RETTENS DOM (Anden Afdeling)

29. januar 1998

Sag T-62/96

Willy de Corte

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Tjenestemænd — vedvarende delvis invaliditet — ulykke — årsagsforbindelse«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-71

Angående:

Påstand om annulation dels af Kommissionens afgørelse af 16. juni 1995, hvorved denne afslog i medfør af ordningen om dækning af risikoen for ulykker at påtage sig udgifterne som følge af den hjerteinfarkt, som sagsøgeren var blevet ramt af, dels om nødvendigt af afgørelsen af 25. januar 1996, hvorved Kommissionen udtrykkeligt afviste sagsøgerens klage.

Udfald:

Frifindelse.

Resumé af dom

Sagsøgeren, som er tjenestemand ved Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber, og som på tidspunktet for de faktiske omstændigheder var 43 år gammel, deltog den 16. april 1988 i en fodboldkamp. Under et sammenstød med en anden spiller fik sagsøgeren et slag på brystkassen, som bevirkede, at han faldt om og måtte afbryde sin deltagelse i kampen. Samme dag indfandt sagsøgeren sig på skadestuen på et hospital. Da hospitalet stillede den diagnose, at sagsøgeren var blevet ramt af en spasmofili, gav man ham tilladelse til at gå hjem. To dage senere, den 18. april, blev sagsøgeren indlagt på hospital. Lægeundersøgelserne viste da, at han var blevet ramt af en hjerteinfarkt under fodboldkampen.

Den 20. april 1988 udfyldte sagsøgeren en erklæring vedrørende ulykken, hvori han angav, at han »efter et ret voldsomt sammenstød [havde fået] smerter i brystet (den 16.4.1988 kl. 15.15)«. Erklæringen blev tilsendt Kommissionen, ledsaget af en lægeattest af 21. april 1988, hvoraf fremgik, at sagsøgeren var blevet indlagt på hospital.

Ved skrivelse af 13. juni 1988 gav kontoret for »ulykker og erhvervssygdomme« ved Kommissionens Generaldirektorat for Personale og Administration (GD IX) sagsøgeren meddelelse om, at Kommissionen i medfør af artikel 73 i vedtægten for tjenestemænd ved De Europæiske Fællesskaber (herefter »vedtægten«) og ordningen om dækning af risikoen for ulykker og erhvervssygdomme hos tjenestemænd ved De Europæiske Fællesskaber (herefter »ulykkesforsikringsordningen«) påtog sig at »afholde udgifterne« i forbindelse med hans ulykke.

Den 23. juni 1988 modtog Kommissionens tjenestegrene en skrivelse fra sagsøgeren, der var vedlagt to rapporter af 2. og 26. maj 1988 vedrørende sagsøgerens hospitalsindlæggelse, som var underskrevet bl.a. af dr. Abramowicz, der var sagsøgerens læge. Konklusionen i rapporten af 2. maj var, at sagsøgeren var blevet ramt af en hjerteinfarkt. I denne rapport anførtes det endvidere, at de første tegn på denne lidelse tilsyneladende (»formentlig«) havde vist sig i slutningen af marts 1988, da sagsøgeren for første gang havde følt en smerte i armene, mens han spillede fodbold. I rapporten af 26. maj blev det fastslået, at sagsøgeren havde en blodprop i den højre hjertepulsåre og en akinesis, som var forårsaget af den hjerteinfarkt, han var blevet ramt af i april 1988.

Kommissionen udpegede herefter dr. Simons til at udfærdige en rapport om sagsøgerens tilstand. Denne læge henvendte sig til en kardiolog, som bekræftede, at sagsøgeren var blevet ramt af en infarkt og af en blodprop, idet han fremhævede visse risikofaktorer, der bestod for hans vedkommende, såsom et betydeligt tobaksforbrug inden ulykken samt lipoide anomalier hvad angår kolesterol og triglycerider.

I en skrivelse af 10. oktober 1990, som han af egen drift tilsendte dr. Simons, anførte dr. Abramowicz, efter at have bekræftet de ovennævnte rapporter af 2. og 26. maj 1988, at han var af følgende opfattelse: »Det er muligt, at den akutte koronarulykke er blevet fremskyndet ved det voldsomme sammenstød mellem De Corte og en af de andre spillere. Invaliditetsgraden efter følgevirkningerne af ulykken kan fastsættes til ca. 20%.«

I en rapport af 20. september 1991 erklærede dr. Simons, efter at have omtalt sagsøgerens tidligere hjertetilstand, sig »juridisk« inkompetent til at afgøre, »om den begivenhed, som havde ramt sagsøgeren under fodboldkampen, og som denne havde påberåbt sig, [måtte] anses for en ulykke eller ej«.

Ved skrivelse af 10. januar 1992 meddelte Kommissionen sagsøgeren, at den afslog at betragte infarkten som en følgevirkning af ulykken af 16. april 1988. Da denne skrivelse ikke var vedføjet noget lægeligt dokument, gjorde sagsøgeren indsigelse mod dette afslag ved skrivelse af 31. januar 1992.

Efter en brevveksling mellem parterne vedrørende de gældende procedureregler trak Kommissionen sin skrivelse af 10. januar tilbage for at iværksætte proceduren i henhold til artikel 21 i ulykkesforsikringsordningen. Ved skrivelse af 23. juli 1992 gav Kommissionen som følge heraf sagsøgeren meddelelse om et udkast til en afgørelse af 22. juli 1992 vedrørende den i sagen omhandlede ulykke, hvis indhold svarede til skrivelsen af 10. januar 1992.

Ved skrivelse af 10. august 1992 henvendte dr. Abramowicz sig på ny til dr. Simons og gentog sin opfattelse om, at det var muligt, at hjerteinfarkten var blevet fremskyndet af sagsøgerens sammenstød med en af de andre spillere.

Ved skrivelse af 30. september 1992 anmodede sagsøgeren om, at der blev nedsat et lægeudvalg i henhold til ulykkesforsikringsordningens artikel 23, hvilket skete. Udvalget var sammensat af tre læger: dr. Abramowicz, som var udpeget af sagsøgeren, dr. Dalem, som var udpeget af administrationen, ogdr. Rogowsky, som var udpeget i forening af dr. Abramowicz og dr. Dalem.

I sin rapport af 27. april 1993 afgav lægeudvalget følgende udtalelse hvad angår den mulige forbindelse mellem det »stød« eller den »belastning af organismen«, som sagsøgeren havde været udsat for under fodboldkampen den 16. april 1988, og udviklingen af hans infarkt:

»Vi tror ikke, at oprindelsen til denne infarkt er af traumatisk karakter (slag på thorax). De efterfølgende hjerteundersøgelser har vist, at patienten i forvejen led af en hjertesygdom. Det er muligt, at den kraftige anspændelse og belastningen af legemet under spillet ved frigørelse af katekolamin har kunnet udløse en betydelig hjertekrampe, der kan fremkalde en infarkt. Det må herved betænkes, at der er knyttet flere risikofaktorer til patienten: forhøjet kolesterol ..., forhøjet triglyceridemi ..., betydeligt tobaksforbrug. Begrebet ’ulykke’ er et retligt begreb, og det er vanskeligt for os at udtale os om, hvorvidt de gentagne anspændelser, som patienten var udsat for i løbet af fodboldkampen den 16. april 1988, kan betegnes som en ’ulykke’. Til orientering skal udvalget oplyse, at det skønner, at De Corte's følgevirkninger af infarkten gør det berettiget af fastsætte invaliditetsgraden til 15 %, og at invaliditeten må antages at have fået en vedvarende karakter den 1. januar 1989, forudsat det i øvrigt ’antages’ af juristerne, at der foreligger en ulykke.«

Rapporten blev underskrevet af de tre læger. Under sit navn tilføjede dr. Abramowicz følgende håndskrevne bemærkning:

»Selv om denne rapport indeholder visse faktuelle fejl, kan jeg underskrive rapporten som enig under hensyn til, at Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber allerede har accepteret, at lidelsen har karakter af en ulykke, og til, at lægeudvalgets konklusion vedrørende fastsættelsen af en invaliditetsgrad på 15% er imødekommende over for min patient.«

På grund af dr. Abramowicz' håndskrevne bemærkning på rapporten afholdt lægeudvalget på ny møde den 19. oktober 1993. Da sagsøgeren havde gjort indsigelse mod afholdelsen af dette andet møde, deltog dr. Abramowicz ikke. I den rapport, der blev udfærdiget som afslutning på dette møde, og som kun var underskrevet af dr. Rogowsky og dr. Dalem, afslog disse læger at tilslutte sig dr. Abramowicz' bemærkninger og fastslog, at en koronarografi foretaget den 18. maj 1988 havde vist, at patienten havde en stenosis i højre hjertepulsåre, der vidnede om en omstændighed i forbindelse med patientens tilstand forud for ulykken, som der ikke var blevet taget hensyn til i den første rapport. I betragtning af denne patologiske disposition fandt lægerne, at den skønnede invaliditetsgrad på 15% afspejlede sagsøgerens nuværende tilstand, hvori der burde fradrages 3% som følge af hans tidligere tilstand.

I en skrivelse til Kommissionen af 28. oktober 1994 præciserede dr. Abramowicz, at de af dr. Rogowsky og Dalem i rapporten af 19. oktober 1993 anførte konklusioner var acceptable for sagsøgeren.

Den 16. juni 1995 traf Kommissionen en afgørelse, som blev meddelt sagsøgeren, og hvorved den afslog at anerkende den infarkt, som sagsøgeren var blevet ramt af den 16. april 1988, som en ulykke i vedtægtens artikel 73's og ulykkesfforsikringsordningens forstand.

Ved skrivelse registreret den 14. september 1995 indgav sagsøgeren en klage over den trufne afgørelse. Denne klage blev udtrykkeligt afvist ved Kommissionens afgørelse af 25. januar 1996.

Retlige bemærkninger

Anbringendet om, at der var sket en tilsidesættelse af den afgørelse, som var truffet vedrørende sagsøgeren den 13. juni 1988

Retten henviste til artikel 19 i ulykkesforsikringsordningen, hvorefter administrationen i henhold til den i artikel 21 fastsatte procedure træffer afgørelse om anerkendelse af en begivenheds karakter af en ulykke på grundlag af de konklusioner, som er afgivet af den eller de af institutionen udpegede læger. Ifølge artikel 21 skal administrationen, inden den træffer afgørelse i henhold til artikel 19, give tjenestemanden meddelelse om udkastet til denne afgørelse, ledsaget af de konklusioner, som er afgivet af den eller de af institutionen udpegede læger. Retten bemærkede i den forbindelse, at så længe der ikke var noget holdepunkt for, at Kommissionen ikke allerede havde påbegyndt denne procedure — og navnlig ikke, når sagsøgeren ikke havde fået meddelt noget udkast til en afgørelse om anerkendelse af, at hans infarkt var udløst af en ulykke, ledsaget af de pågældende konklusioner fra lægerne — var administrationen endnu ikke bundet af de afgivne konklusioner vedrørende denne infarkts oprindelse og følger (præmis 49).

Henvisning til: Domstolen, 29. november 1984, sag 265/83, Suss mod Kommissionen, Sml. s. 4029, præmis 18, 19 og 20.

Sagsøgeren kunne derfor ikke påberåbe sig, at der var sket en tilsidesættelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, da Kommissionen ikke havde givet ham nogen præcise løfter, som kunne give ham begrundet forhåbning om, at den infarkt, som han var blevet ramt af, var blevet anerkendt som en ulykke (præmis 55).

Henvisningtil: Retten, 5. februar 1997, sag T-207/95, Ibarra Gil mod Kommissionen, Smi. Pers. II, s. 31, præmis 25

Anbringenderne om tilsidesættelse af artikel 2 i ulykkesforsikringsordningen og om, at der var udøvet et åbenbart fejlskøn

Artikel 2, stk. 1, i ulykkesforsikringsordningen indeholder følgende generelle og abstrakte definition af begrebet ulykke: »Som ulykke anses enhver udefra kommende, pludselig indtrædende, voldelig eller unormal begivenhed eller faktor, som har skadet tjenestemanden fysisk eller psykisk« (præmis 68-72).

Retten bemærkede, at lægeudvalget i sin rapport af 27. april 1993 havde udelukket, at sagsøgerens hjerteinfarkt havde traumatisk oprindelse. Ved at anvende en så generel formulering afviste lægeudvalget endog, at lidelsen var fremkaldt af sammenstødet mellem sagsøgeren og en af de andre fodboldspillere. Lægeudvalget fastslog endvidere, at sagsøgeren i forvejen led af en hjertesygdom, i hvilken forbindelse det fremhævede, at der bestod flere risikofaktorer for hans vedkommende (præmis 75).

De forklaringer, som lægeudvalget gav vedrørende den manglende årsagsforbindelse mellem det slag på brystkassen, som sagsøgeren havde fået, og den hjerteinfarkt, som han var blevet ramt af, og som forvoldte ham en fysisk skade i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i artikel 2, stk. 1, i ulykkesforsikringsordningen, var derfor klare, tilstrækkelige og sammenhængende (præmis 76).

Retten bemærkede, at den eneste egentlige lægelige vurdering, som var indeholdt i rapporten af 27. april 1993, vedrørte den mulige årsagsforbindelse mellem sagsøgerens infarkt, på den ene side, og de gentagne kraftige anspændelser, som han var blevet udsat for under fodboldkampen, samt den belastning af organismen, som spillet udgjorde for ham, på den anden side. Retten fremhævede i den forbindelse, at administrationen har enekompetence — med forbehold af den prøvelse, der udøves af Fællesskabets retsinstanser — til at afgøre, om disse anspændelser og denne belastning af organismen kan betegnes som en ulykke i den forstand, hvori dette udtryk anvendes i artikel 2, stk. 1, i ulykkesforsikringsordningen. Såfremt administrationen afviser dette, er den lægelige vurdering vedrørende den eventuelle årsagsforbindelse helt uden betydning (præmis 78).

De anspændelser, som sagsøgeren var udsat for, og den belastning af organismen, som han følte under den pågældende fodboldkamp — bortset fra sammenstødet med en af de andre spillere, som lægeudvalget udtrykkeligt udelukkede som årsag til infarkten — var efter Rettens opfattelse ikke nogen »udefra kommende« omstændighed i forhold til sagsøgerens legeme, men beroede på sagsøgerens frivillige deltagelse i en sportskamp, hvorunder han foretog en række helt typiske og normale bevægelser. På grund af deres gentagne karakter kunne disse bevægelser som sådan heller ikke anses for pludselig indtrædende eller for voldelige. Følgelig var de nævnte anspændelser og den nævnte belastning af organismen - såfremt det i øvrigt forudsattes, at disse havde kunnet fremkalde sagsøgerens infarkt - ikke nogen årsag, der havde karakter af en ulykke. Betingelserne for at anvende artikel 2, stk. 1, i ulykkesforsikringsordningen var derfor ikke opfyldt i den foreliggende sag (præmis 79).

Retten fastslog endvidere, at lægeudvalget ikke var forpligtet til at tage hensyn til det individuelle standpunkt, som dr. Abramowicz havde indtaget uden for rammerne af den formelle procedure, som var iværksat i henhold til ulykkesforsikringsordningen (præmis 80).

Henvisning til: Suss mod Kommissionen, a.st., præmis 13.

Vedrørende vedtægtens bestemmelse om, at lægeudvalget består af tre medlemmer, udtalte Retten, at bestemmelsen indebærer, at udvalget kan træffe flertalsafgørelse i tilfælde af uenighed. Udvalgets flertal kan derfor bestemme, at arbejdet i udvalget skal afsluttes, og udvalgets rapport er følgelig ikke behæftet med nogen formmangel, fordi et af dets medlemmer har nægtet at underskrive den (præmis 81).

Henvisning til: Domstolen, 10. december 1987, sag 277/84, Jansen mod Kommissionen, Sml. s. 4923, præmis 14; Retten, 21. juni 1990, sag T-31/89, Sabbatucci mod Parlamentet, Sml. II, s. 265.

Retten konkluderede, at det var med føje, at Kommissionen af retlige årsager og under hensyn til lægeudvalgets konklusioner havde nægtet at anerkende, at den infarkt, som sagsøgeren var blevet ramt af, skyldtes en ulykke (præmis 84).

Konklusion:

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber frifindes.