2.

Sagsøgeren har fremført fem anbringender til støtte for sin påstand. Mest vidtgående er det første anbringende, der går ud på »tilsidesættelse og urigtig anvendelse af Rådets forordning (EØF) nr. 355/77 af 15. februar 1977, særlig artiklerne 1 og 6 samt artikel 15, stk. 2, samt af Rådets direktiv 72/159/EØF af 17. april 1972; magtfordrejning«. Dette anbringende skal efter min mening undersøges i sammenhæng med det tredje anbringende, der også går ud på tilsidesættelse og urigtig anvendelse af det omhandlede direktiv (samt magtfordrejning). Formålet med både det første og det tredje anbringende er nemlig at godtgøre, at Cattaneo Adornos ansøgning ikke, som Kommissionen har anført i den anfægtede beslutning, var omfattet af direktiv 72/159, men derimod af forordning nr. 355/77. Jeg finder med henblik på afgørelsen af den foreliggende sag, at det først og fremmest er nødvendigt generelt at se på forholdet mellem de to retsakter og herved undersøge, hvilke spørgsmål, de hver især regulerer. Kommissionens opfattelse — som indirekte allerede kom til udtryk i skrivelsen af 24. januar 1980, og som den siden har redegjort for i detaljer under denne sag — går ud på, at de to retsakter udgør et alternativ: de foranstaltninger, der kan støttes i henhold til direktiv 72/159, vil med andre ord altid være af en anden beskaffenhed og kunne adskilles fra de foranstaltninger, der kan støttes i medfør af forordning 355/77. Kommissionen har til støtte for den opfattelse fremhævet et stort antal forskelle mellem de to omhandlede støtteordninger. Den anfører herved, at direktivet og forordningen ikke har samme formål (direktivet tilsigter en forbedring af produktionsstrukturerne inden for landbruget, forordningen en forbedring af strukturerne inden for afsætningen af landbrugsprodukter); de to retsakter har hensyn til forskellige typer landbrugsbedrifter (direktivet gælder traditionelle produktionsbedrifter, forordningen virksomheder, der beskæftiger sig med behandling, forarbejdning og afsætning af landbrugsprodukter), de påvirker produktionen forskelligt (forordningen kan kun virke indirekte, ved at bidrage til at produktionen drejes i en bestemt retning gennem en styrkelse af visse markedsstrukturer), de er tænkt at skulle virke forskelligt i socioøkonomisk henseende (idet der ved direktivet skal ske en forbedring af arbejdsindkomsten i enkelte bedrifter, mens forordningen skal tilgodese mindre klart afgrænsede interesser inden for hele produktionssektorer). Kommissionen har yderligere anført, at de tilfælde, i hvilke der sker en forening af forarbejdnings- og afsætningsstrukturerne for flere landbrugsbedrifter, må anses for at svare til interesser af den omhandlede art, og det samme gælder i tilfælde, hvor erhvervsdrivende, der ikke driver landbrug, investerer i foranstaltninger af denne art — og de hermed beskrevne tilfælde er derfor i overensstemmelse med tankegangen i forordning 355/77 — mens en forbedring af produktions- eller af forarbejdnings- eller afsætningsstrukturerne i enkelte tilfælde kun vil være i bedriftsejerens interesse uden at bidrage til en rationalisering af markedet, hvorfor en sådan forbedring falder uden for nævnte forordnings anvendelsesområde. Jeg finder imidlertid, at forskellene mellem de to støtteordninger, jeg her behandler, ikke udelukker, at der findes et erhvervsøkonomisk område på hvilket begge ordninger kan anses anvendelige, og at det altså kan konstateres, at de to regelsæt — om end kun marginalt — overlapper hinanden. Selv om det, for så vidt angår deres respektive formål som anført af Kommissionen, er korrekt, at den af direktivet omhandlede modernisering af landbrugsbedrifterne kan omfatte en forbedring af forarbejdnings- eller afsætningsstrukturerne for den producerende bedrifts egne landbrugsprodukter, er det ligeledes korrekt, at en forbedring af markedsstrukturerne for landbrugsprodukter ifølge forordningen falder sammen med en forbedring af forarbejdnings- og afsætningsstrukturerne for disse produkter. En landbrugsbedrift, der forarbejder og afsætter sine egne produkter, kan altså nyde godt af begge støtteordninger til sin udvikling, medmindre det antages, at en landbrugsbedrift som sådan skal være afskåret fra at nyde godt af forordningen, eller at det forhold, at den forarbejder og afsætter egne produkter, skal have denne virkning. Ja, i den forbindelse fremgår det endog uden videre af artikel 1 i forordning nr. 355/77, at forordningen er rettet til virksomheder, »som beskæftiger sig med behandling, forarbejdning eller afsætning af landbrugsvarer«, hvorimod de nævnte virksomheders beskaffenhed — den være sig landbrugsmæssig, industriel eller kommerciel — lades uomtalt, og landbrugsbedrifter således absolut ikke er holdt uden for forordningens anvendelsesområde. Forordningen beskæftiger sig, så vidt jeg kan se, heller ikke med spørgsmålet om, hvorfra de produkter, der skal forarbejdes og afsættes af den samme bedrift eller af andre producerende bedrifter, skal hidrøre. Kommissionen har vedrørende dette sidste punkt forsøgt at argumentere på grundlag af nævnte artikel 9 i forordningen. Stykke 1 i denne artikel bestemmer som allerede omtalt, at investeringsprojekterne skal »medvirke til at forbedre forholdene i de pågældende sektorer for basis-landbrugsproduktion«, samt at de skal »navnlig sikre producenterne af basis-landbrugsvarer en passende og varig andel i de dermed forbundne økonomiske fordele«. I stykke 2 anføres dernæst, at det skal være godtgjort, at de i stykke 1 opstillede betingelser er opfyldt, samt at der bl.a. »kan tages hensyn til langfristede leveringskontrakter, som er afsluttet med producenterne af basis-landbrugsvarer på rimelige betingelser for disse producenter«. Spørgsmålet bliver herefter, om disse bestemmelser indebærer et krav om, at den forarbejdende virksomhed, der kan komme i betragtning ved tildelingen af støtte i henhold til forordningen, konstant skal holdes adskilt fra producenterne af basislandbrugsproduktet. Det mener jeg ikke. Det har uden tvivl ved affattelsen af artikel 9 været udgangspunktet, at producenterne af basislandbrugsproduktet ikke var identisk med den forarbejdende virskomhed; men man kan ikke heraf drage den slutning, at et eventuelt sammenfald af de to roller (som producerende virksomhed og som forarbejdende virksomhed) medfører, at forordningen ikke kan anvendes. Artikel 9 har i hovedsagen til formål, at situationen i landbrugsproduktionens forskellige sektorer får fordel af investeringsprojekterne; men gennemførelsen af dette mål befordres ganske klart, såfremt den virksomhed, der foreslår projektet, selv tilhører gruppen af producenter af basislandbrugsproduktet. At producenten får del i fordelene ved investeringsprojektet vedrørende forarbejdningsvirksomhed, giver sig i så fald af sig selv. Der bliver naturligvis ikke tale om leveringskontrakter mellem producerende og forarbejdende virksomheder, hvis disse virksomheder er de samme; men sådanne kontrakter er i medfør af nævnte stykke 2 i artikel 9 kun et af de forhold, ved hvilke det kan godtgøres, at den i stykke 1 opstillede betingelse har været opfyldt.