ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Sag 185/85

Union sidérurgique du Nord et de l'Est de la France (Usinor) SA

mod

Kommissionen for De europæiske Fællesskaber

»Sikkerhedsstillelse i forbindelse med visse jern- og stålprodukter«

Sammendrag

Institutionernes retsakter – begrundelsespligt – rækkevidde – individuelle beslutninger – begrundelse indskrænket til en henvisning til nogle fællesskabsretlige bestemmelser – utilstrækkeligt – afgørelse ex officio

(EKSF-traktaten, art. 15)

Begrundelsen for en for adressaten bebyrdende beslutning skal gøre det muligt for Domstolen at udøve en legalitetskontrol samt indeholde de oplysninger, der er nødvendige for, at adressaten kan afgøre, om beslutningen hviler på fornødent grundlag. Om begrundelseskravet er opfyldt, må bedømmes ud fra den konkrete sags omstændigheder, navnlig indholdet af den pågældende retsakt, indholdet af de anførte grunde samt den interesse, adressaten kan have i begrundelsen.

Det følger af EKSF-traktatens artikel 15, at Domstolen ex officio må fastslå, at disse krav ikke er opfyldt, når det i betragtningerne til en af Kommissionen truffet individuel beslutning blot er angivet, at betingelserne for at anvende de bestemmelser, som danner grundlag for beslutningen, er opfyldt, uden angivelse af, hvorfor Kommissionen har ment at kunne lægge dette til grund, og beslutningen således ikke indeholder nogen angivelse af faktiske eller retlige omstændigheder, der kan belyse, hvorfor Kommissionen er kommet til denne opfattelse. En sådan begrundelse, som i realiteten alene er en henvisning til nogle fællesskabsretlige bestemmelser, sætter ikke adressaten i stand til at kunne afgøre, hvilke skridt der eventuelt bør tages imod beslutningen, ligesom den heller ikke gør det muligt for Domstolen fuldt ud at udføre den opgave som kontrollerende retsinstans, den har i henhold til traktaten.
Sag 237/85

Gisela Rummler

mod

Dato-Druck GmbH

anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Arbeitsgericht Oldenburg

»Lige løn til mænd og kvinder — fagligt klassifikationssystem«

Sammendrag

Socialpolitik – mandlige og kvindelige arbejdstagere – ligeløn – fagligt klassifikationssystem – indplaceringskriterier – hensyntagen til den fysiske anstrengelse – lovlig – betingelser – flerhed af kriterier

(Rådets direktiv 75/117, art. 1, stk. 2)

Direktiv 75/117 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivninger om gennemførelse af princippet om lige løn til mænd og kvinder er i almindelighed ikke til hinder for, at der i forbindelse med et fagligt klassifikationssystem for fastsættelsen af lønrammerne, jfr. direktivets artikel 1, stk. 2, anvendes et kriterium, hvor der lægges vægt på anstrengelsen eller belastningen af musklerne, eller et kriterium, hvorefter hårdheden af det fysiske arbejde er afgørende, dersom det arbejde, der skal udføres efter arbejdsopgavernes beskaffenhed rent faktisk kræver en vis fysisk styrke, såfremt systemet i sin helhed, under hensyntagen til andre kriterier, udelukker enhver form for forskelsbehandling på grundlag af køn.

Det følger særligt af direktivet

— at kriterierne for indplaceringen på de forskellige lønniveauer skal sikre lige løn for, hvad der objektivt set er det samme arbejde, uanset om dette udføres af en mandlig eller kvindelig arbejdstager;

— at det forhold, at man ved fastsættelsen af, om et arbejde er anstrengende eller særligt trættende eller særligt hårdt, henholder sig til værdier, der svarer til den gennemsnitlige ydeevne for arbejdstagere af det ene køn, udgør en form for forskelsbehandling på grundlag af køn, som er forbudt ved direktivet;
Selv om den begrundelse, som kræves i henhold til traktatens artikel 190, ifølge Domstolens faste praksis klart og utvetydigt skal angive de betragtninger, som den fællesskabsmyndighed, der har udstedt den anfægtede retsakt, har lagt til grund, dels således at de berørte personer kan få kendskab til grundlaget for den trufne foranstaltning, for at de kan forsvare deres rettigheder, dels således at Domstolen kan udøve sin prøvelsesret, kræves det dog ikke, at begrundelsen angiver alle de forskellige relevante faktiske eller retlige momenter. Spørgsmålet, om en beslutnings begrundelse opfylder disse krav, skal vurderes ikke blot i forhold til dens ordlyd, men ligeledes til den sammenhæng, hvori den indgår, samt alle de retsregler, som gælder på det pågældende område.

Trods en kortfattet begrundelse kan en af Kommissionen udstedt beslutning om at nægte toldfri indførsel af et videnskabeligt apparat anses for at opfylde kravene efter EØF-traktatens artikel 190, for så vidt beslutningen er rettet til de medlemsstater, der via deres repræsentanter i ekspertgruppen under Toldfritagelsesudvalget har medvirket ved udarbejdelsen af beslutningen, samt indeholder de elementer, der er nødvendige, for at de berørte personer kan vurdere, om beslutningen er behæftet med eventuelle mangler, som kan rejse tvivl om dens gyldighed.
Kommissionens beslutning inden for rammerne af en procedure for anvendelse af konkurrencereglerne om at anse dokumenter hidrørende fra en virksomhed for ikke at være omfattet af fællesskabsrettens garanti om fortrolig behandling og for således at kunne meddeles en klagende tredjemand, er af definitiv karakter og er uafhængig af den afgørelse, der skal træffes om, hvorvidt fællesskabsretten er tilsidesat. Da beslutningen har retsvirkninger for den pågældende virksomhed og afgørende kan ændre dens retsstilling og påvirke dens interesser, kan den anfægtes af virksomheden under et annullationssøgsmål i henhold til artikel 173.

Sagsøgerens søgsmålsinteresse kan ikke benægtes under henvisning til, at beslutningen allerede er gennemført på tidspunktet for sagens anlæg. Annullation af en sådan beslutning kan i sig selv have retsfølger, navnlig ved at det undgås, at Kommissionen på ny ulovligt udleverer fortrolige dokumenter, og ved at den klagende tredjemands anvendelse af ulovligt udleverede dokumenter gøres ulovlig.
Sag 22/85

Rudolf Anterist

mod

Crédit lyonnais

anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesgerichtshof

»Domskonventionen af 27. september 1968, artikel 17, stk. 3«

Sammendrag

Konventionen om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser – aftaler om kompetence – værnetingsaftale ikke »kun ... indgået til fordel for en af parterne« – begreb – kriterier

(Konventionen af 27. september 1968, art. 17, stk. 3)

Da artikel 17 i konventionen af 27. september 1968 knæsætter princippet om partsautonomien, skal bestemmelsens stk. 3 fortolkes således, at parternes fælles vilje ved indgåelsen af kontrakten bør respekteres. Det må for at antage, at en værnetingsaftale »kun er indgået til fordel for én af parterne«, følgelig kræves, at parternes fælles vilje til at begunstige den ene part klart fremgår, enten af klausulens ordlyd, eller af den helhed af holdepunkter, som fremgår af kontrakten eller omstændighederne omkring dens indgåelse.

Heraf følger, at en værnetingsaftale ikke kan anses for at være omfattet af konventionens artikel 17, stk. 3, blot fordi parterne har aftalt, at kompetencen tilkommer en bestemt ret eller retterne i en kontraherende stat, på hvis område den ene part har bopæl.
Sag 313/85

SpA Iveco Fiat

mod

Van Hooi NV

anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Belgiens Cour de cassation

»Bruxelles-konventionen — Anvendelse af en udløbet værnetingsklausul«

Retsmøderapport

Forslag til afgørelse fra generaladvokat José Luis da Cruz Vilaça, fremsat den 7. oktober 1986 3344

Domstolens dom (femte afdeling) af 11. november 1986

Sammendrag af dom

Konventionen om retternes kompetence og om fuldbyrde/se af retsafgørelser – forlængelse af værnetingsaftale – skriftlig aftale som indeholder en værnetingsklausul og som ifølge sit indhold kun kan forlænges ved skriftlig aftale – udløb af aftalen – retsforfølgelse på grundlag af kontraktsforholdet mellem parterne – klausulens gyldighed – betingelser

(Konventionen af 27. september 1968, art. 17)

Artikel 17 i konventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fyldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager, skal fortolkes således, at såfremt en skriftlig aftale, som indeholder en værnetingsklausul, og som ifølge sit indhold kun kan forlænges ved skriftlig aftale, er udløbet, men fortsat udgør retsgrundlaget for kontraktsforholdet mellem parterne, opfylder klausulen de i bestemmelsen fastsatte formkrav, hvis parterne efter gældende lovgivning gyldigt kan forlænge den oprindelige aftale, uden at dette skal ske skriftligt, eller hvis en af parterne i modsat fald skriftligt bekræfter værnetingsklausulen eller alle de bestemmelser, som stiltiende videreføres, og som blandt andet omfatter denne klausul, uden at den anden part, som har modtaget bekræftelsen, gør indsigelser.
De fællesskabsretlige bestemmelser om udbetaling af monetære udligningsbeløb, herunder artiklerne 11 og 16 i forordning nr. 1380/75, skal fortolkes således, at en eksportmedlemsstat, der skal udbetale de monetære udligningsbeløb, der skal ydes af importmedlemsstaten, retmæssigt kan afslå at udbetale beløbene, når den vare, for hvilken de ydes, ikke er bragt i omsætning i importmedlemsstaten som følge af svig eller andre uregelmæssigheder fra købernes side, også selv om toldbehandlingen er afsluttet, de foreskrevne T5-blanketter er udstedt, og »eksportøren« eller »den interesserede« i den i de nævnte forordninger forudsatte betydning stedse har været i god tro med hensyn til den pågældende handel.

Når forvaltningen i eksportmedlemsstaten i medfør af artikel 16 i forordning nr. 1380/75 på objektivt grundlag er stærkt i tvivl og på grundlag heraf har indledt en administrativ undersøgelse af, om der foreligger svig eller andre uregelmæssigheder vedrørende det i kontroleksemplaret angivne bestemmelsessted for varen, er eksportøren forpligtet til at samarbejde under denne undersøgelse og herved fremlægge alle de oplysninger, han er i stand til at give. Såfremt undersøgelsen til trods for de anstrengelser, forvaltningen er forpligtet til at udfolde, ikke har ryddet nævnte tvivl af vejen, kan eksportmedlemsstaten retmæssigt afslå at udbetale det monetære udligningsbeløb, der skal ydes af importmedlemsstaten, medmindre der føres bevis for, at varerne virkelig er bragt i omsætning i sidstnævnte medlemsstat.
Sag 355/85

Anklagemyndigheden ved politikommisær Driancourt, Thouars

mod

Michel Cognet

anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af tribunal d'instance de Bressuire

»Faste priser for bøger«

Retsmøderapport

Forslag til afgørelse fra generaladvokat Sir Gordon Slynn, fremsat den 26. juni 1986 3235

Domstolens dom (tredje afdeling) af 23. oktober 1986 3238

Sammendrag af dom

Fællesskabsret – grundsætninger – ligebehandling – forskelsbehandling på grundlag af nationalitet – forbud – national lovgivning om bogpriser – forskelsbehandling til fordel for reimporterede bøger – lovlig

(EØF-traktaten, art. 7)

Frie varebevægelser – kvantitative restriktioner – foranstaltninger med tilsvarende virkning – national lovgivning om bogpriser – forskelsbehandling til fordel for reimporterede bøger – lovlig

(EØF-traktaten, art. 30)

Hverken traktatens artikel 7, dens artikel 30 eller det almindelige forbud mod forskelsbehandling er til hinder for en for enhver detailhandler gældende ordning med forskelsbehandling i henhold til en lovgivning, hvorefter forlæggeren eller importøren af en bog skal fastsætte en detailsalgspris for denne, og hvorefter prisfastsættelsen for bøger udgivet og trykt i den pågældende medlemsstat er fri, når bøgerne er reimporteret efter forudgående eksport til en anden medlemsstat, mens den af forlæggeren fastsatte salgspris er bindende, når der er tale om bøger, som i forbindelse med deres afsætning ikke har overskredet en grænse inden for Fællesskabet.
Af hensyn til udvælgelseskomiteernes uafhængighed er en institution ikke beføjet til at annullere eller ændre en beslutning truffet af en udvælgelseskomite. Ansættelsesmyndigheden kan imidlertid ikke under udøvelsen af sine egne beføjelser være bundet af en beslutning truffet af en udvælgelseskomite, for så vidt dens egne beslutninger herved bliver ulovlige. Når ansættelsesmyndigheden ikke mener at kunne udnævne nogen ansøger, fordi den er af den opfattelse, at udvælgelseskomiteen retsstridigt har givet en eller flere ansøgere afslag på deltagelse i udvælgelsesprøven, og at udvælgelsesprøven af samme grund som helhed er behæftet med en mangel, påhviler det ansættelsesmyndigheden af fastslå dette forhold i en begrundet beslutning og gennemføre hele udvælgelsesproceduren på ny på grundlag af en ny meddelelse samt — eventuelt — efter udpegelse af en ny udvælgelseskomite. I mangel af en sådan beslutning tilkommer det Domstolen under en sag anlagt af de pågældende ansøgere umiddelbart at efterprøve, om udvælgelseskomiteens beslutning er lovlig.

Princippet om institutionens omsorgspligt i forhold til sine ansatte er udtryk for den balance mellem gensidige rettigheder og forpligtelser, som vedtægten har skabt i forholdet mellem EF-administrationen og de EF-ansatte. Omsorgspligten og grundsætningen om god forvaltningsskik indebærer navnlig, at myndigheden ved afgørelser om forhold vedrørende en tjenestemand tager alle de omstændigheder i betragtning, som kan antages at være bestemmende for dens afgørelse, og hermed tager hensyn ikke blot til tjenestens interesse, men også til vedkommende tjenestemands interesse. Samme krav skal iagttages af en udvælgelseskomite, således at denne — når meddelelsen om udvælgelsesprøven er tavs på det punkt — vel kan kræve, at ansøgerne fremlægger ethvert dokument, som udvælgelseskomiteen anser for nødvendigt, og i den form, den finder passende, men ikke kan udelukke en ansøger uden at have givet denne adgang til at fremlægge supplerende bilag og herved bringe ansøgningen i behørig form. Det anførte gælder navnlig, når der er tale om en intern udvælgelsesprøve med deltagelse af et begrænset antal ansøgere.
Sag 142/85

Hartmut Schwiering

mod

Revisionsretten for De europæiske Fællesskaber

»Virkningerne af en dom, hvorved Domstolen annullerer en udnævnelse af en tjenestemand, der før udnævnelsen var midlertidigt ansat«

Retsmøderapport

Forslag til afgørelse fra generaladvokat Marco Darmon, fremsat den 2. juli 1986 3184

Domstolens dom (tredje afdeling) af 23. oktober 1986 3189

Sammendrag af dom

Kravet om en forudgående administrativ klage i tjenestemandsvedtægtens artikel 91 skal muliggøre og fremme en mindelig bilæggelse af tvister mellem tjenestemændene og administrationen. For at opfylde dette krav er det af betydning, at sidstnævnte er i stand til at få tilstrækkeligt klart kendskab til den pågældendes klagepunkter eller ønsker. Bestemmelsen har derimod ikke til formål strengt og endeligt at fastlægge den eventuelle retslige fase, når søgsmålet hverken ændrer klagens årsag eller genstand. Kravet er således opfyldt, såfremt tjenestemanden eller den ansatte for Domstolen nedlægger påstande, der har samme genstand som klagen, og fremsætter indsigelser, der hviler på samme grundlag som de påklagede forhold.

En udvælgelsesprøve, der gennemføres af ansættelsesmyndigheden udelukkende for at afhjælpe uregelmæssighederne i en bestemt tjenestemands administrative situation, således at samme tjenestemand kan blive ansat i den ledige stilling, er i strid med formålet med enhver ansættelsesprocedure og dermed udtryk for magtfordrejning.
Afgørelser om forfremmelse, forflyttelse og overflyttelse er omfattet af ansættelsesmyndighedens enekompetence. Såfremt ansættelsesmyndigheden på eget initiativ, og uden at være forpligtet dertil i medfør af tjenestemandsvedtægten, under forberedelsen af visse afgørelser indfører en rådgivende instans, såsom et udvalg, der har til opgave at behandle ansøgninger om stillinger i lønklasse A2 og A3, kan den frit bestemme sammensætningen af den pågældende instans samt dens ansvarsområde. Ansættelsesmyndigheden kan blandt andet bestemme, at det pågældende udvalg omfatter repræsentanter for administrationen, men derimod ikke for personalet.

Ansættelsesmyndigheden har et vidt skøn ved vurderingen af, hvad der er i tjenestens interesse, og hvilke fortjenester der skal tages i betragtning, når der træffes afgørelse i henhold til vedtægtens artikel 45, og Domstolens kontrol på dette område må være begrænset til spørgsmålet, om administrationen på baggrund af den fulgte fremgangsmåde og de forhold, den kan have lagt til grund for vurderingen, kan antages at have holdt sig inden for grænser, som ikke kan anfægtes, og ikke har anvendt sine beføjelser åbenbart fejlagtigt. Det tilkommer alene institutionen inden for sine meget vide skønsbeføjelser at afgøre, om den foretrukne ansøgers helbredstilstand sætter ham i stand til at udføre sine opgaver tilfredsstillende.
Af hensyn til udvælgelseskomiteernes uafhængighed er en institution ikke beføjet til at annullere eller ændre en beslutning truffet af en udvælgelseskomite. Ansættelsesmyndigheden kan imidlertid ikke under udøvelsen af sine egne beføjelser være bundet af en beslutning truffet af en udvælgelseskomite, for så vidt dens egne beslutninger herved bliver ulovlige. Når ansættelsesmyndigheden ikke mener at kunne udnævne nogen ansøger, fordi den er af den opfattelse, at udvælgelseskomiteen retsstridigt har givet en eller flere ansøgere afslag på deltagelse i udvælgelsesprøven, og at udvælgelsesprøven af samme grund som helhed er behæftet med en mangel, påhviler det ansættelsesmyndigheden at fastslå dette forhold i en begrundet beslutning og gennemføre hele udvælgelsesproceduren på ny på grundlag af en ny meddelelse samt — eventuelt — efter udpegelse af en ny udvælgelseskomite. I mangel af en sådan beslutning tilkommer det Domstolen under en sag anlagt af de pågældende ansøgere umiddelbart at efterprøve, om udvælgelseskomiteens beslutning er lovlig.

En udvælgelseskomite kan inden for rammerne af sit skøn samt henset til ordlyden af meddelelsen om udvælgelsesprøven, indholdet af den stilling, der skal besættes, samt endelig tjenestestedet med føje indtage det standpunkt, at der, for så vidt angår kendskab til et bestemt fællesskabssprog, må kræves et højt niveau, selv om meddelelsen om udvælgelsesprøven intet angiver med hensyn til det krævede niveau. Når udvælgelseskomiteen prøver, om ansøgerne opfylder betingelserne for adgang til prøven som nærmere konkretiseret af komiteen, kan den imidlertid kun lægge objektive faktorer til grund, såsom universitetseksamener og attester, hvorimod den ikke kan bygge på ansøgernes egen, rent subjektive vurdering af deres sprogkundskaber, bortset fra det tilfælde, at de oplyser ikke at have noget kendskab til det sprog, der kræves kendskab til. Det anførte gælder navnlig, når der i henhold til meddelelsen om udvælgelsesprøven skal afholdes en mundtlig prøve i det pågældende sprog, hvorved sagsøgernes kendskab til sproget kan konstateres på et uomtvisteligt objektivt grundlag.
De retsundergivnes adgang til ved nationale retsinstanser at påberåbe sig traktatens umiddelbart anvendelige bestemmelser udtrykker alene, hvad der er retssikkerhedsgarantiens mindstemål, og er ikke i sig selv tilstrækkelig til at sikre en fuldstændig gennemførelse af traktaten.

Opretholdelse uden ændring af en bestemmelse i national lovgivning, som strider mod en traktatbestemmelse, skaber, også selv om nævnte traktatbestemmelse er umiddelbart anvendelig, en tvetydig situation, idet der herved for de pågældende retsundergivne opretholdes en usikkerhed med hensyn til deres muligheder for at påberåbe sig fællesskabsretten, og en sådan opretholdelse udgør derfor en overtrædelse af forpligtelser i henhold til traktaten.

National lovgivnings uoverensstemmelse med traktatens bestemmelser kan kun fjernes helt ved bindende interne regler med samme retlige karakter som de regler, de ændrer. En simpel administrativ praksis, der efter sin art kan ændres efter forvaltningens forgodtbefindende, og som ikke er bragt til offentlighedens kundskab på passende måde, kan derfor ikke anses for at udgøre en gyldig gennemførelse af traktatens bestemmelser, der kan bringe overtrædelsen til ophør.
Sag 143/85

SA Nicolas Corman et fils

mod

Office belge de l'économie et de l'agriculture (O. B. E. A.)

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal de Premiere Instace de Bruxelles

»Præjudiciel procedure — koncentreret smør fra intervention — emballage«

Retsmøderapport

Forslag til afgørelse fra generaladvokat Jean Mischo fremsat den 25. juni 1986 2882

Domstolens dom (fjerde afdeling) af 8. oktober 1986 2888

Sammendrag af dom

Landbrug – fœlles markedsordning – mælk og mejeriprodukter – offentligt oplagret smør – salg til nedsat pris af koncentreret smør bestemt til umiddelbart forbrug – emballering i bægere – påføreise af de obligatoriske benævnelser

(Kommissionens forordning nr. 649/78, art. 5, stk. 1)

Artikel 5, stk. 1, tredje led, i forordning nr. 649/78 — om bl. a. afsætning til nedsat pris af interventionssmør, bestemt til umiddelbart forbrug i form af koncentreret smør — skal fortolkes således, at det er lovligt at emballere det koncentrerede smør i bægere à 250 g med et gennemsigtigt plasticlåg, gennem hvis øverste del de i forordningen angivne benævnelser fremtræder, idet de er påtrykt et stykke papir, der er anbragt oven på selve smørret inden i bægeret.
Udtrykket »det maksimale antal kalve, der er under 4 måneder gamle, og som holdes på bedriften det pågældende kvartal« i artikel 4, stk. 1, litra c), i forordning nr. 2793/77 om gennemførelsesbestemmelser for en særstøtte til skummetmælk, der skal anvendes som foder til husdyr, undtagen unge kalve, skal forstås som det højeste antal kalve, som den pågældende blandede bedrift holder på et hvilket som helst tidspunkt inden for kvartalet.
Sag 79/85

D. H. M. Segers

mod

Bestuur van de Bedrijfsvereniging voor Bank- en Verzekeringswezen, Groothandel en Vrije Beroepen

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Centrale Raad van Beroep

»Etableringsfrihed — social sikring — sygeforsikring for en direktør i et udenlandsk selskab«

Sammendrag

Fri bevægelighed for personer – fri etableringsret – national social sikringsordning – sygesikringsydelser – udelukkelse af direktøren for et selskab med hjemsted i en anden medlemsstat – ulovlighed

(EØF-traktaten, art. 52 og 58)

EØF-traktatens artikler 52 og 58 skal fortolkes således, at de er til hinder for, at en medlemsstats kompetente myndigheder nægter en direktør for et selskab optagelse i en national ordning vedrørende sygesikringsydelser, alene fordi selskabet er stiftet i henhold til lovgivningen i en anden medlemsstat, hvor det har hjemsted uden at drive erhvervsvirksomhed dér.
Sag 312/85

SpA Vüla Banfi

mod

Regione Toscana m. fl.

anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af tribunale amministrativ regionale della Toscana

»Driftsleder med landbrug somp hovederhverv«

Retsmøderapport

Forslag til afgørelse fra generaladvokat G. Federico Mancini, fremsat den 23. oktober 1986 4046

Domstolens dom (første afdeling) af 18. december 1986 4052

Sammendrag af dom

Landbrug – fælles landbrugspolitik – strukturreformer – modernisering af landbrugsbedrifter – direktiv 72/159 – afvisning af at anerkende visse kategorier af juridiske personer som driftsledere med landbrug som hovederhverv på grund af deres retlige organisationsform – ikke tilladt

(Rådets direktiv 72/159, art. 2 og 3, stk. 1)

Artikel 3, stk. 1, i direktiv 72/159 om modernisering af landbrugsbedrifter skal fortolkes således, at medlemsstaterne ikke i henhold til denne bestemmelse ved fastlæggelsen af de kriterier, som juridiske personer skal opfylde for at blive betragtet som driftsledere med landbrug som hovederhverv, kan udelukke visse kategorier heraf fra direktivets anvendelsesområde alene på grund af deres retlige organisationsform.