FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

M. WATHELET

fremsat den 16. juni 2016 ( 1 )

Sag C-428/15

Child and Family Agency

mod

J. D.

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Supreme Court (øverste domstol, Irland))

»Præjudiciel forelæggelse — retligt samarbejde på det civilretlige område — kompetence, anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar — forordning (EF) nr. 2201/2003 — artikel 15 — henvisning af sagen til en anden ret — anvendelsesområde — betingelser for anvendelsen — den bedst egnede ret — barnets bedste«

I – Indledning

1. Anmodningen om præjudiciel forelæggelse er indgivet i forbindelse med en tvist mellem Child and Family Agency (børne- og familiekontoret, Irland, herefter »kontoret«) og J.D. vedrørende fremtiden for sidstnævntes andet barn, den mindreårige R.

2. Anmodningen vedrører fortolkningen af artikel 15 i Rådets forordning (EF) nr. 2201/2003 af 27. november 2003 om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar og om ophævelse af forordning (EF) nr. 1347/2000 ( 2 ).

3. Denne bestemmelse bemyndiger den ret, der har kompetence til at påkende sagens realitet (herefter »den ret, der normalt har kompetence«), til at henvise sagen til en ret i en anden medlemsstat, »der er bedre egnet til at behandle sagen«, såfremt dette »er til barnets bedste«. Med de forskellige præjudicielle spørgsmål, som den forelæggende ret har stillet, opfordres Domstolen til at præcisere disse to særlige betingelser for anvendelsen af denne bestemmelse.

II – Retsforskrifter

4. Femte betragtning til forordning nr. 2201/2003 har følgende ordlyd: »For at sikre en ensartet behandling af alle børn dækker denne forordning alle retsafgørelser om forældreansvar, herunder også foranstaltninger til beskyttelse af et barn, uanset om sådanne afgørelser træffes i forbindelse med en ægteskabssag.«

5. Desuden præciseres følgende i 12. og 13. betragtning til forordning nr. 2201/2003: »(12) De kompetenceregler, der fastsættes i denne forordning for sager vedrørende forældreansvar, er udformet under hensyntagen til barnets bedste og bygger navnlig på kriteriet om nærhed. Dette betyder, at kompetencen først og fremmest bør tilfalde retterne i den medlemsstat, hvor barnet har sit sædvanlige opholdssted, undtagen i visse situationer, hvor barnets opholdssted ændres, eller hvor indehaverne af forældreansvar har aftalt andet. (13) Af hensyn til barnets bedste åbner denne forordning mulighed for, at den kompetente ret undtagelsesvis og på visse betingelser kan henvise en sag til en ret i en anden medlemsstat, hvis denne anden ret er bedre egnet til at behandle sagen. Dog bør denne anden ret ikke i sådanne tilfælde kunne henvise sagen til en tredje ret.«

6. Endelig fremgår følgende af 33. betragtning til forordning nr. 2201/2003: »Denne forordning anerkender de grundlæggende rettigheder og respekterer principperne i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder. Den søger især at sikre fuld respekt for børns grundlæggende rettigheder som omhandlet i artikel 24 i nævnte charter.«

7. Samme forordnings artikel 8 fastsætter den generelle kompetence med hensyn til forældreansvar. Denne artikels stk. 1 bestemmer: »Kompetencen til at træffe afgørelse om spørgsmål vedrørende forældreansvar over for et barn ligger hos retterne i den medlemsstat, hvor barnet har sit sædvanlige opholdssted på det tidspunkt, hvor sagen anlægges.«

8. Artikel 12, stk. 3, litra a) og b), i forordning nr. 2201/2003 vedrører en aftale om værneting hvad angår forældreansvar og bestemmer, at den ret, der udøver sin kompetence til at træffe afgørelse om en begæring om skilsmisse, separation eller omstødelse af ægteskab, har kompetence i spørgsmål vedrørende forældreansvar: »a) hvis barnet har en væsentlig tilknytning til den [...] medlemsstat, [hvor denne ret er beliggende,] bl.a. i kraft af, at en af indehaverne af forældreansvar har sit sædvanlige opholdssted i medlemsstaten, eller at barnet er statsborger i medlemsstaten, og b) hvis denne kompetence på det tidspunkt, hvor sagen anlægges, udtrykkeligt eller på anden utvetydig måde er accepteret af alle parter i sagen, og denne kompetence er til barnets bedste.«

9. Desuden fastsætter artikel 15 i forordning nr. 2201/2003 en undtagelse fra den generelle kompetence i henhold til artikel 8. Denne artikel, som har overskriften »Henvisning til en ret, der er bedre egnet til at behandle sagen«, fastsætter følgende: »1. Undtagelsesvis kan en ret i en medlemsstat, der har kompetence til at påkende sagens realitet, hvis den finder, at en ret i en anden medlemsstat, som barnet har en særlig tilknytning til, er bedre egnet til at behandle sagen eller en specifik del af sagen, såfremt dette er til barnets bedste: a) udsætte behandlingen af sagen eller den specifikke del heraf og opfordre parterne til at anlægge sag ved retten i den pågældende anden medlemsstat i overensstemmelse med stk. 4 eller b) anmode en ret i en anden medlemsstat om at erklære sig kompetent i overensstemmelse med stk. 5. 2. Stk. 1 finder anvendelse: a) på anmodning af en af parterne b) af rettens egen drift, eller c) på anmodning af en ret i en anden medlemsstat, som barnet har en særlig tilknytning til, jf. stk. 3. Henvisningen kan dog kun finde sted af rettens egen drift eller på anmodning af en ret i en anden medlemsstat, hvis i det mindste én af parterne er indforstået hermed. 3. Barnet anses for at have en særlig tilknytning til en medlemsstat som omhandlet i stk. 1: a) Hvis barnet har fået sit sædvanlige opholdssted i den pågældende medlemsstat, efter at sagen er anlagt ved den i stk. 1 omhandlede ret. b) Hvis barnet tidligere havde sit sædvanlige opholdssted i den pågældende medlemsstat. c) Hvis barnet er statsborger i den pågældende medlemsstat. d) Hvis en indehaver af forældreansvar har sit sædvanlige opholdssted i den pågældende medlemsstat. e) Hvis barnets formue befinder sig i den pågældende medlemsstat, og sagen vedrører foranstaltninger til beskyttelse af barnet i tilknytning til forvaltning eller bevarelse af denne formue eller disponering herover. 4. Den ret i den første medlemsstat, der har kompetence til at påkende sagens realitet, fastsætter et tidsrum, inden for hvilket der skal anlægges sag ved en ret i den anden medlemsstat i overensstemmelse med stk. 1. Er sagen ikke anlagt inden udløbet af dette tidsrum, fortsætter den ret, ved hvilken sagen er anlagt, med at udøve sin kompetence i overensstemmelse med artikel 8-14. 5. Retten i den anden medlemsstat kan, hvis dette på grund af sagens særlige omstændigheder er til barnets bedste, erklære sig kompetent inden seks uger efter, at sagen er anlagt, eller anmodningen er modtaget i medfør af stk. 1, litra a) eller b). I så fald erklærer den ret, ved hvilken sagen først er anlagt, sig inkompetent. Erklærer retten i den anden medlemsstat sig ikke kompetent, fortsætter den ret, ved hvilken sagen først er anlagt, med at udøve sin kompetence i overensstemmelse med artikel 8-14. 6. Ved anvendelsen af denne artikel arbejder retterne sammen, enten direkte eller gennem de centralmyndigheder, der er udpeget i medfør af artikel 53.«

III – De faktiske omstændigheder i tvisten i hovedsagen

10. D., der er statsborger i Det Forenede Kongerige, er født den 15. november 1977. Hun ankom til Irland den 29. september 2014, mens hun var gravid med sit andet barn.

11. Hendes ældste søn, S., var i 2010 blevet anbragt i en institution i Det Forenede Kongerige for det første som følge af, at det var konstateret, at D. led af en personlighedsforstyrrelse (»asocial personlighedsforstyrrelse«), og for det andet fordi hun havde udøvet fysisk vold mod dette barn.

12. Mens D. stadig boede i Det Forenede Kongerige, gennemgik hun en vurdering før fødslen, som blev foranstaltet af de sociale myndigheder dér, hvor hun boede, med henblik på fødslen af sit andet barn, R., og på grund af hendes medicinske og familiemæssige forhistorie. Denne vurdering viste bl.a., at D. havde udvist følelsesmæssig omsorg over for sit første barn, at hun var positivt indstillet over for fødslen af det andet barn, og at hun havde truffet foranstaltninger for fødslen. Hun havde udtrykt villighed til at samarbejde med socialrådgivere og påvist, at hun kunne opretholde et længerevarende lejemål. Imidlertid vurderede de kompetente myndigheder, at det andet barn skulle anbringes i familiepleje, indtil der kunne iværksættes en adoptionsprocedure.

13. D. opsagde derefter sit lejemål, solgte sine ejendele i Det Forenede Kongerige og flyttede til Irland. Hendes andet barn, R., blev født en måned senere, den 25. oktober 2014, i denne anden medlemsstat. Mor og barn har boet dér siden.

14. Kort efter R.s fødsel anmodede kontoret den kompetente District Court (distriktsdomstol, Irland) om at træffe afgørelse om fjernelse af dette barn. Kontoret fik imidlertid ikke medhold med den begrundelse, at retten ikke kunne tillade de beviser fra Det Forenede Kongerige, som kontoret lagde til grund, da der var tale om forlydender.

15. Kontoret appellerede afgørelsen til den kompetente Circuit Court (kredsdomstol, Irland), som i en kendelse besluttede, at R. skulle anbringes midlertidigt hos en plejefamilie. Denne foranstaltning er løbende blevet fornyet. D. fik dog ret til regelmæssigt samvær med sit barn, hvilket hun har benyttet sig af.

16. Kontoret anmodede i øvrigt High Court (appeldomstol, Irland) om, at sagen, med hensyn til realiteten, blev henvist til High Court of Justice (England & Wales) (ret i første instans (England og Wales) (Det Forenede Kongerige)) i henhold til artikel 15 i forordning nr. 2201/2003. Denne anmodning blev støttet af R.s værge (herefter »værgen«).

17. Ved dom af 26. marts 2015 bemyndigede High Court (appeldomstol) kontoret til at anmode High Court of Justice (England & Wales) (ret i første instans (England og Wales)) om at udøve sin kompetence vedrørende den pågældende sag. Ifølge anmodningen om præjudiciel afgørelse afsagde High Court (appeldomstol) derimod ikke kendelse om, at R. skulle fjernes fra sin plejefamilie.

18. D. anmodede om tilladelse til at appellere denne dom direkte til Supreme Court (øverste domstol, Irland), som imødekom anmodningen efter at have hørt parterne.

19. I sin forelæggelsesafgørelse anerkender Supreme Court (øverste domstol), at sagen udelukkende hører under de irske sociale myndigheders og domstoles kompetence, og har adskillige tvivlsspørgsmål med hensyn til betingelserne for anvendelsen af artikel 15 i forordning nr. 2201/2003.

20. Den er for det første i tvivl om, hvorvidt denne bestemmelse finder anvendelse på en offentligretlig sag som hovedsagen, selv om der ikke verserer en sag vedrørende R. i Det Forenede Kongerige, og en anerkendelse af denne medlemsstats domstoles kompetence således efterfølgende ville indebære, at denne medlemsstats sociale myndigheder accepterer selv at behandle R.s sag.

21. Desuden er Supreme Court (øverste domstol) i tvivl om, hvordan udtrykket »barnets bedste« i artikel 15, stk. 1, i forordning nr. 2201/2003 skal fortolkes. Det er denne rets opfattelse, at det skal forstås i forhold til målet om hurtigt at afgøre, hvilken ret der har kompetence til at behandle en sag, som er omfattet af denne forordning. Heraf udleder den, at anvendelsen af denne bestemmelse ikke kræver, at den ret, der normalt har kompetence – når den påtænker at henvise denne sag til en ret i en anden medlemsstat, som den anser for at være bedre egnet til at behandle den – foretager en »fuldstændig prøvelse af sagens realitet« med hensyn til barnets bedste. Heraf konkluderer den, at den ret, der har kompetence, snarere bør foretage en summarisk bedømmelse af dette spørgsmål på grundlag af »princippet om, at det er til barnets bedste, at en bedømmelse foretages af den ret, der er bedst egnet til at foretage en sådan bedømmelse«, idet retten i den anden medlemsstat har ansvaret for at foretage en mere grundig analyse.

22. Endelig er den forelæggende ret i tvivl om, hvilke faktorer der skal tages hensyn til i forbindelse med en sådan summarisk bedømmelse. I denne henseende mener den ikke, at man bør opmuntre statsborgere i Det Forenede Kongerige, som ønsker at undgå de kompetente sociale myndigheders indflydelse hvad angår deres børn, til at bosætte sig i Irland, og mere generelt mener den ikke, at man bør skabe eller tolerere situationer, hvor der sker »forumshopping«. Den er imidlertid i tvivl om, hvorvidt der kan tages hensyn til sådanne overvejelser ved anvendelsen af artikel 15 i forordning nr. 2201/2003.

23. Supreme Court (øverste domstol) har under disse omstændigheder besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen seks præjudicielle spørgsmål.

IV – Anmodningen om præjudiciel afgørelse og retsforhandlingerne for Domstolen

24. Ved afgørelse af 31. juli 2015, indleveret til Domstolens Justitskontor den 4. august 2015, har Supreme Court (øverste domstol) således forelagt følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Finder artikel 15 i forordning nr. 2201/2003 anvendelse på plejesager indledt af en lokal myndighed i en medlemsstat, når det vil nødvendiggøre, at et andet organ indleder særskilte retsforhandlinger i medfør af en anden lovgivning og muligvis, hvis ikke sandsynligvis, vedrørende andre faktiske omstændigheder, hvis retten i en anden medlemsstat påtager sig kompetencen? 2) Hvis dette er tilfældet, i hvilket omfang, om overhovedet, bør en ret tage hensyn til den sandsynlige indvirkning, som en anmodning i henhold til artikel 15 vil have på de pågældende personers ret til fri bevægelighed, hvis den tages til følge? 3) Hvis »barnets bedste« i artikel 15, stk. 1, i forordning nr. 2201/2003 kun henviser til afgørelsen af værneting, hvilke faktorer kan en ret da tage hensyn til i denne forbindelse, som ikke allerede er blevet taget i betragtning ved afgørelsen af, om en anden ret er »bedre egnet«? 4) Kan en ret med henblik på artikel 15 i forordning nr. 2201/2003 tage hensyn til materiel ret, processuelle bestemmelser eller retspraksis fra retterne i den relevante medlemsstat? 5) I hvilket omfang bør en national ret ved en prøvelse i henhold til artikel 15 i nr. forordning 2201/2003 tage hensyn til de specifikke omstændigheder i sagen, herunder moderens ønske om at flytte til et sted, hvor de sociale myndigheder i hendes hjemland ikke kan nå hende, for derefter at føde sit barn i en anden jurisdiktion med et socialt forsorgssystem, som hun anser for at være mere gunstigt? 6) Præcis hvilke forhold skal en national ret tage hensyn til ved afgørelsen af, hvilken ret der er bedst egnet til at behandle sagen?«

25. I øvrigt har den forelæggende ret anmodet om, at sagen behandles efter den præjudicielle hasteprocedure i henhold til artikel 23a i statutten for Den Europæiske Unions Domstol og artikel 107 i Domstolens procesreglement.

26. På et administrativt møde den 14. august 2015 har Domstolens Fjerde Afdeling, efter at have hørt generaladvokaten, besluttet ikke at efterkomme denne anmodning ud fra den betragtning, at de omstændigheder, som var fremlagt til støtte for anmodningen, ikke godtgjorde sagens hastende karakter og således ikke kunne begrunde anvendelsen af den nævnte procedure.

27. Det blev dog besluttet at pådømme sagen forud for andre i henhold til procesreglementets artikel 53, stk. 3.

28. Kontoret, D., værgen, Irland, den tjekkiske og den slovakiske regering samt Kommissionen har indgivet skriftlige indlæg i den foreliggende sag. Med undtagelse af den tjekkiske og slovakiske regering har alle endvidere afgivet mundtlige indlæg i retsmødet, der blev afholdt den 12. maj 2016.

V – Analyse

29. Den forelæggende rets første spørgsmål adskiller sig fra de øvrige fem spørgsmål. Dette spørgsmål vedrører således, på sin vis, en »forhåndsbetingelse« for anvendelsen af artikel 15 i forordning nr. 2201/2003. De efterfølgende spørgsmål vedrører derimod en præcisering af betingelserne for anvendelsen af den nævnte bestemmelse i forordning nr. 2201/2003 og kan behandles under ét.

A – Det første præjudicielle spørgsmål

30. Med sit første spørgsmål ønsker den forelæggende ret svar på, hvorvidt artikel 15 i forordning nr. 2201/2003 kan finde anvendelse på sager på området for beskyttelse af børn baseret på offentlig ret indledt af en lokal myndighed i én medlemsstat, når det er et organ i en anden medlemsstat, som skal indlede særskilte retsforhandlinger i medfør af en anden lovgivning og muligvis, hvis ikke sandsynligvis, vedrørende andre faktiske omstændigheder, hvis retten i denne anden medlemsstat påtager sig kompetencen.

31. Jeg mener, at dette spørgsmål kræver en undersøgelse af tre forskellige problematikker. Den første drejer sig om den eventuelle betydning af en kvalificering af proceduren i national ret som civil- eller offentligretlig. Den anden vedrører muligheden for at anvende artikel 15 i forordning nr. 2201/2003, når der ikke verserer nogen administrativ eller retslig procedure i den medlemsstat, hvor den ret, som det påtænkes at henvise sagen til, er beliggende. Den tredje problematik drejer sig om anlæggelsen af sagen ved den anden medlemsstats ret. Mens Domstolen allerede har haft lejlighed til at behandle den første problematik, som det første præjudicielle spørgsmål rejser, er de to øvrige ikke behandlet tidligere.

1. Betydningen af kvalificeringen af proceduren som civil- eller offentligretlig

32. I henhold til artikel 1, stk. 1, i forordning nr. 2201/2003 er anvendelsesområdet for denne forordning begrænset til det »civilretlige område«.

33. Domstolen har tidligere fastslået, at dette begreb skulle være genstand for en selvstændig fortolkning ( 3 ), og at kravet om en ensartet anvendelse af forordning nr. 2201/2003 indebar, at alle retsafgørelser om forældreansvar henhører under dens anvendelsesområde ( 4 ).

34. Ud fra disse betragtninger vurderer Domstolen, at begrebet »civilretlige« spørgsmål, som afgrænser anvendelsesområdet for forordning nr. 2201/2003, skal fortolkes således, at det kan omfatte foranstaltninger, der i henhold til en medlemsstats lovgivning henhører under offentlig ret ( 5 ).

35. Domstolen har således mere konkret, med henvisning til artikel 1, stk. 2, litra d), i forordning nr. 2201/2003 ( 6 ) og femte betragtning til denne forordning, fastslået, at afgørelser om fjernelse af et barn »efter [deres] karakter [er] et led i en offentlig myndigheds foranstaltning, hvis formål er at imødekomme behovet for at beskytte og hjælpe mindreårige« ( 7 ). Den har ligeledes præciseret, at »hverken medlemsstaternes indretning af retssystemet eller tildelingen af kompetence til administrative myndigheder kan have indflydelse på forordningens anvendelsesområde og fortolkningen af begrebet civilretlige søgsmål« ( 8 ).

36. Det kan konkluderes, at selv om det i forordning nr. 2201/2003 omhandlede forældreansvar således formelt vedrører »civilretlige søgsmål«, er de nationale lovgivningers kvalificering heraf uden betydning ( 9 ).

2. Nødvendigheden af en verserende administrativ eller retslig procedure i den anden medlemsstat

37. I henhold til artikel 8, stk. 1, i forordning nr. 2201/2003 er den kompetente ret i et spørgsmål vedrørende forældreansvar i princippet retten dér, hvor barnet har sit sædvanlige opholdssted på det tidspunkt, hvor sagen anlægges. Artikel 15 i forordning nr. 2201/2003 giver mulighed for at fravige denne generelle kompetenceregel.

38. Det følger af Domstolens faste praksis, at der ved fortolkningen af en EU-retlig bestemmelse ikke blot skal tages hensyn til dens ordlyd, men også til den sammenhæng, hvori bestemmelsen indgår, og de mål, der forfølges med den ordning, som den udgør en del af. Fortolkningen af bestemmelserne i forordning nr. 2201/2003 kan ikke fravige disse principper ( 10 ).

39. For så vidt angår ordlyden af artikel 15 i forordning nr. 2201/2003 må det konstateres, at den ikke udtrykkeligt kræver, at der allerede er indledt en administrativ eller retslig procedure i en anden medlemsstat end den, hvori den kompetente ret er beliggende, jf. denne forordnings artikel 8, for at den sidstnævnte ret kan anvende artikel 15.

40. Derimod kan den ret, der har kompetence til at påkende sagens realitet, hvis den finder, at en ret i en anden medlemsstat, som barnet har en særlig tilknytning til, er bedre egnet til at behandle sagen, og dette er til barnets bedste, i henhold til artikel 15, stk. 1, i forordning nr. 2201/2003 enten anmode retten i denne anden medlemsstat om at erklære sig kompetent eller udsætte behandlingen af sagen og »opfordre parterne til at anlægge sag ved retten i den pågældende anden medlemsstat« ( 11 ).

41. Den omstændighed, at bestemmelsen fastsætter, at parterne opfordres til at »anlægge sag« ved retten i en anden medlemsstat, indebærer, at der ikke allerede verserer en tilsvarende sag ved denne anden ret.

42. I øvrigt mener jeg, at denne fortolkning, hvorefter det ikke er nødvendigt, at der allerede verserer en administrativ eller retslig procedure i den anden medlemsstat, for at artikel 15 i forordning nr. 2201/2003 kan anvendes, er i overensstemmelse med de mål, der forfølges med den nævnte forordning.

43. I henhold til 12. betragtning til forordning nr. 2201/2003 er de kompetenceregler, der fastsættes i denne forordning, således udformet under hensyntagen til barnets bedste og bygger navnlig på kriteriet om nærhed ( 12 ). Heraf følger, at denne forordning er begrundet i den betragtning, at hensynet til barnets bedste skal have forrang ( 13 ).

44. Ud fra disse betragtninger har Domstolen fastslået, at den aftale om værneting, der er fastsat i artikel 12, stk. 3, i forordning nr. 2201/2003 – som desuden udgør en undtagelse fra den generelle kompetenceregel – kan anvendes, uden at det er nødvendigt, at sagen vedrørende forældreansvar har en tilknytning til en anden sag, som allerede verserer for den ret, som aftalen om værneting er indgået til fordel for ( 14 ). Ifølge Domstolen ville en anden fortolkning fratage bestemmelsen dens effektive virkning ( 15 ). Den ville desuden være i strid med de mål, der forfølges med forordning nr. 2201/2003, da konsekvensen ville være, at den udelukkede muligheden for at anvende denne aftale om værneting i adskillige situationer, selv om denne kunne være til det pågældende barns bedste ( 16 ).

45. Det samme kan efter min mening konstateres hvad angår den undtagelse med hensyn til kompetence, som indføres med artikel 15 i forordning nr. 2201/2003. I den situation, som denne bestemmelse omhandler, er der ligeledes tale om, at en ret, som er bedre egnet til at tjene barnets bedste, tillægges kompetence, og navnlig i betragtning af, at artikel 15 i forordning nr. 2201/2003 udtrykkeligt præciserer, at der kun kan gøres brug af undtagelsen, hvis den er til barnets bedste.

46. Både ordlyden af artikel 15 i forordning nr. 2201/2003 og de mål, der forfølges med denne forordning, leder således frem til den fortolkning, at denne artikel kan anvendes, selv om der ikke aktuelt verserer en administrativ eller retslig procedure i den medlemsstat, som den ret, der normalt har kompetence, påtænker at henvise sagen til.

3. Anlæggelsen af sagen ved den anden medlemsstats ret

47. Ifølge den fortolkning af artikel 15 i forordning nr. 2201/2003, som jeg foreslår, er det ikke nødvendigt, at der allerede verserer en administrativ eller retslig procedure i den medlemsstat, som den ret, der normalt har kompetence, påtænker at henvise sagen til. Den forelæggende rets første præjudicielle spørgsmål foranlediger mig imidlertid til at se nærmere på den måde, hvorpå retten i den anden medlemsstat kan overdrages sagen.

48. Som den forelæggende ret har anført, »vil [det] nødvendiggøre, at et andet organ indleder særskilte retsforhandlinger i medfør af en anden lovgivning og muligvis, hvis ikke sandsynligvis, vedrørende andre faktiske omstændigheder, hvis retten i en anden medlemsstat påtager sig kompetencen«.

49. Umiddelbart indeholder spørgsmålet en selvmodsigelse: Hvordan kan en ret påtage sig kompetencen, hvis det er nødvendigt, at der efterfølgende indledes særskilte retsforhandlinger med henblik herpå?

50. Artikel 15 i forordning nr. 2201/2003 udgør en undtagelse fra den generelle kompetenceordning, som er fastsat i denne forordning. Som sådan bør den fortolkes indskrænkende ( 17 ).

51. Som tidligere anført giver artikel 15 i forordning nr. 2201/2003 imidlertid kun to muligheder, hvis den ret, der har kompetence til at påkende sagens realitet, finder, at en ret i en anden medlemsstat, som barnet har en særlig tilknytning til, er bedre egnet til at behandle sagen, og dette er til barnets bedste.

52. I henhold til artikel 15, stk. 1, i forordning nr. 2201/2003 kan den ret, der normalt har kompetence, »udsætte behandlingen af sagen eller den specifikke del heraf og opfordre parterne til at anlægge sag ved retten i den pågældende medlemsstat [inden for et tidsrum, som den fastsætter]« ( 18 ), eller »anmode en ret i en anden medlemsstat om at erklære sig kompetent« ( 19 ).

53. Artikel 15, stk. 4, i forordning nr. 2201/2003 foreskriver også, at »der skal anlægges sag ved en ret i en anden medlemsstat i overensstemmelse med stk. 1« ( 20 ), og artikel 15, stk. 5, præciserer tilmed: »Retten i den anden medlemsstat kan, hvis dette på grund af sagens særlige omstændigheder er til barnets bedste, erklære sig kompetent inden seks uger efter, at sagen er anlagt, eller anmodningen er modtaget i medfør af stk. 1, litra a) eller b)« ( 21 ). Der er således kun to situationer, dvs. enten at parterne i den tvist, der verserer for den ret, der har kompetence til at påkende sagens realitet, anlægger sag, eller at denne ret anmoder den anden ret om at erklære sig kompetent.

54. Ifølge den forelæggende ret kan retten i den anden medlemsstat imidlertid kun behandle den sag, med hensyn til hvilken retten i den første medlemsstat har anmodet den om at erklære sig kompetent i henhold til artikel 15 i forordning nr. 2201/2003, hvis den lokale myndighed i Det Forenede Kongerige indleder særskilte retsforhandlinger under henvisning til lovgivningen i den anden medlemsstat ( 22 ).

55. Således afhænger den anden medlemsstats rets kompetence af, at der anlægges en ny sag af et organ i denne anden medlemsstat, der ikke er part i den sag, som verserer for den første ret.

56. Det må konstateres, at denne situation ikke er udtrykkeligt omhandlet i artikel 15 i forordning nr. 2201/2003. Da denne artikel bør fortolkes indskrænkende, mener jeg derfor ikke, at den kan anvendes i en sådan situation.

57. Jeg skal desuden præcisere, at jeg ikke mener, at artikel 55 i forordning nr. 2201/2003, der har overskriften »Samarbejde om specifikke sager vedrørende forældreansvar«, kan ændre denne analyse. Selv om denne bestemmelse vedrører forordningens artikel 15, er det således alene med henblik på at »fremme kommunikationen retterne imellem« ( 23 ).

4. Foreløbig konklusion

58. I lyset af de ovenstående betragtninger foreslår jeg, at den forelæggende rets første spørgsmål besvares således, at artikel 15 i forordning nr. 2201/2003 kan finde anvendelse på sager på området for beskyttelse af børn, der kvalificeres som offentligretlige ifølge den nationale lovgivning, selv om der ikke verserer en administrativ eller retslig procedure i den medlemsstat, hvortil den ret, som har kompetence til at påkende sagens realitet, påtænker at henvise sagen. Denne bestemmelse finder derimod ikke anvendelse, hvis den ret, som det påtænkes at henvise sagen til, kun har kompetence, såfremt der indledes et søgsmål af en sagsøger, som ikke er part i den sag, som verserer for den ret, der normalt har kompetence.

B – Det tredje til det sjette præjudicielle spørgsmål

59. Med sit tredje til sjette spørgsmål ønsker den forelæggende ret at få præciseret betingelserne for anvendelsen af artikel 15 i forordning nr. 2201/2003. Som nævnt vil jeg besvare dem samlet. Først skal jeg dog præcisere betingelserne i artikel 15 i forordning nr. 2201/2003 og deres rækkevidde.

1. Betingelserne i artikel 15, stk. 1, i forordning nr. 2201/2003 (det tredje præjudicielle spørgsmål)

60. Formelt fastsætter artikel 15 i forordning nr. 2201/2003 tre betingelser for, at den ret, der har kompetence til at påkende sagens realitet, kan henvise sagen til en anden ret. Barnet skal have en særlig tilknytning til den anden medlemsstat, retten i denne anden medlemsstat skal være bedre egnet til at behandle sagen, og dette skal være til barnets bedste.

61. Den første betingelse er beskrevet i detaljer i artikel 15, stk. 3, i forordning nr. 2201/2003. Her er der ikke så meget at diskutere. For det første er opregningen i denne bestemmelse præklusiv. Den indeholder ingen formuleringer, der tyder på, at der er tale om en liste af eksempler, såsom adverbiet »bl.a.« eller udtrykket »f.eks«. For det andet gør den nærmere rede for en af betingelserne for den undtagelse, som artikel 15, stk. 1, tillader. Derfor kan den kun fortolkes indskrænkende ( 24 ).

62. Opregningen i artikel 15, stk. 3, i forordning nr. 2201/2003 skal følgelig forstås som en udtømmende liste over situationer, hvori den i denne artikels stk. 1 omhandlede særlige tilknytning anses for at være fastslået ( 25 ).

63. Fortolkningen af de to øvrige betingelser – den ret, der er bedst egnet, og barnets bedste – er mere problematiske, da EU-lovgiver ikke har defineret dem og heller ikke har anført faktorer, som der skal tages hensyn til i bedømmelsen.

64. Det skal først afgøres, om der er tale om to kumulative betingelser, som skal underkastes en særskilt bedømmelse, eller om de nationale retter kan undersøge disse to betingelser samlet.

65. Kommissionen har i sit skriftlige indlæg givet udtryk for det synspunkt, at de ikke kan adskilles, og at kriteriet om »barnets bedste« blot er et element i den skønsbeføjelse, som retten tillægges ved artikel 15, stk. 1, i forordning nr. 2201/2003 ( 26 ). Set ud fra denne synsvinkel kan fastsættelsen af den bedst egnede ret kun ske under hensyntagen til barnets bedste. Disse to kriterier indgår således i en og samme vurderingsproces.

66. Jeg er enig i denne fortolkning af artikel 15, stk. 1, i forordning nr. 2201/2003, som jeg anser for at være i overensstemmelse med de mål, der forfølges med denne forordning.

67. Ganske vist tyder anvendelsen af konjunktionen »og« på en sondring mellem de to betingelser. Jeg mener imidlertid ikke, at præciseringen med hensyn til barnets bedste er en selvstændig betingelse, men en gentagelse af det overordnede mål, der ligger til grund for kompetencereglerne i sager om forældreansvar. Som allerede nævnt er disse regler udformet under hensyntagen til barnets bedste og bygger navnlig på kriteriet om nærhed ( 27 ).

68. Denne samlede fortolkning af de to kriterier i artikel 15, stk. 1, i forordning nr. 2201/2003 er i overensstemmelse med lovgivers hensigter, der fremgår af 12. og 13. betragtning til denne forordning. Ifølge 12. betragtning »[er] de kompetenceregler, der fastsættes i denne forordning for sager vedrørende forældreansvar, [således] udformet under hensyntagen til barnets bedste og bygger navnlig på kriteriet om nærhed«. 13. betragtning præciserer dog følgende: »Af hensyn til barnets bedste åbner denne forordning mulighed for, at den kompetente ret undtagelsesvis og på visse betingelser kan henvise en sag til en ret i en anden medlemsstat, hvis denne anden ret er bedre egnet til at behandle sagen« ( 28 ).

69. Denne analyse understøttes yderligere af 33. betragtning til forordning nr. 2201/2003. Ifølge denne betragtning anerkender forordningen nemlig de grundlæggende rettigheder og respekterer principperne i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder. I dette øjemed »[...] søger [den] især at sikre fuld respekt for børns grundlæggende rettigheder som omhandlet i artikel 24 i nævnte charter«. Denne artikels stk. 2 har således følgende ordlyd: »I alle handlinger vedrørende børn, uanset om de udføres af offentlige myndigheder eller private institutioner, skal barnets tarv komme i første række.«

70. Det fremgår klart af disse betragtninger, at undtagelsen fra den generelle kompetence kun kan anvendes til fordel for en ret, som er bedre i stand til at tjene barnets interesse, og at barnets bedste, set ud fra denne synsvinkel, ikke er en betingelse for undtagelsen, som skal analyseres særskilt, men det generelle kriterium, som skal ligge til grund for alle afgørelser vedrørende kompetence i anliggender om forældreansvar, hvad enten det er en principiel eller undtagelsesvis afgørelse. Barnets interesse er åbenbart en generel bedømmelsesfaktor i 12. betragtning, og den gentages i 13. betragtning som indledning til undtagelsen. Det følger af disse betragtninger, at »kompetence i sager vedrørende forældreansvar først og fremmest skal fastlægges af hensyn til barnets bedste« ( 29 ).

71. Inden for rammerne af artikel 15, stk. 1, i forordning nr. 2201/2003 har EU-lovgiver valgt den »særlige tilknytning«, som et barn kan have med en anden medlemsstat, som en omstændighed, der kan give mulighed for at fravige nærhedskriteriet. De omstændigheder, der er anført i stk. 3, indebærer imidlertid ikke nødvendigvis, at retten i den anden stat er bedre egnet til at behandle sagen. Det er grunden til, at den ret, der normalt har kompetence, skal vurdere denne mulighed med udgangspunkt i barnets interesse ( 30 ).

72. Følgelig er det min opfattelse, at det, som artikel 15, stk. 1, i forordning nr. 2201/2003 foreskriver, er, at det efterprøves, at den ret, som den ret, der normalt har kompetence, påtænker at henvise sagen til, er bedre egnet end den ret, der normalt har kompetence, til at træffe en afgørelse om forældreansvar, der bedre tjener barnets bedste. Dette er i øvrigt også det eneste kriterium, som den ret, som sagen er blevet henvist til, skal anvende, når den beslutter, om den vil påtage sig kompetencen på grundlag af artikel 15, stk. 5, i forordning nr. 2201/2003 eller ikke. Spørgsmålet er således ikke, hvorvidt løsningen på tvisten vil være mere gunstig for barnets interesse, men hvorvidt overførslen af kompetence tjener dets interesse.

73. Med andre ord er barnets bedste den betingelse og det grundlag, som den ret, der normalt har kompetence, skal anvende, når den beslutter, om sagen skal henvises til en anden ret (artikel 15, stk. 1), og som den ret, som sagen henvises til, skal anvende i sin beslutning om, hvorvidt den vil påtage sig kompetencen (artikel 15, stk. 5) ( 31 ).

74. Endelig skal jeg tilføje, at det efter min opfattelse er uden betydning, om der foretages en særskilt eller samlet analyse af den anden og den tredje betingelse i artikel 15, stk. 1, i forordning nr. 2201/2003, eftersom alle tre betingelser i denne bestemmelse under alle omstændigheder bør være opfyldt.

75. Da den problematik, der er rejst, kun vedrører kompetencen og ikke realiteten, kan jeg imidlertid ikke se, hvordan en ret vil kunne beslutte, at en anden ret er bedre i stand til at afgøre en sag om forældreansvar, hvis dette ikke er i barnets interesse. Jeg kan heller ikke se, at en overførsel af kompetence kan være i barnets interesse, hvis den ret, som sagen henvises til, ikke er den bedst egnede til at afgøre denne sag. Jeg mener, at undersøgelsen af betingelserne om den ret, »der er bedre egnet til at behandle sagen«, og »barnets bedste« nødvendigvis omfatter begge disse betingelser.

2. De faktorer, som der kan tages hensyn til i vurderingen af, hvilken ret der er bedst egnet til at behandle sagen

a) Bemærkninger vedrørende de begrænsninger, der er pålagt Domstolen (det sjette præjudicielle spørgsmål)

76. Indledningsvis skal jeg gøre opmærksom på, at det i henhold til artikel 13, stk. 2, TEU tilkommer Domstolen at handle inden for rammerne af de beføjelser, den er tildelt ved traktaterne. Inden for rammerne af artikel 267 TEUF har Domstolen således kompetence til at afgøre spørgsmål om gyldigheden og fortolkningen af retsakter udstedt af institutionerne.

77. Som svar, i denne henseende, på det sjette præjudicielle spørgsmål mener jeg følgelig ikke, at det tilkommer Domstolen at angive en liste med de nøjagtige punkter, som en national ret bør undersøge for at afgøre, hvilken ret der er bedst egnet til at behandle sagen, da EU-lovgiver ikke selv har fundet det hensigtsmæssigt at gøre dette ( 32 ).

78. Derimod tilkommer det Domstolen at oplyse den nationale ret om de fortolkningsmomenter, der er til nytte ved afgørelsen af den sag, som verserer for denne.

b) Nødvendigheden af at tage hensyn til materiel ret, processuelle bestemmelser eller retspraksis fra de retter i medlemsstaten, som eventuelt har kompetence (det fjerde præjudicielle spørgsmål)

79. Med sit fjerde spørgsmål ønsker den forelæggende ret svar på, om den ret, der påtænker at anvende artikel 15, stk. 1, i forordning nr. 2201/2003, bør tage hensyn til materiel ret, processuelle bestemmelser eller retspraksis fra den ret i den anden medlemsstat, der eventuelt har kompetence.

80. Irland har gjort gældende, at retten ikke bør foretage en sådan sammenlignende vurdering af de processuelle bestemmelser, reglerne i materiel ret og retspraksis vedrørende disse regler ( 33 ). Kommissionen er mindre kategorisk. Den mener, at retten ikke »systematisk« bør analysere processuelle bestemmelser, lovvalgsregler og gældende materiel ret ( 34 ).

81. Jeg mener, at en udelukkelse af analysen af materiel ret fra anvendelsen af artikel 15 i forordning nr. 2201/2003 er i overensstemmelse med det princip om gensidig tillid, der ligger til grund for hele denne forordning.

82. Som Domstolen allerede har præciseret, er det denne gensidige tillid, der har gjort det muligt at indføre en bindende kompetenceordning, som alle de retter, der er omfattet af anvendelsesområdet for forordning nr. 2201/2003, har pligt til at respektere ( 35 ).

83. Denne tillid har endog gjort det muligt at indføre en særlig ordning med henblik på at lette fuldbyrdelsen af retsafgørelser med hensyn til samværsret, der anses for at være grundlæggende for beskyttelsen af barnets grundlæggende ret, i henhold til artikel 24, stk. 3, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, til at have forbindelse og direkte kontakt med begge sine forældre.

84. Domstolen fastslog således, at »denne ordning hviler på princippet om gensidig tillid mellem medlemsstaterne, eftersom deres respektive nationale retsordener er i stand til at yde samme effektive beskyttelse af de grundlæggende rettigheder, som er anerkendt på unionsplan, og navnlig i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (dom Aguirre Zarraga, C-491/10 PPU, EU:C:2010:828, præmis 70), og udelukker enhver form for efterprøvelse af den retsafgørelse, der er truffet af en ret i domsstaten« ( 36 ).

85. Det er således alene det værneting, som er bedst egnet til at imødekomme barnets interesse, som den ret, der oprindeligt havde kompetence, bør vurdere ( 37 ). For at gøre dette vil den have for øje, at »kompetence i sager vedrørende forældreansvar først og fremmest skal fastlægges af hensyn til barnets bedste« ( 38 ).

86. Der er således ikke tale om at afgøre, på hvilket sted der kan opnås den bedste afgørelse hvad angår realiteten, men om at fastlægge, hvilken ret der er bedst egnet til at træffe denne afgørelse. I dette øjemed kan det være nyttigt at undersøge de processuelle bestemmelser, der gælder for den anden rets udøvelse af kompetence eller den gældende retspraksis. Det er jo netop, pr. definition, disse bestemmelser, der gælder for udøvelsen af kompetencen.

87. Da de overordnede rammer for analysen er blevet bedre fastlagt, vil jeg nu forsøge at identificere nogle konkrete faktorer, navnlig blandt de processuelle bestemmelser, som kan tages i betragtning ved afgørelsen af, hvilken ret der er bedst i stand til at behandle sagen.

c) De faktorer, der kan tages i betragtning (det andet, det tredje og det femte præjudicielle spørgsmål)

88. Som præciseret flere gange er det i fast retspraksis blevet bekræftet, at kompetencereglerne i forordning nr. 2201/2003 er udformet under hensyntagen til kriteriet om nærhed i et ønske om at garantere, at den lokale ret med den tætteste tilknytning til barnet træffer afgørelse til barnets bedste ( 39 ).

89. Som ligeledes anført ovenfor i punkt 70 i dette forslag til afgørelse fremgår det klart af 12. og 13. betragtning til nævnte forordning, at barnets bedste er det overordnede kriterium, som bør ligge til grund for alle afgørelser om kompetence i sager om forældreansvar, hvad enten det er en principiel eller en undtagelsesvis afgørelse.

90. Hvis den ret, der normalt har kompetence, vil anvende artikel 15, stk. 1, i forordning nr. 2201/2003, bør den finde faktorer, som kan tale imod den stærke formodning til fordel for den stat, hvor barnet har sit sædvanlige opholdssted. Denne undersøgelse bør foretages på grundlag af en konkret analyse ( 40 ), hvor retten konkret skal analysere årsagen til, at disse faktorer er vigtigere end dens kompetence.

91. Endelig skal den ret, der normalt har kompetence, sikre sig, at afgørelsen om forældreansvar bliver truffet af den ret, som har den tætteste tilknytning til faktorerne i den pågældende sag.

92. Med henblik på at fastlægge denne ret er jeg enig i generaladvokat Cruz Villalóns synspunkt vedrørende fastlæggelsen af et barns sædvanlige opholdssted, nemlig at »[d]enne undersøgelse skal [...] gennemføres fra barnets synspunkt og i intet tilfælde fra forældrenes synspunkt, uanset lovligheden af deres anmodning vedrørende barnet« ( 41 ).

93. Således mener jeg ikke – for at vende tilbage til det eksempel, som den forelæggende ret har anført i sit femte præjudicielle spørgsmål – at en moders ønske om at flytte til en anden medlemsstat, hvor de sociale myndigheder i hendes hjemland ikke kan nå hende, fordi hun anser den anden medlemsstats sociale forsorgssystem for at være mere gunstigt, i sig selv er relevant for afgørelsen af, hvilken ret der er bedst i stand til at behandle sagen. Med andre ord kan der kun tages hensyn til denne faktor, hvis den kan have indflydelse på rettens mulighed for at behandle sagen i barnets interesse.

94. Ud fra den samme tankegang giver overvejelser med hensyn til de pågældende personers frie bevægelighed kun mening, hvis den kan have indflydelse på fastsættelsen af en rets mulighed for at påkende sagen til barnets bedste.

95. Derimod kan faktorer som processproget, tilgængeligheden af relevante beviser vedrørende f.eks. forælderens eller forældrenes evne til at sørge for barnets skolegang og forsørgelse, muligheden for at indkalde passende vidner og sandsynligheden for, at de giver fremmøde, tilgængeligheden af lægejournaler og sociale myndigheders journaler og muligheden for eventuelt at ajourføre disse og endog det tidsrum, der går, inden der træffes afgørelse ( 42 ), have en direkte indflydelse på rettens mulighed for at behandle sagen i barnets interesse. Der kan derfor tages hensyn til disse faktorer.

96. Den omstændighed, at disse faktorer, eller nogle af dem, befinder sig i en anden medlemsstat end den, hvor den ret, der normalt har kompetence, er beliggende, bør ikke overskygge betydningen af det miljø, hvor barnet føler sig godt tilpas – dvs. dets sædvanlige opholdssted – og den indvirkning, som en flytning forbundet med sagens henvisning til en ret i en anden medlemsstat kan have på dets fysiske og psykiske velbefindende.

97. I denne henseende mener jeg, at nogle af de dokumenter, der kan bruges i bedømmelsen af sagen, f.eks. nemt ville kunne indhentes ved blot at gøre brug af den forpligtelse til samarbejde, der er omhandlet i artikel 15, stk. 5, i forordning nr. 2201/2003.

3. Foreløbig konklusion

98. På grundlag af det ovenfor anførte mener jeg således, at artikel 15, stk. 1, i forordning nr. 2201/2003 pålægger den ret, der normalt har kompetence, at efterprøve, at den ret, som den påtænker at henvise sagen til, er bedre egnet end den selv til at træffe en afgørelse om forældreansvar, der bedre tjener barnets bedste.

99. I dette øjemed skal den sikre sig, at afgørelsen om forældreansvar bliver truffet af den ret, som har den tætteste tilknytning til faktorerne i den pågældende sag. Undersøgelsen skal udføres ud fra barnets synspunkt for at beskytte dets interesse, og uden at den ret, der normalt har kompetence, foretager en sammenlignende analyse af den materielle ret, som vil blive anvendt af den anden medlemsstats retter. Derimod kan en analyse af de gældende processuelle bestemmelser eller den praksis, der normalt anvendes af retterne i den anden medlemsstat, være til nytte. Faktorer såsom processproget, tilgængeligheden af relevante beviser, muligheden for at indkalde passende vidner og sandsynligheden for, at de giver fremmøde, tilgængeligheden af lægejournaler og sociale myndigheders journaler og muligheden for eventuelt at ajourføre disse samt det tidsrum, der går, inden der træffes afgørelse, kan tages i betragtning.

100. Den omstændighed, at disse faktorer, eller nogle af dem, befinder sig i en anden medlemsstat end den, hvor den ret, der normalt har kompetence, er beliggende, bør ikke overskygge betydningen af det miljø, hvor barnet føler sig godt tilpas, og den indvirkning, som en flytning forbundet med sagens henvisning til en ret i en anden medlemsstat kan have på dets fysiske og psykiske velbefindende.

VI – Forslag til afgørelse

101. På grundlag af det ovenfor anførte foreslår jeg, at Domstolen besvarer de præjudicielle spørgsmål, som Supreme Court (øverste domstol, Irland) har forelagt, således: »1) Artikel 15 i Rådets forordning (EF) nr. 2201/2003 af 27. november 2003 om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar og om ophævelse af forordning (EF) nr. 1347/2000 kan finde anvendelse på en sag på området for beskyttelse af børn, der kvalificeres som offentligretlig ifølge den nationale lovgivning, selv om der ikke verserer en administrativ eller retslig procedure i den medlemsstat, som den ret, som har kompetence til at påkende sagens realitet, påtænker at henvise sagen til. Denne bestemmelse finder derimod ikke anvendelse, hvis den ret, som det påtænkes at henvise sagen til, kun har kompetence, såfremt der indledes et søgsmål af en sagsøger, som ikke er part i den sag, som verserer for den ret, der normalt har kompetence. 2) Artikel 15, stk. 1, i forordning nr. 2201/2003 pålægger den ret, der normalt har kompetence til at påkende sagens realitet, at efterprøve, at den ret, som den påtænker at henvise sagen til, er bedre egnet end den selv til at træffe en afgørelse om forældreansvar, der bedre tjener barnets bedste. I dette øjemed skal den sikre sig, at afgørelsen om forældreansvar bliver truffet af den ret, som har den tætteste tilknytning til faktorerne i den pågældende sag. Undersøgelsen skal udføres ud fra barnets synspunkt for at beskytte dets interesse, og uden at den ret, der har kompetence til at påkende sagens realitet, foretager en sammenlignende analyse af den materielle ret, som vil blive anvendt af den anden medlemsstats retter. Derimod kan en analyse af de gældende processuelle bestemmelser eller den praksis, der normalt anvendes af retterne i den anden medlemsstat, være til nytte. Faktorer såsom processproget, tilgængeligheden af relevante beviser, muligheden for at indkalde passende vidner og sandsynligheden for, at de giver fremmøde, tilgængeligheden af lægejournaler og sociale myndigheders journaler og muligheden for eventuelt at ajourføre disse samt det tidsrum, der går, inden der træffes afgørelse, kan tages i betragtning. Den omstændighed, at disse faktorer, eller nogle af dem, befinder sig i en anden medlemsstat end den, hvor den ret, der normalt har kompetence, er beliggende, bør ikke overskygge betydningen af det miljø, hvor barnet føler sig godt tilpas, og den indvirkning, som en flytning forbundet med sagens henvisning til en ret i en anden medlemsstat kan have på dets fysiske og psykiske velbefindende.«

( 1 ) – Originalsprog: fransk.

( 2 ) – EUT 2003, L 338, s. 1.

( 3 ) – Jf. i denne retning dom af 27.11.2007, C (C-435/06, EU:C:2007:714, præmis 46).

( 4 ) – Jf. i denne retning dom af 27.11.2007, C (C-435/06, EU:C:2007:714, præmis 47 og 48).

( 5 ) – Jf. i denne retning dom af 27.11.2007, C (C-435/06, EU:C:2007:714, præmis 51), og af 2.4.2009, A (C-523/07, EU:C:2009:225, præmis 27). Jf. vedrørende irsk lovgivning dom af 26.4.2012, Health Service Executive (C-92/12 PPU, EU:C:2012:255, præmis 60).

( 6 ) – I henhold til artikel 1, stk. 2, litra d), i forordning nr. 2201/2003 hører anbringelse af barnet hos en plejefamilie eller på en institution under spørgsmål vedrørende forældreansvar.

( 7 ) – Dom af 2.4.2009, A (C-523/07, EU:C:2009:225, præmis 26).

( 8 ) – Dom af 27.11.2007, C (C-435/06, EU:C:2007:714, præmis 45).

( 9 ) – Jf. bl.a. A. Dutta og A. Schulz, »First Cornerstones of the EU Rules on Cross-border Child Cases: the Jurisprudence of the Court of Justice of the European Union on the Brussels IIA Regulation from C to Health Service Executive«, Journal of Private International Law, 2014, s. 1-40, især s. 5-7; E. Gallant, »Règlement (CE) no 2201/2003 du 27 novembre 2003 relatif à la compétence, la reconnaissance et l’exécution des décisions en matière matrimoniale et en matière de responsabilité parentale abrogeant le règlement no 1347/2000«, i S. Torck, L. Cadiet og E. Jeuland, (red.), Droit processuel civil de l’Union européenne, LexisNexis, 2011, s. 59-98, især nr. 177.

( 10 ) – Jf. vedrørende et eksempel på anvendelsen af disse principper i fortolkningen af en bestemmelse i forordning nr. 2201/2003 bl.a. dom af 12.11.2014, L (C-656/13, EU:C:2014:2364).

( 11 ) – Min fremhævelse.

( 12 ) – Jf. i denne retning dom af 2.4.2009, A (C-523/07, EU:C:2009:225, præmis 35), af 23.12.2009, Detiček (C-403/09 PPU, EU:C:2009:810, præmis 35), af 22.12.2010, Mercredi (C-497/10 PPU, EU:C:2010:829, præmis 46), af 1.10.2014, E. (C-436/13, EU:C:2014:2246, præmis 44), og af 12.11.2014, L (C-656/13, EU:C:2014:2364, præmis 48). Jf. desuden dom af 15.7.2010, Purrucker (C-256/09, EU:C:2010:437, præmis 91).

( 13 ) – Jf. i denne retning dom af 12.11.2014, L (C-656/13, EU:C:2014:2364, præmis 48).

( 14 ) – Dom af 12.11.2014, L (C-656/13, EU:C:2014:2364, præmis 45).

( 15 ) – Dom af 12.11.2014, L (C-656/13, EU:C:2014:2364, præmis 46).

( 16 ) – Dom af 12.11.2014, L (C-656/13, EU:C:2014:2364, præmis 48).

( 17 ) – Jf. i denne retning dom af 23.12.2009, Detiček (C-403/09 PPU, EU:C:2009:810, præmis 38).

( 18 ) – Artikel 15, stk. 1, litra a), i forordning nr. 2201/2003.

( 19 ) – Artikel 15, stk. 1, litra b), i forordning nr. 2201/2003.

( 20 ) – Min fremhævelse.

( 21 ) – Min fremhævelse.

( 22 ) – Punkt 17 i anmodningen om præjudiciel afgørelse.

( 23 ) – Min fremhævelse.

( 24 ) – Jf. i denne retning dom af 23.12.2009, Detiček (C-403/09 PPU, EU:C:2009:810, præmis 38).

( 25 ) – Den relevante retslitteratur er tilsyneladende enstemmig hvad dette angår. Jf. bl.a. St. Franck, »La responsabilité parentale en droit international privé. Entrée en vigueur du règlement Bruxelles II bis et du Code de droit international privé«, Revue trimestrielle de droit familial, 2005, s. 700; E. Gallant, »Règlement (CE) no 2201/2003 du 27 novembre 2003 relatif à la compétence, la reconnaissance et l’exécution des décisions en matière matrimoniale et en matière de responsabilité parentale abrogeant le règlement no 1347/2000«, i S. Torck, L. Cadiet, og E. Jeuland (red.), Droit processuel civil de l’Union européenne, LexisNexis, 2011, s. 59-98, især nr. 177; B. Ancel og H. Muir Watt, »L’intérêt supérieur de l’enfant dans le concert des juridictions: le Règlement Bruxelles II bis«, Revue critique de droit international privé, 2005, s. 569 ff., især nr. 29.

( 26 ) – Jf. punkt 33 i Kommissionens skriftlige indlæg.

( 27 ) – Jf. punkt 43 i dette forslag til afgørelse og den i fodnote 12 anførte retspraksis.

( 28 ) – Min fremhævelse.

( 29 ) – Dom af 1.10.2014, E (C-436/13, EU:C:2014:2246, præmis 45). Min fremhævelse.

( 30 ) – Jf. i denne retning A. Dutta, og A. Schulz, »First Cornerstones of the EU Rules on Cross-border Child Cases: the Jurisprudence of the Court of Justice of the European Union on the Brussels II A Regulation from C to Health Service Executive«, Journal of Private International Law, 2014, s. 1-40, især s. 8; E. Gallant, »Règlement (CE) no 2201/2003 du 27 novembre 2003 relatif à la compétence, la reconnaissance et l’exécution des décisions en matière matrimoniale et en matière de responsabilité parentale abrogeant le règlement no 1347/2000«, i S. Torck, L. Cadiet og E. Jeuland, (red.), Droit processuel civil de l’Union européenne, LexisNexis, 2011, s. 59-98, især nr. 217.

( 31 ) – Jf. i denne retning B. Ancel og H. Muir Watt, »L’intérêt supérieur de l’enfant dans le concert des juridictions: le Règlement Bruxelles II bis«, Revue critique de droit international privé, 2005, s. 569 ff., især nr. 29.

( 32 ) – Jf. i denne retning generaladvokat Sharpstons forslag til afgørelse Sturgeon m.fl. (C-402/07 og C-432/07, EU:C:2009:416, punkt 94).

( 33 ) – Jf. punkt 46 i Irlands skriftlige indlæg.

( 34 ) – Jf. punkt 28 i Kommissionens skriftlige indlæg.

( 35 ) – Jf. i denne retning dom af 15.7.2010, Purrucker (C-256/09, EU:C:2010:437, præmis 72).

( 36 ) – Dom af 9.9.2015, Bohez (C-4/14, EU:C:2015:563, præmis 58).

( 37 ) – Jf. i denne retning C. Henricot, »Le mécanisme de renvoi dans l’article 15 du règlement Bruxelles II bis«, Revue trimestrielle de droit familial, 2008, s. 526-533, især s. 529, samt B. Ancel og H. Muir Watt, »L’intérêt supérieur de l’enfant dans le concert des juridictions: le Règlement Bruxelles II bis«, Revue critique de droit international privé, 2005, s. 569 ff., især nr. 28.

( 38 ) – Dom af 1.10.2014, E (C-436/13, EU:C:2014:2246, præmis 45). Min fremhævelse.

( 39 ) – Jf. punkt 43 og 67 i dette forslag til afgørelse og den i fodnote 12 anførte retspraksis.

( 40 ) – Jf. i denne retning C. Henricot, »Le mécanisme de renvoi dans l’article 15 du règlement Bruxelles II bis«, Revue trimestrielle de droit familial, 2008, s. 526-533, især s. 530.

( 41 ) – Generaladvokat Cruz Villalóns stillingtagen Mercredi (C-497/10 PPU, EU:C:2010:738, punkt 93)

( 42 ) – Visse forfattere har givet udtryk for tvivl hvad angår dette kriteriums relevans, fordi forudsigelsen af den anden medlemsstats rets overholdelse af en rimelig frist er »tilfældig« (jf. i denne retning P. Wautelet, »Règlement (CE) no 2201/2003 relatif à la compétence, la reconnaissance et l’exécution des décisions en matière matrimoniale et en matière de responsabilité parentale abrogeant le règlement (CE) no 1347/2000 (dit »Bruxelles II bis«)», i Droit judiciaire européen et international, La jurisprudence du code judiciaire commentée, bd. 5. La Charte, 2012, s. 363-482, især s. 424). Jeg mener dog, at en hurtig afgørelse i sager, der involverer et barn, er vigtigere end vanskeligheden ved at vurdere denne frist. Som A. Dutta og A. Schultz indleder med, »it is a commonplace that in child matters the time factor plays an important role: cross border child dispute are a race against the clock […]« (A. Dutta og A. Schulz, »First Cornerstones of the EU Rules on Cross-border Child Cases: the Jurisprudence of the Court of Justice of the European Union on the Brussels IIA Regulation from C to Health Service Executive«, Journal of Private International Law, 2014, s. 1-40, især s. 2).