RETTENS DOM (Femte Afdeling)

12. juli 2018 ( *1 ) ( i )

»Statsstøtte – støtte, som Det Forenede Kongerige påtænker at tildele Hinkley Point C Nuclear Power Station – differencekontrakt, aftale med ministeriet og lånegaranti – afgørelse, hvorved støtten erklæres forenelig med det indre marked – artikel 107, stk. 3, litra c), TEUF – mål af almen interesse – fremme af kerneenergi – behov for statslig indgriben – garantimeddelelse – fastlæggelse af støtteelementet – proportionalitet – investeringsstøtte – driftsstøtte – ret til at fremsætte bemærkninger – offentlig udbudsprocedure – begrundelsespligt«

I sag T-356/15,

Republikken Østrig først ved C. Pesendorfer og M. Klamert, derefter ved G. Hesse og M. Fruhmann, som befuldmægtigede, bistået af advokat H. Kristoferitsch,

sagsøger,

støttet af

Storhertugdømmet Luxembourg ved D. Holderer, som befuldmægtiget, bistået af advokat P. Kinsch,

intervenient,

mod

Europa-Kommissionen ved É. Gippini Fournier, R. Sauer, T. Maxian Rusche og P. Němečková, som befuldmægtigede,

sagsøgt,

støttet af

Den Tjekkiske Republik ved M. Smolek, T. Müller og J. Vláčil, som befuldmægtigede,

af

Den Franske Republik først ved G. de Bergues, D. Colas og J. Bousin, derefter ved D. Colas og J. Bousin, som befuldmægtigede,

af

Ungarn først ved M. Fehér og M. Bóra, derefter ved B. Sonkodi, derefter ved A. Steiner, som befuldmægtigede, bistået af advokat P. Nagy, og endelig ved A. Steiner.

af

Republikken Polen ved B. Majczyna, som befuldmægtiget,

af

Rumænien først ved R. Radu og M. Bejenar, derefter ved M. Bejenar og C.-R. Canţăr, som befuldmægtigede,

af

Den Slovakiske Republik ved B. Ricziová, som befuldmægtiget,

og af

Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland først ved C. Brodie og S. Brandon, derefter ved C. Brodie, S. Simmons og M. Holt, derefter ved C. Brodie, S. Simmons og D. Robertson, derefter ved C. Brodie og D. Robertson, derefter ved C. Brodie og endelig ved C. Brodie og Z. Lavery, som befuldmægtigede, bistået af barrister T. Johnston og A. Robertson, QC,

intervenienter,

angående en påstand støttet på artikel 263 TEUF om annullation af Kommissionens afgørelse (EU) 2015/658 af 8. oktober 2014 om støtteforanstaltning SA.34947 (2013/C) (ex 2013/N), som Det Forenede Kongerige påtænker at tildele Hinkley Point C Nuclear Power Station (EUT 2015, L 109, s. 44), hvori Kommissionen fastslog, at denne støtteforanstaltning var forenelig med det indre marked som omhandlet i artikel 107, stk. 3, litra c), TEUF, og godkendte gennemførelsen heraf,

har

RETTEN (Femte Afdeling),

sammensat af afdelingsformanden, D. Gratsias, og dommerne A. Dittrich (refererende dommer) og P. G. Xuereb,

justitssekretær: fuldmægtig N. Schall,

på grundlag af den skriftlige forhandling og efter retsmødet den 5. oktober 2017,

afsagt følgende

Dom

I. Sagens baggrund

1 Den 22. oktober 2013 anmeldte Det Forenede Kongerige en række foranstaltninger til støtte for Hinkley Point C Nuclear Power Station (herefter »Hinkley Point C«). Modtageren af den anmeldte støtte var selskabet NNB Generation Company Limited (herefter »NNBG«), der er et datterselskab af EDF Energy plc (herefter »EDF«).

2 Den 18. december 2013 besluttede Kommissionen at indlede en formel undersøgelsesprocedure med hensyn til de anmeldte foranstaltninger. Denne afgørelse blev offentliggjort i Den Europæiske Unions Tidende den 7. marts 2014 (EUT 2014, C 69, s. 60).

3 Den 8. oktober 2014 vedtog Kommissionen afgørelse (EU) 2015/658 om støtteforanstaltning SA.34947 (2013/C) (ex 2013/N), som Det Forenede Kongerige påtænker at tildele Hinkley Point C Nuclear Power Station (EUT 2015, L 109, s. 44, herefter »den anfægtede afgørelse«).

4 De foranstaltninger, som Det Forenede Kongerige anmeldte, er beskrevet i den anfægtede afgørelses afsnit 2.

5 Den første anmeldte foranstaltning, der er beskrevet i den anfægtede afgørelses afsnit 2.1, er en differencekontrakt. Der er tale om et instrument, som har til formål at sikre stabile priser i forbindelse med NNBG’s salg af elektricitet i Hinkley Point C’s driftsfase. Det fremgår heraf, at NNBG sælger den elektricitet, der er produceret i den nævnte enhed, på markedet. Niveauet for NNBG’s indtægter stabiliseres imidlertid ved hjælp af differencekontrakten. Med henblik herpå sammenlignes aftalekursen, som er beregnet på grundlag af NNBG’s projekterede anlægs- og driftsomkostninger og inkluderer en rimelig fortjeneste, med referenceprisen, som svarer til en vægtet gennemsnitlig engrospris fastsat af Det Forenede Kongerige for alle operatører, der støttes af en differencekontrakt, og som afspejler markedsprisen. For NNBG’s vedkommende er den relevante referencepris referenceprisen på markedet for grundlastelektricitet, der gælder for alle grundbelastningselværker. Når referenceprisen er lavere end aftalekursen, vil NNBG modtage en differencebetaling svarende til differencen mellem disse to beløb. Retten til en differencebetaling er underlagt et maksimalt produktionsloft. Når referenceprisen er højere end aftalekursen, vil NNBG derimod være forpligtet til at betale forskellen mellem disse to beløb til den anden part i differencekontrakten (herefter »NNBG’s medkontrahent«). NNBG’s medkontrahent bliver Low Carbon Contracts Company Ltd, dvs. en enhed, som alle godkendte elleverandører skal være retligt forpligtet til at finansiere i fællesskab. Der vil blive iværksat to gevinstdelingsmekanismer, hvoraf den første er baseret på produktionsomkostningerne, og den anden er baseret på egenkapitalforrentningen. Der fastsættes to datoer for revision af driftsomkostningerne, den første 15 år efter og den anden 25 år efter datoen for opstart af den første reaktor.

6 Ifølge differencekontrakten vil NNBG på visse betingelser kunne kompenseres for visse lovændringer. På visse betingelser vil selskabet i øvrigt modtage kompensation, hvis Hinkley Point Nuclear Power Station lukkes tidligere end forventet af politiske årsager eller på grund af problemer vedrørende nuklear ansvarsforsikring. I så fald kan såvel NNBG’s investorer som Det Forenede Kongerige anmode om, at NNBG overføres til Det Forenede Kongeriges regering, og investorerne har ret til en kompensation.

7 Den anden anmeldte foranstaltning, der er beskrevet i den anfægtede afgørelses afsnit 2.3, er en aftale mellem Det Forenede Kongeriges ministerium for energi og klimaændringer og NNBG’s investorer (herefter »aftalen med ministeriet«). Denne aftale udgør et supplement til differencekontrakten. Det fremgår af denne aftale, at det pågældende ministerium skal betale den aftalte kompensation til NNBG’s investorer, hvis NNBG’s medkontrahent tilsidesætter sin forpligtelse til at betale kompensation til disse investorer i tilfælde af tidlig nedlukning af Hinkley Point Nuclear Power Station af politiske årsager. Den omfatter ligeledes en række gevinstdelingsmekanismer.

8 Den tredje anmeldte foranstaltning, der er beskrevet i den anfægtede afgørelses afsnit 2.2, er en lånegaranti, som stilles af Det Forenede Kongerige for de obligationer, der udstedes af NNBG, og som garanterer rettidig betaling af hovedstol og renter på kvalificeret gæld og kan beløbe sig til op til 17 mia. pund sterling (GBP). Det garantigebyr, som Kommissionen godkendte i den nævnte afgørelse, beløber sig til 295 basispoint.

9 I den anfægtede afgørelses afsnit 7 fastslog Kommissionen, at de ovennævnte tre anmeldte foranstaltninger (herefter »de omhandlede foranstaltninger«) udgjorde statsstøtte som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF.

10 I den anfægtede afgørelses afsnit 9 og 10 undersøgte Kommissionen, om de omhandlede foranstaltninger kunne erklæres forenelige med det indre marked i medfør af artikel 107, stk. 3, litra c), TEUF. I denne sammenhæng fastslog den i denne afgørelses afsnit 9.1, at disse foranstaltninger var forenelige med den eksisterende markedsregulering. I den nævnte afgørelses afsnit 9.2 konstaterede den, at det mål af almen interesse, som Det Forenede Kongerige forfulgte med disse foranstaltninger, var at fremme kerneenergi og mere specifikt at etablere ny nuklear produktionskapacitet. Ifølge de betragtninger, som Kommissionen fremførte i samme afgørelses afsnit 9.3, var Det Forenede Kongeriges indgriben nødvendig for, at dette mål kunne nås i rette tid. I den pågældende afgørelses afsnit 9.4 undersøgte Kommissionen, om de omhandlede foranstaltninger var passende instrumenter til at nå dette mål, og om de virkede tilskyndende. I afgørelsens afsnit 9.5 og 9.6 undersøgte den, om de omhandlede foranstaltninger var forholdsmæssige, hvorefter den konstaterede, at de omhandlede foranstaltninger med forbehold af en justering af lånegarantigebyret til 295 basispoint og en ændring af gevinstdelingsmekanismerne måtte anses for at være nødvendige, at den potentielle fordrejning af konkurrencevilkårene som helhed betragtet var begrænset, og at de omhandlede foranstaltningers negative virkninger blev opvejet af deres positive virkninger. På grundlag af disse betragtninger konkluderede Kommissionen i den anfægtede afgørelses afsnit 10, at de omhandlede foranstaltninger var forenelige med det indre marked i henhold til artikel 107, stk. 3, litra c), TEUF.

11 Den anfægtede afgørelses artikel 1, stk. 1, er affattet således: »Støtte til Hinkley Point C i form af en differencekontrakt, aftalen med ministeriet [og en lånegaranti] samt alle relaterede elementer, som Det Forenede Kongerige påtænker at gennemføre, er forenelig med det indre marked i henhold til artikel 107, stk. 3, litra c), [TEUF].«

II. Retsforhandlingerne for Retten og parternes påstande

12 Republikken Østrig har anlagt den foreliggende sag ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 6. juli 2015.

13 Kommissionen har indgivet svarskrift den 18. september 2015.

14 Republikken Østrig har indgivet replik den 5. november 2015.

15 Kommissionen har indgivet duplik den 15. januar 2016.

16 Ved processkrift indleveret til Rettens Justitskontor den 9. november 2015 har Den Slovakiske Republik anmodet om tilladelse til at intervenere i den foreliggende sag til støtte for Kommissionens påstande. Ved afdelingsformandens afgørelse af 9. december 2015 har denne medlemsstat fået tilladelse til at intervenere til støtte for Kommissionens påstande. Den 14. marts 2016 har denne medlemsstat indgivet interventionsindlæg.

17 Ved processkrift indleveret til Rettens Justitskontor den 20. november 2015 har Storhertugdømmet Luxembourg anmodet om tilladelse til at intervenere i den foreliggende sag til støtte for Republikken Østrigs påstande. Ved afdelingsformandens afgørelse af 18. december 2015 har Storhertugdømmet Luxembourg fået tilladelse til at intervenere til støtte for Republikken Østrigs påstande. Den 24. marts 2016 har denne medlemsstat indgivet interventionsindlæg.

18 Ved processkrift indleveret til Rettens Justitskontor den 25. november 2015 har Ungarn anmodet om tilladelse til at intervenere i den foreliggende sag til støtte for Kommissionens påstande. Ved afdelingsformandens afgørelse af 6. januar 2016 har denne medlemsstat fået tilladelse til at intervenere til støtte for Kommissionens påstande. Den 24. marts 2016 har denne medlemsstat indgivet interventionsindlæg.

19 Ved processkrift indleveret til Rettens Justitskontor den 26. november 2015 har Det Forenede Kongerige anmodet om tilladelse til at intervenere i den foreliggende sag til støtte for Kommissionens påstande. Ved afdelingsformandens afgørelse af 6. januar 2016 har denne medlemsstat fået tilladelse til at intervenere til støtte for Kommissionens påstande. Den 23. marts 2016 har denne medlemsstat indgivet interventionsindlæg.

20 Ved processkrift indleveret til Rettens Justitskontor den 30. november 2015 har Den Franske Republik fremsat begæring om at måtte intervenere i sagen til støtte for Kommissionens påstande. Ved afdelingsformandens afgørelse af 11. januar 2016 har denne medlemsstat fået tilladelse til at intervenere til støtte for Kommissionens påstande. Den 18. marts 2016 har denne medlemsstat indgivet interventionsindlæg.

21 Ved processkrift indleveret til Rettens Justitskontor den 2. december 2015 har Den Tjekkiske Republik anmodet om tilladelse til at intervenere i den foreliggende sag til støtte for Kommissionens påstande. Ved afdelingsformandens afgørelse af 11. januar 2016 har denne medlemsstat fået tilladelse til at intervenere til støtte for Kommissionens påstande. Den 24. marts 2016 har denne medlemsstat indgivet interventionsindlæg.

22 Ved processkrift indleveret til Rettens Justitskontor den 3. december 2015 har Republikken Polen anmodet om tilladelse til at intervenere i den foreliggende sag til støtte for Kommissionens påstande. Ved afdelingsformandens afgørelse af 11. januar 2016 har denne medlemsstat fået tilladelse til at intervenere til støtte for Kommissionens påstande. Den 24. marts 2016 har denne medlemsstat indgivet interventionsindlæg.

23 Ved processkrift indleveret til Rettens Justitskontor den 3. december 2015 har Rumænien anmodet om tilladelse til at intervenere i den foreliggende sag til støtte for Kommissionens påstande. Ved afdelingsformandens afgørelse af 11. januar 2016 har denne medlemsstat fået tilladelse til at intervenere til støtte for Kommissionens påstande. Den 24. marts 2016 har denne medlemsstat indgivet interventionsindlæg.

24 Den 21. juli 2016 har Republikken Østrig fremsat bemærkninger til Den Tjekkiske Republiks, Den Franske Republiks, Ungarns, Republikken Polens, Rumæniens, Den Slovakiske Republiks og Det Forenede Kongeriges interventionsindlæg.

25 Den 19. juli 2016 har Kommissionen fremsat bemærkninger til Storhertugdømmet Luxembourgs interventionsindlæg.

26 Retten (Femte Afdeling) har efter forslag fra den refererende dommer besluttet at indlede den mundtlige forhandling og har som led i foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse i henhold til artikel 89 i Rettens procesreglement stillet Republikken Østrig, Det Forenede Kongerige og Kommissionen en række skriftligt spørgsmål. Disse parter har besvaret de pågældende spørgsmål inden for de fastsatte frister.

27 Den 14. september 2017 har Kommissionen fremsendt et bevis, som er vedlagt et dokument. Dette bevis og dette dokument er blevet tilført sagsakterne, og de øvrige parter har fået lejlighed til at fremsætte bemærkninger hertil.

28 Ved skrivelser af 18. og 28. september 2017 har Den Slovakiske Republik og Det Forenede Kongerige fremsat bemærkninger til retsmøderapporten.

29 Kommissionen, Den Tjekkiske Republik, Den Franske Republik, Storhertugdømmet Luxembourg, Ungarn, Republikken Østrig og Det Forenede Kongerige har afgivet mundtlige indlæg og besvaret Rettens spørgsmål i retsmødet den 5. oktober 2017.

30 Storhertugdømmet Luxembourg og Republikken Østrig har nedlagt følgende påstande: – Den anfægtede afgørelse annulleres. – Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

31 Kommissionen har nedlagt følgende påstande: – Frifindelse. – Republikken Østrig tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

32 Den Tjekkiske Republik og Den Slovakiske Republik har nedlagt følgende påstande: – Frifindelse. – Republikken Østrig tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

33 Ungarn har nedlagt følgende påstande: – Frifindelse. – Republikken Østrig tilpligtes at betale samtlige omkostninger i forbindelse med den foreliggende sag, herunder administrative omkostninger og advokatudgifter.

34 Den Franske Republik, Republikken Polen, Rumænien og Det Forenede Kongerige har nedlagt følgende påstand: – Frifindelse.

III. Retlige bemærkninger

35 Søgsmålet er støttet på ti anbringender.

36 Med det første anbringende har Republikken Østrig gjort gældende, dels at Kommissionen fejlagtigt lagde til grund, at der forelå et selvstændigt marked for kerneenergi, dels at der forelå et markedssvigt på dette marked.

37 Det andet anbringende vedrører Kommissionens angiveligt fejlagtige konstatering om, at den teknologi, der skal anvendes på Hinkley Point C, er ny.

38 Det tredje anbringende er baseret på, at Kommissionen med urette har antaget, at de omhandlede foranstaltninger udgjorde investeringsstøtte. Ifølge Republikken Østrig udgør disse foranstaltninger driftsstøtte, der er uforenelig med det indre marked.

39 Med det fjerde anbringende har Republikken Østrig gjort gældende, at Hinkley Point C i modsætning til det af Kommissionen anførte ikke opføres for at opfylde et mål af »fælles« interesse.

40 I forbindelse med det femte anbringende har Republikken Østrig anført, at Kommissionen ikke fastlagde støtteelementerne i de omhandlede foranstaltninger på tilstrækkelig vis.

41 Det sjette anbringende er støttet på Kommissionens angiveligt fejlagtige konklusion om, at de omhandlede foranstaltninger var forenelige med proportionalitetsprincippet.

42 I forbindelse med det syvende anbringende har Republikken Østrig gjort gældende, at Det Forenede Kongerige burde have iværksat en udbudsprocedure vedrørende Hinkley Point C.

43 Med det ottende anbringende har Republikken Østrig gjort gældende, at Kommissionen ikke rettede sig efter sin egen meddelelse om anvendelsen af [EØF-traktatens] artikel [107] og [108] på statsstøtte i form af garantier (EUT 2008, C 155, s. 10, herefter »garantimeddelelsen«).

44 Det niende anbringende vedrører en tilsidesættelse af begrundelsespligten.

45 Det tiende anbringende vedrører en tilsidesættelse af retten til at blive hørt.

46 Republikken Østrig har i den foreliggende sag rejst tvivl om Kommissionens konklusion om, at de omhandlede foranstaltninger kunne erklæres forenelige med det indre marked som omhandlet i artikel 107, stk. 3, litra c), TEUF.

47 Ifølge artikel 107, stk. 3, litra c), TEUF kan støtte til fremme af udviklingen af visse erhvervsgrene eller økonomiske regioner, når den ikke ændrer samhandelsvilkårene på en måde, der strider mod den fælles interesse, betragtes som forenelig med det indre marked.

48 Som det fremgår af retspraksis, skal en støtte for at kunne erklæres forenelig med det indre marked i medfør af artikel 107, stk. 3, litra c), TEUF tage sigte på at udvikle en erhvervsgren, hvilket udgør et formål af almen interesse, og være passende, nødvendig og ikke uforholdsmæssig (jf. i denne retning dom af 15.6.2010, Mediaset mod Kommissionen, T-177/07, EU:T:2010:233, præmis 125).

49 Henset til artikel 107, stk. 3, litra c), TEUF vil Retten først undersøge det fjerde anbringende vedrørende det mål af almen interesse, som Det Forenede Kongerige har fastlagt, nemlig at fremme elproduktion ved hjælp af kerneenergi og mere specifikt at etablere ny nuklear produktionskapacitet, og dernæst behandle det andet anbringende, som bl.a. vedrører Kommissionens angiveligt fejlagtige konstatering om, at den teknologi, der skulle anvendes på Hinkley Point C, var ny, efterfulgt af det første anbringende om, at Kommissionen havde begået fejl i forbindelse med afgrænsningen af det omhandlede marked og med urette havde antaget, at der forelå et markedssvigt, samt det femte og det ottende anbringende om, at de omhandlede foranstaltninger ikke var fastlagt tilstrækkeligt, og at garantimeddelelsen var blevet tilsidesat, og endelig det sjette anbringende om proportionalitetsprincippet.

50 Under hensyntagen til resultatet af undersøgelsen af disse anbringender vil det tredje anbringende om, at de omhandlede foranstaltninger udgør driftsstøtte, der er uforenelig med det indre marked, blive gennemgået.

51 Herefter vil det syvende anbringende om, at Det Forenede Kongerige burde have iværksat en udbudsprocedure vedrørende Hinkley Point C, og det tiende anbringende om tilsidesættelse af retten til at blive hørt, blive undersøgt.

52 Det niende anbringende om tilsidesættelse af begrundelsespligten består af seks led, som vedrører de betragtninger fra Kommissionens side, hvis rigtighed der er rejst tvivl om i forbindelse med det første til det sjette anbringende. Disse led undersøges sammen med de tilsvarende anbringender.

53 Forud for undersøgelsen af de anbringender, som Republikken Østrig har fremsat, er det imidlertid nødvendigt at tage stilling til argumenterne om, at Ungarns interventionsindlæg ikke kan antages til realitetsbehandling.

A. Argumenterne om, at Ungarns interventionsindlæg ikke kan antages til realitetsbehandling

54 Republikken Østrig har gjort gældende, at Ungarns interventionsindlæg bør afvises. Ifølge denne medlemsstat kan et interventionsindlæg kun gå ud på at understøtte en af hovedparternes påstande. Den har fremhævet, at Ungarn har fået tilladelse til at intervenere til støtte for Kommissionen, som har begæret påstanden om annullation af den anfægtede afgørelse forkastet, og at denne afgørelse er støttet på artikel 107 TEUF. I det nævnte interventionsindlæg har Ungarn imidlertid gjort gældende, at artikel 107 TEUF ikke finder anvendelse på kerneenergi. Ifølge Republikken Østrig vil den anfægtede afgørelse skulle annulleres, hvis disse argumenter tiltrædes. Ungarn understøtter derfor ikke Kommissionens påstande.

55 Det skal i denne henseende bemærkes, at i henhold til artikel 40, stk. 4, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol og artikel 142 i Rettens procesreglement kan intervention kun ske med henblik på helt eller delvist at støtte en af hovedparternes påstande. Disse bestemmelser er imidlertid ikke til hinder for, at intervenienten påberåber sig andre argumenter end den part, til støtte for hvem vedkommende indtræder i sagen, når blot disse argumenter ikke ændrer sagens genstand, og interventionen stadig sker til støtte for partens påstande (jf. i denne retning dom af 8.6.1995, Siemens mod Kommissionen, T-459/93, EU:T:1995:100, præmis 21).

56 Med hensyn til Ungarns interventionsindlæg skal det for det første bemærkes, at denne medlemsstats påstande svarer til Kommissionens, da den har begæret Republikken Østrigs påstand om annullation af den anfægtede afgørelse forkastet.

57 Det må for det andet konstateres, at det fremgår af Ungarns interventionsindlæg, at denne medlemsstat ikke har bestridt, at Kommissionen under de foreliggende omstændigheder havde ret til at vedtage den anfægtede afgørelse på grundlag af artikel 107 TEUF.

58 Selv om det under disse omstændigheder antages, at visse af de af Ungarn fremførte argumenter vedrørende Kommissionens kompetence til at vedtage afgørelser på kerneenergiområdet på grundlag af artikel 107 TEUF og 108 TEUF må anses for at ændre sagens genstand, begrunder det i modsætning til det af Republikken Østrig anførte ikke, at Ungarns interventionsindlæg afvises i sin helhed.

B. Det fjerde anbringende om, at fremme af kerneenergi ikke udgør et mål af »fælles« interesse, og det niende anbringendes femte led om den anfægtede afgørelses utilstrækkelige begrundelse

59 Det fjerde anbringende og det niende anbringendes femte led vedrører den konklusion, som Kommissionen nåede frem til i 366.-374. betragtning til den anfægtede afgørelse, og hvorefter det mål, som Det Forenede Kongerige forfulgte med de omhandlede foranstaltninger – målet om at fremme kerneenergi – udgør et mål af »fælles« interesse.

60 Retten vil først undersøge de argumenter, som Republikken Østrig har fremført i forbindelse med det niende anbringendes femte led med henblik på at godtgøre, at den anfægtede afgørelse ikke er tilstrækkeligt begrundet for så vidt angår konklusionen om, at det mål, som Det Forenede Kongerige forfulgte med de omhandlede foranstaltninger, udgør et mål af »fælles« interesse. Den vil dernæst gennemgå de argumenter, som Storhertugdømmet Luxembourg og Republikken Østrig har fremført til støtte for det fjerde anbringende med henblik på at rejse tvivl om rigtigheden af de betragtninger, som Kommissionen anstillede i 366.-374. betragtning til den anfægtede afgørelse.

1. Det niende anbringendes femte led om den anfægtede afgørelses utilstrækkelige begrundelse

61 I forbindelse med det niende anbringendes femte led har Republikken Østrig gjort gældende, at den anfægtede afgørelse ikke er tilstrækkeligt begrundet for så vidt angår konklusionen om, at det mål, som Det Forenede Kongerige forfulgte med de omhandlede foranstaltninger, udgør et mål af »fælles« interesse, eftersom Kommissionen i den nævnte afgørelse ikke gjorde tilstrækkeligt rede for sammenhængen mellem bestemmelserne i Euratomtraktaten og statsstøttereglerne i EUF-traktaten. Kommissionens betragtninger herom er angiveligt uforståelige og utilstrækkelige.

62 Kommissionen har anfægtet dette argument.

63 I denne henseende skal det indledningsvis bemærkes, at den begrundelse, som kræves i henhold til artikel 296 TEUF, skal tilpasses karakteren af den pågældende retsakt og klart og utvetydigt angive de betragtninger, som den institution, der har udstedt den anfægtede retsakt, har lagt til grund, således at de berørte parter kan få kendskab til grundlaget for den trufne foranstaltning, og således at den kompetente ret kan udøve sin prøvelsesret (dom af 22.6.2006, Belgien og Forum 187 mod Kommissionen, C-182/03 og C-217/03, EU:C:2006:416, præmis 137). Begrundelseskravet skal fastlægges i lyset af den konkrete sags omstændigheder, navnlig indholdet af den pågældende retsakt, indholdet af de anførte grunde samt den interesse, som retsaktens adressater samt andre, der må anses for umiddelbart og individuelt berørt af retsakten, kan have i begrundelsen. Det kræves ikke, at begrundelsen angiver alle de forskellige relevante faktiske og retlige momenter, da spørgsmålet, om en afgørelses begrundelse opfylder kravene efter artikel 296 TEUF, ikke blot skal vurderes i forhold til ordlyden, men ligeledes til den sammenhæng, hvori den indgår, samt under hensyn til alle de retsregler, som gælder på det pågældende område (dom af 11.7.2014, DTS Distribuidora de Televisión Digital mod Kommissionen, T-533/10, EU:T:2014:629, præmis 199).

64 Det er i lyset af denne retspraksis, at det skal undersøges, om den anfægtede afgørelses begrundelse for så vidt angår konklusionen om, at det mål, som Det Forenede Kongerige forfulgte med de omhandlede foranstaltninger, udgør et mål af »fælles« interesse, er tilstrækkelig.

65 I denne henseende må det for det første konstateres, at Kommissionen i 366.-374. betragtning til den anfægtede afgørelse ikke tog udtrykkeligt stilling til sammenhængen mellem Euratomtraktatens bestemmelser og artikel 107 TEUF. Det skal dog bemærkes, at det bl.a. fremgår af den nævnte afgørelses afsnit 7 med overskriften »Forekomst af statsstøtte«, at artikel 107 TEUF efter Kommissionens opfattelse fandt anvendelse på de omhandlede foranstaltninger. Det skal ligeledes bemærkes, at Kommissionen i denne afgørelses afsnit 9.2 med overskriften »Mål af fælles interesse« bl.a. støttede sin konklusion om, at fremme af kerneenergi udgjorde et mål af »fælles« interesse, på Euratomtraktatens artikel 2, litra c), og artikel 40. Det fremgår således af niende afsnit, at der efter Kommissionens opfattelse skulle tages hensyn til Euratomtraktaten i forbindelse med anvendelsen af artikel 107, stk. 3, litra c), TEUF.

66 Det skal for det andet påpeges, at der skal tages hensyn til den sammenhæng, hvori den anfægtede afgørelse indgår, herunder Kommissionens tidligere praksis, som medlemsstaterne formodes at være bekendt med. Den tilgang, som Kommissionen valgte i den nævnte afgørelse, er imidlertid i overensstemmelse med dens tidligere praksis, hvorefter foranstaltninger, som en medlemsstat havde truffet på det område, der var omfattet af Euratomtraktaten, også skulle undersøges i lyset af artikel 107 TEUF, i det omfang de ikke var nødvendige for eller mere vidtrækkende end Euratomtraktatens målsætninger eller forvred eller truede med at forvride konkurrencen på det indre marked (jf. herved Kommissionens afgørelse 2005/407/EF af 22.9.2004 om den statsstøtte, som Det Forenede Kongerige vil give British Energy plc, EUT 2005, L 142, s. 26, 239. betragtning), og hvorefter en målsætning, der var omfattet af Euratomtraktaten, kunne udgøre et mål af almen interesse som omhandlet i artikel 107, stk. 3, litra c), TEUF (jf. i denne retning Kommissionens afgørelse 2006/643/EF af 4.4.2006 om den statsstøtte, som Det Forenede Kongerige påtænker at give til oprettelsen af Nuclear Decommissioning Authority, EUT 2006, L 268, s. 37, 162. betragtning).

67 Det må på dette grundlag konkluderes, at det fremgår tilstrækkeligt klart af den anfægtede afgørelses begrundelse, at Kommissionen fastslog, at selv om de omhandlede foranstaltninger vedrørte kerneenergi, skulle det, for så vidt som der var tale om statsstøtte, vurderes, om de var forenelige med det indre marked i medfør af artikel 107, stk. 3, litra c), TEUF. Det fremgår ligeledes tilstrækkeligt klart af den nævnte begrundelse, at Kommissionen fastslog, at der skulle tages hensyn til Euratomtraktatens bestemmelser i forbindelse med anvendelsen af denne bestemmelse, navnlig hvad angår kvalificeringen af fremme af kerneenergi som et mål af almen interesse i denne bestemmelses forstand. Denne begrundelse gjorde det derfor muligt for Republikken Østrig at få kendskab til grundlaget for den nævnte afgørelse og for Retten at udøve sin prøvelsesret.

68 Det niende anbringendes femte led om tilsidesættelse af begrundelsespligten må derfor forkastes.

2. Det fjerde anbringende om rigtigheden af Kommissionens betragtninger

69 Republikken Østrig og Storhertugdømmet Luxembourg har fremført en række argumenter med henblik på at rejse tvivl om rigtigheden af de betragtninger, som Kommissionen anstillede i 366.-374. betragtning til den anfægtede afgørelse. Disse medlemsstater har i det væsentlige anført, at fremme af kerneenergi i modsætning til det af Kommissionen konstaterede ikke kan betragtes som en fælles interesse.

70 Kommissionen, Den Tjekkiske Republik, Den Franske Republik, Ungarn, Republikken Polen, Rumænien, Den Slovakiske Republik og Det Forenede Kongerige har anfægtet disse argumenter.

71 Forud for undersøgelsen af de argumenter, hvormed Republikken Østrig og Storhertugdømmet Luxembourg har anfægtet Kommissionens konklusion om, at fremme af kerneenergi udgør et mål af »fælles« interesse, vil Retten indledningsvis tage stilling til spørgsmålet om, i hvilket omfang artikel 107 TEUF finder anvendelse på foranstaltninger vedrørende kerneenergiområdet, og i hvilket omfang der skal tages hensyn til Euratomtraktatens målsætninger i forbindelse med anvendelsen af denne bestemmelse.

a) Anvendelse af artikel 107 TEUF på foranstaltninger vedrørende kerneenergiområdet og hensyntagen til Euratomtraktatens målsætninger i forbindelse med anvendelsen af denne bestemmelse

72 Hvad angår anvendelsen af artikel 107 TEUF på foranstaltninger vedrørende kerneenergiområdet skal det påpeges, at EU-traktatens og EUF-traktatens bestemmelser ifølge Euratomtraktatens artikel 106a, stk. 3, ikke berører bestemmelserne i Euratomtraktaten. Euratomtraktatens bestemmelser udgør således særregler i forhold til EUF-traktatens bestemmelser og afviger derfor fra disse bestemmelser i tilfælde af uoverensstemmelser.

73 Den omstændighed, at Euratomtraktatens bestemmelser udgør særregler i forhold til EUF-traktatens bestemmelser, er imidlertid ikke til hinder for, at artikel 107 TEUF anvendes på foranstaltninger, som forfølger et mål, der er omfattet af Euratomtraktaten. Når Euratomtraktaten ikke indeholder særregler herom, kan EUF-traktatens bestemmelser vedrørende en EU-politik således anvendes på sådanne foranstaltninger (jf. i denne retning dom af 29.3.1990, Grækenland mod Rådet, C-62/88, EU:C:1990:153, præmis 17, af 12.4.2005, Kommissionen mod Det Forenede Kongerige, C-61/03,EU:C:2005:210, præmis 44, og af 4.6.2015, Kernkraftwerke Lippe-Ems, C-5/14, EU:C:2015:354, præmis 69-82; jf. analogt også udtalelse 1/94 (aftaler, der er optaget som bilag til WTO-overenskomsten) af 15.11.1994, EU:C:1994:384, præmis 24).

74 Det må imidlertid konstateres, at Euratomtraktaten ikke indeholder udtømmende konkurrenceregler, som kan være til hinder for anvendelsen af reglerne i EUF-traktatens afsnit VII, kapitel 1. Euratomtraktaten indeholder bl.a. ikke udtømmende regler om statsstøtte.

75 Visse bestemmelser i Euratomtraktaten såsom artikel 2, litra c), og bestemmelserne i afsnit II, kapitel 4, vedrører ganske vist investeringer på kerneenergiområdet. Det fremgår imidlertid ikke af disse bestemmelser, under hvilke betingelser statsstøtte i forbindelse med investeringer på kerneenergiområdet til trods for den konkurrencefordrejning, som den er årsag til, kan anses for at være forenelig med det indre marked.

76 Artikel 107 TEUF finder som følge heraf anvendelse på de omhandlede foranstaltninger, selv om de forfølger et mål, der er omfattet af Euratomtraktaten.

77 Denne konklusion berøres ikke af Euratomtraktatens artikel 106a, stk. 1, hvori der henvises til visse bestemmelser i EU-traktaten og i EUF-traktaten, som finder anvendelse på Euratomtraktaten. Som det fremgår af anden betragtning til protokol nr. 2 om ændring af Euratomtraktaten, der er knyttet som bilag til Lissabontraktaten (EUT 2007, C 306, s. 199), tilpasser denne bestemmelse blot den nævnte traktat til de nye regler, der er fastsat i EU-traktaten og i EUF-traktaten, navnlig på det institutionelle og finansielle område. Det kan derimod ikke udledes af denne bestemmelse, at alle bestemmelser i EU-traktaten og i EUF-traktaten, som ikke er nævnt deri, ikke finder anvendelse på foranstaltninger, som forfølger mål, der henhører under Euratomtraktatens anvendelsesområde. En sådan fortolkning af Euratomtraktatens artikel 106a, stk. 1, er således ikke forenelig med denne artikels stk. 3, hvoraf det i princippet følger, at EU-traktatens og EUF-traktatens bestemmelser finder anvendelse på kerneenergiområdet, og at det kun er, såfremt Euratomtraktaten indeholder særregler, at EU-traktatens og EUF-traktatens bestemmelser ikke anvendes.

78 Artikel 107 TEUF finder som følge heraf anvendelse på de omhandlede foranstaltninger. Når denne bestemmelse anvendes på foranstaltninger vedrørende kerneenergiområdet, skal der imidlertid tages hensyn til Euratomtraktatens bestemmelser og målsætninger.

b) De argumenter, der rejser tvivl om Kommissionens konklusion om, at fremme af kerneenergi udgør et mål af »fælles« interesse

79 Retten vil tage hensyn til betragtningerne i præmis 72-78 ved undersøgelsen af Republikken Østrigs og Storhertugdømmet Luxembourgs argumenter, der rejser tvivl om den konklusion, som Kommissionen nåede frem til i 374. betragtning til den anfægtede afgørelse, nemlig at det mål om at fremme kerneenergi, som Det Forenede Kongerige forfulgte med de omhandlede foranstaltninger – at etablere ny nuklear produktionskapacitet – udgjorde et mål af »fælles« interesse.

80 I første række har Republikken Østrig og Storhertugdømmet Luxembourg gjort gældende, at et mål, der ikke tager hensyn til en enkelt medlemsstats berettigede interesser, ikke kan kvalificeres som et mål af fælles interesse, og de har ligeledes fremhævet, at visse medlemsstater altid har afvist idéen om, at opførelse af nye kernereaktorer udgør et mål af fælles europæisk interesse.

81 Kommissionen, Den Tjekkiske Republik, Den Franske Republik, Ungarn, Republikken Polen, Rumænien, Den Slovakiske Republik og Det Forenede Kongerige har anfægtet disse argumenter.

82 I denne forbindelse skal der for det første henvises til, at støtte til fremme af udviklingen af visse erhvervsgrene eller økonomiske regioner ifølge artikel 107, stk. 3, litra c), TEUF kan betragtes som forenelig med det indre marked, når den ikke ændrer samhandelsvilkårene på en måde, der strider mod den fælles interesse.

83 Det skal for det andet bemærkes, at Retten i præmis 125 i dom af 15. juni 2010, Mediaset mod Kommissionen (T-177/07, EU:T:2010:233), ganske vist konstaterede, at en støtte for at være forenelig med det indre marked som omhandlet i artikel 107, stk. 3, litra c), TEUF skal forfølge et formål af »fælles« interesse og være passende, nødvendig og ikke uforholdsmæssig.

84 Henvisningen i dom af 15. juni 2010, Mediaset mod Kommissionen (T-177/07, EU:T:2010:233), til forfølgelsen af et formål af »fælles« interesse kan imidlertid ikke opfattes som et krav om, at der kun kan tages hensyn til mål, som er i alle eller de fleste medlemsstaters interesse, ved anvendelsen af artikel 107, stk. 3, litra c), TEUF.

85 Ved anvendelsen af artikel 107, stk. 3, litra c), TEUF skal der således sondres mellem på den ene side det mål, der forfølges af en medlemsstat, og som bl.a. kan bestå i at udvikle en erhvervsgren, og på den anden side betingelsen om, at statsstøtten ikke må ændre samhandelsvilkårene på en måde, der strider mod den fælles interesse.

86 Det kan ikke fastslås, at de mål, som medlemsstaterne kan forfølge, i artikel 107, stk. 3, litra c), TEUF begrænses til mål, som er i alle eller de fleste EU-medlemsstaters interesse. Med henvisningen til en »fælles« interesse i præmis 125 i dom af 15. juni 2010, Mediaset mod Kommissionen (T-177/07, EU:T:2010:233), tilkendegav Retten i denne forbindelse alene, at der skulle være tale om en almen interesse og ikke blot en privat interesse for støttemodtageren.

87 Med hensyn til begrebet fælles interesse, der er nævnt i artikel 107, stk. 3, litra c), TEUF, skal det påpeges, at det vedrører afvejningen af de fordele og ulemper, som er forbundet med en støtteforanstaltning, og at det er til hinder for, at der gives tilladelse til foranstaltninger, som ændrer samhandelsvilkårene på en måde, der strider mod den fælles interesse. Det er derfor relevant for den efterfølgende undersøgelse, der foretages i forbindelse med anvendelsen af den nævnte bestemmelse. Det kan således ikke udledes heraf, at de mål af almen interesse, som en medlemsstat kan forfølge, er begrænset til mål, som er fælles for alle eller de fleste medlemsstater.

88 Det er med afsæt i disse betragtninger, at Kommissionens konstatering i 374. betragtning til den anfægtede afgørelse, hvorefter de omhandlede foranstaltninger forfulgte et mål af »fælles« interesse, skal forstås. Denne betragtning optræder i den nævnte afgørelses afsnit 9.2, hvori Kommissionen tog stilling til spørgsmålet om, hvorvidt fremme af kerneenergi udgjorde et mål, der lovligt kunne forfølges i henhold til artikel 107, stk. 3, litra c), TEUF. I den nævnte betragtning nøjedes Kommissionen således med at konstatere, at Det Forenede Kongerige, henset til Euratomtraktatens bestemmelser, havde ret til at kvalificere fremme af kerneenergi som et mål af almen interesse i denne bestemmelses forstand. I denne betragtning konstaterede Kommissionen til gengæld ikke, at dette mål deltes af alle eller de fleste medlemsstater. Den tog heller ikke stilling til spørgsmålet om, hvorvidt de omhandlede foranstaltninger ændrede samhandelsvilkårene på en måde, der var i strid mod den fælles interesse. Det fremgår således klart af denne afgørelses opbygning, at Kommissionen undersøgte dette spørgsmål på et senere trin, nemlig i samme afgørelses afsnit 9.3-9.6.

89 Henset til det ovenfor anførte må Republikken Østrigs argument om, at Kommissionen i 374. betragtning til den anfægtede afgørelse ikke tog tilstrækkelig hensyn til, at visse medlemsstater, heriblandt Republikken Østrig, altid havde afvist idéen om opførelse af nye kernereaktorer, forkastes.

90 I anden række har Republikken Østrig gjort gældende, at Kommissionen i 366.-374. betragtning til den anfægtede afgørelse så bort fra, at behovet for støtte og støttens indvirkning på samhandelen mellem medlemsstaterne skulle vurderes ud fra Unionens synspunkt. I denne sammenhæng har den anført, at begreberne fælles interesse, som er nævnt i forbindelse med artikel 34 TEU og artikel 142 TEUF, ligeledes vedrører samtlige medlemsstaters interesse.

91 Disse argumenter må forkastes.

92 Hertil skal det blot bemærkes, at Kommissionen i 366.-374. betragtning til den anfægtede afgørelse ikke rejste tvivl om, at der skal tages hensyn til Unionens interesse og til samtlige medlemsstaters interesse, for så vidt som det bestemmes i artikel 107, stk. 3, litra c), TEUF, at statsstøtte ikke må ændre samhandelsvilkårene på en måde, der strider mod den fælles interesse. Som bemærket i præmis 88 ovenfor, tog Kommissionen i de nævnte betragtninger ikke stilling til denne interesseafvejning, men kun til spørgsmålet om, hvorvidt Det Forenede Kongerige havde ret til at kvalificere fremme af kerneenergi som et mål af almen interesse.

93 I tredje række har Republikken Østrig fremført en række argumenter med henblik på at rejse tvivl om Kommissionens konklusion om, at en medlemsstat har ret til at fortsætte med at fremme kerneenergi og mere specifikt at etablere ny nuklear produktionskapacitet som et mål af almen interesse som omhandlet i artikel 107, stk. 3, litra c), TEUF. For det første er Euratomtraktatens artikel 2, litra c), ikke rettet til medlemsstaterne. For det andet vedrører denne bestemmelse udelukkende væsentlige anlæg, som er nødvendige for kerneenergiens udvikling. Det fremgår imidlertid ikke, at Hinkley Point C er et sådant væsentligt anlæg. For det tredje er målet om at fremme kerneenergi allerede nået, da der er opført talrige kernekraftværker rundt omkring i Europa. For det fjerde tog Kommissionen ikke hensyn til den historiske baggrund for Euratomtraktaten og til de begrænsninger, der følger heraf.

94 Kommissionen, Den Tjekkiske Republik, Den Franske Republik, Ungarn, Republikken Polen, Rumænien, Den Slovakiske Republik og Det Forenede Kongerige har anfægtet disse argumenter.

95 Som konstateret i præmis 80-89 ovenfor, behøver det mål af almen interesse, der forfølges med den omhandlede foranstaltning, i henhold til artikel 107, stk. 3, litra c), TEUF ikke at være et mål, som deles af alle eller de fleste medlemsstater.

96 Det skal ligeledes påpeges, at der, som forklaret i præmis 72-78 ovenfor, skal tages hensyn til Euratomtraktatens bestemmelser og målsætninger, når artikel 107 TEUF anvendes på foranstaltninger, som forfølger et mål, der er omfattet af Euratomtraktaten. Det fremgår imidlertid af Euratomtraktatens artikel 1, stk. 2, at Euratom-Fællesskabet har til opgave gennem skabelsen af de nødvendige betingelser for den hurtige dannelse og udvikling af en kerneenergiindustri at bidrage til højnelse af levestandarden i medlemsstaterne og til udvikling af forbindelserne med andre lande. Ifølge Euratomtraktatens artikel 2, litra c), skal Euratom-Fællesskabet til opfyldelse af sin opgave under de i denne traktat foreskrevne betingelser lette investeringer og, særligt ved at støtte virksomhedernes initiativ, sikre oprettelsen af sådanne væsentlige anlæg, som er nødvendige for kerneenergiens udvikling i Fællesskabet.

97 Henset til Euratomtraktatens artikel 1, stk. 2, og artikel 2, litra c), må det konstateres, at Kommissionen ikke begik nogen fejl, da den fastslog, at Det Forenede Kongerige havde ret til at kvalificere fremme af kerneenergi og mere specifikt tilskyndelse til at etablere ny nuklear produktionskapacitet som et mål af almen interesse som omhandlet i artikel 107, stk. 3, litra c), TEUF. På den ene side er dette mål således forbundet med Euratom-Fællesskabets mål om at lette investeringer på det nukleare område, og det fremgår af Euratomtraktatens artikel 192, stk. 1, at medlemsstaterne skal lette Euratom-Fællesskabet gennemførelsen af dets opgaver. På den anden side fremgår det af artikel 194, stk. 2, andet afsnit, TEUF, at de enkelte medlemsstater har ret til at vælge mellem de forskellige energikilder, som de foretrækker.

98 Republikken Østrig har ikke fremført argumenter, der kan rejse tvivl om denne konklusion.

99 For det første har Republikken Østrig i det væsentlige gjort gældende, at Kommissionen ikke tog hensyn til den historiske baggrund for Euratomtraktaten og til de begrænsninger, der følger heraf. Den voldsomme begejstring for kernekraft, der gjorde sig gældende, da Euratomtraktaten blev indgået, er i dag for mange medlemsstaters vedkommende blevet afløst af en klar skepsis, som deles af en stor del af befolkningen, og som tangerer til total afvisning og fuldstændig afvikling af denne form for energiproduktion. I modsætning til andre bestemmelser i den primære ret har bestemmelserne i Euratomtraktaten været genstand for meget få ændringer, og de må derfor anses for tidligere regler i forhold til EUF-traktaten.

100 Disse argumenter må forkastes.

101 I modsætning til det af Republikken Østrig anførte gælder Euratomtraktatens bestemmelser således fuldt ud, og denne traktat kan ikke betragtes som tidligere lovgivning i forhold til EUF-traktaten. Der skal således på den ene side henvises til, at Euratomtraktaten ifølge artikel 208 heri finder anvendelse for ubegrænset tid, og at det fremgår af første betragtning i præamblen til protokol nr. 2 om ændring af Euratomtraktaten, som er knyttet som bilag til Lissabontraktaten, at bestemmelserne i Euratomtraktaten fortsat har fuld retsvirkning. På den anden side fremgår det af denne protokol, at Lissabontraktaten ændrede og bekræftede ikke bare EUF-traktaten og EU-traktaten, men også Euratomtraktaten.

102 I denne sammenhæng skal Republikken Østrigs argument om, at det fremgår af erklæring nr. 54 i erklæringer knyttet som bilag til slutakten fra den regeringskonference, der vedtog Lissabontraktaten, at Euratomtraktaten er forældet, også forkastes. Selv om fem medlemsstater erklærede, at bestemmelserne i Euratomtraktaten ikke var blevet væsentligt ændret, siden den trådte i kraft, og at den burde ajourføres, kan dette således ikke i sig selv rejse tvivl om konklusionen om, at Euratomtraktatens bestemmelser gælder fuldt ud.

103 For så vidt som Republikken Østrig har påberåbt sig de befuldmægtigedes fælles erklæring om anvendelsen af Euratomtraktaten i forbindelse med akterne vedrørende vilkårene for Kongeriget Norges, Republikken Østrigs, Republikken Finlands og Kongeriget Sveriges tiltrædelse og tilpasningerne af de traktater, der danner grundlag for Den Europæiske Union (EFT 1994, C 241, s. 382), skal det i øvrigt blot bemærkes, at det af denne erklæring fremgår, at medlemsstaterne i overensstemmelse med deres specifikke nationale politik afgør, hvorvidt de vil producere nuklear energi. Det kan ikke udledes heraf, at en medlemsstats fremme af kerneenergi ikke kan udgøre et mål af almen interesse som omhandlet i artikel 107, stk. 3, litra c), TEUF, som en medlemsstat kan beslutte at forfølge.

104 For det andet har Republikken Østrig anført, at Euratomtraktatens artikel 2, litra c), udelukkende vedrører væsentlige anlæg, som er nødvendige for kerneenergiens udvikling, og at målet om at fremme kerneenergi allerede er nået.

105 Det skal herved bemærkes, at den anfægtede afgørelse er baseret på artikel 107, stk. 3, litra c), TEUF, og at der i denne bestemmelse henvises til udviklingen af en erhvervsgren. Det må imidlertid konstateres, at Kommissionen ikke begik nogen fejl, da den fastslog, at formålet med opførelsen af Hinkley Point C var at udvikle en erhvervsgren i den nævnte bestemmelses forstand. I henhold til artikel 194, stk. 2, andet afsnit, TEUF har Det Forenede Kongerige således ret til at vælge mellem forskellige energikilder. Det skal ligeledes påpeges, at formålet med Hinkley Point C, som det bl.a. fremgår af 510. betragtning til den anfægtede afgørelse og af punkt 6 og 7 i afgørelsen om indledning af den formelle undersøgelsesprocedure, var at udskifte forældet nuklear produktionskapacitet, hvis lukning var planlagt. Det er i øvrigt ubestridt, at den teknologi, der skal anvendes på det pågældende enhed, er mere avanceret end den, der anvendes på eksisterende kraftværker.

106 Henset til det ovenfor anførte må Republikken Østrigs argument om, at Hinkley Point C ikke var et væsentligt anlæg, som var nødvendigt for kerneenergiens udvikling, og at målet om at fremme kerneenergi allerede var nået, forkastes.

107 For det tredje må Republikken Østrigs argument om, at Euratomtraktatens artikel 2, litra c), ikke er rettet til medlemsstaterne, ligeledes forkastes. Det skal herved bemærkes, at selv om denne bestemmelse ikke henvender sig direkte til medlemsstaterne, men til Euratom-Fællesskabet, havde Det Forenede Kongerige ret til at tage hensyn til den i betragtning af denne traktats artikel 192, stk. 1, hvorefter medlemsstaterne skal lette Euratom-Fællesskabet gennemførelsen af dets opgaver.

108 For det fjerde har Republikken Østrig anført, at hvis fremme af kerneenergi betragtes som et mål af almen interesse som omhandlet i artikel 107, stk. 3, litra c), TEUF, vil enhver foranstaltning, der forfølger dette mål, kunne begrundes. I denne forbindelse er det tilstrækkeligt at påpege, at Kommissionen i 374. betragtning til den anfægtede afgørelse nøjedes med at konstatere, at fremme af kerneenergi udgjorde et mål af almen interesse. I denne betragtning undersøgte den imidlertid ikke, om de omhandlede foranstaltninger, henset til dette mål, var passende, nødvendige og ikke uforholdsmæssige. Dette spørgsmål undersøgte Kommissionen således i den nævnte afgørelses afsnit 9.3-9.6.

109 Retten må som følge heraf forkaste alle de argumenter, der tilsigter at godtgøre, at Euratomtraktatens bestemmelser ikke giver holdepunkter for at antage, at fremme af kerneenergi og mere specifikt etablering af ny nuklear produktionskapacitet udgør et mål af almen interesse som omhandlet i artikel 107, stk. 3, litra c), TEUF.

110 I fjerde række har Republikken Østrig og Storhertugdømmet Luxembourg gjort gældende, at der består en modsætning mellem på den ene side fremme af kerneenergi og på den anden side princippet om miljøbeskyttelse, forsigtighedsprincippet, princippet om, at forureneren betaler, og bæredygtighedsprincippet samt visse af de mål, der er fastsat i artikel 194, stk. 1, TEUF, såsom fremme af energieffektivitet, udvikling af nye energikilder og fremme af energinet. Kommissionen burde ifølge disse medlemsstater have undladt at foretage en entydig prioritering af målet om at fremme kerneenergi og i stedet have taget hensyn til modsætningen mellem fremme af kerneenergi og de ovennævnte principper. I denne sammenhæng har Storhertugdømmet Luxembourg også henvist til den risiko, der er forbundet med terrorangreb.

111 Kommissionen, Den Tjekkiske Republik, Den Franske Republik, Ungarn, Republikken Polen, Rumænien, Den Slovakiske Republik og Det Forenede Kongerige har anfægtet disse argumenter.

112 Det bemærkes herved, at henset til de målsætninger, der forfølges med Euratomtraktaten, kan det ikke antages, at de principper, som Republikken Østrig og Storhertugdømmet Luxembourg har påberåbt sig, er til hinder for, at en medlemsstat kvalificerer fremme af kerneenergi som et mål af almen interesse som omhandlet i artikel 107, stk. 3, litra c), TEUF. Hvad angår de principper, som disse medlemsstater har udledt af EUF-traktaten, skal der henvises til, at bestemmelserne i EU-traktaten og i EUF-traktaten i henhold til Euratomtraktatens artikel 106a, stk. 3, ikke berører bestemmelserne i Euratomtraktaten.

113 Republikken Østrigs og Storhertugdømmet Luxembourgs argument om, at Kommissionen foretog en entydig prioritering af målet om at fremme kerneenergi, må i øvrigt forkastes. I denne forbindelse er det tilstrækkeligt at påpege, at Kommissionen i den anfægtede afgørelses afsnit 9.2 nøjedes med at konstatere, at fremme af kerneenergi udgjorde et mål af almen interesse som omhandlet i artikel 107, stk. 3, litra c), TEUF. På dette trin i dens analyse undersøgte den til gengæld ikke, om de omhandlede foranstaltninger var forholdsmæssige.

114 For så vidt som Republikken Østrig og Storhertugdømmet Luxembourg med deres argumenter tilsigter at godtgøre, at fremme af kerneenergi ikke kan udgøre et mål af almen interesse som omhandlet i artikel 107, stk. 3, litra c), TEUF, må disse argumenter som følge heraf forkastes. For så vidt som disse argumenter tilsigter at rejse tvivl om Kommissionens konklusioner om de omhandlede foranstaltningers proportionalitet, vil Retten imidlertid tage hensyn hertil ved undersøgelsen af det sjette anbringende om tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet.

115 I femte række har Republikken Østrig gjort gældende, at det af de vejledende kerneenergiprogrammer, som Kommissionen offentliggør med jævne mellemrum, fremgår, at investeringer i kerneenergi i henhold til Euratomtraktatens artikel 40 ikke kan kvalificeres som mål af fælles interesse.

116 Kommissionen, Den Tjekkiske Republik, Den Franske Republik, Ungarn, Republikken Polen, Rumænien, Den Slovakiske Republik og Det Forenede Kongerige har anfægtet disse argumenter.

117 Hertil skal det for det første bemærkes, at henset til de vejledende kerneenergiprogrammers art (jf. Euratomtraktatens artikel 40), har de konstateringer, som Kommissionen foretager i disse programmer, ingen betydning for de betragtninger, som er fremført i præmis 79-115 ovenfor, og som er baseret på bestemmelserne i Euratomtraktaten og i EUF-traktaten.

118 For det andet må det under alle omstændigheder konstateres, at det på ingen måde fremgår af de vejledende kerneenergiprogrammer, som Republikken Østrig har henvist til, at kerneenergi ikke er en erhvervsgren, hvis udvikling ikke kan fremmes i henhold til artikel 107, stk. 3, litra c), TEUF.

119 For så vidt som Republikken Østrig på den ene side har gjort gældende, at det fremgår af syvende afsnit i det vejledende kerneenergiprogram af 4. oktober 2007, KOM(2007) 565 endelig, at det er medlemsstaterne selv, der afgør, om de vil anvende kernekraft eller ej, bekræfter dette således, at Det Forenede Kongerige har ret til at fremme denne energikilde (jf. præmis 97 ovenfor).

120 For så vidt som Republikken Østrig på den anden side har anført, at der på s. 18 i det vejledende kerneenergiprogram af 25. september 1996, KOM(1996) 339 endelig, i afsnit 3.3 i programmet af 13. november 2008, KOM(2008) 776 endelig, og i afsnit 4.2 i programmet af 4. oktober 2007, KOM(2007) 565 endelig, kan læses, at der på grund af kerneenergiens konkurrenceevne ikke bør ydes statsstøtte til dette område, skal det blot bemærkes, at dette argument ikke kan rejse tvivl om Kommissionens konklusion om, at fremme af kerneenergi kan udgøre et mål af almen interesse som omhandlet i artikel 107, stk. 3, litra c), TEUF. Det kan udelukkende rejse tvivl om Kommissionens konklusion om, hvorvidt de omhandlede foranstaltninger var nødvendige. Dette argument er således uden betydning i den foreliggende sammenhæng, men vil indgå i undersøgelsen af det første anbringende vedrørende Kommissionens konklusioner om behovet for statslig indgriben.

121 De argumenter, som er støttet på de vejledende kerneenergiprogrammer, der offentliggøres af Kommissionen, må som følge heraf forkastes.

122 I sjette række har Republikken Østrig gjort gældende, at Kommissionen ikke uddybede sine overvejelser om målene om forsyningsdiversitet og ‑sikkerhed i den anfægtede afgørelse. Storhertugdømmet Luxembourg har gjort gældende, at forsyningssikkerheden ikke er garanteret, da det vil være nødvendigt at importere uran fra lande uden for Unionen.

123 Hertil skal det blot bemærkes, at det af 366.-374. betragtning til den anfægtede afgørelse fremgår, at Kommissionen anså fremme af kerneenergi for at være et mål af almen interesse, som i sig selv kan begrunde de omhandlede foranstaltninger. Med bemærkningen i 374. betragtning til denne afgørelse om, at fremme af kerneenergi også kunne yde et bidrag til målene om forsyningsdiversitet og ‑sikkerhed, konstaterede Kommissionen derimod ikke, at de to andre mål var mål, som i sig selv og selvstændigt kunne begrunde de omhandlede foranstaltninger. Det kan under disse omstændigheder ikke foreholdes Kommissionen, at den ikke uddybede sine overvejelser vedrørende målene om forsyningsdiversitet og ‑sikkerhed i denne afgørelses afsnit 9.2.

124 Dette argument må derfor forkastes.

125 I syvende række har Republikken Østrig ligeledes fremført argumenter om for det første en fejlagtig afgrænsning af markedet, for det andet det manglende markedssvigt i sektoren for opførelse og drift af kernekraftværker, for det tredje de omhandlede foranstaltningers kvalificering som investeringsstøtte og for det fjerde påvirkningen af samhandelen mellem medlemsstaterne.

126 Herved skal det blot konstateres, at de pågældende argumenter vedrører de trin i undersøgelsen, som ifølge artikel 107, stk. 3, litra c), TEUF ligger efter fastlæggelsen af det forfulgte mål af almen interesse. Disse argumenter kan som følge heraf ikke godtgøre, at Kommissionen begik en fejl i forbindelse med kvalificeringen af fremme af kerneenergi som et mål af almen interesse i denne bestemmelses forstand.

127 Disse argumenter er derfor ikke relevante, for så vidt som de er fremført til støtte for det foreliggende anbringende. Det første argument om fejlagtig markedsafgrænsning og det andet argument om manglende markedssvigt vil imidlertid blive taget i betragtning ved undersøgelsen af det første anbringende, hvorefter Kommissionen lagde til grund, at der forelå et selvstændigt marked for kerneenergi, og at elmarkedet ikke var svigtende. Det tredje argument om de omhandlede foranstaltningers kvalificering som investeringsstøtte vil blive undersøgt i forbindelse med det tredje anbringende, hvorefter de omhandlede foranstaltninger burde have været kvalificeret som driftsstøtte. Det fjerde argument om påvirkningen af samhandelen mellem medlemsstaterne vil blive undersøgt i forbindelse med det sjette anbringende, som er støttet på Kommissionens angiveligt fejlagtige konklusion om, at de omhandlede foranstaltninger overholdt proportionalitetsprincippet.

128 Henset til det ovenfor anførte må det fjerde anbringende, hvis der ses bort fra de argumenter, som er nævnt i præmis 114, 120 og 125 ovenfor, forkastes.

C. Det andet anbringende om Kommissionens angiveligt fejlagtige konstatering om, at den teknologi, der skulle anvendes på Hinkley Point C, var ny

129 Det foreliggende anbringende vedrører 392. betragtning til den anfægtede afgørelse, hvori Kommissionen konstaterede, at investeringerne i ny nuklear produktionskapacitet sigtede mod at opfylde et mål af almen interesse, nemlig fremme af kerneenergi, og at disse investeringer ikke ville have fundet sted uden Det Forenede Kongeriges indgriben.

130 Forbundsrepublikken Østrig har anført, at de omhandlede konstateringer er behæftet med fejl.

131 I første række har Republikken Østrig gjort gældende, at Kommissionen med urette fastslog, at den teknologi, der skulle anvendes på Hinkley Point C, udgjorde ny teknologi. Der er ikke tale om ny teknologi, men om afprøvet teknologi, dvs. en variant af den trykvandsreaktor, som har været i brug i årtier, og som har mange lighedspunkter med en lang række reaktorer, der er i drift i dag.

132 Kommissionen, Den Tjekkiske Republik, Den Franske Republik, Ungarn, Republikken Polen og Det Forenede Kongerige har anfægtet dette argument.

133 Det bemærkes indledningsvis, at Republikken Østrigs argument hviler på antagelsen om, at Kommissionen i 392. betragtning til den anfægtede afgørelse konstaterede, at den teknologi, der skulle anvendes på Hinkley Point C, udgjorde ny teknologi.

134 Denne antagelse er imidlertid forkert.

135 Udtrykket »Investitionen in neue Nukleartechnologien«, der henviser til investeringer i ny nuklear teknologi, optræder ganske vist i den tyske version af 392. betragtning til den anfægtede afgørelse.

136 Som det fremgår af s. 1 af den anfægtede afgørelse, er det imidlertid kun den engelske udgave, der er autentisk. I den engelske version af 392. betragtning til denne afgørelse optræder udtrykket »new nuclear investment«, som henviser til investeringer i ny nuklear produktionskapacitet, og det fremgår, at de nævnte investeringer sigter mod at opfylde det mål af almen interesse, der er nævnt i den nævnte afgørelses afsnit 9.2, og at de omhandlede foranstaltninger var nødvendige, bl.a. som følge af denne særlige type investeringer. Der henvises således ikke til ny nuklear teknologi i den nævnte betragtning, men til investeringer i ny nuklear kapacitet.

137 Denne fortolkning af 392. betragtning til den anfægtede afgørelse bekræftes i øvrigt af 375.-391. betragtning til den nævnte afgørelse, som går forud for konklusionen i 392. betragtning til denne afgørelse, hvori Kommissionen ikke henviste til anvendelsen af ny nuklear teknologi.

138 Republikken Østrigs argumentation er derfor udelukkende baseret på en fejlagtig fortolkning af 392. betragtning til den anfægtede afgørelse og må forkastes.

139 I anden række må Republikken Østrigs argument om, at Kommissionen ikke præciserede, hvilken erhvervsgren som omhandlet i artikel 107, stk. 3, litra c), TEUF der skulle stimuleres af de omhandlede foranstaltninger, forkastes. Hertil skal det blot bemærkes, at det fremgår tilstrækkelig klart af 392. betragtning til den anfægtede afgørelse, at der var tale om fremme af kerneenergi.

140 I tredje række er det nødvendigt at undersøge Republikken Østrigs argument om, at der i artikel 107, stk. 3, litra c), TEUF og Euratomtraktatens artikel 2, litra c), stilles krav om udvikling af en erhvervsgren, og at en foranstaltning, som blot går ud på at udskifte kapacitet, ikke opfylder denne betingelse. I denne sammenhæng skal der også tages hensyn til Republikken Østrigs argument om, at artikel 6 i Kommissionens forordning (EU) nr. 651/2014 af 17. juni 2014 om visse kategorier af støttes forenelighed med det indre marked i henhold til […] artikel 107 [TEUF] og 108 [TEUF] (EUT 2014, L 187, s. 1), retningslinjerne for statsstøtte til miljøbeskyttelse og energi 2014-2020 (EUT 2014, C 200, s. 1) og Kommissionens meddelelse om rammebestemmelser for statsstøtte til forskning og udvikling og innovation (EUT 2014, C 198, s. 1) er til hinder for, at foranstaltninger, som udelukkende har til formål at gøre det muligt for en virksomhed at udnytte de seneste tekniske fremskridt eller at rette sig efter gældende sikkerheds- eller miljøstandarder, anses for at være forenelige med det indre marked.

141 Herved skal det for det første med hensyn til forordning nr. 651/2014 bemærkes, at denne forordning blot fastlægger en standardiseret gruppefritagelsesmetode, men ikke er bindende for Kommissionen i forbindelse med en individuel undersøgelse, som foretages direkte på grundlag af artikel 107, stk. 3, litra c), TEUF.

142 Hvad for det andet angår retningslinjerne for statsstøtte til miljøbeskyttelse og energi 2014-2020 og Kommissionens meddelelse om rammebestemmelser for statsstøtte til forskning og udvikling og innovation skal det bemærkes, at Republikken Østrigs argumenter vedrører dels målet om at gå videre end EU’s miljøbeskyttelsesstandarder og målet om at øge miljøbeskyttelsesniveauet, hvor der ikke er vedtaget EU-standarder, som nævnt i afsnit 18, litra a), i de nævnte retningslinjer, dels mål vedrørende forskning, udvikling og innovation. I den anfægtede afgørelse vurderede Kommissionen imidlertid ikke de omhandlede foranstaltningers forenelighed i lyset af disse mål. Disse argumenter må derfor forkastes.

143 For det tredje skal det påpeges, at artikel 107, stk. 3, litra c), TEUF blot kræver, at støtteforanstaltninger sigter mod at fremme udviklingen af visse erhvervsgrene. Euratomtraktatens artikel 2, litra c), sigter mod at lette investeringer og sikre oprettelsen af sådanne væsentlige anlæg, som er nødvendige for kerneenergiens udvikling i Fællesskabet. Ifølge disse to bestemmelser skal det således ikke påvises, at der foreligger teknologisk innovation.

144 For det fjerde må det konstateres, at målet om at fremme kerneenergi og det mere specifikke mål om at tilskynde virksomheder til at investere i ny nuklear produktionskapacitet under de foreliggende omstændigheder opfylder de krav, der er fastsat i artikel 107, stk. 3, litra c), TEUF og i Euratomtraktatens artikel 2, litra c). I modsætning til det af Republikken Østrig anførte kan det ikke konstateres, at der ikke var tale om nogen udvikling i disse bestemmelsers forstand, fordi formålet med den nye kapacitet var at erstatte nuklear produktionskapacitet. Da aldrende kernekraftværker står over for lukning (jf. 510. betragtning til den anfægtede afgørelse samt punkt 6 og 7 i afgørelsen om indledning af den formelle undersøgelsesprocedure), vil kerneenergien i Det Forenede Kongerige således blive mindre udviklet, medmindre der investeres i ny nuklear produktionskapacitet. Det er under alle omstændigheder ubestridt, at den teknologi, der skal anvendes på Hinkley Point C, er mere avanceret end den, der anvendes på de kernekraftværker, som den skal erstatte. Selv om Republikken Østrig har bestridt, at der er tale om en helt ny teknologi, har den således erkendt, at der er tale om en mere avanceret teknologi.

145 Disse argumenter må som følge heraf også forkastes, og dermed må det andet anbringende forkastes i sin helhed.

D. Det første anbringende og det niende anbringendes første og andet led om den foretagne markedsafgrænsning samt Kommissionens betragtninger om et eventuelt markedssvigt

146 Det første anbringende og det niende anbringendes første og andet led samt de argumenter, der er fremført i forbindelse med det fjerde anbringende om de vejledende kerneenergiprogrammer, fejl i forbindelse med markedsafgrænsning og manglende markedssvigt (præmis 120 og 125 ovenfor), vedrører de betragtninger, som Kommissionen anstillede i den anfægtede afgørelses afsnit 9.3, hvori den konstaterede, at uden statslig indgriben kunne der ikke etableres ny nuklear produktionskapacitet i rette tid.

147 Republikken Østrig og Storhertugdømmet Luxembourg anser disse betragtninger for at være utilstrækkeligt begrundede og fejlagtige. Disse medlemsstater har i det væsentlige fremført tre typer af argumenter. De har i første række anført, at Kommissionen ikke med rette kunne konkludere, at Det Forenede Kongerige var nødt til at gribe ind. Den kunne kun have erklæret de omhandlede foranstaltninger forenelige med det indre marked i medfør af artikel 107, stk. 3, litra c), TEUF, såfremt den havde konstateret, at markedet for elproduktion og forsyning var svigtende. Kommissionens betragtninger herom er imidlertid utilstrækkeligt begrundede og under alle omstændigheder åbenbart urigtige. I anden række har de nævnte medlemsstater anført, at Kommissionen med urette antog, at der fandtes et marked for opførelse og drift af kernekraftværker, og at den ikke begrundede den anfægtede afgørelse tilstrækkeligt i denne henseende. I tredje række har Republikken Østrig gjort gældende, at Kommissionens tilgang har medført en positiv indstilling til kerneenergi.

1. De argumenter, der rejser tvivl om Kommissionens konklusion om behovet for Det Forenede Kongeriges indgriben

148 Republikken Østrig og Storhertugdømmet Luxembourg har gjort gældende, at Kommissionen ikke med rette kunne konkludere, at Det Forenede Kongerige var nødt til at gribe ind. Ifølge disse medlemsstater kunne Kommissionen kun have erklæret de omhandlede foranstaltninger forenelige med det indre marked i medfør af artikel 107, stk. 3, litra c), TEUF, såfremt den havde konstateret, at det liberaliserede marked for elproduktion og forsyning var svigtende. Man kunne imidlertid have sikret produktionen og forsyningen af elektricitet ved hjælp af andre teknologier end den nukleare teknologi. Kommissionen kunne som følge heraf ikke med rette konstatere, at der forelå et markedssvigt.

149 Kommissionen, Den Tjekkiske Republik, Den Franske Republik, Ungarn, Republikken Polen, Den Slovakiske Republik og Det Forenede Kongerige har anført, at disse argumenter bør forkastes.

150 Det skal indledningsvis påpeges, at artikel 107, stk. 3, litra c), TEUF ikke indeholder nogen udtrykkelig betingelse om, at der skal foreligge et markedssvigt. I denne bestemmelse kræves det således blot, at støtten tjener et mål af almen interesse, og at den er passende, nødvendig og ikke uforholdsmæssig (jf. præmis 48 ovenfor). Ved anvendelsen af denne bestemmelse er det således afgørende, om det mål af almen interesse, der forfølges af medlemsstaten, vil kunne realiseres uden dennes indgriben (jf. i denne retning dom af 9.6.2016, Magic Mountain Kletterhallen m.fl. mod Kommissionen, T-162/13, ikke trykt i Sml., EU:T:2016:341, præmis 77).

151 Selv om et markedssvigt kan være en relevant faktor med henblik på at erklære statsstøtte forenelig med det indre marked, vil et manglende markedssvigt således ikke nødvendigvis indebære, at betingelserne i artikel 107, stk. 3, litra c), TEUF ikke er opfyldt (dom af 9.6.2016, Magic Mountain Kletterhallen m.fl. mod Kommissionen, T-162/13, ikke trykt i Sml., EU:T:2016:341, præmis 78 og 79, og af 18.1.2017, Andersen mod Kommissionen, T-92/11 RENV, ikke trykt i Sml., EU:T:2017:14, præmis 69). Statslig indgriben kan f.eks. anses for nødvendig i denne bestemmelses forstand, når markedskræfterne ikke i sig selv gør det muligt at realisere det mål af almen interesse, som medlemsstaten forfølger, i rette tid, selv om det pågældende marked ikke som sådan kan anses for at være svigtende.

152 Det er med afsæt i disse betragtninger, at Retten vil undersøge de klagepunkter, hvorved Republikken Østrig og Storhertugdømmet Luxembourg har rejst tvivl om Kommissionens konklusion om, at Det Forenede Kongeriges indgriben var nødvendig for at realisere det mål af almen interesse, som det forfulgte, nemlig at etablere ny nuklear produktionskapacitet. De har med disse klagepunkter gjort gældende, for det første at Kommissionen ikke angav grundene til, at investeringerne i Hinkley Point C skulle anses for at være af særlig karakter og kræve statslig intervention, for det andet at der forelå materielle og formelle fejl, som berørte Kommissionens betragtninger i den anfægtede afgørelses afsnit 9.3, for det tredje at Kommissionen ikke oplyste grundene til, at målene om forsyningssikkerhed og CO2-reduktion ikke kunne nås uden statsstøtte, og for det fjerde at Kommissionen burde have forklaret nærmere, i hvilket omfang Hinkley Point C ville anvende ny teknologi.

a) Klagepunktet om utilstrækkelig begrundelse for, at investeringerne i Hinkley Point C var af særlig karakter

153 Republikken Østrig har gjort gældende, at Kommissionen i 392. betragtning til den anfægtede afgørelse forklarede, at investeringerne i Hinkley Point C var af særlig karakter, men uden at angive grundene til, at disse investeringer måtte anses for at være af særlig karakter.

154 Kommissionen har anfægtet disse argumenter.

155 Der skal i denne forbindelse henvises til, at den konklusion, som Kommissionen drog i 392. betragtning til den anfægtede afgørelse, var baseret på de betragtninger, som den havde anstillet i 381.-391. betragtning til den nævnte afgørelse. I 382. og 383. betragtning til denne afgørelse fremhævede Kommissionen imidlertid bl.a., at investeringer i kerneenergi var forbundet med en betydelig risiko på grund af kombinationen af høje direkte kapitalomkostninger med den lange anlægstid og den lange driftsperiode, der var påkrævet, inden investeringsomkostningerne var dækket. Der fandtes efter dens opfattelse ingen markedsbaserede finansielle instrumenter eller andre kontrakttyper til afdækning af denne betydelige risiko, hvilket var et fænomen, som kendetegnede nogle få teknologier, herunder kerneenergi. De instrumenter, der fandtes på markedet, havde ikke en tidshorisont på over 10 eller 15 år, hverken i form af langsigtede kontrakter eller som risikoafdækningsinstrumenter. I denne sammenhæng henviste Kommissionen også til kernekraftværkers ekstremt lange og komplekse livscyklusser i modsætning til de flere andre energiinfrastrukturer og i modsætning til de fleste infrastrukturinvesteringer generelt. Den pegede bl.a. på, at det normalt tog mellem 8 og 10 år at opføre et kernekraftværk, og at omkostningerne i denne periode skulle dækkes uden generering af indtægter, og risiciene bæres udelukkende af investoren. Der ville endvidere blive genereret indtægter i den 60-årige driftslevetid, men indtægterne ville afhænge af engrosprisernes udvikling, som var usikker. Den efterfølgende dekommissioneringsperiode kunne i øvrigt vare i 40 år, og der skulle afsættes midler til nedlukningen af anlægget. Desuden foregik oplagringen og behandlingen af højradioaktivt affald normalt på anlægsområdet, inden det blev overført til et depot med henblik på deponering i flere tusinde år. Der var endelig en risiko for forsinkelser, hvilket kunne skabe usikkerhed hos private investorer, eftersom efterfølgende regeringer kunne indtage en anden holdning til den nukleare teknologis ønskværdighed i lyset af denne teknologis kontroversielle karakter.

156 Det må konstateres, at det fremgår tilstrækkeligt klart af de betragtninger, som Kommissionen anstillede i 382. og 383. betragtning til den anfægtede afgørelse, hvorfor der – bl.a. henset til manglende markedsbaserede finansielle instrumenter samt andre kontrakttyper til afdækning af denne betydelige risiko – ikke ville blive investeret i ny nuklear produktionskapacitet i rette tid uden Det Forenede Kongeriges indgriben.

157 Klagepunktet om, at begrundelsen i 392. betragtning til den anfægtede afgørelse var utilstrækkelig, må som følge heraf forkastes.

b) Klagepunktet om, at der forelå materielle og formelle fejl, som berørte Kommissionens betragtninger i den anfægtede afgørelses afsnit 9.3

158 Republikken Østrig og Storhertugdømmet Luxembourg har fremført argumenter med henblik på at godtgøre, at Kommissionens betragtninger i den anfægtede afgørelses afsnit 9.3, hvorefter der, henset til manglende markedsbaserede finansielle instrumenter samt andre kontrakttyper til afdækning af den betydelige risiko, som investeringer i kerneenergi var forbundet med, var behov for statslig indgriben for at nå målet om at fremme kerneenergi og mere specifikt målet om at etablere ny nuklear produktionskapacitet, var fejlagtige. Ifølge disse medlemsstater begik Kommissionen en række materielle og formelle fejl i denne forbindelse.

159 Kommissionen, Den Tjekkiske Republik, Den Franske Republik, Ungarn, Republikken Polen, Den Slovakiske Republik og Det Forenede Kongerige har anfægtet disse argumenter. Kommissionen har anført, at visse af Republikken Østrigs argumenter bør afvises, da de er blevet fremført for sent.

160 Der skal i denne sammenhæng peges på, at Kommissionen ved anvendelsen af artikel 107, stk. 3, TEUF råder over et vidt skøn, hvis udøvelse indebærer komplicerede økonomiske og sociale vurderinger. Unionens retsinstansers kontrol med udøvelsen af dette skøn skal således begrænses til en efterprøvelse af, om procedurereglerne og begrundelsesforskrifterne er overholdt, om de faktiske omstændigheder er materielt korrekte, og om der ikke er foretaget et åbenbart urigtigt skøn eller begået magtfordrejning (dom af 26.9.2002, Spanien mod Kommissionen, C-351/98, EU:C:2002:530, præmis 74, og af 29.4.2004, Italien mod Kommissionen, C-372/97, EU:C:2004:234, præmis 83).

161 Selv om Kommissionen er tillagt et vidt skøn for så vidt angår økonomiske vurderinger, indebærer det imidlertid ikke, at Unionens retsinstanser skal afholde sig fra at kontrollere Kommissionens fortolkning af oplysninger af økonomisk art. Unionens retsinstanser skal således ikke blot tage stilling til den materielle nøjagtighed af de beviser, der henvises til, oplysningernes troværdighed og sammenhæng, men ligeledes kontrollere, om disse oplysninger udgør alle de relevante oplysninger, som skal tages i betragtning i forbindelse med en vurdering af en kompleks situation, og om disse oplysninger taler til støtte for de heraf dragne konklusioner. Inden for rammerne af denne kontrol tilkommer det imidlertid ikke Unionens retsinstanser at sætte deres eget økonomiske skøn i stedet for Kommissionens. Det skal endvidere bemærkes, at der i tilfælde, hvor en institution råder over en betydelig skønsbeføjelse, skal lægges stor vægt på overholdelsen af visse garantier med hensyn til den administrative sagsbehandling. Ifølge retspraksis omfatter disse garantier kravet om, at den kompetente institution omhyggeligt og upartisk skal undersøge alle relevante forhold i den enkelte sag samt begrunde sin afgørelse tilstrækkeligt (jf. dom af 22.11.2007, Spanien mod Lenzing, C-525/04 P, EU:C:2007:698, præmis 56-58 og den deri nævnte retspraksis).

162 Der skal tages hensyn til disse principper ved undersøgelsen af de argumenter, som Republikken Østrig og Storhertugdømmet Luxembourg har fremført.

163 I første række har Republikken Østrig gjort gældende, at det ikke kan konstateres, at det mål af almen interesse, der forfølges af en medlemsstat, ikke kan realiseres uden dennes indgriben, alene fordi en bestemt virksomhed ikke kan skaffe finansiering på markedet.

164 Dette argument må forkastes.

165 Hertil skal det blot bemærkes, at Kommissionen i 381.-391. betragtning til den anfægtede afgørelse ikke nøjedes med at undersøge den individuelle situation for NNBG eller for dette selskabs investorer, men udtalte sig mere generelt om, hvorvidt der, henset til manglende markedsbaserede finansielle instrumenter samt andre kontrakttyper til afdækning af den betydelige risiko, som investeringer i kerneenergi er forbundet med, ville blive etableret ny nuklear produktionskapacitet i Det Forenede Kongerige uden denne medlemsstats indgriben.

166 I anden række har Republikken Østrig gjort gældende, at Kommissionens konklusion i 382. og 383. betragtning til den anfægtede afgørelse, hvorefter der ikke fandtes egnede finansielle instrumenter til investeringer i ny nuklear produktionskapacitet, ikke hviler på en tilstrækkeligt solid og grundig undersøgelse og ikke er tilstrækkeligt begrundet.

167 Republikken Østrig har for det første gjort gældende, at Kommissionen ikke tog hensyn til andre former for investeringer såsom finansiering via internationale syndikater eller individuel støtte, som ydes af finansmænd, der har mulighed for at tilvejebringe tilstrækkelige midler hertil.

168 Det skal herved bemærkes, at Kommissionen i 381.-392. betragtning til den anfægtede afgørelse forklarede i detaljer, hvorfor investeringer i kerneenergi var forbundet med en betydelig risiko, og konstaterede, at der ikke fandtes markedsbaserede finansielle instrumenter eller andre kontrakttyper til afdækning af denne risiko. På grundlag af det udførte modelleringsarbejde konstaterede Kommissionen i øvrigt, at der under disse omstændigheder var stor usikkerhed om, hvorvidt der ville blive foretaget private investeringer i ny nuklear produktionskapacitet inden for en realistisk tidshorisont.

169 Republikken Østrigs henvisning til en eventuel finansiering via internationale syndikater eller individuel støtte, som vil kunne ydes af finansmænd, der har mulighed for at tilvejebringe tilstrækkelige midler hertil, påviser på denne baggrund ikke i sig selv, at Kommissionens betragtninger er behæftet med et åbenbart urigtigt skøn.

170 For at godtgøre, at Kommissionen har begået en åbenbar fejl ved vurderingen af omstændighederne, der berettiger til at kræve den anfægtede afgørelse annulleret, skal sagsøgerens beviser således være tilstrækkelig stærke til at bevirke, at de vurderinger, der ligger til grund for afgørelsen, bliver usandsynlige (dom af 12.12.1996, AIUFFASS og AKT mod Kommissionen, T-380/94, EU:T:1996:195, præmis 59, og af 6.10.2009, FAB mod Kommissionen, T-8/06, ikke trykt i Sml., EU:T:2009:386, præmis 78).

171 Republikken Østrig har imidlertid ikke forklaret, hvorfor den betydelige risiko, som investeringer i kerneenergi er forbundet med – navnlig på grund af kombinationen af høje direkte kapitalomkostninger, den lange anlægstid og den lange driftsperiode, der er påkrævet, inden investeringsomkostningerne er dækket, tillige med de ekstremt lange og komplekse livscyklusser, usikkerheden om udviklingen i engrospriserne og dekommissioneringsudgifterne samt risikoen for forsinkelser – ikke også ville være til hinder for finansiering via internationale syndikater eller individuel finansiering.

172 Dette argument må derfor forkastes.

173 Republikken Østrig har for det andet gjort gældende, at problemet med manglende langsigtede prissignaler også gælder for andre teknologier og som følge heraf må anses for et normalt markedsvilkår, som skal tages i betragtning, når risikoen ved projektet vurderes. I modsætning til det af Kommissionen anførte findes der ingen stabile prissignaler for de kommende 10-15 år på elmarkedet. På de mest likvide europæiske elbørser har de produkter, der udbydes, i øjeblikket en levetid på højst 7 år. Ser man på elværker, hvor der anvendes teknologier med en kortere driftsperiode end kernekraftværker, er en væsentlig del af deres levetid heller ikke omfattet af de foreliggende prissignaler.

174 Hertil skal det blot bemærkes, at selv om det antages, at dette argument fra Republikken Østrigs side kan tiltrædes, kan det ikke rejse tvivl om Kommissionens konklusion om, at der mangler egnede finansielle instrumenter til investeringer i ny nuklear produktionskapacitet. Argumentet om, at der ikke fandtes stabile prissignaler – selv for kortere perioder end den periode på 10-15 år, som Kommissionen tog udgangspunkt i – kan tværtimod støtte Kommissionens betragtninger om, at der findes faktorer, som hindrer investeringer i en sådan ny kapacitet.

175 For det tredje må Republikken Østrigs argument om, at Kommissionen ikke burde have begrænset sin analyse til de finansielle markeder i Det Forenede Kongerige, forkastes. Det bemærkes herved, at Kommissionen i 382. betragtning til den anfægtede afgørelse konstaterede, at der manglede markedsbaserede finansielle instrumenter samt andre kontrakttyper til afdækning af den betydelige risiko, som investeringer i nuklear produktionskapacitet er forbundet med. Det fremgår dog på ingen måde af denne betragtning, at Kommissionen begrænsede sin undersøgelse til de finansielle instrumenter, der er tilgængelige i Det Forenede Kongerige.

176 For det fjerde har Republikken Østrig anført, at begrundelsen for den anfægtede afgørelse i denne henseende er utilstrækkelig.

177 Republikken Østrig har på den ene side gjort gældende, at Kommissionen ikke angav, hvorfor der udelukkende skulle henvises til de finansielle markeder, som findes i Det Forenede Kongerige. Dette argument må forkastes. Som forklaret i præmis 175 ovenfor, er det således baseret på en fejlagtig forudsætning om, at Kommissionen begrænsede sig til de nævnte finansielle markeder.

178 På den anden side har Republikken Østrig gjort gældende, at Kommissionen under alle omstændigheder ikke udtrykkeligt nævnte de finansielle markeder, som den tog hensyn til, i 381.-392. betragtning til den anfægtede afgørelse. Det må i denne forbindelse fastslås, at begrundelsen i de nævnte betragtninger i tilstrækkeligt omfang gør det muligt for den nævnte medlemsstat at få kendskab til grundlaget for den trufne foranstaltning og for Retten at udøve sin prøvelsesret. Hvis det var denne medlemsstats opfattelse, at der fandtes finansielle instrumenter, som ikke var berørt af de faktorer, Kommissionen henviste til, kunne den således have fremført argumenter herom under retsforhandlingerne for Retten, således at Retten kunne efterprøve, om denne betragtning fra Kommissionens side var korrekt.

179 Henset til det ovenfor anførte må de argumenter, der rejser tvivl om Kommissionens konklusion om, at der manglede egnede finansielle instrumenter, forkastes.

180 I tredje række har Republikken Østrig fremført argumenter med henblik på at rejse tvivl om de betragtninger, som Kommissionen anstillede om risikoen for politiske forsinkelser.

181 Det bemærkes indledningsvis, at Kommissionen i 384. betragtning til den anfægtede afgørelse ganske vist udtrykte tvivl om, hvorvidt den fastlåste situation, som den havde identificeret, kunne betragtes som et markedssvigt, men konstaterede, at denne risiko kunne »være en faktor, der [gjorde] det vanskeligere at investere i ny [nuklear produktionskapacitet], navnlig i lyset af de lange tidshorisonter for opførelse, drift og dekommissionering af kernekraftværker«. Kommissionen konstaterede derfor, at risikoen for politiske forsinkelser ud fra potentielle investorers synspunkt var en faktor, som kunne hindre investeringer i en sådan ny kapacitet.

182 Republikken Østrig har for det første gjort gældende, at der kun foreligger en fastlåst situation, såfremt den ene af parterne i en langsigtet kontrakt, som ikke er fastlagt i detaljer på det tidspunkt, hvor den indgås, råder over en betydelig handlefrihed, som gør det muligt for denne at udvise en opportunistisk adfærd, hvorimod den anden part på forhånd har forpligtet sig ved f.eks. at foretage meget betydelige investeringer, som ikke kan overføres. I modsætning til det af Kommissionen anførte er dette ikke tilfældet i den foreliggende sag.

183 Det bemærkes herved, at ifølge 384. og 385. betragtning til den anfægtede afgørelse kan alle teknologier i princippet blive ramt af politiske forsinkelser, men nukleare projekter er generelt mere udsat for denne risiko. I denne sammenhæng fremhævede Kommissionen bl.a., dels at efterfølgende regeringer kunne indtage en anden holdning til den nukleare teknologis ønskværdighed, hvilken kunne skabe usikkerhed hos private investorer, dels at denne usikkerhed især gjorde sig gældende for nuklear teknologi på grund af denne teknologis kontroversielle karakter, den længere tidshorisont og investeringernes større omfang.

184 Hvad angår Republikken Østrigs argumenter må det konstateres, at denne medlemsstat har begrænset sig til dels at forklare, hvad den forstår ved en fastlåst situation, dels at gøre gældende, at en virksomhed, der investerer i nuklear produktionskapacitet, ikke befinder sig i en sådan situation.

185 Det må imidlertid konstateres, at den argumentation, som Republikken Østrig har fremført, ikke kan godtgøre, at Kommissionens betragtninger i 384. og 385. betragtning til den anfægtede afgørelse er behæftet med åbenbart urigtige skøn (jf. præmis 160, 161 og 170 ovenfor). Republikken Østrig har bl.a. ikke fremført argumenter, som kan bevirke, at Kommissionens betragtning om, at den i præmis 183 beskrevne risiko var en faktor, som hindrede investeringer i opførelse og drift af nye kernekraftværker, bliver usandsynlige.

186 Dette argument må derfor forkastes.

187 Republikken Østrig har for det andet anført, at risikoen for, at de politiske rammer ændres, ikke er en risiko, som kun gør sig gældende for kernekraftværker, men en generel risiko, der vedrører alle projekter, som offentligheden forholder sig kritisk til, og især projekter, som kræver betydelige ressourcer. En sådan risiko kan derfor ikke være en faktor, som der skal kompenseres for ved hjælp af statsstøtte.

188 Hertil skal det for det første bemærkes, at Kommissionen i 384. og 385. betragtning til den anfægtede afgørelse på ingen måde udelukkede, at risikoen for, at de politiske rammer ændredes, også kunne gælde for andre projekter og hindre investeringer i sådanne projekter.

189 Det må for det andet konstateres, at Republikken Østrig ikke har fremført argumenter, som kan rejse tvivl om sandsynligheden af Kommissionens betragtning om, at risikoen for en ændring af de politiske rammer er særlig markant for den nukleare teknologi, bl.a. på grund af denne teknologis kontroversielle karakter, sandsynligheden for denne risiko, omfanget af denne ændring, som kan føre til fuldstændig afvikling af kernekraftindustrien, meget lange tilbagebetalingsperioder og meget høje investeringsbeløb.

190 Republikken Østrigs argument kan som følge heraf heller ikke godtgøre, at der foreligger en åbenbar fejl i Kommissionens ræsonnement.

191 Republikken Østrig har for det tredje gjort gældende, at der i tilfælde af ekspropriation sikres en økonomisk kompensation med henblik på at beskytte investeringer og ejendomsrettigheder.

192 For så vidt som dette argument tilsigter at godtgøre, at Kommissionen ikke tog tilstrækkeligt hensyn til, at der var sikret en økonomisk kompensation, må det forkastes. I denne sammenhæng skal det således bemærkes, at Kommissionen undersøgte spørgsmålet om, i hvilket omfang der var sikret en økonomisk kompensation, hvis Hinkley Point Nuclear Power Station blev nedlukket tidligere end forventet. I punkt 192 i afgørelsen om indledning af den formelle undersøgelsesprocedure angav Kommissionen således, at erstatning, som udbetales af nationale myndigheder for at kompensere for et tab forvoldt af offentlige myndigheder, ikke udgjorde statsstøtte som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF. I 322. betragtning til den anfægtede afgørelse konstaterede Kommissionen, at der kunne rejses kompensationskrav i tilfælde af berøvelse af ejendomsret i henhold til de grundlæggende generelle principper i britisk ret og i EU-retten.

193 Hvis det antages, at Republikken Østrigs argument tilsigter at godtgøre, at det, når der var sikret en økonomisk kompensation, var åbenbart forkert at fastslå, at risikoen for politiske forsinkelser var en faktor, som kunne anses for at hindre investeringer i ny nuklear produktionskapacitet, må dette argument ligeledes forkastes. Den ene omstændighed, at der kan rejses krav om kompensation i henhold til de grundlæggende generelle principper i britisk ret og i EU-retten, er således ikke til hinder for, at risikoen for politiske forsinkelser virker afskrækkende på potentielle investorer. I betragtning af de investeringsbeløb, der er omhandlet i den foreliggende sag, gør alene udsigten til – eventuelt efter en tvist – at få tilkendt en økonomisk kompensation af ukendt størrelse i tilfælde af ekspropriation det ikke muligt helt at fjerne den investeringshindring, som skyldes risikoen for politiske forsinkelser. Det følger heraf, at Kommissionen ikke foretog noget åbenbart urigtigt skøn, da den fastslog, at risikoen for politiske forsinkelser, selv om der kunne rejses krav om kompensation, var en faktor, som hindrede investeringer i ny nuklear produktionskapacitet.

194 Republikken Østrig har for det fjerde gjort gældende, at det var forkert at gøre operatørerne af Hinkley Point C »immune« over for fremtidige politiske beslutninger, som blev truffet på demokratisk vis. Storhertugdømmet Luxembourg har anført, at sådanne politiske beslutninger ikke kan betragtes som markedssvigt.

195 For så vidt som Republikken Østrig og Storhertugdømmet Luxembourg med deres argumenter ønsker at gøre gældende, at der ikke kunne tages hensyn til fremtidige politiske beslutninger, som blev truffet på demokratisk vis, ved undersøgelsen af, om der fandtes faktorer, som hindrede investeringer i ny nuklear produktionskapacitet, må disse argumenter forkastes. I forbindelse med denne undersøgelse kunne Kommissionen tage hensyn til alle forhold, som kunne hindre, at markedskræfterne i mangel af statslig indgriben gjorde det muligt at etablere en sådan ny kapacitet i rette tid. Det var derfor ikke åbenbart forkert, at den i denne sammenhæng tog hensyn til den usikkerhed, som risikoen for politiske forsinkelser kan give anledning til, og som af de i præmis 189 nævnte grunde er særlig markant på det nukleare område.

196 For så vidt som Republikken Østrig med dette argument ikke nøjes med at rejse tvivl om behovet for Det Forenede Kongeriges indgriben som sådan, men også ønsker at gøre gældende, at der forelå overkompensation, eftersom de konkrete foranstaltninger, dvs. differencekontrakten, aftalen med ministeriet og lånegarantien, gik ud over, hvad der var nødvendigt for at overvinde de konstaterede hindringer, er der tale om et argument, som vedrører Kommissionens betragtninger om behovet for de omhandlede foranstaltninger, og som er sammenfaldende med de argumenter, der er blevet fremført i forbindelse med det sjette anbringende. Dette argument er derfor ikke relevant i den foreliggende sammenhæng, men vil indgå i undersøgelsen af det sjette anbringende.

197 Det følger heraf, at samtlige argumenter, der rejser tvivl om Kommissionens betragtninger vedrørende muligheden for politiske forsinkelser – idet der ses bort fra det argument, som vedrører overholdelsen af proportionalitetsprincippet, og som vil blive undersøgt i forbindelse med det sjette anbringende – må forkastes.

198 I fjerde række har Republikken Østrig gjort gældende, at opførelsen af andre kernekraftværker er blevet finansieret uden tildeling af statsstøtte. I denne sammenhæng har den bl.a. henvist til opførelsen af kernekraftværkerne i Flamanville (Frankrig) og i Olkiluoto (Finland).

199 Det skal indledningsvis påpeges, at Kommissionen i 381.-392. betragtning til den anfægtede afgørelse gjorde gældende, at der var stor usikkerhed om, hvorvidt markedet ville investere i ny nuklear produktionskapacitet inden for en realistisk tidshorisont, fordi investeringer i kerneenergi var forbundet med en betydelig risiko, og fordi der ikke fandtes markedsbaserede finansielle instrumenter eller andre kontrakttyper til afdækning af denne risiko. Det skal ligeledes påpeges, at Kommissionen ikke kun baserede denne konklusion på en opregning af disse faktorer, men også på modelleringsarbejde.

200 Det skal derfor undersøges, om Republikken Østrigs argument om, at der er opført kernekraftværker med samme type reaktor som den, der skal anvendes på Hinkley Point C, i Flamanville og i Olkiluoto, uden at der er ydet statsstøtte, kan bevirke, at disse vurderinger fra Kommissionens side bliver usandsynlige.

201 Herved skal det for det første bemærkes, at det fremgår af punkt 25 i afgørelsen om indledning af den formelle undersøgelsesprocedure, at det, allerede før den anfægtede afgørelse blev vedtaget, havde vist sig, at byggeprojekterne i forbindelse med kraftværkerne i Flamanville og i Olkiluoto havde medført store ekstraomkostninger.

202 Det skal for det andet bemærkes, at ifølge det af Kommissionen og Den Franske Republik oplyste, som Republikken Østrig og Storhertugdømmet Luxembourg ikke har bestridt, blev det besluttet at investere i de byggeprojekter, som Republikken Østrig har nævnt, inden ulykken i kernereaktoren i Fukushima (Japan) indtraf.

203 For det tredje skal der henvises til, at disse projekter blev udviklet under forskellige rammebetingelser. Som Kommissionen har anført, og uden at hverken Republikken Østrig eller Storhertugdømmet Luxembourg har bestridt dette i tilstrækkelig grad, blev beslutningen om at investere i opførelsen af kernekraftværket i Flamanville truffet i 2005, dvs. inden den globale finanskrise i 2007 og 2008, hvorimod den anfægtede afgørelse blev vedtaget, efter at krisen var brudt ud. Med hensyn til kernekraftværket i Olkiluoto skal det bemærkes, at det fremgår af det vejledende kerneenergiprogram af 4. oktober 2007, KOM(2007) 565 endelig, at investeringerne i dette kraftværk blev tilvejebragt ved indgåelse af en aktionæraftale, som sikrede ejerne/investorerne en fast energipris. Ifølge Kommissionens oplysninger, som hverken Republikken Østrig eller Storhertugdømmet Luxembourg har bestridt på udførlig vis, er aktionærerne i dette kraftværk i øvrigt for størstepartens vedkommende papirproducenter, og den producerede energi fordeles mellem aktionærerne på grundlag af de faktiske produktionsomkostninger.

204 Kommissionen har for det fjerde påberåbt sig, at engrosprisen på elektricitet i Unionen er faldet betydeligt, siden det blev besluttet at investere i opførelsen af kernekraftværkerne i Flamanville og i Olkiluoto (med 35-45% i perioden fra 2008 til 2012), hvilket Republikken Østrig og Storhertugdømmet Luxembourg ikke har bestridt.

205 Henset til disse omstændigheder må det konstateres, at argumentet om, at der er opført kernekraftværker med samme type reaktor som den, der skal anvendes på Hinkley Point C, i Flamanville og i Olkiluoto, uden at der er ydet statsstøtte, ikke i sig selv kan bevirke, at de vurderinger, som Kommissionen foretog i 381.-392. betragtning til den anfægtede afgørelse, bliver usandsynlige.

206 Dette argument må derfor forkastes.

207 I femte række har Republikken Østrig gjort gældende, at der findes fuldt sammenlignelige infrastrukturprojekter (vandkraftværker, tunneller, store organisationer inden for lægemiddelforskning eller genteknologi og rumprojekter), hvor operatøren pålægges høje investeringsomkostninger, en lang anlægstid og en lang driftsperiode.

208 Det bemærkes herved for det første, at Kommissionen i 381.-385. betragtning til den anfægtede afgørelse på ingen måde udelukkede, at der også kunne forekomme faktorer, som hindrede investeringer, i forbindelse med andre infrastrukturprojekter.

209 For det andet kan bemærkningen om, at andre ikke nærmere specificerede infrastrukturprojekter også er forbundet med høje investeringsomkostninger, en lang anlægstid og en lang driftsperiode, ikke i sig selv bevirke, at de betragtninger, som Kommissionen anstillede i 381.-392. betragtning til den anfægtede afgørelse, og hvori den bl.a. tog hensyn til den risiko, der er forbundet med produktion af kerneenergi, og til de manglende markedsbaserede finansielle instrumenter samt andre kontrakttyper til afdækning af denne risiko, bliver usandsynlige. Der skal i øvrigt henvises til, at risikoen for politiske forsinkelser og for, at den nukleare teknologi afvikles helt på grund af sin kontroversielle karakter, er uløseligt forbundet med investeringer i ny nuklear produktionskapacitet.

210 Dette argument må derfor også forkastes.

211 I sjette række skal Retten undersøge Republikken Østrigs argumenter vedrørende de vejledende kerneenergiprogrammer, som er fremført i forbindelse med det fjerde anbringende (jf. præmis 120 ovenfor). Republikken Østrig har gjort gældende, at det fremgår af visse af disse programmer, at kerneenergien er konkurrencedygtig, og at der ikke bør ydes statsstøtte til projekter på dette område. Disse argumenter tilsigter i det væsentlige at godtgøre, at man i modsætning til, hvad Kommissionen konstaterede, kunne have etableret ny nuklear produktionskapacitet i rette tid uden Det Forenede Kongeriges indgriben.

212 Det bør i denne sammenhæng undersøges, hvad de vejledende kerneenergiprogrammer, som Republikken Østrig har henvist til, indeholder.

213 Hvad angår det vejledende kerneenergiprogram af 4. oktober 2007, KOM(2007) 565 endelig, må det konstateres, at Kommissionen i afsnit 4.2 i det pågældende dokument beskrev en tendens til, at nye kernekraftværker som regel blev opført uden tilskud fra det offentlige, hvilket tydede på, at den nukleare teknologi i stigende grad blev opfattet som konkurrencedygtig. Det skal dog også bemærkes, at Kommissionen i dette dokuments afsnit 4.3 konstaterede, at der herskede usikkerhed om fremtidens elpriser, markedsstruktur og ‑vilkår og om fremtidens energi- og klimaændringspolitik, hvilket udgjorde en alvorlig risiko for langsigtede investeringer i energisektoren og især berørte den nukleare teknologi som følge af de høje kapitalinvesteringer, der krævedes for at opføre et nyt kernekraftværk, og den relativt lange tid, det tog, før disse investeringer begyndte at give et afkast. Det fremgår også heraf, at investorerne foretrækker investeringer, hvor byggeriet ikke tager så lang tid, og hvor byggeomkostningerne er lavere. I det nævnte dokuments afsnit 4.2 og 4.3 bemærkede Kommissionen i øvrigt, at den ikke var i besiddelse af dokumenterede data om opførelsen af nye kernekraftværker, da der ikke var blevet opført nye værker i mere end ti år, hvilket gjorde det vanskeligt at anslå de præcise omkostninger til den nyeste generation af reaktorer.

214 Hvad angår det vejledende kerneenergiprogram af 13. november 2008, KOM(2008) 776 endelig, skal det bemærkes, at Kommissionen i dette programs afsnit 3.3 fastslog, at det var vigtigt at sikre, at kerneenergiprojekter ikke nyder godt af nogen form for statsstøtte i Den Europæiske Union. Det må imidlertid konstateres, at Kommissionen i dette programs afsnit 3.3, 3.3.1 og 3.3.2 fremhævede, at det var væsentligt dyrere at opføre et atomkraftværk end et kul- eller gasfyret kraftværk med tilsvarende kapacitet, at den store investering i begyndelsen og den lange dækningsperiode betød, at der var en stor risiko for private virksomheder, og at den seneste tids usikkerhed på de globale kreditmarkeder sandsynligvis ville lægge en dæmper på storstilede investeringsprojekter. Den konkluderede, at finansieringen af opførelse af nye atomkraftværker var overlad