ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
5

Artikel 15 i lov om selskabsskat fra 1969 bestemmer: »1. Når en skattepligtig person (moderselskabet) økonomisk og retligt ejer mindst 95% af den indbetalte nominelle kapital i en anden skattepligtig person (datterselskabet), kan disse to skattepligtige personer anmode om at blive beskattet som én enhed, hvilket vil sige, at datterselskabets aktiviteter og aktiver udgør en integreret del af moderselskabets aktiviteter og aktiver. Skatten opkræves hos moderselskabet. De skattepligtige personer anses herefter for at udgøre én skattemæssig enhed. Der kan indgå flere datterselskaber i en skattemæssig enhed. […] 3. Stk. 1 finder kun anvendelse såfremt: […] b. de samme bestemmelser finder anvendelse ved beregningen af overskud for de to skattepligtige personer c. de to skattepligtige personer er hjemmehørende i Nederlandene, og — i tilfælde, hvor lov om Nederlandenes beskatningsordning (Belastingregeling voor het Koninrijk) eller en overenskomst til undgåelse af dobbeltbeskatning finder anvendelse på en skattepligtig person — såfremt denne skattepligtige i henhold til denne lov eller denne overenskomst ligeledes skal anses for at være hjemmehørende i Nederlandene […] 4. Uanset stk. 3, litra b), kan det ved generelle administrative foranstaltninger tillades skattepligtige personer, der ikke er omfattet af de samme bestemmelser vedrørende beregningen af overskud, at danne en skattemæssig enhed. Uanset stk. 3, litra c), kan en skattepligtig person, der ikke har hjemsted i Nederlandene i henhold til sin nationale lovgivning, lov om Nederlandenes beskatningsordning eller en overenskomst til undgåelse af dobbeltbeskatning, men som driver en virksomhed gennem et fast driftssted i Nederlandene, være en del af en skattemæssig enhed på de betingelser, der fastsættes ved de generelle administrative foranstaltninger, såfremt beføjelsen til at beskatte denne virksomheds overskud er tildelt Nederlandene i henhold til lov om Nederlandenes beskatningsordning eller i henhold til en overenskomst til undgåelse af dobbeltbeskatning, og hvis: a. den skattepligtiges faktiske ledelse er beliggende på de Nederlandske Antiller, på Aruba, i en medlemsstat i Den Europæiske Union eller i en stat, hvor en med Nederlandene indgået overenskomst til undgåelse af dobbeltbeskatning, som forbyder forskelsbehandling af faste driftssteder, finder anvendelse b. den skattepligtige omhandlet i litra a) er et aktieselskab eller et anpartsselskab, eller et organ, der efter sin art eller sin stiftelsesmåde svarer hertil, og c. den skattepligtige omhandlet i litra a) indgår i en skattemæssig enhed i egenskab af moderselskab, og kapitalandelen i datterselskabet nævnt i stk. 1 henhører under aktiver ejet af dette moderselskabs faste driftssted i Nederlandene. […]«
55

I dommen i sagen Baumbast og R rådede Baumbast, som var fader til de børn, hvis opholdsret i værtsmedlemsstaten i medfør af artikel 12 i forordning nr. 1612/68 anfægtedes, ganske vist over midler, som bevirkede, at han og hans familie ikke var afhængig af sociale ydelser. Besvarelsen af de præjudicielle spørgsmål vedrørende opholdsretten for børnene og for moderen, som faktisk passede dem, var imidlertid ikke baseret på, om de kunne forsørge sig selv, men på den omstændighed, at målsætningen med forordning nr. 1612/68, nemlig at gennemføre arbejdskraftens frie bevægelighed, kræver, at arbejdstagerens families integration i miljøet i værtsmedlemsstaten kan ske under de bedst mulige betingelser, og at såfremt forældrene, som passer dem, nægtes adgang til at forblive i værtsmedlemsstaten, mens deres børn går i skole, vil dette kunne fratage børnene en ret, som de er tillagt af EU-lovgiver (dommen i sagen Baumbast og R, præmis 50 og 71).
62

Henset til de ovenfor anførte betragtninger skal det andet spørgsmål besvares med, at forordningens artikel 5, nr. 1), litra b), første led, skal fortolkes således, at stedet, hvor varerne er blevet eller skulle have været leveret i henhold til aftalen i forbindelse med forsendelseskøb, skal fastlægges på grundlag af kontraktbestemmelserne. Hvis det ikke er muligt at fastlægge leveringsstedet på dette grundlag uden at henholde sig til den materielle ret, som finder anvendelse på kontrakten, er dette sted det sted, hvor varerne fysisk overdrages til køberen, hvorved han får eller skulle have fået den faktiske råderet over disse varer på salgstransaktionens endelige bestemmelsessted.
26

Med sit første anbringende har Lancôme anfægtet, at Retten tiltrådte, at et advokatfirma i eget navn kunne have søgsmålskompetence til at nedlægge påstand om annullation af et EF-varemærke. Dette anbringende er opdelt i to led. Lancôme har for det første i det væsentlige gjort gældende, at Retten har begået en fejl ved fortolkningen af forordningens artikel 55, stk. 1, litra a), ved at anføre, at en retlig interesse ikke er en forudsætning for at fremsætte en begæring om et EF-varemærkes ugyldighed støttet på en absolut ugyldighedsgrund. Lancôme har for det andet gjort gældende, at et advokatfirmas fremsættelse af en sådan begæring, for sin egen regning og i sit eget navn, er uforeneligt med advokaterhvervets sædvanlige profil på EU-plan.
64

I hovedsagen vedrørte den efterfølgende kontrol i medfør af artikel 32 i protokollen EF-Israel imidlertid ikke spørgsmålet, om de indførte varer fuldt ud var fremstillet i et vist område eller havde undergået en tilstrækkelig bearbejdning eller forarbejdning til, at de kunne anses for at have oprindelse i dette område i overensstemmelse med bestemmelserne i protokollen EF-Israel. Den efterfølgende kontrol vedrørte selve stedet for fremstillingen af de indførte varer med henblik på at vurdere, om disse varer var omfattet af det geografiske anvendelsesområde for associeringsaftalen EF-Israel. Det er således Unionens opfattelse, at varer fremstillet i områder, der siden 1967 har været under israelsk administration, ikke er berettiget til præferencetoldbehandling i henhold til denne aftale.
54

Hvad for det andet angår formålet med artikel 6 i direktiv 97/7 skal det understreges, at det af 14. betragtning til direktivet fremgår, at forbuddet mod at pålægge forbrugeren udgifterne ved aftalen i tilfælde af, at han udøver sin fortrydelsesret, har til formål at sikre, at den fortrydelsesret, der sikres ved direktivet, »ikke skal forblive rent formel« (jf. herved dom af 3.9.2009, sag C-489/07, Messner, endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 19). Eftersom formålet med artikel 6 således tydeligvis er, at forbrugeren ikke afholder sig fra at udøve sin fortrydelsesret, ville det være i strid dette formål at fortolke artiklen således, at medlemsstaterne vil kunne pålægge forbrugeren leveringsomkostningerne i tilfælde af en sådan fortrydelse.
Traktatbrud – tilsidesættelse af artikel 16 og 17 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/22/EF af 7. marts 2002 om forsyningspligt og brugerrettigheder i forbindelse med elektroniske kommunikationsnet og -tjenester (forsyningspligtdirektivet) (EFT L 108, s. 51) og artikel 16 og 27 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/21/EF af 7. marts 2002 om fælles rammebestemmelser for elektroniske kommunikationsnet og -tjenester (rammedirektivet) (EFT L 108, s. 33) – pålæg uden forudgående markedsanalyse af en forpligtelse for en operatør til at indhente godkendelse af satserne for adgang til bredbåndstjenester.
–

ikke inden den 19. juli 2006, som var fristen for opførselse af lokaliteten »Is Arenas« på listen over lokaliteter af fællesskabsbetydning, vedtog passende beskyttelsesforanstaltninger, som under hensyn til det bevaringsformål, der forfølges med direktiv 92/43, er egnede til at sikre den økologiske interesse, som den foreslåede lokalitet af fællesskabsbetydning har på nationalt plan, og idet den særligt ikke har forbudt et indgreb, der kan bringe denne lokalitets økologiske kendetegn i alvorlig fare, og
1)

Republikken Polen har tilsidesat sine forpligtelser – for så vidt angår første led nedenfor – i henhold til artikel 6, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/83/EF af 6. november 2001 om oprettelse af en fællesskabskodeks for humanmedicinske lægemidler, sammenholdt med artikel 13, stk. 4, i Rådets forordning (EØF) nr. 2309/93 af 22. juli 1993 om fastlæggelse af fællesskabsprocedurer for godkendelse og overvågning af human- og veterinærmedicinske lægemidler og om oprettelse af et europæisk agentur for lægemiddelvurdering, samt artikel 89 og 90 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 726/2004 af 31. marts 2004 om fastlæggelse af fællesskabsprocedurer for godkendelse og overvågning af human- og veterinærmedicinske lægemidler og om oprettelse af et europæisk lægemiddelagentur, og – for så vidt angår andet led nedenfor – i henhold til artikel 6, stk. 1, i direktiv 2001/83:
Domstolens dom (Sjette Afdeling) af 4. februar 2010 — Kommissionen mod Sverige

(Sag C-185/09)

»Traktatbrud — direktiv 2006/24/EF — elektroniske kommunikationstjenester — lagring af data genereret eller behandlet i forbindelse med tilvejebringelse af offentligt tilgængelige elektroniske kommunikationstjenester — manglende gennemførelse inden for den fastsatte frist«

Traktatbrudssøgsmål — Domstolens prøvelse af søgsmålsgrundlaget — relevante forhold — forholdene ved udløbet af den i den begrundede udtalelse fastsatte frist (Art. 226 EF) (jf. præmis 9)

Angående

Traktatbrud — manglende vedtagelse inden for den fastsatte frist af de bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/24/EF af 15. marts 2006 om lagring af data genereret eller behandlet i forbindelse med tilvejebringelse af offentligt tilgængelige elektroniske kommunikationstjenester eller elektroniske kommunikationsnet og om ændring af direktiv 2002/58/EF (EUT L 105, s. 54)

Konklusion

1) Kongeriget Sverige har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/241/EF af 15. marts 2006 om lagring af data genereret eller behandlet i forbindelse med tilvejebringelse af offentligt tilgængelige elektroniske kommunikationstjenester eller elektroniske kommunikationsnet og om ændring af direktiv 2002/58/EF, idet det ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme direktivet.

2) Kongeriget Sverige betaler sagens omkostninger.

Domstolens dom (Sjette Afdeling) af 4. februar 2010 — Kommissionen mod Sverige

(Sag C-185/09)

»Traktatbrud — direktiv 2006/24/EF — elektroniske kommunikationstjenester — lagring af data genereret eller behandlet i forbindelse med tilvejebringelse af offentligt tilgængelige elektroniske kommunikationstjenester — manglende gennemførelse inden for den fastsatte frist«

Traktatbrudssøgsmål — Domstolens prøvelse af søgsmålsgrundlaget — relevante forhold — forholdene ved udløbet af den i den begrundede udtalelse fastsatte frist (Art. 226 EF) (jf. præmis 9)

Angående

Traktatbrud — manglende vedtagelse inden for den fastsatte frist af de bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/24/EF af 15. marts 2006 om lagring af data genereret eller behandlet i forbindelse med tilvejebringelse af offentligt tilgængelige elektroniske kommunikationstjenester eller elektroniske kommunikationsnet og om ændring af direktiv 2002/58/EF (EUT L 105, s. 54)

Konklusion

1) Kongeriget Sverige har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/241/EF af 15. marts 2006 om lagring af data genereret eller behandlet i forbindelse med tilvejebringelse af offentligt tilgængelige elektroniske kommunikationstjenester eller elektroniske kommunikationsnet og om ændring af direktiv 2002/58/EF, idet det ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme direktivet.
Domstolens dom (Syvende Afdeling) af 4. februar 2010 — Kommissionen mod Det Forenede Kongerige

(Sag C-186/09)

»Traktatbrud — direktiv 2004/113/EF — ligebehandling af mænd og kvinder — adgang til og levering af varer og tjenesteydelser — manglende gennemførelse inden for den fastsatte frist med hensyn til Gibraltar«

Traktatbrudssøgsmål — Domstolens prøvelse af søgsmålsgrundlaget — relevante forhold — forholdene ved udløbet af den i den begrundede udtalelse fastsatte frist (Art. 226 EF) (jf. præmis 10)

Angående

Traktatbrud — manglende vedtagelse inden for den fastsatte frist af de bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme Rådets direktiv 2004/113/EF af 13. december 2004 om gennemførelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder i forbindelse med adgang til og levering af varer og tjenesteydelser (EUT L 373, s. 37)

Konklusion

1) Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Rådets direktiv 2004/113/EF af 13. december 2004 om gennemførelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder i forbindelse med adgang til og levering af varer og tjenesteydelser, idet det ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme direktivet.

2) Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland betaler sagens omkostninger.

Domstolens dom (Syvende Afdeling) af 4. februar 2010 — Kommissionen mod Det Forenede Kongerige

(Sag C-186/09)

»Traktatbrud — direktiv 2004/113/EF — ligebehandling af mænd og kvinder — adgang til og levering af varer og tjenesteydelser — manglende gennemførelse inden for den fastsatte frist med hensyn til Gibraltar«

Traktatbrudssøgsmål — Domstolens prøvelse af søgsmålsgrundlaget — relevante forhold — forholdene ved udløbet af den i den begrundede udtalelse fastsatte frist (Art. 226 EF) (jf. præmis 10)

Angående

Traktatbrud — manglende vedtagelse inden for den fastsatte frist af de bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme Rådets direktiv 2004/113/EF af 13. december 2004 om gennemførelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder i forbindelse med adgang til og levering af varer og tjenesteydelser (EUT L 373, s. 37)

Konklusion

1) Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Rådets direktiv 2004/113/EF af 13. december 2004 om gennemførelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder i forbindelse med adgang til og levering af varer og tjenesteydelser, idet det ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme direktivet.
Domstolens dom (Femte Afdeling) af 4. februar 2010 — Kommissionen mod Det Forenede Kongerige

(Sag C-259/09)

»Håndtering af affald fra udvindingsindustrien — manglende gennemførelse eller manglende meddelelse af de nationale gennemførelsesforanstaltninger«

Traktatbrudssøgsmål — Domstolens prøvelse af søgsmålsgrundlaget — relevante forhold — forholdene ved udløbet af den i den begrundede udtalelse fastsatte frist (Art. 226 EF) (jf. præmis 7)

Angående

Traktatbrud — manglende vedtagelse inden for den fastsatte frist af de bestemmelser, der nødvendige for at efterkomme Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/21/EF af 15. marts 2006 om håndtering af affald fra udvindingsindustrien og om ændring af direktiv 2004/35/EF (EUT L 102, s. 15)

Konklusion

1) Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/21/EF af 15. marts 2006 om håndtering af affald fra udvindingsindustrien og om ændring af direktiv 2004/35/EF, idet det ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme dette direktiv.

2) Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland betaler sagens omkostninger.

Domstolens dom (Femte Afdeling) af 4. februar 2010 — Kommissionen mod Det Forenede Kongerige

(Sag C-259/09)

»Håndtering af affald fra udvindingsindustrien — manglende gennemførelse eller manglende meddelelse af de nationale gennemførelsesforanstaltninger«

Traktatbrudssøgsmål — Domstolens prøvelse af søgsmålsgrundlaget — relevante forhold — forholdene ved udløbet af den i den begrundede udtalelse fastsatte frist (Art. 226 EF) (jf. præmis 7)

Angående

Traktatbrud — manglende vedtagelse inden for den fastsatte frist af de bestemmelser, der nødvendige for at efterkomme Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/21/EF af 15. marts 2006 om håndtering af affald fra udvindingsindustrien og om ændring af direktiv 2004/35/EF (EUT L 102, s. 15)

Konklusion

1) Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/21/EF af 15. marts 2006 om håndtering af affald fra udvindingsindustrien og om ændring af direktiv 2004/35/EF, idet det ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme dette direktiv.
Domstolens dom (Fjerde Afdeling) af 21. januar 2010 — Kommissionen mod Tyskland

(Sag C-17/09)

»Offentlige tjenesteydelsesaftaler — ydelser vedrørende håndtering af bioaffald og grønt affald — tildeling uden afholdelse af åbne udbudsprocedurer for indgåelse af offentlige kontrakter«

1. Tilnærmelse af lovgivningerne — fremgangsmåder ved indgåelse af offentlige tjenesteydelsesaftaler — direktiv 92/50 — traktatbrud (Rådets direktiv 92/50) (jf. præmis 15-18)

2. Tilnærmelse af lovgivningerne — klageprocedurer i forbindelse med indgåelse af offentlige indkøbs- samt bygge- og anlægskontrakter — direktiv 89/665 (art. 226 EF; Rådets direktiv 89/665) (jf. præmis 22 og 23)

Angående

Traktatbrud — tilsidesættelse af artikel 8 og afsnit III-VI i Rådets direktiv 92/50/EØF af 18. juni 1992 om samordning af fremgangsmåderne ved indgåelse af offentlige tjenesteydelsesaftaler (EFT L 209, s. 1) — manglende iværksættelse af en formel udbudsprocedure inden for hele Fællesskabet forud for indgåelsen af en kontrakt mellem byen Bonn og et privat selskab vedrørende håndtering af bioaffald og grønt affald.

Konklusion

1) Forbundsrepublikken Tyskland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 8 og afsnit III-VI i Rådets direktiv 92/50/EØF af 18. juni 1992 om samordning af fremgangsmåderne ved indgåelse af offentlige tjenesteydelsesaftaler, idet byen Bonn og Müllverwertungsanlage Bonn GmbH har indgået en offentlig tjenesteydelsesaftale om ydelser vedrørende håndtering af bioaffald og grønt affald uden at gennemføre en europæisk udbudsprocedure.

2) Forbundsrepublikken Tyskland betaler sagens omkostninger.

Domstolens dom (Fjerde Afdeling) af 21. januar 2010 — Kommissionen mod Tyskland

(Sag C-17/09)

»Offentlige tjenesteydelsesaftaler — ydelser vedrørende håndtering af bioaffald og grønt affald — tildeling uden afholdelse af åbne udbudsprocedurer for indgåelse af offentlige kontrakter«

1. Tilnærmelse af lovgivningerne — fremgangsmåder ved indgåelse af offentlige tjenesteydelsesaftaler — direktiv 92/50 — traktatbrud (Rådets direktiv 92/50) (jf. præmis 15-18)

2. Tilnærmelse af lovgivningerne — klageprocedurer i forbindelse med indgåelse af offentlige indkøbs- samt bygge- og anlægskontrakter — direktiv 89/665 (art. 226 EF; Rådets direktiv 89/665) (jf. præmis 22 og 23)

Angående

Traktatbrud — tilsidesættelse af artikel 8 og afsnit III-VI i Rådets direktiv 92/50/EØF af 18. juni 1992 om samordning af fremgangsmåderne ved indgåelse af offentlige tjenesteydelsesaftaler (EFT L 209, s. 1) — manglende iværksættelse af en formel udbudsprocedure inden for hele Fællesskabet forud for indgåelsen af en kontrakt mellem byen Bonn og et privat selskab vedrørende håndtering af bioaffald og grønt affald.

Konklusion

1) Forbundsrepublikken Tyskland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 8 og afsnit III-VI i Rådets direktiv 92/50/EØF af 18. juni 1992 om samordning af fremgangsmåderne ved indgåelse af offentlige tjenesteydelsesaftaler, idet byen Bonn og Müllverwertungsanlage Bonn GmbH har indgået en offentlig tjenesteydelsesaftale om ydelser vedrørende håndtering af bioaffald og grønt affald uden at gennemføre en europæisk udbudsprocedure.
at det, når alene henses til den midlertidige karakter af de sikrende retsmidler vedrørende forældremyndigheden over barnet, er nødvendigt, at Domstolen træffer afgørelse hurtigst muligt for ikke at forlænge den tilstand af retslig usikkerhed, der består.

Artikel 20 i forordning (EF) nr. 2201/2003 om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar og om ophævelse af forordning nr. 1347/2000 skal fortolkes således, at den ikke tillader en ret i en medlemsstat at anvende et foreløbigt retsmiddel i en sag om forældreansvar, som tilsigter at tildele forældremyndigheden over et barn, som befinder sig på denne medlemsstats område, til en af dets forældre, når en ret i en anden medlemsstat, der i henhold til samme forordning har kompetence til at påkende sagens realitet vedrørende forældremyndigheden over barnet, allerede har truffet en afgørelse, hvorved forældremyndighed over dette barn midlertidigt tildeles den anden forælder, og denne afgørelse er blevet erklæret for eksigibel i den førstnævnte medlemsstat.

Hvis en ændring i de faktiske omstændigheder som følge af en gradvis proces, såsom barnets tilpasning til nye omgivelser, var tilstrækkeligt til at give en ret, som ikke har kompetente til at påkende sagens realitet, kompetence til at anvende et foreløbigt retsmiddel, som tilsigter at ændre et retsmiddel i en sag om forældreansvar, som er truffet af en ret i en anden medlemsstat, der har kompetence til at påkende sagens realitet, og som er erklæret for eksigibelt i førstnævnte medlemsstat, vil det forhold, at fuldbyrdelsesproceduren i den medlemsstat, som anmodningen rettes til, varer længe, kunne bidrage til at skabe de betingelser, som gør det muligt for den første ret at hindre fuldbyrdelsen af den afgørelse, som er blevet erklæret for eksigibel. En sådan fortolkning af denne bestemmelse ville undergrave selve de principper, som denne forordning er baseret på, herunder navnlig princippet om gensidig anerkendelse af retsafgørelser afsagt i medlemsstaterne, som er indført ved nævnte forordning.

En anerkendelse af, at der foreligger en uopsættelig situation i et tilfælde, hvor ændringen i barnets situation følger af en ulovlig fjernelse som omhandlet i nævnte forordnings artikel 2, stk. 11, er ligeledes i strid med formålet med samme forordning, idet forordningen tilsigter at modvirke bortførelser og ikke-tilbagegivelser af børn mellem medlemsstaterne. Dersom det anerkendes, at en foranstaltning, som vedrører en ændring af forældreansvaret, kan træffes i medfør af nævnte forordnings artikel 20, stk. 1, ville det svare til — idet en faktisk situation, som er resultatet af en retsstridig adfærd, herved konsolideres — at styrke retsstillingen for den forælder, som har ansvaret for den ulovlige fjernelse af barnet.

(jf. præmis 45 og 47-49 samt domskonkl.)