ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
41

Det er ubestridt, at afdelingerne for straffesager ved de franske appelretter opfylder de ovenfor nævnte betingelser om, at de skal være oprettet ved lov, have permanent karakter samt være uafhængige. De virker som obligatoriske retsinstanser på udleveringsområdet, og de træffer afgørelse i henhold til en domstolslignende procedure, i løbet af hvilken den omhandlede person på samme måde som anklagemyndigheden høres, og hvorunder de har mulighed for at fremsætte bemærkninger. De kontrollerer betingelserne for, om udleveringen er lovlig, og afgiver en begrundet udtalelse. Hvis denne udtalelse ikke efterkommer udleveringsbegæringen, bringer udtalelsen udleveringsproceduren endeligt til ophør og resulterer ex officio i, at den person, som er varetægtsfængslet under afventning af udlevering, og som begæres udleveret, løslades. Desuden har cour de cassation — som påpeget af den franske regering i dens indlæg — siden 1984 accepteret, at en udtalelse fra en afdeling for straffesager kan gøres til genstand for en kassationsanke, som er baseret på ikke-overholdelse af formforskrifter og procedureregler. Denne appelmulighed er nu indeholdt i artikel 696-15 i den franske lov om strafferetspleje. Endelig bemærkes, at når en appel af en udtalelse fra en afdeling for straffesager indbringes for cour de cassation i det offentliges interesse, udtaler den sig om de materielle betingelser for udleveringen.
4

Betragtning 1-5, 11, 14 og 31 til dette direktiv har følgende ordlyd: »(1) Unionsborgerskabet giver med de begrænsninger og på de betingelser, der er fastsat i traktaten og i gennemførelsesbestemmelserne hertil, alle unionsborgere en primær og individuel ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område. (2) Den frie bevægelighed for personer er en af de grundlæggende friheder i det indre marked, der indebærer et område uden indre grænser, hvor denne frihed sikres i overensstemmelse med traktatens bestemmelser. (3) Unionsborgerskab bør være udgangspunktet for medlemsstaternes statsborgere, når de udøver deres ret til fri bevægelighed og ophold. Det er derfor nødvendigt at kodificere og foretage en gennemgang af eksisterende fællesskabsinstrumenter, der omhandler arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende samt studerende og andre ikke-erhvervsaktive personer, med henblik på at forenkle og styrke unionsborgernes ret til fri bevægelighed og ophold. (4) For at komme bort fra denne sektoropdelte og fragmentariske tilgang til retten til at færdes og opholde sig frit og for at lette udøvelsen af denne ret bør der udarbejdes en samlet retsakt […]. (5) For at unionsborgerne kan udøve deres ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område på objektive betingelser, der sikrer frihed og værdighed, bør denne ret også indrømmes familiemedlemmer uanset nationalitet. […] […] (11) Unionsborgernes grundlæggende og personlige ret til at tage ophold i en anden medlemsstat følger direkte af traktaten og kræver ikke opfyldelse af administrative procedurer. […] (14) De dokumenter, som de kompetente myndigheder kræver for at udstede et bevis for registrering eller et opholdskort, bør være klart defineret for at undgå forskellige administrativ praksis eller forskellige tolkninger, der kan udgøre en urimelig hindring for unionsborgeres og deres familiemedlemmers udøvelse af opholdsretten. […] (31) Dette direktiv respekterer de grundlæggende rettigheder og friheder og overholder de principper, som bl.a. anerkendes i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder. I overensstemmelse med det forbud mod forskelsbehandling, som chartret indeholder, bør medlemsstaterne gennemføre dette direktiv uden at forskelsbehandle de omfattede personer på grund af køn, race, farve, etnisk eller social oprindelse, genetiske anlæg, sprog, religion eller tro, politiske eller andre anskuelser, tilhørsforhold til et etnisk mindretal, formueforhold, fødsel, handicap eller alder eller seksuel orientering.«
50

For så vidt angår omstændigheder som dem, den forelæggende ret refererer til i det første spørgsmål, litra a)-d), bemærkes, at det under litra a) anførte forhold, hvorefter den eftersøgte ikke uden afbrydelse har opholdt sig i den fuldbyrdende medlemsstat, og det under litra b) beskrevne forhold, hvorefter personen ikke opholder sig i medlemsstaten i overensstemmelse med den nationale lovgivning om udlændinges indrejse og ophold, uden at disse forhold i sig selv udgør et grundlag for at fastlægge, at personen ikke »opholder sig« i medlemsstaten i den forstand, hvori begrebet anvendes i rammeafgørelsens artikel 4, nr. 6, dog er relevante for den fuldbyrdende judicielle myndighed, eftersom det tilkommer den at vurdere, om den pågældende person er omfattet af bestemmelsens anvendelsesområde.
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Præjudicielle spørgsmål – Domstolens kompetence – grænser – undersøgelse af en støttes forenelighed med fællesmarkedet – ikke omfattet

(Art. 234 EF)

2. Statsstøtte – begreb – skattefordele for produktions- og arbejdsandelsselskaber – omfattet – betingelser

(Art. 87, stk. 1, EF)

Sammendrag

1. Selv om Domstolen inden for rammerne af en procedure iværksat i henhold til artikel 234 EF ikke har kompetence til at afgøre, om national ret er forenelig med EU-retten, eller til at fortolke nationale love eller administrative forskrifter, er den dog beføjet til at forsyne den forelæggende ret med alle under EU-retten henhørende fortolkningsbidrag, som gør det muligt for denne ret at vurdere en sådan forenelighed med henblik på pådømmelsen af den sag, der er indbragt for den.

Mere præcist er Kommissionens kompetence til at vurdere en støttes forenelighed med fællesmarkedet ikke til hinder for, at en national ret forelægger Domstolen et præjudicielt spørgsmål om fortolkningen af støttebegrebet. Domstolen kan således navnlig forsyne den forelæggende ret med fortolkningselementer vedrørende EU-retten, som gør det muligt for den at afgøre, om en national foranstaltning kan kvalificeres som statsstøtte i EU-retlig forstand.

(jf. præmis 34 og 35)

2. Skattefordele, som er tildelt produktions- og arbejdsandelsselskaber i henhold til en national ordning om, at visse skattefordele kun udgør statsstøtte i artikel 87, stk. 1, EF’s forstand, for så vidt som alle betingelserne for anvendelse af denne bestemmelse er opfyldt, nemlig for det første, at foranstaltningen finansieres af staten eller ved hjælp af statsmidler, for det andet foranstaltningens selektivitet samt for det tredje dens indvirkning på samhandelen mellem medlemsstaterne og den konkurrenceforvridning, der følger heraf. Det tilkommer i det foreliggende tilfælde den nationale ret at vurdere særligt den selektive karakter af de skattelempelser, som er tildelt produktions- og arbejdsandelsselskaberne, og deres eventuelle begrundelse ud fra karakteren og den almindelige opbygning af den nationale skatteordning, hvori de indgår, ved særligt at fastslå, om de omhandlede andelsselskaber reelt befinder sig i en situation, som er sammenlignelig med situationen for andre erhvervsdrivende oprettet i den juridiske form af et erhvervsselskab, og hvis dette faktisk er tilfældet, om den mere gunstige skattebehandling, som disse andelsselskaber nyder, på den ene side hænger sammen med de ledende principper i det skattesystem, der finder anvendelse i den pågældende medlemsstat, og på den anden side er i overensstemmelse med principperne om sammenhæng og proportionalitet.

(jf. præmis 43 og 82 samt domskonkl.)
1)

Den Portugisiske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 2, stk. 1, i Rådets direktiv 2006/100/EF af 20. november 2006 om tilpasning af visse direktiver vedrørende frie personbevægelser på grund af Bulgariens og Rumæniens tiltrædelse, idet den ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme dette direktiv.
1)

Republikken Slovenien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/35/EF af 21. april 2004 om miljøansvar for så vidt angår forebyggelse og afhjælpning af miljøskader, idet den ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme direktivet.
Traktatbrud – manglende udarbejdelse af eksterne beredskabsplaner for foranstaltninger, der skal gennemføres uden for virksomheder, der er omfattet af artikel 9 i Rådets direktiv 96/82/EF af 9. december 1996 om kontrol med risikoen for større uheld med farlige stoffer (EFT L 10, s. 13).
1)

Den Hellenske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/22/EF af 15. marts 2006 om minimumsbetingelser for gennemførelse af Rådets forordning (EØF) nr. 3820/85 og (EØF) nr. 3821/85 med hensyn til sociale bestemmelser inden for vejtransportvirksomhed og om ophævelse af Rådets direktiv 88/599/EØF, idet den ikke har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme dette direktiv.
38

På grundlag af samtlige foranstående betragtninger skal det forelagte spørgsmål besvares således: — Når tjenestemodtageren i forbindelse med reklamevirksomhed er etableret uden for Fællesskabets område, er leveringsstedet ifølge sjette direktivs artikel 9, stk. 2, litra e), i princippet denne tjenestemodtagers hjemsted. Medlemsstaterne kan dog anvende beføjelsen i henhold til sjette direktivs artikel 9, stk. 3, litra b), og under fravigelse af dette princip fastsætte leveringsstedet for de pågældende tjenesteydelser til at være beliggende inden for den pågældende medlemsstat. — Såfremt beføjelsen i henhold til sjette direktivs artikel 9, stk. 3, litra b), anvendes, anses en reklameydelse, der udføres af en tjenesteyder, som er etableret i Fællesskabet, til en tjenestemodtager, som befinder sig i et tredjeland, uanset om tjenestemodtageren er den endelige eller en mellemliggende tjenestemodtager, for at være udført i Fællesskabet, forudsat at den faktiske benyttelse eller udnyttelse i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i sjette direktivs artikel 9, stk. 3, litra b), finder sted inden for den pågældende medlemsstat. Dette er tilfældet hvad angår reklamevirksomhed, når de reklamer, som tjenesteydelsen vedrører, udsendes fra den pågældende medlemsstat. — Der kan ikke ifølge sjette direktivs artikel 9, stk. 3, litra b), opkræves afgifter af reklameydelser, som en tjenesteyder, der er etableret uden for Fællesskabet, udfører for sine egne kunder, selv om denne tjenesteyder er mellemliggende tjenestemodtager for en foregående tjenesteydelse, da udførelsen heraf ikke er omfattet af anvendelsesområdet for direktivets artikel 9, stk. 2, litra e), og generelt for direktivets artikel 9 som helhed, hvortil direktivet artikel 9, stk. 3, litra b), udtrykkeligt henviser. — Den omstændighed, at der kan opkræves afgift af en tjenesteydelse i henhold til sjette direktivs artikel 9, stk. 3, litra b), er ikke til hinder for, at en afgiftspligtig kan kræve momsen tilbagebetalt, når han opfylder betingelserne i trettende direktivs artikel 2. — Den omstændighed, at der er udpeget en skatterepræsentant, har i sig selv ingen betydning for, om der kan opkræves afgift af tjenesteydelser, som modtages eller udføres af den repræsenterede person.
33

Som den tyske regering og Kommissionen har bekræftet under retsmødet, forholder det sig ganske vist således, at når arvelader på dødstidspunktet var bosiddende i en anden medlemsstat end Forbundsrepublikken Tyskland, fastsætter den nationale lovgivning, at der med hensyn til beregningen af den tyske arveafgift, som en hjemmehørende arving skal betale for pengefordringer mod et finansinstitut beliggende i denne anden medlemsstat, kan modregnes med arveafgift betalt for de samme pengefordringer i sidstnævnte medlemsstat, idet disse pengefordringer i et sådant tilfælde er omfattet af begrebet »udenlandske aktiver« i henhold til ErbStG’s § 21, stk. 2, nr. 2.
1)

Storhertugdømmet Luxembourg har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/29/EF af 11. maj 2005 om virksomheders urimelige handelspraksis over for forbrugerne på det indre marked og om ændring af Rådets direktiv 84/450/EØF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/7/EF, 98/27/EF og 2002/65/EF og Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 2006/2004 (»direktivet om urimelig handelspraksis«), idet det ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget de nødvendige love og administrative bestemmelser for at efterkomme direktivet.
1)

Den Franske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 2 i Rådets direktiv 2006/100/EF af 20. november 2006 om tilpasning af visse direktiver vedrørende frie personbevægelser på grund af Bulgariens og Rumæniens tiltrædelse, idet den ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget alle de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme dette direktiv.
7

Forordningens artikel 11, stk. 1, lyder således: »1. Hvis toldmyndigheder har […] taget varer, der er under mistanke for krænkelse af en intellektuel ejendomsret, i bevaring, […] kan medlemsstaterne i overensstemmelse med national lovgivning fastsætte, at der med rettighedsindehaverens samtykke anvendes en lempelig procedure, der giver toldmyndighederne mulighed for at afstå disse varer til tilintetgørelse under toldkontrol, uden at det er nødvendigt at fastslå, om der har været tale om en krænkelse af en intellektuel ejendomsret i henhold til de nationale retsbestemmelser. Med henblik herpå sørger medlemsstaterne i overensstemmelse med deres nationale lovgivning for, at følgende betingelser er opfyldt: — at rettighedsindehaveren inden for en frist på ti arbejdsdage […] efter modtagelse af meddelelsen omhandlet i artikel 9 skriftligt meddeler toldmyndighederne, at de varer, der er genstand for den omhandlede procedure, krænker en intellektuel ejendomsret, som omhandlet i artikel 2, stk. 1, og giver disse myndigheder klarererens eller vareihændehaverens skriftlige samtykke i, at de afstås til tilintetgørelse […] Denne frist kan i særlige tilfælde forlænges med ti arbejdsdage — at tilintetgørelsen, medmindre andet er fastsat i national lovgivning, finder sted for rettighedsindehaverens regning og på dennes ansvar, og at der forud herfor systematisk vil blive udtaget prøver, som opbevares af toldmyndighederne på betingelser, som gør det muligt for dem at fremlægge et fyldestgørende bevismateriale under retssager i den medlemsstat, hvor det måtte vise sig nødvendigt at anvende dette.«
1)

Republikken Finland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Rådets direktiv 2004/83/EF af 29. april 2004 om fastsættelse af minimumsstandarder for anerkendelse af tredjelandsstatsborgere eller statsløse som flygtninge eller som personer, der af anden grund behøver international beskyttelse, og indholdet af en sådan beskyttelse, idet den ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme dette direktiv.
9

Artikel 20 i forordning nr. 343/2003 bestemmer: »1. Tilbagetagelse af en asylansøger i henhold til artikel 4, stk. 5, og artikel 16, stk. 1, litra c), d) og e), foregår efter følgende regler: a) Anmodningen om tilbagetagelse skal omfatte tilstrækkelige oplysninger til, at den anmodede medlemsstat kan kontrollere, at den er ansvarlig. b) Den medlemsstat, der anmodes om tilbagetagelse, foretager den nødvendige kontrol og giver svar på anmodningen så hurtigt som muligt og under ingen omstændigheder senere end en måned efter anmodningens fremsendelse. Når anmodningen bygger på oplysninger fra Eurodac-systemet, sættes tidsfristen til to uger. c) Hvis den medlemsstat, der anmodes om tilbagetagelse, ikke meddeler sin afgørelse inden den frist på en måned eller to uger, der er fastsat i litra b), anses den for at have accepteret tilbagetagelsen af asylansøgeren. d) En medlemsstat, der accepterer at tilbagetage en asylansøger, har pligt til at lade asylansøgeren indrejse på sit område igen. Overførslen sker i overensstemmelse med den anmodende medlemsstats nationale ret efter samråd mellem de berørte medlemsstater, så snart det er fysisk muligt og senest seks måneder efter, at anmodningen om tilbagetagelse til en anden medlemsstat er accepteret, eller efter, at der er truffet en afgørelse om klage eller indbringelse for en domstol, hvor dette har opsættende virkning. e) Den anmodende medlemsstat meddeler asylansøgeren afgørelsen om, at han tilbagetages af den ansvarlige medlemsstat. Afgørelsen begrundes. Den ledsages af oplysninger om fristerne for gennemførelsen af overførslen og omfatter om nødvendigt oplysninger om, hvor og hvornår ansøgeren skal møde op, hvis han selv tager til den ansvarlige medlemsstat. Afgørelsen kan påklages eller indbringes for en domstol. Dette har dog ikke opsættende virkning for gennemførelsen af overførslen, undtagen når domstolene eller de kompetente myndigheder træffer beslutning herom i det konkrete tilfælde, såfremt den nationale lovgivning åbner mulighed herfor. Om nødvendigt udsteder den anmodende medlemsstat et laissez-passer til asylansøgeren, udfærdiget efter den model, der er vedtaget efter proceduren i artikel 27, stk. 2. Den ansvarlige medlemsstat underretter den anmodende medlemsstat om, at asylansøgeren er vel ankommet, eller at han ikke har givet møde inden for den fastsatte frist, alt efter tilfældet. 2. Hvis overførslen ikke finder sted inden for fristen på seks måneder, ligger ansvaret hos den medlemsstat, hvor asylansøgningen blev indgivet. Denne tidsfrist kan forlænges til højst et år, hvis overførslen eller behandlingen af ansøgningen ikke kunne gennemføres på grund af fængsling af asylansøgeren, eller til højst 18 måneder, hvis asylansøgeren forsvinder. […]«
42

Det skal således i denne forbindelse bemærkes, at kapitel II i bilaget i henholdsvis artikel 6 og 7 indeholder bestemmelser vedrørende lønmodtagere og lønnede grænsearbejdere, og at artikel 8-10 i bilaget indeholder bestemmelser om erhvervsmæssig og geografisk mobilitet, ligebehandling og muligheden for at nægte lønmodtageren retten til at besætte en stilling i den offentlige administration. Dette kapitel indeholder ingen holdepunkter for, at disse principper og denne mulighed ikke skulle finde anvendelse på lønnede grænsearbejdere, men alene på lønmodtagere. Der er ingen bestemmelser i dette kapitel, der kan lægges til grund for, at »lønnede grænsearbejdere« ikke skulle kunne påberåbe sig den erhvervsmæssige og geografiske mobilitet, under forbehold af at denne status opretholdes, eller ligebehandlingen, eller at de ikke i givet fald skulle nægtes at besætte en stilling i den offentlige administration.
1)

Republikken Finland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/35/EF af 21. april 2004 om miljøansvar for så vidt angår forebyggelse og afhjælpning af miljøskader, idet den ikke har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme dette direktiv.
Domstolens dom (Syvende Afdeling) af 18. december 2008 –

Kommissionen mod Luxembourg

(Sag C-273/08)

»Traktatbrud – direktiv 2001/81/EF – luftforurenende stoffer – nationale emissionslofter – manglende forelæggelse af programmer for mindskelse af de nationale emissioner, af nationale emissionsopgørelser og af emissionsfremskrivninger for 2010«

Traktatbrudssøgsmål – Domstolens prøvelse af søgsmålsgrundlaget – relevante forhold – forholdene ved udløbet af den i den begrundede udtalelse fastsatte frist (art. 226 EF) (jf. præmis 8)

Angående

Traktatbrud – manglende udarbejdelse og forelæggelse inden for den fastsatte frist af de dokumenter, der er omhandlet i artikel 6, 7 og 8 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/81/EF af 23. oktober 2001 om nationale emissionslofter for visse luftforurenende stoffer (EFT L 309, s. 22).

Konklusion

1) Storhertugdømmet Luxembourg har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/81/EF af 23. oktober 2001 om nationale emissionslofter for visse luftforurenende stoffer, idet det ikke inden for den fastsatte frist har forelagt Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber sine programmer for mindskelse af de nationale emissioner af svovldioxid (SO 2 ), nitrogenoxider (NO x ), flygtige organiske forbindelser (VOC) og ammoniak (NH 3 ), sine nationale emissionsopgørelser for SO 2 , NO x , VOC og NH 3 eller sine årlige emissionsfremskrivninger for 2010 for SO 2 , NO x , VOC og NH 3 .

2) Storhertugdømmet Luxembourg betaler sagens omkostninger.
Traktatbrud – manglende vedtagelse af de bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/35/EF af 21. april 2004 om miljøansvar for så vidt angår forebyggelse og afhjælpning af miljøskader (EUT L 143, s. 56).
1)

Kongeriget Belgien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 2 i Rådets direktiv 2006/100/EF af 20. november 2006 om tilpasning af visse direktiver vedrørende fri bevægelighed for personer på grund af Bulgariens og Rumæniens tiltrædelse, idet det ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget de nødvendige love og administrative bestemmelser for at efterkomme direktivet.
Appel af dom afsagt af Retten i Første Instans (Femte Afdeling) den 27. november 2007 i sag T-434/05, Gateway, Inc. mod KHIM, hvorved Retten frifandt Harmoniseringskontoret i et annullationssøgsmål indledt af indehaveren af EF-ord- og figurmærkerne samt de nationale ord- og figurmærker, der indeholder bestanddelen »GATEWAY« for varer og i klasse 9, 16, 35, 36, 37 og 38, til prøvelse af afgørelse R 1068/2004-1 truffet den 14. september 2005 af Første Appelkammer ved Harmoniseringskontoret vedrørende afslag på en klage over Indsigelsesafdelingens afgørelse, hvorved den forkastede den af sagsøgeren rejste indsigelse mod ansøgningen om registrering af ordmærket »ACTIVY Media Gateway« for varer i klasse 9, 35, 38 og 42.