DOMSTOLENS DOM (TREDJE AFDELING) AF 14 JULI 1983. - GERLING KONZERN SPEZIALE KREDITVERSICHERUNGS-AG M. FL. MOD AMMINISTRAZIONE DEL TESORO DELLO STATO. - ANMODNING OM PRAEJUDICIEL AFGOERELSE INDGIVET AF CORTE SUPREMA DI CASSAZIONE. - FORTOLKNING AF ARTIKLERNE 17 OG 18 I BRUXELLES-KONVENTIONEN AF 27 SEPTEMBER 1968 - TREDJEMANDSLOEFTE I FORSIKRINGSAFTALE. - SAG 201/82.



Samling af Afgørelser 1983 side 02503

spansk specialudgave side 00615



Sammendrag

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

1 . Konvention om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgoerelser _ aftaler om kompetence _ vaernetingsaftale _ forsikringsaftale _ vaernetingsklausul til fordel for en uden for forsinkringsaftalen staaende tredjemand , der ikke skriftligt har tiltraadt klausulen _ tredjemands ulighed for at paaberaabe sig denne klausul _ betingelser

( Konventionen af 27 . september 1968 , art . 17 )

2 . Konvention om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgoerelser _ aftaler om kompetence _ sagsoegtes moede for den ret sagen er indbragt for _ fremmoede , der har til formaal ikke blot at bestride kompetencen , men ogsaa at nedlaegge paastand om realiteten _ fremmoede medfoerer ikke kompetence

( Konventionen af 27 . september 1968 , art . 18 )

Sammendrag

1 . Artikel 17 , stk . 1 , i konventionen af 27 . september 1968 om retternes kompentence og om fuldbyrdelse af retsafgoerelser i borgerlige sager , herunder handelssager , skal fortolkes saaledes , at i tilfaelde , hvor der foreligger en forsikringsaftale mellem en forsikringsgiver og en forsikringstager , som har indgaaet aftalen i egen og i tredjemands interesse , kan tredje mand , ogsaa uden personligt at have undertegnet en i forsikringsaftalen indeholdt vaernetingsklausul , i givet fald paaberaabe sig denne , saafremt kravet om skriftlighed ifoelge konventionens artikel 17 er opfyldt for forsikringsgiverens og forsikringstagerens vedkommende , og forsikringsgiverens aftalevilje herved klart og praecist er kommet til udtryk .

2 . Artikel 18 i kenventionen af 27 . september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgoerelser i borgerlige sager , herunder handelssager , skal fortolkes saaledes , at sagsoegte ikke blot kan bestride rettens kompetence , men tillige subsidiaert kan bestride kravet i realiteten uden derved at fortabe retten til at fremfoere indsigelsen om inkompetence .

Dommens præmisser

1 Ved kendelse afsagt den 28 . juli 1982 og indgaaet til Domstolens justitskontor den 6 . august s.aa . har Corte suprema di cassazione ( forenede afdelinger for civilsager ) i medfoer af protokollen af 3 . juni 1971 vedroerende Domstolens fortolkning af konventionen af 27 . september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgoerelser i borgerlige sager , herunder handelssager ( i det foelgende benaevnt konventionen ) forelagt Domstolen to praejudicielle spoergsmaal vedroerende fortolkningen af konventionens artikel 17 og 18 .

2 Disse spoergsmaal er blevet rejst under en tvist mellem Amministrazione del tesoro dello Stato ( ministeriet for statskassen ) og Gerling Konzern Speziale Kreditversicherungs-AG m.fl . ( i det foelgende benaevnt Gerling ), Koeln , hvorunder sagsoegeren i hovedsagen har nedlagt paastand om betaling af et beloeb i pengestraffe , afgifter og told samt renter og omkostninger i anledning af en raekke af TIR-ordningen omfattede transporter , i forbindelse med hvilke der i Italien var konstateret forskellige lovovertraedelser , der medfoerte pligt til at erlaegge de naevnte ydelser .

3 Transporter kan ske efter reglerne i toldkonventionen om international godstransport ad landevej , der blev vedtaget i Genève den 15 . januar 1959 , naar der ved transporten benyttes et TIR-carnet udstedt af den kompetente og for transporten ansvarlige organisation i de lande , der har tiltraadt toldkonventionen . Den ansvarlige nationale organisation haefter for betaling af skyldige forfaldne told- og afgiftsbeloeb samt for betaling af de pengestraffe , der er blevet paalagt den berettigede ifoelge et TIR-carnet .

4 Den kompetente organisation i Italien var , da de begivenheder , der har givet anledning til sagen , udspillede sig , Ente Autotrasporti Merci ( i det foelgende benaevnete EAM ). Efter denne organisations oploesning er ministeriet for statskassen i henhold til bestemmelserne i lov nr . 1404 af 4 . december 1970 traadt i dens sted .

5 De nationale organisationer er medlemmer af International Road Transport Union ( IRU ). For hver enkelt af disse organisationer garanterer en af Gerling repraesenteret international forsikringssammenslutning i henhold til en aftale , der blev indgaaet i 1961 mellem paa den ene side IRU , paa egne vegne samt paa vegne af hver enkelt af de nationale organisationer og paa den anden side den naevnte internationale forsikringssammenslutning .

6 I artikel 8 i denne forsikringsaftale hedder det , at »i tilfaelde af uenighed mellem forsikringsselskabernes pool og en af de nationale organisationer kan de sidstnaevnete med henblik paa anvendelse af hjemlandets ret kraeve tvisten afgjort ved en kompetent ret i det land , hvor de har deres hjemsted« .

7 Det italienske toldvaesen har rejst krav om betaling af et beloeb i pengestraffe , afgifter og told i forbindelse med transporter omfattet af TIR-ordningen i Italien , og ministeriet for statskassen har herefter ved Tribunale di Roma anlagt sag mod den naevnte gruppe af forsikringsselskaber med paastand om betaling af i alt 812 134 310 lire .

8 Under sagen har gruppen af forsikringsselskaber i henhold til den italienske retsplejelovs artikel 41 indgivet begaering til Corte suprema di cassazione med henblik paa at opnaa en afgoerelse af en praeliminaer indsigelse vedroerende kompetencespoergsmaalet . Forsikringsselskaberne goer nemlig gaeldende , at den tidligere naevnte vaernetingsklausul er uanvendelig , idet den ikke skriftligt er vedtaget af EAM ( eller af ministeriet for statskassen ), og at der i konventionens artikel 17 stilles krav om , at parterne skriftligt skal indgaa en saadan aftale om retternes kompetence .

9 Corte suprema di cassazione har paa baggrund heraf anmodet Domstolen om en afgoerelse af foelgende to praejudicielle spoergsmaal :

»1 . Kan i tilfaelde , hvor der foreligger en af parterne behoerigt underskrevet kontrakt _ som den ene part har afsluttet saavel i egen som i andre personers interesse _ en i denne kontrakt vedtaget vaernetingsklausul vedroerende tvister , der kan rejses af de naevnte andre personer , medfoere , at det krav om skriftlighed , der opstilles i artikel 17 i Bruxelles-konventionen af 27 . september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgoerelser i borgerlige sager , herunder handelssager , skal anses for opfyldt ogsaa af disse personer?

2.Gaelder den af artikel 18 naevnte konvention foelgende virkning , at denne ret bliver kompetent , saafremt sagsoegte giver moede , ogsaa i tilfaelde , hvor sagsoegte ud over en praeliminaer indsigelse vedroerende rettens kompetence blot subsidiaert fremfoerer indsigelser vedroerende sagens realitet?«

1 . Det foerste spoergsmaal

10 Corte di cassazione har med dette spoergsmaal foerst og fremmest anmodet Domstolen om at afgoere , om konventionen og navnlig dennes artikel 17 kan fortolkes saaledes , at en ved en forsikringsaftale begunstiget tredjemand , der ikke er identisk med forsikringstageren , kan paaberaabe sig en i hans interesse vedtaget vaernetingsklausul uden selv at have undertegnet denne , mens forsikringsgiveren og forsikringstageren paa deres side behoerigt har undertegnet dem .

11 Med henblik paa konventionens anvendelse maa fortolkningen navnlig tage sit udgangspunkt i konventionens system og maalsaetning , saaledes at der skabes sikkerhed for , at den fuldt ud kan faa de tilsigtede retsvirkninger .

12 I konventionens artikel 17 , stk . 1 , hedder det :

»Saafremt parterne i tilfaelde , hvor mindst en af dem har bopael paa en kontraherende stats omraade , ved en skriftlig aftale eller ved en mundtlig aftale , der er skriftlig bekraeftet , har vedtaget , at en ret eller retterne i en kontraherende stat skal vaere kompetente til at paakende allerede opstaaede tvister eller fremtidige tvister i anledning af et bestemt retsforhold , er alene denne ret eller retterne i den paagaeldende stat kompetente« .

13 Domstolen har i flere domme , jfr . saaledes afgoerelserne af 14 . december 1976 ( Estasis Salotti , sag 24/76 , Sml ., s . 1831 , og Ségoura , sag 25/76 , Sml , s . 1851 ) og af 6 . maj 1980 ( Porta Leasing , sag784/79 , Sml ., s . 1517 ) fastslaaet , at det krav om skriftlighed , som opstilles i konventionens artikel 17 , skal sikre , at parternes samstemmende vilje , naar de ved en kompetencevedtagelse fraviger de almindelige kompetenceregler i konventionens artikler 2 , 5 og 6 , kommer klart og praecist til udtryk og herefter utvetydigt staar fast .

14 I oevrigt har konventionens artikel 17 med opstilling af et saadant krav om skriftlighed inter partes hverken til formaal eller foelge , at en ved et tredjemandsloefte i kontrakten begunstiget tredjemands adgang til under en tvist mod forsikringsgiveren at paaberaabe sig den til hans fordel vedtagne vaernetingsklausul er betinget af et lignende krav om skriftlighed .

15 Det maa herefter fastlaas , at forsikringsgiveren ikke kan anfaegte en vaernetingsklausul som den omhandlede , naar han klart har tiltraadt den i aftalens bestemmelser , blot fordi den begunstigede udenforstaaende tredjemand ikke selv har opfyldt skriftlighedskravet i konventionens artikel 17 .

16 Dette resultat bestyrkes ved en undersoegelse af reglerne i konventionens afdeling 3 om kompetence i forsikringssager .

17 Denne undersoegelse og de oplysninger , forarbejderne herved kan give , viser saaledes , at bestemmelserne , hvorefter den forsikrede jo har flere muligheder for at vaelge vaernetinget end forsikringsgiveren , mens adgangen til at vedtage en vaernetingsklausul i sidstnaevntes interesse afskaeres , er begrundet i oensket om at beskytte den forsikrede . Denne staar som oftest over for en standardkontrakt , hvis vilkaar ikke laengere kan forhandles , ligesom han er den oekonomisk svage part .

18 Endvidere kan parterne ifoelge konventionens artikel 12 fravige bestemmelserne i afdeling 3 »ved aftale : . . . 2 . saafremt aftalen giver forsikringstageren , den sikrede eller den begunstigede ret til at anlaegge sag ved andre retter end den , der er naevnt i denne afdeling« . Heraf foelger klart , at der ifoelge konventionen udtrykkelig bestaar en adgang til at aftale vaernetinget , ikke blot i den i aftalen deltagende forsikringstagers interesse , men ogsaa i den forsikredes og den begunstigedes _ naar disse ikke deltager i aftalen _ som i det foreliggende tilfaelde ikke er identiske , og som kan vaere ukendte ved indgaaelsen af en forsikringsaftale .

19 Saafremt det i artikel 17 indeholdte krav om skriftlighed maatte antages at indebaere , at den forsikrede , eller den begunstigede uden for aftalen staaende tredjemand , i hvis interesse vaernetingsklausulen er vedtaget , udtrykkeligt skulle underskrive denne klausul for at kunne paaberaabe sig den som gyldig , ville sidstnaevnte blive paalagt en unoedvendig byrde , eftersom forsikringsgiveren fra foerst af utvetydigt har accepteret en generel og aaben ordning vedroerende vaernetinget , ligesom der eventuelt kunne vaere tale om en vanskeligt opfyldelig formalitet i tilfaelde , hvor den forsikrede , endnu foer tvist var opstaaet , ikke af forsikringstageren var gjort bekendt med , at der var indgaaet en vaernetingsklausul i hans interesse .

20 Af det ovenfor anfoerte foelger i det hele , at en vaernetingsklausul i en forsikringsaftale , der er vedtaget til fordel for den forsikrede , der ikke deltager i aftalen og ikke er identisk med forsikringstageren , maa anses for gyldig i henhold til konventionens artikel 17 , saafremt det i naevnte artikel opstillede krav om skriftlighed er opfyldt for forsikringsgiverens og forsikringstagerens vedkommende og forsikringsgiverens aftalevilje herved klart og praecist er kommet til udtryk .

2 . Det andet spoergsmaal

21 Det vil vedroerende dette spoergsmaal vaere tilstraekkeligt at henvise til , at Domstolen i dommene af 24 . juni 1981 ( Elefanten Schuh GmbH , sag 150/80 , Sml ., s . 1671 ), af 22 . oktober 1981 ( Rohr , sag 27/81 , Sml ., s . 2431 ) og af 31 . marts 1982 ( CHW , sag 25/81 , Sml ., s . 1189 ) har fastslaaet , at konventionens artikel 18 skal fortolkes saaledes , at sagsoegte ikke blot kan bestride rettens kompetence , men tillige subsidiaert kan bestride kravet i realiteten uden derved at fortabe retten til at fremfoere indsigelsen om inkompetence .

Afgørelse om sagsomkostninger

Sagens omkostninger

22 De udgifter , der er afholdt af Den italienske Republiks regering og af Kommissionen for De europaeiske Faellesskaber , der har afgivet indlaeg for Domstolen , kan ikke godtgoeres . Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgoer et led i den sag , der verserer for den nationale ret , tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger .

Afgørelse

Paa grundlag af disse praemisser

kender

DOMSTOLEN ( tredje afdeling )

vedroerende de spoergsmaal , der er forelagt den af Corte suprema di cassazione ( forenede afdelinger for civilsager ) ved kendelse af 28 . juli 1982 , for ret :

1 . Artikel 17 , stk . 1 , i konventionen af 27 . september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgoerelser i borgerlige sager , herunder handelssager , skal fortolkes saaledes , at i tilfaelde , hvor der foreligger en forsikringsaftale mellem en forsikringsgiver og en forsikringstager , som har indgaaet aftalen i egen og i tredjemands interesse , kan tredjemand , ogsaa uden personligt at have undertegnet en i forsikringsaftalen indeholdt vaernetingsklausul , i givet fald paaberaabe sig denne , saafremt kravet om skriftlighed ifoelge konventionens artikel 17 er opfyldt for forsikringsgiverens og forsikringstagerens vedkommende , og forsikringsgiverens aftalevilje herved klart og praecist er kommet til udtryk .

2 . Artikel 18 i konventionen af 27 . september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgoerelser i borgerlige sager , herunder handelssager , skal fortolkes saaledes , at sagsoegte ikke blot kan bestride rettens kompetence , men tillige subsidiaert kan bestride kravet i realiteten uden derved at fortabe retten til at fremfoere indsigelsen om inkompetence .