ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Traktatbrudssøgsmål – stævning – anførelse af klagepunkter og anbringender – formkrav

[Domstolens statut, art. 226 EF, art. 21; Domstolens procesreglement, art. 38, stk. 1, litra c)]

2. Fri bevægelighed for personer – fri udveksling af tjenesteydelser – begrænsninger

(Art. 49 EF)

3. Fri bevægelighed for personer – fri udveksling af tjenesteydelser – begrænsninger

(Art. 49 EF)

Sammendrag

1. I henhold til artikel 21 i statutten for Domstolen og artikel 38, stk. 1, litra c), i procesreglementet påhviler det Kommissionen i påstandene i en stævning, der indgives i medfør af artikel 226 EF, præcist at angive de klagepunkter, som Domstolen skal tage stilling til. Disse påstande skal være formuleret entydigt for at undgå, at Domstolen træffer afgørelse ultra petita eller ikke tager stilling til et klagepunkt.

(jf. præmis 24)

2. En medlemsstat, der gør tildeling af licens til bookingagenter for kunstnere etableret i en anden medlemsstat betinget af behovet for engagement af kunstnere, for så vidt som den ikke anfører nogen begrundelse, der kan berettige denne hindring, tilsidesætter sine forpligtelser i medfør af artikel 49 EF.

(jf. præmis 29 og 55 samt domskonkl.)

3. En medlemsstat, der lægger en formodning til grund, hvorefter kunstnere anses for at have status som ansatte, når de er tjenesteydere etableret i deres oprindelsesmedlemsstat, hvor de sædvanligvis leverer tilsvarende tjenesteydelser, og denne formodning har til følge, at den pågældende tilsluttes den sociale sikringsordning for arbejdstagere og ordningen med betalt ferie, tilsidesætter sine forpligtelser i medfør af artikel 49 EF.

Social beskyttelse af tjenesteydere kan principielt henføres under tvingende almene hensyn, der kan begrunde en hindring for den frie udveksling af tjenesteydelser. Den lovgivning om social sikring, der finder anvendelse på de nævnte tjenesteydere, er imidlertid genstand for samordning på fællesskabsplan, idet de omhandlede kunstnere er omfattet af den sociale sikringsordning, der gælder i deres oprindelsesmedlemsstat, således at den pågældende medlemsstat ikke kan stille krav om, at de omhandlede kunstnere skal tilsluttes den sociale sikringsordning i denne medlemsstat. En ret til betalt ferie for tjenesteydere er vanskelig at forene med begrebet selvstændig beskæftigelse.

Desuden kan den omhandlede foranstaltning ikke begrundes i målsætningen om at bekæmpe sort arbejde, for så vidt som den omstændighed, at kunstnerne normalt ikke er fastansatte, men kun engageret i korte perioder af diverse arrangører af forestillinger, ikke i sig selv kan begrunde en generel mistanke om sort arbejde. Dette gælder så meget desto mere, som de omhandlede kunstnere er anerkendt som tjenesteydere, der er etableret i deres oprindelsesmedlemsstat, hvor de sædvanligvis leverer tilsvarende tjenesteydelser.

(jf. præmis 45, 47-49, 51, 52 og 55 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Institutionernes retsakter – direktiver – direkte virkning – rækkevidde

(Art. 249, stk. 3, EF)

2. Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – omsætningsafgifter – det fælles merværdiafgiftssystem – afgiftspligtige personer

(Rådets direktiv 77/388, art. 4, stk. 5, andet afsnit)

Sammendrag

1. Ved de nationale domstole kan borgerne over for den pågældende medlemsstat påberåbe sig bestemmelser i et direktiv, der ud fra et indholdsmæssigt synspunkt fremstår som ubetingede og tilstrækkeligt præcise, i alle tilfælde, hvor det ikke effektivt er sikret, at direktivet anvendes fuldt ud, dvs. ikke blot i tilfælde, hvor direktivet ikke er gennemført eller ikke er gennemført korrekt, men også i tilfælde, hvor de nationale foranstaltninger, hvorved direktivet er gennemført korrekt, ikke anvendes på en sådan måde, at der fremkaldes det med direktivet tilsigtede resultat.

(jf. præmis 29)

2. En privat afgiftspligtig, der konkurrerer med et offentligretligt organ, og som påberåber sig, at dette organ for så vidt angår virksomhed, som organet udøver i sin egenskab af offentlig myndighed, ikke pålægges merværdiafgift eller pålægges en for lav afgift, kan påberåbe sig artikel 4, stk. 5, andet afsnit, i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter for en national ret i forbindelse med en tvist mellem en privatperson og de nationale skattemyndigheder. Sjette direktivs artikel 4, stk. 5, opfylder kriterierne for umiddelbar anvendelighed, idet de organer og den virksomhed, for hvilke der bliver tale om afgiftsfritagelse, klart er fastlagt i bestemmelsen.

(jf. præmis 30 og 32 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Frie varebevægelser – told – afgifter med tilsvarende virkning – interne afgifter

(Art. 23 EF, 25 EF og 90 EF)

Sammendrag

En afgift, der opkræves af et offentligretligt organ i en medlemsstat i henhold til kriterier, der er identiske for indenlandske produkter, der er bestemt for hjemmemarkedet, eller for udførsel til andre medlemsstater, udgør en afgift med tilsvarende virkning som told ved udførsel, der er forbudt efter artikel 23 EF og 25 EF, hvis provenuet fra denne afgift anvendes til at finansiere aktiviteter, som kun kommer indenlandske produkter, der er bestemt til hjemmemarkedet, til gode, og såfremt de fordele, som opnås ved anvendelsen af provenuet fra afgiften, fuldt ud udligner den byrde, som disse produkter bærer. Derimod er en sådan afgift i strid med forbuddet mod forskelsbehandling i artikel 90 EF, såfremt de fordele, som de indenlandske produkter, der forarbejdes eller afsættes på hjemmemarkedet, opnår ved anvendelsen af afgiftsprovenuet, kun delvis udligner den byrde, der påhviler dem.

(jf. præmis 28 og domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Tilnærmelse af lovgivningerne – direktiv 95/46 – anvendelsesområde

(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 95/46, art. 3, stk. 2; Kommissionens beslutning 2004/535)

2. Internationale aftaler – indgåelse – aftalen EØF-Amerikas Forenede Stater om behandling og overførsel af registre over flypassagerer, som videregives til Amerikas Forenede Staters told- og grænsekontrolmyndighed

(Art. 95 EF; Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 95/46, art. 3, stk. 2, og art. 25; Rådets afgørelse 2004/496)

Sammendrag

1. Beslutning 2004/535 om tilstrækkelig beskyttelse af personoplysninger, der er indeholdt i registre over flypassagerer, og som videregives til Amerikas Forenede Staters told- og grænsekontrolmyndighed, angår behandling af personoplysninger, der vedrører den offentlige sikkerhed og statens aktiviteter på det strafferetlige område, og som er udelukket fra anvendelsesområdet for direktiv 95/46 om beskyttelse af fysiske personer i forbindelse med behandling af personoplysninger og om fri udveksling af sådanne oplysninger, jf. direktivets artikel 3, stk. 2, første led.

Den omstændighed, at personoplysningerne er blevet indsamlet af private erhvervsdrivende til kommercielle formål, og at det er disse erhvervsdrivende, som forestår oplysningernes videregivelse til en tredjestat, kan herved ikke føre til et andet resultat, for så vidt som videregivelsen sker inden for rammer, der er indført af de statslige myndigheder, som vedrører den offentlige sikkerhed, og hvor den ikke er nødvendig for nævnte erhvervsdrivendes tjenesteydelser.

(jf. præmis 56-59)

2. Afgørelse 2004/496 om indgåelse af en aftale mellem Det Europæiske Fællesskab og Amerikas Forenede Stater om luftfartsselskabers behandling og overførsel af PNR-oplysninger (Passenger Name Records) til United States Department of Homeland Security, Bureau of Customs and Border Protection, kunne ikke gyldigt vedtages med hjemmel i artikel 95 EF, sammenholdt med artikel 25 i direktiv 95/46 om beskyttelse af fysiske personer i forbindelse med behandling af personoplysninger og om fri udveksling af sådanne oplysninger.

Aftalen angår nemlig behandling af oplysninger, der, for så vidt som den vedrører den offentlige sikkerhed og statens aktiviteter på det strafferetlige område, er udelukket fra anvendelsesområdet for direktiv 95/46, jf. direktivets artikel 3, stk. 2, første led.

(jf. præmis 67-69)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Fri bevægelighed for personer – etableringsfrihed – restriktioner

(Art. 43 EF og 48 EF; Rådets direktiv 89/666)

Sammendrag

Artikel 43 EF og 48 EF er ikke til hinder for en medlemsstats bestemmelser, som gør registrering i handelsregistret af en filial af et anpartsselskab med hjemsted i en anden medlemsstat betinget af, at der betales et forskud, der fastsættes efter de forventede udgifter til offentliggørelse af selskabets formål, som beskrevet i stiftelsesoverenskomsten for dette selskab.

Kravet om et forskud, der udelukkende afspejler de reelle administrative omkostninger ved en offentliggørelse i overensstemmelse med ellevte direktiv 89/666 om offentlighed vedrørende filialer oprettet i en medlemsstat af visse former for selskaber henhørende under en anden stats retsregler, kan ikke udgøre en restriktion for etableringsfriheden, for så vidt som udøvelsen af denne frihed ikke hermed forbydes, vanskeliggøres eller gøres mindre attraktiv. Endvidere kan sådanne bestemmelser ikke stille selskaber fra andre medlemsstater faktisk eller retligt ringere end selskaber, der er hjemmehørende i etableringsmedlemsstaten.

(jf. præmis 38, 39 og 43 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Konventionen om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser – enekompetence – sager om rettigheder over fast ejendom – begreb

[Bruxelles-konventionen af 27.9.1968, art. 16, nr. 1, litra a)]

Sammendrag

Artikel 16, nr. 1, litra a), i konventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager, som senest ændret ved konventionen af 1996, skal fortolkes således, at et søgsmål, hvori der er nedlagt påstand om, at der fra et i en nabostat beliggende atomkraftværk ikke sker skadevirkning som følge af ioniserende stråling eller opstår risiko for sådan skadevirkning på fast ejendom, der er ejet af sagsøgeren og beliggende i en anden medlemsstat, ikke er omfattet af nævnte konventionsbestemmelses anvendelsesområde. Enekompetencen for retterne i den kontraherende stat, hvor den faste ejendom er beliggende, omfatter ikke samtlige sager om rettigheder over fast ejendom, men kun de sager, hvori der inden for nævnte konventions anvendelsesområde skal tages stilling til en fast ejendoms udstrækning og bestanddele, ejendommens ejer- og besiddelsesforhold eller eksistensen af andre tinglige rettigheder over ejendommen med henblik på at sikre indehaverne af disse rettigheder beskyttelse af de beføjelser, der knytter sig til deres ret. Selv om grundlaget for et negatorisk søgsmål, hvori der er nedlagt påstand om ophør med skadevirkninger, i givet fald præventivt, er et indgreb i en rettighed over fast ejendom, er et sådant søgsmål derimod ikke en sag om rettigheder over fast ejendom, når rettighedens egentlige karakter af ret over fast ejendom i denne forbindelse kun er af sekundær betydning. Således har rettighedens egentlige karakter af ret over fast ejendom ikke afgørende betydning for problemerne i tvisten i hovedsagen, som ikke ville være væsentligt anderledes, hvis den ret, der søges beskyttet mod de påståede skadevirkninger, var af en anden karakter, eksempelvis retten til fysisk integritet eller retten over løsøre.

Endelig gør hensynene til en ordnet retspleje, der ligger til grund for nævnte artikel 16, nr. 1, litra a), sig ikke gældende i relation til et sådant søgsmål og er af denne grund ikke til hinder for, at dette søgsmål fortsat må anses for at falde uden for denne bestemmelses anvendelsesområde.

(jf. præmis 27, 30, 31, 34 og 35 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – kapitaltilførselsafgifter – opkrævning af kapitaltilførselsafgift over for kapitalselskaber

[Rådets direktiv 69/335, art. 7, stk. 1,litra b) og b)a]

Sammendrag

Artikel 7, stk. l, litra b) og b)a, i direktiv 69/335 om kapitaltilførselsafgifter, som ændret ved direktiv 73/79 og 85/303, skal fortolkes således, at når et første kapitalselskab inden fem år, efter i forbindelse med en fusion at have erhvervet et andet kapitalselskabs selskabsandele ved anpartsombytning, der er fritaget for kapitaltilførselsafgift, ikke længere er i besiddelse af disse selskabsandele, fordi det andet selskab selv er fusioneret med et tredje kapitalselskab, og dermed ikke længere består, og det første selskab har modtaget andele fra det tredje selskab som modydelse, skal betingelsen i den pågældende bestemmelses litra b)a om bevarelse af de oprindeligt erhvervede anparter i fem år ikke overføres på det tredje selskabs andele, der besiddes af det første selskab. Når den anden disposition, der er afgørende i det pågældende tilfælde, udgør en disposition med henblik på omstrukturering af selskaber, der omfattet af artikel 7, stk. 1, litra b), i direktiv 69/335, gælder den nævnte betingelse om bevarelse i fem år nemlig ikke. Denne gælder udelukkende for de dispositioner, der omhandles i artikel 7, stk. 1, litra b)a, i direktiv 69/335, nemlig dispositioner med erhvervelse af anparter, der mindst udgør 75% af et kapitalselskabs selskabskapital, og som erhverves mod indskud i sidstnævnte selskab.

Det er i så henseende ikke relevant, at artikel 7, stk. 1, litra b)a, andet afsnit, andet punktum, i direktiv 69/335 henviser til en »afhændelse« af andele, som selskabet var i besiddelse af som følge af en disposition fritaget for kapitaltilførselsafgift, mens det opslugte selskab i tilfælde af en fusion ikke længere består, hvorved der i bogstavelig forstand ikke kan være tale om afhændelse af anparter. Udtrykket i den nævnte bestemmelse omfatter en fusion ved overtagelse, der indebærer, at selskabsandelene i det opslugte selskab bortfalder, og dets selskabsdeltagere som modydelse modtager det absorberende selskabs selskabsandele.

(jf. præmis 30, 36, 40, 41, 45 og 47 samt domskonkl. 1 og 2)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Socialpolitik – beskyttelse af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed – direktiv 93/104 om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden

(Rådets direktiv 93/104, art. 3 og 5 og art. 17, stk. 1)

Sammendrag

En medlemsstat, som anvender undtagelsen i artikel 17, stk. 1, i direktiv 93/104 om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden, som ændret ved direktiv 2000/34, på arbejdstagere med en arbejdstid, som delvis ikke måles eller fastsættes på forhånd, eller som arbejdstagerne selv kan fastsætte, og som ikke har truffet de nødvendige foranstaltninger til gennemførelse af arbejdstagernes ret til daglige og ugentlige hvileperioder, tilsidesætter sine forpligtelser i henhold til direktivets artikel 17, stk. 1, samt artikel 3 og 5.

Det er af hensyn til en effektiv sikring af arbejdstagernes rettigheder ifølge direktiv 93/104 nødvendigt, at medlemsstaterne forpligtes til at påse overholdelsen af arbejdstagernes ret til faktiske hvileperioder. En medlemsstat, som i sine nationale bestemmelser til gennemførelse af direktivet har fastsat, at arbejdstagerne har ret til sådanne hvilepauser, men som i de retningslinjer, der er udsendt til arbejdsgivere og arbejdstagere vedrørende gennemførelsen af bestemmelserne herom, angiver, at arbejdsgiveren ikke er forpligtet til at påse, at arbejdstagerne faktisk får deres hvileperioder, sikrer hverken overholdelsen af mindstekravene i direktivets artikel 3 og 5 eller opfyldelsen af direktivets hovedformål. Når henses til, at det antydes i de pågældende retningslinjer, at arbejdsgiverne ganske vist ikke kan forhindre, at arbejdstagerne tager minimumshvileperioderne, men at der ikke påhviler dem nogen som helst forpligtelse til at sørge for, at arbejdstagerne faktisk får mulighed for at udnytte deres ret hertil, vil retningslinjerne klart kunne bevirke, at de rettigheder, som er fastsat i direktivets artikel 3 og 5, gøres indholdsløse, hvorfor de ikke er i overensstemmelse med direktivets formål, ifølge hvilket minimumshvileperioder er påkrævet til beskyttelse af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed.

(jf. præmis 40, 42, 44 og 47 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – kapitaltilførselsafgifter – opkrævning af kapitaltilførselsafgift over for kapitalselskaber

[Rådets direktiv 69/335, art. 12, stk. 1, litra a)]

Sammendrag

Direktiv 69/335 om kapitaltilførselsafgifter, som ændret ved direktiv 85/303, er ikke til hinder for en national lovgivning, hvorefter der ved oprettelsen af et notarialdokument, der attesterer en overdragelse af selskabsandele, der ikke er forbundet med en udvidelse af selskabskapitalen, opkræves gebyrer efter en fast takst og/eller, som fastsættes i forhold til værdien af de andele, der overdrages.

En afgift, der består i sådanne gebyrer, er nemlig omfattet af den undtagelse, der er fastsat i artikel 12, stk. 1, litra a), i direktiv 69/335, som tillader, at der kan opkræves en afgift ved overdragelse af værdipapirer, og dermed er opkrævningen heraf ikke i strid med direktivet. Det forhold, at gebyrernes størrelse stiger direkte proportionalt med de overdragne selskabsandeles værdi og uden begrænsninger, kan ikke påvirke denne konklusion, eftersom artikel 12, stk. 1, litra a), i direktiv 69/335, der bestemmer, at de afgifter, der er omfattet af denne bestemmelse, kan være »opkrævet efter fast eller variabel takst«, giver medlemsstaterne mulighed for frit at fastsætte afgifternes takst.

(jf. præmis 21-25 og domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Fri bevægelighed for personer – etableringsfrihed – traktatbestemmelser – anvendelsesområde

(Art. 43 EF)

2. Fri bevægelighed for personer – etableringsfrihed – skattelovgivning

(Art. 43 EF)

3. Fællesskabsret – rettigheder tillagt borgerne – en medlemsstats tilsidesættelse

Sammendrag

1. En fællesskabsborger, som efter at have flyttet sin sædvanlige bopæl har bopæl i en medlemsstat, og som er indehaver af samtlige aktier i selskaber, der er hjemmehørende i en anden medlemsstat, kan påberåbe sig artikel 43 EF.

(jf. præmis 30 og domskonkl. 1)

2. Artikel 43 EF skal fortolkes således, at den er til hinder for, at en medlemsstat indfører en beskatningsordning vedrørende latente avancer på selskabsrettigheder, i tilfælde hvor en skattepligtig flytter sin bopæl væk fra denne medlemsstat, og denne ordning foreskriver, at der skal stilles sikkerhed som forudsætning for bevilling af henstand med betaling af skatten, og ikke fuldt ud tager hensyn til de kurstab, der kan være indtrådt efter, at vedkommende har flyttet sin bopæl, og som værtsmedlemsstaten ikke har taget i betragtning.

(jf. præmis 55 og domskonkl. 2)

3. En hindring, der følger af en sikkerhedsstillelse, som kræves i strid med fællesskabsretten, kan ikke ophæves med tilbagevirkende kraft alene ved frigivelse af denne sikkerhed. Den nærmere form for den retsakt, i medfør af hvilken sikkerheden blev frigivet, har ingen betydning for denne vurdering. I tilfælde, hvor en medlemsstat har fastsat, at der skal betales morarenter i forbindelse med tilbagebetalingen af et garantibeløb, som er afkrævet i strid med national ret, skal disse renter ligeledes betales, hvis det er sket i strid med fællesskabsretten. Det tilkommer endvidere den forelæggende ret i overensstemmelse med de anvisninger, som Domstolen har givet, samt under overholdelse af principperne om ækvivalens og effektivitet, at tage stilling til, om den pågældende medlemsstat ifalder ansvar for det tab, der er lidt på grund af kravet om sikkerhedsstillelse.

(jf. præmis 67 og domskonkl. 3)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Landbrug – fælles markedsordning – fedtstoffer – olivenolie – handelsnormer

(Kommissionens forordning nr. 1019/2002, som ændret ved forordning nr. 1176/2003, art. 2, stk. 1)

2. Landbrug – fælles markedsordning – fedtstoffer – olivenolie – handelsnormer

(Kommissionens forordning nr. 1019/2002, som ændret ved forordning nr. 1176/2003, art. 2, stk. 1)

Sammendrag

1. Forordning nr. 1019/2002 om handelsnormer for olivenolie, som ændret ved forordning nr. 1176/2003, og navnlig forordningens artikel 2, stk. 1, der bestemmer, at olivenolie og olie af olivenpresserester kun må sælges til den endelige forbruger i færdigpakninger, der højst må rumme fem liter, som er forsynet med en åbningsanordning, der ikke mere er intakt, når den har været brugt første gang, og som er mærket i overensstemmelse med visse særlige bestemmelser vedrørende disse varer, skal fortolkes således, at olivenolie og olie af olivenpresserester kun må sælges til den endelige forbruger, når den er emballeret ifølge denne bestemmelses forskrifter.

(jf. præmis 33 og domskonkl. 1)

2. Artikel 2, stk. 1, i forordning nr. 1019/2002 om handelsnormer for olivenolie, som ændret ved forordning nr. 1176/2003, der bestemmer, at olivenolie og olie af olivenpresserester kun må sælges til den endelige forbruger i færdigpakninger, der højst må rumme fem liter, som er forsynet med en åbningsanordning, der ikke mere er intakt, når den har været brugt første gang, og som er mærket i overensstemmelse med visse særlige bestemmelser vedrørende disse varer, skal fortolkes således, at den forbyder en fremgangsmåde ved salg, som den, der er benævnt »bag in the box«, der ikke opfylder de i denne bestemmelse fastsatte betingelser. På grund af den omstændighed, at det er nødvendigt på udsalgsstedet at foretage en omhældning af olivenolie og olie af olivenpresserester fra en beholder, der allerede er åben, eller som åbnes, over i en beholder, som den endelige forbruger køber eller har medbragt, opfylder den ovennævnte fremgangsmåde ved salg ikke kravet i nævnte artikel 2, stk. 1, vedrørende en passende åbningsanordning, der – for at sikre ægtheden af den olivenolie, der sælges – indebærer, at åbningen af emballagen skal foretages af den endelige forbruger selv.

(jf. præmis 40-42 og 45 samt domskonkl. 2)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – omsætningsafgifter – det fælles merværdiafgiftssystem – fradrag for indgående afgift

(Rådets direktiv 77/388, art. 17)

Sammendrag

Artikel 17 i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter, som ændret ved direktiv 95/7, er til hinder for en bestemmelse i national ret, hvorefter annullation af en købsaftale i henhold til en national civilretlig bestemmelse, hvorefter aftalen er en nullitet, idet den er i strid med den offentlige orden på grund af sælgerens ulovlige formål, for den afgiftspligtige person indebærer tab af retten til at fradrage den erlagte indgående merværdiafgift, når en levering er foretaget til en afgiftspligtig person, som ikke vidste eller burde have vidst, at den omhandlede transaktion var led i den svindel, som sælgeren har begået. Spørgsmålet, om aftalens nullitet skyldes svindel med merværdiafgiften eller andre former for svig, er i den forbindelse uden betydning.

Når det derimod på baggrund af objektive kriterier er fastslået, at der er foretaget levering af et gode til en afgiftspligtig, som vidste eller burde have vidst, at han ved sin erhvervelse deltog i en transaktion, der var led i momssvig, tilkommer det den nationale ret at nægte at indrømme den pågældende afgiftspligtige ret til fradrag.

(jf. præmis 52 og 59-61 samt domskonkl.)