ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Socialpolitik – information og høring af arbejdstagerne – direktiv 2002/14

(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/14, art. 3, stk. 1)

2. Socialpolitik – tilnærmelse af lovgivningerne – kollektive afskedigelser – direktiv 98/59

[Rådets direktiv 98/59, art. 1, stk. 1, litra a)]

Sammendrag

1. Artikel 3, stk. 1, i direktiv 2002/14 om indførelse af en generel ramme for information og høring af arbejdstagere i Det Europæiske Fællesskab, hvorefter det tilkommer medlemsstaterne selv at fastsætte metoden til beregning af tærsklerne for beskæftigede arbejdstagere, skal fortolkes således, at det er til hinder for en national lovgivning, som indebærer, at en bestemt kategori af arbejdstagere udelukkes, selv midlertidigt, ved beregningen af antallet af beskæftigede arbejdstagere i denne bestemmelses forstand. Denne bestemmelse vedrører nemlig fastsættelsen af metoden til beregning af tærsklerne for de beskæftigede arbejdstagere og ikke selve definitionen af begrebet arbejdstagere.

(jf. præmis 33 og 41 samt domskonkl. 1)

2. Artikel 1, stk. 1, litra a), i direktiv 98/59 om tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivninger vedrørende kollektive afskedigelser skal fortolkes således, at det er til hinder for en national lovgivning, som indebærer, at en bestemt kategori af arbejdstagere udelukkes, selv midlertidigt, ved beregningen af det antal beskæftigede arbejdstagere, som er fastsat i denne bestemmelse.

Dette direktiv, som har til formål at indføre en minimumsbeskyttelse for information og høring af arbejdstagere i tilfælde af kollektive afskedigelser, kan nemlig ikke fortolkes således, at det helt er overladt til medlemsstaterne at fastsætte bestemmelser for beregningen af tærsklerne for arbejdstagere og dermed selv fastsætte tærsklerne, da en sådan fortolkning ville indebære, at medlemsstaterne kunne ændre direktivets anvendelsesområde og dermed berøve det dets fulde virkning.

(jf. præmis 44, 47 og 49 samt domskonkl. 2)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Social sikring af vandrende arbejdstagere – ligebehandling – ydelser ved sygdom

(Rådets forordning nr. 1408/71, art. 3, stk. 1)

Sammendrag

Artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 1408/71 er til hinder for, at en medlemsstat anvender en sygedagpengeordning, hvorefter en vandrende arbejdstager, hvis ægtefælle har bopæl i en anden medlemsstat, automatisk indplaceres i en skatteklasse – nemlig den skatteklasse, som finder anvendelse på en gift arbejdstager, hvis samliv med ægtefællen varigt er ophørt – som er mindre fordelagtig end den, som finder anvendelse på en gift, indenlandsk arbejdstager, hvis ægtefælle har bopæl i den pågældende medlemsstat og ikke udøver lønnet beskæftigelse, og for så vidt angår sygedagpengebeløbet, som beregnes på grundlag af en nettoindkomst, der fastsættes ud fra en skatteklasse, og ikke tillader, at der med tilbagevirkende gyldighed tages hensyn til en senere ændring af skatteklassen som følge af en udtrykkelig ansøgning fra den vandrende arbejdstager på baggrund af dennes faktiske familiemæssige situation.

Princippet om ligebehandling i nævnte artikel 3, stk. 1, forbyder nemlig ikke blot åbenlys forskelsbehandling, begrundet i nationaliteten hos de personer, der er berettiget i henhold til en social sikringsordning, men enhver form for skjult forskelsbehandling, som ved anvendelse af andre sondringskriterier faktisk fører til samme resultat.

Selv om en sådan ordning – i denne henseende – ikke hvad angår beregning af sygedagpenge indebærer en formel forskelsbehandling af indenlandske arbejdstagere og arbejdstagere fra andre medlemsstater, kan anvendelsen heraf placere den vandrende arbejdstager, hvis ægtefælle ofte forbliver bosiddende i oprindelsesmedlemsstaten, i en retlig eller faktisk situation, som er mindre fordelagtig end den, som en indenlandsk arbejdstager i en lignende situation befinder sig i.

Denne forskelsbehandling kan ikke begrundes med argumenter, som vedrører administrativ forenkling af proceduren for tilkendelse af sygedagpenge, den funktion, hvorved de pågældende arbejdstagere sikres en indkomst, som gør dem i stand til at forsørge sig selv, eller de komplekse beregninger, der foretages for at udbetale sygedagpenge. Sådanne formål hindrer nemlig ikke, at der senere foretages en ændring af sygedagpengebeløbet ved indførelse af en ordning, hvorefter sygedagpengebeløbets størrelse tilpasses med tilbagevirkende gyldighed for at tage hensyn til den vandrende arbejdstagers faktiske situation.

(jf. præmis 23, 29, 31, 34, 36-38 og 40 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Økonomisk og monetær politik – indførelse af euroen – omregning af nationale valutaenheder til euroenheden

(Rådets forordning nr. 1103/97 og nr. 974/98)

Sammendrag

Selv om det er rigtigt, at forordning nr. 1103/97 om visse bestemmelser vedrørende indførelsen af euroen og nr. 2866/98 om omregningskurserne mellem euroen og valutaerne i de medlemsstater, der indfører euroen, ikke på nogen måde har gjort indgreb i medlemsstaternes kompetence på skatte- og afgiftsområdet og i medlemsstaternes mulighed for at lade deres afgiftsbeløb stige, står det ikke desto mindre fast, at omregningen til euro af et afgiftsbeløb skal gennemføres under overholdelse af de bestemmelser, der er fastsat i forordning nr. 1103/97, samt af princippet om kontinuitet i de retlige instrumenter og målet om neutralitet ved overgangen til euroen. Dette indebærer bl.a. krav om retssikkerhed og gennemsigtighed, som giver mulighed for at beskytte de økonomiske aktørers tillid ved indførelsen af euroen.

Forordning nr. 1103/97 og nr. 974/98 om indførelse af euroen skal derfor fortolkes således, at de er til hinder for nationale bestemmelser, der ved omregningen til euro af en mængdeafgift på mel, semuljegryn og groft mel af blød hvede, der leveres eller fremstilles til menneskelig ernæring, har fastsat denne til et højere beløb end det, der ville have fulgt af anvendelsen af reglerne for omregning i nævnte forordninger, medmindre en sådan forhøjelse overholder de krav om retssikkerhed og gennemsigtighed, nævnte forordninger garanterer, hvilket indebærer, at det i de omhandlede retsforskrifter klart skal være muligt at skelne en medlemsstats beslutning om at forhøje dette afgiftsbeløb fra omregningen til euro af nævnte beløb. Det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve, om dette er tilfældet i den sag, den skal træffe afgørelse i.

(jf. præmis 32, 33 og 37 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Konkurrence – aftaler – forbud – gruppefritagelse – aftaler inden for motorkøretøjsbranchen – forordning nr. 1400/2002 – aftale, der indeholder en udtrykkelig opsigelsesklausul

(Art. 81, stk. 3, EF; Kommissionens forordning nr. 1400/2002, art. 2, stk. 1, og art. 3, stk. 6)

Sammendrag

Ingen bestemmelse i forordning nr. 1400/2002 om anvendelse af traktatens artikel 81, stk. 3, på kategorier af vertikale aftaler og samordnet praksis inden for motorkøretøjsbranchen forbyder parterne i en aftale, der henhører under denne forordnings anvendelsesområde, at fastsætte en udtrykkelig opsigelsesklausul, hvorefter aftalen kan opsiges af leverandøren uden videre og uden varsel, såfremt forhandleren misligholder en af de kontraktlige forpligtelser, der er nævnt i denne klausul, og følgelig henhører spørgsmålet om en sådan klausuls gyldighed i princippet ikke under denne forordning, men alene under national ret.

Når en leverandør opsiger en forhandleraftale vedrørende motorkøretøjer i henhold til en udtrykkelig opsigelsesklausul, kræver overholdelse af betingelserne for at anvende den gruppefritagelsesordning, der er indført ved forordning nr. 1400/2002, ikke blot, at denne leverandør skriftligt angiver grundene til denne opsigelse, men også, at den uvildige sagkyndige, voldgiftsmanden eller den nationale domstol, som forhandleren har ret til at gøre brug af i henhold til forordningens artikel 3, stk. 6, for at bestride gyldigheden af denne opsigelse, er i stand til at foretage en effektiv prøvelse af grundene til opsigelsen.

Når der ikke findes fællesskabsretlige bestemmelser om spørgsmålet, om den uvildige sagkyndiges, voldgiftsmandens eller den nationale dommers medvirken skal ske forud for opsigelsen, eller om dennes virkninger skal suspenderes i afventning af en afgørelse om en sådan opsigelses gyldighed, da ingen bestemmelse i forordning nr. 1400/2002 indeholder et sådant krav, tilkommer det hver enkelt medlemsstat i sin interne retsorden at udpege de kompetente retter og fastsætte de processuelle regler til sikring af beskyttelsen af de rettigheder, som fællesskabsrettens direkte virkning medfører for borgerne; disse regler må dog ikke være mindre gunstige end dem, der gælder for tilsvarende søgsmål på grundlag af national ret (ækvivalensprincippet), og de må heller ikke gøre det praktisk talt umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at udøve de rettigheder, der tillægges i henhold til Fællesskabets retsorden (effektivitetsprincippet).

Følgelig skal artikel 3, stk. 6, i forordning nr. 1400/2002 fortolkes således, at den blotte omstændighed, at en aftale, som henhører under denne forordnings anvendelsesområde, indeholder en udtrykkelig opsigelsesklausul, hvorefter en sådan aftale kan opsiges af leverandøren uden videre og uden varsel, såfremt forhandleren misligholder en af de kontraktlige forpligtelser, der er nævnt i denne klausul, ikke bevirker, at gruppefritagelsen i denne forordnings artikel 2, stk. 1, ikke kan finde anvendelse på denne aftale.

(jf. præmis 27, 28, 30, 34 og 37 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Tilnærmelse af lovgivningerne – fremgangsmåder med hensyn til indgåelse af offentlige bygge- og anlægskontrakter – direktiv 93/37 – offentlige bygge- og anlægskontrakter – begreb

[Rådets direktiv 93/37, art. 1, litra a)]

2. Tilnærmelse af lovgivningerne – fremgangsmåder med hensyn til indgåelse af offentlige bygge- og anlægskontrakter – direktiv 93/37 – anvendelsesområde

(Rådets direktiv 93/37, art. 6)

3. Tilnærmelse af lovgivningerne – fremgangsmåder med hensyn til indgåelse af offentlige bygge- og anlægskontrakter – direktiv 93/37 – anvendelsesområde

[Rådets direktiv 93/37, art. 1, litra a)]

Sammendrag

1. En kontrakt, hvorved en ordregivende myndighed overdrager en anden ordregivende myndighed at udføre et bygge- og anlægsarbejde, udgør en offentlig bygge- og anlægskontrakt i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i artikel 1, litra a), i direktiv 93/37 om samordning af fremgangsmåderne med hensyn til indgåelse af offentlige bygge- og anlægskontrakter, uafhængigt af, hvorvidt det er fastsat, at den første ordregivende myndighed er eller bliver ejer af hele eller en del af dette bygge- og anlægsarbejde.

(jf. præmis 47 og domskonkl. 1)

2. Ved fastlæggelsen af værdien af en bygge- og anlægskontrakt for så vidt angår artikel 6 i direktiv 93/37 om samordning af fremgangsmåderne med hensyn til indgåelse af offentlige bygge- og anlægskontrakter skal der tages hensyn til bygge- og anlægskontraktens samlede værdi i forhold til en potentiel tilbudsgivers synspunkt, hvilket ikke blot omfatter alle de beløb, som den ordregivende myndighed skal betale, men også indtægter hidrørende fra tredjemand.

(jf. præmis 57 og domskonkl. 2)

3. En ordregivende myndighed er ved indgåelse af en kontrakt ikke fritaget for at anvende de i direktiv 93/37 om samordning af fremgangsmåderne med hensyn til indgåelse af offentlige bygge- og anlægskontrakter fastsatte procedurer for indgåelse af kontrakter med den begrundelse, at denne kontrakt i henhold til national ret kun kan indgås med visse juridiske personer, der selv er ordregivende myndigheder, og for deres vedkommende er forpligtet til at anvende nævnte procedurer ved indgåelse af eventuelle efterfølgende bygge- og anlægskontrakter.

(jf. præmis 68 og domskonkl. 3)
En punktafgift, der ikke pålægges personbiler som følge af, at de passerer grænsen, men på grund af deres første indregistrering på en medlemsstats område, udgør hverken told på indførslen eller en afgift med tilsvarende virkning i henhold til artikel 25 EF. Afgiften er derimod en del af en generel, intern afgiftsordning for varer og skal derfor undersøges på grundlag af artikel 90 EF.

Artikel 90, stk. 1, EF skal fortolkes således, at den er til hinder for en punktafgift, der pålægges personbiler ved deres første indregistrering på en medlemsstats område, eftersom den afgift, der pålægges visse brugte køretøjer, som er erhvervet i en anden medlemsstat, overstiger det restbeløb af afgiften, som indgår i markedsværdien for tilsvarende køretøjer, der tidligere er blevet indregistreret i den medlemsstat, som indførte punktafgiften, hvilket det tilkommer den nationale ret at undersøge.

Artikel 28 EF finder ikke anvendelse på en national bestemmelse, hvorefter der skal indgives en forenklet deklaration inden for fem dage efter erhvervelsen af alle personbiler fra en anden medlemsstat, der endnu ikke er indregistrerede på det nationale område, eftersom dette krav uløseligt er forbundet med køberens pligt til at betale punktafgiften ved den førte registrering af køretøjet på det nationale område. Eftersom kravet om at indgive en forenklet deklaration blot er en følge af pligten til at betale punktafgift, er det nemlig ikke omfattet af anvendelsesområdet for artikel 28 EF, der ikke omfatter hindringer, som er omhandlet i andre særlige traktatbestemmelser, såsom hindringer af fiskal karakter eller med tilsvarende virkning som told.

Ligeledes finder artikel 3, stk. 3, første afsnit, i direktiv 92/12 — om den generelle ordning for punktafgiftspligtige varer, om oplægning og omsætning heraf samt om kontrol hermed — hvorefter medlemsstaterne på visse betingelser kan indføre og opretholde afgifter, som ikke medfører grænseformaliteter ved samhandelen i Fællesskabet, ikke anvendelse, og den er dermed ikke til hinder for en sådan ordning, eftersom den omhandlede formalitet ikke er forbundet med det forhold, at en grænse passeres, men derimod med pligten til at betale punktafgiften.

(jf. præmis 47 og 49-53 samt domskonkl. 3)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Social sikring af vandrende arbejdstagere og selvstændige erhvervsdrivende – særlige ikke-bidragspligtige ydelser

(Rådets forordning nr. 1408/71, art. 4, stk. 2a, art. 10a og bilag IIa)

Sammendrag

Et supplerende alderstilskud, der tildeles fra Fonds de solidarité vieillesse efter den franske lovgivning, og som er et supplement til en alderdomsydelse og har til formål at sikre modtageren en minimumslevestandard i tilfælde af en utilstrækkelig pension, og som omhandles i bilag IIa til forordning nr. 1408/71 med overskriften »Frankrig«, som ændret og ajourført ved forordning nr. 118/97, er en særlig ydelse.

En gennemgang af de dokumenter, der er fremlagt for Domstolen, viser, at det af finansieringsmåden for det supplerende alderdomstillæg fremgår, at der ikke er nogen tilstrækkelig klar forbindelse mellem det generelle sociale bidrag, hvorfra størstedelen af Fonds de solidarité vieillesses indtægter hidrører, og den omhandlede ydelse, hvilket fører til den konklusion, at det supplerende tilskud er en ikke-bidragspligtig ydelse.

For det første fremgår det, at Fonden, der stiller de nødvendige midler til den supplerende ydelse til rådighed, i henhold til de nationale regler skal afholde udgifterne forbundet med den ikke-bidragspligtige alderdomsforsikring, der henhører under solidarité nationale, hvoraf den supplerende ydelse blot udgør en begrænset del. For det andet er det korrekt, at en væsentlig del af Fondens indtægter hidrører fra det generelle sociale bidrag, der opkræves af arbejdsindtægter og erstatningsindkomster, men Fondens midler hidrører også fra andre bidrag og afgifter af skattemæssig karakter. For det tredje finansierer det generelle sociale bidrag, der opkræves af arbejdsindtægter og erstatningsindkomster, ikke kun Fonden, men også andre sociale ordninger. For det fjerde er betingelserne for tildeling og beregningsmetoden for det supplerende tilskud ikke fastsat ud fra et eller andet bidrag fra modtagerne.

Det tilkommer imidlertid den forelæggende ret at efterprøve, om de ovenfor nævnte elementer foreligger, med henblik på endeligt at fastslå, om den omhandlede ydelse er bidrags- eller ikke-bidragspligtig.

(jf. præmis 33, 34, 48-53 og 61 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Fri bevægelighed for personer – ret til indrejse og ophold for statsborgere i medlemsstaterne – opholdsret til statsborgere fra tredjelande, der er familiemedlemmer til en fællesskabsborger

(Rådets direktiv 73/148)

2. Fri bevægelighed for personer – ret til indrejse og ophold for statsborgere i medlemsstaterne – opholdsret til statsborgere fra tredjelande, der er familiemedlemmer til en fællesskabsborger

[Art. 43 EF; Rådets direktiv 73/148, art. 1, stk. 1, litra d), og art. 6, litra b)]

Sammendrag

1. Fællesskabsretten pålægger ikke medlemsstaterne at betinge tildelingen af en opholdstilladelse til en tredjelandsstatsborger, der er familiemedlem til en fællesskabsborger, som har gjort brug af sin ret til fri bevægelighed, af, at dette familiemedlem forinden har haft lovligt ophold i en anden medlemsstat.

(jf. præmis 33 og domskonkl. 1)

2. Artikel 1, stk. 1, litra d), i direktiv 73/148 om ophævelse af rejse‑ og opholdsbegrænsninger inden for Fællesskabet for statsborgere i medlemsstaterne med hensyn til etablering og udveksling af tjenesteydelser skal fortolkes således, at der ved udtrykket »forsørges [af dem]« henvises til den omstændighed, at et familiemedlem til en fællesskabsborger, der er etableret i en anden medlemsstat som omhandlet i artikel 43 EF, har behov for materiel støtte fra den pågældende fællesskabsborger eller dennes ægtefælle til at opfylde sine grundlæggende fornødenheder i dette familiemedlems hjemland eller i det land, hvorfra vedkommende kom, på det tidspunkt, hvor den pågældende ansøger om at slutte sig til fællesskabsborgeren. Direktivets artikel 6, litra b), skal fortolkes således, at der kan fremlægges ethvert egnet bevis for, at der foreligger et behov for materiel støtte, hvorimod den blotte omstændighed, at fællesskabsborgeren eller dennes ægtefælle forsørger det berørte familiemedlem, ikke beviser, at der foreligger et reelt forsørgelsesforhold for den pågældende.

(jf. præmis 43 og domskonkl. 2)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Landbrug – fælles markedsordning – mælk og mejeriprodukter – tillægsafgift på mælk

(Rådets forordning nr. 857/84, art. 3, nr. 1, andet afsnit)

Sammendrag

I henhold til artikel 3, nr. 1, første afsnit, i forordning nr. 857/84 om almindelige regler for anvendelsen af den i artikel 5c i forordning nr. 804/68 omhandlede afgift indrømmes medlemsstaterne et skøn ved afgørelsen af, om producenter, der har underskrevet en udviklingsplan før den 1. marts 1984, skal tildeles særlige referencemængder, og i givet fald ved fastsættelsen af disse tildelingers størrelse med henblik på at tage hensyn til en udviklingsplan under udførelse eller en udviklingsplan gennemført efter den 1. januar 1981.

Ordlyden af artikel 3, nr. 1, i forordning nr. 857/84 indeholder ikke elementer, som kan hindre en medlemsstat i at begrænse den gruppe af producenter, som er berettiget til at få tildelt en særlig referencemængde, til producenter, som har påtaget sig investeringsforpligtelser efter den 1. september 1981.

Endvidere skal formålet hermed, som består i, at medlemsstaterne skal kunne tilpasse referencemængderne for at tage hensyn til visse producenters særlige situation, i henhold til forordningens artikel 5 forfølges inden for grænserne af den reserve, som den pågældende medlemsstat har oprettet inden for sin garantimængde. Et sådant krav kan begrunde en tidsmæssig begrænsning af de investeringsforpligtelser, som herved kan tages i betragtning.

Det følger heraf, at nævnte artikel 3, nr. 1, andet afsnit, skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for nationale retsforskrifter, som begrænser den gruppe af mælkeproducenter, der kan få tildelt en særlig referencemængde, til dem, som efter den 1. september 1981, men inden den 1. marts 1984, har påtaget sig investeringsforpligtelser.

(jf. præmis 29-31, 39-41 og 47 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sagens genstand

Afgørelse



Nøgleord

Traktatbrudssøgsmål

–

Domstolens prøvelse af søgsmålsgrundlaget

–

relevante forhold

–

forholdene ved udløbet af den i den begrundede udtalelse fastsatte frist (art. 226 EF) (jf. præmis 8)

Sagens genstand

Angående

Traktatbrudssøgsmål – manglende gennemførelse inden for den fastsatte frist af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/19/EF af 14. maj 2001 om ændring af Rådets direktiv 89/48/EØF og 92/51/EØF om den generelle ordning for anerkendelse af erhvervsuddannelser og om ændring af Rådets direktiv 77/452/EØF, 77/453/EØF, 78/686/EØF, 78/687/EØF, 78/1026/EØF, 78/1027/EØF, 80/154/EØF, 80/155/EØF, 85/384/EØF, 85/432/EØF, 85/433/EØF og 93/16/EØF om følgende erhverv: sygeplejersker med ansvar for den almene sundheds- og sygepleje, tandlæger, dyrlæger, jordemødre, arkitekter, farmaceuter og læger (EFT L 206, p.1).

Afgørelse

Konklusion

1) Republikken Østrig har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/19/EF af 14. maj 2001 om ændring af Rådets direktiv 89/48/EØF og 92/51/EØF om den generelle ordning for anerkendelse af erhvervsuddannelser og om ændring af Rådets direktiv 77/452/EØF, 77/453/EØF, 78/686/EØF, 78/687/EØF, 78/1026/EØF, 78/1027/EØF, 80/154/EØF, 80/155/EØF, 85/384/EØF, 85/432/EØF, 85/433/EØF og 93/16/EØF om følgende erhverv: sygeplejersker med ansvar for den almene sundheds- og sygepleje, tandlæger, dyrlæger, jordemødre, arkitekter, farmaceuter og læger, idet den ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for fuldt ud at gennemføre direktivet.

2) Republikken Østrig betaler sagens omkostninger.
Nøgleord

Sagens genstand

Afgørelse



Nøgleord

Fiskale bestemmelser

–

harmonisering af lovgivningerne

–

omsætningsafgifter

–

fælles merværdiafgiftssystem

–

betalingspligtige personer (Rådets direktiv 77/388, art. 21 og 22) (jf. præmis 56 og domskonkl.)

Sagens genstand

Angående

Traktatbrudssøgsmål – tilsidesættelse af artikel 28 EF og 49 EF samt artikel 21 og 22 i Rådets sjette direktiv 77/388/EØF af 17. maj 1977 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter – Det fælles merværdiafgiftssystem: ensartet beregningsgrundlag (EFL L 145, s. 1) – national lovgivning, der fastsætter en pligt for en afgiftspligtig person, der ikke har bopæl i indlandet, men som udfører afgiftspligtige transaktioner dér, til at udpege en fiskal repræsentant, som ikke er direkte betalingspligtig.

Afgørelse

Konklusion

1) Republikken Finland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 21 og 22 i Rådets sjette direktiv 77/388/EØF af 17. maj 1977 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter – Det fælles merværdiafgiftssystem: ensartet beregningsgrundlag, som ændret ved Rådets direktiv 2001/115/EF af 20. december 2001, idet den kræver, at afgiftspligtige personer, der ikke er etableret i Finland, men som foretager afgiftspligtige transaktioner i Finland, skal udpege en fiskal repræsentant, når de er etableret i en anden medlemsstat eller i et tredjeland, der er part i en overenskomst om gensidig bistand mellem medlemsstaternes kompetente myndigheder inden for området indirekte skatter, og hvis anvendelsesområde svarer til anvendelsesområdet for Rådets direktiv 76/308/EØF af 15. marts 1976 om gensidig bistand ved inddrivelse af fordringer i forbindelse med visse bidrag, afgifter, skatter og andre foranstaltninger, som ændret ved Rådets direktiv 2001/44/EF af 15. juni 2001 og for Rådets forordning (EF) nr. 1798/2003 af 7. oktober 2003 om administrativt samarbejde vedrørende merværdiafgift og ophævelse af forordning (EØF) nr. 218/92.

2) Republikken Finland betaler sagens omkostninger.