ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2)

Er artikel 71 i Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 af 22. december 2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område til hinder for en fortolkning af en konvention, hvorefter et anerkendelsessøgsmål, der er blevet afgjort i en medlemsstat, ikke er til hinder for et fuldbyrdelsessøgsmål, der senere er blevet anlagt i en anden medlemsstat, for så vidt som konventionen herved giver mulighed for en fortolkning i overensstemmelse med forordningens artikel 27?
1)

Skal artikel 4, 12, 114 og 169 i traktaten og artikel 38 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, sammenholdt med direktiv 93/13 (1) og Domstolens retspraksis vedrørende det høje forbrugerbeskyttelsesniveau, samt den effektive virkning af direktiverne og principperne om ækvivalens og effektivitet, fortolkes således, at Audiencia Provincial, i sin egenskab af national appelret og til trods for, at der ikke er hjemmel hertil i den nationale lovgivning, kan behandle den iværksatte appel af den af førsteinstansretten trufne afgørelse, hvorefter en ret ved sagsøgtes hjemsted tillægges stedlig kompetence til at behandle et søgsmål med påstand om erstatning som følge af sagsøgtes formodede misligholdelse af en aftale indgået via internettet?
2)

Såfremt svaret på spørgsmål 1 indebærer, at artikel 1, stk. 2, i Rådets forordning (EF) nr. 2252/2004 af 13. december 2004 om standarder for sikkerhedselementer og biometriske identifikatorer i pas og rejsedokumenter, som medlemsstaterne udsteder (EUT L 385, s. 1), som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 444/2009 af 28. maj 2009 om ændring af Rådets forordning (EF) nr. 2252/2004 (EUT L 142, s. 1) er gyldig, skal forordning nr. 2252/2004’s artikel 4, stk. 3, i lyset af artikel 7 og 8 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, artikel 8, stk. 2, i den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder og artikel 7, litra f), i direktiv 95/46 (1), sammenholdt med samme direktivs artikel 6, stk. 1, litra b), da fortolkes således, at det ved medlemsstaternes gennemførelse af denne forordning skal sikres ved lov, at de biometriske data, der er indsamlet og lagret i henhold til forordning nr. 2252/2004, ikke må indsamles, behandles og anvendes til andre formål end til udstedelse af dokumentet?
1)

Skal artikel 1, stk. 3, i Rådets forordning (EF) nr. 2252/2004 af 13. december 2004 om standarder for sikkerhedselementer og biometriske identifikatorer i pas og rejsedokumenter, som medlemsstaterne udsteder (EUT L 385, s. 1), som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 444/2009 af 28. maj 2009, fortolkes således, at den ikke finder anvendelse på identitetskort udstedt af medlemsstaterne til deres egne statsborgere, såsom det nederlandske identitetskort, uden hensyn til deres gyldighedsperiode og de muligheder, der består for at anvende dem som rejsedokument?
6)

Såfremt lovligheden af en højere pris som anført i spørgsmål 5 er en betingelse: Skal artikel 1, stk. 2, første punktum, og artikel 73 i direktiv 2006/112 fortolkes således, at bestemmelser, der begrænser prisen for momspligtige varer eller tjenesteydelser, i overensstemmelse med EU-retten skal anvendes således, at den fastsatte pris ikke skal forstås således, at den indbefatter moms, men prisen derimod skal tillægges moms, uanset at der er tale om nationale prisreguleringsbestemmelser, der ifølge deres ordlyd ikke udtrykkeligt foreskriver dette?
—

den ikke har taget i betragtning, at en sådan fortolkning medfører et resultat, der ikke er målet med forordning nr. 207/2009, og særligt dennes betragtning 3, nemlig at der opstår en forskel på registrering og muligheden for at gøre brug af et EF-varemærke, der går ud over de i forordningen udtrykkeligt fastsatte tilfælde.
a)

Såfremt spørgsmål 1 besvares bekræftende, skal begrebet »den samlede værdi af udstedelsen« som omhandlet i prospektdirektivets artikel 1, stk. 2, litra h), fortolkes således, at der ved tvangsfuldbyrdelsessalg af værdipapirer skal gås ud fra det provenu, som salget — henset til dettes særlige omstændigheder — med rimelighed må forventes at indbringe, også selv om dette provenu må formodes at ligge betydeligt under den normale handelsværdi?
2)

Såfremt flere produkter er beskyttet ved et grundpatent, der er i kraft, er forordningen og navnlig artikel 3, litra c), da til hinder for, at der kan udstedes et certifikat for hvert af de beskyttede produkter til patenthaveren?
1)

Er det i henhold til artikel 4, stk. 1, i direktiv 87/344/EØF (1) tilladt, at en retshjælpsforsikrer, der i sine policer bestemmer, at retshjælp i retssager eller administrative klagesager i princippet skal ydes af forsikrers arbejdstagere, derudover bestemmer, at omkostningerne til retshjælp til en af den forsikrede efter frit valg udpeget advokat eller anden rettergangsfuldmægtig kun dækkes, såfremt forsikreren finder, at behandlingen af sagen må overdrages til en ekstern rettergangsfuldmægtig?
iv)

i det mindste medfører en betragteligt større begrænsning for handlende, som driver virksomhed fra et fysisk salgssted med direkte kontakt til forbrugeren, end for handlende, der driver virksomhed via en internetbutik eller via andre metoder til distancesalg?
b)

Er det en betingelse for, at spørgsmål 1.a. kan besvares bekræftende, at den pågældende oplyser toldmyndighederne om årsagerne for fristoverskridelsen eller i det mindste over for toldmyndighederne redegør for, hvor varerne befandt sig i den periode, der er forløbet mellem udløbet af den frist, der var fastsat i henhold til gennemførelsesforordningens artikel 356, og tidspunktet for varernes faktiske frembydelse for bestemmelsestoldstedet?
2)

Skal artikel 7, stk. 1, første punktum, i forordning (EF) nr. 6/2002 fortolkes således, at fagkredsene inden for den pågældende sektor i Unionen ikke med rimelighed kan have fået kendskab til et design som led i deres normale forretningsførelse, uanset at det er blevet offentliggjort overfor tredjemand uden et eksplicit eller implicit krav om fortrolighed, når a) det alene offentliggøres overfor en enkelt virksomhed inden for fagkredsen, eller b) det udstilles i et udstillingslokale tilhørende en virksomhed i Kina, hvilket falder uden for den sædvanlige markedsovervågning?
1)

Skal artikel 34 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde fortolkes således, at den er til hinder for nationale retsregler, i henhold til hvilke der, når der på markedet i en af Den Europæiske Unions medlemsstater skal sælges genstande af guld, som er importeret fra en anden medlemsstat, og som er godkendt til markedsføring i den (eksporterende) medlemsstat, skal ske stempling af disse genstande foretaget af en uafhængig stemplingskontrol, som er godkendt af en medlemsstat, og som bekræfter, at den genstand, der er stemplet, er blevet analyseret af denne myndighed, og hvis oplysninger kan forstås af forbrugerne i den importerende medlemsstat, således at genstandens standard for holdighed er specificeret, under omstændigheder, hvor sådanne oplysninger vedrørende standarden for holdighed gives i et særskilt og yderligere mærke eller mærkning, der stemples på den samme genstand af guld?
2)

Såfremt det første spørgsmål besvares benægtende: Skal § 4, stk. 1, i rammeaftalen i bilaget til Rådets direktiv 97/81/EF af 15. december 1997 om rammeaftalen vedrørende deltidsarbejde, som ændret ved direktiv 98/23/EF fortolkes således, at en ulige behandling af de deltidsansatte i form af en nedsættelse af børnetillægget i forhold til arbejdstiden — i betragtning af den vide skønsmargin, som arbejdsmarkedets parter råder over ved fastsættelsen af et bestemt socialt og økonomisk-politisk mål og de foranstaltninger, der er egnede til at opfylde dette mål — er sagligt begrundet, såfremt det antages, at et forbud mod forholdsmæssig tildeling af ydelsen a) vanskeliggør eller umuliggør deltidsansættelse i form af forældreorlov på deltid (»Elternteilzeit«) og/eller ansættelse i ringe omfang under en forældreorlov (»Elternkarenzurlaub«)og/eller b) fører til konkurrencefordrejninger, fordi arbejdsgiveren belastes mere i økonomisk henseende ved et større antal deltidsansatte, og til en ringere beredvillighed hos arbejdsgiveren til at ansætte deltidsansatte og/eller c) fører til en begunstigelse af deltidsansatte, der har flere deltidsansættelser og flere krav på overenskomstmæssige ydelser såsom børnetillæg og/eller d) fører til en begunstigelse af deltidsansatte, fordi disse har mere fritid end de fuldtidsansatte og således har bedre børnepasningsmuligheder?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 26/22

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Landesgericht Feldkirch (Østrig) den 24. oktober 2012 — Armin Maletic og Marianne Maletic mod lastminute.com GmbH og TUI Österreich GmbH

(Sag C-478/12)

2013/C 26/40

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Landesgericht Feldkirch

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Armin Maletic og Marianne Maletic

Sagsøgt: lastminute.com GmbH og TUI Österreich GmbH

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 16, stk. 1, om værneting ved retten på det sted, hvor forbrugeren har bopæl, i Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 af 22. december 2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (1) (fuldbyrdelsesforordningen) fortolkes således, at såfremt medkontrahenten (her en rejseformidler med hjemsted i udlandet) benytter sig af en aftalepart i indlandet (her en rejsearrangør med hjemsted i indlandet), og begge kan sagsøges, finder fuldbyrdelsesforordningens artikel 16, stk. 1, også anvendelse på aftaleparten i indlandet?

(1) EFT 2001 L 12, s. 1.
2)

Er privatdetektivers virksomhed, som er reguleret ved national ret, og som udøves for myndigheder, som har beføjelse til at anmelde enhver tilsidesættelse af bestemmelserne om beskyttelse af en faglig titel og om tilrettelæggelse af et erhverv til de judicielle myndigheder, omfattet, alt efter omstændighederne, af undtagelsen i ovennævnte direktivs artikel 13, stk. 1, litra d) og g), in fine?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 26/20

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Verwaltungsgerichtshof (Østrig) den 22. oktober 2012 — Schiebel Aircraft GmbH

(Sag C-474/12)

2013/C 26/37

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Verwaltungsgerichtshof

Parter i hovedsagen

Appellant: Schiebel Aircraft GmbH

Indstævnte: Bundesminister für Wirtschaft, Familie und Jugend

Præjudicielt spørgsmål

Er EU-retten, navnlig artikel 18 TEUF, 45 TEUF og 49 TEUF, sammenholdt med artikel 346, stk. 1, litra b), TEUF, til hinder for en national forskrift i en medlemsstat som den ordning, der finder anvendelse i tvisten i hovedsagen, hvorefter medlemmer af repræsentative organer i henhold til lov eller selskabsdeltagere med ledelses- eller repræsentationsbeføjelse i erhvervsdrivende selskaber, der agter at drive virksomhed inden for handel med militære våben og militær ammunition og formidling af køb og salg af militære våben og militær ammunition, skal være østrigske statsborgere, og statsborgerskab i en anden EØS-medlemsstat ikke er tilstrækkeligt?
3)

Skal traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde fortolkes således, at, for så vidt angår den i første spørgsmål beskrevne tjeneste har destinationslandet, som tjenesten er rettet mod, ret til at begrænse udbuddet af denne type tjenester ved at indføre regler om, at [udbyderen af] tjenesten har pligt til at registrere sig i den pågældende medlemsstat og etablere sig som filial eller selvstændig juridisk enhed, samt ved at insistere på, at denne type tjenester kun må ydes efter forudgående etablering af en filial eller en selvstændig juridisk enhed?
1)

Principalt: Skulle en farve-plasmaskærm med diagonalmål på 106,6 cm med to højttalere, en fjernbetjening og en indgang, der allerede er klargjort til indsættelse af et videokort (som er billigt, nemt kan købes på markedet og nemt kan indsættes), der ikke importeres sammen med skærmen, og som efter sin indsættelse muliggør, at skærmen kan modtage lyd- og kompositvideosignaler og sluttes til dels automatiske databehandlingsmaskiner og dels billed- og lydoptagere og billed- og lydgengivere, dvd-afspillere, videokameraer og satellitmodtagere — inden ikrafttrædelsen af forordning (EF) nr. 754/2004 (1) — tariferes i pos. 8471 eller 8528?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 108/13

Sag anlagt den 19. oktober 2012 — Christophe Gassiat mod Ordre des avocats de Paris

(Sag C-467/12)

2013/C 108/25

Processprog: fransk

Parter

Sagsøger: Christophe Gassiat

Sagsøgt: Ordre des avocats de Paris

Ved kendelse af 21. februar 2013 fastslog Domstolen (Syvende Afdeling), at det var åbenbart, at den ikke havde kompetence til at til at træffe afgørelse i denne sag. Følgelig afvistes sagen. Domstolen pålagde Christophe Gassiat at bære sine egne omkostninger.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 399/14

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunale di Consenza (Italien) den 19. oktober 2012 — Camera di Commercio, Industria, Artigianato e Agricoltura (CCIAA) di Cosenza mod Fallimento CIESSE SRL

(Sag C-468/12)

2012/C 399/24

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Tribunale di Consenza

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Camera di Commercio, Industria, Artigianato e Agricoltura (CCIAA) di Cosenza

Sagsøgt: Fallimento CIESSE SRL

Præjudicielt spørgsmål

Er den italienske lovgivning angående metoderne for opgørelse af årsafgiften for alle erhvervsdrivende — for så vidt angår den del, hvor det bestemmes, at enkeltmandsvirksomheder betaler en fast årsafgift (200 EUR for de i den almindelige sektion registrerede virksomheder og 88 EUR for de i den særlige sektion registrerede virksomheder), at ikke-handelsdrivende interessentskaber inden for landbrug betaler en fast årsafgift på 100 EUR (derudover 20 EUR pr. lokal enhed), at de lokale enheder og/eller sekundære driftssteder til virksomheder med hjemsted i udlandet betaler en fast afgift på 110 EUR, at ikke-handelsdrivende interessentskaber uden for landbrug betaler en fast afgift på 200 EUR, at advokatselskaber betaler en fast afgift på 200 EUR, og at alle øvrige kollektive økonomiske aktører (selskaber, konsortier m.fl.) betaler en »afgift, der står i forhold til omsætningen for foregående år« (og således kan udgøre op til 40 000 EUR) — i strid med artikel 5 i direktiv 2008/7/EF af 12. februar 2008 (1), idet kapitalselskaber (opfattet i bred forstand jf. det nævnte direktiv) er omfattet af en mere tyngende byrde for udøvelsen af erhvervsaktivitet end en enkeltmandsvirksomhed?

(1) Rådets Direktiv 2008/7/EF af 12.2.2008 om kapitaltilførselsafgifter (EUT L 46, s. 11).
2)

I tilfælde af, at det første spørgsmål besvares med, at ovennævnte lovbestemmelse ikke er i strid med [EU]-retten, skal bestemmelserne i § 37, stk. 1 og 3, i lov om fuldbyrdelse og sikrende retsmidler da fortolkes således, at de ikke er til hinder for, at en national domstol i medfør af [direktivets] artikel 6, stk. 1, artikel 7, stk. 1, og artikel 8 indrømmer en forbrugerbeskyttelsesorganisation ret til at intervenere i en fuldbyrdelsesprocedure?
4)

Er det muligt for en medlemsstat at indføre en mere omfattende beskyttelse for ophavsmænds eneret ved at lade overføring til almenheden omfatte flere rettigheder end hvad der følger af artikel 3, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/29/EF af 22. maj 2001 om harmonisering af visse aspekter af ophavsret og beslægtede rettigheder i informationssamfundet?
1)

Skal artikel 13, punkt B, litra d), nr. 6, Rådets sjette direktiv 77/388/EØF af 17. maj 1977 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter — Det fælles merværdiafgiftssystem: ensartet beregningsgrundlag (1) fortolkes således, at begrebet »investeringsforeninger, således som disse er fastsat af medlemsstaterne« skal omfatte pensionskasser som de i hovedsagen omhandlede med følgende karakteristika, når medlemsstaten anerkender de i afsnit 2 i forelæggelseskendelsen angivne institutter som investeringsforeninger: a) afkastet til lønmodtageren (pensionskunden) afhænger af afkastet af pensionskassens investeringer, b) arbejdsgiveren skal ikke foretage supplerende indbetaling for at sikre pensionskunden et bestemt afkast, c) pensionskassen investerer kollektivt de opsparede midler ud fra et princip om risikospredning, d) den væsentligste del af indbetalingerne til pensionskassen beror på kollektive aftaler mellem arbejdsmarkedets organisationer, der repræsenterer de enkelte lønmodtagere og arbejdsgivere, og ikke på den enkelte lønmodtagers individuelle beslutning, e) den enkelte lønmodtager kan individuelt beslutte at foretage yderligere indbetalinger til pensionskassen, f) selvstændige erhvervsdrivende, arbejdsgivere og direktører kan vælge at indbetale pensionsbidrag til pensionskassen, g) en forud fastsat del af den kollektivt aftalte pensionsopsparing for lønmodtagerne anvendes til en livsvarig livrente, h) pensionskunderne afholder pensionskassens omkostninger, i) indbetalinger til pensionskassen er fradragsberettiget inden for visse beløbsmæssige grænser i henhold til national indkomstskatteret, j) indbetalinger på en individuel pensionsordning, herunder på en pensionsordning oprettet i et pengeinstitut, hvor midlerne kan placeres i en investeringsforening, er fradragsberettiget i henhold til national indkomstskatteret i samme omfang som under litra i), k) fradragsretten for indbetalinger under litra i) modsvares af beskatningen af udbetalinger, og l) de opsparede midler skal som udgangspunkt udbetales efter pensionsalderens indtræden?
6)

a) Er direktivet til hinder for, at medlemsstaterne har en lovgivning, der indebærer opkrævning af vederlag for privatkopiering fra en producent og/eller importør, der sælger hukommelseskort til erhvervsvirksomheder, som videresælger hukommelseskortene til både privat- og erhvervskunder, uden at producenten og/eller importøren har kendskab til, om hukommelseskortene er solgt til privat- eller erhvervskunder? b) Påvirker det svaret på spørgsmål 6(a), hvis der i medlemsstatens lovgivning er fastsat bestemmelser, som sikrer, at producenter, importører og/eller distributører ikke skal indbetale vederlag for hukommelseskort, der anvendes til professionelle formål, at producenter, importører og/eller distributører, såfremt vederlaget alligevel er indbetalt, kan få tilbagebetalt vederlag for hukommelseskort i det omfang, de anvendes til professionelle formål, og at producenter, importører og/eller distributører kan sælge hukommelseskort til andre virksomheder, der er anmeldt til den organisation, der administrerer vederlagsordningen, uden indbetaling af vederlag? c) Påvirker det svaret på spørgsmål 6(a) og 6(b) 1) hvis der i medlemsstatens lovgivning er fastsat bestemmelser, som sikrer, at producenter, importører og/eller distributører ikke skal indbetale vederlag for hukommelseskort, der anvendes til professionelle formål, men begrebet »professionelle formål« fortolkes som værende en fradragsmulighed, der kun finder anvendelse for virksomheder, der er godkendt af Copydan, hvorimod vederlag skal betales for hukommelseskort, der anvendes professionelt af andre erhvervskunder, som ikke er godkendt af Copydan, 2) hvis der i medlemsstatens lovgivning er fastsat bestemmelser, som sikrer, at producenter, importører og/eller distributører, såfremt vederlaget alligevel er indbetalt (teoretisk) kan få tilbagebetalt vederlag for hukommelseskort i det omfang, de anvendes til professionelle formål, men (a) det i praksis alene er køberen af hukommelseskortet, der kan få tilbagebetalt vederlag, og (b) køberen af hukommelseskort skal sende en anmodning om tilbagebetaling af vederlag til Copydan, 3) hvis der i medlemsstatens lovgivning er fastsat bestemmelser, som sikrer, at producenter, importører og/eller distributører kan sælge hukommelseskort til andre virksomheder, der er anmeldt til den organisation, der administrerer vederlagsordningen, uden indbetaling af vederlag, men (a) Copydan er organisationen, der administrerer vederlagsordningen og (b) de anmeldte virksomheder ikke har kendskab til, om hukommelseskortene er solgt til privat- eller erhvervskunder?
1)

Skal artikel 38 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder og artikel 6, stk. 1, og artikel 7, stk. 1, i Rådets direktiv 93/13/EØF (1) af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler fortolkes således, at de er til hinder for en medlemsstats lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, som i en sag, der anlægges af en erhvervsdrivende, ikke gør det muligt for den nationale ret, der skal træffe afgørelse vedrørende en forældet fordring mod forbrugeren, at tage hensyn til forældelsen ex officio, selv når der gøres krav gældende mod forbrugeren, som støttes på urimelige kontraktvilkår?
3)

Er det, såfremt et Grantoncard udgør et »andet adkomstbevis« eller et »andet i handelsforhold benyttet dokument« i den ovenfor fastlagte betydning, af betydning for spørgsmålet, om udgivelsen og salget heraf er fritaget for omsætningsafgift, at det ved anvendelsen af dette kort i praksis er illusorisk at opkræve afgift af (en forholdsmæssig del af) den pris, der er betalt for det?
4)

Såfremt også det tredje spørgsmål besvares bekræftende, tillader fortolkningen af den primære og/eller sekundære EU-ret da en anden retsfølge, end at de personer, som har været udsat for forskelsbehandling, skal aflønnes med tilbagevirkende kraft efter det højeste løntrin i deres lønramme, så længe der ikke er foretaget en implementering af regler om aflønning, som ikke indebærer en forskelsbehandling? Følger retsfølgen af tilsidesættelsen af forbuddet mod forskelsbehandling i denne forbindelse af den primære og/eller sekundære EU-ret, her navnlig af direktiv 2000/78/EF, selv, eller følger kravet alene af det EU-retlige erstatningsansvar for staten ud fra det synspunkt, at der er blevet foretaget en mangelfuld gennemførelse af EU-retlige bestemmelser?
8)

Såfremt det syvende spørgsmål besvares med, at forskelsbehandling ikke kan være begrundet, tillader fortolkningen af den primære og/eller sekundære EU-ret da en anden retsfølge, end at de gamle tjenestemænd skal aflønnes med tilbagevirkende kraft og fortløbende efter det højeste løntrin i deres lønramme, så længe der ikke også for de gamle tjenestemænd er foretaget en implementering af regler om aflønning, som ikke indebærer en forskelsbehandling? Følger retsfølgen af tilsidesættelsen af forbuddet mod forskelsbehandling i denne forbindelse af den primære og/eller sekundære EU-ret, her navnlig af direktiv 2000/78/EF, selv, eller følger kravet alene af det EU-retlige erstatningsansvar for staten ud fra det synspunkt, at der er blevet foretaget en mangelfuld gennemførelse af EU-retlige bestemmelser?
6)

Såfremt det femte spørgsmål besvares med, at forskelsbehandling ikke kan være begrundet, tillader fortolkningen af den primære og/eller sekundære EU-ret da en anden retsfølge, end at de gamle tjenestemænd skal aflønnes med tilbagevirkende kraft og fortløbende efter det højeste løntrin i deres lønramme, så længe der ikke også for de gamle tjenestemænd er foretaget en implementering af regler om aflønning, som ikke indebærer en forskelsbehandling? Følger retsfølgen af tilsidesættelsen af forbuddet mod forskelsbehandling i denne forbindelse af den primære og/eller sekundære EU-ret, her navnlig af direktiv 2000/78/EF, selv, eller følger kravet alene af det EU-retlige erstatningsansvar for staten ud fra det synspunkt, at der er blevet foretaget en mangelfuld gennemførelse af EU-retlige bestemmelser?