Artikel 8, stk. 2, i direktiv 93/37 bestemmer således, at de ordregivende myndigheder hurtigst muligt underretter ansøgere og bydende om, hvilke afgørelser der er truffet med hensyn til kontrakttildelingen. Underretning af forbigåede ansøgere og bydende om beslutningen om tildeling af en offentlig kontrakt er i henhold til denne bestemmelse obligatorisk. Denne samme forpligtelse følger af artikel 1, stk. 1, i direktiv 89/665, idet muligheden for effektiv klageadgang til prøvelse af beslutninger om tildeling forudsætter, at alle tildelingsbeslutningens ansøgere og bydende rettidigt underrettes herom.

En medlemsstat tilsidesætter de forpligtelser, der påhviler den i henhold til artikel 1, stk. 1, i direktiv 89/665 om samordning af love og administrative bestemmelser vedrørende anvendelsen af klageprocedurerne i forbindelse med indgåelse af offentlige indkøbs- samt bygge- og anlægskontrakter, som ændret ved direktiv 92/50, ved at opretholde en bestemmelse, hvorefter en sag til prøvelse af en beslutning om tildeling af en offentlig kontrakt eller en kontraktindgåelse skal anlægges så hurtigt som muligt og under alle omstændigheder senest inden for tre måneder efter, at grundene til at anlægge sag er indtrådt, medmindre domstolen finder det rimeligt at forlænge fristen, for så vidt som denne bestemmelse medfører en usikkerhed hvad angår den beslutning, der anlægges sag til prøvelse af, og vedrørende fastlæggelsen af fristerne for et sådant søgsmåls anlæggelse.

De nationale præklusionsfrister, herunder deres anvendelsesbestemmelser, må således ikke i sig selv kunne gøre det praktisk umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at udøve de rettigheder, som den berørte i givet fald udleder af fællesskabsretten.

Eftersom denne bestemmelse gør det muligt for nationale retsinstanser at foretage analog anvendelse af præklusionsfristen vedrørende prøvelse af beslutninger om tildeling af offentlige kontrakter på de mellemliggende beslutninger, der er truffet af de ordregivende myndigheder i forbindelse med indgåelsen af disse kontrakter, med hensyn til hvilke lovgiver ikke udtrykkeligt har fastsat denne præklusion, er den retlige situation, der følger heraf, ikke tilstrækkeligt klar og præcis til at udelukke risikoen for, at de pågældende ansøgere og bydende af en national retsinstans berøves deres ret til at påklage beslutninger på området for offentlige kontrakter på grundlag af en fortolkning af denne bestemmelse.

Udvidelsen af den præklusive frist til også at omfatte de mellemliggende beslutninger, der er truffet af de ordregivende myndigheder i forbindelse med indgåelsen af en offentlig kontrakt efter de bestemmelser, som medfører, at de berørte fratages deres klageadgang, er hverken i overensstemmelse med retssikkerhedskravene eller med målet om effektiv klageadgang. De berørte skal med tilstrækkelig klarhed oplyses om, at fristordningen finder anvendelse på nævnte mellemliggende beslutninger, for i rette tid at kunne indgive klage inden for de pålagte frister. Manglen på en sådan oplysning kan ikke berettiges af målet om procedurens hurtighed.

Den formulering, hvorefter enhver relevant sag »skal anlægges så hurtigt som muligt og under alle omstændigheder [inden for] tre måneder«, medfører endvidere en usikkerhed. Det kan ikke udelukkes, at en sådan bestemmelse giver de nationale retsinstanser bemyndigelse til at afvise en sag som anlagt efter fristens udløb selv inden udløbet af fristen på tre måneder, hvis de er af den opfattelse, at sagen ikke er indbragt »så hurtigt som muligt« som omhandlet i denne bestemmelse. En præklusionsfrist, hvis længde er underlagt den kompetente rets frie skøn, kan ikke forudses. Således sikrer en national bestemmelse, der fastsætter en sådan frist, ikke en effektiv gennemførelse af direktiv 89/665.

Rettens mulighed for at forlænge søgsmålsfristerne kan ikke fjerne de mangler, som en sådan bestemmelse indeholder, med hensyn til den klarhed og bestemthed, som direktiv 89/665 kræver for så vidt angår ordningen for søgsmålsfrister. Selv hvis denne mulighed for forlængelse tages i betragtning, kan den pågældende ansøger eller bydende, når henses til henvisningen til forpligtelsen til at anlægge enhver sag så hurtigt som muligt, ikke med sikkerhed forudse den frist, der vil blive tildelt pågældende til at anlægge en sag.

(jf. præmis 53, 63, 66, 74, 75, 81 og 83 samt domskonkl.)