ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Sag C-137/15

María Pilar Plaza Bravo

mod

Servicio Público de Empleo Estatal Dirección Provincial de Álava

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal Superior de Justicia de la Comunidad Autónoma del País Vasco)

»Præjudiciel forelæggelse — artikel 99 i Domstolens procesreglement — direktiv 79/7/EØF. — artikel 4, stk. 1 — ligebehandling af mandlige og kvindelige arbejdstagere — deltidsansatte, som hovedsageligt er kvinder — national ordning, hvori der er fastsat et maksimalt beløb i arbejdsløshedsunderstøttelse — ordning, der ved beregningen af dette beløb benytter forholdet mellem de berørte deltidsansattes arbejdstid og de fuldtidsansattes arbejdstid«

Sammendrag – Domstolens kendelse (Syvende Afdeling) af 17. november 2015

Socialpolitik — ligebehandling af mænd og kvinder med hensyn til social sikring — direktiv 79/7 — national ordning, hvori der er fastsat et maksimalt beløb i arbejdsløshedsunderstøttelse — ordning, som på dette beløb anvender en deltidskoefficient svarende til den procentdel, som deltidsarbejdet udgør af en sammenlignelig fuldtidsansats arbejde — ingen forskelsbehandling — lovligheden af en sådan ordning

(Rådets direktiv 79/7, art. 4, stk. 1)

Artikel 4, stk. 1, i Rådets direktiv 79/7 om gradvis gennemførelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder med hensyn til social sikring er ikke til hinder for en national retsforskrift, hvorefter en deltidskoefficient svarende til den procentdel, som deltidsarbejdet udgør af en sammenlignelig fuldtidsansats arbejde, finder anvendelse på det maksimale beløb for arbejdsløshedsydelser, der er fastsat ved lov, med henblik på beregning af omfanget af den arbejdsløshedsydelse ved fuldstændig arbejdsløshed, der skal udbetales som følge af tabet af en deltidsansættelse, som var den eneste beskæftigelse.

En sådan bestemmelse kan således ikke anses for overvejende at være til ugunst for en bestemt gruppe arbejdstagere, i dette tilfælde deltidsansatte og hovedsageligt kvinder. Den kan således ikke betegnes som en indirekte diskriminerende foranstaltning i henhold til artikel 4, stk. 1, i direktiv 79/7.

(jf. præmis 29 og 30 samt domskonkl.)
Domstolens kendelse (Første Afdeling) af 29. oktober 2015 – Voigt mod formanden for Europa-Parlamentet

(Sag C-425/15)

»Annullationssøgsmål — artikel 53, stk. 2, i Domstolens procesreglement — artikel 54, stk. 2, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol — afslag på at stille Parlamentets lokaler til rådighed for sagsøgeren, medlem af Europa-Parlamentet, med henblik på at modtage en delegation, navnlig bestående af to russiske statsborgere, for at afholde en pressekonference — forbud mod at betræde Parlamentets lokaler iværksat i forhold til russiske statsborgere, som var opført på listen over deltagere i et møde — Domstolen åbenbart inkompetent — hjemvisning til Den Europæiske Unions ret«

Retslig procedure — fordeling af kompetencerne mellem Unionens forskellige retsinstanser — annullationssøgsmål iværksat af et medlem af Parlamentet mod Parlamentets afslag på at stille institutionens lokaler til rådighed for at modtage en delegation bestående af russiske statsborgere og forbud mod at lade disse statsborgere betræde Parlamentets lokaler — falder uden for Domstolens prøvelsesret — henvisning til Retten (art. 256, stk. 1, første afsnit, TEUF; statutten for Domstolen, art. 51 og art. 54, stk. 2; Domstolens procesreglement, art. 53, stk. 2) (jf. præmis 9-14)

Konklusion

1) Det er åbenbart, at Domstolen ikke har kompetence til behandle det annullationssøgsmål, som Udo Voigt anlagde den 31. juli 2015 (sag C-425/15).

2) Sag C-425/15 hjemvises til Den Europæiske Unions Ret.
I henhold til artikel 40, stk. 2, i statutten for Domstolen har alle personer, der godtgør at have en berettiget interesse i afgørelsen af en for Unionens retsinstanser indbragt retstvist, ret til at intervenere.

Begrebet »berettiget interesse i afgørelsen af en retstvist« som omhandlet i den nævnte artikel 40, stk. 2, skal defineres i relation til selve genstanden for tvisten og forstås som en direkte og aktuel interesse i, hvorledes der træffes afgørelse om påstandene, og ikke som en interesse i forhold til de fremførte anbringender og argumenter. Udtrykket »afgørelsen af en retstvist« skal således forstås som den endelige dom, der ønskes afsagt, og som vil fremgå af domskonklusionen.

Det skal i denne forbindelse bl.a. undersøges, om intervenienten berøres direkte af den anfægtede retsakt, og om intervenientens interesse i sagens afgørelse er godtgjort. En berettiget interesse i afgørelsen af en retstvist kan i princippet kun anses for tilstrækkelig direkte, såfremt afgørelsen kan ændre intervenientens retsstilling.

Inden for rammerne af et annullationssøgsmål til prøvelse af en kommissionsafgørelse om statsstøtte kan en endog væsentlig skade på de økonomiske og finansielle interesser hos aktionærerne i et selskab, der er en af hovedparterne i en sag, der verserer for Retten, og på interesserne hos en investeringsforening, hvorigennem visse investorer ejer aktier i dette selskab, ikke anses for at udgøre en direkte skade på aktionærernes og investeringsforeningens interesser, der kan godtgøre en berettiget interesse i afgørelsen af en retstvist som omhandlet i artikel 40, stk. 2, i statutten for Domstolen, da den ikke ændrer disses juridiske situation. Sådanne interesser er nemlig sammenfaldende med de interesser, der varetages af selskabet, som er hovedpart i den omhandlede retstvist, og påvirkes kun indirekte af afgørelsen af denne retstvist gennem de konsekvenser, som den nævnte afgørelse vil få for denne hovedpart.

Den omstændighed, at en mindretalsaktionær i et selskab har andre interesser end hovedaktionæren i det samme selskab, og derfor også muligvis andre interesser end selskabet selv, kan dog eventuelt give denne mindretalsaktionær en interesse i afgørelsen af den retstvist, hvori det pågældende selskab er en af hovedparterne, som er forskellig fra selskabets interesse. For at kunne påberåbe sig denne undtagelse er det imidlertid nødvendigt, at mindretalsaktionæren fremlægger konkrete oplysninger, der godtgør, at der foreligger sådanne særegne interesser i forhold til afgørelsen af den pågældende tvist under hensyntagen til tvistens genstand.

(jf. præmis 4-6, 20 og 31)
1.

Retslig procedure — intervention — betingelser for antagelse til realitetsbehandling — interesse i afgørelsen af tvisten — begreb — krav om en direkte og aktuel interesse — annullationssøgsmål rettet mod afgørelse fra Kommissionen, hvorved det fastslås, at en støtte er uforenelig med det indre marked og tilbagesøgning af støtten anordnes — ingen direkte interesse hos kreditor, der påberåber sig krænkelse af sine finansielle interesser — grænser — afgørelse, der kan ændre den pågældende kreditors retlige stilling (Statutten for Domstolen, art. 40, stk. 2) (jf. præmis 5-7, 17-21 og 26)
Inden for rammerne af et annullationssøgsmål til prøvelse af en kommissionsafgørelse om statsstøtte vedtaget uden indledning af den formelle undersøgelsesprocedure gælder det, at når en interesseret part i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i artikel 108, stk. 2, TEUF, kan nedlægge påstand om annullation af en afgørelse, som Kommissionen har truffet vedrørende statsstøtte, såfremt denne part med anlæggelsen af et søgsmål til prøvelse af denne beslutning ønsker at beskytte de processuelle rettigheder, der tilkommer ham ifølge denne bestemmelse, har en anden interesseret part i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i artikel 108, stk. 2, TEUF, der har til hensigt at intervenere i et sådant annullationssøgsmål til støtte for sagsøgerens påstande, en interesse i afgørelsen af den pågældende tvist som omhandlet i artikel 40, stk. 2, i statutten for Domstolen. Den endelige dom, der ønskes afsagt, og som vil fremgå af domskonklusionen, kan nemlig ændre en sådan intervenients retsstilling, dels fordi den vil indebære en forpligtelse for Kommissionen til at indlede eller i givet fald genåbne den formelle undersøgelsesprocedure i henhold til artikel 108, stk. 2, TEUF, dels fordi den vil give intervenienten ret til i sin egenskab af interesseret part at deltage i den nævnte formelle undersøgelsesprocedure.

I henhold til artikel 40, stk. 2, i statutten for Domstolen har alle personer, der godtgør at have en berettiget interesse i afgørelsen af en for Unionens retsinstanser indbragt retstvist, ret til at intervenere.

På området for statsstøtte gælder det i forbindelse med den formelle undersøgelsesprocedure i henhold til artikel 108, stk. 2, TEUF, at da Kommissionen ved vurderingen af foreneligheden af en statsstøtte i søtransportsektoren tager en lang række hensyn af forskellig art i betragtning, navnlig vedrørende beskyttelse af konkurrencen, Unionens søfartspolitik, fremme af EU-skibsfarten eller fremme af beskæftigelsen, kan det ikke udelukkes, at et samarbejdsudvalg, som repræsenterer den fælles interesse hos samtlige de ansatte hos en støttemodtagende virksomhed, kan fremsætte sine bemærkninger om sociale hensyn over for Kommissionen, der i givet fald kan tages i betragtning af denne i forbindelse med den formelle undersøgelsesprocedure, der er fastsat i artikel 108, stk. 2, TEUF.

Under disse omstændigheder skal et samarbejdsudvalg anses for en interesseret part i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i artikel 108, stk. 2, TEUF.

(jf. præmis 12 og 13)
6.

Statsstøtte — forbud — undtagelser — støtte, der kan anses for forenelig med det indre marked — støtte, der har til formål at afhjælpe en alvorlig forstyrrelse i en medlemsstats økonomi — udstedelse af en statsgaranti — tilsidesættelse af betingelserne for ydelse — følger [art. 107, stk. 3, litra b), TEUF; Kommissionens meddelelse 2008/C 270/02] (jf. præmis 63-67 og 75-77)
5.

Forbrugerbeskyttelse — urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler — direktiv 93/13 — erklæring om, at et vilkår er urimeligt — rækkevidde — national ordning, der gør det muligt for den nationale ret, som konstaterer, at et vilkår er urimeligt, at ændre dets indhold — ikke tilladt (Rådets direktiv 93/13, art. 6, stk. 1) (jf. præmis 36 og 37)
2.

EF-varemærker — definition og erhvervelse af et EF-varemærke — relative registreringshindringer — indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art — risiko for forveksling med det ældre varemærke — lighed mellem de pågældende varemærker — bedømmelseskriterier [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 41 og 43)
Domstolens kendelse (Sjette Afdeling) af 4. februar 2016 –

Baudinet m.fl.

(Sag C-194/15) ( 1 )

»Præjudiciel forelæggelse — artikel 63 TEUF og 65 TEUF — frie kapitalbevægelser — artikel 49 TEUF — etableringsfrihed — direkte beskatning — beskatning af udbytte — dobbeltbeskatningsoverenskomst — juridisk dobbeltbeskatning«

1. Etableringsfrihed — frie kapitalbevægelser — traktatens bestemmelser — anvendelsesområde — skattegodtgørelse — national lovgivning, der fastsætter en begrænsning af denne godtgørelse til det udbytte, der udloddes til en indenlandsk skattepligtig af et selskab, som er hjemmehørende i en anden medlemsstat — national lovgivning, der finder anvendelse uanset størrelsen af den andel, der besiddes i dette selskab — anvendelsen af traktatbestemmelserne om etableringsfrihed og de frie kapitalbevægelser (art. 49 TEUF og 63 TEUF) (jf. præmis 25-28)

2. Etableringsfrihed — frie kapitalbevægelser — restriktioner — skattelovgivning — beskatning af udbytte — udbytte udloddet til en indenlandsk skattepligtig af et selskab, som er hjemmehørende i en anden medlemsstat — dobbeltbeskatning — skattegodtgørelse — national lovgivning, der fastsætter en begrænsning af retten til denne skattegodtgørelse for sådanne udbytter — ingen sondring mellem udbytte, der udloddes af et indenlandsk selskab, og udbytte, der udloddes af et selskab, der er hjemmehørende i en anden medlemsstat — skattemæssig ulempe, der følger af den samtidige udøvelse af beskatningskompetencen hos den medlemsstat, som disse udbytter hidrører fra, og hos bopælsmedlemsstaten — støtteberettigelse (art. 49 TEUF, 63 TEUF og 65 TEUF) (jf. præmis 35 og 37 samt domskonkl.)

Konklusion

Artikel 49 TEUF, 63 TEUF og 65 TEUF skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en medlemsstats lovgivning såsom den i hovedsagen omhandlede, hvorefter dobbeltbeskatning i et tilfælde, hvor en person, som er hjemmehørende i denne medlemsstat og aktionær i et selskab med hjemsted i en anden medlemsstat, modtager udbytte fra dette selskab, som beskattes i begge medlemsstater, ikke afhjælpes ved, at der i den medlemsstat, hvor aktionæren er hjemmehørende, gives en skattegodtgørelse på et beløb svarende til mindst den skat, der er betalt i den medlemsstat, hvorfra udbyttet hidrører.

( 1 ) EUT C 245 af 27.7.2015.
Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 561/2006 af 15. marts 2006 om harmonisering af visse sociale bestemmelser inden for vejtransport og om ændring af Rådets forordning (EØF) nr. 3821/85 og (EF) nr. 2135/98 samt ophævelse af Rådets forordning (EØF) nr. 3820/85, og navnlig dens artikel 8, stk. 8, skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for nationale bestemmelser, som fastsætter betingelserne for, hvornår en fører af et køretøj kan kræve refusion af udgifter til indkvartering, der er opstået som følge af dennes erhvervsaktivitet.

Forordning nr. 561/2006, der bl.a. harmoniserer reglerne for køretid, pauser og hviletid for førere, der udfører godstransport og passagerbefordring ad vej, og samtidig giver den nationale lovgiver mulighed for at fastsætte gunstigere bestemmelser for de nævnte førere, indeholder nemlig ikke bestemmelser om tillæg, som sådanne førere måtte kunne modtage i forbindelse med udøvelsen af deres erhvervsaktivitet.

(jf. præmis 20 og 21 samt domskonkl.)
4.

EF-varemærker — definition og erhvervelse af et EF-varemærke — relative registreringshindringer — indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art — risiko for forveksling med det ældre varemærke — bedømmelseskriterier [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 45 og 46)
I forbindelse med vurderingen af en midlertidig foranstaltnings uopsættelige karakter er den omstændighed, at offentliggørelsen af oplysninger vedrørende kunders navne og beskrivelsen af varerne fra virksomheder, der er genstand for søgsmål vedrørende overtrædelse af EU-konkurrencereglerne, kan være i strid med princippet om den berettigede forventning og princippet om ligebehandling, ikke i sig selv tilstrækkelig til, at disse oplysninger skal anses for at være omfattet af forretningshemmeligheden, eller at deres udbredelse af denne grund vil påføre disse virksomheder alvorlig og uoprettelig skade. En sådan omstændighed, forudsat at den blev fastslået, ville nemlig allerhøjest kunne forpligte Kommissionen til ikke at udbrede de nævnte oplysninger.

Selv om det er korrekt, at en offentliggørelse af oplysninger er uigenkaldelig, er et imidlertid et krav, for at betingelserne for at meddele foreløbige foranstaltninger er opfyldt, herunder navnlig uopsættelighedsbetingelsen, at den uigenkaldelige karakter af udbredelsen af de nævnte oplysninger kan påføre den sagsøgende part en alvorlig og uoprettelig skade.

Selv om det med henblik på at godtgøre, at der foreligger en alvorlig og uoprettelig skade, ikke er nødvendigt, at det godtgøres med absolut vished, at skaden indtræder, idet det er tilstrækkeligt, at skaden er forudseelig med en tilstrækkelig grad af sandsynlighed, skal den part, der har indgivet en anmodning om foreløbige forholdsregler, dog fortsat føre bevis for de faktiske omstændigheder, der begrunder, at der er udsigt til en sådan alvorlig og uoprettelig skade.

Derudover, selv om udbredelsen af forretningshemmeligheder ganske vist kan forårsage en skade, der består i, at det, når de fortrolige oplysninger først er offentliggjort, ikke er muligt at ophæve virkningerne af, at disse oplysninger er blevet offentliggjort, ved senere at annullere den anfægtede afgørelse, gælder det samme imidlertid ikke for så vidt angår udbredelsen af oplysninger, der ikke kan anses for at være omfattet af erhvervshemmeligheden. Dette er tilfældet for så vidt angår oplysninger, der er blevet bedømt til ikke at være forretningshemmeligheder i en del af en dom fra Retten, som ikke er omfattet af den appel, der er iværksat af dommen. Således må den del, der vedrører de omhandlede oplysninger anses for endelig.

(jf. præmis 33-38 og 40-42)
Domstolens kendelse (Anden Afdeling) af 20. januar 2016 –

Skype mod KHIM

(Sag C-383/15 P) ( 1 )

»Appel — EF-varemærker — ufornødent at træffe afgørelse«

EF-varemærker — klagesag — ufornødent at træffe afgørelse — appel iværksat af ansøgeren om et EF-varemærke til prøvelse af en dom fra Retten, hvorved afgørelsen fra et appelkammer om udelukkelse fra registrering stadfæstes — tilbagekaldelse af den indsigelse, der er blevet rejst over for registreringsansøgningen — sagen afsluttet (Domstolens procesreglement, art. 149 og art. 190, stk. 1; Rådets forordning nr. 207/2009, art. 65) (jf. præmis 11 og 12)

Konklusion

1) Det er ufornødent at træffe afgørelse vedrørende appellen.

2) Skype Ultd betaler sagens omkostninger.

( 1 ) EUT C 354 af 26.10.2015.
4.

EF-varemærker — definition og erhvervelse af et EF-varemærke — relative registreringshindringer — indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art — risiko for forveksling med det ældre varemærke — bedømmelseskriterier [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 70)
Domstolens kendelse (Sjette Afdeling) af 14. januar 2016 –

Royal County of Berkshire Polo Club mod KHIM

(sag C-278/15 P)

»Appel — artikel 181 i Domstolens procesreglement — EF-varemærker — ansøgning om registrering af et EF-figurmærke, der indeholder ordbestanddelene »Royal County of Berkshire POLO CLUB« og gengivelsen af en polospiller til hest — indsigelse rejst af indehaveren af ældre EF-figurmærker, der indeholder ordbestanddelene »BEVERLY HILLS POLO CLUB« — forordning (EF) nr. 207/2009 — artikel 8, stk. 1, litra b) — risiko for forveksling — delvist afslag på registrering — åbenbart, at appellen delvis ikke kan antages til realitetsbehandling, delvis er ugrundet«

1. Appel — anbringender — anbringende rettet mod overflødig præmis — anbringende uden betydning — ikke lagt til grund (art. 256 TEUF; statutten for Domstolen, art. 58, stk. 1) (jf. præmis 43)

2. EF-varemærker — definition og erhvervelse af et EF-varemærke — relative registreringshindringer — separat efterprøvelse af de forskellige registreringshindringer i forhold til hver enkelt af de varer og tjenesteydelser, der er omfattet af registreringsansøgningen — pligt til at begrunde afslaget på registreringsansøgningen — rækkevidde (Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1) (jf. præmis 44)

3. EU-ret — principper — grundlæggende rettigheder — ret til en retfærdig rettergang — rækkevidde (Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 47) (jf. præmis 51 og 52)

Konklusion

1) Appellen forkastes.
Domstolens kendelse (Niende Afdeling) af 14. januar 2016 –

TVR Italia mod TVR Automotive og KHIM

(Sag C-500/15 P)

»Appel — EF-varemærker — processprog — åbenbart afvisningsgrundlag«

Retslig procedure — reglerne om sprog — valg af processprog — forpligtelse til at overholde dette valg i tilfælde af appel — ikke fremsat begæring om anvendelse af et andet processprog — åbenbart afvisningsgrundlag [Domstolens procesreglement, art. 37, stk. 1, litra b) og c), stk. 2, litra a), og art. 168, stk. 4] (jf. præmis 6-14)

Konklusion

1) Appellen forkastes.
1.

Annullationssøgsmål — fysiske eller juridiske personer — retsakter, som berører dem umiddelbart og individuelt — umiddelbart berørt — kriterier — afgørelse, hvorved det fastslås, at efterfølgende bogføring af importafgifter er begrundet, men at fritagelsen for disse afgifter i et bestemt tilfælde ikke er begrundet — ansøgning om eftergivelse af den fordrede told — Kommissionens henvisning til de nationale myndigheders beslutning vedrørende anden importør — søgsmål iværksat af de importører, som er genstand for den nationale beslutning, men ikke Kommissionens beslutning — ikke umiddelbart berørt — afvisning (art. 263, stk. 4, TEUF) (jf. præmis 45-50, 62 og 63)
4.

Kommissionen — medlemmernes udtræden af tjenesten — formanden for Kommissionens skønsmæssige beføjelse til at pålægge et medlem at træde tilbage — formandens henvisning til muligheden for at gøre brug af denne mulighed i forhold til et medlem — svarende til den effektive udøvelse af denne beføjelse — udelukket (art. 17, stk. 6, TEU) (jf. præmis 79)
Domstolens kendelse (Ottende Afdeling) af 14. april 2016 – Gabarel

(Sag C-555/15) ( 1 )

»Præjudiciel forelæggelse — Merværdiafgift (moms) — direktiv 2006/112/EF — fritagelser — fritagelse af behandling af personer som et led i udøvelse af lægegerning og dertil knyttede erhverv — fysioterapi — osteopati«

Harmonisering af afgiftslovgivningerne — det fælles merværdiafgiftssystem — fritagelser — fritagelse af behandling af personer som et led i udøvelse af lægegerning og dertil knyttede erhverv — medlemsstaternes beføjet til at definere virksomhed, der er knyttet til lægegerningen og de behandlinger, der udføres af en person, der er omfattet af sådan virksomhed — grænser — fritagelse for osteopatiske behandlinger, som udføres af en fysioterapeut — de nationale domstoles bedømmelse — kriterier [(Rådets direktiv 2006/112, art. 132, stk. 1, litra c)] (jf. præmis 25-47 samt domskonkl.)

Konklusion

Artikel 132, stk. 1, litra c), i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at en fysioterapeut, som i forbindelse med udøvelsen af sin faglige virksomhed på sundhedsområdet, uden sondring eller som supplement, anvender både fysioterapeutiske og osteopatiske behandlinger, skal være fritaget for merværdiafgift ikke alene for de førstnævnte behandlinger, men ligeledes for de sidstnævnte, hvis udelukkelsen af disse i forbindelse med udøvelsen af virksomhed, der er knyttet til lægegerning, med henblik på fritagelse for merværdiafgift går ud over grænserne for den skønsbeføjelse, der er tildelt medlemsstaterne ved denne bestemmelse.

( 1 ) – EUT C 16 af 18.1.2016.
Domstolens kendelse (Syvende Afdeling) af 7. april 2016 – Conti

(Sag C-504/15) ( 1 )

»Præjudiciel forelæggelse — artikel 99 i Domstolens procesreglement — enslydende præjudicielle spørgsmål — artikel 49 TEUF og 56 TEUF — etableringsfrihed — fri udveksling af tjenesteydelser — hasardspil — dom fra Domstolen, hvorved det blev fastslået, at den nationale lovgivning om koncessioner på indsamling af væddemål var uforenelig med EU-retten — omstrukturering af systemet gennem et nyt udbud — vederlagsfri overdragelse af anvendelsen af egne materielle og immaterielle aktiver, som udgør nettet til forvaltning og indsamling af væddemål — restriktion — tvingende almene hensyn — proportionalitet«

Fri udveksling af tjenesteydelser — etableringsfrihed — restriktioner — hasardspil — national lovgivning, hvorefter koncessionshaveren i forbindelse med ophøret af aktiviteten som følge af udløbet af koncessionens varighed pålægges vederlagsfrit at overdrage anvendelsen af egne materielle og immaterielle aktiver, som udgør nettet til forvaltning og indsamling af væddemål — ikke tilladt — begrundelse — tvingende almene hensyn — proportionalitet — den nationale rets efterprøvelse (art. 49 TEUF og 56 TEUF) (jf. præmis 11 samt domkonkl.)

Konklusion

Artikel 49 TEUF og 56 TEUF skal fortolkes således, at de er til hinder for en restriktiv national bestemmelse som den i hovedsagen omhandlede, hvorefter hasardspilskoncessionshaveren i forbindelse med ophøret af aktiviteten som følge af udløbet af koncessionens varighed pålægges vederlagsfrit at overdrage anvendelsen af egne materielle og immaterielle aktiver, som udgør nettet til forvaltning og indsamling af væddemål, såfremt denne restriktion går ud over, hvad der er nødvendigt for at opnå det formål, der faktisk forfølges med denne bestemmelse, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.

( 1 ) – EUT C 406 af 7.12.2015.