ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Grænsekontrol, asyl og indvandring – passage af medlemsstaternes ydre grænser – fælles regler for standarder og procedurer for kontrol – pas og rejsedokumenter, som medlemsstaterne udsteder – forordning nr. 2252/2004 om standarder for sikkerhedselementer og biometriske identifikatorer i nævnte pas og rejsedokumenter – anvendelsesområde – identitetskort – ikke omfattet

(Rådets forordning nr. 2252/2004, som ændret ved forordning nr. 444/2009, art. 1, stk. 3)

2. Grænsekontrol, asyl og indvandring – passage af medlemsstaternes ydre grænser – fælles regler for standarder og procedurer for kontrol – pas og rejsedokumenter, som medlemsstaterne udsteder – forordning nr. 2252/2004 om standarder for sikkerhedselementer og biometriske identifikatorer i nævnte pas og rejsedokumenter – anvendelse af oplysninger, der indsamles til andre formål end udstedelsen af pas og rejsedokumenter – medlemsstaternes forpligtelse til i deres lovgivning at sikre, at en sådan anvendelse ikke forekommer – foreligger ikke

(Rådets forordning nr. 2252/2004, som ændret ved forordning nr. 444/2009, art. 4, stk. 3)

Sammendrag

1. Artikel 1, stk. 3, i Rådets forordning (EF) nr. 2252/2004 om standarder for sikkerhedselementer og biometriske identifikatorer i pas og rejsedokumenter, som medlemsstaterne udsteder, som ændret ved forordning nr. 444/2009, skal fortolkes således, at nævnte forordning ikke finder anvendelse på identitetskort, som en medlemsstat udsteder til sine statsborgere, såsom de nederlandske identitetskort, uden hensyn til såvel deres gyldighedsperiode som til muligheden for at anvende dem i forbindelse med rejser, der foretages uden for denne stat.

(jf. præmis 42 og domskonkl. 1)

2. Artikel 4, stk. 3, i forordning nr. 2252/2004 om standarder for sikkerhedselementer og biometriske identifikatorer i pas og rejsedokumenter, som medlemsstaterne udsteder, som ændret ved forordning nr. 444/2009, skal fortolkes således, at den ikke forpligter medlemsstaterne til i deres nationale lovgivning at sikre, at de biometriske oplysninger, der er indsamlet og lagret i henhold til nævnte forordning, ikke må indsamles, behandles og anvendes til andre formål end til udstedelse af pas eller rejsedokumenter, da dette aspekt ikke henhører under nævnte forordnings anvendelsesområde.

Hvad angår enhver anden anvendelse og lagring af disse oplysninger fremgår det således af artikel 4, stk. 3, i forordning nr. 2252/2004, som kun omhandler anvendelse af nævnte oplysninger »ved anvendelsen af nævnte forordning«, sammenholdt med femte betragtning til forordning nr. 444/2009, at nævnte anvendelse og lagring af oplysninger ikke er reguleret i denne sidstnævnte forordning. I nævnte betragtning fastsættes det således, at forordning nr. 2252/2004 finder anvendelse, uden at dette berører anden brug eller lagring af disse oplysninger i overensstemmelse med medlemsstaternes nationale lovgivning, og at den ikke giver hjemmel til oprettelse eller vedligeholdelse af databaser til lagring af disse oplysninger i medlemsstaterne, hvilket henhører under national lovgivning.

(jf. præmis 47 og 53 samt domskonkl. 2)
I henhold til artikel 300, stk. 7, EF (nu artikel 216, stk. 2, TEUF) er de internationale aftaler, som Unionen indgår, bindende for EU-institutionerne og har følgelig forrang for de retsakter, de udsteder. Imidlertid kan bestemmelserne i en international aftale, som Unionen er part i, alene påberåbes til støtte for et søgsmål anlagt med påstand om annullation af en afledt EU-retsakt eller til støtte for en indsigelse om, at en sådan retsakt er ulovlig, såfremt denne aftales art og opbygning dels ikke er til hinder herfor, dels, at disse bestemmelser indholdsmæssigt fremstår som ubetingede og tilstrækkeligt præcise.

For så vidt angår artikel 9, stk. 3, i Århuskonventionen om adgang til oplysninger, offentlig deltagelse i beslutningsprocesser samt adgang til klage og domstolsprøvelse på miljøområdet, indeholder denne ikke nogen ubetinget og tilstrækkelige præcis forpligtelse, som regulerer borgernes retsstilling direkte, og opfylder derfor ikke disse betingelser. Det følger heraf, at denne bestemmelse ikke kan påberåbes for Unionens retsinstanser med henblik på at vurdere lovligheden af artikel 10, stk. 1, i forordning nr. 1367/2006 om anvendelse af Århuskonventionens bestemmelser på Fællesskabets institutioner og organer.

Domstolen har ganske vist ligeledes fastslået, at det i tilfælde, hvor Unionen har søgt at gennemføre en særlig forpligtelse, som den har påtaget sig i forbindelse med aftaler, der er indgået inden for rammerne af Verdenshandelsorganisationen, eller hvor den omhandlede EU-retsakt udtrykkeligt henviser til præcise bestemmelser i disse aftaler, tilkommer Domstolen at efterprøve lovligheden af den omhandlede retsakt og de retsakter, der er vedtaget med henblik på dens anvendelse, med hensyn til reglerne i de nævnte aftaler. De to undtagelser er imidlertid alene begrundet i de særlige forhold, der gør sig gældende i de aftaler, der gav anledning til anvendelsen af dem, og kan ikke, når disse særlige forhold ikke foreligger, anses som relevante med henblik på at afgøre, om Århuskonventionens artikel 9, stk. 3, kan påberåbes for Unionens retsinstanser med henblik på at vurdere lovligheden af artikel 10, stk. 1, i forordning nr. 1367/2006.

(jf. præmis 52, 54-58 og 68)
I henhold til artikel 300, stk. 7, EF (nu artikel 216, stk. 2, TEUF) er de internationale aftaler, som Unionen indgår, bindende for EU-institutionerne og har følgelig forrang for de retsakter, de udsteder. Bestemmelserne i en international aftale, som Unionen er part i, kan imidlertid alene påberåbes til støtte for et søgsmål anlagt med påstand om annullation af en afledt EU-retsakt eller til støtte for en indsigelse om, at en sådan retsakt er ulovlig, såfremt denne aftales art og opbygning dels ikke er til hinder herfor, dels, at disse bestemmelser indholdsmæssigt fremstår som ubetingede og tilstrækkeligt præcise.

For så vidt angår artikel 9, stk. 3, i Århuskonventionen om adgang til oplysninger, offentlig deltagelse i beslutningsprocesser samt adgang til klage og domstolsprøvelse på miljøområdet indeholder denne ikke nogen ubetinget og tilstrækkeligt præcis forpligtelse, som regulerer borgernes retsstilling direkte, og opfylder derfor ikke disse betingelser. Det følger heraf, at denne bestemmelse ikke kan påberåbes for Unionens retsinstanser med henblik på at vurdere lovligheden af artikel 10, stk. 1, i forordning nr. 1367/2006 om anvendelse af Århuskonventionens bestemmelser på Fællesskabets institutioner og organer.

Ganske vist har Domstolen ligeledes fastslået, at det i tilfælde, hvor Unionen har søgt at gennemføre en særlig forpligtelse, som den har påtaget sig i forbindelse med aftaler, der er indgået inden for rammerne af Verdenshandelsorganisationen, eller hvor den omhandlede EU-retsakt udtrykkeligt henviser til præcise bestemmelser i disse aftaler, tilkommer Domstolen at efterprøve lovligheden af den omhandlede retsakt og de retsakter, der er vedtaget med henblik på dens anvendelse, med hensyn til reglerne i de nævnte aftaler. De to undtagelser er imidlertid alene begrundet i de særlige forhold, der gør sig gældende i de aftaler, der gav anledning til anvendelsen af dem, og kan ikke, når disse særlige forhold ikke foreligger, anses for at være relevante med henblik på at afgøre, om Århuskonventionens artikel 9, stk. 3, kan påberåbes for Unionens retsinstanser med henblik på at bedømme lovligheden af artikel 10, stk. 1, i forordning nr. 1367/2006.

(jf. præmis 44, 46-50 og 60)
Valget af retsgrundlag for en EU-retsakt skal foretages på grundlag af objektive forhold, herunder bl.a. denne retsakts formål og indhold, som gør det muligt at foretage en domstolskontrol.

I denne forbindelse er formålet med erklæringen om tildeling af fiskerimuligheder i EU-farvande til fiskerfartøjer, der fører Den Bolivariske Republik Venezuelas flag, i den eksklusive økonomiske zone ud for Fransk Guyanas kyst, som blev godkendt ved Rådets afgørelse 2012/19, ikke at sikre fastsættelse og fordeling af fiskerimuligheder som omhandlet i artikel 43, stk. 3, TEUF, men at tilbyde nævnte republik mulighed for at deltage i udnyttelsen af de levende ressourcer i Guyanas eksklusive økonomiske zone på betingelser fastsat af Unionen.

Henset til det særlige ansvar, som Unionen, der handler på vegne af den omhandlede kyststat, har for at udnytte de levende ressourcer i sidstnævntes eksklusive økonomiske zone, skal de kompetente EU-institutioner vurdere, om den berørte stat er i stand til at sikre, at de fartøjer, der fører dens flag, overholder de betingelser, som en sådan udnyttelse er underlagt, såsom bl.a. overholdelsen af bestemmelserne i Unionens fælles fiskeripolitik, der finder anvendelse i den omhandlede zone. Endelig skal EU-institutionerne tage hensyn til forhold såsom betydningen af den omhandlede zones levende ressourcer for vedkommende kyststats økonomi og dens øvrige nationale interesser, udviklingslandenes behov i det omhandlede område og behovet for at formindske økonomisk forvridning i stater, hvis statsborgere efter sædvane har drevet fiskeri i zonen, eller som har gjort sig væsentlige bestræbelser inden for forskning og identifikation af bestandene.

Nævnte erklæring har således til formål at fastlægge en generel ramme med henblik på at tillade fiskerfartøjer, der fører venezuelansk flag, at drive fiskeri i nævnte zone, idet denne ramme efterfølgende er blevet nærmere fastsat ved flere på hinanden følgende bestemmelser i forskellige forordninger. Det følger heraf, at tilbuddet til Den Bolivariske Republik Venezuela ikke er en teknisk foranstaltning eller en gennemførelsesforanstaltning, men derimod en foranstaltning, som forudsætter, at der vedtages en selvstændig afgørelse, som skal udformes under hensyntagen til de politiske interesser, som Unionen forfølger med sine fælles politikker, herunder fiskeripolitikken. Heraf følger, at den omtvistede erklæring henhører under et af de kompetenceområder, som det tilkommer EU-lovgiver at træffe afgørelse om, og at afgørelse 2012/19, som godkendte denne erklæring på Unionens vegne, er omfattet af anvendelsesområdet for artikel 43, stk. 2, TEUF, og ikke af artikel 43, stk. 3, TEUF.

Eftersom erklæringen udgør et grundlæggende element i en international aftale, er den endvidere omfattet af artikel 218 TEUF. Afgørelse 2012/19 burde derfor have været vedtaget på grundlag af artikel 43, stk. 2, TEUF, sammenholdt med artikel 218, stk. 6, litra a), nr. v), TEUF og ikke artikel 43, stk. 3, TEUF, sammenholdt med artikel 218, stk. 6, litra b), TEUF.

(jf. præmis 51, 58, 75, 76, 78-83 og 85 samt domskonkl. 1)
Artikel 2, stk. 4, litra b), i Rådets direktiv 2003/96 om omstrukturering af EF-bestemmelserne for beskatning af energiprodukter og elektricitet, som ændret ved Rådets direktiv 2004/74, skal fortolkes således, at den omstændighed, at der anvendes dels kul som brændsel i en sukkerfremstillingsproces, dels kuldioxid frembragt ved forbrændingen af energiproduktet med henblik på at fremstille kunstgødning, ikke udgør »dobbelt anvendelse« som omhandlet i denne bestemmelse.

Derimod udgør den omstændighed, at der anvendes dels kul som brændsel i sukkerfremstillingsprocessen, dels kuldioxid frembragt ved forbrændingen af energiproduktet med henblik på samme fremstillingsproces, en sådan »dobbelt anvendelse«, såfremt det kan lægges til grund, at sukkerfremstillingsprocessen ikke kan gennemføres uden anvendelsen af den kuldioxid, der er frembragt ved forbrændingen af kul.

(jf. præmis 28 og domskonkl. 1)
En første momspligtig person, som har etableret hjemstedet for sin økonomiske virksomhed i en medlemsstat, og som modtager tjenesteydelser fra en anden afgiftspligtig person etableret i en anden medlemsstat, skal anses for, i denne anden medlemsstat, at råde over et »fast forretningssted« som omhandlet i artikel 44 i direktiv 2006/112 om det fælles merværdiafgiftssystem, som ændret ved direktiv 2008/8, med henblik på fastsættelse af disse tjenesteydelsers beskatningssted, hvis dette forretningssted er kendetegnet ved en tilstrækkelig permanent karakter og passende struktur med hensyn til de menneskelige og tekniske midler, således at det kan modtage tjenesteydelser og anvende disse med henblik på dets økonomiske virksomhed, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.

Hvad angår det fiskale tilknytningsmoment ligner ordlyden af artikel 44 i direktiv 2006/112 ordlyden af artikel 9, stk. 1, i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter. Endvidere er såvel artikel 44 i direktiv 2006/112 som sjette direktivs artikel 9, stk. 1, bestemmelser, der fastsætter stedet for det fiskale tilknytningsmoment for tjenesteydelserne og forfølger samme formål, hvorfor Domstolens praksis vedrørende fortolkningen af nævnte artikel 9, stk. 1, i princippet kan overføres mutatis mutandis på fortolkningen af denne artikel 44. Denne betragtning underbygges af forordning nr. 282/2011 om foranstaltninger til gennemførelse af direktiv 2006/112, som i henhold til fjerde betragtning hertil har til formål at sikre en ensartet anvendelse af ordningen med merværdiafgift ved at vedtage gennemførelsesbestemmelser til direktiv 2006/112 for så vidt angår bl.a. afgiftspligtige, leveringer af varer og tjenesteydelser og stedet for de afgiftspligtige transaktioner.

Endvidere er det tilknytningsmoment, der er det mest hensigtsmæssige for at fastslå leveringsstedet for tjenesteydelserne ud fra et skattemæssigt synspunkt og følgelig det sted, som har forrang, det sted, hvor den afgiftspligtige har etableret hjemstedet for sin økonomiske virksomhed. Den omstændighed, at en økonomisk virksomhed som den, der udøves af et selskab i en medlemsstat, består i at forvalte en elektronisk auktionsordning, som dels omfatter tilrådighedsstillelse for et selskab i en anden medlemsstat af et websted til auktionssalg, dels udstedelse og salg af »bud« til kunder i denne anden medlemsstat, kan udøves, uden at det er nødvendigt at have en reel menneskelig og materiel struktur i sidstnævnte medlemsstat, er ikke afgørende. På trods af de særlige kendetegn ved en sådan økonomisk virksomhed kræver den nødvendigvis mindst en passende struktur i forhold til bl.a. menneskelige og tekniske midler såsom it-udstyr, servere og passende software.

Et andet etableringssted kan således kun komme i betragtning, såfremt tilknytningen til hjemstedet ikke er nogen rationel løsning, eller såfremt den skaber en konflikt med en anden medlemsstat.

(jf. præmis 43, 44, 53, 58, 60 og 65 samt domskonkl.)
Det påhviler i medfør af artikel 15 og artikel 22, stk. 1, i forordning nr. 2419/2001 om gennemførelsesbestemmelser for det integrerede system for forvaltning og kontrol af visse EF-støtteordninger, der indførtes ved forordning nr. 3508/92, medlemsstaterne at træffe de foranstaltninger, som efter deres vurdering kan sikre en effektiv kontrol, og følgelig foranstaltninger med henblik på telemåling, der sikrer nøjagtighed. Kommissionen kan i forbindelse med kontrollen med, at det krav om nøjagtighed, som påhviler medlemsstaterne, er overholdt, ikke være forpligtet til udelukkende at anvende den metode, som en medlemsstat har anvendt, hvilket gælder så meget desto mere, når den er af den opfattelse, at en anden metode giver en større grad af nøjagtighed. Det ville medføre en svækkelse af det system med kontrol på to niveauer, der er indført ved forordning nr. 2419/2001, såfremt Kommissionen inden for rammerne heraf blev pålagt at anvende den målingsmetode, som den berørte medlemsstats myndigheder har anvendt.

Det er følgelig kun, når Kommissionen frit kan vælge den metode til kontrol af de målinger, som de nationale myndigheder har foretaget, som den anser for den mest egnede med hensyn til nøjagtighed, at den er i stand til at foretage en effektiv undersøgelse af pålideligheden af de nationale kontrolsystemer.

(jf. præmis 42 og 45-47)
Under en appel kan et anbringende, hvorefter Domstolen skal tage stilling til, om Retten har begået en retlig fejl i kvalifikationen af det påståede tab som faktisk og reelt i forbindelse med Unionens ansvar uden for kontrakt, antages til realitetsbehandling.

I forbindelse med Unionens ansvar uden for kontraktforhold som omhandlet i artikel 340, stk. 2, TEUF kræver betingelsen om, at der skal være lidt et tab, at det tab, som påstås erstattet, er faktisk og reelt, hvilket det påhviler appellanten at godtgøre.

Hvad angår et angiveligt tab, der består af den ufiskede og ikke solgte del af en individuel fangstkvote som følge af forbuddet mod fiskeri af almindelig tun fra en bestemt dato i forordning nr. 530/2008 om indførelse af hasteforanstaltninger gældende for notfartøjer, der fisker efter tun i Atlanterhavet øst for 45° V og i Middelhavet, kan dette tab ikke anses for at være faktisk og reelt, idet det ikke kan udelukkes, at appellanten, selv hvis han havde kunnet fiske frem til forbuddets ikrafttræden, af grunde, som han ikke har nogen indflydelse på, ikke ville have opbrugt sin kvote.

Dels vedrører eksistensen af en ret, som er tillagt borgerne ved en retsregel, nemlig ikke det forhold, at det påståede tab skal være lidt, men udgør en betingelse for konstateringen af en tilstrækkeligt kvalificeret tilsidesættelse af en sådan regel af en af Unionens institutioner, for at Unionen kan ifalde ansvar uden for kontraktforhold. Dels er afvisningen af synspunktet om, at appellanten ville have opbrugt sin kvote, udelukkende relevant i forhold til opgørelsen af det påståede tabs omfang, men ikke i forhold til selve eksistensen af et sådant tab, hvis reelle karakter ikke betvivles på grund af en usikkerhed om tabets nøjagtige omfang.

(jf. præmis 36-38 og 40)
I medfør af artikel 40 i statutten for Domstolen kan en part, der har fået tilladelse til at intervenere i en sag for Domstolen, ikke ændre sagens genstand, således som denne er afgrænset i hovedparternes påstande og anbringender. Det følger heraf, at alene de af en intervenients argumenter, som ligger inden for rammerne af disse påstande og anbringender, kan realitetsbehandles.

Selv om Unionen ikke har tiltrådt aftalen om oprettelse af Den Internationale Vinorganisation, der blev indgået den 3. april 2001 (OIV-aftalen), er den bemyndiget til at fastlægge en holdning, der skal indtages på dennes vegne over for OIV’s anbefalinger, der skal til afstemning på denne organisations generalforsamlinger, og som vedrører nye ønologiske fremgangsmåder, analysemetoder til bestemmelse af sammensætningen af vinavlsprodukter eller renheds- og identitetsspecifikationer for de stoffer, der anvendes i forbindelse med disse fremgangsmåder, og som vil kunne få afgørende indflydelse på indholdet af de regler, der vedtages af EU-lovgiver inden for den fælles markedsordning for vinavlsprodukter.

Indledningsvis er ordlyden af artikel 218, stk. 9, TEUF således ikke til hinder for, at Unionen vedtager en afgørelse om fastlæggelse af en holdning, der skal indtages på dennes vegne i et organ nedsat ved en international aftale, som denne ikke har tiltrådt.

Desuden henhører OIV under den fælles landbrugspolitik og nærmere bestemt den fælles markedsordning for vin, som er et område, der i vidt omfang er reguleret af EU-lovgiver i medfør af dennes kompetence i henhold til artikel 43 TEUF. Når det omhandlede område henhører under en af Unionens kompetencer, er den omstændighed, at Unionen ikke har tiltrådt den pågældende internationale aftale, ikke til hinder for, at den kan udøve sin kompetence ved inden for rammerne af sine institutioner at fastlægge en holdning, der skal indtages på dennes vegne i det organ, som aftalen har nedsat, bl.a. derved, at de medlemsstater, der har tiltrådt aftalen, optræder solidarisk i Unionens interesse.

Endelig udgør sådanne anbefalinger »retsakter, der har retsvirkninger«, i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 218, stk. 9, TEUF.

(jf. præmis 50-52, 63 og 64)
Når en offentlig investors kapitalindskud under disse omstændigheder foretages uden skelen overhovedet til selv langsigtede rentabilitetsmuligheder, må der antages at være tale om støtte som omhandlet i artikel 107 TEUF, og sådanne indskuds forenelighed med fællesmarkedet må vurderes alene ud fra de i denne bestemmelse fastlagte kriterier. Korte henvisninger til en medlemsstats omdømme som global aktør er ikke tilstrækkelig støtte for, at der ikke foreligger statsstøtte som omhandlet i EU-retten.

I den sammenhæng skal det vurderes, om den samme foranstaltning ville være blevet truffet under normale markedsvilkår af en privat investor, som befinder sig i en situation, som ligger så tæt som muligt på den situation, som staten befinder sig i, idet der kun skal tages hensyn til de fordele og forpligtelser, som er forbundet med sidstnævntes situation i dens egenskab af aktionær, og ikke dem, som er forbundet med dens egenskab af offentlig myndighed. Hvis det ikke er muligt at sammenligne situationen for en offentlig virksomhed med situationen for en privat virksomhed, skal de sædvanlige markedsbetingelser bedømmes i forhold til de tilgængelige objektive oplysninger, der kan efterprøves.

Det fremgår af princippet om ligebehandling af offentlige og private virksomheder, at den kapital, som staten direkte eller indirekte indskyder i en virksomhed på vilkår, der svarer til normale markedsvilkår, ikke kan anses for statsstøtte.

Inden for statsstøtteområdet udelukker den omstændighed alene, at et kapitalindskud er blevet foretaget i fællesskab og samtidigt med private investorer, ikke automatisk, at der kan være tale om statsstøtte. Andre forhold, navnlig ligebehandlingen af offentlige og private aktionærer, skal ligeledes tages i betragtning.

I den henseende kan en ophævelsesklausul vedrørende private overtageres kapitalindskud i en offentlig virksomhed, ifølge hvilken klausul den oprindelige aktionær, der har afstået sine aktier til overtageren, skal tilbagebetale sidstnævnte dennes kapitalindskud, idet overtageren således i modsætning til den oprindelige aktionær har mulighed for at få tilbagebetalt sit kapitalindskud og afvikle sit engagement i den omhandlede offentlige virksomhed, i tilfælde af at ophævelsesklausulen finder anvendelse, have indvirkning på betingelserne for rekapitaliseringen og påvirke betingelserne for sammenlignelighed. Denne klausul har følgelig en faktisk økonomisk værdi og kan ændre risikoprofilen for de private overtageres kapitalindskud og derfor stille spørgsmålstegn ved, om investeringsvilkårene er sammenlignelige.

(jf. præmis 54, 55, 59 og 60)