RETSMØDERAPPORT

i sag 168/85 ( *1 )

I — Faktiske omstændigheder og retsforhandling

1. De nationale bestemmelser

Den første af de omtvistede love er lov nr. 217 af 17. maj 1983, rammelov vedrørende turisme og initiativer til styrkelse og forbedring af udbudet inden for turisme (GURI nr. 141 af 25. maj 1983, s. 4091). Ved denne lov pålægges det regionerne at føre tilsyn med, at de betingelser, der kræves for at drive forskellige erhverv i forbindelse med turisme, er opfyldt. De erhverv, der er tale om, opregnes i lovens artikel 11 (turistguide, tolk, turistledsager eller -transportør, kongresarrangør, vandsportsinstruktør, skilærer, uddannet bjergfører eller bjergføreraspirant, bjergbærere, hulefører og turistleder). Opregningen af luttes med en almindelig henvisning til »alle andre erhverv i forbindelse med turisme«. Artikel 11, stk. 13, har følgende ordlyd:

»Personer, der er statsborgere i Fællesskabets medlemsstater, har under forudsætning af gensidighed samme stilling som italienske statsborgere for så vidt angår udøvelsen af de ovenfor opregnede erhverv.«

Den anden af de omtvistede love er lov nr. 69 af 3. februar 1963 om journalisterhverv (GURI nr. 49 af 20. februar 1963, s. 918). Loven indeholder regler om betingelser for og fremgangsmåder i forbindelse med medlemsskab af journalistforbundet, idet virksomhed som journalist uden sådant medlemsskab er forbudt og strafbar. Ifølge lovens artikel 26, stk. 2, har journalistforbundets medlemsfortegnelse to afdelinger, én for professionelle journalister og én for publicister. I lovens artikel 1 bestemmes, at professionelle journalister og publicister, der er optaget i forbundets respektive lister, er medlemmer af forbundet. »En professionel journalist« er en journalist, der udelukkende og varigt virker som journalist, mens en »publicist« er en person, der ikke kun lejlighedsvis virker som journalist mod vederlag, også selv om han har andet erhverv eller anden beskæftigelse (artikel 1). I lovens artikel 33 er det bestemt, at der skal findes en fortegnelse for journalistpraktikanter, i hvilken kan optages personer, der er fyldt 18 år, og ønsker at uddanne sig til journalist.

For indskrivelse på medlemsfortegnelsen for professionelle journalister er det ifølge artikel 29, stk. 1, bl. a. en forudsætning, at betingelserne ifølge artikel 31 er opfyldt. I artikel 31, stk. 2, hedder det:

»Forbundet kontrollerer, at kravene om nationalitet, redelighed og straffri vandel er opfyldt.«

Artikel 38, stk. 1, indeholder følgende bestemmelse:

»Forbundet sletter ex officio medlemsskab, når et medlem mister italiensk statsborgerskab.«

En udtrykkelig henvisning til artikel 31, stk. 1, findes i artikel 35 om optagelse i medlemslisten for publicister samt i artikel 33 om optagelse i medlemslisten for journalistpraktikanter.

I lovens artikel 28 er det imidlertid bestemt, at der kan indføres særlige lister i tilslutning til journalistfortegnelserne, bl. a. en fortegnelse over oplysninger om journalister, der ikke er italienske statsborgere. De sidstnævnte kan blive medlemmer af forbundet med henblik på journalistvirksomhed i Italien, idet herved visse betingelser skal være opfyldt. Herom hedder det i lovens artikel 36:

»Udenlandske journalister med bopæl i Italien, kan blive optaget på den særlige i artikel 28 omhandlede liste,* såfremt de er fyldt 21 år, og såfremt der i deres hjemland gives italienske statsborgere samme stilling. Ansøgningen om optagelse vedlægges de i punkterne 1, 2 og 4 i artikel 31 omhandlede dokumenter samt en bekræftelse fra udenrigsministeriet af, at ansøgeren er statsborger i en stat, der opfylder gensidighedsbetingelsen. Artikel 31, stk. 2, finder anvendelse.«

Den omhandlede særordning bekræftes i dekret fra Republikkens præsident nr. 115 af 4. februar 1965 (GURI nr. 63 af 12.3.1965, supplemento ordinario) om gennemførelse af nævnte lov. Artikel 33 i dette dekret har følgende ordlyd:

»En udenlandsk journalist, der ønsker at blive optaget på den særlige i lovens artikel 28 omhandlede liste, skal fremlægge de i stykke 2 i lovens artikel 36 angivne dokumenter samt bevise sine faglige kvalifikationer ved fremlæggelse for det regionale eller interregionale råd på det sted, hvor han bor, af dokumentation for tidligere beskæftigelse som journalist i overensstemmelse med lovgivningen i den stat, han er statsborger i.«

Der eksisterer tilsyneladende ikke nogen tilsvarende særordning for publicister og journalistpraktikanter.

Den tredje omhandlede lov er lov nr. 475 af 2. april 1968 om bestemmelser om farmaceutiske ydelser (GURI nr. 107 af 27.3.1968, s. 2638). Artikel 3 i nævnte lov har følgende ordlyd:

»Privatvirksomhed som apoteker i ledige eller nyoprettede ledige apotekerstillinger kan udøves efter aflæggelse af udvælgelsesprøve på grundlag af eksamensbeviser og prøver, der afholdes i det enkelte amt inden udgangen af marts i hver ulige år.

Adgang til de omhandlede udvælgelsesprøver har myndige personer, der er italienske statsborgere, ved godt helbred, i besiddelse af deres borgerlige og politiske rettigheder samt medlemmer af apotekerforeningen.«

2. Sagens forhistorie

Efter at Kommissionen havde fremsat en anmodning om en redegørelse, tilstillede den italienske regering ved skrivelse af 15. september 1983 Kommissionen

a) kopi af et cirkulære nr. 7.31 af 21. juli 1983 fra justitsministeriet til journalistforbundet, hvori forbundet pålægges at overholde traktatens artikler 52 ff. og opfordres til at stille samme betingelser for medlemsskab for statsborgere fra Fællesskabets medlemsstater og italienske statsborgere;

b) kopi af en note af 26. oktober 1983, ved hvilken journalistforbundet meddelte forbundets regions- og fællesregionsafdelinger indholdet af førstnævnte cirkulære;

c) kopi af en vedtagelse i journalistforbundet om annullation i medfør af nævnte cirkulære af fællesregionsafdelingen for Lazio og Mouse's beslutning af 22. november 1982 om at afslå en nederlandsk statsborgers optagelse på medlemslisten for publicister med den begrundelse, at vedkommende ikke var italiensk statsborger.

Ved telex af 18. juli 1983 tilstillede den italienske regering Kommissionen cirkulærerne nr. 200/12188 af 2. december 1982 og nr. 200/12444 af 10. december 1982 fra den italienske ministerpræsident kontor, rettet henholdsvis til regeringens repræsentant i regionen Lombardiet og til samtlige regeringens repræsentanter i regionerne. I disse cirkulærer anføres det, at EF-statsborgere har adgang til udvælgelsesprøver med henblik på tildeling af apotekerbevillinger, idet der ikke længere kan stilles krav om italiensk statsborgerskab.

Kommissionen har fundet, at de ovenfor nævnte administrative cirkulærer må antages at være utilstrækkelige til at opfylde forpligtelserne i henhold til traktatens artikler 48, 52 og 59, og har derfor ved åbningsskrivelse af 26. januar 1984 opfordret den italienske regering til inden en måned at fremsætte sine bemærkninger. De italienske myndigheder har ikke besvaret Kommissionens åbningsskrivelse, hvorfor Kommissionen den 20. november 1984 har fremsat en begrundet udtalelse i medfør af traktatens artikel 169, stk. 1, og den har herved givet den italienske regering én måned til at efterkomme den. Den begrundede udtalelse er forblevet ubesvaret, og Kommissionen har derfor anlagt nærværende sag.

3. Retsforhandlinger

Kommissionens stævning er registreret på Domstolens justitskontor den 3. juni 1985.

Skriftvekslingen er forløbet forskriftsmæssigt. Domstolen har på grundlag af den refererende dommers rapport og efter at have hørt generaladvokaten besluttet at indlede den mundtlige forhandling uden forudgående bevisførelse. Den har dog anmodet den italienske regering om skriftligt at oplyse, om italiensk lov om journalister indeholder et absolut forbud mod optagelse af udenlandske statsborgere på journalistforbundets publicistliste og liste for journalistpraktikanter, eller om optagelse herpå er betinget af gensidighed.

II — Parternes påstande

Sagsøgeren, Kommissionen, har nedlagt følgende påstande:

1) Det statueres, at Den italienske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i medfør af EØF-traktatens artikler 48, 52 og 59 ved at opretholde følgende retsregler: a) bestemmelsen i artikel 11 i lov nr. 217 af 17. maj 1983, hvorefter statsborgere fra de øvrige medlemsstater under forudsætning af gensidighed ligestilles med italienske statsborgere for så vidt angår adgangen til forskellige former for erhvervsvirksomhed i forbindelse med turisme, b) reglen i artiklerne 31, 33, 35, 36 og 38 i lov nr. 69 af 5. februar 1963 og i artikel 33 i dekret fra Republikkens præsident nr. 115 af 4. februar 1965, hvori det er bestemt, at kun italienske statsborgere kan blive optaget på journalistforbundets medlemsliste for publicister og journalistpraktikanter, samt at journalister fra de øvrige medlemsstater under forudsætning af gensidighed kan optages på journalistforbundets medlemsliste for udenlandske journalister, og c) bestemmelsen i artikel 3 i lov nr. 475 af 2. april 1968, hvorefter kun italienske statsborgere kan deltage i udvælgelsesprøver med henblik på tildeling af apotekerbevillinger.

2) Den italienske Republik tilpligtes at afholde sagens omkostninger.

Sagsøgte, den italienske regering, har nedlagt følgende påstande:

1) Frifindelse.

2) Sagsøgeren tilpligtes at afholde sagens omkostninger.

III — Parternes anbringender og argumenter

Kommissionen har gjort gældende, at de omtvistede italienske bestemmelser strider mod traktatens regler om fri bevægelighed for arbejdstagere, fri etableringsret og fri udveksling af tjenesteydelser. Kommissionen har vedrørende gensidighedsbetingelsen påberåbt sig Domstolens domme af 22. juni 1972 (Frilli, 1/72, Sml. s. 457), af 28. juni 1977 (Patrick, 11/77, Sml. s. 1199) og af 25. oktober 1979 (Kommissionen mod Den italienske Republik, 159/78, Sml. s. 3247).

Den italienske republik har i svarskriftet gjort gældende, at Kommissionens klagepunkt vedrørende turistsektoren er ubegrundet. Traktatens bestemmelser er jo umiddelbart anvendelige, og gensidighedsbetingelsen er således altid opfyldt af statsborgere fra de øvrige medlemsstater. Opretholdelsen af denne betingelse i den omtvistede lovgivning kan derfor ikke skabe hindringer af nogen art.

Kommissionens klagepunkt vedrørende journalister, publicister og jounalistpraktikanter er også ubegrundet. Den italienske regering har herved henvist til de administrative instrukser, det italienske justitsministerium har tilstillet det italienske journalistforbund vedrørende optagelse i forbundet af statsborgere fra Fællesskabets medlemsstater. Spørgsmålet om disse EF-statsborgeres optagelse i forbundet er afgjort i overensstemmelse med fællesskabsbestemmelserne.

Spørgsmålet om EF-statsborgeres adgang til udvælgelsesprøver med henblik på tildeling af ledige apotekerbevillinger er ifølge den italienske regering afgjort på samme måde, nemlig ved cirkulære af 2. december 1982 fra den italienske ministerpræsidents kontor til regeringens repræsentanter i regionerne. Den italienske regering har endelig gjort gældende, at det er unødvendigt formeligt at ophæve de omtvistede love, idet enhver fællesskabsborger i tidens løb har fået kendskab til de rettigheder, han kan påberåbe sig i de øvrige medlemsstater.

Kommissionen har bestridt den italienske regerings argumentation og har bl. a. gjort gældende, at de cirkulærer, den har påberåbt sig kun udgør instrukser til intern brug, der ikke er blevet offentliggjort, og som ikke kan ændre lovbestemmelser. Der er altså på ingen måde tilvejebragt retsvished.

T. Koopmans

Refererende dommer

( *1 ) – Processprog: Italiensk.

DOMSTOLENS DOM

15. oktober 1986 ( *1 )

I sag 168/85

Kommissionen for De europæiske Fællesskaber, ved Guido Berardis, Kommissionens juridiske tjeneste, som befuldmægtiget, bistået af Silvio Pieri, italiensk tjenestemand, detacheret til Kommissionen i henhold til udvekslingsordningen for tjenestemænd, og med valgt adresse i Luxembourg hos Georges Kremlis, Jean Monnet-bygningen, Kirchberg,

sagsøger,

mod

Den italienske Republik, ved afdelingschef Luigi Ferrari Bravo, udenrigsministeriet, som befuldmægtiget, bistået af Avvocato dello Stato Ivo Braguglia, og med valgt adresse i Luxembourg på Italiens ambassade,

sagsøgt,

angående en påstand om, at det statueres, at Den italienske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i medfør af EØF-traktatens artikler 48, 52 og 59 i EØF-traktaten ved i italiensk ret at opretholde bestemmelser, hvorefter statsborgere fra de øvrige medlemsstater under forudsætning af gensidighed ligestilles med italienske statsborgere for så vidt angår adgangen til forskellige former for erhvervsvirksomhed i forbindelse med turisme, hvorefter italiensk statsborgerskab er en forudsætning for optagelse på journalistforbundets medlemsliste for publicister og journalistpraktikanter og gensidighed en forudsætning for optagelse af journalister fra de øvrige medlemsstater på samme forbunds særlige medlemsliste for udenlandske journalister, og hvorefter kun italienske statsborgere kan deltage i udvælgelsesprøver med henblik på tildeling af apotekerbevillinger,

har

DOMSTOLEN

sammensat af afdelingsformand C. Kakouris, fungerende præsident, afdelingsformændene T. F. O'Higgins og F. Schockweiler og dommerne G. Bosco, T. Koopmans, K. Bahlmann og G. C. Rodriguez Iglesias,

generaladvokat: J. Mischo

justitssekretær: fuldmægtig D. Louterman

på grundlag af retsmøderapporten og efter mundtlig forhandling den 29. april 1986,

og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgørelse den 17. juni 1986,

afsagt følgende

DOM

1 Ved stævning indgivet til Domstolens justitskontor den 3. juni 1985 har Kommissionen for De europæiske Fællesskaber i medfør af EØF-traktatens artikel 169 anlagt sag med påstand om, at det statueres, at Den italienske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i medfør af EØF-traktatens artikler 48, 52 og 59 ved i italiensk ret at opretholde bestemmelser, — hvorefter statsborgere fra de øvrige medlemsstater under forudsætning af gensidighed ligestilles med italienske statsborgere for så vidt angår adgangen til forskellige former for erhvervsvirksomhed i forbindelse med turisme, — hvorefter italiensk statsborgerskab er en forudsætning for optagelse på journalistforbundets medlemsliste for publicister og journalistpraktikanter og gensidighed en forudsætning for optagelse af journalister fra de øvrige medlemsstater på samme forbunds særlige medlemsliste for udenlandske journalister, og — hvorefter kun italienske statsborgere kan deltage i udvælgelsesprøver med henblik på tildeling af apotekerbevillinger.

2 De omtvistede italienske lovbestemmelser er omtalt i retsmøderapporten. Her bemærkes kun, at bestemmelserne om turisme stammer fra 1983, bestemmelserne for journalisterhvervet fra 1963 og bestemmelserne om apotekervirksomhed fra 1968.

3 Efter at Kommissionen i marts 1983 havde fremsat en anmodning om en redegørelse, tilstillede den italienske regering ved skrivelse af 15. september 1983 Kommissionen en kopi af et cirkulære af 21. juli 1983 fra justitsministeriet til journalistforbundet. Forbundet pålægges heri at overholde traktatens artikler 52 ff. og opfordres til at stille samme betingelser for medlemsskab for statsborgere fra Fællesskabets medlemsstater og italienske statsborgere. Den italienske regering tilstillede endvidere Kommissionen en kopi af en note af 26. oktober 1983, med hvilken journalistforbundet havde meddelt forbundets regions- og fællesregionsafdelinger indholdet af ovennævnte cirkulære, samt en kopi af en vedtagelse i journalistforbundet af 16. december 1983 om annullation i medfør af nævnte cirkulære af fællesregionsafdelingen for Lazio og Mouse's beslutning af 22. november 1982 om at afslå en nederlandsk statsborgers optagelse på medlemslisten for publicister med den begrundelse, at vedkommende ikke var italiensk statsborger.

4 Den italienske regering tilstillede dernæst ved telex af 18. juli 1983 Kommissionen en række cirkulærer af 2. og 10. december 1982 fra den italienske ministerpræsidents kontor, rettet henholdsvis til regeringens repræsentant i regionen Lombardiet og til samtlige regeringens repræsentanter i regionerne. I disse cirkulærer anføres det, at EF-statsborgere i medfør af traktatens artikler 52 ff. har adgang til udvælgelsesprøver med henblik på tildeling af apotekerbevillinger, idet der ikke længere kan stilles krav om italiensk statsborgerskab.

5 Kommissionen finder de omtvistede bestemmelser stridende mod traktatens artikler 48, 52 og 59. De administrative cirkulærer antages at være utilstrækkelige til at råde bod på denne traktatstridighed, og Kommissionen har derfor ved åbningsskrivelse af 26. januar 1984 opfordret den italienske regering til inden en måned at fremsætte sine bemærkninger. Da åbningsskrivelsen ikke er blevet besvaret, har Kommissionen den 20. november 1984 tilstillet Den italienske Republik en begrundet udtalelse. Da den italienske regering ikke har reageret herpå, har Kommissionen anlagt nærværende sag.

6 Kommissionen har navnlig støttet sin påstand på to argumenter. Den har i første række anført, at Domstolen ved flere lejligheder har udtalt, at gensidighedsbetingelser af enhver art er uforenelige med fællesskabsretten; der henvises herved bl. a. til Domstolens dom af 25. oktober 1979 (Kommissionen mod Den italienske Republik, 159/78, Sml. s. 3247). Den har dernæst henvist til Domstolens faste praksis, hvorefter nationale lovbestemmelsers retsstridighed ifølge fællesskabsretten ikke kan bringes ud af verden ved udstedelse af administrative cirkulærer. Det er herved uden betydning, at de pågældende fællesskabsbestemmelser er umiddelbart anvendelige, og at retsstillingen derfor skulle være klar.

7 Den italienske regering har i svarskriftet erkendt, at de omtvistede bestemmelser formelt er i strid med fællesskabsretten. Den har imidlertid anført, at der ikke hermed foreligger nogen reel hindring for fri bevægelighed for personer og tjenesteydelser, idet traktatens artikler 48, 52 og 59 er umiddelbart anvendelige i italiensk ret. Af denne umiddelbare anvendelighed følger, at de lovbestemmelser, hvori der stilles krav om italiensk statsborgerskab eller om gensidighed, må anses for at være ændret, således at de ikke har gyldighed for statsborgere fra medlemsstaterne.

8 Den italienske regering har fastslået, at de administrative cirkulærer eller instrukser herefter ikke tjener til at ændre lovgivningen, men til at afgrænse dennes anvendelsesområde, idet der herved sker en fremhævelse af fællesskabsrettens effektivitet og forrang. Også uden en formelig ophævelse af de omhandlede nationale lovbestemmelser er de omhandlede administrative foranstaltninger efter passende instrukser om reglernes indhold til de kompetente nationale myndigheder tilstrækkelige til at sikre fællesskabsborgernes rettigheder i henhold til traktaten.

9 Den italienske regering har tilføjet, at traktatens umiddelbart anvendelige regler jo træder i stedet for modstridende nationale retsregler, således at det er unødvendigt og i øvrigt unødigt besværligt formelt at ophæve eller ændre alle disse nationale bestemmelser. Alle fællesskabsborgere har i tidens løb erhvervet sikkert kendskab til de rettigheder, der kan gøres gældende i de medlemsstater, der ikke er deres hjemland. Undladelsen af en formelig ophævelse af denne nationale lovgivning kan derfor ikke fortsat give anledning til retsuvished.

10 Af det anførte fremgår, at det står fast, at de af Kommissionen anfægtede nationale bestemmelser strider mod traktatens artikler 48, 52 og 59.

11 I den forbindelse bemærkes, at traktatens umiddelbart anvendelige bestemmelser forpligter samtlige myndigheder i medlemsstaterne, som derfor skal anvende dem, uden at det er nødvendigt at vedtage nationale gennemførelsesbestemmelser. Imidlertid har Domstolen i dom af 20. marts 1986 (Kommissionen mod kongeriget Nederlandene, 72/85, Sml. s. 1219) fastslået, at de retsundergivnes adgang til ved nationale retsinstanser at påberåbe sig traktatens umiddelbart anvendelige bestemmelser alene udtrykker, hvad der er retssikkerhedsgarantiens mindstemål, og ikke i sig selv er tilstrækkelig til aţ sikre en fuldstændig gennemførelse af traktaten. Af Domstolens praksis, navnlig førnævnte dom af 25. oktober 1979, fremgår det således, at en opretholdelse uden ændring af en bestemmelse, som strider med en traktatbestemmelse, også selv om sidstnævnte bestemmelse gælder umiddelbart i medlemsstaternes retsorden, skaber en tvetydig situation, idet der herved for de pågældende retsundergivne opretholdes en usikkerhed med hensyn til deres muligheder for at påberåbe sig fællesskabsretten, og at en opretholdelse som nævnt derfor udgør en overtrædelse fra nævnte medlemsstats side af de forpligtelser, der påhviler den i medfør af traktaten.

12 Om den italienske regerings argument om, at EF-borgeres rettigheder på baggrund af de førnævnte traktatbestemmelsers umiddelbare anvendelighed er tilstrækkeligt sikret ved de administrative cirkulærer eller instrukser, bemærkes først, at der ikke hermed foreligger nogen indsigelse over for Kommissionens klagepunkter vedrørende adgangen til forskellige former for erhvervsvirksomhed i forbindelse med turisme. Den italienske regering har nemlig ikke godtgjort, at der er udstedt cirkulærer eller administrative instrukser overhovedet vedrørende EF-borgeres adgang til disse former for erhvervsvirksomhed.

13 Nævnte argument savner i øvrigt grundlag. National lovgivnings uoverensstemmelse med traktatens bestemmelser kan, også hvor disse sidste er umiddelbart anvendelige, kun fjernes helt ved bindende interne regler med samme retlige karakter som de regler, de ændrer. Af Domstolens faste praksis vedrørende medlemsstaternes gennemførelse af direktiver fremgår, at en simpel administrativ praksis, der efter sin art kan ændres efter forvaltningens forgodtbefindende, og som ikke er bragt til offentlighedens kundskab på passende måde, ikke anses for at udgøre en gyldig gennemførelse af traktatens bestemmelser.

14 Den italienske Republik kan derfor ikke unddrage sig forpligtelsen til at udforme den italienske lovgivning i overensstemmelse med traktatens regler under henvisning til traktatens umiddelbart anvendelige bestemmelser eller til gennemførelsen i Italien af en vis administrativ praksis eller til det større kendskab, fællesskabsborgerne i tidens løb erhverver om deres rettigheder. I øvrigt svæver fællesskabsborgerne i det foreliggende tilfælde fortsat i uvished om deres retsposition, ikke blot i kraft af opretholdelsen af ældre traktatstridige bestemmelser, men også i kraft af indførelsen i 1983 af nye regler af samme art vedrørende turisme.

15 Af det anførte følger, at den italienske regerings argumenter ikke kan tages til følge.

16 Det må derfor fastslås, at Den italienske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i medfør af EØF-traktatens artikler 48, 52 og 59 ved i italiensk ret at opretholde bestemmelser, — hvorefter statsborgere fra de øvrige medlemsstater under forudsætning af gensidighed ligestilles med italienske statsborgere for så vidt angår adgangen til forskellige former for erhvervsvirksomhed i forbindelse med turisme, — hvorefter italiensk statsborgerskab er en forudsætning for optagelse på journalistforbundets medlemsliste for publicister og journalistpraktikanter og gensidighed en forudsætning for optagelse af journalister fra de øvrige medlemsstater på samme forbunds særlige medlemsliste for udenlandske journalister, og — hvorefter kun italienske statsborgere kan deltage i udvælgelsesprøver med henblik på tildeling af apotekerbevillinger.

Sagens omkostninger

17 I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, dømmes den part, der taber sagen, til at betale sagens omkostninger. Da Den italienske Republik har tabt sagen bør den pålægges at betale sagens omkostninger.

På grundlag af disse præmisser udtaler og bestemmer DOMSTOLEN

1) Den italienske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i medfør af EØF-traktatens artikler 48, 52 og 59 ved i italiensk ret at opretholde bestemmelser, — hvorefter statsborgere fra de øvrige medlemsstater under forudsætning af gensidighed ligestilles med italienske statsborgere for så vidt angår adgangen til forskellige former for erhvervsvirksomhed i forbindelse med turisme, — hvorefter italiensk statsborgerskab er en forudsætning for optagelse på journalistforbundets medlemsliste for publicister og journalistpraktikanter og gensidighed en forudsætning for optagelse af journalister fra de øvrige medlemsstater på samme forbunds særlige medlemsliste for udenlandske journalister, og — hvorefter kun italienske statsborgere kan deltage i udvælgelsesprøver med henblik på tildeling af apotekerbevillinger.

2) Den italienske Republik betaler sagens omkostninger.

Kakouris O'Higgins Schockweiler Bosco Koopmans Bahlmann Rodríguez Iglesias Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 15. oktober 1986. P. Heim Justitssekretær Fungerende præsident C. Kakouris Afdelingsformand

( *1 ) – Processprog: Italiensk.