Domstolens Dom (Femte Afdeling) af 11. juni 1998. - H mod Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber. - Appel - Tjenestemænd - Invaliditetsprocedure - Vurdering af faktiske omstændigheder. - Sag C-291/97 P.



Samling af Afgørelser 1998 side I-03577



Sammendrag

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

1 Appel - anbringender - fejlagtig bedoemmelse af faktiske omstaendigheder - afvisning - Domstolens proevelse af bedoemmelsen af bevismidler - udelukket, medmindre beviserne er forkert gengivet

(EF-traktaten, art. 168 A; statutten for EF-Domstolen, art. 51)

2 Appel - anbringender - anbringende, der fremsaettes foerste gang under appellen - afvisning

(Statutten for EF-Domstolen, art. 51)

Sammendrag

1 Retten alene har kompetence til at afgoere, hvilken bevisvaerdi der skal tillaegges de oplysninger, den har faaet forelagt, naar disse beviser er blevet forskriftsmaessigt tilvejebragt, og naar de almindelige retsgrundsaetninger samt processuelle regler om bevisbyrde og bevisfoerelse er blevet overholdt. Medmindre beviserne er forkert gengivet, udgoer denne vurdering ikke et retsspoergsmaal, som er undergivet Domstolens proevelsesret.

2 Under en appelsag har Domstolen alene kompetence til at proeve Rettens bedoemmelse af anbringender, der er blevet behandlet af denne.

Dommens præmisser

1 Ved appelskrift indleveret til Domstolens Justitskontor den 5. august 1997 har H. i medfoer af artikel 49 i EF-statutten og de tilsvarende bestemmelser i EKSF- og Euratom-statutten for Domstolen ivaerksat appel af dom afsagt den 3. juni 1997 af Retten i Foerste Instans i sag T-196/95, H. mod Kommissionen (Sml. Pers. II, s. 403, herefter »den anfaegtede dom«), hvorved Retten bl.a. frifandt Kommissionen for H.'s paastand om annullation af Kommissionens afgoerelse af 27. september 1994 om at pensionere hende uden ansoegning.

2 Foelgende fremgaar af den anfaegtede dom:

»1 Sagsoegeren, som er forhenvaerende tjenestemand ved Kommissionen og indplaceret i loenklasse B3, fik ved afgoerelse, truffet af Kommissionens raadgivende laege den 17. marts 1993, beordret sygeorlov uden ansoegning i medfoer af artikel 59, stk. 2, i vedtaegten for tjenestemaend i De Europaeiske Faellesskaber (herefter 'vedtaegten').

2 Den 15. juni 1993 indgav sagsoegeren en klage over denne afgoerelse.

3 Ved skrivelse af 17. juni 1993, som blev sendt med almindelig post til sagsoegerens adresse i Bruxelles, meddelte Kommissionen hende, at den i overensstemmelse med vedtaegtens artikel 59, stk. 3, ville indbringe sagen for Invaliditetsudvalget. I denne forbindelse bad Kommissionen sagsoegeren meddele, hvilken laege hun oenskede skulle repraesentere hende i udvalget. Anmodningen herom gentog Kommissionen i en skrivelse af 15. juli 1993, som ligeledes blev sendt med almindelig post.

4 Da sagsoegeren ikke meddelte, hvilken laege hun oenskede skulle repraesentere hende, anmodede Kommissionen ved skrivelse af 17. december 1993 Domstolens praesident om paa embeds vegne at udpege en laege i henhold til artikel 7, stk. 2, i vedtaegtens bilag II.

...

8 Ved skrivelse af 20. juni 1994 udpegede Domstolens praesident paa embeds vegne en laege til at repraesentere sagsoegeren i Invaliditetsudvalget.

9 Ved skrivelse af samme dag, som blev sendt med almindelig post, gav den laege, som Kommissionen havde udpeget, sagsoegeren meddelelse om, at der var nedsat et Invaliditetsudvalg, og om dette udvalgs sammensaetning.

10 Den 13. september 1994 holdt Invaliditetsudvalget moede. Det konkluderede, at sagsoegeren '[var] ramt af en vedvarende invaliditet, som [maatte] anses for fuldstaendig, og som [medfoerte], at hun [var] ude af stand til at goere tjeneste i en stilling i hendes stillingsgruppe, hvorfor udvalget [var] forpligtet til at suspendere hendes tjeneste ved Kommissionen'.

11 Ved afgoerelse af 27. september 1994 besluttede ansaettelsesmyndigheden under henvisning til Invaliditetsudvalgets udtalelse at pensionere sagsoegeren med virkning fra den 1. oktober 1994 i henhold til vedtaegtens artikel 53 (herefter 'ansaettelsesmyndighedens afgoerelse' eller 'den anfaegtede afgoerelse'). Kommissionen har under sagen oplyst, at Sikkerhedstjenesten samme dag tilsendte sagsoegeren en skrivelse til dennes private adresse, vedlagt den anfaegtede afgoerelse og en kvittering for modtagelsen. Da sagsoegeren imidlertid ikke blev antruffet, underskrev hun ikke kvitteringen.

12 Den 10. januar 1995 kvitterede sagsoegeren for modtagelsen af den anfaegtede afgoerelse.

13 Den 6. april 1995 indgav hun en klage over den anfaegtede afgoerelse.

...

15 Ved afgoerelse af 27. juni 1995, som sagsoegeren modtog den 18. juli 1995, afviste Kommissionen klagen af 6. april 1995.«

3 Ved staevning af 17. oktober 1995 anlagde H. derpaa sag ved Retten i Foerste Instans med paastand om annullation af Invaliditetsudvalgets udtalelse af 13. september 1994, af Kommissionens afgoerelse af 27. september 1994 om at pensionere hende uden ansoegning og af Kommissionens afgoerelse af 27. juni 1995 om at afvise hendes klage over denne afgoerelse.

Den anfaegtede dom

4 I den anfaegtede dom praemis 36 erklaerede Retten, at sagen maatte realitetspaakendes hvad angaar afgoerelsen af 27. september 1994. Derimod fastslog Retten i praemis 39 og 40, at Kommissionens afgoerelse af 27. juni 1995 om at afvise klagen ikke var nogen anfaegtelig afgoerelse, og fastslog endvidere i praemis 43 og 50, at Invaliditetsudvalgets udtalelse af 13. september 1994 maatte anses for en forberedende foranstaltning.

5 H.'s anbringende var bl.a., at saavel nedsaettelsen af Invaliditetsudvalget som dettes arbejde var ulovligt. Dette anbringende bestod af tre led. Appellen vedroerer alene Rettens stillingtagen til de to foerste led af dette anbringende.

6 Det foerste led af anbringendet var, at Kommissionen havde fulgt en helt ensidig procedure ved Invaliditetsudvalgets nedsaettelse og ved udpegelsen af den laege, som skulle repraesentere den i udvalget.

7 I den anfaegtede doms praemis 77 og 78 fastslog Retten, at der var flere forhold i sagens akter - nemlig navnlig staevningen og de skrivelser fra H., hvori hun erkendte at have modtaget Kommissionens skrivelser af 17. juni og 15. juli 1993, hvorved denne opfordrede H. til at udpege en laege - som klart viste, at hun var fuldt ud bekendt med Kommissionens afgoerelse om at nedsaette et invaliditetsudvalg og at indbringe sagen for dette.

8 Retten fandt i dommens praemis 79, at i betragtning af, at sagsoegeren ikke havde besvaret de naevnte skrivelser, var Kommissionen berettiget til at anmode Domstolens praesident om i overensstemmelse med artikel 7, stk. 2, i vedtaegtens bilag II at udpege en laege, som skulle repraesentere hende i Invaliditetsudvalget.

9 I oevrigt fandt Retten i praemis 80, at den handling, hvorved Domstolens praesident udpeger en laege i medfoer af artikel 7, stk. 2, i vedtaegtens bilag II, ikke har karakter af en retlig procedure, men udgoer en administrativ foranstaltning. Retten antog, at det strider mod formaalet med naevnte bestemmelse at antage, at denne procedure skal have en kontradiktorisk karakter, da formaalet netop er at afhjaelpe, at tjenestemanden har forholdt sig passivt.

10 Endelig fastslog Retten i praemis 81, at H. ved skrivelse af 20. juni 1994 fra den laege, som var udpeget af Kommissionen, var blevet underrettet om udpegelsen af den laege, der skulle repraesentere hende i Invaliditetsudvalget, og om navnene paa de laeger, som udvalget i oevrigt var sammensat af.

11 Med det andet led af anbringendet bestred H. lovligheden af Invaliditetsudvalgets arbejde under henvisning til, at hun ikke havde faaet meddelelse om navnet paa den laege, som skulle repraesentere hende, hvorved hun var blevet frataget muligheden for fuldt ud at goere brug af sine rettigheder efter artikel 9 i vedtaegtens bilag II, nemlig retten til at forelaegge Invaliditetsudvalget alle erklaeringer eller attester fra den laege, der havde behandlet hende, eller fra de laeger, hun havde fundet det noedvendigt at konsultere.

12 Herom fastslog Retten i praemis 83, at det udtrykkeligt fremgik af de noter, som var udfaerdiget den 22. juli og den 10. september 1994 af henholdsvis den laege, der var udpeget til at repraesentere H., og af den tredje laege, som var udpeget i faellesskab af de to oevrige laeger, at H. havde naegtet at saette sig i forbindelse med Invaliditetsudvalgets medlemmer, selv om hun var blevet indkaldt skriftligt.

13 Endvidere fastslog Retten i praemis 84, at H. var blevet underrettet om Invaliditetsudvalgets sammensaetning ved ovennaevnte skrivelse af 20. juni 1994 og dermed havde haft mulighed for at tilsende udvalget de laegeerklaeringer, som hun fandt relevante, men at hun havde afstaaet herfra.

14 Heraf sluttede Retten i dommens praemis 85, at H. ikke med foeje kunne haevde, at hun var blevet hindret i at goere brug af sine rettigheder efter artikel 9, stk. 1, i vedtaegtens bilag II.

15 Efter at have gennemgaaet de oevrige anbringender, som H. havde paaberaabt sig, frifandt Retten Kommissionen for sagsoegerens paastand om annullation af afgoerelsen af 27. september 1994.

Foerste anbringende

16 H.'s foerste anbringende under appelsagen er, at Invaliditetsudvalgets sammensaetning og funktion - som er reguleret i artikel 7 i vedtaegtens bilag II - var behaeftet med en proceduremangel. Efter appellantens opfattelse har Retten paa den ene side fejlagtigt antaget, at den procedure, hvorved Domstolens praesident paa embeds vegne udpeger en laege, som skal repraesentere en tjenestemand i et udvalg, ikke behoever at have en kontradiktorisk karakter, men paa den anden side antaget, at den procedure, Invaliditetsudvalget fulgte, havde en kontradiktorisk karakter paa grund af skrivelsen af 20. juni 1994, hvorved dr. P. underrettede appellanten om, at han var udpeget som laege i Invaliditetsudvalget og om navnet paa de oevrige laeger i udvalget.

17 Efter appellantens opfattelse kan det vel anerkendes, at den handling, hvorved Domstolens praesident udpeger en laege til at repraesentere en tjenestemand i udvalget, er en administrativ foranstaltning, men at handlingerne forud herfor og i umiddelbar fortsaettelse heraf skal have en fuldt ud kontradiktorisk karakter. Kommissionen burde derfor have underrettet appellanten om, at den havde besluttet at anmode Domstolens praesident om at foretage udpegelsen, og burde have tilsendt hende en kopi af dennes kendelse om udpegelsen. Appellanten finder endvidere, at hun burde vaere blevet indkaldt af Invaliditetsudvalget. Det var i strid med vedtaegtens artikel 26, stk. 3, at hun ikke havde modtaget meddelelse om de skrivelser, som var omtalt af Retten, da det er en betingelse efter denne vedtaegtsbestemmelse, at meddelelsen om ethvert dokument, der vedroerer den paagaeldendes tjenesteforhold, bekraeftes ved tjenestemandens underskrift eller ved rekommanderet brev.

18 Kommissionen har heroverfor anfoert, at anbringendet ikke kan realitetsbehandles, da det alene udgoer en kritik af den faktiske bedoemmelse, som Retten har foretaget af de oplysninger, parterne har fremlagt under sagen, samt af beviskraften af de dokumenter, som Retten har faaet forelagt. Under en appelsag har Domstolen imidlertid ikke nogen kompetence til at fastslaa sagens omstaendigheder eller til at undersoege de beviser, som Retten har tillagt vaegt som dokumentation for disse omstaendigheder.

19 Herom bemaerkes, at alene Retten har kompetence til at afgoere, hvilken bevisvaerdi der skal tillaegges de oplysninger, den har faaet forelagt, naar disse beviser er blevet forskriftsmaessigt tilvejebragt, og naar de almindelige retsgrundsaetninger samt processuelle regler om bevisbyrde og bevisfoerelse er blevet overholdt. Medmindre beviserne er forkert gengivet, udgoer denne vurdering ikke et retsspoergsmaal, som er undergivet Domstolens proevelsesret (jf. bl.a. kendelse af 6.10.1997, sag C-55/97 P, AIUFFASS og AKT mod Kommissionen, Sml. I, s. 5383, praemis 25).

20 Da Retten undersoegte de oplysninger i sagens akter, som den havde faaet forelagt, og som er beskrevet i den anfaegtede doms praemis 78 og 79, og da Retten konkluderede, at H. utvivlsomt havde haft fuldt kendskab til Kommissionens beslutning om at ville forelaegge sagen for Invaliditetsudvalget og om nedsaettelsen heraf, foretog Retten en bedoemmelse af faktiske omstaendigheder, som ikke er undergivet Domstolens proevelsesret.

21 I oevrigt antog Retten med foeje, at Kommissionen var berettiget til at anmode Domstolens praesident om at udpege en laege til at repraesentere H. i Invaliditetsudvalget under hensyn til, at sagsoegeren ikke havde besvaret Kommissionens skrivelser. Som Retten korrekt antog i dommens praemis 80, ville det have vaeret i strid med formaalet med artikel 7, stk. 2, i vedtaegtens bilag II - som er at afhjaelpe passivitet fra en tjenestemands side - saafremt det var blevet antaget, at proceduren for udpegelsen af en laege burde have haft en »kontradiktorisk« karakter.

22 Endelig var der ogsaa tale om en bedoemmelse af en faktisk omstaendighed, som ikke er undergivet Domstolens proevelsesret, da Retten i praemis 81 fastslog, at sagsoegeren ved skrivelse af 20. juni 1994 fra den laege, som var udpeget af Kommissionen, havde modtaget meddelelse om udpegelsen af den laege, som skulle repraesentere hende i Invaliditetsudvalget, og om navnene paa de oevrige laeger i udvalget.

23 Appellantens foerste anbringende maa derfor delvis afvises, delvis forkastes.

24 Hvad angaar det argument, som appellanten har fremfoert som led i sit foerste anbringende, og som stoettes paa, at vedtaegtens artikel 26, stk. 3, er tilsidesat, maa det fastslaas, at dette er et selvstaendigt anbringende, som ikke er blevet gjort gaeldende ved Retten.

25 Under en appelsag har Domstolen alene kompetence til at proeve Rettens bedoemmelse af anbringender, der er blevet behandlet af denne (jf. kendelse af 17.9.1996, sag C-19/95 P, San Marco mod Kommissionen, Sml. I, s. 4435, praemis 49).

26 Foelgelig maa dette anbringende afvises.

Andet anbringende

27 Appellantens andet anbringende, som stoettes paa, at artikel 9, stk. 1, i vedtaegtens bilag II er tilsidesat, er, at Retten fejlagtigt har antaget, at hun var i stand til at goere brug af sine rettigheder efter denne vedtaegtsbestemmelse.

28 Herom anfoerer Kommissionen, at ogsaa dette anbringende udgoer en kritik af Rettens bedoemmelse af en faktisk omstaendighed, hvorfor det maa afvises fra realitetspaakendelse.

29 Det maa i saa henseende fastslaas, at Retten undersoegte de oplysninger i sagens akter, som den havde faaet forelagt, og som var beskrevet i den anfaegtede doms praemis 83 og 84, og i den forbindelse dels konkluderede, at sagsoegeren havde naegtet at saette sig i forbindelse med Invaliditetsudvalgets medlemmer, selv om hun var blevet skriftligt indkaldt, dels at hun havde haft mulighed for at tilsende Invaliditetsudvalget de laegeerklaeringer, som hun fandt relevante, men at hun havde afstaaet herfra. Hermed har Retten foretaget en bedoemmelse af en faktisk omstaendighed, som ikke er undergivet Domstolens proevelsesret.

30 Foelgelig maa ogsaa det andet anbringende afvises.

Afgørelse om sagsomkostninger

Sagens omkostninger

31 Ifoelge procesreglementets artikel 69, stk. 2, som i medfoer af artikel 118 finder tilsvarende anvendelse under en appelsag, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt paastand herom. Indstaevnte har nedlagt paastand om, at appellanten tilpligtes at betale sagens omkostninger. Da appellanten har tabt sagen, paalaegges hun omkostningerne under appelsagen.

Afgørelse

Paa grundlag af disse praemisser

udtaler og bestemmer

DOMSTOLEN

(Femte Afdeling)

32 Appellen afvises.

33 Appellanten betaler sagens omkostninger.