Undersøgelsen af det første spørgsmål og det svar, som jeg foreslår Domstolen at give herpå, fritager mig for at dvæle længe ved de to andre, skønt de forelægges Domstolen selv for det tilfælde, at det første besvares benægtende.

Artikel 4, stk. 4, i forordning nr. 1408/71 bestemmer, at forordningen ikke finder anvendelse på »ordninger til fordel for ofre for krig eller dens følger«.

Den kompetente franske myndigheds hovedargument over for ansøgeren er, at bestemmelserne i den franske lov af 21. november 1973 falder ind under anvendelsesområdet for denne artikel 4, stk. 4, idet de betingelser, hvorunder de af nævnte lov omfattede ydelse eller fordele tilstås, giver dem en erstatningsmæssig karakter, der går ud over den sociale sikrings egentlige rammer: disse ydelser tildeles ikke udelukkende arbejdstagere, der er krigsofre i den forstand, at deres deltagelse i krigen har været til skade for dem med hensyn til erhvervelsen af alderspension (eller andre tilsvarende rettigheder). De rettigheder (i form af førtidig udbetaling og forhøjelse af taksten), som er indført ved den franske lov af 21. november 1973, udgør sådanne erstatningsydelser.

Nu tilkommer det naturligvis ikke Domstolen at kvalificere den pågældende franske bestemmelse i forhold til fællesskabsretten og især ikke at undersøge, om den omhandlede lov har en strengt erstatningsmæssig karakter eller ej, og om den også har til formål at holde tidligere soldater og krigsfanger skadesløse for »deres prøvelser og indsats for deres land«.

Ikke desto mindre finder jeg, at artikel 51 i traktaten og bestemmelserne i forordning nr. 1408/71 faktisk angår ydelser af en type som de her omhandlede rettigheder: det drejer sig nemlig om indrømmelsen eller erhvervelsen af retten til ydelserne samt om beregningen af disse, udtryk, der anvendes i Romtraktatens artikel 51 og forordningens artikler 45 og 46.

Fra det øjeblik, hvor en lov blandt andet har til formål at modvirke en afbrydelse, på grund af krigen, i erhvervelsen eller opretholdelsen af en ret til alderspension, er vi faktisk på området for social sikring og ikke på området for specielle eller særskilte rettigheder. Den omstændighed, at bestemmelserne i fransk ret findes i artikel L 332, stk. 2, i lov om social sikring, er den logiske konsekvens af denne konstatering uden dog nødvendigvis at være den oprindelige årsag hertil.

Under disse omstændigheder finder jeg det unødvendigt at undersøge, om den omhandlede lov også er beslægtet med ordninger til fordel for ofre for krig eller dens følger, og om den antager karakter af national solidaritet på samme måde som hjælpen til gamle arbejdstagere. De ordninger, der er udelukket fra fællesskabsreglernes anvendelsesområde, vedrører ydelser, som udelukkende har til formål at erstatte de fysiske eller andre skader, som krigsofre har lidt, herunder i fransk ret dem, der er omfattet af lov om militær invalidepension og krigsofre.

Desuden kan i Frankrig det pensionstillæg, der ved den franske lov af 21. november 1973, som er blevet til artikel L 332, stk. 2, i lov om social sikring, er fastsat til fordel for tidligere krigsfanger, sammenlægges med f.eks. en militær invalidepension, der udbetales i anledning af en kvæstelse eller en lidelse erhvervet under fangenskab.

Det må endvidere bemærkes, at det ikke er nødvendigt at benytte sig af artikel 13, stk. 2, litra d) i forordning nr. 1408/71 for rettidigt at tage perioder, der er tilbagelagt »under den belgiske fane«, i betragtning. Efter min mening angår denne bestemmelse klart kun ydelser, som er begrundet i »tiden under fanerne«, og ikke sådanne, som denne situation kun giver anledning til, og som kun har en svag forbindelse med militærtjenesten.