Forenede sager C-468/06 — C-478/06

Sot. Lélos kai Sia EE m.fl.

mod

GlaxoSmithKline AEVE Farmakeftikon Proïonton, tidligere Glaxowellcome AEVE

(anmodninger om præjudiciel afgørelse indgivet af Efetio Athinon)

»Artikel 82 EF — misbrug af dominerende stilling — medicinske specialiteter — nægtelse af at forsyne grossister, der foretager paralleleksport, med lægemidler — bestillingernes normale karakter«

Forslag til afgørelse fra D. Ruiz-Jarabo Colomer fremsat den 1. april 2008 I - 7144

Domstolens dom (Store Afdeling) af 16. september 2008 I - 7174

Sammendrag af dom

Konkurrence – dominerende stilling – misbrug – nægtelse af at forsyne grossister, der eksporterer til andre medlemsstater – lægemiddelsektoren – den nationale lægemiddelprislovgivnings betydning for, om nægtelsen er udtryk for misbrug

Konkurrence – dominerende stilling – misbrug – nægtelse af at forsyne grossister, der eksporterer til andre medlemsstater – lægemiddelsektoren – følgerne af parallelhandelen med lægemidler for de endelige forbrugere og deres betydning for, om nægtelsen er udtryk for misbrug

En virksomhed, der har en dominerende stilling på markedet for et givent produkt, og som nægter at efterkomme ordrer fra en tidligere kunde, udøver herved et misbrug af denne dominerende stilling som omhandlet i artikel 82 EF, såfremt denne adfærd — uden en objektiv begrundelse — kan udelukke konkurrencen fra en handelspartner. For så vidt angår en virksomheds nægtelse af at levere sine produkter i en medlemsstat til grossister, der eksporterer disse produkter til andre medlemsstater, kan der være tale om en sådan påvirkning af konkurrencen ikke alene, når denne nægtelse hindrer disse grossisters virksomhed på den nævnte medlemsstats marked, men også såfremt den fører til, at de udelukkes fra at konkurrere effektivt i distributionen af de samme produkter på andre medlemsstaters markeder. (jf. præmis 34 og 35)

En virksomhed, der har en dominerende stilling hvad angår distribution af en vare — og som udnytter prestigen ved et mærke, der er velkendt og værdsat af forbrugerne — kan ikke indstille sine leveringer til en gammel kunde, som overholder handelssædvanerne, når denne kundes ordrer på ingen måde er unormale. En sådan adfærd vil være i strid med de mål, der er fastlagt ved artikel 3, stk. 1, litra g), EF og nærmere angivet i 82 EF, navnlig i denne artikels stk. 2, litra b) og c), idet nægtelsen af at sælge begrænser afsætningen til skade for forbrugerne og udgør en forskelsbehandling, som kan føre til, at en handelspartner på det pågældende marked fjernes. (jf. præmis 49)

For at afgøre, om en lægemiddelvirksomhed, der indtager en dominerende stilling på det nationale marked for distribution af visse lægemidler, ved sin nægtelse af at efterkomme bestillinger, som afgives af grossister, som beskæftiger sig med paralleleksport til andre medlemsstater, hvor salgspriserne på de pågældende lægemidler er fastsat på et højere niveau, udøver en adfærd, der faktisk er omfattet af forbuddet i artikel 82 EF, navnlig i artiklens stk. 2, litra b), skal det undersøges, om der foreligger objektive betragtninger, på grund af hvilke en sådan praksis ikke kan anses for at udgøre et misbrug af denne virksomheds dominerende stilling. I denne forbindelse kan en sådan virksomhed ikke støtte sig på den omstændighed, at den paralleleksport, som den søger at begrænse, kun er til ubetydelig gavn for de endelige forbrugere. Paralleleksport af lægemidler fra en medlemsstat, hvor priserne er lave, til andre medlemsstater, hvor priserne er højere, giver i princippet køberne af de pågældende lægemidler adgang til en alternativ forsyningskilde, hvilket nødvendigvis fører til visse fordele for den endelige forbruger af de pågældende lægemidler. Det tiltrækkende ved den alternative forsyningskilde, som parallelhandelen udgør i importmedlemsstaten, består i, at de, der driver denne handel, er i stand til på denne medlemsstats marked at tilbyde de samme produkter til priser, der er lavere end dem, som er fastsat af lægemiddelvirksomhederne på det samme marked. Af denne grund kan parallelhandel selv i de medlemsstater, hvor priserne på lægemidler er genstand for statslig regulering, udøve et pres på priserne og derfor skabe økonomiske fordele ikke alene for sygeforsikringerne, men også for de berørte patienter, for hvilke den del af prisen på lægemidlerne, som de fortsat skal betale, vil udgøre et lavere beløb. På samme måde kan parallelhandel med lægemidler fra en medlemsstat til en anden udvide valgmulighederne for de organer i sidstnævnte, som forsyner sig med lægemidler gennem en udbudsprocedure, i forbindelse med hvilken parallelimportørerne kan tilbyde lægemidler til lavere priser. (jf. præmis 38, 39, 51, 53 og 55-57)

Ved anvendelsen af artikel 81 EF kan en aftale mellem en producent og en forhandler, som går ud på at genoprette nationale skranker i handelen mellem medlemsstaterne, stride mod traktatens formål, som er at integrere de nationale markeder gennem indførelsen af et enhedsmarked. Fællesskabets retsinstanser har således flere gange kvalificeret aftaler, som har til formål at opdele de nationale markeder efter nationale grænser eller besværliggøre integrationen af de nationale markeder, bl.a. dem, som har til formål at forbyde eller begrænse paralleleksporten, som aftaler, der har til formål at begrænse konkurrencen som omhandlet i den nævnte traktatbestemmelse. I lyset af det nævnte traktatformål samt formålet om, at det skal sikres, at konkurrencen inden for det indre marked ikke fordrejes, kan en dominerende virksomheds adfærd, der har til formål at undgå enhver paralleleksport fra en medlemsstat til andre medlemsstater, og som ved at opdele de nationale markeder opvejer de fordele ved en effektiv konkurrence på forsyninger og priser, som denne eksport ville give de endelige forbrugere i disse andre medlemsstater, heller ikke falde uden for forbuddet i artikel 82 EF. (jf. præmis 65 og 66)

Den omstændighed, at der foreligger en grad af statslig regulering af priserne i sektoren for farmaceutiske specialiteter, kan ikke udelukke anvendelsen af Fællesskabets konkurrenceregler. På den ene side undtager medlemsstaternes kontrol af salgspriserne og godtgørelse med hensyn til disse lægemidler således ikke fuldstændigt deres priser fra loven om udbud og efterspørgsel. På den anden side, nemlig når et lægemiddel er beskyttet af et patent, der sikrer dets indehaver et midlertidigt monopol, er den priskonkurrence, der kan være mellem en producent og dennes distributører eller mellem parallelforhandlere og nationale distributører, den eneste mulige konkurrence, indtil patentet udløber. (jf. præmis 61, 64 og 67)