FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

CHRISTINE STIX-HACKL

fremsat den 20. november 2003 ( )

Sag C-164/01 P

G. van den Berg

mod

Rådet for Den Europæiske Union og Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Appel – erstatningssøgsmål – ansvar uden for kontraktforhold – vilkår – mælkekvoter – forordning (EØF) nr. 857/84 – referencemængde – producenter, der har påtaget sig en ikke-markedsføringsforpligtelse – årsagssammenhæng – driftsomstilling – overdragelse af referencemængden – forældelse – afbrydelse – suspension«

Indhold

I – Indledning

II – Relevante retsregler

A – Bestemmelser om tildeling af en referencemængde, som er relevante navnlig i forbindelse med en driftsomlægning

B – Rådets og Kommissionens retsakter vedrørende skadeserstatning til SLOM-producenterne

III – De faktiske omstændigheder

IV – Retsforhandlingerne for Retten i Første Instans og den anfægtede dom

Rettens begrundelser vedrørende Fællesskabets erstatningsansvar

Rettens begrundelser vedrørende forældelse

V – Appellen

VI – Retlig bedømmelse

A – Spørgsmålet om, hvorvidt Fællesskabet ifalder ansvar med hensyn til perioden efter salget af den oprindelige SLOM-bedrift (første anbringende)

1. Parternes væsentligste argumenter

2. Bemærkninger

B – Vedrørende forældelse af erstatningskravene (andet og tredje anbringende)

1. Parternes væsentligste argumenter

2. Bemærkninger

a) Generelle bestemmelser om afbrydelse eller suspension af forældelse af erstatningskrav

b) Bedømmelse af forældelsesfristen navnlig med hensyn til den anfægtede dom

VII – Sagens omkostninger

VIII – Forslag til afgørelse

I – Indledning

1. Den foreliggende appel er rettet mod dom af 31. januar 2001 fra Retten i Første Instans i sag T-143/97 ( ) (herefter »den anfægtede dom«), med hvilken Retten afviste den nederlandske mælkeproducent Gerhardus van den Bergs erstatningssøgsmål mod Rådet og Kommissionen.

2. Denne sag hører til et helt kompleks af retstvister, der i det store og hele vedrører de såkaldte SLOM-mælkeproducenters ( ) stilling inden for rammerne af mælkekvotesystemet, dvs. mælkeproducenter, som på grundlag af forordning (EØF) nr. 1078/77 ( ) har indgået en forpligtelse til i en periode på fem år at undlade at markedsføre mælk eller mælkeprodukter (herefter »ikke-markedsføringsforpligtelse«) eller til at omstille besætningerne til kødproduktion (herefter »omstillingsforpligtelse«).

3. Denne problematik har sit udgangspunkt i, at der ved indførelse af mælkekvotesystemet fra den 1. april 1984 – som for at begrænse mælkeproduktionen indførte bestemte referencemængder samt en tillægsafgift, i tilfælde af at disse mængder blev overskredet – ikke blev taget hensyn til SLOM-mælkeproducenternes situation. Ifølge Rådets forordning (EØF) nr. 857/84 af 31. marts 1984 i dens oprindelige affattelse ( ), som fastlagde beregningen af referencemængderne i detaljer, skulle referencemængderne nemlig fastsættes på grundlag af den produktion, der var leveret i et referenceår, der, som det viste sig, helt eller delvis gik på tværs af løbetiderne for de forpligtelser til ikke-markedsføring af mælk, som SLOM-mælkeproducenterne havde indgået. Dette medførte, at sådanne mælkeproducenter – i mangel af en mælkeproduktion i referenceåret – var udelukket fra at få tildelt en referencemængde og derved ikke kunne producere mælk, henholdsvis afgiftsfri mælk.

4. Den deraf følgende situation, der var til ulempe for SLOM-mælkeproducenterne, og som delvis blev forlænget gennem fællesskabslovgivers efterfølgende »forbedringsforanstaltninger« og blev »beriget« med yderligere juridiske aspekter, har i over ti år nu beskæftiget Fællesskabets retsinstanser under forskellige synsvinkler og er også kommet til udtryk i en række sekundære retsakter. Disse domme og sekundære foranstaltninger, som drejer sig om – og denne sondring skal man netop i de foreliggende sager holde sig for øje – dels ordningerne(s gyldighed) vedrørende tildelingen af referencemængder som sådan, dels erstatning af den skade, som disse ordninger har forvoldt SLOM-mælkeproducenterne, danner den nedenfor nærmere beskrevne retlige ramme for den foreliggende sag.

5. I mit forslag til afgørelse af 18. september 2003 i de forenede sager C-162/01 P og C-163/01 P ( ) har jeg allerede taget stilling til problematikken vedrørende erstatningsansvaret over for SLOM-producenterne, som i hver sag hovedsageligt drejede sig om spørgsmålet om, hvorvidt Fællesskabets ansvar afhænger af, om SLOM-producenterne har genoptaget mælkeproduktionen ved udløbet af deres ikke-markedsføringsforpligtelse, respektive en tilsvarende hensigtstilkendegivelse.

6. Den foreliggende appel rejser på en lignende retlig og faktisk baggrund navnlig to spørgsmål, nemlig dels om Retten i den anfægtede dom med rette har lagt til grund, at Fællesskabets ansvar for de skader, som en SLOM-producent har lidt som følge af ikke-tildelingen af en referencemængde, ophører med dennes driftsomstilling, og dels om Retten med rette har konstateret, at de nævnte erstatningskrav, der er genstand for appellen, allerede er forældet i mangel af afbrydelse eller suspension af forældelsen.

II – Relevante retsregler

7. Jeg vil efterfølgende udelukkende gengive de retsakter, som direkte påberåbes i anbringenderne. Hvad angår den mere brede retlige kontekst også med hensyn til den foreliggende sag henviser jeg til de retlige rammer, som jeg har redegjort for i mit forslag til afgørelse af 18. september 2003 i de forenede sager Bouma og Beusmans ( ).

A – Bestemmelser om tildeling af en referencemængde, som er relevante navnlig i forbindelse med en driftsomlægning

8. I henhold til den i Rådets forordning (EØF) nr. 764/89 af 20. marts 1989 om ændring af forordning (EØF) nr. 857/84 ( ) indførte artikel 3a, stk. 1, tildeles producenten midlertidigt efter ansøgning en specifik referencemængde, bl.a. på betingelse af at han

a) […] ikke har bragt sin virksomhed til ophør […] eller overdraget hele sin mælkebedrift inden udløbet af ikke-markedsførings- eller omstillingsperioden

b) […] til støtte for sin ansøgning […] godtgør, at han er i stand til på sin bedrift at producere en mængde svarende til den ansøgte referencemængde.

9. Ifølge artikel 3a, stk. 1, i Kommissionens forordning (EØF) nr. 1546/88 af 3. juni 1988 om gennemførelsesbestemmelserne for den tillægsafgift, der er omhandlet i artikel 5c i forordning (EØF) nr. 804/68 ( ), som ændret ved Kommissionens forordning (EØF) nr. 1033/89 af 20. april 1989 ( ), krævedes det, at ansøgningen om en særlig referencemængde »[indsendes af] producenten til den kompetente myndighed, som medlemsstaten har udpeget, [...] hvis producenten kan bevise, at han endnu helt eller delvist leder den samme bedrift som på tidspunktet for [...] ansøgningen om præmien«.

10. Der skal således henvises til artikel 7 i forordning nr. 857/84, som ændret ved Rådets forordning (EØF) nr. 590/85 af 26. februar 1985 ( ), der i uddrag lyder således:

»1. I tilfælde af salg, bortforpagtning eller overdragelse ved arv af en bedrift overføres den tilsvarende referencemængde helt eller delvis til køberen, forpagteren eller arvingen ifølge betingelser, der skal fastsættes.

Med forbehold af stk. 3, andet afsnit, kan medlemsstaterne i tilfælde af overdragelse af jorder til offentlige myndigheder og/eller af hensyn til almenvellet bestemme, at den referencemængde, der svarer til bedriften eller den del af bedriften, som overdrages, helt eller delvis stilles til rådighed for den afgående producent, hvis han agter at fortsætte mælkeproduktionen.

[…]

4. Ved en forpagtningskontrakts udløb uden adkomst for den nye forpagter til at videreføre forpagtningen på samme betingelser kan medlemsstaterne bestemme, at den referencemængde, der svarer til den bedrift, der er omfattet af forpagtningskontrakten, helt eller delvis stilles til rådighed for den afgående forpagter, hvis denne ønsker at fortsætte mælkeproduktionen.«

11. I denne forbindelse indeholder artikel 7 i forordning nr. 1546/88 følgende gennemførelsesbestemmelser:

»I forbindelse med anvendelsen af artikel 7 i forordning (EØF) nr. 857/84, jf. dog stk. 3 i samme artikel, overføres referencemængderne for producenter og opkøbere i forbindelse med formel A og B og for producenter, som sælger direkte til konsum, på følgende betingelser:

1. Ved salg, bortforpagtning eller overdragelse ved arv af en bedrift som helhed overføres den tilsvarende referencemængde til den producent, som overtager bedriften.

2. Ved salg, bortforpagtning eller overdragelse ved arv af en eller flere dele af en bedrift fordeles den tilsvarende referencemængde mellem de producenter, som overtager bedriften, i forhold til de arealer, der anvendes til mælkeproduktionen [...]

3. Nr. 1 og 2, og stk. 4, anvendes efter de forskellige nationale regler analogt med de øvrige tilfælde af overdragelse, der har lignende virkninger for producenterne.

4. Når der gøres brug af bestemmelserne i artikel 7, stk. 1, andet afsnit, og stk. 4, i forordning (EØF) nr. 857/84 henholdsvis vedrørende overdragelse af jorder til offentlige myndigheder og/eller af hensyn til almenvellet og vedrørende en forpagtningskontrakts udløb uden mulighed for at videreføre forpagtningen på tilsvarende betingelser, stilles den referencemængde, der svarer til bedriften eller en del af bedriften [...], for hvilken forpagtningen ikke forlænges, helt eller delvis til rådighed for den pågældende producent, såfremt denne har til hensigt at fortsætte med mælkeproduktion, og på betingelse af at den referencemængde, der således stilles til hans rådighed, og den mængde, der svarer til den bedrift, som han viderefører, eller på hvilken han fortsætter produktionen, ikke sammenlagt er større end den referencemængde, som han rådede over inden overdragelsen eller forpagtningskontraktens udløb.

Medlemsstaterne kan gøre brug af bestemmelserne i nr. 1, 2 og 4 i forbindelse med overdragelser, som har fundet sted i og efter referenceperioden.

[…]«

B – Rådets og Kommissionens retsakter vedrørende skadeserstatning til SLOM-producenterne

12. I tilknytning til dommen af 19. maj 1992 i sagerne Mulder m.fl. mod Rådet og Kommissionen ( ) (herefter »Mulder II-dommen«) offentliggjorde Rådet og Kommissionen den 5. august 1992 meddelelse 92/C 198/04 ( ).

13. I punkt 1 i meddelelsen henvises der til, at Fællesskabet hæfter over for enhver producent, som opfylder de kriterier og betingelser, som fremgår af Mulder II-dommen. Meddelelsens øvrige punkter lyder i uddrag således:

»2. Institutionerne forpligter sig til over for de i punkt 1 omhandlede producenter indtil udløbet af den i punkt 3 nævnte frist at give afkald på at nedlægge indsigelse om forældelse som følge af bestemmelserne i artikel 43 i Domstolens statut, for så vidt at retten til godtgørelse ikke var forældet på datoen for offentliggørelsen af denne meddelelse i De Europæiske Fællesskabers Tidende eller på den dato, på hvilken producenten allerede havde rettet henvendelse til en af institutionerne.

3. Med henblik på fuld anvendelse af afgørelsen af 19. maj 1992 vil institutionerne vedtage de praktiske regler for betaling af godtgørelse til de pågældende producenter, herunder renter.«

14. Til gennemførelse af Mulder II-dommen udstedte Rådet derpå forordning (EØF) nr. 2187/93 af 22. juli 1993 om tilbud om erstatning til visse producenter af mælk og mejeriprodukter, som midlertidigt havde været forhindret i at udøve deres virksomhed ( ). Forordningen hjemler et tilbud til de producenter, som havde fået tildelt en endelig referencemængde ( ), om en standardiseret erstatning til udligning af alle de tab, de havde lidt ved anvendelsen af den ordning, som var omhandlet i Mulder II-dommen.

15. I henhold til artikel 8, stk. 1, i denne forordning tilbydes erstatningen kun for den periode, for hvilken retten til erstatning ikke er forældet. Hvad angår bestemmelsen af den periode, for hvilken erstatningen tilbydes, bestemmer artikel 8, stk. 2, følgende:

»a) Datoen for afbrydelsen af den forældelsesfrist på fem år, der er fastsat i artikel 43 i Domstolens statut, er datoen for kravets fremsættelse over for en af Fællesskabets institutioner eller, ved søgsmål anlagt ved Domstolen, datoen for stævningens indførelse i dennes register eller senest datoen for den i De Europæiske Fællesskabers Tidende nr. C 198/92 offentliggjorte meddelelse fra institutionerne, dvs. den 5. august 1992.

b) Datoen for erstatningsperiodens begyndelse ligger fem år forud for datoen for forældelsesfristens afbrydelse, uden at den dog kan ligge forud for den 2. april 1984 eller forud for den dato, på hvilken forpligtelsen til ikke-markedsføring eller omstilling ophørte.

c) Datoen for erstatningsperiodens ophør er den 29. marts 1989 for de producenter, der har modtaget en specifik referencemængde i henhold til forordning (EØF) nr. 764/89, og den 15. juni 1991 for de producenter, der har modtaget en specifik referencemængde i henhold til forordning (EØF) nr. 1639/91.«

16. Med hensyn til indleveringen af erstatningskravet foreskriver artikel 10, stk. 2, i forordning nr. 2187/93 derudover, at:

»Producenten retter kravet til myndigheden. Producentens krav skal være myndigheden i hænde senest den 30. september 1993, da det ellers afvises.

Den forældelsesfrist, der er omhandlet i artikel 43 i Domstolens statut, begynder på ny at løbe over for alle producenter fra den i første afsnit nævnte dato, hvis det i første afsnit omhandlede krav ikke er blevet fremsat inden denne dato. Dette gælder dog ikke, hvis forældelsesfristen er blevet afbrudt ved en stævning indgivet til Domstolen i overensstemmelse med artikel 43 i Domstolens statut.«

III – De faktiske omstændigheder

17. De faktiske omstændigheder, der ligger til grund for sagen, beskrives således i den anfægtede dom ( ):

»14 Sagsøgeren er mælkeproducent i Nederlandene. Da han i henhold til forordning nr. 1078/77 havde indgået en ikke-markedsføringsforpligtelse, som ophørte den 23. februar 1985, producerede han ingen mælk inden for det referenceår, som blev valgt i medfør af forordning nr. 857/84. Han fik derfor ikke tildelt nogen referencemængde efter ikrafttrædelsen af denne forordning.

15 Den 1. maj 1985 købte sagsøgeren en bedrift i Dalfsen (Nederlandene), som han i et år drev sammen med sin oprindelige bedrift, der er beliggende i Wijhe (Nederlandene). Han solgte sin bedrift i Wijhe den 13. maj 1986.

16 I en skrivelse til Rådet og Kommissionen fra deres advokater af 31. marts 1989 gjorde sagsøgeren og 351 andre producenter gældende, at under hensyn til at de i deres egenskab af såkaldte SLOM-producenter ikke havde leveret nogen mælk i referenceåret som følge af en forpligtelse indgået i henhold til forordning nr. 1078/77 – de pågældende producenter var opregnet i en liste, som var vedlagt nævnte skrivelse – anså de Fællesskabet for at være ansvarligt for det tab, de havde lidt på grund af ugyldigheden af forordning nr. 857/84, der var fastslået af Domstolen i Mulder I-dommen. Institutionerne besvarede ikke denne skrivelse.

17 Efter afsigelsen af dommen i Mulder I-sagen og vedtagelsen af forordning nr. 764/89 ansøgte sagsøgeren i juni 1989 på ny om tildelingen af en kvote. Denne ansøgning blev afslået den 30. august 1989 med den begrundelse, at sagsøgeren ikke længere drev den samme bedrift som på tidspunktet for sin ikke-markedsføringsforpligtelse.

18 Sagsøgeren anfægtede forgæves dette afslag for de nationale domstole. Afslaget fik dermed retskraft.

19 Ved skrivelse af 14. juli 1992 rejste sagsøgerens advokat på dennes vegne og på vegne af de producenter, der var nævnt i bilaget til skrivelsen af 31. marts 1989, krav om afbrydelse af forældelsen fra skrivelsens dato. Ved skrivelse af 22. juli 1992 svarede generaldirektøren for Rådets Juridiske Tjeneste, at forældelsesfristen på ny var begyndt af løbe for de 348 producenter, herunder sagsøgeren, som ikke havde anlagt sag. Han accepterede dog, at skrivelsen af 14. juli 1992 for deres vedkommende muligvis kunne betragtes som et nyt krav, der var gjort gældende forud i den forstand, hvori dette udtryk anvendes i artikel 43 i Domstolens statut. Han anførte desuden, at Rådet ikke ville påberåbe sig forældelsen fra denne dato indtil den 17. september 1992, i det omfang de pågældendes erstatningskrav ikke allerede var forældet den 14. juli 1992. I den forbindelse præciserede han følgende: »Institutionerne vil indtil da bestræbe sig på i samråd at vedtage de nærmere regler for betaling af erstatning i overensstemmelse med Domstolens dom. Det er derfor ikke nødvendigt at anlægge sag ved Domstolen inden dette tidspunkt for at opretholde forældelsens afbrydelse. Såfremt de nævnte regler ikke måtte være fastsat den 17. september, vil De blive holdt underrettet af Rådet om, hvorledes De bør forholde Dem.«

20 Ved skrivelse af 10. september 1993, som vedrørte erstatningen til visse producenter i medfør af forordning nr. 2187/93, meddelte Kommissionen de nederlandske myndigheder følgende:

»Vedlagt fremsendes listen over de SLOM-ansøgere, som i medfør af fællesskabsinstitutionernes generelle meddelelse af 5. august 1992 har afbrudt forældelsesfristen for deres erstatningskrav ved at rejse sagen for Kommissionen, Rådet eller Domstolen.«

21 Sagsøgerens navn var optaget på denne liste, ligesom den 31. marts 1989 var nævnt som den dato, hvor forældelsesfristen blev afbrudt for sagsøgerens vedkommende i medfør af meddelelsen af 5. august 1992.«

IV – Retsforhandlingerne for Retten i Første Instans og den anfægtede dom

18. Det er under disse omstændigheder, at hr. van den Berg (herefter »sagsøgeren«) ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 29. april 1997 i medfør af artikel 178 EF og artikel 215, stk. 2, EF (nu artikel 235 EF og 288, stk. 2, EF) anlagde erstatningssøgsmål mod Rådet og Kommissionen (herefter »de sagsøgte«) med påstand om erstatning for de tab, som han havde lidt, som følge af at han på baggrund af forordning nr. 857/84, som ændret ved forordning nr. 1371/84, var forhindret i at markedsføre mælk.

19. Sagsøgeren nedlagde påstand om en erstatning på 606 315 nederlandske gylden (NLG) med rentesats på 8% p.a. fra datoen for indleveringen af stævningen til godtgørelse af de tab, som han, som følge af at han ulovligt blev frataget en referencemængde, havde lidt siden den 23. februar 1985, på hvilken dato hans ikke-markedsføringsforpligtelser ophørte, og fra hvilken dato afgiftsordningen gjaldt for ham ( ).

20. De sagsøgte bestred sagsøgerens opfattelse, i henhold til hvilken Fællesskabet er erstatningsansvarligt for sagsøgerens tab og påstod sagen afvist med den begrundelse, at de nedlagte påstande var forældede ( ).

21. Ved kendelse af 24. juni 1997 udsatte Retten behandlingen af sagen, indtil der var afsagt dom i Mulder III-sagen.

22. Ved kendelse af 11. marts 1999 bestemte Retten, at sagens behandling skulle genoptages.

23. I den anfægtede dom frifandt Retten Rådet og Kommissionen. Som begrundelse anførte den i det væsentlige følgende:

24. I dommen undersøger Retten i første omgang, om Fællesskabet ifalder ansvar efter EF-traktatens artikel 215 (nu artikel 288 EF), og i bekræftende fald indtil hvilken dato. Dernæst undersøger den, om de nedlagte påstande er forældede ( ).

Rettens begrundelser vedrørende Fællesskabets erstatningsansvar

25. Efter at have redegjort for grundlaget for, at Fællesskabet kan ifalde ansvar uden for kontraktforhold over for SLOM-producenterne, som beror på krænkelsen af princippet om den berettigede forventning, fastslog Retten med hensyn til erstatningskravet for perioden mellem den 23. februar 1985 og den 13. maj 1986, der er datoen for sagsøgerens salg af SLOM-bedriften, at det var ubestridt, at sagsøgeren som følge af forordning nr. 857/84 blev forhindret i at levere mælk, og at det herved lidte tab kunne tilregnes Fællesskabet ( ).

26. Hvad angår det hævdede tab efter den 13. maj 1986 undersøgte Retten derimod, i hvilket omfang dette tab skyldtes det første afslag i 1985 på at tildele sagsøgeren en kvote. I denne forbindelse fastslog Retten følgende ( ):

»44 Det bemærkes, at sagsøgeren afhændede sin SLOM-bedrift i 1986, og at han ud fra driftsøkonomiske motiver overførte sin produktionsvirksomhed til en anden bedrift. Det fremgår klart, at den frivillige beslutning, som sagsøgeren traf herom, ikke havde nogen forbindelse med det afslag på tildeling af en kvote, som han modtog ved udløbet af sin ikke-markedsføringsforpligtelse i 1985.

45 Desuden fremgår det af artikel 7, stk. 1, i forordning nr. 857/84, som ændret ved Rådets forordning nr. 590/85 af 26. februar 1985 (EFT L 68, s. 1), sammenholdt med artikel 7 i forordning nr. 1546/88, at selv for en mælkeproducent, der ikke havde påtaget sig nogen forpligtelse til ikke-markedsføring eller omstilling, var mulighederne for at overføre en kvote mellem to bedrifter begrænset til tilfælde af overdragelse af jorder til offentlige myndigheder og/eller af hensyn til almenvellet (artikel 7, stk. 1) eller til tilfælde, hvor en forpagtningskontrakt udløb uden muligheder for fornyelse (artikel 7, stk. 4).

46 Selv om det måtte være rigtigt, at producenter, som rådede over en referencemængde, i 1985-1986 kunne overføre denne efter nederlandsk forvaltningspraksis, var denne omstændighed følgelig fællesskabslovgiver uvedkommende, og det påhvilede i givet fald de nederlandske myndigheder at sikre sagsøgeren en ikke-diskriminerende behandling.

47 Endvidere bemærkes, at sagsøgerens ansøgning om tildeling af en kvote i medfør af forordning nr. 764/89, efter at denne forordning var trådt i kraft, blev afslået i henhold til artikel 3a, stk. 1, i forordning nr. 1546/88 (jf. ovenfor, præmis 7), hvorefter tildelingen af en særlig referencemængde var betinget af, at producenten beviser, at han på tidspunktet for ansøgningens indgivelse helt eller delvis ledede SLOM-bedriften.

48 I modsætning til hvad sagsøgeren har hævdet, og i overensstemmelse med hvad Domstolen flere gange har fastslået (jf. bl.a. dom af 27.1.1994, sag C-98/91, Herbrink, Sml. I, s. 223), er det hvad angår særlige referencemængder alene formålet med denne betingelse at fastholde princippet i artikel 7, stk. 1, i forordning nr. 857/84 om, at referencemængden overføres med de arealer, der har givet anledning til dens tildeling (præmis 13). Under disse forhold kan sagsøgeren ikke med rette fastholde, at denne betingelse for hans vedkommende var i strid med princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, under henvisning til at han ikke på tidspunktet for overdragelsen af sin SLOM-bedrift kunne forudse, at der ville blive stillet en sådan betingelse.

49 Da sagsøgerens salg af SLOM-bedriften ikke skyldtes det ulovlige afslag i 1985 på at tildele ham en kvote, og da salget ikke blev foretaget som led i overdragelsesmulighederne efter forordning nr. 857/84, kan grundene til, at sagsøgeren ikke kunne få tildelt en kvote i henhold til forordning nr. 764/89 – og det forhold, at han led et tab som følge heraf – ikke tilregnes Fællesskabet.«

27. Følgelig kan der kun tages hensyn til de tab, sagsøgeren har lidt som følge af, at han blev berøvet en referencemængde, for så vidt som disse tab var opstået senest den 13. maj 1986 ( ). Det skal derfor undersøges, om sagsøgerens erstatningskrav er forældet, og i bekræftende fald i hvilket omfang.

Rettens begrundelser vedrørende forældelse

28. Hvad angår spørgsmålet om forældelse har Retten konstateret, at forældelsesfristen for sagens anlæggelse for Retten begyndte at løbe fra den 23. februar 1985, fra hvilken dato forordning nr. 857/84 fandt anvendelse på ham. Erstatningskravet vedrører derfor flere på hinanden følgende perioder med begyndelsestidspunkt hver dag, hvor det ikke var muligt at markedsføre mælk ( ).

29. Efter Rettens opfattelse var sagsøgeren imidlertid ikke berettiget til en referencemængde efter dette tidspunkt, eftersom han solgte sin SLOM-bedrift den 13. maj 1986. »Under hensyn til det ovenfor fastslåede om, at det tab, som sagsøgeren hævder at have lidt efter dette salg, ikke har nogen forbindelse med anvendelsen af forordning nr. 857/84 på ham, udløb forældelsesfristen fem år efter den 13. maj 1986, dvs. den 13. maj 1991, medmindre den blev afbrudt inden denne dato« ( ).

30. Retten afviste således sagsøgerens indsigelse mod forældelsens indtræden på følgende måde ( ):

»62 Ifølge artikel 43 i Domstolens statut afbrydes forældelsesfristen alene ved indgivelse af stævning til Fællesskabets retsinstanser eller ved, at skadelidte forud gør sit krav gældende over for vedkommende institution i Fællesskabet, idet afbrydelsen dog kun indtræder i sidstnævnte tilfælde, såfremt kravet følges op af et sagsanlæg inden den frist, der er fastsat i EF-traktatens artikel 173 (efter ændring nu artikel 230 EF) eller EF-traktatens artikel 175 (nu artikel 232 EF) (Domstolens dom af 5.4.1973, sag 11/72, Giordano mod Kommissionen, Sml. s. 417, præmis 6, og Rettens dom af 25.11.1998, sag T-222/97, Steffens mod Rådet og Kommissionen, Sml. II, s. 4175, præmis 35 og 42).

63 Sagsøgeren kan derfor ikke til støtte for, at forældelsen er afbrudt i henhold til artikel 43 i Domstolens statut, påberåbe sig skrivelsen til institutionerne af 31. marts 1989, da denne skrivelse ikke blev fulgt op af et sagsanlæg ved Retten.

64 Sagsøgeren anfører, at det følger af meddelelsen af 5. august 1992, når den anvendes på ham, at Rådet og Kommissionen forpligtede sig til ikke at påberåbe sig forældelsen fra den 31. marts 1989, datoen for hans skrivelse til institutionerne.

65 Herom bemærkes, at afkaldet i meddelelsen af 5. august 1992 på at påberåbe sig forældelsen var en ensidig handling, hvis formål var at tilskynde producenterne til at afvente iværksættelsen af den ordning for tilkendelse af en fast erstatning, som blev fastsat i forordning nr. 2187/93, med henblik på at begrænse antallet af retssager (jf. dommen i sagen Steffens mod Rådet og Kommissionen, præmis 38).

66 Denne meddelelse vedrørte særligt de producenter, hvis krav på erstatning endnu ikke var forældet på datoen for meddelelsens offentliggørelse i EF-Tidende eller på den dato, hvor de allerede havde rejst kravet over for en af institutionerne (jf. ovenfor, præmis 11). Med den sidstnævnte angivelse sigtede Rådet og Kommissionen til de producenter, som allerede havde rettet henvendelse til institutionerne inden meddelelsens offentliggørelse og rejst krav om erstatning på grundlag af Mulder II-dommen, og som Rådet og Kommissionen havde anmodet om ikke at anlægge sag, men afvente forordningen om tilkendelse af en fast erstatning. Formålet med denne angivelse var netop at bevare disse producenters ret til erstatning.

67 Det må imidlertid konstateres, at skrivelsen af 31. marts 1989 på intet tidspunkt blev besvaret af Rådet og Kommissionen, hvorfor disse ikke havde påtaget sig nogen forpligtelse over for sagsøgeren fra denne dato. Under disse omstændigheder kan sagsøgeren ikke påberåbe sig meddelelsen af 5. august 1992.

68 Der kan heller ikke gives sagsøgeren medhold i argumentet om, at han var optaget på en liste, som Kommissionen havde tilsendt de nederlandske myndigheder efter ikrafttrædelsen af forordning nr. 2187/93, og hvorpå figurerede de producenter, for hvem forpligtelsen i henhold til meddelelsen af 5. august 1992 til ikke at påberåbe sig forældelsen havde gyldighed.

69 Det skal først bemærkes, at denne liste blev tilsendt de nationale myndigheder for at orientere dem om, fra hvilken dato forældelsen af erstatningskravene var blevet afbrudt, såfremt de modtog erstatningskrav som led i den forligsordning, der var fastsat i forordning nr. 2187/93. I denne liste blev der ikke skelnet mellem de SLOM-producenter, som havde fået tildelt en endelig referencemængde, og over for hvem der følgelig kunne fremsættes et forligsforslag i henhold til forordning nr. 2187/93, og de producenter, der i lighed med sagsøgeren ikke havde fået tildelt nogen kvote, og som derfor ikke var omfattet af en sådan forligsordning. Følgelig var det en fejltagelse, at sagsøgeren figurerede på listen.

70 Denne fejltagelse var dog ikke af en sådan karakter, at den kunne give sagsøgeren en berettiget forventning om, at han var omfattet af forpligtelsen i henhold til meddelelsen af 5. august 1992, og at forældelsen af hans krav var blevet afbrudt med virkning fra den 31. marts 1989. Allerede på det tidspunkt, da den nævnte liste blev fremsendt den 10. september 1993, måtte sagsøgeren nemlig være klar over, at han ikke var omfattet af forligstilbuddet efter forordning nr. 2187/93 og derfor ikke var berørt af den ovennævnte forpligtelse.

71 Endvidere kan Rådets og Kommissionens holdning, hvorefter der er indtrådt forældelse i denne sag, ikke anses for en diskriminerende behandling i forhold til Kommissionens holdning til de SLOM-producenter, der modtog tilbud om erstatning, da sagsøgerens situation som nævnt (jf. ovenfor, præmis 69) er forskellig fra de producenter, der var omfattet af forordning nr. 2187/93.

72 Hvad endelig angår de ovenfor nævnte erklæringer, som Booss ifølge sagsøgeren hævdes at have fremsat, er det tilstrækkeligt at fastslå, at der ikke er fremlagt noget bevis herfor.«

31. På baggrund af ovenstående konkluderede Retten, at sagen, hvori stævningen blev indgivet den 29. april 1997, blev anlagt for sent, nemlig på et tidspunkt, da sagsøgerens erstatningskrav allerede var forældet, eftersom den forældelse, som indtrådte senest den 13. maj 1991, ikke var blevet afbrudt eller suspenderet ( ).

V – Appellen

32. Hr. van den Berg (herefter »appellanten«) har den 13. april 2001 appelleret Rettens dom til Domstolen. Han har nedlagt følgende påstande:

– Den anfægtede dom fra Retten af 31. januar 2001 i sag T-143/97 ophæves.

– Sagen hjemvises til Rettens afgørelse.

– Rådet og Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger såvel i forbindelse med sagen for Retten i Første Instans som i appelsagen.

33. Rådet har nedlagt følgende påstande:

– Appellen afvises delvis og forkastes under alle omstændigheder i sin helhed.

– Appellanten bærer sagens omkostninger.

34. Kommissionen har nedlagt følgende påstande:

– Appellen forkastes.

– Subsidiært, at erstatningssøgsmålet afvises.

– Appellanten bærer sagens omkostninger.

VI – Retlig bedømmelse

35. Appellanten støtter sin appel på tre anbringender. Det første anbringende vedrører spørgsmålet om, hvorvidt Rettens vurdering af, om Fællesskabet ifalder ansvar for de tab, som er opstået i perioden efter driftsomstillingen, er behæftet med en retlig fejl. Appellanten bestrider således med såvel sit andet som sit tredje argument Rettens konstateringer, hvorefter erstatningskravet allerede er forældet. Eftersom de sidstnævnte argumenter hovedsageligt vedrører de samme klagepunkter, skal de efterfølgende behandles under ét.

A – Spørgsmålet om, hvorvidt Fællesskabet ifalder ansvar med hensyn til perioden efter salget af den oprindelige SLOM-bedrift (første anbringende)

1. Parternes væsentligste argumenter

36. Appellanten har med sit første argument hovedsageligt gjort gældende, at Retten i præmis 43 til 50 fejlagtigt har fastslået, at Fællesskabet ikke ifalder ansvar for de tab, som han har lidt efter driftsomstillingen den 13. maj 1986.

37. For det første har Retten overset kompetencefordelingen mellem Fællesskabet og medlemsstaterne. Under henvisning til præmis 46 i dommen har appellanten anført, at der i høj grad er tale om forpligtelser, der påhviler fællesskabsinstitutionerne og ikke de nationale myndigheder. Fællesskabslovgivningen ville have forhindret de nationale myndigheder i at tildele en referencemængde i forbindelse med overdragelsen af virksomheden. Ansvaret påhviler i denne forbindelse derfor fællesskabsinstitutionerne.

38. Ifølge appellanten har Retten i præmis 48 i den anfægtede dom endvidere set bort fra princippet om beskyttelse af den berettigede forventning samt betydningen af dommen i Herbrink-sagen. Retten synes her at ville tilkendegive, at han derfor ikke kan påberåbe sig dette princip, eftersom den forventning, som han henviser til, ikke er beskyttelsesværdig. Appellanten påberåber sig imidlertid blot en berettiget forventning om at blive behandlet som enhver »normal« producent, eller med andre ord har han en berettiget forventning om, at han ikke på grund af den blotte omstændighed, at han var en SLOM-producent, ville blive underlagt særlige begrænsninger. I Herbrink-dommen har Domstolen anset netop denne forventning for at være berettiget ( ). Hvis det – som det kan udledes af denne dom – er muligt for en forpagter at overføre sin referencemængde til en ny bedrift, må det ligeledes være muligt for en SLOM-producent at overføre sin referencemængde til en ny bedrift. Der er beklageligt, at Retten har forsømt at drage denne parallel til Herbrink-sagen.

39. Appellanten har understreget, at han netop har gennemført omstillingen af sin bedrift – ved i en etårig periode at have drevet den gamle og den nye bedrift parallelt – på en sådan måde, som i overensstemmelse med nederlandsk forvaltningspraksis gør det muligt for enhver producent at overføre referencemængden til den nye bedrift. Det har hele tiden været alment kendt, at denne praksis var i overensstemmelse med fællesskabsretten. Kravet i forordning nr. 1033/89, der er både uventet og virker med tilbagevirkende kraft, og i henhold til hvilket en SLOM-producent skal bevise, at han endnu helt eller delvist leder den samme bedrift som på tidspunktet for ansøgningen om præmien, har krænket appellantens berettigede forventning om, at han som enhver anden normal producent kan overføre sin referencemængde på denne omhyggeligt valgte metode. Under alle omstændigheder bør Rettens og de appelindstævntes argumentation, hvorefter en normal producent i henhold til fællesskabsretten heller ikke havde kunnet overføre sin referencemængde henholdsvis ikke havde kunnet påberåbe sig nederlandsk praksis, afvises.

40. Appellanten har endvidere anført, at Retten, som det allerede fremgår af ovenstående, ikke har anvendt kriteriet om årsagssammenhængen korrekt. Afslaget på at få tildelt en specifik referencemængde i 1989 beroede ikke på den kendsgerning, at han havde foretaget en driftsomstilling, men derimod på de anvendelige fællesskabsbestemmelser. Retten har med urette anvendt kriteriet om årsagsforbindelse på sammenhængen mellem den oprindelige afgiftsordning og driftsomstillingen i 1986. Der findes naturligvis ikke en sådan sammenhæng. Den årsagssammenhæng, som er bestemmende her, er sammenhængen mellem fællesskabslovgivers uretmæssige handling og appellantens indkomsttab.

41. Rådet og Kommissionen bestrider, at Retten med sin afgørelse, hvorefter Fællesskabet ikke indestår for de tab, som appellanten har lidt efter driftsomstillingen, har tilsidesat princippet om beskyttelsen af den berettigede forventning eller anvendt kravet om en årsagssammenhæng ukorrekt, samt at den har undladt at tage Herbrink-dommen i betragtning.

42. Begge har i det væsentlige anført, at der – således som Retten med rette har fastslået – såvel i henhold til de relevante forordninger som Herbrink-dommen gælder det grundlæggende princip i fællesskabsretten, at referencemængden overføres med de arealer, der har givet anledning til dens tildeling. Ifølge fællesskabsretten kan en »normal« producent derfor heller ikke overføre sin referencemængde til den nye bedrift i tilfælde af en driftsomstilling som den foreliggende. Den af appellanten nævnte mulighed for at overføre referencemængden har højst eksisteret i den nederlandske forvaltningspraksis.

43. Rådet har i denne forbindelse og under henvisning til en dom fra den højeste nederlandske appeldomstol i SLOM-anliggender ( ) ytret tvivl med hensyn til, hvorvidt der i nederlandsk ret overhovedet var hjemmel for at foretage en sådan overførsel, som appellanten her har beskrevet. Kommissionen har understreget, at den, såfremt en sådan praksis har eksisteret, under alle omstændigheder aldrig har anerkendt den.

44. Rådet og Kommissionen er i det væsentlige enige om, at der, såfremt der overhovedet er tale om forskelsbehandling i forhold til »normale« producenter, kun er tale om forskelsbehandling på grundlag af national ret og hverken på grundlag af eller i overensstemmelse med fællesskabsretten. Retten har således med rette lagt til grund, at fællesskabslovgiver ikke har tilsidesat princippet om beskyttelse af den berettigede forventning. Dertil kommer, at det påståede tab, således som Retten har fastslået, ikke skyldes afgiftsordningen, men derimod appellantens frivillige driftsomstilling.

2. Bemærkninger

45. Med henblik på at undersøge, om Retten har lagt en fejlagtig retsopfattelse til grund for sin konstatering af, at Fællesskabet kun ifalder ansvar for de tab, som appellanten har lidt frem til den 13. maj 1986, er det nødvendigt at se på den relevante del af den anfægtede dom i dens rette sammenhæng.

46. Som det fremgår af dommen ( ), krævede appellanten i hovedsagen skadeserstatning for de tab, som han havde lidt som følge af, at han i henhold til forordning nr. 857/84 ikke kunne få tildelt en referencemængde ved udløbet af sin ikke-markedsføringsforpligtelse den 23. februar 1985, og ved at de forordninger, som skulle afhjælpe denne situation, ikke foreskrev tildeling af kvoter til SLOM-producenter, som frivilligt havde udskiftet deres oprindelige bedrift med en anden. Som Retten har fastslået i præmis 41 i den anfægtede dom, gør appellanten altså generelt gældende at være blevet påført et tab, som strækker sig fra den 23. februar 1985 indtil i dag, fordi han ulovligt blev frataget en referencemængde.

47. I henhold til de af Retten konstaterede faktiske omstændigheder har appellanten ved to lejligheder fået afslag på at blive tildelt en referencemængde i perioden efter udløbet af hans ikke-markedsføringsforpligtelse. Dels fik han afslag herpå umiddelbart efter udløbet af ikke-markedsføringsforpligtelsen, dels fik han afslag på at få tildelt en (specifik) referencemængde efter på ny at have ansøgt herom, efter at forordning nr. 764/89 var trådt i kraft.

48. Der er således to bestemmelser, der kan begrunde, at fællesskabsinstitutionerne ifalder erstatningsansvar.

49. For det første kan appellantens påståede tab henføres til, at fællesskabslovgiver i forordning nr. 857/84 ikke har taget hensyn til SLOM-producenternes situation, for så vidt at referenceårene til beregning af den afgiftsfrie referencemængde overskred fristerne for ikke-markedsføringsforpligtelsen ( ). I Mulder II-dommen har Domstolen fastslået, at Fællesskabet ifalder ansvar for eventuelle tab, som er opstået som følge af anvendelsen af denne bestemmelse.

50. For det andet kan de to afslag på tildeling af en referencemængde samt de deraf opståede tab, som indtrådte, efter at forordning nr. 764/89 var trådt i kraft, henføres til den regel, at en producent kun kan tildeles en referencemængde, såfremt han stadig råder over den oprindelige bedrift.

51. De anfægtede afgørelser fra Retten skal ses på baggrund af, at Retten åbenbart har undersøgt, hvorvidt og i hvilket omfang det ud fra de nævnte bestemmelser i forbindelse med tildelingen af referencemængder er muligt at udlede et erstatningskrav.

52. Præmis 42 til 46 i den anfægtede dom vedrører først og fremmest spørgsmålet om, hvilke tab der skal tilskrives Fællesskabet som følge af, at forordning nr. 857/84 første gang fandt anvendelse på appellanten efter udløbet af ikke-markedsføringen, hvorfor denne ikke fik tildelt en referencemængde, fordi forordningen ikke tog højde for, at SLOM-producenter ikke kan producere mælk i referenceåret.

53. I denne forbindelse skal det undersøges, om Retten i lyset af kriteriet om årsagssammenhæng fejlagtigt har fastslået, at det kun er de tab, der indtræffer forud for salget af den oprindelige bedrift, som skal tilskrives Fællesskabet, og ikke de tab, som måtte være indtruffet herefter.

54. Det drejer sig mere præcist om spørgsmålet om, hvorvidt årsagsforløbet mellem den ovenfor beskrevne bestemmelse og det vedvarende tab blev afbrudt som følge af salget af bedriften den 13. maj 1986.

55. I henhold til fast retspraksis foreligger der kun en årsagssammenhæng mellem en fællesskabsinstitutions handling og en skade, hvis skaden umiddelbart og udelukkende skyldes denne handling ( ).

56. Den nødvendige årsagssammenhæng foreligger derimod ikke længere, hvis skaden også ville være indtruffet uden den omstridte handling fra fællesskabsinstitutionen ( ).

57. Overført til den foreliggende sag betyder dette, at det tab, som appellanten har lidt, for så vidt ikke kan henføres til den omstændighed, at forordning nr. 857/84 ikke tillod tildeling af en referencemængde til SLOM-producenter, eftersom han også uafhængigt af denne bestemmelse henholdsvis som følge af manglende opfyldelse af yderligere betingelser ikke havde krav på at få tildelt en referencemængde, hvorfor tabet altså ville være opstået alligevel.

58. Man kan betragte denne sag som en særlig form for afbrydelse af årsagssammenhængen henholdsvis en overlappende årsagssammenhæng, som skyldes skadelidtes egen adfærd ( ). Skadelidte bringer sig ved eget initiativ i en situation, hvor han også uden den omstridte retsstridige handling fra fællesskabsinstitutionernes side ville have lidt et tab, og dette tab kan derfor ikke længere direkte og udelukkende henføres til denne handling ( ).

59. I overensstemmelse hermed skal salget af bedriften betragtes som en omstændighed, der afbryder årsagssammenhængen, når det i et sådant tilfælde alligevel ikke er muligt at tildele en referencemængde inden for rammerne af de fællesskabsretlige referencemængdebestemmelser.

60. Det er fast retspraksis, at der for hele referencemængdeordningen gælder den hovedregel, som er fastsat i artikel 7, stk. 1, i forordning nr. 857/84, hvorefter referencemængden tildeles i forhold til jordtilliggende og derfor skal overføres med de arealer, der er grundlaget for tildelingen. Referencemængden følger altså principielt landbrugsarealet og ikke producenten ( ).

61. En isoleret overførsel af referencemængden i henhold til fællesskabslovgivningen er derimod kun mulig i de tilfælde, som forordning nr. 590/85 udtrykkeligt har indført i artikel 7 i forordning nr. 857/84, nemlig ved overdragelse af jorder til offentlige myndigheder og/eller af hensyn til almenvellet samt i tilfælde af en forpagtningskontrakts udløb uden adkomst for den nye forpagter til at videreføre forpagtningen. Retten har med rette påpeget dette i præmis 45 i den anfægtede dom.

62. Som Retten således med rette har anført i præmis 46 i den anfægtede dom, kunne den af appellanten beskrevne overførselsmulighed i tilfælde af en driftsomstilling højst ske i henhold til national ret henholdsvis national forvaltningspraksis.

63. Det afgørende er imidlertid, at det i henhold til fællesskabsretten – hvilket altså ikke kun gælder for SLOM-producenter – ikke var muligt at overføre en referencemængde til en ny bedrift i tilfælde af salg.

64. Retten har således i sin konklusion med rette lagt til grund, at den skade, der som følge af salget af den oprindelige bedrift alligevel ville være opstået, ikke skyldes det ulovlige afslag på at få tildelt en referencemængde efter udløbet af ikke-markedsføringsforpligtelsen og dermed ikke skyldes den omstridte handling fra fællesskabsinstitutionernes side, eftersom appellanten af andre årsager alligevel ikke havde krav på at få tildelt en referencemængde efter dette tidspunkt.

65. Det skal imidlertid konstateres, at klagepunktet vedrørende den fejlagtige anvendelse af kriteriet om årsagssammenhæng er begrundet, for så vidt at Retten i præmis 44 og som følge heraf også i præmis 49 i den anfægtede dom lægger vægt på en årsagssammenhæng mellem afslaget på tildelingen af en referencemængde og salget af SLOM-bedriften.

66. Præmis 47 og 48 i den anfægtede dom skal i øvrigt ses i lyset af spørgsmålet om, hvorvidt der kan udledes et erstatningsansvar for Fællesskabet af det i artikel 3a, stk. 1, i forordning nr. 1546/88 nævnte krav, hvorefter en producent kun kan ansøge om en (specifik) referencemængde i henhold til artikel 3a i forordning nr. 857/84 som ændret ved forordning nr. 764/89, såfremt han stadig råder over den (oprindelige) bedrift. Det drejer sig mere præcist om at undersøge, om bestemmelsen opfylder betingelsen for at ifalde ansvar, dvs. at der foreligger retsstridighed.

67. I denne forbindelse har appellanten anført, at Retten i præmis 48 med urette har fastslået, at anvendelsen af dette krav på ham ikke er strid med princippet om beskyttelse af den berettigede forventning.

68. Hertil skal konstateres, at det ifølge fast retspraksis står fast, at den berettigede forventning hos producenter, der er blevet tilskyndet af en fællesskabsretsakt til at indstille markedsføringen af mælk i en begrænset periode af hensyn til almenvellet og mod betaling af en præmie, tilsidesættes, hvis de ved udløbet af deres ikke-markedsføringsforpligtelser bliver pålagt restriktioner, som specielt berører dem, netop på grund af denne ikke-markedsføringsforpligtelse ( ).

69. Som Retten har fastslået i præmis 48, er denne betingelse imidlertid kun i overensstemmelse med det i artikel 7, stk. 1, i forordning nr. 857/84 forankrede generelle princip, hvorefter referencemængden overføres med de arealer, der har givet anledning til dens tildeling ( ). Eftersom dette princip i henhold til fællesskabsretten derfor også gælder for »normale« producenter, kan appellanten ikke gøre gældende, at han netop på grund af ikke-markedsføringsforpligtelsen er blevet pålagt særlige restriktioner.

70. Det var derimod anderledes med producenten i Herbrink-sagen. I forbindelse med denne SLOM-producent drejede det sig nemlig om en forpagter. Ved en forpagtningskontrakts udløb har medlemsstaterne i henhold til artikel 7, stk. 4, i forordning nr. 857/84, som ændret ved forordning nr. 590/85, sammenholdt med artikel 7, stk. 1, nr. 4, i forordning nr. 1546/88, bemyndigelse til at overføre den referencemængde, der svarer til bedriften, til den afgående forpagter. For så vidt den pågældende medlemsstat havde udnyttet sin bemyndigelse, kunne SLOM-producenten i henhold til princippet om beskyttelse af den berettigede forventning derfor forvente også at nyde godt af en særlig referencemængde ved forpagtningsaftalens udløb ( ).

71. I øvrigt kan appellanten heller ikke i forbindelse med princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, til støtte for at Fællesskabet ifalder ansvar, påberåbe sig den omstændighed, at det i Nederlandene angiveligt er muligt for »normale« producenter at overføre deres referencemængde til en anden bedrift. Da denne overførselsmulighed, således som den beskrives ovenfor, ikke finder støtte i fællesskabsretten, kan det ikke udledes, at fællesskabsinstitutionerne har tilsidesat princippet om beskyttelse af den berettigede forventning. Helt generelt gælder det nemlig ifølge fast retspraksis, at princippet om beskyttelse af den berettigede forventning kun kan påberåbes over for fællesskabsbestemmelser, såfremt Fællesskabet selv tidligere har skabt en situation, som giver grundlag for en berettiget forventning ( ).

72. Appellantens klagepunkter, hvorefter Retten har undladt at tage hensyn til princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, betydningen af Herbrink-dommen og kompetencefordelingen mellem medlemsstaterne og Fællesskabet, bør således forkastes.

73. På baggrund af ovenstående har Retten med rette fastslået, at Fællesskabet kun ifalder ansvar for de tab, som sagsøgeren har lidt frem til den 13. maj 1986. For så vidt Rettens konstateringer er behæftet med en retlig fejl med hensyn til kravet om årsagssammenhæng, fremgår det af fast retspraksis, at dette ikke har nogen betydning, hvis det af andre grunde fremgår, at Retten har foretaget en korrekt vurdering af, hvorvidt der foreligger eller ikke foreligger betingelser for, at Fællesskabet kan ifalde ansvar ( ). Som det fremgår af ovenstående bemærkninger ( ), er dette tilfældet her.

74. På baggrund af disse omstændigheder bør det første anbringende forkastes.

B – Vedrørende forældelse af erstatningskravene (andet og tredje anbringende)

1. Parternes væsentligste argumenter

75. Såvel det andet som det tredje anbringende vedrører Rettens opfattelse af, at de i hovedsagen relevante erstatningskrav allerede var forældede. Inden for rammerne af det andet anbringende har appellanten gjort gældende, at Rettens vurdering angående forældelse i den anfægtede dom, er behæftet med en retlig fejl, da Retten ikke har anerkendt, at forældelsen var afbrudt i perioden mellem den 31. marts 1989 og frem til meddelelsens offentliggørelse den 5. august 1992. Inden for rammerne af det tredje anbringende har appellanten gjort gældende, at Rettens vurdering angående forældelse er behæftet med en retlig fejl, for så vidt som Retten heller ikke har anset perioden fra den 5. august 1992 for at være afbrudt eller suspenderet. Der er hovedsageligt to elementer, der ligger til grund for de to appelanbringender. For det første går appellanten ud fra, at Retten ikke har tillagt meddelelsen af 5. august 1992 en korrekt betydning henholdsvis ikke har draget de korrekte konsekvenser heraf med hensyn til forældelsen. For det andet har appellanten gjort gældende, at Retten har overset væsentlige faktorer og tilsidesat sin begrundelsespligt ( ). Som følge heraf tilsidesætter dommen princippet om ligebehandling, retssikkerhedsprincippet, princippet om beskyttelse af den berettigede forventning samt begrundelsespligten.

76. Appellanten har nærmere bestemt hovedsageligt gjort gældende, at Rådet og Kommissionen med meddelelsen af 5. august 1992 over for en række SLOM-producenter, herunder ham selv, har undladt at gøre gældende, at erstatningskravet var forældet, henholdsvis at de som følge af en egen handling selv har givet afkald på et sådant krav. Han har anført, at denne meddelelse bevidst er formuleret bredere end artikel 43 i EF-statutten for Domstolen (nu artikel 46 i Domstolens statut ( )) og også inkluderer skrivelsen af 31. marts 1989. I øvrigt er fortolkningen af artikel 43 i EF-statutten for Domstolen ifølge appellanten ikke afgørende, eftersom han ved Retten gjorde det retslige afslag i meddelelsen af 5. august 1992 gældende og ikke denne bestemmelse. Det fremgår under alle omstændigheder klart af ordlyden i meddelelsen af 5. august 1992, at Fællesskabet ikke kan gøre gældende, at der foreligger forældelse af skadeserstatningskrav fra SLOM-producenter, som er blevet tilbudt erstatning inden for rammerne af forordning nr. 2187/93.

77. Kommissionen har inden for rammerne af forhandlingerne om erstatning efter 1993 heller ikke over for de SLOM-producenter, som havde interesse i skrivelsen af 31. marts 1989, gjort gældende, at der forelå forældelse, og dette vel at mærke uafhængig af, om en SLOM-producent i mellemtiden havde anlagt sag ved Retten eller ej. Retten har med urette ikke taget hensyn til denne omstændighed.

78. Endvidere har Retten ifølge appellanten heller ikke taget hensyn til den omstændighed, at Kommissionen under de skriftlige retsforhandlinger i sag T-179/96 ( ) trak sit anbringende om forældelse tilbage som følge af skrivelsen af 31. marts 1989, hvorved den på ny erkendte, at Fællesskabet ikke kunne påberåbe sig forældelse. I øvrigt har Retten i præmis 72 med urette pålagt ham bevisbyrden med hensyn til udtalelserne fra en tjenestemand i Kommissionen og herved overset, at disse udtalelser i det mindste giver udtryk for en implicit anerkendelse af, at skrivelsen af 31. marts 1989 sammenholdt med meddelelsen af 5. august 1992 har virkning som en afbrydelse.

79. Appellanten har endvidere mere konkret anfægtet Rettens bemærkninger i præmis 62 til 70 i den anfægtede dom. Hvad angår dommens præmis 62 og 63 har appellanten med hensyn til afbrydelsen af forældelsen ikke påberåbt sig artikel 43 i EF-statutten for Domstolen, men derimod meddelelsen af 5. august 1992. Rettens bemærkninger i præmis 65, hvorefter det i meddelelsen af 5. august 1992 indeholdte afkald er udtryk for en ensidig handling, er ikke relevante i forbindelse med appellantens rettigheder. Det drejer sig nemlig ikke om at fastslå, hvad Rådets og Kommissionens generelle formål med meddelelsen var, men derimod om at fastslå retsforholdet med hensyn til meddelelsens indhold og de nævnte øvrige omstændigheder mellem Fællesskabet og appellanten.

80. Rettens bemærkninger i præmis 66 og 67 er ifølge appellanten uforståelige og ukorrekte, fordi Retten på den ene side ikke har taget hensyn til den indholdsmæssige forskel mellem meddelelsen af 5. august 1992 og artikel 43 i EF-statutten for Domstolen og på den anden side ikke har taget hensyn til den ovenfor beskrevne betydning, som Kommissionen i praksis og med hensyn til skrivelsen af 31. marts 1989 havde tillagt meddelelsen.

81. Det fremgår endvidere ikke af den anfægtede dom, hvorfor det er muligt at forskelsbehandle appellanten i forhold til SLOM-producenter, over for hvilke Kommissionen fuldt ud har accepteret, at de påberåbte sig, at skrivelsen af 31. marts 1989 sammenholdt med meddelelsen af 5. august 1992 har virkning som en afbrydelse af forældelsen.

82. I præmis 68 og 69 har Retten desuden set bort fra betydningen af den liste, som Kommissionen sendte til de nederlandske myndigheder kort efter ikrafttrædelsen af forordning nr. 2187/93. Listen udgør en yderligere bekræftelse af, at Kommissionen med den omstridte meddelelse over for afsenderne af skrivelsen af 31. marts 1989 gav afkald på retten til at påberåbe sig forældelse. Heraf fremgår ligeledes, at der er tale om en fejlagtig konstatering, når Retten i præmis 70 fastslår, at den omstændighed, at appellanten ved en fejltagelse figurerede på listen, ikke var af en sådan karakter, at den kunne give appellanten en berettiget forventning om, at han kunne profitere af forpligtelsen i henhold til meddelelsen.

83. Alt i alt kommer appellanten til den konklusion, at Retten har foretaget en fejlagtig vurdering af spørgsmålet om forældelse af erstatningssøgsmålet, og at man i stedet kun kan konkludere, at Fællesskabet i det mindste ikke i perioden indtil 30. september 1993 ( ) kan påberåbe sig forældelse over for ham. Eftersom Retten antog, at hans krav allerede på denne dato var forældede, har den, som appellanten har tilføjet, slet ikke undersøgt, hvorvidt der forelå delvis forældelse fra dette tidspunkt og frem til sagsanlægget den 29. april 1997. Det er op til Retten at besvare dette spørgsmål efter hjemvisning af sagen.

84. Rådet har delvist påstået appellantens klagepunkter afvist og mener, at appellen under alle omstændigheder bør forkastes i sin helhed.

85. Ifølge Rådet forsøger appellanten at få Domstolen til på ny at tage den samlede sag op, navnlig hvad angår vurderingen af de faktiske omstændigheder. Klagepunkterne bør under alle omstændigheder afvises, for så vidt som appellanten har gjort gældende, at Retten har anlagt en fejlagtig fortolkning af de relevante omstændigheder eller ikke har taget hensyn til disse. Rådet har i denne forbindelse navnlig henvist til appellantens bemærkninger vedrørende hr. Booss. Subsidiært bør klagepunkterne imidlertid også forkastes som ubegrundede. Ifølge Rådet kan appellantens påstand, hvorefter Kommissionen har givet afkald på retten til at påberåbe sig forældelse i perioden fra den 31. marts 1989 til den 5. august 1992, ikke hjemvises til fornyet behandling ved Retten, da der er tale om et nyt klagepunkt. I forbindelse med sagens behandling ved Retten har appellanten snarere villet gøre gældende, at skrivelsen af 31. marts 1989 – med hensyn til tidsrummet før den 31. marts 1989 – havde virkning som en afbrydelse. Rådet har i denne forbindelse bemærket, at hvis det lægges til grund, at der forelå afkald på forældelse frem til den 5. august 1992, ville indsigelsen om forældelse i perioden forud for denne dato være udelukket. Hvis man derimod lægger til grund, at der forelå afbrydelse af forældelse, bortfalder fordelen ved denne afbrydelse ifølge fast retspraksis fuldstændig, såfremt der ikke anlægges sag inden for den fastsatte frist. Rådet har tillige generelt påpeget, at appellanten kun har gjort gældende, at der foreligger afkald på forældelse fra Kommissionens side, til trods for at et sådant afkald skal gives af begge de berørte institutioner for at være gyldigt.

86. Rådet anser appellantens argumentation, hvorefter Retten har overset betydningen af meddelelsen af 5. august 1992 samt konsekvenserne af skrivelsen af 31. marts 1989, for at være ubegrundet. Rådet har navnlig henvist til artikel 43 i EF-statutten for Domstolen. Hvis fællesskabsinstitutionen har afvist et erstatningskrav, kan forældelsen af erstatningskravet i henhold til denne bestemmelse kun afbrydes, hvis der anlægges sag inden to måneder. Rådet har ikke besvaret skrivelsen af 31. marts 1989 – hvilket svarer til en implicit afvisning – og appellanten har heller ikke anlagt sag inden for den fastsatte frist på to måneder.

87. Rådet har bestridt den antagelse, at skrivelsen af 31. marts 1989 er omfattet af meddelelsen af 5. august 1992, med den virkning, at forældelsen blev afbrudt med tilbagevirkende kraft. Retten har med rette fortolket den nævnte meddelelse i lyset af artikel 43 i EF-statutten for Domstolen, der udgør en primærretlig bestemmelse for fællesskabsinstitutionerne.

88. Rådet har endvidere anført, at Retten med rette har konstateret, at de kommissionsbeslutninger, som har skabt rettigheder for visse andre SLOM-producenter, ikke skaber nogen rettigheder for appellanten, eftersom denne ikke befandt sig i samme situation som disse SLOM-producenter. Afkaldet over for disse producenter skal ses i sammenhæng med bestræbelserne på at opnå en udenretlig ordning med de producenter, hvis erstatningskrav endnu ikke er forældede, og for hvilke skadeserstatning er mulig. Der er ikke tale om et abstrakt eller generelt afkald på de rettigheder, som tilkommer Fællesskabet i henhold til artikel 43 i EF-statutten for Domstolen. Rådet har også påpeget, at appellanten blot ved en fejltagelse er blevet opført på listen over de producenter, der kommer i betragtning.

89. Kommissionen er i det væsentlige enig med Rådet og mener også, at spørgsmålet om forældelse skal vurderes på baggrund af artikel 43 i EF-statutten for Domstolen.

90. Kommissionen har i det væsentlige anført, at appellanten ikke har bestridt Rettens – korrekte – konstatering, hvorefter forældelsen af erstatningskravet indtrådte den 13. maj 1991, for så vidt det ikke var blevet afbrudt forinden. Den eneste handling, der kan have afbrydende virkning på forældelsen, er skrivelsen af 31. marts 1989. Eftersom denne skrivelse imidlertid ikke fulgtes af et sagsanlæg inden for den i artikel 43 i EF-statutten for Domstolen fastsatte frist, og institutionerne ikke besvarede skrivelsen, er det spørgsmålet, om fællesskabsinstitutionerne har vakt den berettigede forventning hos appellanten, at de ikke ville gøre forældelsen gældende over for ham. Meddelelsen henvendte sig imidlertid tydeligt til producenter, som opfyldte betingelserne i Mulder II-dommen, altså producenter, som rådede over en endegyldig referencemængde, og hvis erstatningskrav heller ikke var forældede. Appellanten hørte altså ikke til den gruppe af producenter, over for hvem Kommissionen har givet afkald på forældelse. Den omstændighed, at han figurerede på listen, som blev tilsendt de nederlandske myndigheder, ændrer heller ikke noget herved, eftersom han ikke var omfattet af tilbuddet om erstatning inden for rammerne af forordning nr. 2187/93, selv om den pågældende liste blev sendt med netop dette formål. Alt dette har Retten fremlagt korrekt i præmis 68-71.

2. Bemærkninger

a) Generelle bestemmelser om afbrydelse eller suspension af forældelse af erstatningskrav

91. For at kunne undersøge de forskellige dele af domskonklusionen samt foretage en indordning af appellantens klagepunkter skal de forældelsesbestemmelser, der finder anvendelse på Fællesskabets erstatningskrav uden for kontrakt, indledningsvist behandles.

92. Det skal først og fremmest konstateres, at artikel 43 i EF-statutten for Domstolen (nu artikel 46 i Domstolens statut ( )), som indeholder de primærretlige bestemmelser for Fællesskabets erstatningskrav uden for kontrakt, kun taler om afbrydelse og ikke om suspension eller forældelse ( ).

93. Som Retten med rette har fastslået i præmis 62, kan afbrydelse af forældelse i henhold til denne bestemmelse ske på to måder, nemlig enten ved indgivelse af stævning til Domstolen eller ved, at den skadelidte forud gør sit krav gældende over for vedkommende institution i Fællesskabet. I sidstnævnte tilfælde kan virkningen af afbrydelsen imidlertid kun indtræde, såfremt sagen anlægges inden for den fastsatte frist i henhold til henholdsvis artikel 230 EF eller artikel 232 EF ( ).

94. Under alle omstændigheder kan Retten, som Domstolen har fastslået i dommen i sagen Roquette Frères mod Kommissionen, ikke ex officio rejse spørgsmålet om forældelse efter artikel 46 i statutten ( ).

95. De indstævnte institutioner henholdsvis sagsøgte kan derfor forhindre, at erstatningskravet afvises på grund af en i henhold til artikel 46 i statutten indtrådt forældelse – og således forlænge forældelsesfristen – idet de afstår fra at gøre forældelsen gældende.

96. På baggrund heraf har Retten i henhold til fast retspraksis med hensyn til udbetaling af erstatning til SLOM-producenter anerkendt, at fællesskabsinstitutionerne også forudgående og over for en bestemt gruppe samt for en bestemt periode kan give afkald på at påberåbe sig forældelsen ( ).

97. Mens dette kan betragtes som en videreførelse af retspraksis i den nævnte Roquette Frères-sag, i hvilken Domstolen i princippet behandlede forældelsen efter artikel 46 i statutten som en indsigelse, der kan gives afkald på, er det afgørende spørgsmål, hvilke konsekvenser der skal drages af et forudgående afkald på forældelse, når fællesskabsinstitutionerne til trods for dette afkald alligevel påberåber sig forældelsen af erstatningskravet ved Retten i henhold til artikel 46.

98. I dette tilfælde kunne man med hensyn til den samlede forældelsesperiode anse Retten for fuldt ud at være bundet af anvendelsen af artikel 46 i statutten, med den konsekvens, at den i givet fald skulle fastslå, at erstatningskravene var forældede. Skadelidte, som er blevet sikret et afkald på at gøre indsigelse om forældelse, og som derfor ikke har overvejet at anlægge sag på et tidligere tidspunkt, kunne i så fald blot forsøge at holde sig skadesløs ved at anlægge et særskilt skadeserstatningssøgsmål under påberåbelse af, at princippet om beskyttelse af den berettigede forventning er tilsidesat.

99. Retten har i sin retspraksis imidlertid valgt en anden fremgangsmåde. Den har kategoriseret sådanne forudgående afkald på at gøre indsigelse om forældelse som frivilligt indgåede forpligtelser, som har den virkning, at institutionerne med hensyn til det tidsrum, der i den enkelte sag er omfattet af afkaldet, ikke kan påberåbe sig forældelse. Det tidsrum, som har været omfattet af afkaldet på at gøre indsigelse om forældelse, modregnes udløbet af forældelsesfristen, således at afkaldet i sidste ende får virkning af en afbrydelse ( ).

100. Løsningen med i overensstemmelse med Rettens faste praksis at antage, at der foreligger en afbrydelse af forældelsen, anbefales under alle omstændigheder ud fra et retssikkerhedsmæssigt synspunkt og ud fra princippet om procesøkonomi.

101. Eftersom muligheden for at afbryde forældelsen ikke så meget beror på bestemmelserne i artikel 46 i statutten, men derimod i højere grad på, at de pågældende modtagere af et erstatningskrav giver afkald på at påberåbe sig denne artikel, er det efter min overbevisning heller ikke i strid med den kendsgerning, at bestemmelsen kun taler om afbrydelse af forældelse.

102. Med henblik på forløbet af forældelsesfristen for skadeserstatningssøgsmål skal der således sondres mellem den i henhold til artikel 46 i Domstolens statut fastsatte mulighed for at afbryde forældelsesfristen og den ovenfor beskrevne mulighed for suspension.

b) Bedømmelse af forældelsesfristen navnlig med hensyn til den anfægtede dom

103. Hvad angår bedømmelsen af forældelsesfristen i den anfægtede dom skal det fastslås, at Retten først i præmis 62 og 63 har undersøgt, om der foreligger en afbrydelse i den betydning, som fremgår af artikel 46 i statutten.

104. Med hensyn til spørgsmålet om afbrydelse har Rådet og Kommissionen, således som det fremgår af mine ovenstående bemærkninger, med rette henviste til, at appellanten (efter skrivelsen af 31.3.1989 til fællesskabsinstitutionerne) ikke har anlagt sag, hvilket førte til, at Retten i præmis 63 med rette afviste at forældelsen var afbrudt.

105. I de efterfølgende præmisser i den anfægtede dom beskæftiger Retten sig imidlertid ikke med spørgsmålet om, hvorvidt der er tale om afbrydelse af forældelsen, men derimod om, hvorvidt der er tale om suspension af forældelsen i den betydning, som fremgår af ovenstående ( ), således at det ikke drejer sig om, hvorvidt der er anlagt søgsmål i den betydning, som fremgår af artikel 46 i statutten, men derimod om, hvorvidt der foreligger et tilsvarende afkald på at gøre indsigelse om forældelse.

106. Som Retten i præmis 64 i den anfægtede dom med rette har anført, påberåbte sagsøgeren sig i sagen for Retten, at Rådet og Kommissionen forpligtede sig til ikke at påberåbe sig forældelsen fra den 31. marts 1989.

107. Som følge deraf har Retten i præmis 65 til 72 i den anfægtede dom undersøgt, om og i hvilket omfang det i lyset af de af appellanten anførte handlinger og omstændigheder, navnlig meddelelsen af 5. august 1992 samt appellantens skrivelse af 31. marts 1989, kan fastslås, at Rådet og Kommissionen rent faktisk over for appellanten har givet afkald på at påberåbe sig forældelse.

108. Spørgsmålet om, hvorvidt og i hvilket omfang Rådet og Kommissionen ved meddelelsen af 5. august 1992 sammenholdt med appellantens skrivelse af 31. marts 1989 samt de øvrige af appellanten nævnte omstændigheder rent faktisk har forpligtet sig til at give afkald på at påberåbe sig forældelse, udgør imidlertid et spørgsmål om vurdering af de faktiske omstændigheder, hvilket ikke er undergivet Domstolens prøvelsesret. I henhold til fast retspraksis kan appel alene støttes på, at Retten har overtrådt visse retsregler, idet enhver bedømmelse af faktisk karakter er udelukket ( ).

109. Således bør de klagepunkter, som disse præmisser omhandler, og som udgør hovedvægten i appellantens andet og tredje anbringende vedrørende betydningen af meddelelsen af 5. august 1992, skrivelsen af 31. marts 1989, den til de nederlandske myndigheder tilsendte liste samt hr. Booss udtalelser, forkastes.

110. Hvad endelig angår appellantens klagepunkter, som skal forstås i retning af, at Retten har tilsidesat sin begrundelsespligt i forbindelse med vurderingen af forældelsen, er det tilstrækkeligt at fastslå, at Retten på baggrund af de af appellanten anførte argumenter imod forældelsen, således som disse er sammenfattet i præmis 52 til 57 i den anfægtede dom, har undersøgt klagepunkterne med henblik på at fastslå, hvorvidt der foreligger afbrydelse ( ) eller suspension ( ), og på baggrund heraf har konkluderet, at forældelsen allerede var indtrådt den 13. maj 1991, som følge af at den ikke var afbrudt eller suspenderet. Retten har således opfyldt sin begrundelsespligt.

111. Af ovenstående bemærkninger fremgår det, at Rettens vurdering ikke er behæftet med retlige fejl, og at det andet og tredje anbringende skal afvises og i øvrigt under alle omstændigheder skal forkastes.

VII – Sagens omkostninger

112. I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, som ifølge artikel 118 finder anvendelse på appelsager, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger. Hvis Domstolen følger mit forslag og forkaster alle dele af de pågældende appelgrunde eller afviser dem, bør det pålægges appellanterne at betale sagens omkostninger.

VIII – Forslag til afgørelse

113. På baggrund af ovenstående foreslår jeg Domstolen at træffe følgende afgørelse:

»– Appellen forkastes.

– Appellanterne pålægges at betale sagens omkostninger.«