ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Juzgado de Primera Instancia n.o 1 de Cazalla de la Sierra (Spanien) den 4. december 2020 — Caixabank SA mod ZN, SD og AH

(Sag C-657/20)

(2021/C 88/17)

Processprog: spansk

Den forelæggende ret

Juzgado de Primera Instancia n.o 1 de Cazalla de la Sierra

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Caixabank SA

Sagsøgt: ZN, SD og AH

Præjudicielle spørgsmål

Henset til de rettigheder, der er fastsat i direktiv 93/13 (1), og til de kriterier, der er fastsat i dom af 14. marts 2013 og af 26. marts 2019 vedrørende den omstændighed, at den manglende overholdelse af betalingsforpligtelsen skal være tilstrækkelig grov i forhold til lånets varighed og størrelse for at vilkåret om førtidig ophævelse finder anvendelse, er der tvivl om følgende:

Skal den manglende betaling være grov for så vidt angår både lånets størrelse og varighed, eller er det tilstrækkeligt, at det kun er tilfældet for et enkelt af disse kriterier?

I tilfælde af, at der skal tages hensyn til begge kriterier (lånets varighed og størrelse), og at de skal være opfyldt og vurderes samlet, opstår der tvivl om, hvorvidt national lovgivning (artikel 24 i lov nr. 5/19) og national retspraksis (dom fra Tribunal Supremo (øverste domstol) nr. 463/19) kræver, at begge kriterier overvejes.

I tilfælde af, at begge kriterier (lånets varighed og størrelse) skal være opfyldt og vurderes sammen, opstår der tvivl om, hvordan man forholder sig i de tilfælde, hvor en grov misligholdelse kun forekommer med hensyn til lånets størrelse, svarende ifølge artikel 24 i lov nr. 5/19 til en manglende betaling af 3 % af den lånte kapital, mens der ikke foreligger grov misligholdelse med hensyn til lånets varighed, i overensstemmelse med de eneste henvisninger til lånets løbetid, som er indeholdt i artikel 24 i lov nr. 5/19, idet færre end 12 ydelser mangler at blive betalt.

(1) Rådets direktiv 93/13/EØF af 5.4.1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler (EFT 1993, L 95, s. 29).
1)

Transporteres punktafgiftspligtige varer under en suspensionsordning som omhandlet i artikel 4, litra c), i direktiv 92/12/EØF (1), når en medlemsstats toldmyndigheder har accepteret at omlægge varerne under suspensionsordningen fra et afgiftsoplag til en registreret erhvervsdrivende med hjemsted i en anden medlemsstat, selv om betingelserne for transporten af varerne under en suspensionsordning ikke var objektivt opfyldt, idet det senere under proceduren blev fastslået, at den registrerede erhvervsdrivende ikke havde kendskab til transporten af varerne på grund af svig begået af tredjemand?
C 88/12

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunalul Bucureşti (Rumænien) den 2. december 2020 — HW, ZF og MZ mod Allianz Elementar Versicherungs AG

(Sag C-652/20)

(2021/C 88/16)

Processprog: rumænsk

Den forelæggende ret

Tribunalul Bucureşti

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: HW, ZF og MZ

Sagsøgt: Allianz Elementar Versicherungs AG

Præjudicielt spørgsmål

Skal bestemmelserne i artikel 11, stk. 1, litra b), i forordning (EU) nr. 1215/2012 (1) fortolkes således, at de kun vedrører [EU-]medlemsstaternes internationale kompetence, eller således, at de også fastlægger den nationale (stedlige) kompetence for retten på det sted, hvor den af forsikringen begunstigede har bopæl?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1215/2012 af 12.12.2012 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (EUT 2012, L 351, s. 1).
2)

Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende: Er kontrol ved de nationale civile domstole af, om der foreligger misbrug som omhandlet i artikel 102 TEUF og/eller den nationale kartellovgivning også lovlig og påkrævet i tilfælde, hvor jernbanevirksomhederne har mulighed for at opnå en kontrol af, om de betalte afgifter er rimelige, ved det kompetente tilsynsorgan? Skal de nationale civile domstole afvente en sådan afgørelse fra tilsynsorganet og, såfremt denne anfægtes ved retten, eventuelt at den bliver endelig?
1.

Skal artikel 3, stk. 1, i direktiv 93/13/EØF (1), sammenholdt med nr. 1, litra e) og f), i bilaget til dette direktiv samt artikel 15, stk. 2 og 3, i chartret om grundlæggende rettigheder fortolkes således, at kontraktvilkår til trods for kravene om god tro bevirker en betydelig skævhed i parternes rettigheder og forpligtelser ifølge aftalen til skade for forbrugeren, hvis de forhøjer forbrugerens omkostninger i henhold til denne kontrakt betydeligt, medmindre forbrugeren hver måned overfører sin lønindtægt [til en konto] i den kreditgivende bank, når man tager hensyn til, at forbrugeren ifølge kontraktvilkårene er forpligtet til at give pant i sin løntilgodehavende, uanset hvorledes og i hvilken stat han modtager sin lønindtægt?
3)

Såfremt det andet spørgsmål besvares bekræftende: Finder artikel 20, stk. 3, i forordning (EF) nr. 604/2013 også analog anvendelse for så vidt som det i denne bestemmelses andet punktom fastsættes, at det ikke er nødvendigt at indlede en ny procedure for overtagelse af ansvaret for børn født efter ansøgernes ankomst til medlemsstaternes område, selv om der i så fald er risiko for, at værtsmedlemsstaten ikke har kendskab til en eventuel modtagelsessituation for det mindreårige barn eller ud fra sin administrative praksis afviser en analog anvendelse af artikel 20, stk. 3, i forordning (EU) nr. 604/2013, og det mindreårige barn dermed risikerer at blive en »refugee in orbit« [udelades]?
Appel iværksat den 25. august 2020 af Brands Up OÜ til prøvelse af dom afsagt af Retten (Fjerde Afdeling) den 25. juni 2020 i sag T-651/19 — Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret

(Sag C-404/20 P)

(2021/C 88/15)

Processprog: finsk

Parter

Appellant: Brands Up OÜ (ved asianajaja M. Welin og luvan saanut oikeudenkäyntiavustaja J. Kaulo)

Den anden part i appelsagen: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO)

Domstolen (Afdelingen for bevilling af appel) har ved kendelse af 17. december 2020 besluttet, at appellen ikke admitteres, og bestemt, at Brands Up OÜ bærer sine egne omkostninger.
C 88/11

Appel iværksat den 15. juni 2020 af ZU til prøvelse af dom afsagt af Retten (Syvende Afdeling) den 31. marts 2020 i sag T-499/19, ZU mod EU-Udenrigstjenesten

(Sag C-266/20 P)

(2021/C 88/13)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: ZU (ved avocat C. Bernard-Glanz)

Den anden part i appelsagen: Tjenesten for EU’s Optræden Udadtil

Ved kendelse af 20. januar 2021 traf Domstolen (Syvende Afdeling) afgørelse om, at appellen skulle forkastes, idet det var åbenbart, at den delvis skulle afvises, delvis savnede grundlag, og pålagde appellanten at bære sine egne omkostninger.
2)

Skal EU-retten — navnlig de bestemmelser, der er nævnt i det første spørgsmål — fortolkes således, at den er til hinder for: a) en medlemsstats nationale lovgivning, såsom artikel 42a, stk. 1 og 2, samt artikel 107, stk. 1, tredje afsnit, i lov om de almindelige domstoles organisation, som forbyder en national domstol at efterprøve — for så vidt angår spørgsmålet, om denne domstol lever op til kravet om forudgående at være oprettet ved lov — den bindende virkning og de retlige omstændigheder, der ligger til grund for disciplinærafdelingens tilladelse nævnt i det første spørgsmål, som er den direkte årsag til ændringen af sammensætningen af dommerkollegiet, og det i denne lovgivning samtidig er fastsat, at et forsøg på at foretage en sådan prøvelse vil give anledning til, at der over for en dommer, som foretager en sådan prøvelse, vil blive indledt en disciplinærsag? b) retspraksis fra et nationalt organ, såsom Trybunał Konstytucyjny (forfatningsdomstol), i henhold til hvilken nationale myndigheders retsakter, såsom retsakter, der er vedtaget Prezydent Rzeczypospolitej Polskiej (Republikken Polens præsident) og Krajowa Rada Sądownictwa (domstolsrådet), for så vidt angår udnævnelsen til et organ som disciplinærafdelingen, ikke kan undergives domstolsprøvelse, herunder prøvelse på grundlag af EU-retten — uanset overtrædelsens alvor og grad — således, at udnævnelsen af en person til dommerembedet er endelig og uigenkaldelig?
8)

Bør artikel 3, stk. 2, og artikel 7, stk. 1, i Kommissionens forordning (EU) nr. 1407/2013 (1) af 18. december 2013 om anvendelse af artikel 107 og 108 i traktaten om den Europæiske Unions funktionsmåde på de minimis-støtte, fortolkes således, at det, eftersom størrelsen af den omtvistede støtte i nærværende tilfælde ikke overstiger tærsklen for de minimis-støtte, skal antages, at den omtalte støtte opfylder kriterierne for de minimis-støtte? Skal artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 1407/2013 fortolkes således, at hvis der i den foreliggende sag tages hensyn til de betingelser for at forhindre overkompensation, der er fastsat i Kommissionens beslutning SA.43140, kan det forhold, at betalingen af erstatning for den lidte skade anses for at være de minimis-støtte, give anledning til en uacceptabel kumulation?
C 128/8

Appel iværksat den 23. november 2020 af Arkadiusz Kaminski til prøvelse af dom afsagt af Retten (Anden Afdeling) den 23. september 2020 i sag T-677/19 — Polfarmex mod EUIPO — Kaminski

(Sag C-626/20 P)

(2021/C 128/10)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Arkadiusz Kaminski (ved radcowie prawni E. Pijewska, M. Mazurek og W. Trybowski,)

De andre parter i appelsagen: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret og Polfarmex S.A

Domstolen (Afdelingen for bevilling af appel) har ved kendelse af 28. januar 2021 besluttet, at appellen ikke admitteres, og bestemt, at Arkadiusz Kaminski bærer sine egne omkostninger.
1)

Skal artikel 1, stk. 5, litra a), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/31/EF (1) af 8. juni 2000 om visse retlige aspekter af informationssamfundstjenester, navnlig elektronisk handel, i det indre marked fortolkes således, at en national lovgivning, som forpligter leverandører af en formidlingstjeneste, der består i mod betaling og ved hjælp af en elektronisk platform at formidle kontakt mellem potentielle lejere og professionelle eller ikke-professionelle udlejere, der udbyder ydelser i form af indkvartering af kortere varighed, til efter skriftlig anmodning fra skatteforvaltningen og under administrativt bødeansvar at meddele »oplysninger om driftsbestyreren og turistindkvarteringsvirksomhedernes kontaktoplysninger samt antallet af overnatninger og anvendte indkvarteringsenheder i det forudgående år« med henblik på at identificere de personer, som er pligtige at betale en regional skat på turistindkvarteringsvirksomhederne og deres skattepligtige indtægter, er omfattet af »beskatningsområdet« og dermed må anses for at falde uden for dette direktivs anvendelsesområde?
4)

Såfremt opholdsretten på grundlag af artikel 20 TEUF er midlertidig, skal direktivets artikel 3, stk. 2, litra e), da fortolkes således, at denne bestemmelse er til hinder for en national ordning, hvorefter kun indehavere af nationale opholdstilladelser er udelukket fra at erhverve status som fastboende udlænding som omhandlet i direktivet?
1)

Skal kvalifikationsdirektivets (1) artikel 15, litra c), udelukkende give beskyttelse i den undtagelsessituation, hvor graden af vilkårlig vold i forbindelse med international eller intern væbnet konflikt er så høj, at der er alvorlig grund til at antage, at en borger, der vender tilbage til det pågældende land eller i givet fald til det pågældende område, alene ved sin tilstedeværelse dér løber en reel risiko for den i artiklens litra c) omhandlede trussel? Og falder denne undtagelsessituation ind under begrebet »most extreme case of general violence« som omhandlet i dom N.A. mod Det Forenede Kongerige? (2) Såfremt det første spørgsmål besvares benægtende:
1)

Skal artikel 3, stk. 1, litra a), og artikel 7 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 261/2004 (1) af 11. februar 2004 om fælles bestemmelser om kompensation og bistand til luftfartspassagerer ved boardingafvisning og ved aflysning eller lange forsinkelser og om ophævelse af forordning (EØF) nr. 295/91, som fortolket af Domstolen, fortolkes således, at en passager er berettiget til kompensation fra et luftfartsselskab, der ikke er et EF-luftfartsselskab, såfremt passageren ankommer til sit endelige bestemmelsessted med en forsinkelse på mere end tre timer på grund af en forsinkelse på den sidste flyvning, hvis afgangssted og ankomststed uden mellemlanding på en medlemsstats område begge befinder sig på et tredjelands område, og der er tale om den sidste flyvning i en række af direkte tilsluttede flyvninger, som starter i en lufthavn, der befinder sig på en medlemsstats område, og alle flyvninger faktisk blev udført af det luftfartsselskab, der ikke er et EF-luftfartsselskab, og passageren havde reserveret alle disse flyvninger hos et EF-luftfartsselskab, der ikke faktisk udførte nogen af flyvningerne?
—

Kommissionens afgørelse af 17. juli 2013 om Spaniens støtteordning SA.21233 C/11 (2) (ex NN/11, ex CP 137/06) — Skatteordning for finansielle leasingaftaler, også kendt som den spanske leasingbeskatningsordning, og navnlig dens artikel 1, stk. 1, annulleres, for så vidt som det heri fastslås, at den spanske leasingbeskatningsordning udgør ulovlig statsstøtte, og, subsidiært, annulleres afgørelsens artikel 4, stk. 1, for så vidt som den anordner tilbagesøgning af hele støtten fra ØIG'ernes investorer.
—

Kommissionens afgørelse 2014/200/EU af 17. juli 2013 om Spaniens støtteordning SA.21233 c/11 (ex NN/11, ex CP 137/06) — Skatteordning for finansielle leasingaftaler, også kendt som den spanske leasingbeskatningsordning (1), annulleres.
(ii)

Retlige fejl ved den retlige kvalificering af den administrative tilladelse til indledende afskrivning: (a) fejl ved at finde, at eksistensen af en tilladelsesprocedure nødvendigvis indebærer, at foranstaltningen er selektiv, uden at det er fornødent at gennemføre den undersøgelse i tre etaper, som kræves i Rettens praksis, (b) fejl ved at kvalificere tilladelsen til indledende afskrivning som en skønsbeføjelse, der gør det muligt at nå andre formål end skatteordningens formål, og (c) fejl ved bedømmelsen, hvorefter det forhold, at en enkelt af de foranstaltninger, som gav mulighed for at være begunstiget af SLB-ordningen samlet set (tilladelsen til indledende afskrivning), var selektiv, gør det muligt at finde, at ordningen samlet set er selektiv.
b)

Såfremt spørgsmål a) besvares bekræftende, er det forhold, at det erstatningskrav, som skadelidte søger at gøre gældende mod forsikringstageren/den sikrede, udspringer af de samme forhold og er fremsat inden for rammerne af samme sagsanlæg som det direkte søgsmål, der er anlagt mod forsikringsgiveren, da tilstrækkeligt til, at det kan konkluderes, at skadelidtes søgsmål er en forsikringssag, selv om grundlaget for sagen mellem skadelidte og forsikringstageren/den sikrede, ikke vedrører forsikring?
1)

Medfører Regulation 9(3)(c)(i) i Universal Credit Regulations (Northern Ireland) 2016 (lov om Universal credit (Nordirland) af 2016), som blev indført ved Social Security (Income-related Benefits) (Updating and Amendment) (EU Exit) Regulations (Northern Ireland) 2019 (lov om social sikring (indkomstbaserede ydelser) (ajourføring og ændring) (udtræden af EU) (Nordirland) af 2019), og som er til hinder for, at unionsborgere med national opholdsret (begrænset opholdstilladelse) får ret til sociale sikringsydelser (i denne sag »foreløbig opholdsret« i henhold til Appendix EU til UK Immigration Rules (EU-bilaget til Det Forenede Kongeriges immigrationslovgivning), ulovlig (enten direkte eller indirekte) forskelsbehandling i henhold til artikel 18 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde og er uforenelig med Det Forenede Kongeriges forpligtelser i henhold til European Communities Act 1972 (lov om De Europæiske Fællesskaber af 1972)?
C 110/17

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af First-tier Tribunal (Tax Chamber) (Det Forenede Kongerige) den 22. december 2020 — Fenix International Limited mod Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

(Sag C-695/20)

(2021/C 110/17)

Processprog: engelsk

Den forelæggende ret

First-tier Tribunal (Tax Chamber)

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Fenix International Limited

Sagsøgt: Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

Præjudicielt spørgsmål

Er artikel 9a, i Rådets gennemførelsesforordning (EU) nr. 282/2011 (1) af 15. marts 2011, indsat ved artikel 1, stk. 1, litra c), i Rådets gennemførelsesforordning (EU) nr. 1042/2013 (2) af 7. oktober 2013, ugyldig med den begrundelse, at den overskrider Rådets gennemførelsesbeføjelser eller forpligtelser i henhold til artikel 397 i Rådets direktiv 2006/112/EF (3) af 28. november 2006, fordi den supplerer og/eller ændrer artikel 28, i direktiv 2006/112/EF?

(1) Rådets gennemførelsesforordning (EU) nr. 282/2011 af 15.3.2011 om foranstaltninger til gennemførelse af direktiv 2006/112/EF om det fælles merværdiafgiftssystem (EUT 2011, L 77, s. 1).

(2) Rådets gennemførelsesforordning (EU) nr. 1042/2013 af 7.10.2013 om ændring af gennemførelsesforordning (EU) nr. 282/2011 for så vidt angår leveringsstedet for ydelser (EUT 2013, L 284, s. 1).

(3) Rådets direktiv 2006/112/EF af 28.11.2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (EUT 2006, L 347, s. 1).
1)

Skal begrebet »viderespredning pr. kabel«, som omhandlet i artikel 1, stk. 3, i Rådets direktiv 93/83/EØF (1) af 27. september 1993, fortolkes således, at det, ud over et radio- og tv-selskabs samtidige udsendelse af et andet radio- og tv-selskabs udsendelse, omfatter en samtidig og uforkortet viderespredning pr. kabel til almenheden af en førstegangsudsendelse af radio- eller tv-programmer beregnet for almenheden (uanset om en sådan viderespredning til almenheden foretages af et radio- og tv-selskab eller ej)?
—

det er blevet fastslået, at den afgiftspligtiges handlinger ikke var forbundet med nogen form for momssvig, men var resultat af en fejlagtig identificering af leverancer inden for rammerne af kædetransaktioner, og at den afgiftspligtiges polske momsregistreringsnummer var udstedt til brug for indenlandsk levering og ikke en levering inden for Fællesskabet?
2)

Indebærer andet punktum i præmis 53 et andet kriterium end det, der er fastsat i præmis 51 i dommen i sagen Amoena, og som er udledt af den forklarende bemærkning til HS vedrørende pos. 8473, ved at kræve, at brystholderne (dvs. det potentielle tilbehør) skal sætte brystproteserne i stand til at udfylde en anden funktion end den, som »de« (angiveligt brystproteserne) er beregnet til, eller indebærer det nævnte punktum blot en anvendelse af det kriterium, der er fastsat i præmis 51, og som kræver, at brystholderne skal udføre et arbejde i forbindelse med brystprotesens hovedfunktion?
6)

Såfremt der var tale om en tilsidesættelse af etableringsfriheden og/eller retten til frie kapitalbevægelser: a) kræver EU-retten da, at den nationale lovgivning fortolkes eller undlades anvendt på en måde, der giver GL mulighed for at udskyde skattebetalingen? b) hvis dette er tilfældet, kræver EU-retten da, at den nationale lovgivning fortolkes eller undlades anvendt på en måde, der giver GL mulighed for at udskyde skattebetalingen, indtil aktiverne afhændes uden for den underkoncern, for hvilken det selskab, der er hjemmehørende i en anden medlemsstat, er moderselskab (dvs. »efter realisationsprincippet«), eller kan en mulighed for betaling af skat i rater (dvs. »på ratebasis«) anses for at udgøre et forholdsmæssigt retsmiddel? c) hvis en mulighed for betaling af skat i rater i princippet kan udgøre et forholdsmæssigt middel: i) gælder dette da kun, såfremt national ret indeholdt muligheden på tidspunktet for afhændelsen af aktiverne, eller er det foreneligt med EU-retten, at en sådan mulighed efterfølgende stilles til rådighed som et retsmiddel (dvs. at den nationale ret efterfølgende giver en sådan mulighed ved at anvende en overensstemmende fortolkning eller ved at undlade at anvende lovgivningen)? ii) pålægger EU-retten da nationale retter at stille et retsmiddel til rådighed, der i mindst muligt omfang griber ind i den relevante frihed jf. EU-retten, eller er det tilstrækkeligt, at de nationale retter stiller et retsmiddel til rådighed, der, samtidig med, at det er forholdsmæssigt, i mindst muligt omfang afviger fra gældende national ret? iii) hvilken periode for ratebetaling kræves da? Og iv) er et retsmiddel i form af en rateordning, i henhold til hvilken betaling forfalder forud for det tidspunkt, hvor der træffes endelig afgørelse i tvisten mellem parterne, da i strid med EU-retten, dvs. skal forfaldsdatoerne for raterne være fremadrettede?
3)

Ud fra den antagelse, at artikel 34, stk. 3, i forordning nr. 44/2001 ikke finder anvendelse, såfremt anerkendelse og fuldbyrdelse af en retsafgørelse truffet i en anden medlemsstat ville være i strid med grundlæggende nationale retsprincipper, fordi det ville stride imod princippet om res judicata på grund af en tidligere national voldgiftsafgørelse eller en tidligere retsafgørelse, der er truffet i henhold til voldgiftsafgørelsen, og som er truffet af retten i den medlemsstat, som anmodningen rettes til, er det da muligt at påberåbe sig artikel 34, stk. 1, i forordning nr. 44/2001 som begrundelse for at afslå anerkendelse eller fuldbyrdelse, eller anses forordningens artikel 34, stk. 3 og 4, for en udtømmende opregning af grunde til, at res judicata og/eller uforenelighed kan være til hinder for anerkendelse og fuldbyrdelse af en retsafgørelse, der er truffet i henhold til forordningen?
2)

Skal udtrædelsesaftalens artikel 2, 3, 10, 12 og 127, sammenholdt med punkt 6 i præamblen hertil og artikel 18, 20 og 21 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, i bekræftende fald anses for at have tilladt disse britiske statsborgere, uden undtagelse, at bevare den ret til unionsborgerskabet, som de nød inden deres lands udtræden af Unionen?
C 217/18

Appel iværksat den 7. december 2020 af Laboratorios Ern, S.A. til prøvelse af dom afsagt af Retten (Femte Afdeling) den 5. oktober 2020 i sag T-53/19 — SBS Bilimsel Bio Çözümler Sanayi Ve Ticaret AŞ mod EUIPO — Laboratorios Ern (apiheal)

(Sag C-678/20 P)

(2021/C 217/27)

Processprog: spansk

Parter

Appellant: Laboratorios Ern, S.A. (ved abogados T. González Martínez og R. Guerras Mazón)

De andre parter i appelsagen: SBS Bilimsel Bio Çözümler Sanayi Ve Ticaret AŞ og Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO)

Domstolen (Afdelingen for bevilling af appel) har ved kendelse af 18. marts 2021 besluttet, at appellen ikke admitteres, og bestemt, at Laboratorios Ern bærer sine egne omkostninger.
C 217/17

Appel iværksat den 7. december 2020 af Laboratorios Ern, S.A. til prøvelse af dom afsagt af Retten (Femte Afdeling) den 5. oktober 2020 i sag T-51/19 — Laboratorios Ern mod EUIPO — SBS Bilimsel Bio Çözümler (apiheal)

(Sag C-667/20 P)

(2021/C 217/26)

Processprog: spansk

Parter

Appellant: Laboratorios Ern, S.A. (ved abogados T. González Martínez og R. Guerras Mazón)

De andre parter i appelsagen: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret og SBS Bilimsel Bio Çözümler Sanayi Ve Ticaret AŞ

Domstolen (Afdelingen for bevilling af appel) har ved kendelse af 18. marts 2021 besluttet, at appellen ikke admitteres, og bestemt, at Laboratorios Ern bærer sine egne omkostninger.
1)

Skal artikel 1 i Rådets direktiv 1999/70/EF af 28. juni 1999 om rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP (1) såvel som § 1 og § 4 i ovennævnte rammeaftale fortolkes således, at disse bestemmelser er til hinder for national lovgivning, hvorefter arbejdsgiveren udelukkende er forpligtet til skriftligt at begrunde en opsigelse af en tidsubegrænset ansættelseskontrakt, hvorved lovligheden af opsigelsesgrundene vedrørende tidsubegrænsede ansættelseskontrakter er underlagt domstolsprøvelse, uden at der samtidig er fastsat en sådan forpligtelse for arbejdsgiveren (dvs. en pligt til at angive en begrundelse, for kontraktens ophør) i relation til tidsbegrænsede ansættelseskontrakter (hvorfor det kun er opsigelsesvarslet overholdelse af bestemmelserne om opsigelse af kontrakter, der er underlagt domstolsprøvelse)?