på et hvilket som helst tidspunkt under proceduren, som de finder passende, og selv efter proceduren for almindelig prøvelse af retsregler kan forelægge Domstolen ethvert præjudicielt spørgsmål, som de finder nødvendigt

EU-retten og navnlig artikel 267 TEUF skal fortolkes således, at den er til hinder for en national lovgivning, hvorefter de almindelige retter, der træffer afgørelse som appelinstans eller som øverste instans, er forpligtede til, når de finder, at en national lov er i strid med artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, under sagen til forfatningsdomstolen at indgive en begæring om en generel annullation af loven i stedet for blot at undlade at anvende loven, for så vidt som den omstændighed, at denne procedure skal indledes i første række – såvel før indgivelsen af en sådan begæring for den nationale ret, som har til opgave at kontrollere loves forfatningsmæssighed, som i givet fald efter afgørelsen vedrørende nævnte begæring fra denne ret – forhindrer disse almindelige retter i at udøve deres mulighed for eller opfylde deres forpligtelse til at forelægge præjudicielle spørgsmål for Domstolen. Derimod skal EU-retten og navnlig artikel 267 TEUF fortolkes således, at den ikke er til hinder for en sådan national lovgivning, forudsat at disse almindelige retter fortsat:

Artikel 24 i forordning nr. 44/2001 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område, sammenholdt med artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, skal fortolkes således, at når en national ret i overensstemmelse med den nationale lovgivning beskikker en fraværskurator for en sagsøgt, for hvem stævningen ikke er blevet forkyndt på grund af ukendt opholdssted, svarer denne fraværskurators fremmøde ikke til, at denne sagsøgte giver møde som omhandlet i forordningens artikel 24, hvilket ville give grundlag for denne rets internationale kompetence.

Således er den stiltiende udvidelse af kompetencen i medfør af artikel 24, første punktum, i forordning nr. 44/2001 baseret på et af sagens parter foretaget bevidst valg angående denne kompetence, hvilket forudsætter, at sagsøgte har kendskab til, at der er anlagt sag mod ham. En udebleven sagsøgt, for hvem stævningen ikke er blevet forkyndt, og som ikke har kendskab til den mod ham anlagte sag, kan derimod ikke anses for stiltiende at have accepteret kompetencen hos den ret, for hvilken sagen er indbragt.

En sagsøgt, der ikke giver møde, og som ikke har kendskab til den mod ham anlagte sag og beskikkelsen af en fraværskurator, kan desuden ikke give denne fraværskurator alle de nødvendige oplysninger for at bedømme den internationale kompetence hos den ret, ved hvilken sagen er anlagt, og give denne mulighed for effektivt at anfægte denne kompetence eller acceptere denne på et oplyst grundlag. Under disse omstændigheder kan nævnte fraværskurators fremmøde ikke anses for at svare til denne sagsøgtes stiltiende accept.

I en situation, hvor det indledende processkrift i sagen ikke er blevet forkyndt for sagsøgte, som havde bopæl i en anden medlemsstat end den, hvor den påkendende ret er beliggende, kan fastlæggelsen af sidstnævntes internationale kompetence som følge af, at en fraværskurator, der er beskikket for sagsøgte, giver møde, i denne henseende ikke anses for at være af forudsigelig karakter.

Sagsøgers ret til adgang til effektive retsmidler, som sikret ved chartrets artikel 47, der skal gennemføres sideløbende med sagsøgtes ret til forsvar inden for rammerne af forordning nr. 44/2001, kræver ikke en anden fortolkning af forordningens artikel 24.

En fortolkning af artikel 24 i forordning nr. 44/2001, hvorefter en beskikket værge eller fraværskurator kan give møde for denne sagsøgte som omhandlet i denne artikel 24, kan ikke anses for at skabe en rimelig afvejning mellem retten til adgang til effektive retsmidler og retten til forsvar. Denne fortolkning ville således fratage denne sagsøgte muligheden for at håndhæve sin ret til forsvar ved i medfør af artikel 34, nr. 2), at anfægte anerkendelsen af den dom, som er afsagt imod ham.

(jf. præmis 54, 55, 57, 58, 60 og 61 samt domskonkl. 2)