4.

Det kan ganske vist også anføres, at Domstolen i den første sag har givet et generelt svar på det i forelæggelseskendelsen stillede generelle spørgsmål, og altså ikke f.eks. forudsætningsvis også har behandlet det specielle problem vedrørende kalveopdrættere, men i virkeligheden har undladt at undersøge det; denne opfattelse forekommer mig ganske vist ikke helt forståelig i betragtning af Domstolens stadige bestræbelser på at give de nationale retter en hensigtsmæssig hjælp til at træffe deres afgørelser. Såfremt man alligevel deler denne opfattelse, kan der vel principielt intet indvendes imod, at det problem, der skal undersøges, afgrænses snævrere i den anden forelæggelseskendelse med henblik på de faktiske omstændigheder i hovedsagen, at der altså i det foreliggende tilfælde specielt spørges om behandlingen af industrielle kalveopdrættere med henblik på udligning for opskrivning. Imidlertid opstår der ud fra dette synspunkt først et andet problem. Det spørgsmål, som nu er forelagt Domstolen, slutter med bisætningen: »når landmænd, der er kalveopdrættere, anvender samme industrielt fremstillede foder til kalveopfedning som de industrielle kalveopdrættere«. Om dette siges der følgende i forelæggelseskendelsens begrundelse: »Det forholder sig imidlertid således, at de kalveopdrættere, der ifølge tysk skattelovgivning driver kalveopfedning »landbrugsmæssigt«, faktisk anvender det samme foder som de personer, der er »industrielle« kalveopdrættere efter tysk skattelovgivning, nemlig udelukkende industrielt fremstillet foder af mælkepulver af den slags, som sagsøgerne selv fremstiller og anvender til kalveopfedning. Både de landbrugsmæssige og de industrielle kalveopdrættere må udelukkende anvende industrielt fremstillet foder af mælkepulver til kalveopfedning for at få »hvidt« kød, der har en særlig markedsværdi, og som alene handles under betegnelsen »kalvekød«. Landmænd, der er kalveopdrættere, kan ganske vist teoretisk (også) opfede deres kalve med foderstoffer af deres egne landbrugsprodukter. Men i så fald får de rødt kød, der handles som oksekød.« Disse betragtninger har Kommissionen som bekendt kraftigt bestridt i sit skriftlige indlæg og under den mundtlige forhandling. Ifølge Kommissionen kan det bevises, at landbrugsmæssige kalveopdrættere i betydeligt omfang anvender andet end industrielt fremstillet foder, nemlig produkter fra deres egen bedrift, som forudsætter dyrkning af jorden. Dette har Kommissionen udledt af en siden 1969 bestående ordning med støtte til anvendelse af mælk til foder og af statistiske oplysninger om anvendelse af sødmælk og skummetmælk til foder netop i Forbundsrepublikken Tyskland, som blev fremlagt under den mundtlige forhandling. Det fremgår heraf, at der anvendes meget store mængder sød — og skummetmælk til foder, hvoraf en meget stor del, nemlig mere end halvdelen, går til kalve, som det kan udledes af en differentieret registrering, der er ført siden 1978. Herefter må det lægges til grund, at en tredjedel af kalvefoderet — tidligere vel endnu mere — består af mælk, og at konstateringerne i den præjudicielle afgørelse i sag 139/77 fuldt ud kan anvendes på kalveopdrættere, om end måske i noget mindre omfang. Heroverfor har sagsøgerne i hovedsagen over for Kommissionen gjort gældende, at den på utilladelig måde har sammenblandet områderne for kalveopdrætning og kalve opfedning, for hvilke der gælder forskellige fodringsmetoder, og hvis produkter ikke konkurrerer med hinanden. Det står fast — der kan her henvises til den tyske Futtermittelverordnung (anordning om foder) af 16. juni 1976 og den relevante litteratur — at skummetmælk på grund af sit lave fedtindhold ikke kommer i betragtning til kalveopdrætning, eller kun, hvis den beriges med foder, der må købes. Desuden spiller dette stridsspørgsmål ikke nogen rolle for den præjudicielle sag, fordi de afgørende faktiske omstændigheder, som Domstolens praksis på området viser, fastslås bindende af den forelæggende ret. I hvert enkelt tilfælde må Domstolen derfor ved besvarelsen af det stillede spørgsmål lægge de faktiske omstændigheder til grund, som Finanzgericht har redegjort for i sin forelæggelseskendelse. a) Denne meningsforskel giver først anledning til det spørgsmål, om Domstolen faktisk ubetinget er bundet af den forelæggende rets konstatering af de faktiske omstændigheder, og om den skal lægge disse til grund ved besvarelsen af spørgsmålene, selv når der består berettiget tvivl om, hvorvidt de har forbindelse med virkeligheden og faktisk gør det muligt at træffe en sagligt rigtig afgørelse i hovedsagen. På dette punkt nærer jeg ganske væsentlige betænkeligheder. Efter min mening har Kommissionen med rette fremhævet, at den af sagsøgerne herved forfægtede opfattelse i det højeste kunne komme i betragtning, hvor de faktiske omstændigheder — som det er tilfældet i mange civile sager — kan fastslås af parterne. Denne opfattelse kan imidlertid ikke være berettiget ved en undersøgelse af fællesskabsbestemmelsers gyldighed, som der i den første præjudicielle sag — jeg henviser herved til mit forslag til afgørelse i nævnte sag — eventuelt kunne være anledning til. Når faktiske spørgsmål, som f.eks. spørgsmålet, om der foreligger en alvorlig økonomisk forstyrrelse som betingelse for vedtagelse af en forordning, spiller en rolle ved bedømmelsen af måske fundamentale fællesskabsforordninger, så er Domstolen naturligvis berettiget til at indtage en kritisk holdning, ja vel endog forpligtet til at opklare eventuelle faktiske stridsspørgsmål. Det samme må imidlertid desuden også antages, når der — som det i det foreliggende tilfælde — er tale om fortolkning af fællesskabsretten med henblik på bedømmelsen af en national bestemmelses gyldighed. Hvis denne afhænger af en bestemt generel økonomisk situation, og hvis der består alvorlig tvivl vedrørende den bedømmelse, som den forelæggende ret har foretaget heraf, så forekommer det mig vanskeligt at acceptere, at Domstolen simpelt hen skulle sætte sig ud over dette og foretage en fortolkning af fællesskabsretten med henblik på faktiske forhold, der sandsynligvis er ukorrekte. I denne forbindelse er Domstolens adfærd i sag 51/74 (P. J. van der Hulst's Zonen mod Produktschap voor Siergewassen, dom af 23. januar 1975, Sml. 1975, s. 79) af en vis interesse. I denne præjudicielle sag blev der stillet et spørgsmål om fortolkningen af EØF-traktatens artikel 93, stk. 3. Da det imidlertid under sagen af de fremlagte dokumenter fremgik, at Kommissionen i virkeligheden havde indledt en undersøgelse i henhold til denne artikels stykke 1, afstod Domstolen — på dette grundlag — fra at besvare det stillede spørgsmål. I øvrigt udviste den sag, som sagsøgerne anførte til støtte for deres standpunkt, nemlig sag 104/77 (Firma Wolfgang Oehlschläger mod Hauptzollamt Emmerich, dom af 16. 3. 1978, Sml. 1978, s. 791) den besynderlighed, at den kun drejede sig om beskrivelsen af en vare med henblik på dens tarifering efter den fælles toldtarif, mens det i den ligeledes af sagsøgerne anførte sag 131/77 (Firma Milac, Groß- und Außenhandel Arnold Noll mod Hauptzollamt Saarbrücken, dom af 3. 5. 1978, Sml. 1978, s. 1041) i forbindelse med prøvelsen af en fællesskabsforordnings gyldighed udtrykkeligt blev fremhævet, at den nationale rets konstateringer vedrørende de faktiske omstændigheder blev støttet af det af Kommissionen fremlagte materiale og derfor kunne anses for godtgjort. b) Hvis man deler denne kritiske opfattelse vedrørende spørgsmålet, om Domstolen er bundet af den forelæggende rets konstatering af de faktiske forhold, må det desuden overvejes, hvad der videre skal ske i det foreliggende tilfælde. Som det fremgår af sagsøgernes indlæg, støttes Finanzgericht's konstateringer, som bestrides af Kommissionen, åbenbart alene på sagsøgernes udsagn samt på den omstændighed, at sagsøgte, Finanzamt — et organ, som ikke har særlig kompetence i dette specielle spørgsmål — ikke har bestridt dem; dette skete først i det for Domstolen indgivne indlæg med den bemærkning, at hvidt kalvekød på ingen måde kun kan fremstilles ved anvendelse af mælkeerstatninger. aa) Principielt kan Domstolen, uden at oplyse sagen eller lade den oplyse, give et svar på hver mulig situation, som det er sket i sag 48/75 (Jean Noël Royer, dom af 8. 4. 1976, Sml. 1976, s. 497), hvor den forelæggende nationale ret ikke havde afklaret de faktiske omstændigheder før forelæggelsen for Domstolen. Det má imidlertid tages i betragtning, at der i ovennævnte sag var tale om traktatbestemmelser vedrørende den frie bevægelighed, etableringsretten og den frie udveksling af tjenesteydelser samt gennemførelsesbestemmelser herom, som — dette blev udtrykkeligt anført i dommen — hviler på de samme principper, og hvis afklaring havde stor almen interesse med henblik på fremtidige lignende faktiske forhold. I den foreliggende sag er der derimod tale om en enkelt foranstaltning, der ligger temmelig langt tilbage i fortiden. Desuden kan man, netop når der er tale om nationale bestemmelsers gyldighed — i betragtning af det stigende antal anmodninger om præjudicielle afgørelser — med rette spørge, om det er forsvarligt, at Domstolen i givet fald afgiver udtalelser af rent akademisk værdi, som muligvis slet ikke har nogen betydning for løsningen af problemerne i hovedsagen. Dette forekommer mig meget betænkeligt. bb) Desuden kan Domstolen berigtige de faktiske omstændigheder i den præjudicielle sag, som det på en vis måde skete i ovennævnte sag 51/74. Jeg mener imidlertid, at dette kun kan komme i betragtning, hvis det klart er muligt, som sagsakterne foreligger, altså uden yderligere tidsrøvende bevisførelse, som der vel principielt ikke er plads for i en fortolkningssag. Dette kan der næppe være tale om i den foreliggende sag, i modsætning til ovennævnte sag. Jeg har nemlig indtryk af, at Kommissionens argumenter ikke er blevet fuldstændigt rokket ved det af sagsøgerne heroverfor anførte. I betragtning af de forelagte tal vedrørende fodring af kalve med mælk, altså med produkter af egen produktion, kan man faktisk vanskeligt forestille sig, at disse udelukkende skulle vedrøre kalveopdrætning og ikke også kalveopfedning. En sikker bedømmelse af dette ville imidlertid kræve mere indgående undersøgelser, som der som sagt ikke er plads for i en sag af denne art. cc) Hvis man af de indledningsvis anførte grunde ikke anser besvarelsen af det nu stillede spørgsmål for unødvendig, så står det derfor — netop fordi det er lykkedes Kommissionen at rejse tvivl om det af Finanzgericht anførte vedrørende de faktiske omstændigheder — kun tilbage at konstatere, at det ikke tilstrækkeligt tydeligt er blevet påvist, at det er af væsentlig betydning, at det under den anden præjudicielle sag rejste spørgsmål afgøres. I tilslutning til praksis ved Bundesverfassungsgericht vedrørende nødvendigheden af en forudgående udtømmende afklaring af faktiske omstændigheder bør forelæggelsessagen derfor hjemvises til Finanzgericht med forslag om, at det nu stillede spørgsmål kun opretholdes, hvis det på grundlag af sagkyndige udtalelser kan anses for fastslået med sikkerhed, at både industrielle og landbrugsmæssige kalveopdrættere udelukkende anvender købte mælkeerstatninger, at landbrugsmæssige kvægholdere altså ikke eller kun i ganske forsvindende ringe omfang anvender produkter af egen produktion.