ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Artikel 42, stk. 4, i forordning nr. 1782/2003 om fastlæggelse af fælles regler for den fælles landbrugspolitiks ordninger for direkte støtte og om fastlæggelse af visse støtteordninger for landbrugere og om ændring af forordning nr. 2019/93, nr. 1452/2001, nr. 1453/2001, nr. 1454/2001, nr. 1868/94, nr. 1251/1999, nr. 1254/1999, nr. 1673/2000, nr. 2358/71 og nr. 2529/2001 skal fortolkes således, at den giver medlemsstaterne mulighed for at fastlægge et referencebeløb på 0 EUR og undlade at tildele betalingsrettigheder fra den nationale reserve til en landbruger, der befinder sig i en særlig situation som omhandlet i artikel 21 i forordning nr. 795/2004 om gennemførelsesbestemmelser til enkeltbetalingsordningen i forordning nr. 1782/2003, som ændret ved forordning nr. 1974/2004, for så vidt som dette beløb støttes på objektive kriterier, ikke skader ligebehandlingen af landbrugerne og ikke skaber markeds- og konkurrenceforvridning.

(jf. præmis 34 og domskonkl. 1)
Hertil hører enhver rettighed eller fordel vedrørende arbejdsvilkår, herunder det opsigelsesvarsel, som en arbejdstager har krav på — såfremt arbejdsgiveren ensidigt opsiger en tidsubegrænset kontrakt med en fuldtidsansat arbejdstager, mens denne har forældreorlov bevilget i form af nedsat arbejdstid — og hvis varighed afhænger af arbejdstagerens anciennitet i virksomheden, og hvis formål er at gøre det lettere for arbejdstageren at søge nyt arbejde.

Det følger af formålene med rammeaftalen vedrørende forældrelov, som findes i bilaget til direktiv 96/34 om den rammeaftale vedrørende forældreorlov, der er indgået af UNICE, CEEP og EFS, som ændret ved direktiv 97/75, at udtrykket »erhvervede rettigheder eller rettigheder, som arbejdstageren er i færd med at erhverve«, som det anvendes i § 2, stk. 6, i nævnte rammeaftale, omfatter enhver rettighed eller fordel i penge eller naturalier, som arbejdstageren direkte eller indirekte som følge af arbejdsforholdet kan gøre krav på over for arbejdsgiveren på tidspunktet for forældreorlovens ikrafttræden.

§ 2, stk. 6 og 7, i rammeaftalen vedrørende forældreorlov, som findes i bilaget til direktiv 96/34 om den rammeaftale vedrørende forældreorlov, der er indgået af UNICE, CEEP og EFS, som ændret ved direktiv 97/75, skal fortolkes således, at den er til hinder for, at den fratrædelsesgodtgørelse, som en arbejdstager har krav på — såfremt arbejdsgiveren, uden skellig grund og uden at respektere det ved lov fastsatte opsigelsesvarsel, ensidigt opsiger ansættelsesforholdet med en arbejdstager ansat på grundlag af en tidsubegrænset kontrakt og på fuld tid, mens denne har forældreorlov bevilget i form af nedsat arbejdstid — beregnes på grundlag af den på opsigelsestidspunktet oppebårne deltidsløn.

Mens § 2, stk. 7, i nævnte rammeaftale henviser til medlemsstaterne og/eller arbejdsmarkedets parter, til hvem det overlades at fastsætte, hvorledes der skal forholdes med ansættelseskontrakten eller ansættelsesforholdet under forældreorlovsperioden, herunder i hvilket omfang arbejdstageren i denne periode kan fortsætte med at erhverve rettigheder i forhold til arbejdsgiveren, må rækkevidden af denne henvisning ud fra en teleologisk og systematisk fortolkning anses for begrænset af § 2, stk. 6, hvorefter »[e]rhvervede rettigheder eller rettigheder, som arbejdstageren er i færd med at erhverve på tidspunktet for forældreorlovens ikrafttræden, opretholdes uændret, indtil forældreorloven ophører«. Alle disse rettigheder og fordele ville nemlig ikke være opretholdt, hvis en arbejdstager — såfremt arbejdsgiveren uden at respektere det ved lov fastsatte opsigelsesvarsel opsiger en fuldtidsansat arbejdstager, mens denne har forældreorlov bevilget i form af nedsat arbejdstid — mister sit krav på fratrædelsesgodtgørelse beregnet på grundlag af den i ansættelseskontrakten aftalte løn.

(jf. præmis 45, 46 og 56 samt domskonkl.)
En medlemsstat tilsidesætter sine forpligtelser i henhold til artikel 43 EF, når den pålægger restriktioner for etableringsfriheden for organer fra andre medlemsstater, som ønsker at drive bilsynsvirksomhed i denne medlemsstat, nemlig ved at betinge udstedelse af tilladelse af, at den er i offentlighedens interesse, ved et krav om en selskabskapital på minimum 100000 EUR, ved en begrænsning af virksomhedernes selskabsformål og ved at pålægge selskabsdeltagere, forretningsførere og administratorer regler om uforenelighed med andre former for virksomhed.

Selv om de krav, der er fastsat i den nationale lovgivning, finder ens anvendelse på såvel erhvervsdrivende etableret i den pågældende medlemsstat som erhvervsdrivende fra andre medlemsstater, kan de medføre, at erhvervsdrivende, der ikke opfylder de deri fastsatte kriterier, hindres i at etablere sig i denne medlemsstat med henblik på dér at udøve en bilsynsvirksomhed. Særligt kan kriteriet om offentlighedens interesse bane vejen for arbitrær brug af de kompetente myndigheders skønsbeføjelse, idet det giver myndighederne mulighed for at afslå tilladelse til at drive bilsynsvirksomhed til visse erhvervsdrivende, der anmoder herom, selv om disse opfylder de øvrige betingelser, der er fastsat i lovgivningen. Når det ikke er godtgjort, at sådanne foranstaltninger er nødvendige eller forholdsmæssige i forhold til det forfulgte mål, kan foranstaltningerne desuden ikke anses for berettigede af grunde vedrørende beskyttelsen af trafiksikkerheden.

(jf. præmis 30, 49 og 53 samt domskonkl.)
Artikel 56 EF er til hinder for en medlemsstats indkomstskattelovgivning, som underlægger retten for fysiske personer, som er bosat i medlemsstaten, og som er fuldt skattepligtige dér, såvel til i skattegrundlaget at kunne fradrage tab fra udlejning og forpagtning af en fast ejendom for det år, hvor tabet realiseres, som til at kunne anvende en degressiv afskrivning med henblik på fastlæggelsen af indtægterne fra en sådan ejendom, en betingelse om, at sidstnævnte er beliggende på denne medlemsstats område.

Den skattemæssige situation for en fysisk person, som er bosat og ubegrænset skattepligtig i den pågældende medlemsstat, og der råder over en fast ejendom i en anden medlemsstat, er således mindre gunstig, end den ville være, hvis denne ejendom var beliggende i førstnævnte medlemsstat, idet denne person under alle omstændigheder fratages en likviditetsmæssig fordel. Denne skattemæssige ulempe kan afholde en sådan person såvel fra at investere i en fast ejendom, som er beliggende i en anden medlemsstat, som fra at beholde en sådan ejendom, som vedkommende er ejer af, således at den omhandlede lovgivning udgør en restriktion for de frie kapitalbevægelser, som i princippet er forbudt i henhold til artikel 56 EF.

Selv om det lægges til grund, at det formål, som består i at opfordre til opførelse af lejeboliger for at efterkomme behovet for sådanne boliger hos den pågældende medlemsstats befolkning, kan begrunde en restriktion for de frie kapitalbevægelser, fremgår det ikke, at en sådan national foranstaltning, som foretager en klar sondring alt efter, hvorvidt lejeboligerne er beliggende på det nationale område eller ej, er egnet til at virkeliggøre dette formål. I stedet for at rette sig mod steder, hvor manglen på sådanne boliger er særligt stor, ser den nationale bestemmelse således bort fra de forskellige behov i de forskellige regioner i den pågældende medlemsstat. Desuden kan den degressive afskrivning anvendes på enhver kategori af lejeboliger, fra de mest simple til de mest luksuriøse. Under disse omstændigheder kan der ikke opstilles en formodning om, at private investorer, som navnlig er motiveret af finansielle hensyn, opfylder denne bestemmelses angiveligt socialpolitiske mål.

(jf. præmis 25-27 og 31-33 samt domskonkl.)
Et projekt, der vedrører bortledning af indsivende vand fra en tunnel indeholdende højspændingsledninger og tilførsel af vand til jorden eller klippen for at kompensere for en eventuel grundvandssænkning samt opførelse og vedligeholdelse af anlæg til bortledning og tilførsel af vand, henhører følgelig under punkt 10, litra l), i bilag II til direktiv 85/337, uanset den endelige bestemmelse for grundvandet, og navnlig uanset om der efterfølgende gøres brug heraf.

Bestemmelserne i punkt 10, litra l), i bilag II til direktiv 85/337 om vurdering af visse offentlige og private projekters indvirkning på miljøet, som ændret ved direktiv 2003/35, skal fortolkes således, at de sigter til alle arbejder i forbindelse med indvinding af grundvand og kunstig tilførsel af grundvand, som ikke er anført i bilag I til nævnte direktiv, uanset formålet hermed, hvilket indebærer, at arbejder, der ikke medfører en efterfølgende anvendelse af grundvandet, også er omfattet.

Den berørte offentlighed som omhandlet i artikel 1, stk. 2, og artikel 10a i direktiv 85/337 om vurdering af visse offentlige og private projekters indvirkning på miljøet, som ændret ved direktiv 2003/35, skal kunne anfægte den afgørelse, hvorved et organ, der henhører under en medlemsstats domstolsorganisation, har taget stilling til en ansøgning om tilladelse til at gennemføre et projekt, uanset hvilken rolle den har kunnet spille ved behandlingen af ansøgningen ved at deltage i proceduren for det nævnte organ og ved i den anledning at gøre sine synspunkter gældende.

Dels er udøvelsen af den i artikel 10a i direktiv 85/337 omhandlede søgsmålsret nemlig uafhængig af, om den myndighed, der har truffet den omtvistede afgørelse eller retsakt, er et forvaltningsorgan eller en retsinstans. Dels er deltagelsen i beslutningsprocedurerne på miljøområdet under de betingelser, der er fastsat i artikel 2, stk. 2, og artikel 6, stk. 4, i direktiv 85/337, forskellig fra og har et andet formål end iværksættelse af søgsmål, idet sidstnævnte i givet fald kan benyttes til prøvelse af den afgørelse, som denne procedure munder ud i. Denne deltagelse er følgelig uden betydning for betingelserne for udøvelse af søgsmålsretten.

(jf. præmis 38 og 39 samt domskonkl. 2)
Sag C-425/08

Enviro Tech (Europe) Ltd

mod

État belge

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Conseil d’État (Belgien))

»Miljø og forbrugerbeskyttelse — klassificering, emballering og etikettering af stoffet N-probylbromid som et farligt stof — direktiv 2004/73/EF — direktiv 67/548/EØF — gennemførelsespligt«

Domstolens dom (Anden Afdeling) af 15. oktober 2009 I ‐ 10037

Sammendrag af dom

Tilnærmelse af lovgivningerne – klassificering, emballering og etikettering af farlige stoffer – direktiv 67/548 – tilpasning til den tekniske udvikling

(Rådets direktiv 67/548; Kommissionens direktiv 2004/73)

Når Fællesskabets myndigheder har en bred skønsmargin — hvilket er tilfældet, når Kommissionen tager skridt til at tilpasse bilagene til direktiv 67/548 om tilnærmelse af lovgivning om klassificering, emballering og etikettering af farlige stoffer til den tekniske udvikling — navnlig vedrørende vurderingen af faktuelle forhold af videnskabelig og teknisk meget kompliceret karakter, for at bestemme karakteren og omfanget af sine tiltag, bør Fællesskabets retsinstanser begrænse sig til at undersøge, om udøvelsen af dette skøn er behæftet med en åbenbar fejl, om der foreligger magtfordrejning, eller om institutionerne åbenbart har overskredet grænserne for deres skøn. I en sådan situation kan Fællesskabets retsinstanser således ikke sætte deres egen vurdering af de faktiske omstændigheder af videnskabelig og teknisk karakter i stedet for institutionernes, som efter traktaten varetager denne opgave alene. Når fællesskabsmyndigheden desuden i forbindelse med varetagelsen af sine opgaver skal foretage komplicerede vurderinger, omfatter de skønsmæssige beføjelser, den har, i et vist omfang også fastlæggelsen af det faktiske grundlag for dens virksomhed.

Når Kommissionen således ved direktiv 2004/73 om 29. tilpasning til den tekniske udvikling af direktiv 67/548 med henblik på at klassificere et stof som N-probylbromid som et meget brandfarligt stof følger brandfarlighedsekspertgruppens udtalelse, der hviler på resultatet af flere forsøg udført efter forskellige metoder og bekræftet af oplysninger hidrørende fra specialiserede publikationer, eller når den kvalificerer samme stof som reproduktionstoksisk i kategori 2, idet den følger arbejdsgruppens udtalelse, der er baseret på kriterierne i punkt 4.2.3 i bilag VI til direktiv 67/548 og navnlig i punkt 4.2.3.3 i dette bilag, er udøvelsen af det skøn, som tilkommer den, hverken behæftet med en åbenbar fejl eller magtfordrejning og overskrider klart ikke grænserne for dens skøn.

(jf. præmis 47, 62, 64, 70 og 71 samt domskonkl.)
Sag C-324/08

Makro Zelfbedieningsgroothandel CV m.fl.

mod

Diesel SpA

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Hoge Raad der Nederlanden)

»Direktiv 89/104/EØF — varemærkeret — konsumption af varemærkeindehaverens rettigheder — tredjemands markedsføring af varer inden for Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde — stiltiende samtykke — betingelser«

Domstolens dom (Første Afdeling) af 15. oktober 2009 I ‐ 10021

Sammendrag af dom

Tilnærmelse af lovgivningerne – varemærker – direktiv 89/104 – konsumption af varemærkeretten – vare markedsført direkte inden for Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde af en tredjemand, der ikke har nogen økonomisk forbindelse til varemærkeindehaveren – varemærkeindehaverens stiltiende samtykke – betingelser

(Rådets direktiv 89/104, art. 7, stk. 1)

Artikel 7, stk. 1, i første direktiv 89/104 om varemærker, som ændret ved aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (EØS), skal fortolkes således, at samtykket fra en indehaver af et varemærke til, at markedsføring af varer, der er forsynet med dette varemærke, direkte inden for EØS foretages af en tredjemand, der ikke har nogen økonomisk forbindelse til denne varemærkeindehaver, kan være stiltiende under forudsætning af, at et sådant samtykke følger af forhold og omstændigheder, der er tidligere end, sammenfaldende med eller senere end markedsføringen inden for dette område, og som efter den nationale rets bedømmelse med sikkerhed viser indehaverens afkald på sin eneret.

Med henblik på at sikre beskyttelsen af de rettigheder, der er knyttet til varemærket, og for at gøre det muligt senere at markedsføre varer, der er forsynet med et varemærke, uden at varemærkeindehaveren kan modsætte sig dette, er det afgørende, at varemærkeindehaveren kan kontrollere den første markedsføring af disse varer inden for EØS.

Det rent faktiske spørgsmål, om varerne, der er forsynet med det omhandlede varemærke, først er blevet markedsført inden for EØS eller uden for EØS, har følgelig ikke i sig selv nogen relevans i forhold til anvendelsen af det i artikel 7, stk. 1, i direktiv 89/104 fastsatte konsumptionsprincip.

Under disse omstændigheder ville det hverken være i overensstemmelse med ordlyden af eller formålet med ovennævnte artikel 7, stk. 1, at muligheden for at udlede varemærkeindehaverens stiltiende samtykke af visse omstændigheder og forhold som omhandlet i dom af 20. november 2001, Zino Davidoff og Levi Strauss (forenede sager C-414/99 — C-416/99), begrænses til alene at gælde i de tilfælde, hvor den første markedsføring af de omhandlede varer har fundet sted uden for EØS.

(jf. præmis 32-35 og domskonkl.)
Sag C-138/08

Hochtief AG

og

Linde-Kca-Dresden GmbH

mod

Közbeszerzések Tanácsa Közbeszerzési Döntőbizottság

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Fővárosi Ítélőtábla)

»Fremgangsmåderne med hensyn til indgåelse af offentlige bygge- og anlægskontrakter — udbud indledt efter ikrafttrædelsen af direktiv 2004/18/EF, men før udløbet af fristen for direktivets gennemførelse — udbud efter forhandling med forudgående udbudsbekendtgørelse — forpligtelse til at anerkende et minimumsantal af egnede ansøgere — forpligtelse til at sikre en reel konkurrence«

Domstolens dom (Fjerde Afdeling) af 15. oktober 2009 I ‐ 9892

Sammendrag af dom

Direktiv 2004/18 om samordning af fremgangsmåderne ved indgåelse af offentlige vareindkøbskontrakter, offentlige tjenesteydelseskontrakter og offentlige bygge- og anlægskontrakter finder ikke anvendelse på en beslutning truffet af en ordregivende myndighed ved indgåelsen af en offentlig bygge- og anlægskontrakt før udløbet af gennemførelsesfristen for dette direktiv. Hvad i den forbindelse angår en procedure for indgåelse af en kontrakt, der endnu var i gang, da gennemførelsesfristen udløb, vil det være i strid med retssikkerhedsprincippet at fastlægge, hvilke retsregler der finder anvendelse, under henvisning til datoen for kontraktens tildeling, da den beslutning, som påstås at være en tilsidesættelse af fællesskabsretten, blev truffet før denne dato. (jf. præmis 29 og 30 samt domskonkl. 1)

Artikel 22, stk. 3, i direktiv 93/37 om samordning af fremgangsmåderne med hensyn til indgåelse af offentlige bygge- og anlægskontrakter, som ændret ved direktiv 97/52, skal fortolkes således, at når en kontrakt er indgået ved udbud efter forhandling, og antallet af egnede ansøgere ikke når den minimumsgrænse, der er fastsat for det pågældende udbud, kan de ordregivende myndigheder alligevel fortsætte proceduren ved at opfordre den egnede ansøger eller de egnede ansøgere til at forhandle den nævnte kontrakts vilkår. (jf. præmis 44 og domskonkl. 2)
Sag C-133/08

Intercontainer Interfrigo SC (ICF)

mod

Balkenende Oosthuizen BV og MIC Operations BV

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Hoge Raad der Nederlanden)

»Romkonventionen om, hvilken lov der skal anvendes på kontraktlige forpligtelser — lovvalget i mangel af aftale herom — certeparti — tilknytningsmomenter — mulighed for at adskille en del af aftalen fra resten af aftalen«

Forslag til afgørelse fra generaladvokat Y. Bot fremsat den 19. maj 2009 I ‐ 9690

Domstolens dom (Store Afdeling) af 6. oktober 2009 I ‐ 9710

Sammendrag af dom

Tilknytningsmomentet fastsat i artikel 4, stk. 4, andet punktum, i Romkonventionen af 19. juni 1980 om, hvilken lov der skal anvendes på kontraktlige forpligtelser, finder kun anvendelse på andre certepartier end certepartier for en enkelt rejse, når hovedformålet med aftalen ikke blot er tilrådighedsstillelse af et transportmiddel, men den egentlige transport af godset. Med henblik på at finde frem til hovedformålet med aftalen skal der tages hensyn til målet med kontraktforholdet og dermed til samtlige forpligtelser for den part, som præsterer den karakteristiske tjenesteydelse. Selv om bortfragteren ved et certeparti i princippet forpligter sig til at stille et transportmiddel til rådighed for befragteren, kan det imidlertid ikke udelukkes, at bortfragterens forpligtelser i visse tilfælde også omfatter transporten af godset, og i så fald er den omhandlede aftale omfattet af anvendelsesområdet for konventionens artikel 4, stk. 4. (jf. præmis 33-35 og 37 samt domskonkl. 1)

Med henblik på at sikre en større retssikkerhed i kontraktforhold, som kræves i henhold til målene med Romkonventionen af 19. juni 1980 om, hvilken lov der skal anvendes på kontraktlige forpligtelser, bør systemet for fastlæggelse af den lov, der finder anvendelse, være tydeligt og kunne forudses med en vis grad af sikkerhed. Med henblik herpå skal konventionens artikel 4, stk. 1, andet punktum, fortolkes således, at en del af aftalen kun kan underkastes en anden lov end den, som anvendes på resten af aftalen, når dens mål fremstår som selvstændigt. Det følger heraf, at når det tilknytningsmoment, som anvendes på et certeparti, er det, som er fastsat i konventionens artikel 4, stk. 4, skal dette tilknytningsmoment anvendes på hele aftalen, medmindre den del af aftalen, som vedrører transport, fremstår som selvstændig i forhold til resten af aftalen. (jf. præmis 44-49 og domskonkl. 2)
Sag C-267/08

SPÖ Landesorganisation Kärnten

mod

Finanzamt Klagenfurt

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Unabhängiger Finanzsenat, Außenstelle Klagenfurt)

»Moms — retten til at fradrage indgående afgift — begrebet økonomisk virksomhed — et politisk partis delstatsorganisation — reklamevirksomhed til fordel for partiets kredsorganisationer — de med denne virksomhed forbundne udgifter overstiger indtægterne«

Forslag til afgørelse fra generaladvokat M. Poiares Maduro fremsat den 9. juli 2009 I ‐ 9783

Domstolens dom (Anden Afdeling) af 6. oktober 2009 I ‐ 9792

Sammendrag af dom

Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – omsætningsafgifter – det fælles merværdiafgiftssystem – økonomisk virksomhed som omhandlet i sjette direktivs artikel 4, stk. 1 og 2

(Rådets direktiv 77/388, art. 4, stk. 1 og 2)

Artikel 4, stk. 1 og 2, i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter skal fortolkes således, at aktiviteter vedrørende ekstern reklame ydet af en afdeling af et politisk parti i en medlemsstat ikke skal anses for at udgøre økonomisk virksomhed. Sådanne former for virksomhed gør det således ikke muligt at opnå indtægter af en vis varig karakter, idet det alene er indtægterne, der stammer fra offentlig finansiering og partimedlemmernes kontingenter, der har en vis varig karakter og dækker de tab, som fremkommer ved aktiviteter vedrørende ekstern reklame. Ved en sådan reklamevirksomhed udøver et politisk parti således i forbindelse med opfyldelsen af sine politiske mål en kommunikationsaktivitet, der skal udsprede partiets idéer som politisk organisation. Ved udøvelsen af denne virksomhed er nævnte politiske parti imidlertid ikke deltager på noget som helst marked.

(jf. præmis 21, 23 og 24 samt domskonkl.)
Sag C-40/08

Asturcom Telecomunicaciones SL

mod

Cristina Rodríguez Nogueira

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Juzgado de Primera Instancia no 4 de Bilbao)

»Direktiv 93/13/EØF — forbrugeraftaler — urimelig voldgiftsklausul — ugyldighed — voldgiftskendelse, der har retskraft — tvangsfuldbyrdelse — den nationale dommers adgang til af egen drift at erklære den urimelige voldgiftsklausul for ugyldig — ækvivalens- og effektivitetsprincippet«

Forslag til afgørelse fra generaladvokat V. Trstenjak fremsat den 14. maj 2009 I ‐ 9581

Domstolens dom (Første Afdeling) af 6. oktober 2009 I ‐ 9602

Sammendrag af dom

Tilnærmelse af lovgivningerne – urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler – direktiv 93/13

(Rådets direktiv 93/13, art. 6, stk. 1)

Direktiv 93/13 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler skal fortolkes således, at en national ret, hvortil der er indgivet en begæring om tvangsfuldbyrdelse af en retskraftig voldgiftskendelse, der er afsagt, uden at forbrugeren har givet møde, er forpligtet til, så snart den råder over de fornødne faktiske og retlige oplysninger herom, af egen drift at efterprøve, om den voldgiftsklausul, der er indeholdt i en kontrakt indgået mellem en erhvervsdrivende og en forbruger, er urimelig, for så vidt som retten i henhold til de nationale processuelle regler kan foretage en sådan efterprøvelse i lignende sager af intern art. Hvis dette er tilfældet, påhviler det denne ret at drage alle de konsekvenser, der følger heraf efter national lovgivning, for at sikre, at forbrugeren ikke er bundet af nævnte klausul.

Med hensyn til denne efterprøvelse skal det præciseres, at i betragtning af karakteren og betydningen af den offentlige interesse, som den beskyttelse, direktiv 93/13 giver forbrugerne, hviler på, skal dets artikel 6 anses for ligeværdig med nationale regler, der inden for den interne retsorden har rang af ufravigelige retsgrundsætninger.

(jf. præmis 52 og 59 samt domskonkl.)
Sag C-288/08

Kemikalieinspektionen

mod

Nordiska Dental AB

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Svea hovrätt)

»Præjudiciel forelæggelse — direktiv 93/42/EØF — medicinsk udstyr — forbud mod udførsel af kviksølvholdigt amalgam til tandfyldninger forsynet med EF-overensstemmelsesmærkning — sundheds- og miljøbeskyttelse«

Domstolens dom (Anden Afdeling) af 19. november 2009 I ‐ 11033

Sammendrag af dom

Tilnærmelse af lovgivningerne – medicinsk udstyr – direktiv 93/42

(Rådets direktiv 93/42, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 1882/2003, art. 4, stk. 1, og art. 17)

Artikel 4, stk. 1, i direktiv 93/42 om medicinsk udstyr, som ændret ved forordning nr. 1882/2003, skal fortolkes således, at bestemmelsen er til hinder for en medlemsstats lovgivning, der af miljø- og sundhedsbeskyttelseshensyn fastsætter et forbud mod erhvervsmæssig udførsel af kviksølvholdigt amalgam til tandfyldninger, der er forsynet med den i direktivets artikel 17 omhandlede EF-mærkning.

(jf. præmis 33 og domskonkl.)