ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Domstolens dom (Femte Afdeling) af 18. december 2019 – IT Development SAS mod Free Mobile SAS (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Cour d’appel de Paris – Frankrig)

(Sag C-666/18) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - intellektuel ejendomsret - håndhævelse af intellektuelle ejendomsrettigheder - direktiv 2004/48/EF - retlig beskyttelse af EDB-programmer - direktiv 2009/24/EF - softwarelicensaftale - licenstagers uautoriserede ændring af et computerprograms kildekode i strid med licensaftalen - søgsmål om ophavsrettighedskrænkelse anlagt af computerprogrammets rettighedshaver mod licenstageren - karakteren af den ansvarsordning, der finder anvendelse)

(2020/C 61/18)

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Cour d’appel de Paris

Parter i hovedsagen

Sagsøger: IT Development SAS

Sagsøgt: Free Mobile SAS

Konklusion

Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/48/EF af 29. april 2004 om håndhævelsen af intellektuelle ejendomsrettigheder og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/24/EF af 23. april 2009 om retlig beskyttelse af EDB-programmer skal fortolkes således, at en misligholdelse af en aftalebestemmelse i en licensaftale for et EDB-program, som vedrører ophavsrettighedshaveren til dette programs intellektuelle ejendomsrettigheder, er omfattet af begrebet »krænkelse af intellektuelle ejendomsrettigheder« som omhandlet i direktiv 2004/48, og at denne rettighedshaver derfor skal kunne drage fordel af de garantier, der er fastsat ved dette direktiv, uafhængigt af, hvilken ansvarsordning der finder anvendelse i henhold til national ret.

(1) EUT C 4 af 7.1.2019.
C 61/14

Domstolens dom (Syvende Afdeling) af 19. december 2019 – Furukawa Electric Co. Ltd mod Europa-Kommissionen og Viscas Corp.

(Sag C-589/18 P) (1)

(Appel - konkurrence - karteller - det europæiske marked for underjordiske og undersøiske elkabler - markedstildeling som led i projekter - bøder - retningslinjer for beregning af bøder af 2006 - fastsættelse af værdien af afsætningen - ligebehandlingsprincippet)

(2020/C 61/16)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Furukawa Electric Co. Ltd (først ved solicitors A. Luke og C. Pouncey, derefter ved solicitors A. Luke og K. Fountoukakos-Kyriakakos)

De andre parter i appelsagen: Europa-Kommissionen (ved H. van Vliet, A. Biolan og I. Zaloguin, som befuldmægtigede) og Viscas Corp. (ved advokat J.-F. Bellis)

Konklusion

1) Appellen forkastes.

2) Furukawa Electric Co. Ltd bærer sine egne omkostninger og betaler de af Europa-Kommissionen afholdte omkostninger.

3) Viscas Corp. bærer sine egne omkostninger.

(1) EUT C 427 af 26.11.2018.
C 61/13

Domstolens dom (Syvende Afdeling) af 19. december 2019 – Viscas Corp. mod Europa-Kommissionen og Furukawa Electric Co. Ltd

(Sag C-582/18 P) (1)

(Appel - konkurrence - karteller - europæisk marked for jord- og undervandselkabler - opdeling af markeder i forbindelse med projekter - bøder - retningslinjer for beregning af bøder af 2006 - fastlæggelse af de europæiske deltageres og de ikke-europæiske deltageres vægt i kartellet - de europæiske virksomheders deltagelse i flere niveauer i kartellet - ligebehandlingsprincippet)

(2020/C 61/15)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Viscas Corp. (ved advokat J.-F. Bellis)

De andre parter i appelsagen: Europa-Kommissionen (ved H. van Vliet, A. Biolan og I. Zaloguin, som befuldmægtigede) og Furukawa Electric Co. Ltd (først ved solicitors A. Luke og C. Pouncey, herefter ved solicitors A. Luke og K. Fountoukakos-Kyriakakos)

Konklusion

1) Appellen forkastes.

2) Viscas Corp. bærer sine egne omkostninger og betaler de af Europa-Kommissionen afholdte omkostninger.

3) Furukawa Electric Co. Ltd bærer sine egne omkostninger.

(1) EUT C 427 af 26.11.2018.
2)

Effektivitetsprincippet skal fortolkes således, at det er til hinder for, at en medlemsstat fastsætter starttidspunktet for en præklusiv frist på to måneder for indgivelse af et krav om erstatning for den skade, der følger af en foranstaltning, der udgør forskelsbehandling på grund af alder, til dagen for afsigelsen af en dom fra Domstolen, hvorved det fastslås, at en lignende foranstaltning er udtryk for forskelsbehandling, når de berørte personer risikerer ikke inden for fristen at vide, om de har været udsat for forskelsbehandling, eller kende omfanget heraf. Dette kan navnlig være tilfældet, når der i den pågældende medlemsstat er opstået uenighed om muligheden for at overføre de retningslinjer, der følger af denne dom, på den pågældende foranstaltning.
Domstolens dom (Femte Afdeling) af 5. februar 2020 — Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid mod J. m.fl. (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Raad von State — Nederlandene)

(Sag C-341/18) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - forordning (EU) 2016/399 - Schengengrænsekodeks - kontrol ved de ydre grænser - tredjelandsstatsborgere - artikel 11, stk. 1 - stempling af rejsedokumenter - udrejsestempel - fastlæggelse af tidspunktet for udrejsen fra Schengenområdet - påmønstring af søfolk på langtidsfortøjede skibe i en søhavn)

(2020/C 137/09)

Processprog: nederlandsk

Den forelæggende ret

Raad von State

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid

Sagsøgte: J. m.fl.

Procesdeltagere: C. og H. m.fl.

Konklusion

Artikel 11, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2016/399 af 9. marts 2016 om en EU-kodeks for personers grænsepassage (Schengengrænsekodeks) skal fortolkes således, at når en sømand, der er tredjelandsstatsborger, påmønstrer et langtidsfortøjet skib i en søhavn i en stat, der indgår i Schengenområdet — med henblik på dér at udføre et arbejde om bord, inden den pågældende forlader denne havn med dette skib — skal et udrejsestempel, når anbringelsen heraf er foreskrevet i kodeksen, ikke anbringes på sømandens rejsedokumenter på tidspunktet for dennes påmønstring, men når skibsføreren underretter de kompetente nationale myndigheder om skibets nært forestående afrejse.

(1) EUT C 294 af 20.8.2018.
Domstolens dom (Fjerde Afdeling) af 27. februar 2020 — Reiner Grafe og Jürgen Pohle mod Südbrandenburger Nahverkehrs GmbH og OSL Bus GmbH (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Arbeitsgericht Cottbus — Kammern Senftenberg — Tyskland)

(Sag C-298/18) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - direktiv 2001/23/EF - artikel 1, stk. 1 - overførsel af virksomhed - varetagelse af arbejdstagernes rettigheder - drift af busruter - overtagelse af personalet - ingen overtagelse af driftsmidler - begrundelse)

(2020/C 137/06)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Arbeitsgericht Cottbus — Kammern Senftenberg

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: Reiner Grafe og Jürgen Pohle

Sagsøgte: Südbrandenburger Nahverkehrs GmbH og OSL Bus GmbH

Konklusion

Artikel 1, stk. 1, i Rådets direktiv 2001/23/EF af 12. marts 2001 om tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varetagelse af arbejdstagernes rettigheder i forbindelse med overførsel af virksomheder eller bedrifter eller af dele af virksomheder eller bedrifter skal fortolkes således, at den omstændighed, at en økonomisk enhed — i forbindelse med enhedens overtagelse af en aktivitet, der kræver betydelige driftsmidler, efter en offentlig udbudsprocedure — ikke overtager de driftsmidler, som var ejet af den økonomiske enhed, der tidligere udøvede denne aktivitet, som følge af de retlige, miljømæssige og tekniske begrænsninger, som den ordregivende myndighed kræver, ikke nødvendigvis er til hinder for, at denne overtagelse af aktivitet kvalificeres som en overførsel af virksomhed, når andre faktiske omstændigheder, såsom overtagelse af størstedelen af arbejdsstyrken og videreførelsen af den nævnte aktivitet uden afbrydelse, gør det muligt at fastslå, at den pågældende økonomiske enhed har bevaret sin identitet, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at vurdere.

(1) EUT C 276 af 6.8.2018.
2)

Artikel 51, stk. 1, litra b), i forordning (EF) nr. 40/94, som ændret ved forordning nr. 1891/2006, og artikel 3, stk. 2, litra d), i første direktiv 89/104 skal fortolkes således, at en varemærkeansøgning uden nogen hensigt til at bruge varemærket for de varer og tjenesteydelser, som er omfattet af registreringen, udgør en handling i ond tro som omhandlet i disse bestemmelser, hvis ansøgeren af dette varemærke enten havde til hensigt at skade tredjemands interesser på en måde, der ikke er i overensstemmelse med redelig markedsføringsskik, eller med hensigt til — selv uden at være rettet mod en bestemt tredjemand — at opnå en eneret til andre formål end dem, der vedrører et varemærkes funktioner. Når den manglende hensigt til at bruge varemærket i overensstemmelse med de væsentligste funktioner for et varemærke alene vedrører visse af de varer eller tjenesteydelser, som er omfattet af varemærkeansøgningen, er denne ansøgning kun indgivet i ond tro, for så vidt som den vedrører disse varer eller tjenesteydelser.
Domstolens dom (Anden Afdeling) af 30. januar 2020 — Autoservizi Giordano società cooperativa mod Agenzia delle Dogane e dei Monopoli — Ufficio di Palermo (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Commissione Tributaria Provinciale di Palermo — Italien)

(Sag C-513/18) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - beskatning af energiprodukter og elektricitet - direktiv 2003/96/EF - artikel 7, stk. 2 og 3 - begrebet »erhvervsmæssig brug af dieselolie anvendt i motorkøretøjer« - national lovgivning, der fastsætter en nedsat punktafgiftssats for erhvervsmæssig brug af dieselolie, som anvendes til regelmæssig passagerbefordring og ikke til lejlighedsvis kørsel med passagerer - ligebehandlingsprincippet)

(2020/C 137/18)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Commissione Tributaria Provinciale di Palermo

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Autoservizi Giordano società cooperativa

Sagsøgt: Agenzia delle Dogane e dei Monopoli — Ufficio di Palermo

Konklusion

Artikel 7, stk. 2 og 3, i Rådets direktiv 2003/96/EF af 27. oktober 2003 om omstrukturering af EF-bestemmelserne for beskatning af energiprodukter og elektricitet skal fortolkes således, at bestemmelsernes anvendelsesområde for det første omfatter en privat virksomhed, der driver passagerbefordring gennem udlejning af bus med chauffør, forudsat at de af virksomheden udlejede køretøjer henhører under kategori M2 eller M3 som defineret i Rådets direktiv 70/156/EØF af 6. februar 1970 om tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om godkendelse af motordrevne køretøjer og påhængskøretøjer dertil, og at disse bestemmelser for det andet ikke er til hinder for en national lovgivning, som fastsætter en nedsat punktafgiftssats for dieselolie til erhvervsmæssig brug, der anvendes i motorkøretøjer til regelmæssig passagerbefordring, uden dog at indrømme en sådan sats for dieselolie, der anvendes til lejlighedsvis passagerbefordring, forudsat at denne lovgivning iagttager ligebehandlingsprincippet, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.

(1) EUT C 436 af 3.12.2018.
Domstolens dom (Tiende Afdeling) af 26. februar 2020 — Tjenesten for EU’s Optræden Udadtil mod Ruben Alba Aguilera m.fl.

(Sag C-427/18 P) (1)

(Appel - personalesag - tjenestemænd og øvrige ansatte - Tjenesten for EU’s Optræden Udadtil (EU-Udenrigstjenesten) - løn - vedtægt - artikel 110 - ansatte ved Den Europæiske Union, der gør tjeneste i et tredjeland - bilag X - artikel 1, stk. 3, og artikel 10 - godtgørelse for levevilkår - årlig evaluering og ændring - nedsættelse for ansatte, der gør tjeneste i Etiopien - behov for forinden at vedtage almindelige gennemførelsesbestemmelser - rækkevidde)

(2020/C 137/15)

Processprog: fransk

Parter

Appellant: Tjenesten for EU’s Optræden Udadtil (EU-Udenrigstjenesten) (ved S. Marquardt og R. Spac, som befuldmægtigede, ved abogados M. Troncoso Ferrer og S. Moya Izquierdo og avocat F.M. Hislaire)

De andre parter i appelsagen: Ruben Alba Aguilera, Simone Barenghi, Massimo Bonannini, Antonio Capone, Stéphanie Carette, Alejo Carrasco Garcia, Francisco Carreras Sequeros, Carl Daspect, Nathalie Devos, Jean-Baptiste Fauvel, Paula Cristina Fernandes, Stephan Fox, Birgitte Hagelund, Chantal Hebberecht, Karin Kaup-Laponin, Terhi Lehtinen, Sandrine Marot, David Mogollon, Clara Molera Gui, Daniele Morbin, Charlotte Onraet, Augusto Piccagli, Gary Quince, Pierre-Luc Vanhaeverbeke, Tamara Vleminckx, Birgit Vleugels, Robert Wade og Luca Zampetti (ved avocats T. Martin og S. Orlandi)

Konklusion

1) Punkt 1 og 3 i domskonklusionen i dommen afsagt af Den Europæiske Unions Ret den 13. april 2018, Alba Aguilera m.fl. mod EU-Udenrigstjenesten (T-119/17, EU:T:2018:183), ophæves.

2) Sagen hjemvises til Den Europæiske Unions Ret.

3) Afgørelsen om sagsomkostningerne udsættes.

(1) EUT C 341 af 24.9.2018.
Domstolens dom (Store Afdeling) af 3. marts 2020 — Fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre udstedt mod X (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Hof van Beroep te Gent — Belgien)

(Sag C-717/18) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - retligt samarbejde i straffesager - rammeafgørelse 2002/584/RIA - den europæiske arrestordre - artikel 2, stk. 2 - fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre - ingen kontrol af dobbelt strafbarhed - betingelser - lovovertrædelse, der i den udstedende medlemsstat kan straffes med frihedsstraf af en maksimal varighed på mindst tre år - ændring af den udstedende medlemsstats straffelov, der er foretaget i perioden mellem tidspunktet for de faktiske omstændigheder og tidspunktet for udstedelse af den europæiske arrestordre - den affattelse af loven, som skal tages i betragtning ved efterprøvelsen af, om den maksimale straffegrænse på mindst tre år er overholdt)

(2020/C 137/22)

Processprog: nederlandsk

Den forelæggende ret

Hof van Beroep te Gent

Parter i hovedsagen

X

Konklusion

Artikel 2, stk. 2, i Rådets rammeafgørelse 2002/584/RIA af 13. juni 2002 om den europæiske arrestordre og om procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne skal fortolkes således, at den fuldbyrdende judicielle myndighed med henblik på at efterprøve, om den lovovertrædelse som defineret i den udstedende medlemsstats lovgivning, for hvilken der er blevet udstedt en europæisk arrestordre, i den udstedende medlemsstat straffes med frihedsstraf eller en anden frihedsberøvende foranstaltning af en maksimal varighed på mindst tre år, skal tage hensyn til den udstedende medlemsstats lovgivning i den affattelse, der fandt anvendelse på de faktiske omstændigheder, der har givet anledning til den sag, hvorunder denne europæiske arrestordre er blevet udstedt.

(1) EUT C 35 af 28.1.2019.
Domstolens dom (Store Afdeling) af 31. januar 2020 –Republikken Slovenien mod Republikken Kroatien

(Sag C-457/18) (1)

(Traktatbrud - artikel 259 TEUF - Domstolens kompetence - fastlæggelse af den fælles grænse mellem to medlemsstater - grænsestrid mellem Republikken Kroatien og Republikken Slovenien - voldgiftsaftale - voldgiftssag - meddelelse fra Republikken Kroatien om dennes beslutning om at bringe aftalen til ophør som følge af en uregelmæssighed, som den foreholder et medlem af voldsgiftretten at have begået - voldgiftskendelse afsagt af voldgiftsretten - Republikken Kroatiens hævdede tilsidesættelse af voldgiftsaftalen og af den grænse, som er fastlagt ved voldgiftskendelsen - princippet om loyalt samarbejde - anmodning om, at et dokument udtages af sagsakterne - beskyttelse af juridiske udtalelser)

(2020/C 137/16)

Processprog: kroatisk

Parter

Sagsøger: Republikken Slovenien (ved M. Menard, som befuldmægtiget, bistået af avocat J.-M. Thouvenin)

Sagsøgt: Republikken Kroatien (ved G. Vidović Mesarek, som befuldmægtiget, bistået af J. Stratford, QC)

Konklusion

1) Det interne arbejdsdokument fra Europa-Kommissionen, der vedrører udtalelsen fra dennes juridiske tjeneste, og som findes på s. 38-45 i bilag C.2 i Republikken Sloveniens svarskrift vedrørende formalitetsindsigelsen, udtages af sagsakterne i sag C-457/18.

2) Den Europæiske Unions Domstol har ikke kompetence til at påkende det søgsmål, som Republikken Slovenien har anlagt på grundlag af artikel 259 TEUF, i sag C-457/18.

3) Republikken Slovenien betaler sagsomkostningerne.

(1) EUT C 399 af 5.11.2018.
C 137/4

Domstolens dom (Store Afdeling) af 28. januar 2020 — Europa-Kommissionen mod Den Italienske Republik

(Sag C-122/18) (1)

(Traktatbrud - direktiv 2011/7/EU - bekæmpelse af forsinket betaling i handelstransaktioner - handelstransaktioner, hvor skyldneren er en offentlig myndighed - medlemsstaternes pligt til at sikre, at den betalingsfrist, der er fastsat for de offentlige myndigheder, ikke overskrider 30 eller 60 dage - resultatforpligtelse)

(2020/C 137/05)

Processprog: italiensk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved G. Gattinara og C. Zadra, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Den Italienske Republik (ved G. Palmieri, som befuldmægtiget, bistået af avvocati dello Stato S. Fiorentino og F. De Luca)

Konklusion

1) Den Italienske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 4, stk. 3 og 4, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/7/EU af 16. februar 2011 om bekæmpelse af forsinket betaling i handelstransaktioner ved ikke at sikre, at denne medlemsstats offentlige myndigheder rent faktisk overholder de betalingsfrister, der er fastsat i disse bestemmelser.

2) Den Italienske Republik betaler sagsomkostningerne.

(1) EUT C 123 af 9.4.2018.
2)

Artikel 56 TEUF skal fortolkes således, at den er til hinder for en medlemsstats lovgivning, hvorved tjenesteydere, der er etableret i en anden medlemsstat, og som ikke har overholdt en registreringspligt med henblik på betaling af en reklameafgift, på få dage pålægges en række bøder, hvis beløb — fra og med den anden bøde — tredobles i forhold til den foregående bøde ved enhver ny konstatering af, at denne pligt ikke er opfyldt, og fører til et akkumuleret beløb på flere millioner euro, uden at den kompetente myndighed inden vedtagelsen af den afgørelse, der endeligt fastsætter det akkumulerede beløb på disse bøder, giver disse tjenesteydere den fornødne tid til at opfylde deres forpligtelser, giver dem mulighed for at fremkomme med deres bemærkninger og selv undersøger overtrædelsens grovhed, selv om beløbet på bøder, der pålægges en tjenesteyder etableret i beskatningsmedlemsstaten, som i strid med de almindelige bestemmelser i den nationale skatte- og afgiftslovgivning ikke har opfyldt en tilsvarende anmeldelses- eller registreringspligt, er betydeligt lavere og ikke forhøjes ved den vedvarende manglende opfyldelse af en sådan pligt, hverken i samme omfang eller nødvendigvis inden for samme korte frister.
Domstolens dom (Anden Afdeling) af 5. marts 2020 — OPR-Finance s.r.o. mod GK (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Okresní soud v Ostravě — Den Tjekkiske Republik)

(Sag C-679/18) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - forbrugerbeskyttelse - direktiv 2008/48/EF - forbrugerkreditaftaler - artikel 8 - pligt for kreditgiveren til at vurdere forbrugerens kreditværdighed - national lovgivning - mulighed for påberåbelse af præklusion af forbrugerens indsigelse om kontraktens ugyldighed - artikel 23 - sanktioner - effektiv, forholdsmæssig og afskrækkende virkning - national domstol - prøvelse ex officio af opfyldelsen af den pågældende pligt)

(2020/C 137/21)

Processprog: tjekkisk

Den forelæggende ret

Okresní soud v Ostravě

Parter i hovedsagen

Sagsøger: OPR-Finance s.r.o.

Sagsøgt: GK

Konklusion

Artikel 8 og 23 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/48/CE af 23. april 2008 om forbrugerkreditaftaler og om ophævelse af Rådets direktiv 87/102/EØF skal fortolkes således, at de pålægger en national ret ex officio at prøve, om der foreligger en tilsidesættelse af den pligt for kreditgiveren til forud for aftalens indgåelse at vurdere forbrugerens kreditværdighed, der er fastsat i direktivets artikel 8, og at drage de konsekvenser, som i henhold til national ret følger af en tilsidesættelse af denne pligt, forudsat at sanktionerne opfylder betingelserne i den pågældende artikel 23. Artikel 8 og 23 i direktiv 2008/48 skal ligeledes fortolkes således, at de er til hinder for en national ordning, i henhold til hvilken kreditgiverens tilsidesættelse af sin pligt til forud for aftalens indgåelse at vurdere forbrugerens kreditværdighed sanktioneres med kreditaftalens ugyldighed ledsaget af en pligt for forbrugeren til at tilbagebetale hovedstolen til kreditgiveren på et tidspunkt, der er passende i forhold til forbrugerens økonomiske evne, udelukkende såfremt den pågældende forbruger påberåber sig denne ugyldighed, hvilket skal ske inden for en præklusionsfrist på tre år.

(1) EUT C 25 af 21.1.2019.
1)

Kongeriget Belgien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 25 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/123/EF af 12. december 2006 om tjenesteydelser i det indre marked såvel som artikel 49 TEUF, idet det har forbudt udøvelse af regnskabsvirksomhed samtidig med udøvelse af virksomhed som forsikringsmægler, forsikringsagent, ejendomsmægler eller enhver bankvirksomhed og virksomhed vedrørende finansielle tjenesteydelser, og idet det har tilladt forretningsudvalget for Institut professionnel des comptables et fiscalistes agrées (institut for regnskabsførere og skatteeksperter) at forbyde samtidig udøvelse af regnskabsvirksomhed og enhver håndværks-, landbrugs- og handelsvirksomhed.
1)

Artikel 12 i Rådets sjette direktiv 82/891/EØF af 17. december 1982 på grundlag af traktatens artikel 54, stk. 3, litra g), om spaltning af aktieselskaber, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2007/63/EF af 13. november 2007, sammenholdt med artikel 21 og 22 i det nævnte direktiv 82/891, skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for, at kreditorer i et spaltet selskab, hvis rettigheder er stiftet forud for spaltningen, og som ikke har gjort brug af de instrumenter til beskyttelse af kreditorerne, som er fastsat i national lovgivning i medfør af den nævnte artikel 12, kan anlægge et omstødelsessøgsmål (actio pauliana) efter, at spaltningen er gennemført, med henblik på at opnå, at den nævnte spaltning erklæres uvirksom over for dem, og at iværksætte fuldbyrdelsesforanstaltninger eller retsbevarende foranstaltninger vedrørende de aktiver, der er overdraget til det nystiftede selskab.
1)

Artikel 10, stk. 3, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1924/2006 af 20. december 2006 om ernærings- og sundhedsanprisninger af fødevarer, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 107/2008 af 15. januar 2008, skal fortolkes således, at det krav, der er fastsat heri, hvorefter henvisninger til generelle, uspecifikke gavnlige virkninger, som næringsstoffet eller fødevaren har, skal ledsages af en beslægtet specifik sundhedsanprisning, der er opført på de i forordningens artikel 13 eller 14 fastsatte lister, ikke er opfyldt i det tilfælde, hvor et kosttilskuds emballage på dennes forside indeholder en henvisning til generelle, uspecifikke gavnlige virkninger, som næringsstoffet eller fødevaren har for et godt helbred, selv om den specifikke sundhedsanprisning, der har til formål at ledsage denne henvisning, kun er anbragt på bagsiden af denne emballage, og at der ikke foreligger nogen udtrykkelig henvisning som f.eks. en asterisk mellem de to.