribunalul Specializat Cluj

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: Bogdan Matei og Ioana Ofelia Matei

Sagsøgt: SC Volksbank România SA

Konklusion

Artikel 4, stk. 2, i Rådets direktiv 93/13/EØF af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler skal fortolkes således, at udtrykkene »aftalens hovedgenstand« og »overensstemmelsen mellem pris og varer eller mellem tjenesteydelser og betalingen herfor« under omstændigheder som de i hovedsagen foreliggende i princippet ikke omfatter den type vilkår, der er indeholdt i kreditaftaler som de i hovedsagen omhandlede, der er indgået mellem en erhvervsdrivende og forbrugere, som dels på visse betingelser giver kreditgiveren lov til ensidigt at ændre rentesatsen, dels indeholder en »risikoprovision«, som denne oppebærer. Det påhviler dog den forelæggende ret at efterprøve denne kvalificering af de nævnte aftalevilkår på baggrund af de pågældende aftalers art, almindelige opbygning og bestemmelser samt den juridiske og faktuelle sammenhæng, hvori de indgår.

(1) EUT C 171 af 15.6.2013.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 138/6

Domstolens dom (Femte Afdeling) af 5. marts 2015 — Modelo Continente Hipermercados SA mod Autoridade Para As Condições de Trabalho — Centro Local do Lis (ACT) (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Tribunal do Trabalho de Leiria — Portugal)

(Sag C-343/13) (1)

((Præjudiciel forelæggelse - ordningen for fusioner af aktieselskaber - direktiv 78/855/EØF - fusion ved overtagelse - artikel 19 - virkninger - overførsel af det overtagne selskabs aktiver og passiver som helhed til det overtagende selskab - overtrædelse begået af det overtagne selskab før fusionen - overtrædelsen fastslået ved administrativ afgørelse efter fusionen - national ret - overtagelse af det overtagne selskabs ansvar for administrative overtrædelser - lovlig))

(2015/C 138/06)

Processprog: portugisisk

Den forelæggende ret

Tribunal do Trabalho de Leiria

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Modelo Continente Hipermercados SA

Sagsøgt: Autoridade Para As Condições de Trabalho — Centro Local do Lis (ACT)

Konklusion

Artikel 19, stk. 1, i Rådets tredje direktiv 78/855/EØF af 9. oktober 1978 med hjemmel i traktatens artikel 54, stk. 3, litra g), om fusioner af aktieselskaber, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/109/EF af 16. september 2009, skal fortolkes således, at en »fusion ved overtagelse« som omhandlet i direktivets artikel 3, stk. 1, medfører, at en forpligtelse til at betale en bøde, som efter denne fusion ved en endelig afgørelse er blevet pålagt for overtrædelser af arbejdsretten, der er begået af det overtagne selskab før fusionen, overgår til det overtagende selskab.

(1) EUT C 260 af 7.3.2013.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 138/15

Domstolens dom (Femte Afdeling) af 5. marts 2015 — Europäisch-Iranische Handelsbank AG mod Rådet for Den Europæiske Union, Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland og Europa-Kommissionen

(Sag C-585/13 P) (1)

((Appel - restriktive foranstaltninger over for Den Islamiske Republik Iran med henblik på at forhindre nuklear spredning - indefrysning af pengemidler - restriktioner på pengeoverførsler - bistand til udpegede enheder med at bryde eller omgå restriktive foranstaltninger))

(2015/C 138/19)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Europäisch-Iranische Handelsbank AG (ved solicitors S. Jeffrey, S. Ashley og A. Irvine, Rechtsanwalt H. Hohmann, D. Wyatt, QC, og barrister R. Blakeley)

De andre parter i appelsagen: Rådet for Den Europæiske Union (ved F. Naert og M. Bishop, som befuldmægtigede), Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland (ved V. Kaye, som befuldmægtiget, bistået af barrister R. Palmer) og Europa-Kommissionen

Konklusion

1) Appellen forkastes.

2) Europäisch-Iranische Handelsbank AG bærer sine egne omkostninger og betaler de omkostninger, der er afholdt af Rådet for Den Europæiske Union og af Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland.

(1) EUT C 15 af 18.1.2014.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 138/16

Domstolens dom (Første Afdeling) af 26. februar 2015 — Ministre de l’Économie et des Finances mod Gérard de Ruyter (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Conseil d’État — Frankrig)

(C-623/13) (1)

((Præjudiciel forelæggelse - social sikring - forordning (EØF) nr. 1408/71 - artikel 4 - sagligt anvendelsesområde - opkrævninger af indtægter af formue - generelt socialsikringsbidrag - bidrag til dækning af underskuddet på de sociale sikringsordninger - socialt bidrag - supplerende bidrag til det sociale bidrag - deltagelse i finansieringen af de obligatoriske socialsikringsordninger - direkte og tilstrækkelig relevant sammenhæng med visse af de sociale sikringsgrene))

(2015/C 138/20)

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Conseil d’État

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Ministre de l’Économie et des Finances

Sagsøgt: Gérard de Ruyter

Konklusion

Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet, som ændret og ajourført ved Rådets forordning (EF) nr. 118/97 af 2. december 1996, som ændret ved Rådets forordning (EF) nr. 1606/98 af 29. juni 1998, skal fortolkes således, at opkrævninger af indtægter af formue som dem, der er omhandlet i hovedsagen, når disse bidrager til finansieringen af de obligatoriske socialsikringsordninger, har en direkte og relevant sammenhæng med visse af de sociale sikringsgrene, der er opregnet i artikel 4 i forordning nr. 1408/71, og dermed henhører under denne forordnings anvendelsesområde, selv når disse opkrævninger beregnes af skattepligtiges indtægter af formue og uafhængigt af, om de sidstnævnte udøver en erhvervsaktivitet.

(1) EUT C 31 af 1.2.2014.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 138/11

Domstolens dom (Syvende Afdeling) af 26. februar 2015 — Ingeniørforeningen i Danmark, som mandatar for Poul Landin mod Tekniq, som mandatar for ENCO A/S — VVS (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Østre Landsret — Danmark)

(Sag C-515/13) (1)

((Præjudiciel forelæggelse - socialpolitik - direktiv 2000/78/EF - ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv - artikel 2, stk. 1, og stk. 2, litra a) - artikel 6, stk. 1 - forskelsbehandling på grund af alder - national lovgivning, som fastsætter, at der ikke udbetales fratrædelsesgodtgørelse til arbejdstagere, der ved fratrædelsen har ret til at oppebære folkepension))

(2015/C 138/13)

Processprog: dansk

Den forelæggende ret

Østre Landsret

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Ingeniørforeningen i Danmark, som mandatar for Poul Landin

Sagsøgt: Tekniq, som mandatar for ENCO A/S — VVS

Konklusion

Artikel 2, stk. 1, og stk. 2, litra a), og artikel 6, stk. 1, i Rådets direktiv 2000/78/EF af 27. november 2000 om generelle rammebestemmelser om ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, hvori det bestemmes, at arbejdsgiveren, såfremt en funktionær, der har været uafbrudt beskæftiget i samme virksomhed i 12, 15 eller 18 år, opsiges, ved denne funktionærs fratræden skal udrede en godtgørelse svarende til henholdsvis 1, 2 eller 3 måneders løn, men at denne godtgørelse bortfalder, hvis den nævnte funktionær ved fratrædelsen har mulighed for at få udbetalt folkepension, for så vidt som denne lovgivning dels er objektivt og rimeligt begrundet i et legitimt beskæftigelses- og arbejdsmarkedspolitisk formål, dels udgør et hensigtsmæssigt og nødvendigt middel til at opfylde dette formål. Det tilkommer den nationale ret at efterprøve, at dette er tilfældet.

(1) EUT C 359 af 7.12.2013.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 138/13

Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 5. marts 2015 — Tallinna Ettevõtlusamet mod Statoil Fuel & Retail Eesti AS (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Tallinna Ringkonnakohus — Estland)

(Sag C-553/13) (1)

((Præjudiciel forelæggelse - indirekte skatter - punktafgifter - direktiv 2008/118/EF - artikel 1, stk. 2 - punktafgiftspligtigt flydende brændstof - detailsalgsafgift - begrebet »særligt formål« - allokering, der er fastlagt på forhånd - tilrettelæggelse af offentlig transport på en bys område))

(2015/C 138/16)

Processprog: estisk

Den forelæggende ret

Tallinna Ringkonnakohus

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Tallinna Ettevõtlusamet

Sagsøgt: Statoil Fuel & Retail Eesti AS

Konklusion

Artikel 1, stk. 2, i Rådets direktiv 2008/118/EF af 16. december 2008 om den generelle ordning for punktafgifter og om ophævelse af direktiv 92/12/EØF skal fortolkes således, at det ikke er muligt at anse en afgift som den i hovedsagen omhandlede, for så vidt som den pålægges detailhandel med punktafgiftspligtigt flydende brændstof, for at forfølge et særligt formål som omhandlet i denne bestemmelse, når den har til formål at finansiere tilrettelæggelsen af den offentlige transport i det område, der hører under den myndighed, som pålægger afgiften, og når denne myndighed uanset eksistensen af denne afgift er forpligtet til at varetage og finansiere denne virksomhed, selv om indtægterne fra denne afgift udelukkende er blevet anvendt til at gennemføre denne virksomhed. Nævnte bestemmelse skal derfor fortolkes således, at den er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, som indfører en sådan salgsafgift på detailhandel med punktafgiftspligtigt flydende brændstof.

(1) EUT C 15 af 18.1.2014.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 138/10

Domstolens dom (Store Afdeling) af 24. februar 2015 — C.G. Sopora mod Staatssecretaris van Financiën (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Hoge Raad der Nederlanden — Nederlandene)

(Sag C-512/13) (1)

((Præjudiciel forelæggelse - arbejdskraftens frie bevægelighed - artikel 45 TEUF - ligebehandling mellem ikke-hjemmehørende arbejdstagere - skattefordel i form af skattefritagelse for godtgørelser ydet af arbejdsgiveren - fast tildelt fordel - arbejdstagere fra en anden medlemsstat end dér, hvor arbejdspladsen er beliggende - krav om bopæl inden for en vis afstand fra grænsen til den medlemsstat, hvor arbejdsstedet er beliggende))

(2015/C 138/12)

Processprog: nederlandsk

Den forelæggende ret

Hoge Raad der Nederlanden

Parter i hovedsagen

Sagsøger: C.G. Sopora

Sagsøgt: Staatssecretaris van Financiën

Konklusion

Artikel 45 TEUF skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omtvistede, hvorefter en medlemsstat til fordel for arbejdstagere, der før tiltrædelsen af et arbejde på dens område havde bopæl i en anden medlemsstat, foreskriver indrømmelse af en skattefordel bestående i en fast skattefritagelse for en godtgørelse for ekstraterritoriale omkostninger på op til 30 % af beskatningsgrundlaget på betingelse af, at disse arbejdstagere har været bosiddende i en afstand på mere end 150 km fra medlemsstatens grænse, medmindre disse grænser er blevet fastsat således, at denne skattefritagelse automatisk giver anledning til en nettooverkompensation for de faktisk afholdte ekstraterritoriale omkostninger, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.

(1) EUT C 347 af 14.12.2013.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 138/12

Domstolens dom (Tiende Afdeling) af 4. marts 2015 — SIA »Oliver Medical« mod Valsts ieņēmumu dienests (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Administratīvā rajona tiesa — Letland)

(Sag C-547/13) (1)

((Præjudiciel forelæggelse - forordning (EØF) nr. 2658/87 - fælles toldtarif - tarifering - kombineret nomenklatur - pos. 8543, 9018 og 9019 - laser- og ultralydsapparater samt reservedele og tilbehør hertil))

(2015/C 138/15)

Processprog: lettisk

Den forelæggende ret

Administratīvā rajona tiesa

Parter i hovedsagen

Sagsøger: SIA »Oliver Medical«

Sagsøgt: Valsts ieņēmumu dienests

Konklusion

Den kombinerede nomenklatur, som er indeholdt i bilag I til Rådets forordning (EØF) nr. 2658/87 af 23. juli 1987 om told- og statistiknomenklaturen og den fælles toldtarif, i den affattelse, der følger af henholdsvis Kommissionens forordning (EF) nr. 1214/2007 af 20. september 2007, Kommissionens forordning (EF) nr. 1031/2008 af 19. september 2008, Kommissionens forordning (EF) nr. 948/2009 af 30. september 2009, Kommissionens forordning (EU) nr. 861/2010 af 5. oktober 2010 og Kommissionens forordning (EU) nr. 1006/2011 af 27. september 2011, skal fortolkes således, at med henblik på at afgøre, om produkter som de i hovedsagen omhandlede skal tariferes i denne nomenklaturs pos. 9018 som apparater eller instrumenter beregnet til medicinske formål eller i nomenklaturens pos. 9019 som apparater til mekanoterapi snarere end i nævnte nomenklaturs pos. 8543 som elektriske apparater med selvstændig funktion, skal der tages hensyn til samtlige relevante forhold i den foreliggende sag, for så vidt som disse vedrører de objektive karakteristika og egenskaber, der er knyttet til disse produkter. De relevante forhold, der skal vurderes, omfatter bl.a. den anvendelse, som producenten har tiltænkt de nævnte produkter, samt fremgangsmåden og stedet for anvendelse heraf. Den omstændighed, at produkterne er beregnet til behandlingen af en eller flere forskellige sygdomme, og den omstændighed, at behandlingen skal foretages i et godkendt lægecenter under overvågning af en sundhedsfagligt kvalificeret person, udgør indikationer, der kan godtgøre, at produkterne er beregnet til medicinske formål. Omvendt taler den omstændighed, at disse produkter hovedsageligt muliggør kosmetiske forbedringer, og den omstændighed, at produkterne kan anvendes uden for lægelige rammer, f.eks. på en skønhedssalon, og uden indgriben fra en sundhedsfagligt kvalificeret person, for, at de nævnte produkter ikke er beregnet til medicinske formål. Målene, vægten og den anvendte teknologi udgør ikke elementer, der er afgørende ved tariferingen af produkter som de i hovedsagen omhandlede i samme nomenklaturs pos. 9018.

(1) EUT C 377 af 21.12.2013.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 138/17

Domstolens dom (Anden Afdeling) af 5. marts 2015 — Estado português mod Banco Privado Português SA, under konkurs og Massa Insolvente do Banco Privado Português SA (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Tribunal do Comércio de Lisboa — Portugal)

(C-667/13) (1)

((Præjudiciel forelæggelse - statsstøtte - statsgaranti knyttet til et lån - afgørelse 2011/346/EU - spørgsmål vedrørende gyldigheden - formaliteten - artikel 107, stk. 1, TEUF - begrundelse - påvirkning af samhandelen mellem medlemsstaterne - artikel 107, stk. 3, litra b), TEUF - alvorlig forstyrrelse af en medlemsstats økonomi))

(2015/C 138/21)

Processprog: portugisisk

Den forelæggende ret

Tribunal do Comércio de Lisboa

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Estado português

Sagsøgte: Banco Privado Português SA, under konkurs og Massa Insolvente do Banco Privado Português SA

Konklusion

Gennemgangen af de præjudicielle spørgsmål, der er forelagt af Tribunal do Comércio de Lisboa (Portugal), har intet frembragt, der kan rejse tvivl om gyldigheden af Kommissionens afgørelse 2011/346/EU af 20. juli 2010 om statsstøtte C 33/09 (ex NN 57/09, CP 191/09) iværksat af Portugal i form af en statsgaranti til fordel for BPP.

(1) EUT C 93 af 29.3.2014.
2)

Artikel 3, stk. 1 og 7, i direktiv 96/71 skal i lyset af artikel 56 TEUF og 57 TEUF fortolkes således, at: — den ikke er til hinder for, at mindstetimelønnen og/eller mindsteakkordlønnen beregnes på grundlag af arbejdstagernes indplacering i lønklasser i henhold til de relevante kollektive overenskomster i værtsmedlemsstaten, forudsat at denne beregning og indplacering foretages efter regler, som er bindende og gennemsigtige, hvilket det påhviler den nationale ret at efterprøve — dagpenge som de i hovedsagen omhandlede skal betragtes som en del af mindstelønnen på samme vilkår som dem, der gælder for, at sådanne dagpenge indgår i den mindsteløn, der udbetales til lokale arbejdstagere i forbindelse med, at de udstationeres inden for den berørte medlemsstat — en godtgørelse for den daglige transporttid, der udbetales til arbejdstagerne på betingelse af, at deres daglige transporttid til og fra arbejdsstedet er på over en time, skal betragtes som en del af de udstationerede arbejdstageres mindsteløn, for så vidt som denne betingelse er opfyldt, hvilket det påhviler den nationale ret at efterprøve — afholdelse af udgifterne til de berørte arbejdstageres logi ikke skal betragtes som et element, der indgår i deres mindsteløn — en ydelse i form af spisebilletter, der udleveres til de nævnte arbejdstagere, ikke skal betragtes som en del af deres mindsteløn, og — de feriepenge, som skal ydes de udstationerede arbejdstagere i forbindelse med det mindste antal betalte feriedage pr. år, svarer til den mindsteløn, som arbejdstagerne har ret til under referenceperioden.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 118/9

Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 12. februar 2015 — Nóra Baczó og János István Vizsnyiczai mod Raiffeisen Bank Zrt (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Fővárosi Törvényszék — Ungarn)

(Sag C-567/13) (1)

((Præjudiciel forelæggelse - forbrugerbeskyttelse - direktiv 93/13/EØF - artikel 7 - realkreditaftale - voldgiftsklausul - urimelighed - forbrugersøgsmål - national processuel bestemmelse - ret, for hvilken indbringes søgsmål med påstand om, at en standardkontrakt erklæres ugyldig, er inkompetent med hensyn til at træffe afgørelse vedrørende påstanden om fastslåelse af urimeligheden af kontraktvilkår indeholdt i samme aftale))

(2015/C 118/11)

Processprog: ungarsk

Den forelæggende ret

Fővárosi Törvényszék

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: Nóra Baczó og János István Vizsnyiczai

Sagsøgt: Raiffeisen Bank Zrt

Konklusion

Artikel 7, stk. 1, i Rådets direktiv 93/13/EØF af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en national retsplejeregel, hvorefter en lokalret, der er kompetent til at træffe afgørelse i et søgsmål, som er anlagt af en forbruger, med påstand om, at en standardkontrakt erklæres ugyldig, ikke er kompetent til at tage stilling til forbrugerens påstand om fastslåelse af urimeligheden af kontraktvilkårene i samme aftale, medmindre det viser sig, at den omstændighed, at lokalretten erklærer sig inkompetent, medfører processuelle ulemper, der kan gøre det uforholdsmæssigt vanskeligt at udøve de rettigheder, der er tillagt forbrugeren i henhold til Den Europæiske Unions retsorden. Det tilkommer den nationale ret at foretage de nødvendige efterprøvelser i denne forbindelse.

(1) EUT C 71 af 8.3.2014.