Domstolens Dom af 17. november 1998. - Kruidvat BVBA mod Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber. - Appel - Selektivt distributionssystem - Kosmetiske luksusprodukter - Umiddelbart og individuelt berørt virksomhed. - Sag C-70/97 P.



Samling af Afgørelser 1998 side I-07183



Sammendrag

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

Annullationssoegsmaal - fysiske eller juridiske personer - retsakter, der beroerer dem umiddelbart og individuelt - Kommissionens beslutning om fritagelse med hensyn til et selektivt distributionssystem - virksomhed, som er konkurrent til de godkendte forhandlere, og som aldrig har ansoegt om adgang til nettet og ikke har deltaget i den administrative procedure for Kommissionen, men som var medlem af en sammenslutning, som havde deltaget heri - afvisning - virksomhedens deltagelse i en sag for en national ret om distributionssystemets lovlighed - ingen betydning

(EF-traktaten, art. 85, stk. 3, art. 173, stk. 4, og art. 177; Raadets forordning nr. 17, art. 19, stk. 3)

Sammendrag

I forbindelse med en beslutning om fritagelse med hensyn til et selektivt distributionssystem, befinder en virksomhed, som konkurrerer med de godkendte forhandlere, og som ikke har deltaget i den administrative procedure eller ansoegt leverandoeren om adgang til det selektive distributionsnet, sig i en situation, der ikke er forskellig fra den situation, en raekke andre erhvervsdrivende paa det parallelle marked befinder sig i, og virksomheden kan derfor ikke anses for at vaere individuelt beroert af den anfaegtede beslutning efter traktatens artikel 173, stk. 4.

En saadan virksomhed kan ikke haevde at vaere tilstraekkeligt individualiseret i artikel 173's forstand som foelge af, at en sammenslutning, som den er medlem af, har deltaget i den administrative procedure, der foerte til vedtagelsen af den anfaegtede beslutning. Selv om det kan have processuelle fordele at udvide soegsmaalsretten til ogsaa at omfatte sammenslutninger, der forsvarer deres medlemmers interesser, kan saadanne sammenslutningers deltagelse i den administrative procedure ikke fritage deres medlemmer for at godtgoere, at der er en forbindelse mellem deres saerlige situation og sammenslutningens handlemaade.

Desuden kraever retsbeskyttelsen af de virksomheder, der er interesserede parter i henhold til artikel 19, stk. 3, i forordning nr. 17, ikke, at de bliver betragtet som individuelt beroert af beslutningen, selv om de ikke har benyttet sig af deres ret til at goere Kommissionen bekendt med deres synspunkter.

Det har ingen betydning, at en saadan virksomhed er part i en sag, der er anlagt ved en national ret af en godkendt forhandler paa grund af overtraedelse af den nationale lovgivning om illoyal konkurrence, og at spoergsmaalet om lovligheden af beslutningen om fritagelse er relevant for afgoerelsen af denne sag. Det er et rent tilfaelde og uden direkte forbindelse med denne beslutning, at der er anlagt en saadan sag inden udloebet af fristen for at anfaegte beslutningen om fritagelse.

Under alle omstaendigheder havde den paagaeldende virksomhed i det foreliggende tilfaelde, naar den ikke kunne paastaa Kommissionens beslutning annulleret, mulighed for at paaberaabe sig ulovligheden for de nationale domstole, som traeffer afgoerelse under overholdelse af traktatens artikel 177.

Dommens præmisser

1 Ved appelskrift indleveret til Domstolens Justitskontor den 18. februar 1997 har Kruidvat BVBA (herefter »Kruidvat«) i medfoer af artikel 49 i EF-statutten for Domstolen, ivaerksat appel til proevelse af dom afsagt af Retten i Foerste Instans den 12. december 1996 i sag T-87/92, Kruidvat mod Kommissionen (Sml. II, s. 1931, herefter »den anfaegtede dom«), for saa vidt som Retten afviste den af Kruidvat anlagte sag, hvorunder der var nedlagt paastand om annullation af Kommissionens beslutning 92/428/EOEF af 24. juli 1992 om en procedure i henhold til EOEF-traktatens artikel 85 (IV/33.542 - Parfums Givenchy's selektive distributionssystem) (EFT L 236, s. 11, herefter »beslutningen«).

2 Ifoelge den anfaegtede dom var de faktiske omstaendigheder i sagen foelgende:

»1 Sagsoegeren, BVBA Kruidvat, er det belgiske datterselskab af en nederlandsk kaede paa ca. 300 forretninger, hvis virksomhed bygger paa konceptet 'health & beauty', og som driver virksomhed under navnet 'Kruidvat'. Disse forretninger har en afdeling med kosmetiske produkter, en afdeling med helsekost og en parfumeriafdeling med forskellige konkurrerende maerker luksusparfumer, herunder af maerket Givenchy, erhvervet paa det parallelle marked. I Nederlandene betragtes Kruidvat-kaeden af forbrugerne som 'den absolutte nr. 1' med hensyn til salg af luksusparfumer (jf. bilag 18 og 20 til replikken).

2 Parfums Givenchy SA (herefter 'Givenchy') er producent af kosmetiske luksusprodukter og hoerer til Louis Vuitton Moët-Hennessy-koncernen, som sammen med selskaberne Parfums Christian Dior og Parfums Christian Lacroix opererer paa det samme marked som Givenchy. Via disse tre selskaber har Louis Vuitton Moët-Hennessy-koncernen en andel paa over 10% af faellesskabsmarkedet for luksusparfumevarer.

3 Den 19. marts 1990 anmeldte Givenchy et netvaerk af selektive distributionsaftaler til Kommissionen om afsaetning i medlemsstaterne af selskabets parfumevarer og skoenhedsplejemidler, idet selskabet principalt fremsatte begaering om negativattest i henhold til artikel 2 i Raadets forordning nr. 17 af 6. februar 1962, foerste forordning om anvendelse af bestemmelserne i traktatens artikel 85 og 86 (EFT 1959-1962, s. 81, herefter 'forordning nr. 17'), subsidiaert om fritagelse i henhold til traktatens artikel 85, stk. 3.

4 Det fremgaar af 'aftalen for godkendte forhandlere i EOEF for parfumevarer' (herefter 'aftalen') og de dertil knyttede generelle salgsbetingelser i den anmeldte version, at Givenchy's distributionsnet er et lukket net, hvilket indebaerer, at dets medlemmer ikke maa saelge eller foretage indkoeb af Givenchy-maerkevarer uden for nettet. Givenchy forpligter sig til at sikre, at distributionen sker i overensstemmelse med gaeldende love og bestemmelser og til at traekke sit maerke tilbage fra de salgssteder, som ikke opfylder udvaelgelseskriterierne i aftalen.

5 De i aftalen fastsatte kriterier for udvaelgelse af godkendte forhandlere vedroerer i det vaesentlige personalets branchekendskab og de kurser, personalet skal deltage i, salgsstedets beliggenhed og indretning, forhandlerens butiksskilt og en raekke andre betingelser, som forhandleren skal opfylde, bl.a. med hensyn til oplagring af produkterne, et aarligt mindsteindkoeb, en forpligtelse til at tilbyde et tilstraekkeligt antal andre konkurrerende maerker, der kan fremhaeve Givenchy-produkternes image, og et samarbejde mellem forhandleren og Givenchy om reklamekampagner og salgsfremstoed.

6 Den 8. oktober 1991 offentliggjorde Kommissionen i henhold til artikel 19, stk. 3, i forordning nr. 17 en meddelelse, hvori den tilkendegav, at den havde til hensigt at traeffe en positiv beslutning om aftalen, og opfordrede alle beroerte parter til inden en maaned at fremsaette eventuelle bemaerkninger hertil (EFT C 262, s. 2).

7 Efter offentliggoerelsen af meddelelsen modtog Kommissionen flere bemaerkninger, herunder fra Raad voor het Filiaal- en Grootwinkelbedrijf (herefter »Raad FGB«), som er indgivet den 29. november 1991. Paa dette tidspunkt var Kruidvat BV, et af Kruidvat's moderselskaber, medlem af Raad FGB.

8 Aftalen i den version, som er omhandlet i beslutningen ... traadte i kraft den 1. januar 1992 (jf. punkt I.C, andet afsnit, i beslutningen).

9 Den 3. juli 1992 staevnede Copardis SA (herefter 'Copardis'), Givenchy's eneforhandler i Belgien, Kruidvat til den 8. juli 1992 at give moede for praesidenten for Rechtbank van koophandel, Dendermonde, i en sag om foreloebige forholdsregler. Copardis kraevede, at Kruidvat ophoerte med at saelge produkter af maerket Givenchy i Belgien, isaer med den begrundelse, at en forhandler, som ikke indgaar i Givenchy's selektive distributionsnet, men som ikke desto mindre saelger dettes produkter, goer sig skyldig i illoyal konkurrence i henhold til den belgiske lovgivning om handelspraksis. Kruidvat gjorde under denne sag til sit forsvar gaeldende, at Givenchy's selektive distributionsnet er ulovligt, fordi det er i strid med traktatens artikel 85, stk. 1 og 2.

10 Kommissionen vedtog beslutningen den 24. juli 1992. I artikel 1 i de dispositive bestemmelser hedder det:

'Artikel 1

Bestemmelserne i EOEF-traktatens artikel 85, stk. 1, erklaeres i henhold til artikel 85, stk. 3, uanvendelige paa standarddistributionsaftalen mellem Givenchy, eller i givet fald Givenchy's eneforhandlere, og selskabets specialiserede forhandlere i EF samt paa de generelle salgsbetingelser i bilaget dertil.

Denne beslutning gaelder fra den 1. januar 1992 til den 31. maj 1997.'

11 Det fremgaar af sagens akter, at praesidenten for Rechtbank van koophandel, Dendermonde, den 24. februar 1993 fastslog, at Copardis' krav ikke skulle tages til foelge, og at Copardis indbragte denne afgoerelse for Hof van beroep, Gent, den 28. april 1993.«

3 Paa denne baggrund anlagde Kruidvat ved staevning indleveret til Rettens Justitskontor den 16. oktober 1992 sag med paastand om annullation af beslutningen. I et saerligt dokument indleveret den 3. marts 1993 paastod Kommissionen sagen afvist. Formalitetsindsigelsen blev henskudt til afgoerelse i forbindelse med sagens realitet. Comité de liaison des syndicats européens de l'industrie de la parfumerie et des cosmétiques (herefter »Colipa«), Fédération européenne des parfumeurs détaillants (FEPD) og Givenchy fik tilladelse til at intervenere til stoette for Kommissionens paastande.

4 Kruidvat fremsatte for Retten tre hovedargumenter med henblik paa at godtgoere, at det var individuelt beroert af beslutningen.

5 Med sit foerste argument gjorde Kruidvat gaeldende, at selskabet faktisk deltog i den administrative procedure gennem Raad FGB, som fremkom med sine bemaerkninger over for Kommissionen i henhold til artikel 19, stk. 3, i forordning nr. 17. Med sit andet argument gjorde Kruidvat gaeldende, at der paa det tidspunkt, hvor beslutningen blev vedtaget, ved en belgisk ret verserede en konkret sag mellem Copardis og Kruidvat selv vedroerende gyldigheden af Givenchy's distributionssystem. Kruidvat var af den opfattelse, at da beslutningen bevirkede, at selskabet blev frataget sin ret til som en indsigelse under denne sag at goere gaeldende, at der forelaa en tilsidesaettelse af traktatens artikel 85, stk. 1, burde det anses for at vaere individuelt beroert. Kruidvat paaberaabte sig ligeledes en skrivelse af 17. juli 1992, som var sendt til selskabet af Belluco, som repraesenterer alle de godkendte forhandlere for Belgien og Luxembourg inden for luksuskosmetiksektoren, herunder af Givenchy-produkter. Belluco anfoerte i denne skrivelse, at Kruidvat ikke kom i betragtning som godkendt forhandler, og at en ikke-godkendt forhandlers salg af maerkevarer var ulovligt. Med sit sidste argument gjorde Kruidvat gaeldende, at sagen maatte antages til realitetsbehandling, for at der kunne gives de rettigheder, traktatens artikel 85 tillaegger selskabet, en fuldstaendig og effektiv retsbeskyttelse.

6 Med den anfaegtede dom afviste Retten den af Kruidvat anlagte sag.

7 Ved undersoegelsen af spoergsmaalet om, hvorvidt Kruidvat var individuelt beroert af beslutningen, fastslog Retten for det foerste i praemis 63, at hverken Kruidvat, dets moderselskaber Profimarkt BV og Kruidvat BV eller den nederlandske Evora-koncern, som selskabet er et datterselskab af, havde indgivet klage til Kommissionen i medfoer af artikel 3 i forordning nr. 17, og selskaberne havde heller ikke selv deltaget i den administrative procedure i henhold til artikel 19, stk. 3, i forordning nr. 17 eller anmodet Givenchy om at faa adgang til dets selektive distributionsnet. Retten fandt derfor, at sagen adskilte sig fra de sager, som havde givet anledning til dom af 25. oktober 1977, sag 26/76, Metro mod Kommissionen (Sml. s. 1875), af 22. oktober 1986, sag 75/84, Metro mod Kommissionen (Sml. s. 3021, herefter »Metro II«), og af 11. oktober 1983, sag 210/81, Demo-Studio Schmidt mod Kommissionen (Sml. s. 3045), som Kruidvat havde paaberaabt sig.

8 Med hensyn til Raad FGB's deltagelse i den i artikel 19, stk. 3, i forordning nr. 17 foreskrevne procedure ved skrivelsen af 29. november 1991 fastslog Retten i praemis 64, at der - til trods for, at det var godtgjort, at et af Kruidvat's moderselskaber, nemlig Kruidvat NV, var medlem af Raad FGB paa det paagaeldende tidspunkt - ikke var noget i sagens akter, der tydede paa, at denne skrivelse var blevet sendt paa begaering af Kruidvat NV, eller at dette havde deltaget i udarbejdelsen heraf eller havde godkendt den eller blot haft indflydelse paa dens indhold.

9 Endvidere bemaerkede Retten i praemis 65, at der i det mindste var en betydelig forskel mellem det standpunkt, Raad FGB havde indtaget i sin skrivelse, og Kruidvat's standpunkt under sagen for Retten, idet Kruidvat bl.a. anfaegtede selve princippet om selektiv distribution i luksuskosmetiksektoren, mens Raad FGB erklaerede sig parat til at acceptere dette princip, forudsat at udvaelgelseskriterierne var objektive og ikke-diskriminerende.

10 Under disse omstaendigheder fandt Retten i praemis 66, at der ikke var en forbindelse mellem Raad FGB's deltagelse i den administrative procedure og Kruidvat NV's saerlige situation, der var tilstraekkelig til at »individualisere« sidstnaevnte i EF-traktatens artikel 173's forstand med hensyn til en individuel beslutning om fritagelse i henhold til traktatens artikel 85, stk. 3. Retten konkluderede, at det saa meget desto mere gjaldt, at Raad FGB's skrivelse ikke var tilstraekkelig til at »individualisere« sagsoegeren.

11 Retten undersoegte dernaest, om der forelaa andre omstaendigheder, der kunne individualisere Kruidvat. Retten fandt i praemis 69 og 70, at da sagsoegerens situation ikke var forskellig fra den situation, en raekke andre erhvervsdrivende paa det parallelle marked befandt sig i, var Kruidvat ikke individualiseret, blot fordi selskabet som foelge af beslutningen maaske ikke kunne faa leveret Givenchy-produkter direkte fra Givenchy, dettes eneforhandlere eller godkendte forhandlere i Faellesskabet.

12 Retten anfoerte desuden i praemis 71, at Kruidvat ikke havde godtgjort, at det som foelge af beslutningen hindredes i at anvende de forsyningskilder for Givenchy-produkter, som det lovligt havde benyttet indtil da.

13 Med hensyn til sagen mellem Copardis og sagsoegeren for den nationale ret bemaerkede Retten i praemis 73, at selv om der var en vis forbindelse mellem udfaldet af denne sag og beslutningens gyldighed, vedroerte sagen for den nationale ret principalt anvendelsen af de belgiske bestemmelser om illoyal konkurrence, altsaa hverken et afslag paa adgang til Givenchy-nettet eller et krav om erstatning paa grund af en paastaaet tilsidesaettelse af traktatens artikel 85, stk. 1.

14 Retten anfoerte ligeledes i praemis 74, at Kruidvat ikke var tilstraekkelig individualiseret, blot fordi beslutningens lovlighed havde vaeret relevant for afgoerelsen af den verserende sag for den nationale ret, eftersom enhver parfumeforhandler kunne have interesse i under en sag for en national ret at rejse spoergsmaalet om lovligheden af Givenchy's distributionssystem. Ifoelge Retten var det desuden et rent tilfaelde, at der verserede en saadan sag paa det tidspunkt, hvor beslutningen blev vedtaget.

15 I praemis 75 i den anfaegtede dom understregede Retten, at den nationale ret under en sag kunne goere brug af den praejudicielle forelaeggelse i henhold til EF-traktatens artikel 177, stk. 1, litra b), hvilket ville kunne give en part som sagsoegeren en tilstraekkelig retsbeskyttelse.

16 Endelig anfoerte Retten i praemis 76 med hensyn til Belluco's skrivelse, som var blevet fremlagt af Kruidvat som svar paa Rettens spoergsmaal, at det ikke var tilstraekkelig godtgjort, at Givenchy eller Copardis havde godkendt, at den blev afsendt, at skrivelsen ikke var et svar paa en ansoegning fra Kruidvat om adgang til Givenchy-nettet, og at den derfor ikke var relevant for bedoemmelsen af, om den af sagsoegeren anlagte sag kunne antages til realitetsbehandling.

17 Til stoette for appellen har Kruidvat gjort to anbringender gaeldende, nemlig at henholdsvis EF-traktatens artikel 173, stk. 4, og artikel 190 er tilsidesat.

Anbringendet om, at traktatens artikel 173, stk. 4, er tilsidesat

18 Dette anbringende er opdelt i fire led. Det foerste vedroerer Kruidvat's deltagelse i den administrative procedure gennem Raad FGB. Det andet vedroerer konsekvenserne af, at der verserede en sag mellem Kruidvat og Copardis for den nationale ret paa det tidspunkt, hvor beslutningen blev vedtaget. Med det tredje led i anbringendet har Kruidvat gjort gaeldende, at Retten har bedoemt beslutningens virkninger paa konkurrencesituationen forkert, og med det fjerde led i anbringendet har Kruidvat gjort gaeldende, at der ikke gives selskabet en fuldstaendig og effektiv retsbeskyttelse.

19 Det foerste led i anbringendet stoettes paa, at Kruidvat ikke havde pligt til at godtgoere, at det havde spillet en aktiv rolle ved udarbejdelsen af skrivelsen fra Raad FGB. Efter Kruidvat's opfattelse er det saerlig karakteristisk for sammenslutninger inden for en sektor, at de til enhver tid repraesenterer alle deres medlemmers interesser. I denne forbindelse har Kruidvat henvist til Rettens dom af 6. juli 1995, forenede sager T-447/93, T-448/93 og T-449/93, AITEC m.fl. mod Kommissionen (Sml. II, s. 1971), hvori Retten fandt, at den af sammenslutningen AITEC anlagte sag kunne antages til realitetsbehandling, fordi sammenslutningen i overensstemmelse med sine vedtaegter havde varetaget sine medlemmers interesser.

20 Derimod har Kommissionen gjort gaeldende, at det ikke kan udledes af den blotte tilknytning til en sammenslutning, at der foreligger en individuel interesse. Da Raad FGB har deltaget i den administrative procedure for Kommissionen, kunne det i princippet selv anlaegge sag. Denne fortolkning er fuldstaendig i overensstemmelse med Rettens raesonnement i dommen i sagen AITEC m.fl.

21 Colipa har paa dette punkt gjort gaeldende, at naar der skal tages stilling til en individuel interesse, der foelger af, at en sammenslutning har deltaget i den administrative procedure, skal den repraesenterede virksomheds deltagelse ogsaa kunne individualiseres.

22 Det maa fastslaas, at Retten ikke har begaaet nogen retlig fejl ved at fastslaa, at der ikke var en forbindelse mellem Raad FGB's deltagelse i den administrative procedure ved skrivelsen af 29. november 1991 og Kruidvat NV's saerlige situation, der var tilstraekkelig til at »individualisere« sidstnaevnte i traktatens artikel 173's forstand med hensyn til en individuel beslutning om fritagelse i henhold til traktatens artikel 85, stk. 3.

23 Selv om det kan have processuelle fordele at udvide soegsmaalsretten til ogsaa at omfatte sammenslutninger, der forsvarer deres medlemmers interesser, kan saadanne sammenslutningers deltagelse i den administrative procedure ikke fritage medlemmerne af sammenslutningen for at godtgoere, at der er en forbindelse mellem deres saerlige situation og sammenslutningens handlemaade.

24 Den modsatte opfattelse, som Kruidvat gaar ind for, stoettes ikke af dommen i sagen AITEC m.fl., hvori Retten fandt, at tre virksomheder, der var medlemmer af sammenslutningen, kunne betragtes som individuelt beroert i traktatens artikel 173's forstand, fordi deres stilling paa markedet i vaesentligt omfang kunne blive paavirket af den stoette, der var godkendt ved den anfaegtede kommissionsbeslutning. Det var ikke i denne dom angivet, hvad situationen var for saa vidt angik de andre medlemmer af sammenslutningen.

25 For det andet har Kruidvat gjort gaeldende, at Retten ikke kunne stoette sig paa en paastaaet forskel mellem Raad FGB's standpunkt og Kruidvat's. For at kunne konkludere, at Kruidvat ikke havde deltaget i den administrative procedure, burde Retten have godtgjort, at disse standpunkter var uforenelige.

26 Efter Kommissionens opfattelse var denne del af Rettens raesonnement overfloedigt. Selv en fuldstaendig overensstemmelse mellem de to standpunkter ville ikke have vaeret tilstraekkelig til at individualisere Kruidvat i forhold til andre virksomheder, som ogsaa var medlemmer af Raad FGB.

27 Det maa fastslaas, at appellantens fortolkning af den anfaegtede dom er fejlagtig. Langt fra at kraeve, at der ikke maa vaere vaesentlig forskel paa det standpunkt, sammenslutningen har indtaget, og det standpunkt, som indtages af et af dens medlemmer, som har anlagt sag, har Retten anfoert denne faktiske omstaendighed for endnu tydeligere at kunne fastslaa, at Kruidvat ikke havde haft indflydelse paa skrivelsen fra Raad FGB.

28 Subsidiaert har Kruidvat - stadig inden for rammerne af dette anbringendes foerste led - bestridt, at der virkelig var en vaesentlig forskel paa selskabets synspunkt og det synspunkt, Raad FGB havde givet udtryk for.

29 I denne forbindelse er det tilstraekkeligt at fastslaa, at der med dette argument paa ny saettes spoergsmaalstegn ved en konstatering af faktum, som i medfoer af artikel 51 i EF-statutten for Domstolen, ikke kan vaere genstand for appel.

30 Med det andet led af det foerste anbringende har Kruidvat gjort gaeldende, at det fremgaar af Domstolens praksis, navnlig af Metro II- dommen, at det forhold, at der verserer en civil sag for en national ret, er tilstraekkeligt til, at det kan konkluderes, at et direkte soegsmaal til proevelse af en kommissionsbeslutning, der staar i forbindelse med sagsgenstanden, kan antages til realitetsbehandling. Kruidvat var derfor blevet individualiseret som foelge af, at Copardis havde indledt en sag mod selskabet, og af, at dette til sit forsvar havde anfoert, at Givenchy's selektive distributionssystem var ugyldigt. Appellanten er af den opfattelse, at det af Domstolens dom af 13. januar 1994, sag C-376/92, Cartier (Sml. I, s. 15), fremgaar, at der under en sag om illoyal konkurrence foerst maa tages stilling til, om et distributionssystem er gyldigt i relation til traktatens artikel 85.

31 Kommissionen finder derimod ikke, at Kruidvat har nogen interesse i at paaberaabe sig beslutningens ugyldighed under sagen for den nationale ret, hvilket bevirker, at den foreliggende sag adskiller sig fra Cartier-sagen, hvor spoergsmaalet var, om Metro havde tilskyndet de autoriserede forhandlere til at bryde deres kontrakter med Cartier. Om der verserer en sag for en national ret er ifoelge Kommissionen et vilkaarligt kriterium, som ikke er tilstraekkelig objektivt til at afgoere, om en virksomhed er individuelt beroert af en beslutning om fritagelse rettet til en anden virksomhed.

32 I denne forbindelse maa det fastslaas, at Retten med foeje har fastslaaet, at appellanten ikke kunne haevde, at selskabet var tilstraekkeligt individualiseret i traktatens artikel 173, stk. 4's forstand, blot fordi beslutningens lovlighed var relevant for afgoerelsen af den verserende sag for den nationale ret. Som generaladvokaten har understreget i punkt 51 i forslaget til afgoerelse, er den omstaendighed, at der er indledt en sag mod en erhvervsdrivende af en part, som nyder fordel af distributionsnettet eller er ansvarlig herfor, inden udloebet af fristen for at anfaegte en beslutning i forbindelse med nettet, et rent tilfaelde og uden direkte forbindelse med denne beslutning.

33 Desuden fremgaar det - i modsaetning til, hvad appellanten har gjort gaeldende - ikke af Domstolens praksis, at den omstaendighed, at der foreligger en civil sag, er tilstraekkelig til at slutte, at en sag for Domstolen maa antages til realitetsbehandling. I Metro II-dommen tillagde Domstolen det betydning, at Metro's ansoegninger om adgang til distributionsnettet var blevet afslaaet, men tog ikke hensyn til, at der forelaa en sag mellem Metro og SABA. Domstolen ansaa det desuden for relevant, at Metro deltog i den administrative procedure.

34 Appellantens holdning stoettes heller ikke af Cartier-dommen, hvori Domstolen fandt, at der under en sag om illoyal konkurrence foerst maatte tages stilling til, om aftalen var gyldig i relation til traktatens artikel 85. Lovligheden af en forvaltningsakt, som en af parterne i en sag paaberaaber sig, kan i en raekke situationer vaere et spoergsmaal, der maa tages stilling til, foer sagen afgoeres, uden at det af den grund heraf maa udledes, at den anden part under et direkte soegsmaal for Retten vil kunne anfaegte lovligheden af denne forvaltningsakt.

35 Med det tredje led af det foerste anbringende har Kruidvat fremfoert en raekke argumenter med henblik paa at godtgoere, at Retten har bedoemt de uheldige foelger, den anfaegtede beslutning har haft for selskabets konkurrencemaessige stilling samt dette kriteriums betydning for afgoerelsen af, om en borger er individuelt beroert, forkert.

36 Kruidvat har for det foerste gjort gaeldende, at selskabet er individuelt beroert af beslutningen, fordi det koeber og saelger Givenchy's parfumevarer. I denne forbindelse finder Kruidvat, at artikel 19, stk. 3, i forordning nr. 17 og EF-traktatens artikel 93, stk. 2, om statsstoette indeholder tilsvarende bestemmelser om interesserede tredjemaends deltagelse i den administrative procedure for Kommissionen. Ifoelge Domstolens praksis, navnlig dom af 14. november 1984, sag 323/82, Intermills mod Kommissionen (Sml. s. 3809), af 19. maj 1993, sag C-198/91, Cook mod Kommissionen (Sml. I, s. 2487) og af 15. juni 1993, sag C-225/91, Matra mod Kommissionen (Sml. I, s. 3203), omfatter udtrykket de »interesserede parter« ikke blot stoettemodtageren, men ogsaa dennes konkurrenter. Foelgelig maa Kruidvat's konkurrencemaessige stilling i forhold til Givenchy's godkendte forhandlere vaere tilstraekkelig til at individualisere selskabet i traktatens artikel 173's forstand.

37 Kruidvat har for det andet gjort gaeldende, at selskabets konkurrencemaessige stilling ogsaa klart er blevet skadet, fordi selskabet lige fra begyndelsen fik afslag paa at indgaa i det selektive distributionsnet. Dette afslag fremgaar dels af sagen Copardis mod Kruidvat, hvorunder Copardis anfoerte, at Kruidvat's image ikke svarede til det image af luksus, som var noedvendigt for at kunne saelge Givenchy-parfumer, dels af Belluco's skrivelse af 17. juli 1992, som gav Kruidvat et forhaandsafslag paa at blive godkendt forhandler. Det er ifoelge Kruidvat ikke relevant, at selskabet aldrig har ansoegt om at faa adgang til distributionsnettet.

38 For det tredje har Kruidvat anfaegtet Rettens konstatering af, at det ikke var godtgjort, at det blev forhindret i at anvende de samme forsyningskilder som foer beslutningens vedtagelse. Ifoelge Kruidvat er dette raesonnement ikke relevant, og desuden er det ikke korrekt. Det er ikke relevant, fordi det spoergsmaal, der maa stilles, ikke er, om den hidtidige stilling er aendret eller ej, men om det er blevet vanskeligere at skaffe forsyninger, end det var, da beslutningen ikke forelaa. Rettens raesonnement er ogsaa forkert, fordi der ikke tages hensyn til foelgerne af gennemfoerelsen i Belgien af Raadets foerste direktiv 89/104/EOEF af 21. december 1988 om indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivning om varemaerker (EFT 1989 L 40, s. 1). Ifoelge Kruidvat bevirker beslutningen og direktivet tilsammen, at det er umuligt at skaffe sig forsyninger paa det parallelle marked.

39 Desuden har Kruidvat gjort gaeldende, at den anfaegtede dom er i modstrid med Rettens dom af 11. juli 1996, forenede sager T-528/93, T-542/93, T-543/93 og T-546/93, Métropole télévision m.fl. mod Kommissionen (Sml. II, s. 649). I denne dom fandt Retten, at selskabet Antena 3 var umiddelbart beroert af en kommissionsbeslutning, fordi det kunne betegnes som en interesseret tredjemand som omhandlet i artikel 19, stk. 3, foerste punktum, i forordning nr. 17, til trods for, at det ikke havde deltaget i den administrative procedure for Kommissionen. Kruidvat er endvidere af den opfattelse, at Retten i dommen i sagen Métropole télévision m.fl. mod Kommissionen noejedes med at undersoege, om der var naegtet Antena 3 adgang til nettet, mens den i den anfaegtede dom har anvendt et strengere kriterium, nemlig om Kruidvat havde ansoegt om adgang.

40 Kommissionen har gjort gaeldende, at der er stor forskel paa proceduren i henhold til traktatens artikel 93, stk. 2, om statsstoette, og proceduren i henhold til artikel 19, stk. 3, i forordning nr. 17. Det kan ikke af dommene i sagerne Matra mod Kommissionen og Cook mod Kommissionen sluttes, at den rent abstrakte egenskab af interesseret part er tilstraekkelig til at individualisere en virksomhed. Stoetten skal ogsaa i vaesentligt omfang paavirke virksomhedens konkurrencemaessige stilling. Kommissionen har tilfoejet, at enhver stoette i princippet virker konkurrencefordrejende, mens eksistensen af et selektivt distributionssystem ikke goer det. Tredjemaend som f.eks. Kruidvat beroeres ikke af dette system, men kan tvaertimod have fordel af det.

41 Med det andet argument anfaegter Kruidvat ifoelge Kommissionen konstateringer af faktum, som ikke kan vaere genstand for appel. Desuden finder Kommissionen, at det af Kruidvat's egne processkrifter i foerste instans fremgaar, at selskabet ikke har nogen interesse i at blive godkendt Givenchy-forhandler. Hverken Copardis' erklaering under sagen for den belgiske ret eller skrivelsen fra Belluco kan fortolkes som forhaandsafslag paa en tilknytning til nettet, men skal ses i lyset af, at ikke-godkendte erhvervsdrivende ikke kan udbyde Givenchy-produkter til salg.

42 Kommissionen har som svar paa det tredje argument anfoert, at Kruidvat tidligere altid har skaffet sig forsyninger paa det parallelle marked, og at beslutningen ikke er til hinder for, at det kan skaffe sig forsyninger paa den maade i fremtiden. Det er endvidere ikke lykkedes Kruidvat at godtgoere, at dets konkurrencemaessige stilling i vaesentligt omfang blev paavirket af beslutningen, jf. dommen af 28. januar 1986, sag 169/84, Cofaz m.fl. mod Kommissionen (Sml. s. 391). Endelig har Kommissionen med hensyn til aendringen af Benelux-loven om varemaerker som foelge af direktiv 89/104 anfoert, at denne aendring foerst blev gennemfoert med virkning fra den 1. januar 1996, altsaa tre aar efter beslutningens vedtagelse. Foelgelig er der hverken en tidsmaessig forbindelse eller en aarsagsforbindelse mellem beslutningen og denne aendring af lovgivningen i Benelux.

43 Det maa fastslaas - som generaladvokaten har gjort i punkt 59-62 i forslaget til afgoerelse - at Kruidvat ikke kan godtgoere, at den situation, de interesserede virksomheder i traktatens artikel 93, stk. 2's forstand befinder sig i, saaledes som den er blevet bedoemt af Domstolen i dommene i sagerne Matra mod Kommissionen og Cook mod Kommissionen, svarer til den situation, de interesserede tredjemaend efter artikel 19, stk. 3, i forordning nr. 17 befinder sig i. I disse domme har Domstolen begrundet soegsmaalsinteressen med, at der ikke foreligger andre processuelle garantier, naar det i en kommissionsbeslutning fastslaas, at en stoette er forenelig med det faelles marked uden at indlede undersoegelsesproceduren. I det foreliggende tilfaelde forelaa der derimod en opfordring til at fremkomme med bemaerkninger, og de interesserede parter havde lejlighed til at udoeve deres ret til at goere Kommissionen bekendt med deres synspunkter. Retsbeskyttelsen af deres interesser kraever derfor ikke, at de bliver betragtet som individuelt beroert af beslutningen, selv om de ikke har benyttet sig af denne mulighed.

44 Med hensyn til det argument, som Kruidvat stoetter paa Belluco's skrivelse af 17. juli 1992, maa det foerst understreges, at Rettens konstatering af, at det dels ikke var godtgjort, at Givenchy eller Copardis havde godkendt, at den blev afsendt, dels at skrivelsen ikke var et svar paa en ansoegning fra Kruidvat om adgang til Givenchy-nettet, er en konstatering af faktum, som ikke kan vaere genstand for en appel. Dernaest bemaerkes, at Retten naegtede at anerkende den fortolkning, hvorefter skrivelsen indebar et afslag paa en ansoegning om adgang. Den fremhaevede tvaertimod, at Kruidvat aldrig havde ansoegt om at faa adgang til distributionsnettet. Derfor var det berettiget, at Retten fandt, at skrivelsen ikke var relevant for bedoemmelsen af, om sagen skulle antages til realitetsbehandling.

45 Med hensyn til forsyningerne til Kruidvat i fremtiden maa det fastslaas, at Retten foretog den relevante undersoegelse, idet den fastslog, at appellanten ikke havde godtgjort, at selskabet som foelge af beslutningen hindredes i at anvende de forsyningskilder for Givenchy-produkter, som det havde benyttet foerhen. Denne undersoegelse er faktisk den eneste, som under omstaendigheder som dem, der foreligger i denne sag, goer det muligt at afgoere, om en person rammes af en beslutning paa grund af en faktisk situation, der adskiller denne person fra alle andre (jf. dom af 15.7.1963, sag 25/62, Plaumann mod Kommissionen, Sml. 1954-1964, s. 411). Virkningerne af beslutningen, saaledes som Kruidvat har beskrevet dem, adskiller - selv sammenholdt med de virkninger, anvendelsen af den belgiske lovgivning til gennemfoerelse af direktiv 89/104 kan have - ikke Kruidvat fra de andre erhvervsdrivende uden for Givenchy's distributionsnet.

46 Med hensyn til henvisningen til dommen i sagen Métropole télévision m.fl. mod Kommissionen er det tilstraekkeligt at fremhaeve, at Retten med foeje i den foreliggende sag har fastslaaet, at Kruidvat aldrig havde anmodet om at faa adgang til Givenchy's distributionsnet, og at dets situation ikke adskilte sig fra den situation, en raekke andre erhvervsdrivende paa det parallelle marked befandt sig i.

47 Med det fjerde led i det foerste anbringende har Kruidvat gjort gaeldende, at der ikke gives det tilstraekkelig retsbeskyttelse, hvis dets soegsmaal ikke antages til realitetsbehandling. Selskabet har gjort gaeldende, at det er Retten, der bedst er i stand til at tage stilling til det direkte soegsmaal, hvorunder lovligheden af beslutninger om fritagelse efter traktatens artikel 85 anfaegtes. Den retsbeskyttelse, som den nationale ret kan give, i forbindelse med en praejudiciel forelaeggelse, er ikke tilstraekkelig.

48 I denne forbindelse bemaerkes, at der dels ved traktatens artikel 173 og 184, dels ved artikel 177 er indfoert et fuldstaendigt retsmiddel- og proceduresystem, hvormed Domstolen skal kunne kontrollere legaliteten af institutionernes retsakter (jf. dom af 23.4.1986, sag 294/83, Les Verts mod Parlamentet, Sml. s. 1339, praemis 23).

49 I det foreliggende tilfaelde havde Kruidvat, naar det ikke kunne paastaa Kommissionens beslutning annulleret, mulighed for - som det fremgaar af dommen af 27.9.1983, sag 216/82, Universitaet Hamburg (Sml. s. 2771, praemis 10), og som Kommissionen har understreget - at paaberaabe sig ulovligheden for de nationale domstole, som traeffer afgoerelse under overholdelse af traktatens artikel 177.

50 Efter det saaledes anfoerte maa det foerste anbringende til stoette for appellen forkastes.

Anbringendet om tilsidesaettelse af traktatens artikel 190

51 Med dette anbringende har Kruidvat gjort gaeldende, at den anfaegtede dom er behaeftet med en raekke mangler med hensyn til begrundelsen, hvilket er i strid med traktatens artikel 190.

52 Med det foerste led af dette anbringende har Kruidvat gjort gaeldende, at der foreligger en tilsidesaettelse af traktatens artikel 190, hvis Retten i en dom fraviger en hidtidig praksis uden at begrunde det. I denne sammenhaeng finder Kruidvat ikke, at Retten har taget behoerigt hensyn til dommen i sagen AITEC m.fl. mod Kommissionen vedroerende en sammenslutnings art, til Rettens domme af 12. december 1996, sag T-19/92 og sag T-88/92, Leclerc mod Kommissionen (Sml. II, s. 1851 og s. 1961), til dommen i Cartier-sagen vedroerende forbindelsen mellem en sag for en national ret og gyldigheden af den anfaegtede beslutning og til dommen i sagen Métropole télévision m.fl. mod Kommissionen vedroerende kraenkelse af den sagsoegende virksomheds konkurrencemaessige stilling.

53 Med det andet led af dette anbringende har Kruidvat gjort gaeldende, at traktatens artikel 190 ogsaa er blevet tilsidesat paa fire andre punkter. For det foerste har Retten ikke i praemis 65 i den anfaegtede dom givet en tilstraekkelig redegoerelse for grundene til, at den ikke godtog Kruidvat's argumenter om, at der ikke var forskel paa Kruidvat's og Raad FGB's synspunkter. Dernaest er der ifoelge Kruidvat modstrid mellem dommens praemis 1 og 70, hvori Retten dels anfoerer, at Kruidvat er »den absolutte nr. 1« med hensyn til salg af parfumer i Nederlandene, dels haevder, at Kruidvat's situation ikke er forskellig fra den situation, en raekke andre erhvervsdrivende paa det parallelle marked befinder sig i. Desuden har Retten i praemis 75 i den anfaegtede dom ikke taget behoerigt hensyn til argumenterne om, at der ikke gives Kruidvat tilstraekkelig retsbeskyttelse. Endelig har Retten ikke taget hensyn til den virkning, beslutningen og direktiv 89/104 har tilsammen.

54 Ifoelge Kommissionen er dette ikke et selvstaendigt anbringende. De fremfoerte argumenter er i det vaesentlige identiske med dem, som er blevet fremfoert i forbindelse med det foerste anbringende.

55 I denne forbindelse er det tilstraekkeligt at fastslaa, at de argumenter, der er fremfoert til stoette for dette anbringende, alle vedroerer retsspoergsmaal, som er blevet undersoegt i forbindelse med det foerste anbringende, og at det efter denne undersoegelse blev fastslaaet, at Retten ikke havde begaaet retlige fejl ved begrundelsen af den anfaegtede dom.

56 Foelgelig maa det andet anbringende ogsaa forkastes.

57 Heraf foelger, at appellen boer forkastes i det hele.

Afgørelse om sagsomkostninger

Sagens omkostninger

58 I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, som i medfoer af artikel 118 finder tilsvarende anvendelse i appelsager, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt paastand herom. I medfoer af procesreglementets artikel 69, stk. 4, kan Domstolen traeffe afgoerelse om, at andre intervenienter end medlemsstaterne og institutionerne skal baere deres egne omkostninger.

59 Da Kruidvat har tabt appelsagen, boer selskabet paalaegges at baere Kommissionens omkostninger og de omkostninger, der er afholdt af intervenienten Givenchy, som beslutningen er rettet til. Da intervenienterne Colipa og FEPD har en mindre direkte interesse i sagens udfald end Givenchy, boer de baere deres egne omkostninger.

Afgørelse

Paa grundlag af disse praemisser

udtaler og bestemmer

DOMSTOLEN

60 Appellen forkastes.

2) Kruidvat BVBA baerer Kommissionens og intervenienten Parfums Givenchy SA's samt sine egne omkostninger.

3) Comité de liaison des syndicats européens de l'industrie de la parfumerie et des cosmétiques og Fédération européenne des parfumeurs détaillants baerer deres egne omkostninger.