Med det første spørgsmål søger Hoge Raad oplyst, om en transportvirksomheds opkrævning af købesummen for en vare, før varen udleveres til modtageren, er en biydelse til transport og opbevaring af ting i henhold til det andet direktivs bilag B, pkt. 5.

Det sagsøgende selskab har vedrørende dette hævdet den opfattelse, at opkrævningen af en fordring i forbindelse med levering af varer er blevet til en typisk biydelse til transporten. Dette fremgår allerede af praksis i Nederlandene, hvorefter opkrævning af pengekrav i kontanter kun forekommer i nævneværdigt omfang i forbindelse med speditionsvirksomhed. Til denne slutning fører også den omstændighed, at tariffen for transportvirksomheders inkassationsforretninger, som er fastsat af trafikministeren, ligger væsentligt under den tarif, som banker kan kræve for sådanne forretninger, der under alle omstændigheder forekommer sjældent i denne branche. Desuden hævdes i størsteparten af den herskende civilretlige teori den opfattelse, at inkassationsklausulen er en integrerende bestanddel af transportaftalen, og at transportaftalen med efterkravs-klausul er en udvidelse af den normale transportaftale. Det kan derfor ikke antages, at den dømmende myndighed i skatte- og afgiftssager skulle fortolke afgiftsbestemmelserne på en anden måde og tilføje den herskende civilretlige lære en videregående teori. Fritagelsen i artikel 11, litra j), i den nederlandske lov om omsætningsafgift spiller derfor kun en rolle for normal inddrivelsesvirksomhed og ikke for inkassationsforretninger, der optræder i sammenhæng med anden virksomhed. Desuden er opkrævning af kontanter inden for De europæiske Fællesskaber tilsyneladende kun fritaget for omsætningsafgift i Nederlandene. Dette kan allerede udledes af en af Kommissionen foretaget undersøgelse. På grundlag af denne undersøgelse og på grundlag af selskabets egne efterforskninger må det fastholdes, at flertallet af medlemslandene anså opkrævning pr. efterkrav som en biydelse til transport. Vedrørende selve direktivets ordlyd hævder det sagsøgende selskab, at f.eks. godtgørelser for lastning og losning og lignende ydelser må henregnes til selve transportydelsen, og at fællesskabslovgiver derfor ved biydelse har villet forstå noget ganske andet end f.eks. inkassationsydelsen.

Kommissionen og den nederlandske regering mener imidlertid, at transportvirksomhedens opkrævning af købesummen ikke kan betragtes som en biydelse til varetransporten. Begge fremhæver, at kun sådanne ydelser kan anses for biydelser i henhold til det andet direktivs bilag B, pkt. 5, som nødvendigvis er snævert forbundet med befordringen og specielt tjener selve formålet med transporten.

Jeg mener, at man må tilslutte sig sidstnævnte opfattelse. I denne forbindelse vil jeg først erindre om, at det nævnte begreb biydelse er hentet fra fællesskabsretten, og derfor efter Domstolens faste praksis skal fortolkes efter fælles kriterier, for at den ensartede anvendelse af fællesskabsretten ikke skal bringes i fare. For så vidt må det efter min mening allerde kunne uddrages af ordlyden, at begrebet biydelse kun omfatter sådanne ydelser, som ikke står i en eller anden vilkårlig sammenhæng med hovedydelsen, men som ikke hensigtsmæssigt kan præsteres uden denne. Der tænkes her på særlige godtgørelser, som f.eks. godtgørelser for lastning og losning, en eventuel køling, tælling, vejning eller ompakning af varen. Ydelser af denne art, der som sådanne ikke fremstår som transport og opbevaring af ting, men som nødvendigvis står i snæver sammenhæng med denne, ville Rådet efter min mening lade være omfattet af det generelle begreb biydelser. Det sagsøgende selskabs argument, hvorefter sådanne ydelser hører til selve transporten, og hvorefter der ved biydelser derfor må forstås helt andre ydelser, anser jeg ikke for overbevisende.

Inkassationsforretninger er imidlertid efter deres natur ikke så snævert forbundne med varetransporten, at de kan anses for en biydelse til denne. Det drejer sig snarere om ydelser, der i sig selv intet har med godstransporten at gøre, og som derfor lige så hensigtsmæssigt kan erlægges særskilt senere, og som alene for nemheds skyld udføres i forbindelse med leveringen af varen. Dette må også være grunden til, at inkassationsge byrerne efter nederlandsk lovgivning er lavere for en speditionsvirksomheds opkrævning pr. efterkrav end den godtgørelse, der betales for en opkrævning gennem banker.

I øvrigt kan den i de enkelte medlemsstater hævdede civilretlige lære ikke være afgørende, både fordi der må sondres mellem den afgiftsmæssige og den civilretlige behandling af et faktum, og fordi den civilretlige lære kan være forskellig fra land til land, hvilket da ville føre til en forskellig fortolkning af et fællesskabsretligt begreb.

Endelig kan den af mig hævdede fortolkning heller ikke rokkes af den af det sagsøgende selskab anførte retssammenlignende undersøgelse af den afgiftsmæssige praksis i medlemsstaterne. Dens resultater ville kun berettige en tilbageslutning til direktivgiverens vilje, såfremt der deraf nødvendigvis måtte udledes, at alle medlemsstater anså transportvirksomhedens opkrævning pr. efterkrav af købesummen som en biydelse til transporten i henhold til det andet momsdirektivs bilag B, pkt. 5. Dette kan jeg dog ikke udlede af det foreliggende materiale, rent bortset fra, at dette for en stor del ikke støttes på offentlige, men på private kilder.

Efter derfor at være kommet til det resultat, at det første spørgsmål må besvares benægtende, behøver jeg kun subsidiært med den fornødne korthed at komme ind på de øvrige spørgsmål.