FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

P. MENGOZZI

fremsat den 28. juni 2011 ( 1 )

Sag C-380/09 P

Melli Bank plc

mod

Rådet for Den Europæiske Union

»Appel — restriktive foranstaltninger over for Den Islamiske Republik Iran med det formål at forhindre nuklear spredning — udvidelse af de restriktive foranstaltninger til at omfatte enheder, der »ejes eller kontrolleres« af personer eller enheder, der anses for at være involveret i, direkte associeret med eller støtte Irans nukleare aktiviteter — helejet datterselskab — Rådets skønsbeføjelse med hensyn til opførelse på listen — begrundelse for opførelsen på listen — proportionalitet — begrundelsespligt«

Indhold

I – Tvistens baggrund og den appellerede dom II – Retsforhandlingerne for Domstolen og parternes påstande III – Bedømmelse A – Det tredje anbringende vedrørende en retlig fejl med hensyn til fortolkningen af kriteriet til bestemmelse af, om appellanten »ejes eller kontrolleres« som omhandlet i artikel 7, stk. 2, litra d), i forordning nr. 423/2007 1. Parternes argumenter 2. Bedømmelse B – Det første anbringende vedrørende en retlig fejl med hensyn til fortolkningen af artikel 7, stk. 2, litra d), i forordning nr. 423/2007 og det andet anbringende vedrørende tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet 1. Parternes argumenter 2. Bedømmelse a) Det første anbringendes første led b) Det første anbringendes andet led og det andet anbringende C – Det fjerde anbringende vedrørende et urigtigt skøn med hensyn til pligten til begrundelse af den anfægtede afgørelse 1. Parternes argumenter 2. Bedømmelse IV – Sagens omkostninger V – Forslag til afgørelse

1. Med denne appel har Melli Bank plc (herefter »Melli Bank« eller »appellanten«) nedlagt påstand om ophævelse af den af De Europæiske Fællesskabers Ret (herefter »Retten«) afsagte dom i sagen Melli Bank mod Rådet ( 2 ) (herefter »den appellerede dom«) i de forenede sager T-246/08 og T-332/08. I sag T-246/08 frifandtes Rådet i det af appellanten anlagte annullationssøgsmål til prøvelse af punkt 4 i tabel B i bilaget til Rådets afgørelse 2008/475/EF af 23. juni 2008 om gennemførelse af artikel 7, stk. 2, i forordning (EF) nr. 423/2007 om restriktive foranstaltninger over for Iran ( 3 ) (herefter »den anfægtede afgørelse«), hvorved Rådet for Den Europæiske Union (herefter »Rådet«) opførte appellanten på listen over enheder, hvis midler skal indefryses, og i sag T-332/08 forkastedes – ud over påstanden om annullation af punkt 4 i ovennævnte tabel B – påstanden om, at artikel 7, stk. 2, i Rådets forordning (EF) nr. 423/2007 af 19. april 2007 om restriktive foranstaltninger over for Iran ( 4 ), kendes uanvendelig, for så vidt som den angår appellanten.

I – Tvistens baggrund og den appellerede dom

2. Det fremgår af den appellerede doms præmis 1 ff., at appellanten er et aktieselskab, registreret og med hjemsted i Det Forenede Kongerige. Appellanten påbegyndte sin bankvirksomhed i 2002 efter omdannelsen af Bank Melli Irans (herefter »Bank Melli«) filial i dette land. Bank Melli, som ejer appellanten 100%, er en iransk bank, der ejes af den iranske stat. Melli Bank plc er godkendt af og undergivet kontrol fra Financial Services Authority (Det Forenede Kongeriges myndighed for finansielle tjenesteydelser, herefter »FSA«).

3. Sagen for Retten var anlagt i forbindelse med anvendelsen af den ordning med restriktive foranstaltninger, der er indført for at lægge pres på Den Islamiske Republik Iran med henblik på at få denne til at ophøre med spredningsfølsomme nukleare aktiviteter og udvikling af fremføringssystemer til kernevåben (herefter »nuklear spredning«). Den nævnte ordning har sin oprindelse i resolution 1737 (2006) ( 5 ), som blev vedtaget af De Forenede Nationers Sikkerhedsråd (herefter »Sikkerhedsrådet«) den 23. december 2006, og hvis bilag opregnede de personer og enheder, der ifølge Sikkerhedsrådet var impliceret i nuklear spredning i Iran, og hvis pengemidler og økonomiske ressourcer (herefter »midler«) skal indefryses. Listen blev ajourført ved resolution 1747 (2007), som blev vedtaget den 24. marts 2007 af Sikkerhedsrådet ( 6 ). Det bemærkes, at hverken Bank Melli eller Melli Bank var opført på listen, heller ikke efter dens ajourføring.

4. Resolution 1737 (2006) blev for så vidt angår Den Europæiske Union gennemført ved Rådets fælles holdning 2007/140/FUSP af 27. februar 2007 om restriktive foranstaltninger over for Iran ( 7 ). Denne fælles holdnings artikel 5, stk. 1, litra a), foreskriver indefrysning af alle midler, der direkte eller indirekte tilhører, ejes, besiddes eller kontrolleres af de personer eller enheder, som er omfattet af resolutionen. Den fælles holdnings artikel 5, stk. 1, litra b), udvider denne foranstaltning til at omfatte de personer og enheder, som Rådet anser for at være involveret i, have direkte tilknytning til eller yde støtte til nuklear spredning.

5. For så vidt som Det Europæiske Fællesskabs kompetencer var berørt, blev fælles holdning 2007/140 fulgt op med vedtagelsen, på grundlag af artikel 60 EF og 301 EF, af Rådets forordning nr. 423/2007. Forordningens indhold svarer i høj grad til indholdet af den fælles holdning, og forordningens artikel 7, stk. 1, foreskriver således indefrysning af midler, som tilhører, ejes, besiddes eller kontrolleres af de personer, enheder eller organer, der er udpeget ved resolution 1737 (2006). Artikel 7, stk. 2, litra a) og b), i forordning nr. 423/2007 udvider muligheden for at foretage indefrysning af midler til at omfatte de personer, enheder eller organer, som Rådet i overensstemmelse med artikel 5, stk. 1, litra b), i fælles holdning 2007/140 anser for at være involveret i, direkte associeret med eller støtte nuklear spredning. De personer, enheder og organer, som Rådet har udpeget i henhold til artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 423/2007, er opregnet i bilag V til forordningen.

6. I henhold til artikel 7, stk. 2, litra d), i forordning nr. 423/2007 indeholder bilag V ligeledes en liste over »fysiske og juridiske personer, enheder og organer […] som anses for […] en juridisk person, en enhed eller et organ, der ejes eller kontrolleres af en person, en enhed eller et organ, som er omhandlet i litra a) eller b), herunder med ulovlige midler«, og hvis midler følgelig er indefrosset.

7. Artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 423/2007 bestemmer endvidere, at »Rådet opstiller, reviderer og ændrer med kvalificeret flertal [bilag V] i fuld overensstemmelse med de afgørelser, der er truffet af Rådet [i henhold til artikel 5, stk. 1, litra b)] i fælles holdning 2007/140 […]«. Det fremgår endvidere af denne bestemmelse, at Rådet skal revidere listen regelmæssigt og mindst hver 12. måned.

8. Artikel 15, stk. 3, i forordning nr. 423/2007 bestemmer, at »Rådet angiver individuelle og specifikke grunde til de afgørelser, der træffes efter stk. 2, og meddeler disse til de berørte personer, enheder og organer«.

9. Nogen tid efter vedtagelsen af forordning nr. 423/2007 vedtog Sikkerhedsrådet resolution 1803 (2008) af 3. marts 2008 ( 8 ), hvori Sikkerhedsrådet opfordrer »all States to exercise vigilance over the activities of financial institutions in their territories with all banks domiciled in Iran, in particular with [Bank Melli], and their branches and subsidiaries abroad, in order to avoid such activities contributing to [nuclear proliferation]« ( 9 ).

10. Den 23. juni 2008 vedtog Rådet fælles holdning 2008/479/FUSP ( 10 ) om ændring af fælles holdning 2007/140. I bilaget til den nye fælles holdning var Bank Melli og dens filialer og datterselskaber opført blandt de enheder, der var omfattet af indefrysningen af midler i henhold til artikel 5, stk. 1, litra b), i fælles holdning 2007/140. Indefrysningen blev opretholdt for Bank Melli og appellanten ved fælles holdning 2008/652/FUSP ( 11 ), med hvilken fælles holdning 2007/140 på ny blev ændret.

11. Den samme dag vedtog Rådet den anfægtede afgørelse. I henhold til punkt 4 i tabel B i bilaget til afgørelsen opførte Rådet Bank Melli og dens datterselskaber, herunder Melli Bank, på listen i bilag V til forordning nr. 423/2007 ( 12 ), hvilket indebar, at appellantens midler blev indefrosset.

12. Således fremgår appellantens navn og postadresse i London samt den dato, hvor appellanten blev opført på listen (den 26.6.2008), af punkt 4 i tabel B i bilaget til den anfægtede afgørelse. Rådet har affattet begrundelsen for at opføre Bank Melli og dens datterselskaber og filialer på listen i et enkelt afsnit med følgende ordlyd: Bank Melli »yder eller forsøger at yde finansiel støtte til virksomheder, der er involveret i eller fremskaffer varer til Irans nuklear- og missilprogrammer […]. Bank Melli fungerer som mellemled i forbindelse med Irans følsomme aktiviteter. Den har formidlet en lang række indkøb af følsomme materialer til Irans nuklear- og missilprogrammer. Den har leveret en række finansielle tjenesteydelser på vegne af enheder, der er tilknyttet Irans nuklear- og missilindustrier, herunder åbning af remburser og varetagelse af konti. Mange af de ovennævnte virksomheder er omfattet af [Sikkerhedsrådets resolutioner] 1737 og 1747«.

13. Ved stævninger indleveret til Rettens Justitskontor den 25. juni og den 15. august 2008 anlagde appellanten sag T-246/08 og T-332/08. I sag T-246/08 nedlagde appellanten påstand om annullation af punkt 4 i tabel B i bilaget til den anfægtede afgørelse, og at Rådet tilpligtedes at betale sagens omkostninger. I sag T-332/08 nedlagde appellanten påstand om annullation af punkt 4 i tabel B i bilaget til den anfægtede afgørelse, og at artikel 7, stk. 2, litra d), i forordning nr. 423/2007, dersom Retten fandt, at den var obligatorisk, kendtes uanvendelig i medfør af artikel 241 EF. Appellanten nedlagde ligeledes påstand om, at Rådet tilpligtedes at betale sagens omkostninger. Ved kendelse af 15. december 2008 blev de to sager forenet med henblik på den mundtlige forhandling og dommen.

14. I sag T-246/08 fremsatte appellanten to anbringender, det ene vedrørende tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet, det andet vedrørende tilsidesættelse af princippet om forbud mod forskelsbehandling. I sag T-332/08 gjorde appellanten gældende, at artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 423/2007 ikke kunne betragtes som obligatorisk, men at denne bestemmelse, hvis dette blev antaget, ville være i strid med proportionalitetsprincippet og derfor uanvendelig i medfør af artikel 241 EF; endvidere påberåbte appellanten sig, at Rådet havde tilsidesat sin begrundelsespligt.

15. Retten forkastede i den appellerede dom samtlige anbringender, der var fremsat i de to sager, og tilpligtede Melli Bank at betale Rådets omkostninger, herunder omkostningerne vedrørende sagerne om foreløbige forholdsregler ( 13 ).

II – Retsforhandlingerne for Domstolen og parternes påstande

16. Den 25. september 2009 iværksatte Melli Bank appel til prøvelse af den appellerede dom.

17. Appellanten har nedlagt påstand om, at Domstolen ophæver den appellerede dom, tager appellantens påstande i de forenede sager T-246/08 og T-332/08 til følge, annullerer punkt 4 i tabel B i bilaget til den anfægtede afgørelse, kender artikel 7, stk. 2, litra d), i forordning nr. 423/2007 uanvendelig, såfremt Domstolen anser den for obligatorisk, og pålægger Rådet at betale omkostningerne i appelsagen og i sagen for Retten.

18. I deres svarskrift har Rådet, der var sagsøgt i første instans, Den Franske Republik, Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland samt Europa-Kommissionen, der alle intervenerede i første instans til støtte for Rådet, nedlagt påstand om, at appellen forkastes, og at Melli Bank tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

19. Der er blevet givet tilladelse til at indgive replik i den foreliggende sag. De øvrige parter med undtagelse af Det Forenede Kongerige har indleveret duplik.

20. Parterne afgav med undtagelse af Det Forenede Kongerige indlæg under retsmødet, der blev afholdt den 29. marts 2011.

III – Bedømmelse

21. Appellanten har i denne appelsag fremsat fire anbringender. Det første anbringende vedrører en retlig fejl med hensyn til fortolkningen af artikel 7, stk. 2, litra d), i forordning nr. 423/2007. Det andet anbringende vedrører tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet. Det tredje anbringende vedrører en retlig fejl med hensyn til formuleringen og anvendelsen af kriteriet til bestemmelse af, om appellanten ejes eller kontrolleres af moderselskabet som omhandlet i den nævnte artikel. Det fjerde anbringende vedrører en retlig fejl med hensyn til Rettens vurdering af Rådets forpligtelse til at begrunde afgørelsen om opførelse af appellanten på listen over enheder, hvis midler skal indefryses. Med henblik på en bedre forståelse af appellens almindelige opbygning begynder jeg med en gennemgang af det tredje anbringende.

A – Det tredje anbringende vedrørende en retlig fejl med hensyn til fortolkningen af kriteriet til bestemmelse af, om appellanten »ejes eller kontrolleres« som omhandlet i artikel 7, stk. 2, litra d), i forordning nr. 423/2007

1. Parternes argumenter

22. Med dette anbringende har appellanten anfægtet Rettens fortolkning i den appellerede doms præmis 119 ff. af det i artikel 7, stk. 2, litra d), i forordning nr. 423/2007 nævnte kriterium, på grundlag af hvilket Rådet har besluttet at indefryse dens midler. Appellanten har i det væsentlige gjort gældende, at Retten med føje fastslog, at det afgørende var, om enheden med betydelig sandsynlighed kunne ledes til at omgå virkningen af de trufne foranstaltninger over for moderselskabet, men at Retten ikke anvendte dette kriterium korrekt, idet den navnlig tillagde Bank Mellis mulighed for at udnævne appellantens direktører for stor betydning, da dette ikke er en afgørende faktor for at fastslå, om appellanten ejes eller kontrolleres af Bank Melli. I denne forbindelse har appellanten gentaget en række faktuelle argumenter, som allerede blev fremført i første instans, og som navnlig har til formål at anfægte Rettens opfattelse af, at de alternative foranstaltninger – for de flestes vedkommende efterfølgende foranstaltninger – som appellanten havde foreslået, ikke var effektive. Ved ikke at anvende det ovennævnte kriterium korrekt begik Retten en retlig fejl, der udelukker en konkret bedømmelse, i strid med hvad Retten argumenterede for i samme doms præmis 69. Endvidere har appellanten anfægtet Rettens henvisning til retspraksis vedrørende betingelserne for at pålægge et moderselskab ansvaret for dets datterselskabs konkurrencebegrænsende adfærd, idet anvendelsen på appellanten af en formodning for, at moderselskabet, fordi det ejer Melli Bank 100%, udøver en bestemmende indflydelse over denne, i modsætning til, hvad der er tilfældet for sådanne foretagender, ville tilsidesætte Melli Banks ret til forsvar, da den ikke har haft mulighed for at fremsætte bemærkninger til Rådet eller at besvare de fremsatte påstande. At antage, at der er en risiko for, at datterselskabet omgår de restriktive foranstaltninger, der er truffet over for moderselskabet, er i øvrigt i strid med princippet om uskyldsformodning som fastsat i artikel 6 i den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder (herefter »EMRK«) og i artikel 48 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder. Under alle omstændigheder har appellanten nedlagt påstand om, at Rådet har begået en retlig fejl ved at anvende et urigtigt kriterium, da det besluttede at indefryse appellantens midler i henhold til artikel 7, stk. 2, litra d), i forordning nr. 423/2007.

23. Rådet og de øvrige parter i appelsagen har gjort gældende, at dette anbringende bør forkastes. Kommissionen har gjort gældende, at appellanten anmodede om en ny vurdering af tvistens faktiske omstændigheder uden at have godtgjort, at Rettens bedømmelse var kendetegnet af en indholdsmæssig urigtighed eller en urigtig gengivelse af de faktiske omstændigheder. Den Franske Republik og Kommissionen mener ikke, at appellanten med formuleringen af dette anbringende har påvist en retlig fejl, som kan tilskrives Retten. Selv om Den Franske Republik, Det Forenede Kongerige og Kommissionen i det væsentlige deler Rettens opfattelse og vurderer, at den har foretaget en velovervejet anvendelse af den relevante retspraksis vedrørende konkurrenceretten, har de ikke desto mindre anført, at i betragtning af at kriteriet entydigt angiver et alternativ – »kontrolleres eller ejes« – og i betragtning af at den pågældende enhed tydeligvis ejes af en enhed, som allerede er opført i medfør af artikel 7, stk. 2, litra a) eller b), i forordning nr. 423/2007, er det ikke nødvendigt, at Rådet foretager en supplerende undersøgelse og beviser, at enheden ligeledes kontrolleres, eller beviser, at der er en risiko for, at datterselskabet omgår de trufne foranstaltninger over for moderselskabet. De nævnte parter har imidlertid ikke draget særlige retlige konsekvenser for den foreliggende appelsag af dette argument. Rådet har erindret om, at restriktive foranstaltninger i henhold til Fællesskabets retsinstansers praksis ikke har en strafferetlig karakter, og at argumentet om tilsidesættelse af uskyldsformodningen derfor er uden betydning.

2. Bedømmelse

24. Domstolen anmodes her om at præcisere det kriterium, der kan begrunde opførelse af en enhed på listen i medfør af artikel 7, stk. 2, litra d), i forordning nr. 423/2007 ( 14 ). Jeg bemærker straks, at, som Retten har fastslået ( 15 ), fremgår det klart af denne bestemmelses ordlyd, at opførelsen af de pågældende enheder på listen ikke begrundes af, at de er involveret i eller støtter Den Islamiske Republik Irans nukleare spredningspolitik, men kun af det forhold, at disse enheder »ejes eller kontrolleres« af en enhed, der selv og den alene anses for at være involveret i, direkte associeret med eller støtte den nævnte politik. Det omhandlede kriterium er desuden formuleret klart alternativt. I den foreliggende sag er det kriteriet om at »ejes« i den nævnte bestemmelses forstand, der skal fortolkes.

25. Det fremgår af den appellerede dom, at Retten fandt det nødvendigt at foretage en bredere læsning af kriteriet om at »ejes«. Efter at have henvist til Domstolens faste praksis, ifølge hvilken der ved fortolkningen af en EU-retlig bestemmelse ikke blot skal tages hensyn til ordlyden, men ligeledes til den sammenhæng, hvori den indgår, og de mål, den forfølger ( 16 ), fastslog Retten, at med hensyn til det forhold at være ejet af en enhed, hvis midler er indefrosset i medfør af forordningens artikel 7, stk. 2, litra a) og b), kan formelt ejerskab i sig selv ikke være tilstrækkeligt. En sådan tilgang finder jeg rimelig, eftersom ikke alle tilfælde af ejerskab nødvendigvis indebærer, at moderselskabet – som i det foreliggende tilfælde – besidder en andel på 100% af datterselskabets kapital. I et sådant tilfælde foreligger der en formodning for, at 100% ejerskab går hånd i hånd med moderselskabets mulighed for at øve indflydelse på datterselskabets beslutninger, mens denne mulighed, i tilfælde af deltagelse i kapitalen i ringere omfang, kan være mindre indlysende.

26. Retten har således fastslået, at »det skal efterprøves, om [appellanten] på grund af det forhold, at banken ejes af [Bank Melli], med en ikke ubetydelig sandsynlighed kunne ledes til at omgå virkningen af de trufne foranstaltninger over for moderenheden« ( 17 ). Frem for en strengt bogstavelig fortolkning af den pågældende bestemmelse, ifølge hvilken den blotte konstatering af ejerskabet kunne være tilstrækkelig til at begrunde opførelsen af en enhed på listen, har Retten foretrukket en formålsfortolkning under hensyn til det mål, der forfølges med forordningen. Det er netop i denne kontekst, at Retten, idet den understregede det særlige område, på hvilket den restriktive foranstaltning mod appellanten blev vedtaget, lod sig inspirere af Domstolens praksis med hensyn til at tilskrive moderselskabet ansvaret for et datterselskabs konkurrencebegrænsende adfærd. Som jeg for nylig har haft lejlighed til at påpege i en anden sammenhæng ( 18 ), fremgår det af denne retspraksis, at i det særlige tilfælde, hvor et moderselskab ejer 100% af kapitalen i det datterselskab, der har overtrådt Unionens konkurrenceregler, kan dette moderselskab udøve en bestemmende indflydelse på datterselskabets adfærd ( 19 ), og der er en formodning, der er afkræftelig, for, at dette moderselskab faktisk udøver en sådan indflydelse ( 20 ).

27. Rettens holdning er efter min mening præget af forsigtighed og det i to henseender. For det første gør Retten det ved sin fortolkning muligt at gå ud over en automatisk anvendelse af kriteriet om at »ejes« og søger at analysere ejerskabets indflydelse på datterselskabets funktionsmåde og beslutningsproces. For det andet har Retten ikke overført Domstolens praksis vedrørende konkurrenceretten, men med bevidsthed om de grundlæggende forskelle mellem de to områder blot ladet sig inspirere heraf. Ifølge Rettens konstatering, som ikke er blevet bestridt hverken under sagen for den eller i forbindelse med appelsagen, ejes appellanten 100% af Bank Melli – som ubestridt er opført på listen over enheder, hvis midler skal indefryses i medfør af artikel 7, stk. 2, litra a) og b), i forordning nr. 423/2007 – og den kan derfor udnævne appellantens ledende personale ( 21 ). Under disse omstændigheder er det korrekt at antage, at der foreligger en ikke ubetydelig risiko for, at appellanten omgår de trufne foranstaltninger over for moderselskabet – begrundet i det forhold, at Melli Bank ejes 100% af moderselskabet, og bekræftet ved argumentet om muligheden for at udnævne det ledende personale.

28. I overensstemmelse med sin vilje til at gå ud over en strengt formel tilgang til ejerskabskriteriet fortsatte Retten sin analyse med at undersøge, om der af sagsakterne, og mere bredt forbindelserne mellem appellanten og moderselskabet, fremgik ganske særlige omstændigheder, der kunne opveje den indflydelse, som Bank Melli udøver på datterselskabet gennem udnævnelsen af dets ledende personale. I denne henseende blev hvert enkelt af appellantens argumenter gennemgået for Retten, men ingen af dem syntes at give tilstrækkelige garantier. Selv hvis det antoges, at Domstolen på appelstadiet havde kompetence til på ny at tage stilling til disse argumenter, som efter min mening snarere henhører under en bedømmelse af de faktiske omstændigheder end under en retlig kvalificering af de faktiske omstændigheder, måtte den bekræfte Rettens opfattelse, for så vidt som det fremgår af den appellerede doms præmis 125-128, at appellanten enten har påberåbt sig eksisterende elementer, der imidlertid ikke er tilstrækkelige til at udelukke enhver risiko for omgåelse, eller har foreslået foranstaltninger, hvis rent fremadrettede – for ikke at sige hypotetiske – karakter hindrer Domstolen i at tage kvalificeret stilling til deres gennemførlighed og effektivitet.

29. I lyset af ovenstående har jeg svært ved at forstå appellantens argument om, at Retten i sin argumentation tillægger en automatisk anvendelse af ejerskabskriteriet større vægt end en konkret analyse. Det forhold, at appellanten ejes 100%, kan nemlig ganske vist tyde på, at moderselskabet nødvendigvis udøver en indflydelse på denne, som kan være afgørende, men Retten har netop efterprøvet de elementer, som gav den mulighed for at konkludere dette – i den foreliggende sag moderselskabets udnævnelse af appellantens ledende personale og samtidig forekomsten af en reel risiko for omgåelse af de foranstaltninger, der er truffet over for moderselskabet – samtidig med, at Retten har analyseret de øvrige omstændigheder, som kan nuancere denne konstatering og ifølge Rettens eget udsagn opveje moderselskabets bestemmende indflydelse. Den heraf følgende løsning er efter min mening tilpasset både den særlige kontekst, i hvilken de restriktive foranstaltninger er vedtaget i den foreliggende sag, og appellantens særlige situation med hensyn til karakteren, omfanget og intensiteten af dens relationer til moderselskabet.

30. Det af Retten anvendte kriterium i den appellerede dom er ikke i modstrid med den alternative formulering af artikel 7, stk. 2, litra d), i forordning nr. 423/2007, for det afgørende ved ejerskabskriteriet er risikoen for, at moderselskabet udøver indflydelse på datterselskabet. Begrebet indflydelse er efter min mening væsentligt forskelligt fra begrebet kontrol.

31. Den særlige situation for appellanten, hvis midler er indefrosset, ikke fordi denne er involveret i eller støtter nuklear spredning i Iran, men alene fordi den er et datterselskab, der ejes af en sådan enhed, kræver for det første, at Rådet og efterfølgende Fællesskabets retsinstanser foretager en udførlig analyse af dens tilfælde ligesom med hensyn til alle de enheder, der er opført på listen i henhold til artikel 7, stk. 2, litra d), i forordning nr. 423/2007. Man kan imidlertid forestille sig, at Rådets afgørelse om at indefryse appellantens midler var baseret på en form for formodning for, at der foreligger en reel risiko for, at et datterselskab, der ejes 100% af en enhed, der er involveret i eller støtter nuklear spredning og tilmed udøver virksomhed på bank- og finansområdet, er underlagt et pres fra moderselskabets side, som kan lede det til at omgå de restriktive foranstaltninger, der er truffet over for dette. Det bemærkes, at en sådan formodning kun kan gælde i tilfælde af fuldstændigt ejerskab, og – som Retten har mindet om – kan afkræftes. Under alle omstændigheder har appellanten gjort gældende, at hvis dette er tilfældet, er dennes ret til forsvar blevet tilsidesat, da den aldrig har fået mulighed for at anfægte denne formodning, navnlig ikke før vedtagelsen af den anfægtede afgørelse.

32. I denne forbindelse bemærker jeg, at det er fast retspraksis, at i forbindelse med vedtagelsen af en første afgørelse om indefrysning af midler opfylder Rådet sin begrundelsespligt, hvis det meddeler de berørte begrundelsen for vedtagelsen af den pågældende afgørelse samtidig med vedtagelsen af foranstaltningen eller hurtigst muligt ( 22 ). Rådet har mere generelt anerkendt, at retten til forsvar, sådan som den skal være garanteret på stadiet for proceduren forud for vedtagelsen af en afgørelse, ikke er absolut, og at en forudgående meddelelse om begrundelsen for en enheds opførelse på en liste i forbindelse med restriktive foranstaltninger kan »være egnet til at bringe effektiviteten af indefrysningen af midler i fare«, og at »sådanne foranstaltninger i sagens natur [skal] drage fordel af en overraskelseseffekt« ( 23 ). Ønsker appellanten med den meget generelle påberåbelse af en tilsidesættelse af retten til forsvar at anfægte den omstændighed, at der ikke blev foretaget en forudgående høring, må det fastslås, at en sådan høring ikke kræves fra Rådets side i den foreliggende situation af grunde, der vedrører de restriktive foranstaltningers særegenhed og bevarelsen af deres effektivitet. I øvrigt er det tilstrækkeligt at tage den bekendtgørelse, der blev offentliggjort i Den Europæiske Unions Tidende dagen efter vedtagelsen af den anfægtede afgørelse, i betragtning for at fastslå, at appellanten kunne anmode Rådet om en fornyet undersøgelse ( 24 ). Appellanten har desuden fremført en række argumenter for Retten med sigte på at anfægte påstanden om, at appellanten på grund af sine forbindelser til Bank Melli kunne omgå de restriktive foranstaltninger, der var truffet over for denne; Retten undersøgte disse argumenter enkeltvis, idet den mente at have tilstrækkelige oplysninger hertil. På denne baggrund kan klagepunktet vedrørende tilsidesættelse af appellantens ret til forsvar ikke tages til følge.

33. Endelig har appellanten gjort gældende, at Rettens argumentation tilsidesætter uskyldsformodningen, eftersom det antages, at appellanten nødvendigvis indtager en holdning, der strider mod anvisningerne i forordning nr. 423/2007. På dette punkt begrænser jeg mig til at erindre om to elementer. Dels har Retten hele tiden udtrykt sig med yderste forsigtighed, idet den bl.a. udtalte, at »[appellanten] [...] med en ikke ubetydelig sandsynlighed kunne ledes til at omgå virkningen af de trufne foranstaltninger over for moderenheden« ( 25 ), og omtalte »en ikke ubetydelig risiko for, at [Bank Melli] er i stand til at lede [appellanten] til at gennemføre transaktioner, der er forbudt« ( 26 ). Ansvaret for en omgåelse påhviler dermed i højere grad moderselskabet end appellanten, som snarere anses for ikke at være i stand til at modstå det pres, der udøves på denne. Dels har Domstolen aldrig udtalt, at restriktive foranstaltninger som de i den foreliggende sag omhandlede udgør strafferetlige sanktioner, men kun, at de udgør en sikkerhedsforanstaltning ( 27 ), i forbindelse med hvilken uskyldsformodningen ikke kan gælde, idet appellanten ikke er formelt anklaget ( 28 ).

34. Det følger af ovenstående betragtninger, at det tredje anbringende skal forkastes som ugrundet.

B – Det første anbringende vedrørende en retlig fejl med hensyn til fortolkningen af artikel 7, stk. 2, litra d), i forordning nr. 423/2007 og det andet anbringende vedrørende tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet

1. Parternes argumenter

35. Med det første anbringendes første led ønsker appellanten at anfægte Rettens konklusion, ifølge hvilken artikel 7, stk. 2, litra d), i forordning nr. 423/2007 forpligter Rådet til at indefryse midler, som tilhører, ejes, besiddes eller kontrolleres af alle enheder, der anses for at være involveret i eller støtte nuklear spredning i Iran. Appellanten har i det væsentlige gjort gældende, at Retten har modsagt sig selv ved at anerkende, at den nævnte bestemmelse er obligatorisk ( 29 ), samtidig med at den hævder, at der tilkommer Rådet en skønsbeføjelse med hensyn til sagens omstændigheder med henblik på at afgøre, hvilke enheder der »ejes eller kontrolleres« som omhandlet i artikel 7, stk. 2, litra d) ( 30 ). Forordningen bygger nemlig på en differentieret tilgang til opførelse på listen, som ikke automatisk og obligatorisk kræver indefrysning af pengemidler, som tilhører alle ejede eller kontrollerede enheder, hvilket bevises af artikel 15, stk. 3, i forordning nr. 423/2007; ifølge denne bestemmelse skal Rådet over for den i henhold til artikel 7, stk. 2, litra d), berørte enhed angive grunden til dens opførelse på listen over enheder, hvis midler skal indefryses. Retten har begået en retlig fejl ved at anse den nævnte artikel for at være obligatorisk for Rådet, når dette har en skønsbeføjelse med hensyn til at afgøre, om et datterselskab, selv hvis det er helejet, opfylder kriterierne i denne bestemmelse. Af Rådets uensartede praksis, som bl.a. har medført, at det kun har opført to af Bank Mellis 20 datterselskaber på listen, fremgår det tydeligt, at Rådet ikke automatisk har opført alle de enheder, der ejes af Bank Melli. Rådet råder således over en skønsmargin med hensyn til at afgøre, om enhederne skal opføres på listen, og anvendelsen af artikel 7, stk. 2, litra d), i forordning nr. 423/2007 er derfor ikke obligatorisk, i modsætning til, hvad Retten har fastslået. Appellanten har afsluttet sin argumentation på dette punkt med at anføre, at Rådet har begået en retlig fejl ved at opføre den på listen, idet det med urette har ment at skulle gøre det i henhold til en ufravigelig bestemmelse.

36. For det andet har appellanten anført, at da artikel 7, stk. 2, litra d), i forordning nr. 423/2007 er i strid med proportionalitetsprincippet, kan denne bestemmelse ikke fortolkes som en obligatorisk bestemmelse (det første anbringendes andet led), og subsidiært, at såfremt Domstolen bekræfter dens obligatoriske karakter, er bestemmelsen i strid med proportionalitetsprincippet (andet anbringende), i modsætning til, hvad Retten fastslog. Under alle omstændigheder er det spørgsmålet om den nævnte artikels overensstemmelse med proportionalitetsprincippet, der rejses her, idet appellanten i forbindelse med det andet anbringende har henvist til de argumenter, der er fremført i forbindelse med det første anbringende om det samme emne. Dels og i modsætning til, hvad Retten har fastslået, skal det vurderes, om den nævnte artikel er forholdsmæssig på baggrund af Sikkerhedsrådets relevante resolutioner, herunder resolution 1803 (2008) ( 31 ). Ved denne resolution har Sikkerhedsrådet ikke ment, at appellanten skulle have sine midler indefrosset, men har stillet sig tilfreds med at kræve en overvågning af moderselskabets finansielle virksomhed, hvilket viser, at mindre indgribende foranstaltninger end de af Rådet besluttede kan vedtages uden af den grund at true gennemførelsen af det forfulgte formål. På den anden side indeholder forordning nr. 423/2007 selv bestemmelser, der foreskriver andre foranstaltninger end indefrysning af midler ( 32 ), nemlig alternative foranstaltninger, som, selv om der er tale om efterfølgende foranstaltninger, udmærket kunne være anvendt, idet Rådet ikke har godtgjort, at disse foranstaltninger ville være mindre effektive over for appellanten end en foranstaltning bestående i indefrysning af midler. Appellanten har bemærket, at den selv i forbindelse med sagen for Retten foreslog alternative foranstaltninger, som Retten afslog at godkende, ud fra den betragtning, at appellanten ikke havde godtgjort, at de var effektive med hensyn til det forfulgte legitime formål, selv om det tilkom Rådet at godtgøre deres manglende effektivitet ( 33 ). Retten har således heller ikke tillagt Rådets praksis tilstrækkelig betydning, hvorefter indefrysning af midler tilhørende en enhed, som tilhører en enhed, der er involveret i eller støtter nuklear spredning, ikke er automatisk, idet appellanten har henvist til, at ikke alle Bank Mellis datterselskaber er omfattet af en sådan restriktiv foranstaltning.

37. Rådet, Den Franske Republik, Det Forenede Kongerige og Kommissionen mener, at Rettens fortolkning af artikel 7, stk. 2, litra d), i forordning nr. 423/2007 er korrekt. Det fremgår både af bestemmelsens ordlyd og artikel 7, stk. 2’s opbygning, at midler tilhørende en enhed, der anses for at »ejes eller kontrolleres«, skal indefryses. Rådets skønsbeføjelse udøves således i forbindelse med kontrollen af, om kriterierne for anvendelse af litra d) er opfyldt. Retten har i øvrigt vejledende nævnt en række relevante kriterier, som Rådet kan tage hensyn til i den forbindelse. Rådets uensartede praksis kan ikke give anledning til tvivl om en sådan fortolkning, idet Rådet kan være ude af stand til at identificere alle de enheder, der ejes eller kontrolleres af en enhed, der betegnes som involveret i eller støttende nuklear spredning. Under alle omstændigheder har Kommissionen påpeget, at en holdning hos Rådet, der eventuelt strider mod forordning nr. 423/2007, ikke er egnet til at danne grundlag for en berettiget forventning hos appellanten. Den Franske Republik har tilføjet, at da indefrysning anvendes automatisk på ejede eller kontrollerede enheder, er deres angivelse med navns nævnelse i bilaget ikke nødvendig. De nævnte parter i appelsagen har endvidere anført, at Retten har anvendt proportionalitetsprincippet korrekt og med rette har fastslået, at resolution 1803 (2008) ikke udgør et kriterium for vurderingen af, om den anfægtede afgørelse er forholdsmæssig, og om indefrysning af midler tilhørende enheder, der ejes af en enhed, der anses for at være involveret i eller støtte nuklear spredning, er forholdsmæssig i forhold til det forfulgte legitime formål. De konkluderer samstemmende, at det første og det andet anbringende skal forkastes, og Rådet mener endvidere, at appellanten har anmodet om en ny bedømmelse af de faktiske omstændigheder, hvilket må afvises i forbindelse med en appel.

2. Bedømmelse

a) Det første anbringendes første led

38. Indledningsvis minder jeg om, at artikel 7, stk. 2, litra d), i forordning nr. 423/2007 bestemmer, at »[b]ilag V indeholder en liste over fysiske og juridiske personer, enheder og organer, der ikke er nævnt i bilag IV, og som anses […] for at være en juridisk person, en enhed eller et organ, der ejes eller kontrolleres af en person, en enhed eller et organ [der er involveret i, direkte associeret med eller støtter nuklear spredning], herunder med ulovlige midler«.

39. Jeg bemærker, at Retten ved sin fortolkning af den pågældende bestemmelse har støttet sig til Domstolens praksis, ifølge hvilken der ikke blot skal tages hensyn til dens ordlyd, men ligeledes til den sammenhæng, hvori den indgår, og de mål, der forfølges med den ordning, som den udgør en del af ( 34 ).

40. Det fremgår af ordlyden af den nævnte artikel, at der skal sondres mellem to elementer. Indefrysningen af midler er ganske vist obligatorisk, som det foreskrives i artikel 7, stk. 2, med anvendelsen af udtrykket »indefryses«, men kun efter at Rådet har identificeret de enheder, der anses for at »ejes eller kontrolleres«, idet Rådet hermed får mulighed for at vurdere den individuelle situation for hver enkelt af de enheder, der kan være omfattet af artikel 7, stk. 2, litra d). Jeg kan således kun tilslutte mig Rettens udtalelse om, at det nævnte litra »pålægger Rådet at indefryse midler tilhørende en enhed, der »ejes eller kontrolleres« af en enhed, som anses for involveret i den nukleare spredning i den i samme forordnings artikel 7, stk. [2], litra a) eller b), omhandlede forstand, idet Rådet konkret skal bedømme, om enheden »ejes eller kontrolleres« af de berørte enheder« ( 35 ).

41. Appellantens argumentation med henblik på at anfægte fortolkningen af artikel 7, stk. 2, litra d), i forordning nr. 423/2007 er en smule uklar og forekommer mig i det væsentlige at hvile på en ufuldstændig eller urigtig læsning af den appellerede dom. Appellanten mener bl.a., at Retten med udtalelsen i præmis 63 om, at »udvidelsen af foranstaltningen med henblik på indefrysning af midler til ejede eller kontrollerede enheder [er] obligatorisk«, fastslog, at den nævnte bestemmelse er obligatorisk. Som jeg imidlertid tidligere har påvist, er præmis 63 kun en etape i Rettens argumentation, som fastlægger den endelige fortolkning af den nævnte artikel i præmis 67, hvor det fastslås, at Rådet skal foretage en konkret bedømmelse.

42. Appellanten mener, at eftersom Retten også nævnte relevante kriterier, som Rådet kan tage hensyn til i forbindelse med bedømmelsen af, om en enhed »ejes eller kontrolleres« ( 36 ), vil det sige, at den ikke har fundet det tilstrækkeligt til, at et datterselskab automatisk skal være omfattet af bilag V, at det ejes eller kontrolleres af en enhed, der anses for at støtte nuklear spredning. Dels henviser den relevante passage i den appellerede dom til de kriterier, der kan tages i betragtning ved bedømmelsen af, om en enhed »ejes eller kontrolleres«, hvilket er et meget mere omfattende begreb end begrebet datterselskab; dels er angivelsen af disse bedømmelseskriterier under ingen omstændigheder i modstrid med den oprindelige antagelse om obligatorisk indefrysning af midler, men kun over for enheder, der anses for at »ejes eller kontrolleres«, eller, med andre ord, som opfylder kriterierne for anvendelse af artikel 7, stk. 2, litra d), i forordning nr. 423/2007. Disse kriterier, som Retten vejledende har angivet, og til hvilke jeg vil føje den erhvervssektor, den pågældende enhed tilhører ( 37 ), er de kriterier, som kan vejlede Rådet, når det skal fastslå, om den pågældende enhed »ejes eller kontrolleres« som omhandlet i artikel 7, stk. 2, litra d), i forordning nr. 423/2007, og de er fuldt ud forenelige med tanken om at foretage en konkret bedømmelse af de individuelle situationer.

43. Udvidelsen af indefrysningen af midler til at omfatte de af den nævnte artikel omhandlede enheder er således kun obligatorisk, for så vidt som Rådet mener, der er tale om en enhed, der »ejes eller kontrolleres« i denne bestemmelses forstand. En sådan fortolkning er i øvrigt i overensstemmelse med den skønsbeføjelse, Rådet traditionelt tillægges på dette område. Efter min opfattelse stammer appellantens misforståelse fra det forhold, at denne har foretaget en ren ordlydsfortolkning af den nævnte artikel. Appellanten har henvist til Rådets uensartede praksis for at påvise, at ikke alle de enheder, der ejes af Bank Melli er blevet opført på listen, og at dette betyder, at Rådet ikke skal indefryse midler tilhørende alle de enheder, der opfylder betingelserne i artikel 7, stk. 2, litra d), i forordning nr. 423/2007.

44. En sådan argumentation kan ikke tiltrædes.

45. Dels skal Rådet i henhold til artikel 7, stk. 2, litra d), indefryse midler tilhørende enheder, der »ejes eller kontrolleres«, på betingelse af, at de anses for sådanne. Rådets forpligtelse til at udvide indefrysningsforanstaltningerne til at omfatte disse »ejede eller kontrollerede« enheder er uløseligt forbundet med institutionens mulighed for at identificere dem. Rådet henviste i øvrigt under retsmødet til, at de restriktive foranstaltninger siden 2010 er blevet udvidet til ca. 15 nye enheder, der »ejes eller kontrolleres« af Bank Melli ( 38 ).

46. Dels kan kriteriet om ejerskab eller kontrol ikke, som jeg tidligere har påvist, fortolkes som et strengt formelt kriterium. Henvisningen i artikel 7, stk. 2, litra d), i forordning nr. 423/2007 til begrebet »anses for« finder jeg så meget desto mere relevant, som vi her har at gøre med, hvad der traditionelt præsenteres som et system af »intelligente sanktioner«, som i princippet kun omfatter personer og enheder, med hensyn til hvilke det virkelig er berettiget. Med andre ord skal kun midler tilhørende enheder, som Rådet anser for at »ejes eller kontrolleres« som omhandlet i nævnte forordnings artikel 7, stk. 2, litra d), obligatorisk indefryses. I overensstemmelse med hvad jeg har anført i forbindelse med analysen af det tredje anbringende, skal det forhold, at en enhed »ejes eller kontrolleres«, fortolkes i lyset af det ved forordning nr. 423/2007 forfulgte mål. Ejerskab og kontrol, som den nævnte artikel henviser til, skal derfor udlægges uafhængigt af disse to begrebers gængse eller normale betydning. En enhed kan betragtes som »ejet eller kontrolleret« i forordning nr. 423/2007’s forstand, når den naturligt er bestemt til at støtte den iranske stats nukleare spredning på grund af, at den er helejet (100%) af et moderselskab, men kan ikke betragtes som sådan, såfremt moderselskabets andel af kapitalen – selv om det besidder majoriteten – antyder, at indflydelsen er langt mindre udpræget. Ved at følge et sådant ræsonnement kan man forstå og godtage Rettens udtalelse om, at »Rådet lovligt […] kan undlade at anvende artikel 7, stk. 2, litra d), [i forordning nr. 423/2007] på enheder, der efter Rådets opfattelse ikke opfylder kriterierne for anvendelse af denne bestemmelse, endog på trods af, at de er datterselskaber af enheder, som anses for involveret i den nukleare spredning« ( 39 ).

47. Rettens fortolkning, hvorefter Rådet er forpligtet til at indefryse midler tilhørende enheder, som den anser for at være ejet eller kontrolleret som omhandlet i artikel 7, stk. 2, litra d), i forordning nr. 423/2007, har ikke den selvmodsigende karakter, som appellanten hævder. Rettens bedømmelse på dette punkt er ikke behæftet med en retlig fejl. Det første anbringendes første led skal derfor forkastes som ugrundet.

b) Det første anbringendes andet led og det andet anbringende

48. Appellanten har for det første anfægtet Rettens opfattelse af, at resolution 1803 (2008), i hvilken Sikkerhedsrådet begrænser sig til at pålægge medlemsstaterne at udvise agtpågivenhed over for Bank Melli og dens filialer og datterselskaber ( 40 ), ikke har betydning i denne sammenhæng. Afgørelsen om at indefryse midler tilhørende Bank Melli og dens datterselskaber blev således vedtaget på grundlag af en bestemmelse, der er uforholdsmæssig i forhold til, hvad Sikkerhedsrådet kræver.

49. Med hensyn til den regelsammenhæng, som den anfægtede afgørelse indgår i, henviser jeg til præmis 106 ff. i forslaget til afgørelse i sag C-548/09 P, Bank Melli Iran mod Rådet, der fremsættes dags dato. Jeg begrænser mig til at henvise til to elementer. Dels at den beføjelse, der er tillagt Rådet på grundlag af artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 423/2007, har sin oprindelse i fælles holdning 2007/140, som i Unionens retsorden har gennemført resolution 1737 (2006); gennemførelsen beror imidlertid udelukkende på Unionens ønske om gennem sin indsats at bidrage til opfyldelsen af de af De Forenede Nationer forfulgte mål og ikke hindre gennemførelsen af medlemsstaternes internationale forpligtelser, og beror ikke på eksistensen af en positiv og direkte pligt for Unionen til at gennemføre Sikkerhedsrådets resolutioner, idet Unionen ikke har undertegnet De Forenede Nationers pagt. Det fremgår i øvrigt klart af den nævnte fælles holdning, at Unionen har ønsket at gå videre, end resolutionen foreskriver, ved at fastsætte en selvstændig beføjelse for Rådet med hensyn til identificering og opførelse på listen ( 41 ). Der må følgelig klart sondres mellem artikel 7, stk. 1, i forordning nr. 423/2007, som bemyndiger Rådet til at indefryse midler tilhørende personer, enheder og organer, der er identificeret af Sikkerhedsrådet, og artikel 7, stk. 2, i samme forordning, som fastsætter en selvstændig beføjelse for Rådet til at træffe afgørelse om indefrysning af midler tilhørende personer, enheder og organer, som det selv har identificeret som sådanne, der er involveret i, direkte associeret med eller støtter nuklear spredning i Iran, og de enheder, som de ejer eller kontrollerer. Det er således korrekt at hævde, som Retten gjorde i den appellerede doms præmis 99, at forholdsmæssigheden af de opførelser af enheder på listen, som Rådet foretager i henhold til artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 423/2007, ikke kan bedømmes på grundlag af resolution 1803 (2008), som den nævnte artikel aldrig har haft til formål at gennemføre, men derimod, hvilket jeg skal påvise i det følgende, i lyset af det ved forordning nr. 423/2007 forfulgte mål.

50. Med hensyn til anbringendet om, at Retten begik en retlig fejl ved vurderingen af forholdsmæssigheden af artikel 7, stk. 2, litra d), i forordning nr. 423/2007, skal det bemærkes, at i henhold til fast retspraksis, som Retten henviste til i den appellerede doms præmis 100, indebærer proportionalitetsprincippet, der hører til EU-rettens almindelige grundsætninger, at institutionernes retsakter ikke må gå videre end nødvendigt og passende for gennemførelsen af det lovligt tilsigtede formål. Såfremt det er muligt at vælge mellem flere egnede foranstaltninger, skal den mindst bebyrdende foranstaltning vælges, og byrderne må herved ikke være uforholdsmæssige i forhold til de tilsigtede mål ( 42 ).

51. I tråd med denne retspraksis bemærker jeg, at appellanten ikke har anfægtet lovligheden af det forfulgte mål, nemlig bekæmpelse af nuklear spredning i Iran med henblik på opretholdelse af fred og international sikkerhed ( 43 ). Appellanten har derimod anfægtet den vurdering, ifølge hvilken indefrysningen af dens midler er en nødvendig og egnet foranstaltning med henblik på at nå målet, uanset at appellanten har påberåbt sig alternative foranstaltninger samt overvågningsforanstaltninger. Appellanten mener bl.a., at foranstaltningerne vedrørende samarbejde med FSA, forslaget om en forudgående godkendelse af transaktionerne eller gennemførelse af en politik, som indebærer et fuldstændigt forbud mod transaktioner med Iran, med urette blev forkastet af Retten. Hvad appellanten har undladt at præcisere, er, at det ikke er de pågældende foranstaltningers effektivitet, der således, principalt, ikke er blevet anerkendt, men adgangen til at gøre dem gældende. Det fremgår således af den appellerede doms præmis 109, at de nævnte foranstaltninger først blev gjort gældende under retsmødet, uden at appellanten har kunnet give nogen som helst begrundelse for denne forsinkelse. Da appellanten ikke i forbindelse med appellen har anfægtet konstateringen af den for sene påberåbelse af de nævnte foranstaltninger, skal Domstolen efter min opfattelse ikke udtale sig om den entydigt subsidiære vurdering, som Retten trods alt har foretaget med hensyn til de nævnte foranstaltningers gennemførlighed og effektivitet. Jeg bemærker i den forbindelse, at det forhold at kræve – som Retten har gjort – at appellanten påviser gennemførligheden af de alternative foranstaltninger, som den selv har angivet, ikke er ensbetydende med at pålægge appellanten en urimelig bevisbyrde; det handler derimod om almindelig bevisprøvelse og efterprøvelse af argumenter fremført af en part i en tvist. Appellanten kan således heller ikke hævde, at det påhvilede Rådet at bevise, at de hypotetiske alternative foranstaltninger, den har gjort gældende, er uigennemførlige, navnlig ikke systemet med forudgående godkendelse og overvågning ved en uafhængig befuldmægtiget; Retten har i øvrigt selv taget stilling til den manglende effektivitet af forslaget om fuldstændigt forbud mod transaktioner med Iran ( 44 ).

52. Desuden skal det fastslås, at Rettens bedømmelse af nødvendigheden og egnetheden af en foranstaltning til indefrysning af midler over for en enhed, der »ejes eller kontrolleres« af en enhed, der er involveret i eller støtter nuklear spredning, er korrekt. Artikel 7, stk. 2, litra d), i forordning nr. 423/2007 omhandler specifikt en kategori af personer, enheder og organer, som på grund af, at de ejes eller kontrolleres af en enhed, der er omhandlet i artikel 7, stk. 2, litra a), og b), har en særligt nær tilknytning til sidstnævnte. Rettens konstatering, hvorefter der foreligger »en ikke ubetydelig risiko for, at [en enhed, der anses for at være involveret i nuklear spredning] udøver et pres på de enheder, den ejer eller kontrollerer« dækker efter min mening fuldstændigt formålet med artikel 7, stk. 2, litra d), i forordning nr. 423/2007. Det er risikoen for at undergrave hele systemets effektivitet ved at omgå det, som berettiger den vægt, der lægges på forebyggende foranstaltninger; og de foranstaltninger, som Retten har kvalificeret som efterfølgende foranstaltninger, selv om de nødvendigvis er mindre indgribende, frembyder ikke tilstrækkelige garantier til at kunne anses for lige så effektive. Det er denne risiko, der berettiger den særlige behandling, som de af artikel 7, stk. 2, litra d), i forordning nr. 423/2007 omfattede enheder er underlagt. De over for dem trufne foranstaltninger vedrørende indefrysning af midler er dermed ikke åbenbart uhensigtsmæssige ( 45 ).

53. Med hensyn til spørgsmålet, om foranstaltningen er for vidtgående, er det ganske vist korrekt, at foranstaltningen vedrørende indefrysning af midler blev truffet over for appellanten på grund af, at denne ifølge Rådet er helejet af en enhed, som støtter nuklear spredning, og at denne foranstaltning har betydelige konsekvenser for appellanten ( 46 ). Som Retten bemærkede i den appellerede doms præmis 111, har Domstolen imidlertid allerede anerkendt, at »[b]etydningen af de formål, der forfølges med en fællesskabsretsakt [såsom en forordning om vedtagelse af restriktive foranstaltninger], kan efter deres natur begrunde selv betydelige negative følger for visse erhvervsdrivende, herunder sådanne, der på ingen måde er ansvarlige for den situation, der har ført til vedtagelsen af de omhandlede restriktioner, men som bliver berørt bl.a. med hensyn til deres ejendomsret« ( 47 ). I betragtning af det ovenfor nævnte grundlæggende og legitime mål og nødvendigheden af til dette formål at bevare effektiviteten af de på grundlag af artikel 7, stk. 2, litra a) og b), i forordning nr. 423/2007 vedtagne restriktive foranstaltninger, bemærkes, at bedømmelsen af, om virkningen af indefrysningen af midler over for appellanten er for vidtgående, er foretaget på grundlag af en korrekt anvendelse af de af Domstolen fastsatte principper på området, og at Retten med føje konkluderede, at artikel 7, stk. 2, litra d), i forordning nr. 423/2007, som har gjort det muligt at udvide foranstaltningerne vedrørende indefrysning af midler til at omfatte de enheder, der ejes eller kontrolleres af Bank Melli, og dermed til appellanten, ikke tilsidesætter proportionalitetsprincippet.

54. Det første anbringendes andet led skal herefter forkastes som ugrundet.

C – Det fjerde anbringende vedrørende et urigtigt skøn med hensyn til pligten til begrundelse af den anfægtede afgørelse

1. Parternes argumenter

55. Under påberåbelse af såvel artikel 15, stk. 3, i forordning nr. 423/2007 ( 48 ) som retspraksis på området kritiserer appellanten Retten for at have fastslået, at Rådet havde opfyldt pligten til at begrunde den anfægtede afgørelse, selv om afgørelsen kun nævner samme forordnings artikel 7, stk. 2, uden at det præciseres, på grundlag af hvilken del af artiklen appellanten er opført i bilaget. Det nævnte bilag indeholder desuden kun specifikke og individuelle grunde for Bank Mellis vedkommende, men ikke for Melli Banks vedkommende, ligesom Rådet heller ikke i den anfægtede afgørelse angav grunden til, at det mente, at der forelå en ikke ubetydelig risiko for, at Bank Melli ville omgå de trufne foranstaltninger over for moderselskabet. Retten har med urette – nemlig forhastet – antaget, at Rådet implicit lagde til grund, at appellanten var ejet som omhandlet i artikel 7, stk. 2, litra d), og at det således var på dette grundlag, at appellanten var blevet opført på listen over enheder, hvis midler skal indefryses. Da ikke alle Bank Mellis datterselskaber var blevet opført på listen, kunne appellanten med rette tvivle på, at det udelukkende var dens egenskab af datterselskab, der begrundede dens opførelse på listen. Retten kan heller ikke antage, at Rådet har støttet sig på en formodning, der kan afkræftes, uden at komme i strid med den i forordningen indeholdte forskrift om at angive individuelle og specifikke grunde til opførelsen på listen. Det forhold, at annullationssøgsmålet hovedsageligt var støttet på anbringender vedrørende Bank Mellis manglende kontrol med appellanten, er ifølge appellanten uden betydning for bedømmelsen af Rådets pligt til at begrunde den anfægtede afgørelse. Endelig har appellanten i appelskriftet anført, at denne har indledt en korrespondance med Rådet, hvori den har anmodet om at blive gjort bekendt med de akter, der vedrører den; da dette er blevet afvist, mener appellanten, at det er bevis på, at der aldrig har foreligget en detaljeret begrundelse for dens opførelse på listen. I modsætning til, hvad Retten har fastslået, er Rådets pligt til at begrunde afgørelsen om opførelse på listen og angive individuelle og specifikke grunde hertil ikke blevet opfyldt.

56. Rådet og de øvrige parter i appelsagen har gjort gældende, at dette anbringende må forkastes, idet den anfægtede afgørelse udtrykkeligt nævner artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 423/2007, og punkt 4 i tabel B henviser til Bank Mellis datterselskaber og filialer. Da appellanten er ejet 100% af Bank Melli, kunne denne ikke være uvidende om, at den var opført i sin egenskab af en enhed, der var ejet eller kontrolleret af Bank Melli. Rådet er ikke forpligtet til i den anfægtede afgørelse at angive samtlige faktorer, der har begrundet dets afgørelse. Appellanten har i øvrigt forstået de pågældende grunde, eftersom den har kunnet anlægge et annullationssøgsmål for Retten, og den inden for rammerne heraf har forfægtet et standpunkt, som hovedsagelig bestod i at bestride sine retlige og organisatoriske forbindelser med Bank Melli. Begrundelsen er således tilstrækkelig, og Retten har foretaget en bedømmelse, som retligt på ingen måde kan kritiseres, ved at anvende de ledende principper, der er udviklet i Fællesskabets retsinstansers praksis på det pågældende område.

57. Kommissionen er den eneste part i appelsagen, som allerede fra den første udveksling af indlæg har været af den opfattelse, at appellanten ligeledes tilsigtede at bestride Rådets manglende individuelle underretning om den anfægtede afgørelse. Kommissionen mener principalt, at der er tale om et nyt anbringende, som Domstolen bør afvise. Subsidiært har Kommissionen bestridt, at Rådet har pligt til at foretage en individuel underretning af appellanten. I replikken har appellanten anført, at spørgsmålet om underretning er et af aspekterne af dens argumentation i forbindelse med begrundelsen for afgørelsen, og at Domstolen derfor, som Retten gjorde i dommen i sagen Bank Melli Iran mod Rådet ( 49 ), skal behandle dette aspekt og bør fastslå, at underretningspligten er tilsidesat i den foreliggende sag. Rådet og Den Franske Republik har anfægtet dette anbringende i deres duplik.

2. Bedømmelse

58. Appellanten har for det første anfægtet Rettens bedømmelse af den af Rådet angivne begrundelse til støtte for den anfægtede afgørelse og gjort gældende, at den ikke indeholder grundene til, at den nævnte institution vedtog den pågældende retsakt.

59. Som Retten mindede om ( 50 ), er begrundelsespligten fastsat i den primære ret ( 51 ), og den gengives i artikel 15, stk. 3, i forordning nr. 423/2007 ( 52 ). For at bedømme, om pligten til at begrunde en af en EU-institution vedtaget afgørelse er blevet opfyldt, skal det efterprøves, om begrundelsen har gjort det muligt for den berørte enhed at få kendskab til grundene til den trufne foranstaltning og for den kompetente ret at udøve sin prøvelsesret. Det kræves imidlertid ikke, at begrundelsen angiver alle de forskellige relevante faktiske og retlige momenter, da spørgsmålet, om begrundelsen er tilstrækkelig, ikke blot skal vurderes i forhold til ordlyden af den pågældende retsakt, men ligeledes i forhold til den sammenhæng, hvori den er truffet, og de retsregler, der regulerer det pågældende område ( 53 ). Jeg konstaterer, at Retten bekræftede disse grundprincipper i den appellerede doms præmis 143 og 145.

60. Retten har ligeledes mindet om, at begrundelsespligten er et væsentligt EU-retligt princip, som kun kan fraviges af tvingende hensyn ( 54 ), og at Rådet er forpligtet til at give den pågældende enhed oplysninger om de »særlige og konkrete« grunde ved vedtagelsen af en afgørelse om indefrysning af midler ( 55 ). Under hensyn til den særlige sammenhæng, som vedtagelsen af den anfægtede afgørelse indgik i, anvendte Retten Domstolens argumenter i forbindelse med restriktive foranstaltninger vedtaget i forbindelse med bekæmpelsen af terrorisme analogt og understregede, at begrundelsespligten er så meget desto vigtigere i tilfælde af en første afgørelse, hvorved en enheds midler indefryses, som vedkommende ikke har ret til at blive hørt forud for vedtagelsen heraf ( 56 ). Det fremgår ligeledes af denne retspraksis, at Rådet opfylder begrundelsespligten, hvis det giver den pågældende enhed oplysninger om de omstændigheder, der ligger til grund for vedtagelsen af en afgørelse om indefrysning af dens midler enten samtidigt med den pågældende foranstaltnings vedtagelse eller så snart som muligt herefter ( 57 ).

61. For at imødegå det argument, som Den Franske Republik har gentaget for Domstolen, ifølge hvilket det ikke er nødvendigt at anføre navnene på de enheder, der ejes eller kontrolleres, på listen over personer, enheder og organer, hvis midler skal indefryses, minder jeg om, at det derimod klart fremgår af artikel 7, stk. 2, litra d), i forordning nr. 423/2007, at »[b]ilag V indeholder en liste over fysiske og juridiske personer, enheder og organer […] som […] anses for […] at være en enhed, der ejes eller kontrolleres«. Forordning nr. 423/2007 foreskriver således en formel opførelse af de enheder, der er omhandlet i artikel 7, stk. 2, litra d), i det pågældende bilag. Rettens bedømmelse i denne henseende ( 58 ) er således korrekt.

62. Retten er ved anvendelse af ovenstående principper nået til den konklusion, at den anfægtede afgørelse, om end den er »noget kortfattet«, er tilstrækkelig ( 59 ). Det har været vejledende for Rettens bedømmelse, om den i den anfægtede afgørelse indeholdte begrundelse har gjort det muligt for appellanten at forstå grundene til, at dens midler er blevet indefrosset. I den forbindelse taler en række elementer til fordel for Rettens udførlige analyse.

63. Rådet har ganske vist kun affattet et enkelt afsnit i den anfægtede afgørelse, der indeholder grundene til, at det har opført Bank Melli og dens datterselskaber og filialer på listen, og de grunde, der gøres gældende i kolonnen »Begrundelse«, vedrører i første række Bank Melli, og ikke appellanten. Hvis begrundelsespligten, som jeg mener, skal bedømmes under hensyn til, om den pågældende person har forstået grundene til sin opførelse på listen og er sat i stand til at bedømme den – og i givet fald at anfægte den – skal det konstateres, at afgørelsens ordlyd nævner artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 423/2007. Endvidere er følgende angivet under overskriften »Navn« i punkt 4 i tabel B i bilaget til den anfægtede afgørelse: »Bank Melli, Melli Bank Iran og alle dens filialer og datterselskaber« ( 60 ). Appellantens argument om, at denne har måtte »gætte«, på hvilket litra i artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 423/2007 afgørelsen om indefrysning af dens midler var baseret, kan ikke godtages, eftersom appellanten vanskeligt kunne være uvidende om, at den ejes 100% af Bank Melli. Idet artikel 7, stk. 2, litra d), i forordning nr. 423/2007 bestemmer, at midler tilhørende enheder, der anses for at »ejes eller kontrolleres«, vil blive indefrosset, udgør angivelsen af datterselskaber og filialer i punkt 4 i tabel B i bilaget, ud over den særlige angivelse af appellanten og dennes postadresse, efter min mening en tilstrækkelig angivelse af grundene til opførelsen. At drage denne konklusion er imidlertid ikke ensbetydende med, at appellanten ikke har mulighed for, efter vedtagelsen af afgørelsen, at anmode Rådet om supplerende oplysninger om grunden til, at det har fundet, at der forelå en ikke ubetydelig risiko for, at appellanten ville blive underlagt et pres fra moderselskabet, der kunne risikere at foranledige den til at omgå de restriktive foranstaltninger, der var vedtaget over for dette, i det omfang Rådet kan meddele appellanten dem. Jeg tilføjer endelig, at det forhold, at appellanten er ejet 100% af moderselskabet, ikke er ligegyldigt i forbindelse med den bedømmelse, som Domstolen skal foretage vedrørende begrundelsens tilstrækkelighed. Selv om begrundelsens kortfattede karakter i den foreliggende sag ikke er til hinder for, at den er tilstrækkelig, bør Rådet efter min mening sandsynligvis gøre en lidt større indsats i tilfælde, hvor ejerskabet eller kontrollen er mindre udtalt.

64. Appellanten har desuden nævnt i appelskriftet, at denne har indledt en korrespondance med Rådet om indsigt i sagsakterne. Dette er uden betydning for behandlingen af dette anbringende. Såfremt dette klagepunkt kan realitetsbehandles – hvilket jeg ikke er overbevist om ( 61 ) – vedrører det nemlig under alle omstændigheder ikke spørgsmålet, om den i afgørelsen indeholdte begrundelse er tilstrækkelig, men snarere det herfra forskellige spørgsmål om aktindsigt, som imidlertid ikke blev gjort gældende for Retten.

65. Under disse omstændigheder har Retten ikke begået en retlig fejl ved at fastslå, at hvor kortfattet den anfægtede afgørelses begrundelse end er, er den ikke desto mindre passende i lyset af sammenhængen og tilstrækkelig til at gøre det muligt for appellanten at forstå og vurdere Rådets grunde til at vedtage den pågældende afgørelse og for Retten at udøve sin prøvelsesret.

66. Hvad angår spørgsmålet, om appellanten skulle have været underrettet om den anfægtede afgørelse, må jeg indrømme, at jeg nærer alvorlig tvivl om, hvorvidt det, som appellanten har præsenteret i sin replik som en udvidelse af nærværende anbringende, kan antages til realitetsbehandling. Ingen af de for Retten fremsatte anbringender anfægtede nemlig Rådets manglende individuelle underretning om den anfægtede afgørelse. Følgelig og til forskel fra, hvad der var tilfældet i den af appellanten påberåbte dom i sagen Bank Melli Iran mod Rådet ( 62 ), foretog Retten ikke i den appellerede dom en bedømmelse af dette anbringende netop på grund af, at det ikke forelå for denne. Selv hvis det antages, at appellanten i forbindelse med appellen havde haft til hensigt at tage dette spørgsmål op, er dennes argumentation under alle omstændigheder ikke rettet mod den appellerede dom.

67. Vi har her således klart at gøre med et nyt anbringende fremført af appellanten i forbindelse med replikken som reaktion på Kommissionens fortolkning af appelskriftets punkt 116, i hvilket Kommissionen har ment at se en anfægtelse af den måde, hvorpå afgørelsen var blevet bragt til appellantens kendskab, hvilket Kommissionen har taget udførlig stilling til i svarskriftet.

68. Jeg forstår det nævnte punkt anderledes. I den oprindelige version hedder det ganske vist i punkt 116, at Rettens praksis »makes it clear that a person must be notified of the reasons for a decision against him at the time at which the decision is made« ( 63 ). Men i resten af appelskriftet har appellanten ikke formuleret en argumentation med sigte på at påvise, at en individuel underretningspligt påhvilede Rådet. Det ville klart være en overdrivelse at antage, at alene anvendelsen af udtrykket »notified« i det indledende processkrift er ensbetydende med at fremsætte et anbringende vedrørende en forpligtelse til at give individuel underretning om den anfægtede afgørelse. Appellanten kunne i alle tilfælde ikke gøre et sådant anbringende gældende, eftersom, som jeg har understreget ovenfor, denne ikke påberåbte sig det i sagen for Retten. Domstolen bør således ikke lade sig forlede af den diskussion, der blev indledt mellem parterne i appelsagen i forbindelse med replikken og duplikken og efterfølgende under retsmødet, med hensyn til argumenterne vedrørende underretningen, som udgør et nyt anbringende vedrørende tilsidesættelse af Rådets underretningspligt, og derfor ikke kan antages til realitetsbehandling, idet Domstolens kompetence er begrænset til at tage stilling til den retlige afgørelse vedrørende de anbringender, der er blevet behandlet i første instans ( 64 ).

69. Det fjerde anbringende skal herefter delvist afvises, delvist forkastes som ugrundet.

IV – Sagens omkostninger

70. I henhold til procesreglementets artikel 122, stk. 1, træffer Domstolen afgørelse om sagens omkostninger, såfremt appellen forkastes. I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, som i medfør af samme reglements artikel 118 finder anvendelse i en appelsag, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom. Da Rådet har nedlagt påstand om, at appellanten tilpligtes at betale sagens omkostninger, og appellanten har tabt sagen, bør appellanten efter min opfattelse tilpligtes at betale sagens omkostninger i forbindelse med appellen. Da Den Franske Republik, Det Forenede Kongerige og Kommissionen har deltaget i sagen for Domstolen på grundlag af procesreglementets artikel 115, bør de bære deres egne omkostninger i henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 4.

V – Forslag til afgørelse

71. Henset til de anførte betragtninger foreslår jeg Domstolen at afsige følgende dom: »1) Appellen forkastes. 2) Melli Bank plc betaler Rådet for Den Europæiske Unions omkostninger.«

( 1 ) – Originalsprog: fransk.

( 2 ) – Dom af 9.7.2009, Sml. II, s. 2629.

( 3 ) – EUT L 163, s. 29.

( 4 ) – EUT L 103, s. 1.

( 5 ) – S/RES/1737 (2006)*.

( 6 ) – S/RES/1747 (2007).

( 7 ) – EUT L 61, s. 49.

( 8 ) – S/RES/1803 (2008).

( 9 ) – Ibidem, punkt 10. Jeg påpeger, at den engelske version af den nævnte resolution nævner »branches and subsidiaries«, som kan oversættes ved »filialer og datterselskaber«, hvilken sondring jeg finder mere oplysende end den i den franske version indeholdte.

( 10 ) – EUT L 163, s. 43.

( 11 ) – Rådets fælles holdning af 7.8.2008 (EUT L 213, s. 58).

( 12 ) – Bank Melli, appellantens moderselskab, har for sit vedkommende anlagt et annullationssøgsmål for Retten til prøvelse af den anfægtede afgørelse (dom af 14.10.2009, sag T-390/08, Bank Melli Iran mod Rådet, Sml. II, s. 3967). Bank Melli har iværksat appel til prøvelse af Rettens dom, registreret af Domstolens Justitskontor under nr. C-548/09 P, som behandles separat i forhold til den foreliggende sag. Mit forslag til afgørelse i sag C-548/09 P, Bank Melli Iran mod Rådet, fremsættes dags dato.

( 13 ) – Appellanten fremsatte for Retten to begæringer om foreløbige forholdsregler, den ene i forbindelse med sag T-246/08, den anden i forbindelse med sag T-332/08, med henblik på at anvendelsen af punkt 4 i tabel B i bilaget til den anfægtede afgørelse blev udsat i forhold til appellanten. Ved kendelser afsagt af Rettens præsident den 27. august og den 17. september 2008 blev disse to begæringer ikke taget til følge, og omkostningsafgørelsen blev udsat.

( 14 ) – Bestemmelsen er citeret i punkt 6 i nærværende forslag til afgørelse.

( 15 ) – Jf. den appellerede doms præmis 69.

( 16 ) – Jf. den appellerede doms præmis 61 og 120.

( 17 ) – Den appellerede doms præmis 121.

( 18 ) – Jf. punkt 10 i mit forslag til afgørelse i den for Domstolen verserende sag C-520/09 P, Arkema mod Kommissionen.

( 19 ) – Dom af 14.7.1972, sag 48/69, ICI mod Kommissionen, Sml. s. 619, præmis 136 og 137, og af 10.9.2009, sag C-97/08 P, Akzo Nobel m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 8237, præmis 60.

( 20 ) – Jf. dommen i sagen Akzo Nobel m.fl. mod Kommissionen, præmis 60, og dom af 20.1.2011, sag C-90/09 P, General Química m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 1, præmis 39.

( 21 ) – Jf. den appellerede doms præmis 124.

( 22 ) – Dom af 3.9.2008, forenede sager C-402/05 P og C-415/05 P, Kadi og Al Barakaat International Foundation mod Rådet og Kommissionen, Sml. I, s. 6351, præmis 336. Tilsidesættelsen af begrundelsespligten i egentlig forstand er genstand for et særskilt anbringende, nemlig det fjerde (jf. punkt 55 ff. i nærværende forslag til afgørelse).

( 23 ) – Dommen i sagen Kadi og Al Barakaat International Foundation mod Rådet og Kommissionen, præmis 339 og 340.

( 24 ) – Bekendtgørelse til de personer, enheder og organer, som Rådet har opført på den liste over personer, enheder og organer, som artikel 7, stk. 2, i Rådets forordning (EF) nr. 423/2007 finder anvendelse på (bilag V) (EUT C 159, s. 1).

( 25 ) – Den appellerede doms præmis 121.

( 26 ) – Den appellerede doms præmis 124.

( 27 ) – Dommen i sagen Kadi og Al Barakaat International Foundation mod Rådet og Kommissionen, præmis 358.

( 28 ) – Til forskel fra artikel 48, stk. 1, i Den Europæiske Unions charter om de grundlæggende rettigheder, som ikke var i kraft på det tidspunkt, hvor den appellerede dom blev afsagt, foreskriver artikel 6, stk. 2, i EMRK, at uskyldsformodningen gælder for enhver, »der anklages for en lovovertrædelse« (min fremhævelse).

( 29 ) – Den appellerede doms præmis 63.

( 30 ) – Den appellerede doms præmis 64 og 65.

( 31 ) – Jf. punkt 9 i nærværende forslag til afgørelse.

( 32 ) – Appellanten har i denne forbindelse henvist til artikel 5, artikel 7, stk. 3 og 4, artikel 13 og 16 i forordning nr. 423/2007.

( 33 ) – De af appellanten foreslåede alternative foranstaltninger præsenteres i den appellerede doms præmis 87 og forkastes i dommens præmis 107.

( 34 ) – Jf. den appellerede doms præmis 61.

( 35 ) – Jf. den appellerede doms præmis 67.

( 36 ) – Heriblandt den pågældende enheds operationelle uafhængighed eller den eventuelle virkning af den overvågning, enheden er underlagt fra en offentlig myndighed (jf. den appellerede doms præmis 69).

( 37 ) – I den appellerede doms præmis 69 har Retten udelukket arten af den pågældende enheds virksomhed fra de relevante kriterier. Selv om jeg ikke mener, at det er det eneste kriterium, er jeg dog overbevist om, at enhedens virksomhed er et relevant kriterium, som det tydeligt ses af appellantens situation, og hvilket Rådet bekræftede under retsmødet.

( 38 ) – Jf. punkt 3 i tabel B i Rådets gennemførelsesforordning (EU) nr. 668/2010 af 26.7.2010 om gennemførelse af artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 423/2007 (EUT L 195, s. 25), som opregner 15 enheder, der anses for at »ejes eller kontrolleres« af Bank Melli.

( 39 ) – Den appellerede doms præmis 73.

( 40 ) – Jf. punkt 10 i resolution 1803 (2008), citeret i punkt 9 i nærværende forslag til afgørelse

( 41 ) – Jf. tiende betragtning til fælles holdning 2007/140 samt dennes artikel 5, stk. 1.

( 42 ) – Jf. en omfattende retspraksis, herunder dom af 18.11.1987, sag 137/85, Maizena m.fl., Sml. s. 4587, præmis 15, af 13.11.1990, sag C-331/88, Fedesa m.fl., Sml. I, s. 4023, præmis 13, af 7.12.1993, sag C-339/92, ADM Ölmühlen, Sml. I, s. 6473, præmis 15, og af 7.7.2009, sag C-558/07, S.P.C.M. m.fl., Sml. I, s. 5783, præmis 41 og den deri nævnte retspraksis.

( 43 ) – Jf. appelstævningens punkt 75.

( 44 ) – Jf. den appellerede doms præmis 109.

( 45 ) – Om det forhold, at kun en foranstaltnings åbenbart uhensigtsmæssige karakter kan påvirke dens lovlighed, jf. dom af 12.12.2006, sag C-380/03, Tyskland mod Parlamentet og Rådet, Sml. I, s. 11573, præmis 145 og den deri nævnte retspraksis, og dommen i sagen S.P.C.M. m.fl., præmis 42.

( 46 ) – Jf. analogt dommen i sagen Kadi og Al Barakaat International Foundation mod Rådet og Kommissionen, præmis 358.

( 47 ) – Ibidem, præmis 361 og den deri nævnte retspraksis.

( 48 ) – Bestemmelsen er citeret i punkt 8 i nærværende forslag til afgørelse.

( 49 ) – Præmis 86-88.

( 50 ) – Jf. den appellerede doms præmis 143.

( 51 ) – Artikel 253 EF.

( 52 ) – Jf. punkt 8 i nærværende forslag til afgørelse.

( 53 ) – Jf. bl.a. dom af 1.2.2007, sag C-266/05 P, Sison mod Rådet, Sml. I, s. 1233, præmis 80.

( 54 ) – Jf. den appellerede doms præmis 143 og 144.

( 55 ) – Jf. den appellerede doms præmis 144.

( 56 ) – Jf. den appellerede doms præmis 143.

( 57 ) – Jf. den appellerede doms præmis 144.

( 58 ) – Jf. den appellerede doms præmis 146.

( 59 ) – Jf. den appellerede doms præmis 148.

( 60 ) – Min fremhævelse.

( 61 ) – Jeg minder om, at i overensstemmelse med fast retspraksis »ville anerkendelsen af en adgang for en part til først for Domstolen at fremføre et anbringende og argumenter, som parten ikke har fremført for Retten, imidlertid være ensbetydende med at give ham ret til at forelægge Domstolen – der har en begrænset kompetence i appelsager – en mere omfattende tvist end den, der blev forelagt Retten. Under en appel har Domstolen således kun kompetence til at tage stilling til den retlige afgørelse, der er blevet truffet vedrørende de anbringender og argumenter, der er blevet behandlet i første instans« (dom af 21.9.2010, forenede sager C-514/07 P, C-528/07 P og C-532/07 P, Sverige m.fl. mod API og Kommissionen, Sml. I, s. 8533, præmis 126 og den deri nævnte retspraksis).

( 62 ) – Nævnt ovenfor i fodnote 12.

( 63 ) – Min fremhævelse.

( 64 ) – Jf. en omfattende retspraksis, herunder dommen i sagen Sison mod Rådet, præmis 95 og den deri nævnte retspraksis, og i sagen Sverige m.fl. mod API og Kommissionen, præmis 126 og den deri nævnte retspraksis. Såfremt Domstolen måtte nå til et andet resultat, henviser jeg til punkt 32 ff. i mit forslag til afgørelse i sag C-548/09 P, Bank Melli Iran mod Rådet, der fremsættes dags dato, hvori jeg har foreslået Domstolen at fastslå, at Rådet har pligt til at give individuel underretning om den anfægtede afgørelse, idet det anerkendes, at tilsidesættelse af denne pligt ikke kan få virkninger for afgørelsens lovlighed, men derimod for spørgsmålet, om afgørelsen kan gøres gældende over for den berørte.