ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
De begrænsninger, der er forbundet med overgangen fra én forvaltningsordning til en anden med hensyn til tjenestemænds karriere, kan medføre, at administrationen midlertidigt og inden for visse grænser må fravige den strenge anvendelse af de regler og permanent gældende principper, der normalt finder anvendelse i de pågældende situationer. Sådanne fravigelser skal imidlertid være begrundet ud fra et tvingende hensyn, der er forbundet med overgangen, og kan for så vidt angår deres varighed og omfang ikke gå ud over, hvad der er nødvendigt for at sikre en rimelig overgang fra én ordning til en anden.

Ændringen af de gældende metoder med hensyn til forfremmelse af tjenestemænd har i teorien til formål at afhjælpe visse ulemper, der følger af anvendelsen af de gamle regler. Det ligger derfor i en sådan ændring, hvor administrationen har et vidt skøn med hensyn til, om den er nødvendig, at vurderingen af tjenestemændenes fortjenester på et givet tidspunkt kan foretages på et nyt grundlag. En fuldstændig og identisk hensyntagen til de bedømmelser, der er foretaget af tjenestemændene under den gamle ordning, kan ikke kræves af administrationen under den nye ordning, idet en sådan hensyntagen næsten uundgåeligt ville medføre, at ændringen af forfremmelsesordningen ville blive frataget enhver praktisk virkning, og dette selv om der for de ansatte ikke gælder en ret til, at den gældende ordning opretholdes uændret. En begrænsning af, hvorledes der kan tages hensyn til de tidligere bedømmelser, og hvorefter den teoretiske beregning som følge af omregningen af de tidligere bedømmelser til forfremmelsespoints, således som dette er indført med den nye ordning, giver ikke de berørte tjenestemænd mulighed for at komme videre end en overgang til den højere lønklasse, og kan ikke antages at gå ud over de beføjelser, ansættelsesmyndigheden har til som en overgangsforanstaltning at tilpasse ændringen af reglerne om forfremmelse af tjenestemænd. Ved begrænsningen er der således blot fastsat et loft for, i hvilket omfang tidligere anerkendte fortjenester kan tages i betragtning.

Et sådant loft med hensyn til antallet af forfremmelsespoints for de tjenestemænd, der er omfattet af omregningen, til et niveau, der svarer til referencegrundlaget for ændringen i lønklasse, og den deraf følgende nulstilling i den højere lønklasse for de ansatte, der havde nået dette antal ved ikrafttrædelsen af den nye ordning, kan derfor betragtes som begrundet ud fra de krav, der ligger i en ændring af ordningen.

(jf. præmis 55-57)

Henvisning til: Domstolen, 1. juli 1976. sag 62/75, de Wind mod Kommissionen, Sml. s. 1167, præmis 17;Retten, 13. juli 1995. sag T-557/93, Rasmussen mod Kommissionen. Sml.Pers. IA. s. 195, og II. s. 603, præmis 20.
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. EF-varemærker – definition på og erhvervelse af et EF-varemærke – absolutte registreringshindringer – varemærker uden fornødent særpræg – tredimensionalt varemærke – formen på en flaske, der skal bruges som indpakning af varerne, der er nævnt i varemærkeansøgningen

[Rådets forordning nr. 40/94, art. 7, stk. 1, litra b)]

Sammendrag

Et tredimensionalt tegn, som består af en cylinderformet flaskeform, der har forskellige elementer i udformningen, og som er ansøgt registreret for »Mineralvand, kulsyreholdige vande, kildevand, aromatiserede vande, særlig aromatiserede drikke på basis af mineralvand og frugter eller frugtekstrakter, frugtdrikke, frugtsaft, nektar, limonade, sodavand og mere generelt alle ikke-alkoholholdige drikke« i klasse 32 i Nice-arrangementet, mangler ikke særpræg i henhold til artikel 7, stk. 1, litra b), i forordning nr. 40/94, når kombinationen af de nævnte elementer virkelig er specifik og ikke kan anses for ganske almindelig, idet den således giver den omhandlede flaske et særligt udseende, der – også i betragtning af den æstetiske helhedsvirkning – kan fastholde den berørte kundekreds’ opmærksomhed og gøre det muligt for denne, der er bevidst om de omhandlede varers emballageform, at adskille de varer, der er omhandlet i registreringsansøgningen, fra varer, der har en anden handelsmæssig oprindelse.

(jf. præmis 41 og 43)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

EF-varemærker – definition på og erhvervelse af et EF-varemærke – absolutte registreringshindringer – varemærke, som udelukkende består af tegn eller angivelser, der kan tjene til at betegne en vares egenskaber – ordmærket »ROBOTUNITS«

[Rådets forordning nr. 40/94, artikel 7, stk. 1, litra c)]

Sammendrag

Ordmærket ROBOTUNITS, der er ansøgt registreret for varer, som henhører under klasse 6, 7 og 9 i Nice-arrangementet og navnlig omfatter bestanddele af maskiner og færdigbyggede maskiner, der kan fungere automatisk eller være programmerede, kan fra en specialiseret engelsktalende kundekreds’ synsvinkel i henhold til artikel 7, stk. 1, litra c), i forordning nr. 40/94 om EF-varemærker tjene til at betegne væsentlige egenskaber ved de nævnte varer.

Fra den tilsigtede kundekreds’ synsvinkel er der nemlig en tilstrækkelig direkte og konkret forbindelse mellem det nævnte tegn og de varer, der er nævnt i varemærkeansøgningen, da tegnet, når det betragtes i sin helhed, kan tjene til at betegne en af de mulige anvendelser for alle disse varer, og da det forhold, at tegnet indeholder ordet »robot«, må anses for at betegne en anvendelse for disse varer, der kan få betydning for det valg, der træffes af den tilsigtede kundekreds, og som derfor udgør en væsentlig egenskab.

(jf. præmis 44 og 48)
RETTENS DOM (Femte Afdeling)

11. november 2003

Sag T-248/02

Carla Faita

mod

De Europæiske Fællesskabers Økonomiske og Sociale Udvalg

»Tjenestemænd — stillingsopslag — vedtægtens artikel 29, stk. 1 — udnævnelsesprocedure — åbenbart urigtigt skøn — begrundelse«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-1365

Angående:

Påstand om annullation af De Europæiske Fællesskabers Økonomiske og Sociale Udvalgs afgørelse af 20. september 2001 om ikke at tage sagsøgerens ansøgning i betragtning ved besættelse af stillingen som chef for afdelingen for italiensk oversættelse og tekstbehandling i Direktoratet for Logistik og Oversættelse samt af afgørelsen af 16. oktober 2001 om at udnævne en anden ansøger i stillingen.

Udfald:

Frifindelse. Hver part bærer sine egne omkostninger.

Sammendrag

Ansættelsesmyndigheden råder over et vidt skøn med henblik på at finde frem til de ansøgere, der opfylder de højeste krav til kvalifikationer, indsats og integritet. Anvendelsen af udtrykket »muligheder« i vedtægtens artikel 29, stk. 1, betyder herved klart, at ansættelsesmyndigheden ikke ved besættelsen af en ledig stilling er forpligtet til at foretage en forfremmelse eller en forflyttelse, men alene til i hvert enkelt tilfælde at undersøge, om sådanne skridt kan føre til udnævnelse af en person, der opfylder de højeste krav til kvalifikationer, indsats og integritet. (jf. præmis 45) Henvisning til: Domstolen, 13. juli 2000, sag C-174/99 P, Parlamentet mod Richard, Sml. I, s. 6189, præmis 38: Retten. 23. april 2002, sag T-372/00, Campolargo mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 49. og II. s. 223. præmis 93.

Stillet over for en række tilstrækkelige samstemmende indicier til støtte for, at der faktisk ikke er foretaget en sammenligning af ansøgningerne, skal ansættelsesmyndigheden fremlægge bevis, i form af objektive oplysninger, der kan prøves retligt, for, at den har overholdt garantierne i vedtægtens artikel 45 over for den pågældende tjenestemand, og at den har foretaget en sådan sammenligning. (jf. præmis 46) Henvisning til: Retten, 12. maj 1998, sag T-159/96, Wenk mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 193, og II, s. 593, præmis 55; Retten, 16. december 1999, sag T-143/98, Cendrowiez mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 273, og II, s. 1341, præmis 59.
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

EF-varemærker – definition på og erhvervelse af et EF-varemærke – absolutte registreringshindringer – varemærker, som udelukkende består af tegn eller angivelser, der kan tjene til at betegne en vares egenskaber – ordet »Quick«

[Rådets forordning nr. 40/94, art. 7,stk. 1,litra c)]

Sammendrag

Ordet Quick, for hvilket der er ansøgt om registrering for næringsmidler, tilberedte måltider og retter, kaffe, te, kakao og kaffeerstatning, der henhører under klasse, 29, 30 og 31 i Nice-arrangementet, er ikke egnet til at udgøre et EF-varemærke.

Den forbindelse, der er mellem det nævnte ord og de omhandlede varer, er tilstrækkelig snæver til, at forbuddet i artikel 7, stk. 1, litra c), i forordning nr. 40/94 om EF-varemærker finder anvendelse, for så vidt som ordet »quick« hos den engelsksprogede forbruger umiddelbart fremkalder det indtryk, at der er tale om varer, der kan tilberedes og serveres hurtigt.

(jf. præmis 32 , 35 og 36)
RETTENS DOM (Femte Afdeling)

18. november 2003

Sag T-13/02

Falk-Ulrich von Hoff

mod

Europa-Parlamentet

»Tjenestemænd — midlertidigt ansatte — bosættelsespenge — flytning af tjenestested — morarenter«

Fuldstændig gengivelse på tysk II-1387

Angående:

Påstand dels om annullation af Parlamentets afgørelse af 17. april 2001 om afvisning af sagsøgerens ansøgning om udbetaling af bosættelsespenge i forbindelse med flytning af hans tjenestested, dels om, at Parlamentet tilpligtes at betale sagsøgeren bosættelsespenge svarende til to måneders grundløn med renter 8% fra tidspunktet for indgivelsen af ansøgningen.

Udfald:

Parlamentets afgørelse af 17. april 2001 om afvisning af sagsøgerens ansøgning om udbetaling af bosættelsespenge annulleres. Parlamentet betaler sagsøgeren bosættelsespenge i medfør af artikel 5 i bilag VII til vedtægten svarende til to måneders grundløn, med morarenter fra den 24. januar 2002, beregnet på grundlag af Den Europæiske Centralbanks rentesats for de vigtigste refinansieringstransaktioner, som var gældende i den pågældende periode, forhøjet med to procentpoint. Parlamentet betaler sagens omkostninger.

Sammendrag

Tjenestemænd – godtgørelse af udgifter – bosættelsespenge – flytning af tjenestested – familie, som har bosat sig på det nye tjenestested som følge af flytningen, men forudfor denne – uden betydning

(Tjenestemandsvedtægten, art. 20; bilag VII, art. 5, stk. 2 og 4)

I medfør af artikel 5, stk. 2, i vedtægtens bilag VII udbetales der bosættelsespenge i det tilfælde, hvor tjenestemanden ved flytning til et nyt tjenestested må skifte bopæl for at opfylde forpligtelserne i henhold til vedtægtens artikel 20. Bestemmelsen henviser til den årsagssammenhæng, der bør være mellem omplaceringen af tjenestemanden og bopælsændringen. Den fastsætter imidlertid ikke en forudbestemt tidsmæssig rækkefølge mellem de respektive tidspunkter for henholdsvis vedtagelsen eller ikrafttrædelsen af afgørelsen om flytningen af tjenestestedet og den faktiske ændring af bopælen. Når det således er den nært forstående tjenstlige forflyttelse af tjenestemanden til et nyt tjenestested, der er årsagen til, at tjenestemandens familie bosætter sig på dette sted, kan familiens flytning faktisk finde sted før vedtagelsen af den formelle afgørelse om flytning, uden at dette bevirker, at tjenestemanden fratages den pågældende godtgørelse i medfør af den i nævnte artikel 5, stk. 4, fastsatte regel, hvorefter tjenestemanden ikke har ret til bosættelsespenge, såfremt han skal gøre tjeneste på det sted, hvor familien har bopæl.

(jf. præmis 34, 38 og 46)
Ved udarbejdelsen af bedømmelsesrapporter vedrørende tjenestemænd skal der tages hensyn til de opgaver, som udføres af personalerepræsentanter, således at disse ikke lider ulemper på grund af deres opgaver. Følgelig skal første og anden bedømmer, selv om de alene har kompetence til at vurdere de præstationer, som en tjenestemand, der har hverv som personalerepræsentant, yder i forbindelse med den stilling, han er placeret i — bortset fra de med hans hverv som personalerepræsentant forbundne opgaver — tage hensyn til de krav, som udøvelsen af repræsentationshvervene stiller. Sagt mere præcist skal de tage hensyn til, at den pågældende i overensstemmelse med gældende vedtægtsbestemmelser i givet fald har brugt færre arbejdsdage i tjenesten end det normale antal arbejdsdage inden for referenceperioden. Bedømmelsen af tjenestemandens kvalifikationer og arbejde skal derfor foretages på grundlag af de præstationer, som institutionen normalt kan forvente af en tjenestemand i samme lønklasse inden for en periode af tilsvarende længde som den, han faktisk har anvendt på sit arbejde i tjenesten, efter fradrag af den tid, han i overensstemmelse med gældende vedtægtsbestemmelser har brugt på sin opgaver som personalerepræsentant.

Hvis en institution ikke har vedtaget en særlig ordning for bedømmelse af tjenestemænd, der udfører opgaver som personalerepræsentanter, er bedømmerne ikke berettiget til at vurdere disse opgaver. Det gælder derimod ikke, hvis der er indført en ordning for ad hoc-bedømmelse af disse tjenestemænd.

Ifølge den ordning, Kommissionen har indført, skal der afgives udtalelse af en ad hoc-bedømmelsesgruppe og eventuelt af et paritært ad hoc-appeludvalg.

Formålet med indhentning af udtalelse fra ad hoc-bedømmelsesgruppen er at give bedømmeren de nødvendige oplysninger til vurdering af de funktioner, som den bedømte tjenestemand udøver som personale- eller fagforeningsrepræsentant, da disse funktioner anses for at udgøre et led i den tjeneste, som tjenestemanden er forpligtet til at udføre i institutionen. Endvidere skal bedømmeren ifølge artikel 3, stk. 6, andet led, og artikel 5 i de almindelige gennemførelsesbestemmelser til vedtægtens artikel 43, som er vedtaget af Kommissionen, høre ad hoc-bedømmelsesgruppen inden udfærdigelsen af det første udkast til bedømmelsen.

Bedømmeren er følgelig forpligtet til at tage hensyn til udtalelsen fra ad hoc-bedømmelsesgruppen ved udfærdigelsen af bedømmelsesrapporten for en tjenestemand, der udfører opgaver som personale- eller fagforeningsrepræsentant. Han er dog ikke forpligtet til at følge udtalelsen. Hvis ikke han følger den, skal han angive grundene hertil. Begrundelseskravet kan ikke opfyldes alene ved at vedlægge bedømmelsesrapporten udtalelsen.

De anførte principper gælder, med de nødvendige tilpasninger, tillige for udtalelsen fra det paritære ad hoc-appeludvalg. Det fremgår således af bilag II til de almindelige gennemførelsesbestemmelser til vedtægtens artikel 43, at »anden bedømmer ved udfærdigelsen af bedømmelsen skal tage hensyn« til udtalelsen fra det paritære ad hoc-appeludvalg.

(jf. præmis 46-51)

Henvisning til: Maurissenmod Revisionsretten.
RETTENS DOM (én enkelt dommer)

23. oktober 2003

Sag T-24/02

Maddalena Lebedef-Caponi

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Tjenestemænd — bedømmelsesrapport — forsinket udfærdigelse — erstatningssøgsmål«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-1227

Angående:

Påstand dels om annullation af Kommissionens afgørelser om delvis afslag på sagsøgerens klager med henblik på at opnå godtgørelse for den ikke-økonomiske skade, denne led ved den forsinkede udfærdigelse af vedkommendes bedømmelsesrapporter for perioden 1993/1995, 1995/1997 og 1997/1999, dels om godtgørelse for denne ikke-økonomiske skade.

Udfald:

Kommissionen tilpligtes at betale sagsøgeren et beløb på 2500 EUR tillige med det beløb på 1500 EUR, som allerede er tilkendt af ansættelsesmyndigheden. I øvrigt frifindes Kommissionen. Kommissionen betaler sagens omkostninger.

Sammendrag

Den bedømte tjenestemands påtegning er ikke en nødvendig betingelse for at indsætte en bedømmelsesrapport i hans personlige aktmappe, når administrationen i øvrigt har overholdt alle forskrifter for udarbejdelsen af bedømmelsesrapporten. (jf. præmis 77)
En afgørelse fra en institution, hvorved der meddeles afslag på en ansøgning om godtgørelse, udgør en integrerende del af den administrative procedure, der går forud for indgivelse af et erstatningssøgsmål til Retten.

Som følge heraf kan påstandene om annullation af dette afslag ikke bedømmes selvstændigt i forhold til erstatningspåstanden. Den retsakt, der indeholder institutionens stillingtagen under den administrative procedure, har nemlig alene den retsvirkning at gøre det muligt for den part, der hævder at have lidt skade, at anlægge et erstatningssøgsmål ved Retten.

(jf. præmis 45)

Henvisning til: Retten. 18. december 1997, sag T-90/95, Gill mod Kommissionen. Sml. Pers. IA. s. 471. og II. s. 1231. præmis 45; Retten. 6. marts 2001. sag T-77/99, Ojha mod Kommissionen. Sml. Pers. IA. s. 61, og II. s. 293. præmis 68; Retten, 5. december 2002, sag T-209/99, Hoyer mod Kommissionen, Sml. Pers. IA. s. 243, og II, s. 1211, præmis 32.
RETTENS DOM (Femte Afdeling)

14. oktober 2003

Sag T-174/02

Micole Wieme

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Tjenestemænd — meddelelse om ledig stilling — bedømmelse af ansøgernes fortjenester — åbenbart urigtigt skøn — magtfordrejning«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-1165

Angående:

Påstand om annullation af Kommissionens afgørelse af 13. juli 2001, hvorved Kommissionen afviste sagsøgerens ansøgning om stillingen som kontorchef for »Juridiske Anliggender og Kontrol med Anvendelsen af EU-bestemmelserne« i Direktoratet »Generelle anliggender«, i Generaldirektoratet for »Beskatning og Toldunion«.

Udfald:

Frifindelse. Hver part bærer sine egne omkostninger.

Sammendrag

Udøvelsen af det skøn, som ansættelsesmyndigheden råder over ved en udnævnelse, forudsætter en grundig gennemgang af ansøgningerne og en fuldstændig overholdelse af de krav, der indeholdes i stillingsopslaget, således at enhver ansøger, som ikke opfylder disse krav, må meddeles afslag. Stillingsopslaget udgør de retlige rammer, som ansættelsesmyndigheden har pålagt sig selv, og som den nøje skal overholde. Ved efterprøvelsen af, om ansættelsesmyndigheden har tilsidesat grænserne for disse retlige rammer og alene har handlet i tjenestens interesse, jf. vedtægtens artikel 7, tilkommer det Retten først at undersøge, hvilke betingelser der fremgår af stillingsopslaget, og derefter vurdere, om den foretrukne ansøger opfylder disse. En sådan kontrol skal begrænses til spørgsmålet om, hvorvidt ansættelsesmyndigheden under hensyn til de betragtninger, der ligger til grund for dens vurdering, har holdt sig ingen for rimelige grænser og ikke har anvendt sin skønsbeføjelse åbenbart fejlagtigt. Retten kan således ikke sætte sin vurdering af ansøgernes kvalifikationer i stedet for ansættelsesmyndighedens. (jf. præmis 37 og 38) Henvisning til: Retten. 2. oktober 1996, sag T-356/94, Vecchi mod Kommissionen, Sml.Pers. IA, s. 437, og II, s. 1251, præmis 53 og 54: Retten, 12. maj 1998. sag T-159/96. Wenk mod Kommissionen, Sml. Pers. IA. s. 193. og II. s. 593. præmis 63 og 64 og den deri nævnte retspraksis.
Pligten til at begrunde en afgørelse, der indeholder et klagepunkt, har dels til formål at give den berørte de oplysninger, der er nødvendige til at fastslå, hvorvidt afgørelsen er begrundet, dels at gøre det muligt for Fællesskabets retsinstanser at udøve sin kontrol.

Hvad angår udvælgelseskomitéens afgørelser må denne begrundelsespligt sammenholdes med princippet om den fortrolige karakter af udvælgelseskomitéens arbejde, jf. artikel 6 i vedtægtens bilag III.

Udvælgelseskomitéens arbejde består normalt af mindst to forskellige faser, der begynder med gennemgangen af ansøgninger for at udskille de ansøgere, der får adgang til udvælgelsesprøven, og fortsætter med vurderingen af ansøgernes egnethed til den stilling, der skal besættes, med henblik på udfærdigelse af en egnethedsliste. Den anden fase af komitéens arbejde er først og fremmest af sammenlignende karakter og er derfor omfattet af princippet om den fortrolige karakter af dette arbejde. Den sammenligning, som komitéen foretager, er afspejlet i det antal point, som den giver ansøgerne, og er resultat af den bedømmelse, der er foretaget af hver ansøger. Som følge heraf, henset til princippet om den fortrolige karakter af udvælgelseskomitéens arbejde, udgør meddelelsen om det antal point, som hver ansøger har opnået ved de forskellige prøver, en tilstrækkelig begrundelse for komitéens afgørelse. En sådan afgørelse er ikke i strid med ansøgernes rettigheder, idet den giver dem tilstrækkelige oplysninger vedrørende bedømmelsen af deres præstationer og gør det muligt for dem i givet fald at kontrollere, at de ikke har opnået det antal point, som der i udvælgelsesprøven stilledes krav om, for at få adgang til visse prøver eller til alle prøverne.

(jf. præmis 24-27)

Henvisning til: Domstolen. 14. juni 1972, sag 44/71, Marcato mod Kommissionen, Sml. 1972, s. 105, org.ref.: Rec. s. 427, præmis 19 og 20; Domstolen. 15. marts 1973, sag 37/72, Marcato mod Kommissionen. Sml. s. 361, præmis 18 og 19: Domstolen, 4. december 1975, sag 31/75, Costacurta mod Kommissionen. Sml. s. 1563, præmis 10 og 11 : Domstolen, 26. november 1981, sag 195/80. Michel mod Parlamentet, Sml. s. 2861. præmis 22; Domstolen, 4. juli 1996, sag C-254/95 P, Parlamentet mod Innamorati, Sml. I. s. 3423, præmis 24, 26. 31 og 32; Domstolen. 19. september 2000. sag C-156/98, Tyskland mod Kommissionen. Sml. I. s. 6857, præmis 96; Retten, 29. januar 1998, sag T-157/96, Affatato mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 41. og II. s. 97. præmis 34 og 35.
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. De Europæiske Fællesskaber — institutioner — ret til aktindsigt — forordning nr. 1049/2001 — begrænsninger i retten til aktindsigt — ingen indsigt i et dokument fra en medlemsstat uden dennes forudgående tilladelse — (Art. 255 EF; Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 1049/2001, art. 4, stk. 5)

2. De Europæiske Fællesskaber — institutioner — ret til aktindsigt — forordning nr. 1049/2001 — meddelelse af dokumenter fra en medlemsstat i institutionens besiddelse — en medlemsstats skrivelse til en institution om at modsætte sig aktindsigt — efterprøvelse af ophavsmanden til skrivelsens kompetence — institutionen inkompetent — (Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 1049/2001, art. 4, stk. 5)

Sammendrag

1. Det fremgår af artikel 4, stk. 5, i forordning nr. 1049/2001 om aktindsigt i Europa-Parlamentets, Rådets og Kommissionens dokumenter, at for så vidt angår aktindsigt i dokumenter fra tredjemænd, som er i institutionernes besiddelse, er en medlemsstats dokumenter genstand for en særbehandling. Nævnte bestemmelse indrømmer nemlig en medlemsstat mulighed for at anmode en institution om ikke at give aktindsigt i et dokument, som hidrører fra medlemsstaten uden dens forudgående samtykke. Bestemmelsen udgør en overførelse af erklæring nr. 35, der er bilagt Amsterdam-slutakten, hvorefter principperne og betingelserne vedrørende aktindsigt i artikel 255 EF vil gøre det muligt for en medlemsstat at anmode Kommissionen eller Rådet om ikke at give tredjemænd aktindsigt i et dokument, der hidrører fra medlemsstaten, uden dennes forudgående samtykke. Denne mulighed, der er indrømmet medlemsstaterne, beror på, at forordning nr. 1049/2001 hverken har til formål eller til virkning at ændre de nationale lovgivninger om aktindsigt.

(jf. præmis 40 og 41)

2. Det tilkommer ikke Kommissionen at tage stilling til kompetencefordelingen i medlemsstaterne, som er fastsat i henhold til deres institutionelle regler. Når denne institution derfor er i besiddelse af et dokument fra en medlemsstat og modtager en skrivelse om indsigelse, udfærdiget i henhold til artikel 4, stk. 5, i forordning nr. 1049/2001 om aktindsigt i Europa-Parlamentet, Rådets og Kommissionens dokumenter, mod indsigt i dette dokument, er institutionen ikke forpligtet til at afgøre, om ophavsmanden til nævnte skrivelse var beføjet til at fremsætte en sådan indsigelse, men skal alene efterprøve, om skrivelsen umiddelbart må antages at stamme fra en medlemsstat som omhandlet i nævnte bestemmelse.

(jf. præmis 46 og 48)