Forslag til afgørelse fra generaladvokat Ruiz-Jarabo Colomer fremsat den 7. juli 1998. - Stefan Demand mod Hauptzollamt Trier. - Anmodning om præjudiciel afgørelse: Bundesfinanzhof - Tyskland. - Mælk - Ordning for tillægsafgift - Supplerende referencemængde - Midlertidig suspension - Konvertering til en definitiv nedsættelse - Tab af godtgørelse - Almindelige retsgrundsætninger og grundlæggende rettigheder. - Sag C-186/96.



Samling af Afgørelser 1998 side I-08529



Generaladvokatens forslag til afgørelse

1 I den foreliggende sag har Bundesfinanzhof forelagt Domstolen et praejudicielt spoergsmaal om gyldigheden af forordning (EOEF) nr. 3950/92 (1) og specielt vedroerende den ordning, hvorefter den suspension, der gang paa gang er sket af en del af de til maelkeproducenterne hidtil tildelte afgiftsfrie referencemaengder (»maelkekvoter«), uden godtgoerelse er blevet aendret til en endelig nedsaettelse.

De faktiske omstaendigheder i hovedsagen

2 Stefan Demand, sagsoegeren i hovedsagen (herefter »sagsoegeren«), er landmand maelkeproducent i Raversbeuren, Rheinland-Pfalz.

3 I produktionsaaret 1990/91 havde sagsoegeren forhoejet sin oprindelige kvote med 67 784 kg maelk om aaret. Denne forhoejelse var et resultat af en national foranstaltning (jf. nedenfor, punkt 25), som havde til formaal at gennemfoere en nedsaettelse af de individuelle referencemaengder. Hver producent, der erklaerede sig villig til at ophoere definitivt med maelkeproduktionen, fik tilbud om en godtgoerelse paa 1,60 DEM pr. kg af deres garanterede maengde. Da man herved opnaaede en stoerre maengde end oprindelig forudsat (400 000 tons), tilboed de tyske myndigheder overskuddet til de producenter, der oenskede at forhoeje deres kvote, mod betaling af det beloeb, som staten paa sin side havde betalt i godtgoerelse, nemlig 1,60 DEM pr. kg.

4 I december 1993 bekraeftede den til administration af tillaegsordningen kompetente statslige myndighed, Hauptzollamt Trier, nedsaettelsen, der indtil april 1993 var blevet foretaget hos Molkerei Erbeskopf eG, Thalfang, paa 4,74% af den individuelle aarlige garantimaengde, som tilkom sagsoegeren. Denne procentsats fremgik af tillaegget til den i forordning nr. 3950/92 fastsatte nedsaettelsessats (4,5%) og en yderligere nedsaettelse (0,24%) i henhold til nationale bestemmelser (jf. nedenfor, punkt 22), som ikke bestrides. Den kvote, der tilkom sagsoegeren, faldt derfor fra 165 503 kg til 157 658 kg om aaret.

5 Under en retssag til proevelse af afgoerelsen fra Hauptzollamt gjorde sagsoegeren navnlig gaeldende, at hans grundrettigheder for saa vidt angaar ejendomsrettens ukraenkelighed, forbud mod forskelsbehandling og princippet om beskyttelse af den berettigede forventning var blevet tilsidesat. Finanzgericht Rheinland-Pfalz frifandt sagsoegte og afslog samtidig at forelaegge Domstolen et praejudicielt spoergsmaal, saaledes som sagsoegeren havde begaeret.

6 Sagsoegeren indbragte derefter sagen for Bundesfinanzhof, hvor han paa ny rejste spoergsmaalet, om forordning nr. 3950/92 er forenelig med faellesskabsretten, for saa vidt som suspensionen af en del af de producenterne tildelte referencemaengder i henhold til denne forordning er blevet konverteret til en definitiv nedsaettelse uden ret til godtgoerelse.

7 Undersoegelsen af dette spoergsmaal goer det noedvendigt foerst at give en beskrivelse af den ordning for tillaegsafgift, som er indfoert til kontrol af produktionsoverskuddet i den faelles markedsordning for maelk og mejeriprodukter.

De relevante retsforskrifter

Faellesskabsretten

8 For at mindske uligevaegt mellem udbud og efterspoergsel med hensyn til maelk og maelkeprodukter saavel som deraf foelgende strukturelle overskud blev den faelles markedsordning for denne sektor ved forordning (EOEF) nr. 856/84 (2) aendret ved indfoerelse af en tillaegsafgift, der under visse omstaendigheder blev paalagt ud over den allerede eksisterende saakaldte medansvarsafgift. Denne nye kontrolforanstaltning, som var gaeldende fra den 2. april 1984, forudsatte en fordeling af de individuelle referencemaengder mellem maelkeproducenterne i Faellesskabet, der fremgik af den samlede maengde, som var blevet tildelt den paagaeldende medlemsstat, med undtagelse af den maengde, der var bestemt til faellesskabsreserven, og som var indfoert til opfyldelse af saerlige behov i nogle medlemsstater og hos visse producenter.

9 Overskridelse af referencemaengden medfoerte for producenten en pligt til at betale en tillaegsafgift paa mindst 75% af referenceprisen, hvis provenu skulle finansiere udgifterne ved afsaetning af overskuddet.

10 De almindelige regler for gennemfoerelse af denne tillaegsafgiftsordning blev fastsat af Raadet ved forordning (EOEF) nr. 857/84 (3). Heri var bl.a. bestemt, at medlemsstaterne kan danne nationale reserver af referencemaengder for at tage hensyn til nogle af deres producenters saerlige forhold.

11 Tillaegsafgiftsordningen blev vedtaget for en periode paa fem aar. Alligevel var de oprindeligt fastsatte foranstaltninger ikke tilstraekkelige til at skabe ligevaegt mellem udbud og efterspoergsel efter maelk og mejeriprodukter. Derfor traf faellesskabsinstitutionerne nye foranstaltninger for at styrke systemet, herunder en godtgoerelse ved produktionsophoer (4) og nedsaettelse eller midlertidig suspension af de samlede garantimaengder for maelk. Den sidstnaevnte type foranstaltninger, som det drejer sig om i den foreliggende sag, medfoerer automatisk en tilsvarende nedskaering eller midlertidig suspension af producenternes individuelle referencemaengder.

12 Ved forordning (EOEF) nr. 1335/86 og (EOEF) nr. 1343/86 (5) blev de samlede garantimaengder nedsat med 2% for 1987/88 og 1% for 1988/89, uden at der blev fastsat en godtgoerelse til producenterne. Foruden denne definitive nedsaettelse blev der med forordning (EOEF) nr. 775/87 (6) foretaget en midlertidig suspension af en del af hver referencemaengde, hvor summen skulle svare til 4% af den for 1987/88 og 5,5% af den for 1988/89 fastsatte samlede garantimaengde. Denne midlertidige suspension af en procentdel af kvoten blev udlignet ved udbetaling af en godtgoerelse paa 10 ECU pr. 100 kg for hver periode.

13 I 1988 blev ordningen for tillaegsafgift forlaenget indtil den 31. marts 1992 (7). Samtidig opretholdtes med artikel 1 i forordning (EOEF) nr. 1111/88 (8) den midlertidige suspension af 5,5% af den ved forordning nr. 775/87 fastsatte samlede maengde, og den blev udvidet til ogsaa at omfatte de foelgende tre tolvmaanedersperioder (1989/90, 1990/91 og 1991/92). Endvidere var der i artikel 1, stk. 2, i forordning nr. 1111/88 bibeholdt en godtgoerelse for suspensionen, selv om det var ved direkte betaling af en gradvist nedsat godtgoerelse paa 8 ECU pr. 100 kg for 1989/90, 7 ECU pr. 100 kg for 1990/91 og 6 ECU pr. 100 kg for 1991/92.

14 Med forordning (EOEF) nr. 3879/89 (9) blev der foretaget en yderligere nedsaettelse af den samlede garantimaengde med 1% uden nogen godtgoerelse med det formaal at oege faellesskabsreserven. Samtidig blev den procentsats, med hvilken den midlertidigt suspenderede samlede maengde blev nedsat, ved forordning (EOEF) nr. 3882/89 (10) skaaret ned fra 5,5% til 4,5%, saaledes at den ikke-suspenderede referencemaengde forblev uaendret. Med forordning nr. 3882/89 blev tillige den godtgoerelse, der var blevet fastsat ved forordning nr. 1111/88, sat op til 10 ECU pr. 100 kg for produktionsaaret 1989/90, 8,5 ECU pr. 100 kg for produktionsaaret 1990/91 og 7 ECU pr. 100 kg for produktionsaaret 1991/92, saaledes at producenterne fortsat kunne betales af det beloeb, der fremkom ved suspensionen paa 5,5%.

15 I 1991 udstedte Faellesskabets institutioner forordning (EOEF) nr. 1630/91 (11), hvormed man yderligere nedsatte den samlede garantimaengde med 2%. Denne gang blev nedsaettelsen udlignet ved en godtgoerelse i henhold til forordning (EOEF) nr. 1637/91 (12).

16 Det foelgende aar udstedte Raadet forordning (EOEF) nr. 816/92 (13) for yderligere at forlaenge tillaegsafgiftsordningen med ét aar (fra den 1.4.1992 til den 31.3.1993), indtil foranstaltningerne til reform af den faelles landbrugspolitik var blevet truffet. For i denne periode at fortsaette produktionskontrollen var det i forordning nr. 816/92 bestemt, at Kommissionen kan foreslaa at nedsaette den samlede garantimaengde mod betaling af en dertil svarende godtgoerelse, saaledes at de saneringsbestraebelser, der allerede var sat i gang, kunne fortsaettes. Desuden blev de samlede garantimaengder fastsat, uden at man tog den ved forordning nr. 775/87 midlertidigt suspenderede andel paa 4,5% af referencemaengderne i betragtning, om hvis fremtidige behandling Raadet skulle traeffe endelig beslutning i forbindelse med reformen af den faelles landbrugspolitik.

17 Overgangssituationen i 1992 udloeb med vedtagelsen af forordning nr. 3950/92 - hvis gyldighed anfaegtes i den foreliggende sag - hvormed anvendelsen af ordningen for tillaegsafgift blev forlaenget i syv aar, og de gaeldende bestemmelser blev kodificeret med henblik paa en forenkling og tydeliggoerelse. I henhold til forordningens artikel 4 svarede de individuelle referencemaengder til de maengder, som var til raadighed den 31. marts 1993, uden hensyn til de justeringer, der kunne vaere gennemfoert paa nationalt plan inden for rammerne af den samlede maengde, som tilkom den paagaeldende medlemsstat. Problemet med de midlertidigt suspenderede 4,5% af de individuelle referencemaengder blev ikke udtrykkelig loest ved forordning nr. 3950/92. Den konkrete fastsaettelse af den samlede maengde for 1993/94, der tilkom medlemsstaterne, blev, om end med mulighed for en senere justering, foretaget ved forordning (EOEF) nr. 748/93 (14), ifoelge hvilken de den 31. marts 1993 gaeldende maengder - forhoejet med de maengder, som samme dag fremgik af faellesskabsreserven - blev bibeholdt. Dermed udelukkede forordning nr. 748/93 de midlertidigt suspenderede referencemaengder, som ikke var blevet bibeholdt ved forordning nr. 816/92 for 1992/93, af den samlede garantimaengde for 1993/94.

18 Justeringen af de for produktionsaaret 1993/94 gaeldende samlede maengder for de enkelte medlemsstater blev foretaget med forordning (EOEF) nr. 1560/93 (15). Ved forordningens artikel 1 blev artikel 3 i forordning nr. 3950/92 aendret, saaledes at de samlede maengder for hver medlemsstat blev fastsat, for Tysklands vedkommende til 27 764 778 tons. Endelig hedder det i anden betragtning til forordning nr. 1560/93, at den midlertidige suspension paa 4,5% af de individuelle referencemaengder for aaret 1987 blev konverteret til en definitiv nedsaettelse, for hvilken der ikke blev fastsat nogen godtgoerelse.

19 Ifoelge artikel 6 i forordning nr. 3950/92 er det tilladt for et tidsrum svarende til den paagaeldende tolvmaanedersperiode at afstaa den individuelle referencemaengde, som ikke vil blive udnyttet af den producent, der raader over den. Denne bestemmelse erstatter den enekompetence, medlemsstaterne allerede havde i henhold til forordning (EOEF) nr. 2998/87 (16), til at tillade de omhandlede midlertidige overdragelser.

20 Ifoelge artikel 8, stk. 1, i forordning nr. 3950/92 kan medlemsstaterne fra den 1. april 1993 tillade »overdragelser af referencemaengder mellem producenter fra bestemte kategorier uden overdragelser af den tilsvarende jord«. Saadanne overdragelser kan kun tillades i bestemte regioner, der er fastsat paa grundlag af objektive kriterier.

Nationale bestemmelser

21 Den ovenfor beskrevne faellesskabsordning blev i Tyskland gennemfoert ved trinvise aendringer af Milch-Garantiemengen-Verordnung (herefter »MGV«). § 4, stk. 1, i MGV (som affattet efter aendringen af 24.3.1993) (17) bestemmer, at de individuelle referencemaengder fra den 1. april 1993 svarer til den kvote, der tilkom producenten indtil den 31. marts 1993, med fradrag af de maengder, som indtil da var genstand for suspensionen.

22 I henhold til § 4b, stk. 6, i MGV (efter aendringen af 2.4.1992) (18) blev 4,74% af de hidtil garanterede referencemaengder suspenderet fra den 1. april 1992. Denne suspension laa 0,24% over den i henhold til forordning nr. 3882/89 (jf. ovenfor, punkt 14) fastsatte suspension, da de tyske myndigheder foer havde tildelt saerlige referencemaengder for at tage hensyn til saerlige situationer. Det drejer sig derfor om en foranstaltning af national karakter, som ikke er genstand for det foreliggende spoergsmaal fra Bundesfinanzhof.

23 For at gennemfoere faellesskabsordningen (jf. ovenfor, punkt 19, in fine) var det ifoelge MGV (som affattet efter aendringen af 3.7.1990) (19) under bestemte forudsaetninger tilladt midlertidigt for tolvmaanedersperioder at overdrage referencemaengder, der ikke blev udnyttet af producenten.

24 I henhold til de naermere bestemmelser i faellesskabsretten (jf. ovenfor, punkt 20) tillader MGV (efter aendringen af 24.9.1993) (20) overdragelsen af kvoter uden overdragelse af bedriften.

25 De tyske myndigheders aktion for at nedsaette de individuelle referencemaengder (jf. ovenfor, punkt 3) blev indledt ved lov af 17. juli 1984 (21) og stadfaestet bl.a. ved lov af 24. juli 1990 (22). Ved denne lov - hvis hjemmel var artikel 4, stk. 1, litra a), i forordning nr. 857/84 - blev delstaterne under bestemte forudsaetninger bemyndiget til at yde enhver producent, der var villig til helt eller delvist at ophoere med maelkeproduktionen, en godtgoerelse paa 1,60 DEM pr. kg. Virkningen af denne aktion oversteg myndighedernes forventninger, saaledes at de overskydende frigivne maengder ved en bekendtgoerelse (»Verwaltungsvorschrift«) fra delstaten (23) blev tilbudt de oevrige producenter mod betaling af den godtgoerelse, som var blevet udbetalt til de producenter, der ophoerte, dvs. 1,60 DEM pr. kg.

Det praejudicielle spoergsmaal

26 Under retsmoedet den 19. marts 1996 besluttede Bundesfinanzhof, VII Afdeling, at udsaette den af sagsoegeren mod Hauptzollamt Trier (jf. ovenfor, punkt 6) anlagte ankesag og at forelaegge Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal:

»Er artikel 4, stk. 1, jf. artikel 3, stk. 1, i forordning (EOEF) nr. 3950/92, hvorved en del af de referencemaengder, der var tildelt producenterne, og som blev suspenderet ved artikel 5c, stk. 3, litra g), i forordning (EOEF) nr. 804/68 - som aendret ved forordning (EOEF) nr. 816/92 - blev definitivt nedskaaret uden betaling af nogen godtgoerelse, og uden at de af producenten erhvervede referencemaengder i det mindste blev undtaget fra nedskaeringen, forenelige med Faellesskabets retsorden, navnlig princippet om ejendomsrettens ukraenkelighed, ligebehandlingsprincippet og princippet om beskyttelse af den berettigede forventning?«

27 Det drejer sig altsaa om, hvorvidt bestemte forskrifter i forordning nr. 3950/92 (24), hvorved inddragelsen af de 4,5% af de indtil da midlertidigt suspenderede individuelle referencemaengder i medlemsstaternes samlede maengder ophoerte, er forenelig med de af faellesskabsretten beskyttede grundlaeggende principper. Tiltaget medfoerte i praksis en endelig nedsaettelse af kvoterne for producenterne, og den blev ikke udlignet.

28 Som muligt grundlag for forordningens ugyldighed er der saavel i forelaeggelseskendelsen som i indlaeggene fra de beroerte gjort gaeldende, at der foreligger en tilsidesaettelse af princippet om ejendomsrettens ukraenkelighed, ligebehandlingsprincippet og princippet om beskyttelse af den berettigede forventning.

29 Med hensyn til principspoergsmaalet er der i Domstolens dom af 15. april 1997 i sagen Irish Farmers Association m.fl. (25) (herefter »Irish Farmers-dommen«) givet et brugbart svar. I denne dom blev den her relevante nedsaettelse af de individuelle kvoter med 4,5% behandlet. Domstolen foretog da en grundig undersoegelse af de anfoerte foranstaltninger med hensyn til princippet om ejendomsrettens ukraenkelighed og princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, proportionalitetsprincippet samt ligebehandlingsprincippet. Dens konklusion var, at den ikke fandt noget, der kunne paavirke gyldigheden af foranstaltningen.

30 Bundesfinanzhof, VII Afdeling, oenskede dog at fastholde sin ret til at forelaegge et praejudicielt spoergsmaal. I den anledning har den ved skrivelse af 30. juli 1997 anfoert foelgende:

»Retten har i forelaeggelseskendelsen ligeledes rejst spoergsmaalet, om der ved den foretagne konvertering af suspensionen af en del af de tildelte referencemaengder til en permanent nedsaettelse uden godtgoerelse ikke i det mindste burde vaere gjort undtagelse for de supplerende referencemaengder, som producenterne (paa grundlag af tildelinger fra delstaterne) havde erhvervet. Dette spoergsmaal har Domstolen ikke behandlet i sin dom af 15. april 1997 i sag C-22/94 ... Navnlig paa grund af den paaberaabte saerlige beskyttelse af ejendomsretten og beskyttelsen af den berettigede forventning, sagsoegeren har gjort gaeldende med hensyn til de erhvervede supplerende maelkekvoter paa 67 000 kg, som han havde erhvervet ved tildeling fra delstaten, har retten set sig noedsaget til at fastholde sin anmodning om en praejudiciel afgoerelse.«

31 Den nationale retsinstans begraenser saaledes raekkevidden af det oprindelige spoergsmaal ved indholdet af den sidste bisaetning i spoergsmaalet (»uden at de af producenten erhvervede referencemaengder i det mindste blev undtaget fra nedskaeringen«) og erkender dermed stiltiende, at der i oevrigt er givet et daekkende svar i Irish Farmers-dommen.

32 I betragtning heraf ville man kunne formulere det praejudicielle spoergsmaal saaledes: Er det paa baggrund af Irish Farmers-dommen paa nogen maade af betydning, at en del af referencemaengderne, som er genstand for den endelige procentuelle nedskaering, er erhvervet senere? Efter min opfattelse boer dette spoergsmaal besvares benaegtende.

33 For det foerste udgoer den omstaendighed, at en del af den undersoegte kvote i den foreliggende sag er erhvervet efter den oprindelige tildeling, ikke i sig selv noget nyt aspekt. Af undersoegelsen i forbindelse med forelaeggelseskendelsen fra High Court of Ireland, som danner udgangspunkt for Irish Farmers-sagen, fremgaar, at der ved beregningen af referencemaengderne for de enkelte sagsoegende producenter i hovedsagen, for hvem der var fastsat en nedsaettelse paa 4,5%, ikke kun var taget hensyn til de foerst (for produktionsaaret 1984/85) tildelte maengder, men tillige til de maengder, der efterhaanden var blevet »opkoebt« (»purchased«) af producenterne. Saaledes havde Michael Slattery fra 1988 til 1992 »opkoebt« en maelkekvote paa i alt 2 862 gallons, som stammede fra en national omstruktureringsplan for maelk. Nedsaettelsen omfattede ligeledes f.eks. den maelkekvote paa 2 000 gallons, som Milk Quota Appeals Tribunal havde tildelt John Corbett, en intervenient i hovedsagen, for produktionsaaret 1992/93. Omvendt omfattede nedsaettelsen ikke de maengder, som af forskellige producenter var »forpagtet« (»taken on lease«), da der i dette tilfaelde blev foretaget en nedsaettelse i bortforpagterens kvote.

34 For det andet kan det, som allerede anfoert (jf. ovenfor, punkt 3), ikke siges, at sagsoegeren har opkoebt tillaegskvoten paa ca. 67 000 kg af staten. Han har snarere udnyttet den mulighed, som delstaten gav ham, til at faa overdraget en bestemt referencemaengde, der stammede fra andre producenter, som hellere ville ophoere med produktionen mod at faa udbetalt en godtgoerelse, saaledes at han skulle betale staten netop den godtgoerelse, staten havde maattet betale den ophoerende producent, nemlig 1,60 DEM pr. kg. Under disse omstaendigheder siger det sig selv, at sagsoegeren med hensyn til den anfoerte supplerende referencemaengde var omfattet af de samme begunstigelser og indskraenkninger, som den producent, der opgav kvoterne, var omfattet af. Der er saaledes ingen grund til at anvende nogen anden retlig ordning paa de maengder, med hvilke sagsoegeren i produktionsaaret 1990/91 fik forhoejet sin oprindelige kvote.

35 I tilslutning til de forudgaaende bemaerkninger ville det vaere mig muligt til loesning af den foreliggende sag at anfoere begrundelsen i den allerede ofte anfoerte Irish Farmers-dom, som - da der ikke er sondret mellem de forskellige typer af erhvervelse af referencemaengderne - finder anvendelse paa enhver, i sin fulde ordlyd. Efter min opfattelse ville det dog alligevel vaere hensigtsmaessigt at undersoege det forelagte spoergsmaal med hensyn til den retlige beskaffenhed af de individuelle referencemaengder eller kvoter.

Maelkekvoternes retlige beskaffenhed

36 De gamle romere opfattede ejendomsretten som en saa umiddelbar og intensiv raadighed over genstanden, at den blev ligestillet med selve genstanden. I vore dage drejer forretninger sig for en stor dels vedkommende om ting, hvor det ikke handler om genstande i egentlig forstand. Da de er opstaaet for at opfylde en bestemt oekonomisk og samfundsmaessig funktion, er de mere afhaengige af de retsregler, hvorved de er tilvejebragt og opretholdes, end enhver anden genstand. Man kan f.eks. naevne erhvervsmaessige patenter. For at beskytte de erhvervsmaessige resultater og paa den maade stimulere opfindelser, indfoerer lovgiver et nyt retsbegreb og fastlaegger dets indhold - fortrinsvis - i overensstemmelse med det dermed tilsigtede formaal. Lovgiver goer dette vel vidende, at den oekonomiske dynamik vil soerge for at afdaekke de juridiske aspekter i forbindelse med det nye retsbegreb, som hverken var forudset eller sandsynligvis var til at forudse. Derefter paahviler det igen lovgiver eller - i givet fald - domstolene ved en naermere praecisering af graenserne at afpasse denne fremmedartede nyskabning efter retsforholdene.

37 Saaledes forholder det sig efter min opfattelse med de saakaldte maelkekvoter. Faellesskabslovgiver maa have taenkt, at det maa vaere muligt at fastsaette bestemmelser for dette retsbegreb, der helt var i samklang med det, der var formaalet med retsbegrebet, nemlig at regulere maelkeproduktionen i Faellesskabet, og dermed at overlade til de enkelte medlemsstater at loese de mangeartede privatretlige problemer, som indfoerelsen af det nye system noedvendigvis ville medfoere. Da faellesskabslovgiver var sig raekkevidden af den nye ordning bevidst, fastsatte man dog to vigtige betingelser: kvoteordningens midlertidige karakter og bindingen af kvoterne til maelkeproduktion. Begge tabte lidt efter lidt terraen. Den foerste betingelse paa grund af de gentagne forlaengelser, som kvoteordningen fra 1984 til i dag har vaeret underlagt; den anden betingelse fordi medlemsstaterne fik stoerre og stoerre kompetence til at overfoere referencemaengder uden tilknytning til jord. Fra den 1. april 1993 kunne medlemsstaterne endda under bestemte forudsaetninger tillade »overdragelser af referencemaengder mellem producenter fra bestemte kategorier uden overdragelser af den tilsvarende jord« (jf. ovenfor, punkt 20).

38 De nationale lovgivere har udnyttet denne mulighed meget forskelligt. Hvor der i England siden indfoerelsen af systemet har udviklet sig et sandt »kvotemarked«, tillader den franske ordning end ikke den i artikel 6 i forordning nr. 3950/92 fastsatte midlertidige afstaaelse (26). I forbindelse med denne retlige opsplitning og ustabilitet er det ikke maerkeligt, at kvalifikationen af maelkekvoterne fra de nationale retters side raekker lige fra »immateriel genstand af oekonomisk vaerdi« (27), eller endog »immateriel genstand egnet til udlejning, bortforpagtning eller afhaendelse, og med den egenskab, at besiddelsen af den udgoer en subjektiv rettighed« (28), til mere beskedne kvalifikationer som »administrativ kvotering af produktionen« (29) eller endog »stoetteberettiget afgiftsretlig begunstigelse« (30). I doktrinen er der allerede opstaaet tvivl om, hvorvidt det ved kvoter drejer sig om en roerlig eller uroerlig ting (31), eller om selve kvoten, og ikke den af beskyttelsen derigennem opnaaede maelkeproduktion, kan stilles som tinglig sikkerhed (32).

Domstolen har tendens til at behandle afgraensningen af kriterierne for formueretspositioner med ubeslutsomhed og begraenset til delomraader, og denne indstilling kan i det mindste delvist begrundes med den splittelse i teorien, som faellesskabsbestemmelserne, navnlig paa det privatretlige omraade, skaber i medlemsstaternes retsordener (33).

39 Mens kvoteordningens relative tidsmaessige stabilitet bidrager til, at der opstaar en vis retssikkerhed, styrker svaekkelsen af betingelserne for overdragelse de erhvervsdrivendes legitime forestilling om kvoten som en genstand med en egen vaerdi. Trods den store forskellighed mellem de enkelte nationale retsordener er jeg derfor af den opfattelse, at maelkekvoterne paa nuvaerende tidspunkt skal anses for aegte immaterielle formuegoder. Da de er opstaaet med det formaal at regulere maelkemarkedet, boer deres indhold derfor bestemmes under hensyntagen til dette formaal, som stadig er grundlaget for deres eksistensberettigelse.

40 Derfor boer man efter min opfattelse ved proevelsen af gyldigheden af de foranstaltninger, der er truffet inden for rammerne af denne maelkemarkedsordning laegge saerlig vaegt paa noedvendigheden af foranstaltningerne og paa, at de er forholdsmaessige under hensyn til det reguleringsformaal, som er tillagt dem. Konklusionerne efter en saadan proevelse kan derefter anvendes paa enhver indehaver af en referencemaengde, uanset paa hvilken maade den er tildelt (eller, om man vil, er erhvervet).

41 Sagt paa en anden maade: Maelkekvoternes formueretlige karakter kan - selv om der for saa vidt kan tillaegges dem en stoerre dynamik i forretningslivet, saafremt deres indehavers subjektive rettigheder samtidig beskyttes - ikke prioriteres hoejere end markedsordningens hovedformaal. De erhvervsdrivende, som handler med disse kvoter (ved hjaelp af de forskellige i henhold til de nationale retsordener tilladte retshandler), maa man aldrig glemme, at naar det kommer til stykket, drejer det sig for saa vidt angaar disse kvoter, fra de blev indfoert, og naar henses til deres formaal, om instrumenter til en midlertidig regulering af markedet med de risici og den usikkerhed, dette medfoerer. Det betyder naturligvis ikke, at lovgiver kan raade helt ubegraenset over referencemaengderne. Det betyder derimod ved undersoegelsen af gyldigheden af enhver reguleringsforanstaltning, som f.eks. nedsaettelsen af de afgiftsfrie maengder med 4,5%, at for at en saadan kan kvalificeres som ekspropriation, skal maelkekvoternes indre sammenhaeng for markedets regulering tages i betragtning. I oekonomisk henseende kan det maaske siges, at interventionsforanstaltninger, som udmoenter sig i en kvote, over for de erhvervsdrivende, der er indehavere af dem, udgoer en yderligere udnyttelsesrisiko, som er naert knyttet til markedssituationen. Denne risiko skal den erhvervsdrivende paatage sig, selv om det kun er med den beskyttelse for oeje, systemet giver ham gennem en mindsteprisgaranti.

42 Maelkekvoten udgoer saaledes et markedsinterventionsinstrument, som i retsforhold er blevet forvandlet til et formuegode. Indholdet af dette instrumentale gode er naturligvis forskelligt i henhold til de forskellige nationale retsordener. Nogle af disse vil kraeve en staerkere binding mellem kvoten og jord eller vil goere afhaendelsen deraf afhaengig af bestemte forudsaetninger. Kvoten mister dog ikke sin formuekarakter i den forbindelse - ligesom dette heller ikke er tilfaeldet ved skydevaaben eller beriget uran trods disses begraensede overdragelighed. Ved de naevnte forudsaetninger lykkes det dog kun delvist at hindre, at der opstaar »kvotemarkeder«.

43 Den loesning, jeg foreslaar, afspejler efter min mening ikke kun den oekonomiske realitet paa bedste maade, men den tillader ogsaa en saa vidt muligt rimelig beskyttelse af de subjektive rettigheder. At »ejendomsretten, saaledes som den er sikret i Faellesskabets retsorden, ikke indebaerer en ret til oekonomisk at udnytte en fordel - som f.eks. referencemaengder, der er tildelt i henhold til en faelles markedsordning - som ikke stammer fra den paagaeldendes ejendom eller erhvervsmaessige virksomhed« (34), kan i dag ikke goeres gaeldende med saa stor vaegt som dengang. Det ser ud til, at Domstolen ser saadan paa det, naar den ikke har gentaget det citerede afsnit i den senere Irish Farmers-dom. Modsat det, der var tilfaeldet i tidligere sager, blev anbringenderne deri om en tilsidesaettelse af ejendomsretten ikke afvist ved, at kvoterne blev naegtet formueretlig karakter. Tvaertimod hedder det i Irish Farmers-dommen udtrykkeligt, at »konverteringen til en definitiv nedsaettelse uden godtgoerelse ikke [kan] beroere en saadan [ejendoms-]rettigheds egentlige indhold, da de irske producenter har kunnet fortsaette med at udoeve deres virksomhed som maelkeproducenter« (35). Denne konstatering viser, at Domstolen har truffet beslutning om at behandle den retlige problematik i forbindelse med interventionsforanstaltninger, f.eks. maelkekvoter paa det omraade, der er deres, nemlig paa det ejendomsretlige omraade. Det skal altsaa blot endnu en gang siges klart.

44 Jeg vil ikke slutte disse indledende bemaerkninger uden at henvise til, at maelkekvoteordningen ikke kun er nyttig som instrument til at stabilisere markedet, men ogsaa tjener vigtige omstruktureringsformaal.

Indledende spoergsmaal: gyldigheden af den nationale ordning vedroerende overfoerelse af kvoter

45 Under retsmoedet ytrede Kommissionen for det foerste tvivl om den faellesskabsretlige gyldighed af de tyske bestemmelser i bekendtgoerelsen, i henhold til hvilke det blev tilladt at erhverve bestemte kvoter, der var blevet frigivet ud over det fastsatte maal (jf. ovenfor, punkt 25). I artikel 4, stk. 1, litra a), i forordning nr. 857/84 var der dog hjemmel til at betale en godtgoerelse med henblik paa at fremme endeligt ophoer med maelkeproduktion, men den - ved en administrativ bekendtgoerelse fra ministeriet indfoerte - overfoerelse af kvoter ved betaling af et tilsvarende beloeb havde aldrig vaeret sikret retligt. Den omhandlede ordning havde formelt hjemmel i artikel 4, stk. 1, litra c), i forordning nr. 857/84, ifoelge hvilken medlemsstaterne for at gennemfoere omstruktureringen af maelkeproduktionen kan yde producenter kvoter. Kommissionen er af den opfattelse, at omstruktureringsformaal ikke boer forfoelges ved, at man paalaegger dem, der har brugsretten i forbindelse med denne maalsaetning, betalinger. Under disse omstaendigheder kan sagsoegeren ikke goere nogen argumenter gaeldende mod faellesskabsinstitutioner, som er baseret paa aktionen for at erhverve yderligere kvoter, fordi denne aktion aabenbart ikke er omfattet af faellesskabsretten.

46 Jeg anser dog ikke den - i givet fald foreliggende - ugyldighed af de naevnte overfoerelsesforanstaltninger saa aabenbar, at den skal fastslaas i forbindelse med denne sag, uden at de beroerte, navnlig Forbundsrepublikken Tyskland, i den forbindelse overhovedet er blevet hoert. Efter min opfattelse kan der af ordlyden i artikel 4 i forordning nr. 857/84 ikke udledes noget absolut forbud med det indhold, at der i henhold til bestemmelsens stk. 1, litra c), ikke maa tildeles kvoter mod betaling, som tidligere i henhold til stk. 1, litra a) - dvs. i forbindelse med en aktion, hvorved det endelige ophoer med produktionen efter oenske fra producenterne bliver gjort lettere for dem - er blevet overfoert til den nationale reserve. I hvert fald vil jeg i forbindelse med den foelgende undersoegelse i betragtning af, at den loesning (se ovenfor, punkt 40), som jeg foreslaar, netop bestaar i at anvende de samme retlige bestemmelser paa supplerende erhvervelser og paa de kvoter, der fra begyndelsen er blevet tildelt, tage udgangspunkt i den antagelige hypotese, at de nationale bestemmelser, der laa til grund for erhvervelsen af kvoterne, var forenelige med de paa det tidspunkt gaeldende EF-regler.

47 Jeg vil nu undersoege de principper, som efter den nationale rets og sagsoegerens vurdering kunne vaere blevet tilsidesat paa grund af den omhandlede definitive nedsaettelse.

Tilsidesaettelse af princippet om ejendomsretten

48 Efter fast praksis kan ejendomsretten ikke goere krav paa en uindskraenket gyldighed, men skal ses i sammenhaeng med sin funktion i samfundet. Udoevelsen af ejendomsretten kan derfor underkastes begraensninger, navnlig inden for rammerne af en faelles markedsordning, forudsat at saadanne begraensninger er i virkelig overensstemmelse med de formaal, som Faellesskabet forfoelger i almenhedens interesse, og ikke, naar henses til det forfulgte formaal, indebaerer et uforholdsmaessigt og uacceptabelt indgreb, der kraenker selve ejendomsrettens kerne (36).

49 Den paa grundlag af forordning nr. 3950/92 gennemfoerte definitive nedsaettelse af referencemaengderne med 4,5% uden godtgoerelse, uanset paa hvilken maade de er erhvervet, er utvivlsomt i overensstemmelse med de formaal, Faellesskabet forfoelger inden for rammerne af den faelles markedsordning for maelk og mejeriprodukter, nemlig en stabilisering af markedet og en reduktion af det strukturelle overskud. Dette blev paa ny fastslaaet i 17. betragtning til forordning nr. 3950/92. I oevrigt har ingen af parterne for Domstolen bestridt, at de omhandlede foranstaltninger faktisk forfulgte et formaal i almenhedens interesse.

50 Det mangler herefter at blive undersoegt, om den besluttede nedsaettelse ikke udgoer et - med hensyn til det forfulgte formaal med stabilisering af markedet og reduktion af det strukturelle overskud - uforholdsmaessigt og uacceptabelt indgreb, der kraenker selve ejendomsrettens kerne. Sagsoegeren goer, idet han fremlaegger private statistikker, gaeldende, at maelkeprisen i Tyskland er faldet siden 1990. Alligevel fremgaar det af officielle tal fra Kommissionen (37), at det strukturelle overskud af maelk og mejeriprodukter saavel paa faellesskabsplan som i Forbundsrepublikken Tyskland i produktionsaarene 1987 til 1996 holdt sig trods den anfaegtede nedsaettelse. Som foelge af denne nedsaettelse steg procentdelen af faellesskabsforbruget maalt i produktion fra 84% til 90%, og de tilskudsberettigede smoer- og skummetmaelksblandinger (produkter egnet til oplagring) faldt med henholdsvis 10% og 16%. Trods bestraebelserne for en begraensning fandt i 1993 60% af smoerproduktionen og 92% af produktionen af skummetmaelkspulver udelukkende paa grund af faellesskabsstoette afsaetning i Faellesskabet. Samtidig gik de samlede nettoindtaegter i de tyske virksomheder (som i faellesskabsomraadet) paa ingen maade tilbage paa grund af gennemfoerelsen af den omhandlede definitive nedsaettelse (produktionsaaret 1992/93) indtil 1995, det sidste aar, for hvilket der foreligger tal (38), men oplevede en stadig stigning. Under disse omstaendigheder handlede Raadet efter min opfattelse inden for rammerne af det skoen, der tilkommer det til regulering af faellesmarkedsordningerne, naar det traf beslutning om den nedsaettelse, som vedroerte en lille del af producenternes kvoter (4,5%), der ikke udgjorde nogen trussel mod bedrifternes fortsatte eksistens. Denne konstatering understreges yderligere af, at de forskellige af faellesskabsinstitutionerne siden 1987 trufne foranstaltninger ikke har haft nogen negativ effekt paa maelkeproducenternes indtaegtsniveau.

51 Det samme gaelder ogsaa for de producenter, som har gjort brug af den mulighed, de har faaet gennem ordningen, til at foroege deres referencemaengder mod en dertil svarende betaling. Disse producenter drager stoerre fordel af den faelles markedsordning, navnlig af prisgarantien, samtidig med at deres forholdsmaessige bidrag til det strukturbetingede overskud inden for maelkesektoren oeges. Det er saaledes berettiget, at nedsaettelserne af de samlede garantimaengder skal gaelde i samme omfang for dem som for andre producenter (39).

52 Herefter skal jeg afslutningsvis slaa fast, at den definitive nedsaettelse af producenternes kvoter med 4,5% uden godtgoerelse under de foreliggende omstaendigheder ikke udgoer en kraenkelse af ejendomsretten.

Tilsidesaettelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning

53 I sin faste praksis har Domstolen fastslaaet foelgende: »Selv om princippet om beskyttelse af den berettigede forventning ifoelge Domstolens praksis er et af Faellesskabets grundlaeggende principper, kan de erhvervsdrivende dog ikke have nogen berettiget forventning om opretholdelse af en bestaaende situation, som Faellesskabets institutioner kan aendre ved beslutninger truffet inden for rammerne af deres skoen ... Dette gaelder navnlig paa et omraade som de faelles markedsordninger, hvis formaal netop kraever en konstant tilpasning efter aendringer i den oekonomiske situation« (40). I en lignende sammenhaeng udtaltes, at »anvendelsesomraadet for princippet om beskyttelse af den berettigede forventning ikke [maa] udvides i en saadan grad, at princippet generelt forhindrer, at en ny ordning kan finde anvendelse paa de fremtidige virkninger af situationer, som er opstaaet under en tidligere ordning« (41).

54 I det foreliggende tilfaelde er jeg af den opfattelse, at suspensionen af referencemaengderne for 1992/93 uden godtgoerelse og den permanente nedsaettelse ved forordning nr. 1560/93 (jf. ovenfor, punkt 18) maatte paaregnes af forudseende og paapasselige erhvervsdrivende. Efter udloebet af den i Raadets forordning nr. 775/87 fastsatte femaarsperiode for den midlertidige suspension udstedte Raadet i henhold til forslag fra Kommissionen forordning nr. 816/92, som ikke forlaengede den gradvist nedsatte godtgoerelse. De suspenderede referencemaengder blev fratrukket de samlede garantimaengder, hvilket medfoerte en nedsaettelse af de individuelle kvoter, og Raadet forbeholdt sig ret til at overveje kvoternes fremtid paa baggrund af udviklingen paa markedet. Derfor blev der kun givet producenterne loefte om, at den videre behandling af andelen paa 4,5% af referencemaengderne, ville blive overvejet, hvilket skete med forordning nr. 1560/93, hvorved der blev truffet beslutning om definitiv nedsaettelse uden godtgoerelse.

55 Jeg mener, at en forudseende og paapasselig maelkeproducent i tide kunne forvente denne nedsaettelse af referencemaengderne uden godtgoerelse (42), da foelgende faktorer forelaa samtidig:

- I de fem forudgaaende aar blev der ligeledes foretaget nedsaettelser af store referencemaengder.

- Producenterne fik udbetalt en gradvist nedsat godtgoerelse paa i alt 45,5 ECU pr. 100 kg.

- Der blev i Faellesskabet stadig produceret overskudsmaelk.

- Det i dok. KOM(91) 409 endelig udg. af 31. oktober 1991 (43) sammenfattede forslag fra Kommissionen gav den af Raadet valgte loesning fortrinsret.

I hvert fald udloeb tillaegsafgiftsordningen principielt den 31. marts 1992 (se ovenfor, punkt 13). Fornyelsen af den laa derfor inden for rammerne af Raadets vide skoen, saaledes at ingen erhvervsdrivende kunne vaere helt sikker paa, at den gaeldende ordning for tiden efter den 31. marts 1992 ville blive opretholdt.

56 Jeg er derfor af den opfattelse, at forordning nr. 3950/92, som aendret ved forordning nr. 1560/93, ikke udgoer en tilsidesaettelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, fordi den uden godtgoerelse aendrer den midlertidige suspension af 4,5% af de individuelle referencemaengder til en definitiv nedsaettelse.

Saafremt det er resultatet for de tidligere tildelte kvoter, er der ingen grund til, at dette ikke ogsaa skulle gaelde for de i produktionsaaret 1990/91 erhvervede supplerende referencemaengder. Som jeg allerede har anfoert (ovenfor, punkt 3 og 34), drejede det sig nemlig paa det tidspunkt ikke om en erhvervelse af nyindfoerte referencemaengder, men om overdragelse af allerede eksisterende kvoter, som staten havde frigivet mod betaling af en godtgoerelse. De nye indehavere kunne ved erhvervelsen af disse kvoter kun straebe efter at indtraede i den samme retsstilling som de producenter, der havde opgivet referencemaengderne, og de havde derfor ingen grund til at antage, at der for de kvoter, som var erhvervet ved overdragelse, skulle anvendes andre bestemmelser end for de kvoter, der var tildelt fra begyndelsen.

Tilsidesaettelse af princippet om ligebehandling

57 Efter sagsoegerens opfattelse kan den omhandlede nedsaettelse for saa vidt angaar virkningen deraf ligestilles med delvist ophoer med produktionen uden godtgoerelse. For saa vidt ville de paagaeldende producenter, navnlig de producenter, der har forhoejet deres kvote mod betaling, blive udsat for en mindre gunstig behandling end de oevrige, som ved deres erklaering om at vaere villige til at opgive produktionen havde modtaget en godtgoerelse.

58 Den i traktatens artikel 40, stk. 3, andet led, fastsatte grundsaetning om udelukkelse af enhver form for forskelsbehandling af Faellesskabets producenter eller forbrugere kraever, at ensartede forhold ikke maa behandles forskelligt, og forskellige forhold ikke behandles ensartet, medmindre en saadan behandling er objektivt begrundet (44). Foelgelig kan den situation, som sagsoegeren er kommet i ved erhvervelse af tillaegskvoten, sammenlignes med den situation, hvoraf den anfoerte nye kvote udledes, dvs. med den situation, som indehaveren af den opgivne kvote havde umiddelbart inden opgivelsen. Denne situation var for det foerste kendetegnet ved muligheden for midlertidigt at producere en bestemt maengde maelk, der var fritaget for tillaegsafgiften, og saaledes indirekte drage fordel af en garantipris, og for det andet ved kravet om tilpasning af interventionsordningen paa markedet til formaalet, navnlig at hindre situationer med et for stort udbud. Jeg vil noejes med at slaa fast, at der er intet, der adskiller disse muligheder og forpligtelser fra dem, som sagsoegeren nu har med hensyn til sin nye kvote, og som i oevrigt ligner dem, der foelger af de fra begyndelsen tildelte referencemaengder. Derfor har faellesskabslovgiver, naar den omhandlede nedsaettelse blev anvendt paa alle referencemaengder uden hensyn til, hvorledes de er erhvervet, samvittighedsfuldt overholdt princippet om ligebehandling.

59 Afgoerelsen om, hvorvidt det oekonomisk havde vaeret en fordel at opgive produktionen og i stedet goere krav paa den af de tyske myndigheder tilbudte godtgoerelse i stedet for at bibeholde referencemaengderne med de heraf foelgende fordele og ulemper eller endog at forhoeje dem, er et rent personligt spoergsmaal. Det var op til den enkelte producent at foretage en afvejning af den oekonomiske fordel, der var knyttet til ophoer med produktionen, mod de forretningsmaessige udsigter, der var for maelk inden for rammerne af den faelles markedsordning, som bl.a. var karakteriseret af de synspunkter, der tidligere er anfoert under behandlingen af beskyttelsen af den berettigede forventning, dvs. muligheden for at vurdere en naert forestaaende nedsaettelse af garantimaengderne.

60 Herefter er jeg af den opfattelse, at anbringendet om en tilsidesaettelse af forbuddet mod forskelsbehandling ikke boer tages til foelge.

Andre paaberaabte principper

61 Sagsoegeren goer endvidere gaeldende, at der er sket en tilsidesaettelse af proportionalitetsprincippet og af princippet om begrundelsespligt for bestemte retsakter fra institutionerne (EF-traktatens artikel 190) saavel som misbrug af skoensmaessige befoejelser. Saaledes som det er formuleret, daekker det foerste og det tredje af disse anbringender - med hensyn til den med disse anbringender paaberaabte tilsidesaettelse af beskyttelsen - det, der er blevet anfoert i forbindelse med ejendomsrettens ukraenkelighed og princippet om beskyttelsen af den berettigede forventning. Med hensyn til disse tre anbringender tillader jeg mig i oevrigt at henvise til mit tidligere naevnte forslag til afgoerelse i Irish Farmers-sagen. Jeg er endvidere af den opfattelse, at undladelsen af en udtrykkelig begrundelse for foranstaltningerne vedroerende en nedsaettelse uden godtgoerelse - naar de undersoeges i deres sammenhaeng - ikke fratog sagsoegeren en effektiv mulighed for at goere sine rettigheder gaeldende og heller ikke forhindrer Domstolen i at udoeve sin judicielle kontrol. Jeg vil dog henvise til, at saeregenhederne i lovgivningsproceduren i Faellesskabet og kravene med hensyn til princippet om gennemskuelighed mere og mere kraever saerlig omhu og stor noejagtighed ved begrundelsen af generelle retsakter, som har umiddelbar virkning for privatpersoners formueforhold.

Forslag til afgoerelse

62 Paa grundlag af det foregaaende foreslaar jeg Domstolen at besvare det af Bundesfinanzhof stillede praejudicielle spoergsmaal saaledes:

»Gennemgangen af sagen har intet frembragt, der kan rejse tvivl om gyldigheden af artikel 4, stk. 1, sammenholdt med artikel 3 i Raadets forordning (EOEF) nr. 3950/92 af 28. december 1992, selv om denne bestemmelse ikke omfatter den midlertidigt suspenderede del paa 4,5% af referencemaengderne i henhold til Raadets forordning (EOEF) nr. 775/87, som aendret, og ikke har fastsat bestemmelse om betaling af en godtgoerelse til disse producenter, uden at sondre mellem de forskellige maader, paa hvilke de naevnte referencemaengder er erhvervet.«

(1) - Raadets forordning af 28.12.1992 om en tillaegsafgift paa maelk og mejeriprodukter (EFT L 405, s. 1).

(2) - Raadets forordning af 31.3.1984 om aendring af forordning (EOEF) nr. 804/68 om den faelles markedsordning for maelk og mejeriprodukter (EFT L 90, s. 10).

(3) - Raadets forordning af 31.3.1984 om almindelige regler for anvendelsen af den i artikel 5c i forordning (EOEF) nr. 804/68 omhandlede afgift paa maelk og mejeriprodukter (EFT L 90, s. 13).

(4) - Denne foranstaltning blev indfoert ved Raadets forordning (EOEF) nr. 1336/86 af 6.5.1986 om fastsaettelse af en godtgoerelse for definitivt ophoer med maelkeproduktion (EFT L 119, s. 21).

(5) - Raadets forordninger af 6.5.1986 om henholdsvis aendring af forordning nr. 804/68 (EFT L 119, s. 19) og om aendring af forordning nr. 857/84 (EFT L 119, s. 34).

(6) - Raadets forordning af 16.3.1987 om midlertidig suspension af en del af referencemaengderne som omhandlet i artikel 5c, stk. 1, i forordning nr. 804/68 om den faelles markedsordning for maelk og mejeriprodukter (EFT L 78, s. 5).

(7) - Denne forlaengelse blev bestemt ved Raadets forordning (EOEF) nr. 1109/88 af 25.4.1988 om aendring af forordning nr. 804/68 (EFT L 110, s. 27).

(8) - Raadets forordning af 25.4.1988 om aendring af forordning nr. 775/87 (EFT L 110, s. 30).

(9) - Raadets forordning af 11.12.1989 om aendring af forordning nr. 804/68 (EFT L 378, s. 1).

(10) - Raadets forordning af 11.12.1989 om aendring af forordning nr. 775/87 (EFT L 378, s. 6).

(11) - Raadets forordning af 13.6.1991 om aendring af forordning nr. 804/68 (EFT L 150, s. 19).

(12) - Raadets forordning af 13.6.1991 om fastsaettelse af en godtgoerelse i forbindelse med nedsaettelsen af de i artikel 5c i forordning nr. 804/68 omhandlede referencemaengder og af en godtgoerelse for definitivt ophoer med maelkeproduktion (EFT L 150, s. 30).

(13) - Raadets forordning af 31.3.1992 om aendring af forordning nr. 804/68 (EFT L 86, s. 83).

(14) - Raadets forordning af 17.3.1993 om aendring af forordning nr. 3950/92 (EFT L 77, s. 16).

(15) - Raadets forordning af 14.6.1993 om aendring af forordning nr. 3950/92 (EFT L 154, s. 30).

(16) - Raadets forordning af 5.10.1987 om aendring af forordning nr. 804/68 (EFT L 285, s. 1).

(17) - BGBl. 1993 I, s. 374.

(18) - BGBl. 1992 I, s. 845.

(19) - BGBl. 1990 I, s. 1334.

(20) - BGBl. 1993 I, s. 1659.

(21) - Gesetz ueber die Gewaehrung einer Verguetung fuer die Aufgabe der Milcherzeugung fuer den Markt (lov om udbetaling af en godtgoerelse for ophoer med maelkeproduktion til faellesmarkedet), BGBl. 1984 I, s. 942.

(22) - BGBl. 1990 I, s. 1470.

(23) - Tildeling af en godtgoerelse for definitivt ophoer med maelkeproduktionen med henblik paa markedsfoering og om tildeling af supplerende referencemaengder ved leverance, bekendtgoerelse fra Ministeriet for Land- og Skovbrug samt Vinavl i Delstaten Rheinland-Pfalz, MinBl. Rheinland-Pfalz 1991, s. 163.

(24) - Som aendret ved forordning nr. 1560/93.

(25) - Sag C-22/94, Sml. I, s. 1809.

(26) - Jf. i den forbindelse H. Gehrke: »Wie gemeinsam is die Gemeinsame Agrarpolitik? - Zur Ausfuehrung der EG-Regeln fuer die UEbertragung von Milchquoten in England und Wales, Frankreich und Deutschland«, European Review of Private Law, 1995, s. 21-52.

(27) - »Valuable intangible asset«, dommer Murphy i Lawlor v. The Minister for Agriculture and Others, ILRM, 1988, s. 400.

(28) - »Bene immateriale, succettibile di affitto o cessione, la cui titolarità costituisce posizione de diritto soggettivo«, Tribunale di Parma, dom af 16.12.1993, trykt i Dir. e giur. agr. e dell'amb., 1994, s. 112.

(29) - »Contingentement administratif de la production«, H. Savoie, »Quotas laitiers, procédures administratives et droit de propriété: trois décisions récentes du Conseil d'État«, Revue de Droit rural, nr. 231, marts 1995, s. 113 ff.

(30) - Bundesgerichtshof, kendelse af 19.7.1991, trykt i Agrarrecht, 1991, s. 344.

(31) - Jf. i den forbindelse A. Bernard, »Les quotas laitiers, meubles ou immeubles?«, Revue de Droit rural, nr. 150, februar 1987, s. 49 ff.

(32) - Jf. f.eks. J.M. de la Cuesta: »Aspectos jurídico-privados de la llamada cuota lechera«, Revista de Derecho Privado, 1988, s. 1967 ff.

(33) - Dette fremgaar af, at Domstolens praksis i forhold til de nationale retter udviser visse strukturmangler (for Tysklands vedkommende se Th. Schilling, »Eigentum und Marktordnung nach Gemeinschafts- und nach deutschem Recht«, EuGRZ, 1998, s. 189).

(34) - Dom af 22.10.1991, sag C-44/89, Von Deetzen II, Sml. I, s. 5119, praemis 27, og af 24.3.1994, sag C-2/92, Bostock, Sml. I, s. 955, praemis 19 (min fremhaevelse).

(35) - Sml. 1997 I, s. 1840, praemis 29 (min fremhaevelse).

(36) - Dom af 11.7.1989, sag 265/87, Schraeder, Sml. s. 2237, praemis 15, af 13.7.1989, sag 5/88, Wachauf, Sml. s. 2609, praemis 18, af 10.1.1992, sag C-177/90, Kuehn, Sml. I, s. 35, praemis 16 og 17, og af 5.10.1994, sag C-280/93, Tyskland mod Raadet, Sml. I, s. 4973, praemis 78.

(37) - Hentet fra CRONOS, Eurostat.

(38) - Overtaget fra RICA, Kommissionens GD VI.

(39) - Rettens dom af 13.7.1995, forenede sager T-466/93, T-469/93, T-473/93, T-474/93 og T-477/93, O'Dwyer m.fl. mod Raadet, Sml. II, s. 2071, praemis 127.

(40) - Dom af 14.2.1990, sag C-350/88, Delacre m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 395, praemis 33.

(41) - Dom af 20.9.1988, sag 203/86, Spanien mod Raadet, Sml. s. 4563, praemis 19.

(42) - Til samme resultat kommer Retten ogsaa i dommen i sagen O'Dwyer m.fl. mod Raadet (anfoert i fodnote 39, praemis 54).

(43) - EFT C 337, s. 35.

(44) - Jf. bl.a. dom af 19.3.1992, sag C-311/90, Hierl, Sml. I, s. 2061, praemis 18.