B.

1. a) Sagsøgeren har for det første anført, at Kommissionens genemførelsesbestemmelser til tjenestemandsvedtægtens artikel 43, med hjemmel i hvilke vejledningen i bedømmelse af tjenestemænd er udstedt, blev vedtaget den 27. juli 1979 og således med tilbagevirkende gyldighed for perioden 1. juli 1977-30. juni 1979. Efter sagsøgerens opfattelse må en administrativ bestemmelse ikke gives tilbagevirkende gyldighed. Kommissionen har heroverfor anført, at det udtrykkeligt fremgår af beslutningen af 27. juli 1979, at den vedrører referenceperioden 1977-1979. De nye gennemførelsesbestemmelser indebar i øvrigt ikke, at bestående forhold blev reguleret med tilbagevirkende gyldighed; derimod gav bestemmelserne bedømmerne en vejledning om, hvorledes de for fremtiden skulle bedømme tjenestemændenes indsats i den forløbne periode. b) Jeg er enig med Kommissionen i, at gennemførelsesbestemmelserne som vedtaget i juli 1979 ikke er forskrifter med tilbagevirkende gyldighed i egentlig forstand. Bestemmelserne griber ikke ind i tjenestemændenes rettigheder med tilbagevirkende gyldighed, men giver blot de ansvarlige for bedømmelsen et mere nuanceret skema til brug ved bedømmelsen af tjenestemændenes indsats i en forudgående periode. Endvidere bemærkes, at der ikke i forvaltningsretten gælder et lige så ubetinget forbud mod retsregler med tilbagevirkende gyldighed som det, der f.eks. kendes i straf; feretten. Selv om det havde været hensigtsmæssigt, at de ansvarlige for bedømmelsen allerede under referenceperioden, dvs. allerede fra 1. juli 1977-30. juni 1979, havde haft kendskab til de bedømmelseskriterier, de skulle anvende ved bedømmelsen af deres underordnede, kan jeg ikke se noget retsstridigt i, at Kommissionen vedtager gennemførelsesbestemmelser vedrørende de tjenstligebedømmelser af tjenestemænd, der skal udfærdiges umiddelbart efter vedtagelsen af gennemførelsesbestemmelserne. Det første anbringende må følgelig afvises. 2. a) Sagsøgeren har for det andet anført, at bedømmelsen ikke omtaler alle de høringer, som burde have fundet sted under hensyn til sagsøgerens forskellige placeringer. Bedømmelsen blev udfærdiget af assisterende generaldirektør Pizzutti den 19. februar 1981, da han ikke længere var chef for direktorat VI A »Internationale spørgsmål vedrørende landbrug«. I øvrigt havde sagsøgerens daværende kontorchef, Marinucci, efter 1. januar 1979 ikke kunnet tildele sagsøgeren nogen som helst arbejdsopgaver. Kommissionen har anført, at eftersom sagsøgeren ikke som planlagt blev forflyttet den 15. januar 1979, havde den ansvarlige for bedømmelsen ikke kunnet høre andre tjenestemænd end dem, der var tilknyttet direktoratet »Internationale spørgsmål vedrørende landbrug«. b) Det fremgår af punkterne 12 og 13 i den anfægtede bedømmelse, at bedømmelsen var blevet udfærdiget af assisterende generaldirektør Pizzutti, der samtidig var chef for direktoratet »Internationale spørgsmål vedrørendelandbrug«, efter høring af den daværende chef for afdeling VIA. 3 »Internationale landbrugsorganisationer«, Marinucci. Bedømmeren hørte således den tjenestemand, der i det mindste indtil 1. januar 1979 var sagsøgerens nærmeste foresatte, hvilket han i øvrigt også var i referenceperioderne for de to foregående bedømmelser. For så vidt som sagsøgeren har anført, at Marinucci ikke længere var tilknyttet den nævnte afdeling fra den 1. januar 1979 og frem til 20. februar 1979, da sagsøgeren blev ramt af uheldet og blev invalid, bemærkes, at høringsforskrifterne findes at være overholdt, og at bedømmelsen i så henseende må anses for retmæssig, henset til at Marinucci i 18 måneder af referenceperioden — og forud herfor igennem flere år — havde været sagsøgerens foresatte. I øvrigt har sagsøgeren ikke nærmere angivet, hvem den ansvarlige for bedømmelsen burde havde hørt. Også dette anbringende må derfor afvises. 3. a) Sagsøgeren har for det tredje anført, at der var tale om en væsentlig ændring af de analytiske vurderinger i forhold til den foregående bedømmelse, uden at der imidlertid blev angivet nogen som helst begrundelse herfor. Kommissionen har heroverfor anført, at der i 1979 var blevet indført et nyt bedømmelsessystem, hvorfor det var umuligt eller i det mindste meget vanskeligt at foretage en meningsfuld sammenligning med de tidligere bedømmelser. Af samme grund henstillede Kommissionen udtrykkeligt, at bedømmerne ikke sammenlignede med de foregående bedømmelser. Når det i artikel 5 i gennemførelsesbestemmelserne af 27. juli 1979pålägges bedømmerne at motivere enhver ændring af de analytiske vurderinger, kan dette kun gælde vurderinger, der er foretaget efter de samme kriterier. I overensstemmelse hermed anføres det tillige på s. 46 i vejledningen i bedømmelse af tjenestemænd, at for så vidt angår referenceperioden 1977-1979, har bedømmerne ingen pligt til at begrunde ændringer af vurderingerne. Efter Kommissionens opfattelse har kommissionsmedlemmet for personale og administration i en skrivelse til personalet endvidere givet udtryk for lignende synspunkter ( 46 ). b) Jeg bemærker i denne forbindelse for det første, at der er en iøjnefaldende forskel mellem bedømmelsen af sagsøgeren for perioden juli 1977-juni 1979 og de tidligere bedømmelser af ham. Medens han i 1973-1977 for hvert af punkterne kvalifikationer, indsats og tjenstlig adfærd opnåede den højeste placering på en karakterskala, der omfattede tre trin, så fik han for perioden juli 1977-juni 1979 på grundlag af en karakterskala med fem trin for disse punkter mellemkarakteren »god«, svarende til det tredje trin, med den ene undtagelse, at han for punkt II »Indsats«, under punkt 4. »Evne til at tilpasse sig tjenestens krav« alene opnåede karakteren »acceptabel«, dvs. kun den fjerdehøjeste eller næstlaveste karakter på karakterskalaen. Det bemærkes dernæst, at den konkret omtvistede bedømmelse såvel som de to foregående bedømmelser var blevet udfærdiget af samme bedømmer efter høring af samme kontorchef. Kommissionen har utvivlsomt som udgangspunkt ret, for så vidt som den med støtte i Domstolens praksis har anført, at tjenestemandsvedtægtens artikel 25, stk. 2, hvorefter enhver afgørelse, der indebærer et klagepunkt, skal begrundes, ikke finder anvendelse på tjenstlige bedømmelser, idet samme artikels stk. 3 fastslår, hvilke afgørelser bestemmelsen herved omfatter. ( 47 ) Tjenestemandsvedtægtens artikel 25, stk. 3, omhandler imidlertid alene afgørelser, der skal bekendtgøres ved opslag i bygningerne, der huser den institution, som tjenestemanden er tilknyttet, samt offentliggøres. Man kan derfor rejse det spørgsmål, om artikel 25, stk. 3, faktisk skal betragtes som en udtømmende opregning af samtlige de foranstaltninger, der i givet fald kan indebære et klagepunkt i forhold til tjenestemændene. Det er dog ikke nødvendigt at tage stilling til dette spørgsmål, eftersom det udtrykkeligt foreskrives i artikel 5, stk. 2, i gennemførelsesbestemmelserne, som Kommissionen vedtog den 27. juli 1979, at de ansvarlige for bedømmelsen skal begrunde ændringer af de analytiske vurderinger. Kommissionsmedlemmet for personale og forvaltning kunne heller ikke give de ansvarlige for bedømmelsen dispensation fra dette begrundelseskrav - hvis man da vil antage, at dette er meningen med de ganske generelle vendinger i den udaterede skrivelse IX/2418/69-F ( 48 ). En dispensation fra afgørelser, der var truffet af Kommissionen som et kollegialt organ, kunne kun være givet i kraft af en særlig bemyndigelse, der imidlertid — som anført af Kommissionen under den mundtlige forhandling — ikke forelå. Så meget desto mindre kunne der dispenseres fra dette begrundelseskrav med hjemmel i en fodnote på de gule sider i vejledningen i bedømmelse af tjenestemænd fra 1979. Denne vejledning, der er udgivet af Kommissionens generaldirektorat for personale og administration, omfatter efter et titelblad og en indholdsfortegnelse et forord forfattet af det kommissionsmedlem, hvorunder generaldirektoratet for personale og administration hørte, efterfulgt af de gennemførelsesbestemmelser, som Kommissionen vedtog den 27. juli 1979, samt — på gule sider fra s. 13 ff. — en praktisk vejledning vedrørende udfærdigelsen af bedømmelserne. Vejledningen omfatter således en samling tekster af forskellig retlig karakter, uden at det klart angives, hvem der er forfatteren til de »gule sider«, dvs. s. 13 ff. Heller ikke Kommissionen gjorde det under den mundtlige forhandling klart, hvem den pågældende forfatter er, men efter publikationens opbygning må det antages, at teksten fra og med side 13 er formuleret af Kommissionens administration. Det er under alle omstændigheder klart, at de »gule sider«, der er gengivet i tilslutning til Kommissionens beslutning af 27. juli 1979, ikke udgør en del af Kommissionens beslutning, eftersom denne ikke indeholder en henvisning til nogen form for forklarende bemærkninger. Det kan således under ingen omstændigheder antages, at Kommissionens administration ved at indsætte en fodnote på s. 46 i vejledningen i bedømmelse af tjenestemænd kunne dispensere fra begrundelseskravet i henhold til artikel 5, stk. 2, i de almindelige gennemførelsesbestemmelser. Eftersom Domstolen i sin førnævnte dom af 25. november 1976 fastslog, at tjenstlige bedømmelser i hvert fald skulle begrundes, såfremt dette var foreskrevet i de gennemførelsesbestemmelser, der var vedtaget af vedkommende fællesskabsinstitution, hvilket klart er tilfældet her, er det ikke nødvendigt yderligere at tage stilling til, om ikke allerede tjenestemandsvedtægtens artikel 25 i hvert fald indebærer et krav om begrundelse, når den tjenstlige bedømmelse indeholder en lavere karakter end tidligere. Hvad særlig angår bedømmelserne for referenceperioden 1977-1979 skal det imidlertid yderligere bemærkes, at der her foreligger særlige omstændigheder som følge af overgangen fra et simpelt til et mere nuanceret karaktergivningssystem. Det kunne således hævdes, at der muligvis ikke kræves en nærmere begrundelse i det tilfælde, hvor en mindre forskel i bedømmelsen alene skyldes, at systemet er blevet nuanceret, som f.eks. når en tjenestemand, der under det gamle system på alle punkter opnåede den højeste karakter af tre, efter det nye system kun opnår den næsthøjeste af fem karakterer. I et sådant tilfælde kunne der som en fyldestgørende begrundelse for den ændrede vurdering være henvist til indførelsen af det nye system. Er forholdet imidlertid det, at en ændring af karaktererne ikke udelukkende skyldes, at systemet er blevet mere nuanceret, men er et udtryk for, at tjenestemandens indsats betragtes som klart ringere, burde en sådan lavere placering utvivlsomt have været begrundet. Eftersom den under sagen omtvistede bedømmelse imidlertid ikke indeholder nogen som helst begrundelse for den i det hele mærkbart lavere placering, der endog er væsentlig lavere for så vidt angår underpunktet »Evne til at tilpasse sig tjenestens krav«, må dette anbringende tages til følge, hvilket indebærer, at den tjenstlige bedømmelse af sagsøgeren for perioden 1977-1979 skal annulleres. Under den mundtlige forhandling forsøgte Kommissionen efterfølgende at give en begrundelse for sagsøgerens lavere karakter vedrørende den analytiske vurdering. Kommissionen gjorde navnlig gældende, at generaldirektoratet for landbrug, som sagsøgeren havde været tilknyttet på daværende tidspunkt, ved slutningen af 1978 og begyndelsen af 1979 befandt sig i en vanskelig situation, eftersom udformningen af landbrugspolitikken havde været genstand for dyb uoverensstemmelse i Ministerrådet, samtidig med at det havde været nødvendigt at omstrukturere generaldirektotatet for landbrug. Der var endvidere blevet udnævnt en ny generaldirektør, der først havde måttet hævde sin autoritet inden for generaldirektoratet. På dette tidspunkt gjorde sagsøgeren indsigelse mod at blive placeret i en anden afdeling under generaldirektoratet, hvilket havde skabt yderligere vanskeligheder for den nyudnævnte generaldirektør for generaldirektoratet for landbrug på et tidspunkt, da generaldirektoratet havde stået over for alvorlige vanskeligheder. Det kan ikke afvises, at det forholder sig som anført. Det fremgår faktisk af to skrivelser fra sagsøgeren af 10. og 19. januar 1979, at det under en samtale var blevet meddelt ham, at han ville blive omplaceret inden for generaldirektoratet for landbrug. Det står imidlertid fast, at generaldirektoratet for personale og administration først traf den egentlige afgørelse om omplacering den 13. marts 1979, dvs. på et tidspunkt da sagsøgeren allerede var invalid efter uheldet den 20. februar 1979. Sagsøgeren har i øvrigt bestridt at have modtaget denne afgørelse, og i sagsøgerens aktmappe er dokumentet vedrørende denne afgørelse — i modsætning til andre dokumenter — ikke påført sagsøgerens kvittering for modtagelsen. I henhold til tjenstemandsvedtægtens artikel 26, stk. 2, kan afgørelsen herefter ikke gøres gældende over for sagsøgeren. Det bemærkes yderligere, at skrivelsen fra generaldirektøren for generaldirektoratet for landbrug af 12. marts 1980 ( 49 ), hvori sagsøgeren anmodes om at tiltræde tjenesten i sin nye afdeling, intet indeholder om, at der allerede skulle være givet sagsøgeren meddelelse om omplaceringen inden for generaldirektoratet for landbrug. Kommissionens anbringende, hvorefter sagsøgerens »evne til at tilpasse sig tjenestens krav« skulle være utilfredsstillende, kan følgelig ikke lægges til grund i nærværende sag. Et sådant anbringende måtte i øvrigt også afvises som for sent fremsat, da det hverken er gjort gældende under klageproceduren eller under skriftvekslingen ved Domstolen. 4. a) Sagsøgeren har for det fjerde anført, at bedømmeren og appelbedømmeren byggede deres vurdering på forhold, der ikke lå inden for referenceperioden idet de vedrørte tiden efter den 30. juni 1979. Sagsøgeren har anført, at da han ikke har aktindsigt, må han i det mindste bygge på en formodning herom. Kommissionen har heroverfor anført, at der i sagen ikke findes noget, der støtter sagsøgerens anbringende. b) Eftersom sagsøgeren faktisk intet har anført til støtte for sit fjerde anbringende, må dette afvises. 5. a) Sagsøgeren har for det femte anført, at bedømmeren såvel som appelbedømmeren udøvede magtfordrejning, idet de udfærdigede, henholdsvis godkendte en bedømmelse, der nødvendigvis ville afskære sagsøgeren fra at bliveforfremmet fra lønklasse A 5 til lønklasse A 4. Sagsøgeren har til støtte for dette anbringende henholdt sig til de samme antagelser, som han allerede har fremført i forbindelse med det fjerde anbringende. Over for dette anbringende har Kommissionen anført, at sagsøgeren intet har anført til støtte for anbringendet om magtfordrejning. b) Eftersom sagsøgeren også til støtte for sit femte anbringende kun har henholdt sig til antagelser, der ikke er påvist at have nogen støtte i sagens faktiske omstændigheder, må også dette anbringende afvises. 6. a) Sagsøgeren har for det sjette anført, at appelbedømmeren i sin endelige stillingtagen til bedømmelsen af 7. juli 1983 ( 50 ) heller ikke har anført nogen begrundelse for de lavere karakterer vedrørende den analytiske vurdering, hvilket er i strid med tjenestemandsvedtægtens artikel 25. Sagsøgeren erkender, at appelbedømmeren ikke var forpligtet til at følge udtalelsen fra Det paritetiske Bedømmelsesudvalg, men han var bundet af udvalgets opfattelse, hvorefter der gjaldt et begrundelseskrav. Kommissionen har vedrørende dette anbringende henholdt sig til Domstolens tidligere nævnte praksis, hvorefter begrundelseskravet ikke gælder for tjenstlige bedømmelser. b) Det bemærkes i denne forbindelse for det første, at Kommissionens almindelige gennemførelsesbestemmelser af 27. juli 1979ikke udtrykkeligt pålägger appelbedømmeren at begrunde sin afgørelse. I henhold til punkt. C. 2.2 på side 67 i vejledningen i bedømmelse af tjenestemænd påhviler det imidlertid appelbedømmeren at tage selvstændig stilling til bedømmelsessagen, såfremt Det paritetiske Bedømmelsesudvalg giver den bedømte tjenestemand medhold. Dette var faktisk situationen under den foreliggende sag, for så vidt som Det paritetiske Bedømmelsesudvalg havde påpeget en række svage punkter i bedømmelsen af sagsøgeren. Som allerede anført blev der ikke givet nogen begrundelse for nedplaceringen af sagsøgeren under de analytiske vurderinger, hvilket er i strid med artikel 5, stk. 2, i Kommissionens almindelige gennemførelsesbestemmelser af 27. juli 1979. Selv om man ville indtage det standpunkt, at der ikke allerede af tjenestemandsvedtægtens artikel 25 følger en pligt til at begrunde ringere bedømmelsesresultater, men at dette kræver en særlig hjemmel — som den der findes her — så må der stilles følgende krav til appelbedømmeren: principielt påhviler det ham ikke at anføre en begrundelse for sin afgørelse, når han tiltræder indholdet af en bedømmelse, der i sig selv er korrekt. Vil appelbedømmeren imidlertid stadfæste en bedømmelse, der er behæftet med formelle mangler — såsom manglende begrundelse for nedplaceringen under de analytiske vurderinger — påhviler det ham at angive den manglende begrundelse i en afgørelse om stadfæstelse. Eftersom appelbedømmeren ikke har handlet som anført, må sagsøgeren gives medhold i det sjette anbringende. 7. a) Sagsøgeren har subsidiært krævet erstatning og har til støtte herfor — som sit syvende anbringende - anført, at den tjenstlige bedømmelse af ham for perioden juli 1977-juni 1979 blev udfærdiget med en væsentlig forsinkelse, idet den først forelå endeligt den 7. juli 1983. Sagsøgeren har henskudt spørgsmålet om erstatningens størrelse til Domstolen, hvorved han dog har anført, at han anser et beløb på 100000 BFR for rimeligt. Kommissionen har erkendt, at udfærdigelsen af bedømmelsen skete med en væsentlig forsinkelse, hvorved Kommissionen ligeledes har henskudt til Domstolen, om den vil tilkende sagsøgeren en symbolsk erstatning. Kommissionen har imidlertid bestridt, at forsinkelsen med udfærdigelsen af bedømmelsen skulle have påført sagsøgeren et tab, der kan opgøres i penge. b) Som nævnt er den væsentlige forsinkelse med udfærdigelsen af den tjenstlige bedømmelse — som Kommissionen ikke har fremført nogen som helst undskyldning for — en grov tjenstlig fejl. Selv om sagsøgeren ikke har bevist, at en eventuel forfremmelse er blevet forhindret eller forsinket som følge af denne fejl, har han imidlertid godtgjort, at der er påført ham en ideel skade som følge af, at hans aktmappe hverken er i forskriftsmæssig stand eller fuldstændig. Han kan på dette grundlag kræve erstatning i tillæg til den erstatning, der allerede tilkommer ham i sag 157/83.