ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2)

Henset til, at artikel 3, stk. 2, i direktiv 2009/72 bestemmer, at offentlige serviceforpligtelser skal være klart definerede, gennemsigtige, ikke-diskriminerende og kontrollerbare, og at artikel 3, stk. 6, i direktiv 2009/72 bestemmer, at økonomisk kompensation til udbydere af offentlig service skal ske på en ikke-diskriminerende og gennemsigtig måde, skal følgende afklares: 2.1. skal bestemmelserne i artikel 3, stk. 2 og 6, i direktiv 2009/72 fortolkes som et forbud mod at begrænse incitamenterne til udbydere af offentlig service, hvis de behørigt opfylder de af dem påtagede forpligtelser, der er forbundet med ydelse af offentlig service? 2.2. skal en forpligtelse i national ret, hvorefter betalingen af økonomisk kompensation, som udbydere af offentlig service modtager, skal suspenderes, uden at det afgørende er de aktiviteter inden for offentlig service, som udbyderen af en sådan service udøver, og de forpligtelser som vedkommende har påtaget sig, men hvor årsagen til begrænsningen (suspensionen) af betalingen af kompensationen for offentlig service knyttes til udførelsen af handlinger og forpligtelser ved en person — der er tilknyttet udbyderen af offentlig service (en kontrollerende indflydelse, der indehaves af den samme virksomhed som den, der har en kontrollerende indflydelse i udbyderen af offentlig service), og gøres betinget heraf — ved redegørelsen for midler til brug af offentlig service beregnet for denne virksomhed, anses for diskriminerende, uklar og begrænsende for den fair konkurrence som omhandlet i bestemmelserne i artikel 3, stk. 2 og 6, i direktiv 2009/72? 2.3. skal en forpligtelse i national ret, hvorefter betalingen af økonomisk kompensation, som udbydere af offentlig service modtager, skal suspenderes, mens sådanne udbydere fortsat er forpligtede til at opfylde deres offentlige serviceforpligtelser og forbundne kontraktlige forpligtelser over for virksomheder, der køber elektricitet, anses for diskriminerende, uklar og begrænsende for den fair konkurrence som omhandlet i bestemmelserne i artikel 3, stk. 2 og 6, i direktiv 2009/72?
1)

Er det foreneligt med artikel 14 i direktiv 2008/95/EF (1), når ugyldigheden eller fortabelsen af et nationalt varemærke, der udgør grundlaget for påberåbelsen af ancienniteten af et EU-varemærke, som indehaveren har givet afkald på, eller som er bortfaldet, kun kan konstateres efterfølgende, såfremt betingelserne for ugyldigheden eller fortabelsen af varemærket ikke blot er opfyldt på det tidspunkt, hvor der blev givet afkald på varemærket eller det bortfaldt, men også på det tidspunkt, hvor der foreligger en retslig afgørelse om en sådan konstatering?
7)

Såfremt spørgsmål 1 besvares benægtende, spørgsmål 4 besvares bekræftende, og spørgsmål 6 besvares benægtende, er direktivets artikel 7, stk. 1, da til hinder for en bestemmelse såsom artikel 122, stk. 3, litra d), i lov nr. 272/2004 i en situation, hvor denne lov giver arbejdsgiveren beføjelse til skønsmæssigt at beslutte, om der skal gives tilladelse til midlertidigt at forlade barnet i forbindelse med afholdelse af ferie? I bekræftende fald udgør den manglende mulighed for reelt at afholde ferie som følge af anvendelse af denne lovbestemmelse en tilsidesættelse af EU-retten, som opfylder betingelserne for, at arbejdstageren tildeles ret til erstatning? Skal en sådan erstatning i bekræftende fald betales af staten som følge af tilsidesættelse af direktivets artikel 7 eller af den offentlige myndighed, der optræder som arbejdsgiver, og som ikke har sørget for, at plejeforælderen i løbet af ferieperioden midlertidigt kan forlade plejebarnet? Er det for at opnå ret til erstatning i denne situation da nødvendigt, at arbejdstageren har anmodet om tilladelse til midlertidigt at forlade barnet, og at arbejdsgiveren ikke har givet en sådan tilladelse?
2)

Såfremt spørgsmål (1) besvares bekræftende, skal fabrikanten — efter at have gjort brug af proceduren i bilag III, andet stykke, og såfremt der foreligger harmoniserede standarder, som fastlægger, hvilke væsentlige radioprøvningssæt der skal gennemføres, samt for det tilfælde, at fabrikanten på eget initiativ imidlertid har anmodet et bemyndiget organ om at specificere listen over de omhandlede prøvninger — da supplere CE-mærkningen, der attesterer overensstemmelsen med de væsentlige krav i direktiv 1999/5/EF, med identifikationsnummeret på det bemyndigede organ?
1)

Den appellerede dom indeholder en fejl, idet det heri fastslås, at Kommissionen var forpligtet til at fremlægge den endelige udgave af sin priskoncentrationsmodel for UPS, inden den vedtog afgørelsen.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 239/24

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Oberster Gerichtshof (Østrig) den 13. april 2017 — Bundeskammer für Arbeiter und Angestellte mod ING-DiBa Direktbank Austria Niederlassung der ING-DiBa AG

(Sag C-191/17)

(2017/C 239/29)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Oberster Gerichtshof

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Bundeskammer für Arbeiter und Angestellte

Sagsøgt: ING-DiBa Direktbank Austria Niederlassung der ING-DiBa AG

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 4, nr. 14), i direktiv 2007/64/EF (1) om betalingstjenester i det indre marked (betalingstjenestedirektivet) fortolkes således, at også en onlineopsparingskonto, på hvilken den enkelte kunde (med dagligt forfald og uden bankens særlige medvirken) via telebanking kan foretage indbetalinger og hævninger på en referencekonto (en girokonto i Østrig) i den pågældendes navn, er omfattet af begrebet »betalingskonto« [artikel 4, nr. 14)] og derfor falder ind under direktivets anvendelsesområde?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2007/64/EF af 13.11.2007 om betalingstjenester i det indre marked og om ændring af direktiv 97/7/EF, 2002/65/EF, 2005/60/EF og 2006/48/EF og om ophævelse af direktiv 97/5/EF (EUT L 319, s. 1).
1)

a) Er artikel 7, stk. 1 og 7, i direktiv 2014/40/EU (1), sammenholdt med artikel 7, stk. 14, i direktiv 2014/40/EU, i strid med retssikkerhedsprincippet og følgelig ugyldige, idet disse bestemmelser pålægger medlemsstaterne at forbyde markedsføring af bestemte tobaksvarer, uden at det klart og tydeligt fremgår præcist hvilke af disse tobaksvarer, der skal forbydes allerede fra den 20. maj 2016, og hvilke der først skal forbydes fra den 20. maj 2020? b) Er artikel 7, stk. 1 og 7, i direktiv 2014/40/EU, sammenholdt med artikel 7, stk. 14, i direktiv 2014/40/EU, i strid med ligebehandlingsprincippet og følgelig ugyldige, idet der i disse bestemmelser for så vidt angår de forbud, som medlemsstaterne skal udstede, foretages en skelnen på grundlag af salgsvolumen, selv om der ikke er nogen begrundelse for at gøre dette? c) Er artikel 7, stk. 1 og 7, i direktiv 2014/40/EU i strid med proportionalitetsprincippet og/eller artikel 34 TEUF og følgelig ugyldige, idet disse bestemmelser pålægger medlemsstaterne at forbyde markedsføring af tobaksvarer med en kendetegnende aroma, der har et salgsvolumen i Unionen på mindre end 3 % inden for en bestemt produktkategori, når forbuddet skal gælde allerede fra den 20. maj 2016? d) Såfremt det første spørgsmål, litra a)-c), skal besvares benægtende: Hvorledes skal udtrykket »produktkategori« i artikel 7, stk. 14, i direktiv 2014/40/EU fortolkes? Skal inddelingen i »produktkategorier« ske på grundlag af den kendetegnende aromas art eller den (aromatiserede) tobaksvares art eller en kombination af begge kriterier? e) Såfremt det første spørgsmål, litra a)-c), skal besvares benægtende: Hvorledes skal det konstateres, om grænsen på 3 % i henhold til artikel 7, stk. 14, i direktiv 2014/40/EU er nået for en bestemt tobaksvares vedkommende, så længe der ikke findes nogen officielle og offentligt tilgængelige tal og statistikker herom?
2)

Kan punkt 29 i bilag I til direktiv 2005/29/EF […] fortolkes således, at der foreligger »levering uden forudgående anmodning«, såfremt en mobiltelefonoperatør lader sin kunde betale tjenester i form af telefonsvarer eller navigering på internettet i en situation, som er kendetegnet ved at — telefonoperatøren på tidspunktet for indgåelse af kontrakter om mobiltelefoni ikke korrekt har oplyst forbrugeren om, at tjenesterne i form af telefonsvarer og navigering på internettet er forhåndsindstillet på SIM-kortet, hvilket bevirker, at disse tjenester potentielt kan benyttes af forbrugeren uden specifik indstilling (setting), — forbrugeren for reelt at benytte disse tjenester under alle omstændigheder skal foretage de nødvendige handlinger (eksempelvis indtaste nummeret på telefonsvareren eller betjene de kommandoer, som aktiverer navigering på internettet), — operatøren ikke kan gøres ansvarlig for dels den tekniske og operationelle fremgangsmåde ved forbrugerens reelle brug af tjenesterne, dels oplysningerne om disse fremgangsmåder og prisen for tjenesterne, men udelukkende for den omhandlede udeladelse af oplysninger vedrørende forhåndsindstillingen af tjenesterne på SIM-kortet?
4)

Har de nederlandske myndigheder ved at undlade at oplyse, at den anden asylansøgning stadig var under appel ved afdelingen for forvaltningsretlige sager ved Raad van State, tilsidesat deres forpligtelse efter Dublinforordningens artikel 24, stk. 5, til at give de italienske myndigheder de oplysninger, der sætter dem i stand til at kontrollere, om denne stat er ansvarlig på grundlag af kriterierne i denne forordning?
3.

Retten har begået en retlig fejl ved at fastslå, at forordning 1168/2012 fandt anvendelse på den foreliggende antidumpingundersøgelse (2). Retten har begået en retlig fejl ved at fastslå, at Kommissionens undladelse af at træffe en afgørelse om appellanternes anmodning om at opnå status som virksomhed, der opererer under markedsøkonomiske vilkår, ikke medfører den anfægtede forordnings ugyldighed.
2)

Kan offentlige myndigheder i medfør af bestemmelserne i direktiv 2014/24 (artikel 1, stk. 4, artikel 18, stk. 1 og 2, artikel 19, stk. 1, artikel 32 og artikel 57, sammenholdt med 5. betragtning i præamblen), traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde (artikel 49 og 56) og Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (artikel 16 og 52) samt ligebehandlingsprincippet, gennemsigtighedsprincippet og proportionalitetsprincippet gøre brug af andre midler, herunder ansættelseskontrakter, end offentlige kontrakter for at opfylde deres almennyttige opgaver, og i givet fald på hvilke betingelser, såfremt denne form for brug ikke medfører en permanent organisation af den offentlige tjenesteydelse, men — i lighed med det ved artikel 63 i lov nr. 4430/2016 indførte tilfælde — sker med hensyn til en begrænset tidsperiode, for at imødekomme ekstraordinære omstændigheder samt af grunde med tilknytning til effektiv konkurrence eller lovligheden af den af virksomheder på markedet for offentlige kontrakter udviste adfærd? Kan disse grunde og omstændigheder, såsom umuligheden for uden vanskeligheder at gennemføre offentlige kontrakter eller opnåelsen af en større økonomisk fordel end (hvad der ville være muligt med) en offentlig kontrakt, antages at være tvingende almene hensyn, der begrunder vedtagelsen af en foranstaltning, der bevirker en — med hensyn til omfang og varighed — alvorlig indskrænkning af forretningsaktiviteter på området for offentlige kontrakter?
1)

Skal artikel 10, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/38/EF (1) af 29. april 2004 om unionsborgeres og deres familiemedlemmers ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område fortolkes således, at den kræver, at en afgørelse om tildeling af opholdsret skal træffes og meddeles inden for en frist på seks måneder, eller at afgørelsen træffes inden for denne frist, men meddeles på et senere tidspunkt? Såfremt en sådan afgørelse kan meddeles på et senere tidspunkt, inden for hvilken frist skal denne meddelelse da ske?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 256/15

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Varhoven administrativen sad (Bulgarien) den 29. maj 2017 — Geocycle Bulgaria EOOD mod Direktor na direktsia »Obzhalvane i danachno-osiguritelna praktika« — Veliko Tarnovo, pri Tsentralno upravlenie na Natsionalnata agentsia za prihodite

(Sag C-314/17)

(2017/C 256/13)

Processprog: bulgarsk

Den forelæggende ret

Varhoven administrativen sad

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Geocycle Bulgaria EOOD

Sagsøgt: Direktor na direktsia »Obzhalvane i danachno-osiguritelna praktika« — Veliko Tarnovo, pri Tsentralno upravlenie na Natsionalnata agentsia za prihodite

Præjudicielt spørgsmål

Foreligger der en overtrædelse af principperne om afgiftsneutralitet og om effektiviteten af det fælles merværdiafgiftssystem i henhold til bestemmelserne i Rådets direktiv 2006/112/EF (1) af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem, såfremt en og samme levering i et tilfælde som det i hovedsagen omhandlede pålægges moms to gange, dels efter de almindelige regler, idet leverandøren anfører momsen på salgsfakturaen, dels idet den opkræves af erhververen ved en berigtiget afgiftsangivelse efter ordningen om omvendt betalingspligt, hvorved der i praksis nægtes ret til fradrag af indgående moms og den nationale lovgivning ikke hjemler nogen mulighed for at berigtige den moms, der er anført på leverandørens faktura, efter afslutning af afgiftskontrollen?

(1) EUT 2006, L 347, s. 1.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 249/16

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Corte suprema di cassazione (Italien) den 20. marts 2017 — Manuela Maturi m.fl. mod Fondazione Teatro dell’Opera di Roma

(Sag C-142/17)

(2017/C 249/25)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Corte suprema di cassazione

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Manuela Maturi, Laura Di Segni, Isabella Lo Balbo, Maria Badini og Loredana Barbanera

Sagsøgt: Fondazione Teatro dell’Opera di Roma

Præjudicielt spørgsmål

Er en national bestemmelse som artikel 3, stk. 7, i lovdekret nr. 64 af 30. april 2010, der er ophøjet til lov nr. 100 af 29. juni 2010, hvorefter »pensionsalderen for arbejdstagere inden for underholdningsbranchen, som henhører under kategorien ballerinaer, for mænd og kvinder er fastsat til 45 år med den følge, at den omregningskoefficient, der er omhandlet i artikel 1, stk. 6, i lov nr. 335 af 8. august 1995 vedrørende den øvre aldersgrænse, finder anvendelse på de arbejdstagere, som fuldt ud er omfattet af den blandede ordning eller den bidragsbaserede ordning. I to år efter ikrafttrædelsen af denne bestemmelse har de omhandlede arbejdstagere, som er ansat på ubegrænset tid, og som har nået eller har passeret pensionsalderen mulighed for at forlænge deres ansættelse årligt med henblik på at forblive i tjenesten. Der skal gøres brug af denne mulighed ved indgivelse af en ansøgning til ENPALS senest to måneder efter datoen for bestemmelsens ikrafttræden, eller tre år efter opnåelse af retten til pension, jf. dog den øvre grænse for alderspension, som er 47 år for kvinder og 52 for mænd«, i strid med det i direktiv 2006/54 (1) og i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (artikel 21) omhandlede forbud mod forskelsbehandling på grundlag af alder?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/54/EF af 5.7.2006 om gennemførelse af princippet om lige muligheder for og ligebehandling af mænd og kvinder i forbindelse med beskæftigelse og erhverv (omarbejdning) (EUT L 204, s. 23).
DA Den Europæiske Unions Tidende C 249/17

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Corte suprema di cassazione (Italien) den 20. marts 2017 — Catia Passeri mod Fondazione Teatro dell’Opera di Roma

(Sag C-143/17)

(2017/C 249/26)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Corte suprema di cassazione

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Catia Passeri

Sagsøgt: Fondazione Teatro dell’Opera di Roma

Præjudicielt spørgsmål

Er en national bestemmelse som artikel 3, stk. 7, i lovdekret nr. 64 af 30. april 2010, der er ophøjet til lov nr. 100 af 29. juni 2010, hvorefter »pensionsalderen for arbejdstagere inden for underholdningsbranchen, som henhører under kategorien ballerinaer, for mænd og kvinder er fastsat til 45 år med den følge, at den omregningskoefficient, der er omhandlet i artikel 1, stk. 6, i lov nr. 335 af 8. august 1995 vedrørende den øvre aldersgrænse, finder anvendelse på de arbejdstagere, som fuldt ud er omfattet af den blandede ordning eller den bidragsbaserede ordning. I to år efter ikrafttrædelsen af denne bestemmelse har de omhandlede arbejdstagere, som er ansat på ubegrænset tid, og som har nået eller har passeret pensionsalderen mulighed for at forlænge deres ansættelse årligt med henblik på at forblive i tjenesten. Der skal gøres brug af denne mulighed ved indgivelse af en ansøgning til ENPALS senest to måneder efter datoen for bestemmelsens ikrafttræden, eller tre år efter opnåelse af retten til pension, jf. dog den øvre grænse for alderspension, som er 47 år for kvinder og 52 for mænd«, i strid med det i direktiv 2006/54 (1) og i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (artikel 21) omhandlede forbud mod forskelsbehandling på grundlag af alder?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/54/EF af 5.7.2006 om gennemførelse af princippet om lige muligheder for og ligebehandling af mænd og kvinder i forbindelse med beskæftigelse og erhverv (omarbejdning) (EUT L 204, s. 23).
DA Den Europæiske Unions Tidende C 249/18

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesverwaltungsgericht (Tyskland) den 21. april 2017 — Heinrich Denker mod Gemeinde Thedinghausen

(Sag C-206/17)

(2017/C 249/27)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Bundesverwaltungsgericht

Parter i hovedsagen

Sagsøger og appellant: Heinrich Denker

Sagsøgt og indstævnt: Gemeinde Thedinghausen

Procesdeltager: Det offentliges repræsentant ved Bundesverwaltungsgericht

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 11 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/92/EU af 13. december 2011 om vurdering af visse offentlige og private projekters indvirkning på miljøet (1) (herefter »VVM-direktivet«) fortolkes således, at bestemmelsen er til hinder for en national ordning, hvorefter en overtrædelse af regler, som begås en kommunal forordning i forbindelse med inddragelse af offentligheden i en procedure til udarbejdelse af en lokalplan, og som erklæres uvæsentlig, når der, på trods af at kommunen har vejledt herom på behørig vis, ikke er klaget til kommunen over denne overtrædelse inden for et år efter bekendtgørelsen af lokalplanen, og bestemmelserne i VVM-direktivet om inddragelse af offentligheden gælder for lokalplanen?

(1) EUT L 26 s. 1
1.1.

Skal artikel 17, litra a), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 805/2004 af 21. april 2004 om indførelse af et europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument for ubestridte krav (1) fortolkes således, at der i eller sammen med det indledende processkrift eller et tilsvarende dokument og i eller sammen med en indkaldelse til et retsmøde tydeligt skal have været anført alle de oplysninger, der er nævnt i forordningens artikel 17, litra a)? Navnlig: Er en attestering af en retsafgørelse som et europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument udelukket i henhold til artikel 3, stk. 1, litra b), artikel 6, stk. 1, litra c), og artikel 17, litra a), hvis debitor ikke er blevet meddelt adressen på den instans, over for hvilken der skal gøres indsigelse, men er blevet meddelt alle andre oplysninger, der er nævnt i artikel 17, litra a)?
—

Kommissionens afgørelse 2014/950/ΕU af 19. december 2014 annulleres, for så vidt som visse udgifter, som Den Hellenske Republik har afholdt inden for sektoren for arealrelateret støtte, udelukkes fra EU-finansiering for ansøgningsåret 2008, svarende til: — a) 10 % af de samlede udgifter, der blev afholdt for støtte relateret til græsarealer. — b) 5 % af de samlede udgifter, der blev afholdt til tilknyttet tillægsstøtte — c) 5 % af de samlede udgifter, der blev afholdt i sektoren for udvikling af landdistrikterne.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 249/21

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Amtsgericht Düsseldorf (Tyskland) den 22. maj 2015 — EUflight.de GmbH mod TUIfly GmbH

(Sag C-292/17)

(2017/C 249/32)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Amtsgericht Düsseldorf

Parter i hovedsagen

Sagsøger: EUflight.de GmbH

Sagsøgt: TUIfly GmbH

Præjudicielt spørgsmål

Skyldes en aflysning af en flyvning stadig en usædvanlig omstændighed som omhandlet i artikel 5, stk. 3, i forordning (EF) nr. 261/2004 (1), når omstændighederne (i den foreliggende sag »vild strejke« eller »sygdomsbølge«) kun berører den pågældende flyvning indirekte, fordi disse omstændigheder fik luftfartsselskabet til at omorganisere hele sin flyplanlægning, og denne organisation omfatter en planmæssig aflysning af den konkrete flyvning? Kan et luftfartsselskab også fritages fra sin pligt til at udbetale kompensation som omhandlet i artikel 5, stk. 3, i forordning nr. 261/2004, når den omhandlede flyvning kunne have været gennemført, hvis omorganiseringen ikke havde fundet sted, fordi det crew, der var tildelt til denne flyvning, ville have været til rådighed, hvis det ikke var blevet tildelt til andre flyvninger?

(1) Rådets forordning (EF) nr. 261/2004 af 11.2.2004 om fælles bestemmelser om kompensation og bistand til luftfartspassagerer ved boardingafvisning og ved aflysning eller lange forsinkelser og om ophævelse af forordning (EØF) nr. 295/91 (EUT L 46, s. 1).
1)

Skal artikel 3, stk. 2, og artikel 4, stk. 1, i [direktiv 93/13/EØF] (1) fortolkes og anvendes således, at under omstændigheder som de i hovedsagen foreliggende — således som beskrevet af appellanten, der har henvist til national retspraksis (kassationsdom nr. 1646 af 18.4.2011 afsagt af Înalta Curte de Casație și Justiție, Secția comercială [kassationsdomstol, afdelingen for handelsretlige sager] og civilretlige dom nr. 466 af 6.4.2016 afsagt i en appelsag af Curtea de Apel Bacău [appeldomstolen i Bacău], dvs. den omstændighed, at de appelindstævnte i egenskab af forbrugere har accepteret samtlige kontraktvilkår ved at underskrive en foreløbig købskontrakt, der forinden er blevet udarbejdet af en bygherre og efterfølgende bekræftet af en notar, er tilstrækkeligt bevis for, at alle vilkår anses for at have været forhandlet — er antagelsen om, at de vilkår, der forinden er blevet udarbejdet af en erhvervsdrivende, ikke anses for i forvejen at have været forhandlet, i princippet tilbagevist?