ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Fjerde energiregnskabs artikel 2 bestemte:

»Almindelige kriterier for støtteordningen:

1. Støtteordningen anvendes efter vejledende mål for udviklingen af anlæggenes kapacitet over tid, idet disse mål skal være forenelige med de årlige forudsigelser vedrørende udgifter.

2. Med forbehold for overgangsbestemmelser for berettigelse til de incitamenter, der fastsættes for 2011 og 2012, begrænser en overskridelse af de vejledende årlige omkostninger fastsat for hvert år eller del af et år ikke adgangen til incitamentstarifferne, men indebærer en supplerende nedsættelse af disse for den følgende periode, henset til de i artikel 1, stk. 2, omhandlede vejledende samlede årlige omkostninger.

3. Når den mindste af de i artikel 1, stk. 2, omhandlede værdier for de vejledende samlede årlige omkostninger nås, kan de metoder til incitament, der fastsættes ved nærværende dekret, ændres ved dekret fra ministeren for økonomisk udvikling i samarbejde med ministeren for miljø og for natur- og havbeskyttelse efter høring af [det samlede udvalg for kontakt mellem stat, regioner og lokale myndigheder] i en retning, der under alle omstændigheder fremmer den endelige udvikling på området.«
Denne forordnings artikel 3 er affattet som følger:

»1. Retterne i den medlemsstat, på hvis område centret for skyldnerens hovedinteresser befinder sig, har kompetence til at indlede insolvensbehandling. For selskabers og juridiske personers vedkommende anses det vedtægtsmæssige hjemsted for at være centret for skyldnerens hovedinteresser, medmindre andet godtgøres.

2. Befinder centret for skyldnerens hovedinteresser sig på en medlemsstats område, har retterne i en anden medlemsstat kun kompetence til at indlede insolvensbehandling mod denne skyldner, hvis han har et forretningssted på denne anden medlemsstats område. Denne insolvensbehandling kan kun omfatte den del af skyldnerens aktiver, som befinder sig på sidstnævnte medlemsstats område.

3. Er der indledt insolvensbehandling i henhold til stk. 1, bliver en insolvensbehandling, som senere indledes i henhold til stk. 2, en sekundær insolvensbehandling. Denne insolvensbehandling skal være en likvidation.

[…]«
44

Den forelæggende ret ønsker nærmere bestemt oplyst, om direktiv 2010/18 og chartrets artikel 23 og artikel 33, stk. 2, skal fortolkes således, at de er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, som fastsætter en ret for en arbejdstager til, med henblik på, at arbejdstageren selv kan tage sig af mindreårige eller familiemedlemmer, som er afhængige af denne, at få nedsat sin almindelige arbejdstid, med en forholdsmæssig nedsættelse af lønnen, uden at arbejdstageren, når dennes almindelige arbejdsforhold er skifteholdsarbejde med skiftende arbejdstider, har mulighed for at drage fordel af faste arbejdstider med bibeholdelse af sit normale timetal.
5

Forordningens artikel 8 med overskriften »Relative hindringer for registrering« havde følgende ordlyd: »1. Hvis indehaveren af et ældre varemærke rejser indsigelse, er det varemærke, der søges registreret, udelukket fra registrering: a) såfremt det er identisk med det ældre varemærke, og de varer eller tjenesteydelser, for hvilke varemærket søges registreret, er af samme art som de varer eller tjenesteydelser, for hvilke det ældre varemærke er beskyttet b) såfremt der i offentlighedens bevidsthed inden for det område, hvor det ældre varemærke er beskyttet, er risiko for forveksling, fordi det yngre varemærke er identisk med eller ligner det ældre varemærke, og varerne eller tjenesteydelserne er af samme eller lignende art; risikoen for forveksling indbefatter risikoen for, at der antages at være en forbindelse med det ældre varemærke. 2. Ved »ældre varemærker« efter stk. 1 forstås: a) varemærker af følgende kategorier, hvis ansøgningsdato ligger før datoen for [EU]-varemærkeansøgningen, i givet fald under hensyntagen til den prioritet, der gøres gældende til støtte for disse varemærker: i) [EU]-varemærker ii) varemærker, som er registreret i en medlemsstat […] iii) varemærker, som er genstand for en international registrering med retsvirkning i en medlemsstat iv) varemærker, som er genstand for en international registrering med retsvirkning i [Unionen] […] 5. Hvis indehaveren af et ældre varemærke efter stk. 2 rejser indsigelse, er det varemærke, der søges registreret, ligeledes udelukket fra registrering, hvis det er identisk med eller ligner det ældre varemærke, og det søges registreret for varer eller tjenesteydelser af anden art end dem, for hvilke det ældre varemærke er registreret, når der, hvis det drejer sig om et ældre [EU]-varemærke, er tale om et i [Unionen] velkendt varemærke, og der, hvis det drejer sig om et ældre nationalt varemærke, er tale om et i den pågældende medlemsstat velkendt varemærke, og brugen af det varemærke, der søges registreret, uden rimelig grund ville medføre en utilbørlig udnyttelse af det ældre varemærkes særpræg eller renommé, eller sådan brug ville skade dette særpræg eller renommé.«
22

På denne baggrund har Landesverwaltungsgericht Steiermark (den regionale forvaltningsdomstol i Steiermark, Østrig) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: I sag C-64/18: »1) Skal artikel 56 TEUF samt [direktiv 96/71] og [direktiv 2014/67] fortolkes således, at de er til hinder for en national bestemmelse, som fastsætter meget store bøder for overtrædelser af formelle forpligtelser i forbindelse med beskæftigelse af arbejdstagere på tværs af grænserne, f.eks. at den, der stiller arbejdstagere til rådighed, ikke stiller lønbilag til rådighed for den midlertidige arbejdsgiver, navnlig store minimumsbøder, som idømmes kumulativt pr. berørt arbejdstager? 2) I tilfælde af, at det første spørgsmål ikke besvares bekræftende: Skal artikel 56 TEUF samt [direktiv 96/71] og [direktiv 2014/67] fortolkes således, at de er til hinder for idømmelse af kumulative bøder for overtrædelser af formelle forpligtelser ved beskæftigelse af arbejdstagere på tværs af grænserne uden absolutte maksimumsgrænser?« I sag C-140/18: »1) Skal artikel 56 TEUF samt [direktiv 96/71] og [direktiv 2014/67] fortolkes således, at de er til hinder for en national bestemmelse, som fastsætter meget store bøder for overtrædelser af formelle forpligtelser i forbindelse med beskæftigelse af arbejdstagere på tværs af grænserne, f.eks. at den, der stiller arbejdstagere til rådighed, ikke stiller lønbilag til rådighed for den midlertidige arbejdsgiver, navnlig store minimumsbøder, som idømmes kumulativt pr. berørt arbejdstager? 2) I tilfælde af, at det første spørgsmål ikke besvares bekræftende: Skal artikel 56 TEUF samt [direktiv 96/71] og [direktiv 2014/67] fortolkes således, at de er til hinder for idømmelse af kumulative bøder for overtrædelser af formelle forpligtelser ved beskæftigelse af arbejdstagere på tværs af grænserne uden absolutte maksimumsgrænser? 3) I tilfælde af, at det første eller det andet spørgsmål ikke besvares bekræftende: Skal [chartrets] artikel 49, stk. 3, […] fortolkes således, at det er til hinder for en national bestemmelse, som for overtrædelser begået ved uagtsomhed fastsætter store bøder uden begrænsninger og forvandlingsstraffe på flere år?« I sag C-146/18: »Skal [chartrets] artikel 47 og artikel 49 […] fortolkes således, at de er til hinder for en national bestemmelse, som obligatorisk fastsætter et bidrag til sagsomkostninger for klagesagen på 20% af den idømte bøde?« I sag C-148/18: »Skal [chartrets] artikel 49, stk. 3, […] fortolkes således, at det er til hinder for en national bestemmelse, som for overtrædelser begået ved uagtsomhed fastsætter store bøder uden begrænsninger, navnlig store minimumsbøder og forvandlingsstraffe på flere år?«
14

Den forelæggende ret har præciseret, at det følger af dens egen praksis, at for at et tegn kan anses for at have fornødent særpræg og dermed være egnet til at blive registreret som varemærke, er det ikke nødvendigt, at enhver tænkelig anvendelse af dette tegn er en varemærkemæssig brug. Det er tilstrækkeligt, at denne brug er tænkelig, og at der findes praktisk vigtige muligheder for at anvende det pågældende tegn for de varer og tjenesteydelser, som det ansøges beskyttet for, på en sådan måde, at kundekredsen uden videre opfatter det som et varemærke.
4

7., 9. og 39. betragtning til direktiv 2008/48 har følgende ordlyd: »(7) For at få et velfungerende indre marked for forbrugerkredit bragt i stand må der indføres en harmoniseret fællesskabsramme på en række centrale områder. I lyset af den stadige udvikling af markedet for forbrugerkredit og de europæiske borgeres stigende mobilitet bør fremtidsorienterede fællesskabsbestemmelser, som vil kunne tilpasses fremtidige kredittyper, og som giver medlemsstaterne en passende grad af fleksibilitet med hensyn til gennemførelsen, kunne bidrage til at få etableret en moderne forbrugerkreditlovgivning. […] (9) Fuldstændig harmonisering er nødvendig for at sikre, at alle forbrugere i Fællesskabet nyder samme høje grad af beskyttelse af deres interesser og for at skabe et ægte indre marked. […] […] (39) Forbrugeren bør have mulighed for at indfri sine forpligtelser forud for det tidspunkt, der er fastsat i kreditaftalen. I tilfælde af hel eller delvis førtidig tilbagebetaling bør kreditgiveren have ret til kompensation for de omkostninger, der er direkte knyttet til den førtidige tilbagebetaling, idet der også tages hensyn til kreditgiverens eventuelle besparelser. Der er dog en række principper, der skal overholdes, når der træffes afgørelse om beregning af kompensationen. Kompensationen til kreditgiveren bør beregnes på en måde, der er gennemskuelig og forståelig for forbrugerne, allerede før kreditaftalen indgås, og under alle omstændigheder når den forvaltes. Desuden bør beregningsmetoden være let at anvende for kreditgiveren, og den bør lette de ansvarlige myndigheders kontrol af kompensationen. […]«
48

Det skal i denne forbindelse, og uanset om de producenter, der har opfyldt forpligtelsen til månedlig betaling, kan påberåbe sig princippet om beskyttelse af den berettigede forventning for at anfægte en eventuel tilbagesøgning af den tilbagebetaling, som de har været begunstiget af, under alle omstændigheder fastslås, at dette princip – i en situation som den i hovedsagen omhandlede – ikke kan føre til, at de kompetente italienske myndigheder gives adgang til ikke at berigtige afgørelser, der er uforenelige med EU-retten, som de har vedtaget, ved at afvise at foretage en ny vurdering med hensyn til rettighederne for de producenter, der ikke har opfyldt denne forpligtelse.
3

Følgende fremgår af 1., 3., 12.-14., 23. og 24. betragtning til direktiv 2002/65: »(1) Der bør i forbindelse med gennemførelsen af målene for det indre marked vedtages foranstaltninger med henblik på dets gradvise konsolidering, og disse foranstaltninger skal blandt andet bidrage til virkeliggørelsen af et højt forbrugerbeskyttelsesniveau i overensstemmelse med [artikel 95 EF og 153 EF]. […] (3) […] Valgfrihed er en væsentlig rettighed for forbrugerne, og for at sikre valgfriheden er det påkrævet med et højt forbrugerbeskyttelsesniveau for at sikre øget tillid blandt forbrugerne til fjernsalg. […] (12) Modstridende eller forskellige bestemmelser i medlemsstaterne, der yder forbrugerne forskellig beskyttelse i forbindelse med fjernsalg af finansielle tjenesteydelser, vil kunne have negativ indvirkning på det indre marked og på den indbyrdes konkurrence mellem virksomhederne. Der er derfor behov for, at der på fællesskabsplan fastsættes fælles regler på området, uden at dette berører den almindelige forbrugerbeskyttelse i medlemsstaterne. (13) Der bør i nærværende direktiv fastsættes et højt forbrugerbeskyttelsesniveau med henblik på at sikre den fri bevægelighed for finansielle tjenesteydelser. Medlemsstaterne bør ikke inden for de områder, som harmoniseres med direktivet, kunne vedtage andre bestemmelser end dem, der er fastlagt heri, medmindre andet er udtrykkeligt fastsat i dette direktiv. (14) Dette direktiv omfatter alle finansielle tjenesteydelser, som kan være genstand for fjernsalg. Visse finansielle tjenesteydelser er imidlertid reguleret ved specifikke fællesskabsbestemmelser, der fortsat finder anvendelse på de pågældende finansielle tjenesteydelser. Det er imidlertid hensigtsmæssigt at fastsætte principper for fjernsalg af sådanne tjenesteydelser. […] (23) Med henblik på den bedst mulige beskyttelse af forbrugeren er det vigtigt, at denne informeres tilstrækkeligt om dette direktivs bestemmelser og om eventuelle adfærdskodekser på dette område, og der bør gælde en fortrydelsesret for forbrugeren. (24) Når fortrydelsesretten ikke finder anvendelse, fordi forbrugeren udtrykkeligt kræver aftalen opfyldt, bør leverandøren underrette forbrugeren herom.«
28

Den 4. august 2017 anbefalede arbejdstilsynet at pålægge Nobel Plastiques Ibérica en sanktion for at have begået to fejl bestående i dels at have udsat DW for ergonomiske risici, som udløste hendes sygdom og dermed forårsagede en alvorlig fare for hendes fysiske integritet eller hendes sundhed, dels at have opretholdt de vilkår, hvorunder hun udførte sine opgaver, efter at der var opnået kendskab til hendes tennisalbue, nemlig ved at have anbragt hende i stillinger, hvis vilkår var uforenelige med de særlige træk ved hendes helbredstilstand. Arbejdstilsynet anførte i rapporten, at DW havde roteret mellem forskellige stillinger, men at alle disse stillinger krævede håndteringer, som medførte ergonomiske risici og påvirkning af bevægeapparatet hvad angår de øvre ekstremiteter. Nobel Plastiques Ibérica havde ikke truffet foranstaltninger til tilpasning af DW’s arbejdsplads med henblik på at sikre, at denne var forenelig med hendes helbredstilstand.
89

Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal de forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 15 i direktiv 2004/38 skal fortolkes således, at den finder anvendelse på en afgørelse om udsendelse af en tredjelandsstatsborger, som er begrundet i, at denne ikke længere har ret til ophold i henhold til dette direktiv i en situation som den i hovedsagen omhandlede, hvor denne tredjelandsstatsborger har giftet sig med en unionsborger på et tidspunkt, hvor denne gjorde brug af sin ret til fri bevægelighed ved at rejse til og tage ophold i værtsmedlemsstaten sammen med tredjelandsstatsborgeren, idet unionsborgeren herefter er vendt tilbage til den medlemsstat, hvor vedkommende er statsborger. Det følger heraf, at de relevante garantier i artikel 30 og 31 i direktiv 2004/38 skal anvendes i forbindelse med vedtagelsen af en sådan udsendelsesafgørelse, som under ingen omstændigheder må ledsages af et indrejseforbud.
52

De forelagte spørgsmål skal følgelig besvares med, at artikel 3, litra a) og d), og artikel 5 i forordning nr. 4/2009 skal fortolkes således, at i et tilfælde, hvor der for en ret i en medlemsstat er blevet indbragt tre sammenhængende anmodninger vedrørende henholdsvis skilsmisse mellem forældrene til et mindreårigt barn, forældreansvaret over for dette barn og underholdspligten i forhold til det samme barn, har den ret, som træffer afgørelse om skilsmissen, og som har erklæret sig inkompetent med hensyn til at påkende anmodningen om forældreansvar, ikke desto mindre kompetence til at påkende anmodningen om underholdspligt i forhold til nævnte barn, såfremt denne ret ligeledes er retten på det sted, hvor sagsøgte har sin sædvanlige bopæl, eller den ret, for hvilken sagsøgte har givet møde uden at bestride rettens kompetence.
36

Det skal hertil bemærkes, at det følger af Domstolens faste praksis, at der er formodning for, at spørgsmål om EU-rettens fortolkning, som den nationale ret har forelagt på baggrund af de retlige og faktiske omstændigheder, som den har ansvaret for at fastlægge – og hvis rigtighed det ikke tilkommer Domstolen at efterprøve – er relevante. Domstolen kan kun afvise at træffe afgørelse om en anmodning fra en national ret, hvis det klart fremgår, at den ønskede fortolkning af EU-retten savner enhver forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand, eller såfremt problemet er af hypotetisk karakter, eller Domstolen ikke råder over de faktiske og retlige oplysninger, som er nødvendige for, at den kan give en hensigtsmæssig besvarelse af de forelagte spørgsmål og forstå, hvorfor den nationale retsinstans finder, at en besvarelse af disse spørgsmål er nødvendig for, at retsinstansen kan afgøre den sag, som verserer for den (dom af 8.5.2019, PI, C-230/18, EU:C:2019:383, præmis 40 og den deri nævnte retspraksis).
47

I den foreliggende sag har den forelæggende ret anført, at det i henhold til national ret er et krav, at der deltager mindst tre personer, for at de kan anses for at udgøre en organiseret kriminel gruppe. Det synes dermed at fremgå af forelæggelsesafgørelsen, med forbehold for den forelæggende rets efterprøvelse, at en henvisning i den i hovedsagen omhandlede aftale til de fem tiltalte som medgerningsmænd til den strafbare handling var nødvendig for at bevise MH’s skyld i at have deltaget i en organiseret kriminel gruppe.
Artikel 1 i direktiv 89/665 med overskriften »Klageprocedurernes anvendelsesområde og adgang til disse procedurer« bestemmer:

»1. Dette direktiv finder anvendelse på kontrakter som omhandlet i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/18/EF af 31. marts 2004 om samordning af fremgangsmåderne ved indgåelse af offentlige vareindkøbskontrakter, offentlige tjenesteydelseskontrakter og offentlige bygge- og anlægskontrakter [(EUT 2004, L 134, s. 114)], medmindre sådanne kontrakter er undtaget i henhold til artikel 10-18 i nævnte direktiv.

Kontrakter omfatter ifølge dette direktiv offentlige kontrakter, rammeaftaler, koncessionskontrakter om offentlige bygge- og anlægsarbejder og dynamiske indkøbssystemer.

Medlemsstaterne træffer, for så vidt angår kontrakter, der henhører under anvendelsesområdet for direktiv 2004/18/EF, de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at der effektivt og navnlig så hurtigt som muligt kan indgives klage over de ordregivende myndigheders beslutninger på de betingelser, der er anført i artikel 2-2f i dette direktiv, med den begrundelse, at beslutningerne er i strid med fællesskabsret vedrørende offentlige kontrakter eller de nationale regler til gennemførelse heraf.

[…]

3. Medlemsstaterne sikrer, at der er adgang til klageprocedurerne efter nærmere bestemmelser, som medlemsstaterne kan fastsætte, i det mindste for personer, der har eller har haft interesse i at opnå en bestemt kontrakt, og som har lidt eller vil kunne lide skade som følge af en påstået overtrædelse.

[…]«
Under disse omstændigheder har Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (appeldomstol (England og Wales) (afdelingen for civile sager)), besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål, idet retten i sin afgørelse har præciseret, at dette spørgsmål vedrører fortolkningen af artikel 97, stk. 5, i forordning nr. 207/2009:

»Under omstændigheder, hvor en virksomhed er etableret og har hjemsted i medlemsstat A og har taget skridt til i dette område at reklamere for og udbyde varer til salg under et tegn, der er identisk med et EU-varemærke, på et websted, som er rettet mod erhvervsdrivende og forbrugere i medlemsstat B:

i) har en EU-varemærkedomstol i medlemsstat B da kompetence til at påkende en påstand om krænkelse af et EU-varemærke i forbindelse med [reklame][…] og udbud til salg af varer i dette område?

ii) hvis dette ikke er tilfældet, hvilke andre kriterier skal den pågældende EU-varemærkedomstol da tage hensyn til ved afgørelsen af, om den har kompetence til at behandle denne påstand?
Direktivets artikel 26 bestemmer:

»1. Medlemsstaterne sikrer, at alle slutbrugere af den i stk. 2 anførte tjeneste, herunder brugere af offentlige betalingstelefoner, kan ringe gratis og uden at være nødsaget til at benytte nogen form for betalingsmiddel til alarmtjenester på det fælleseuropæiske alarmnummer 112 og på andre alarmnumre, som medlemsstaterne eventuelt har fastlagt.

2. Medlemsstaterne sikrer i samråd med de nationale tilsynsmyndigheder, alarmtjenester og udbydere, at virksomheder, der over for slutbrugere udbyder en elektronisk kommunikationstjeneste, som giver mulighed for at foretage indenlandske opkald til et eller flere numre i en national telefonnummerplan, giver adgang til alarmtjenester.

3. Medlemsstaterne sikrer, at opkald til det fælleseuropæiske alarmnummer 112 besvares hensigtsmæssigt og håndteres bedst muligt i forhold til den måde, de nationale alarmsystemer er tilrettelagt på. Sådanne opkald besvares og håndteres mindst lige så hurtigt og effektivt som opkald til det eller de nationale alarmnumre i lande, hvor sådanne numre stadig er i brug.

[…]

5. Medlemsstaterne sikrer, at relevante virksomheder gratis stiller opkaldslokaliseringsfaciliteter til rådighed for den myndighed, der håndterer alarmopkald, så snart opkaldet når frem til den pågældende myndighed. Dette gælder for samtlige opkald til det fælleseuropæiske alarmnummer 112. Medlemsstaterne kan udvide denne forpligtelse til at omfatte opkald til nationale alarmnumre. De kompetente tilsynsmyndigheder fastsætter kriterier for, hvor nøjagtige og pålidelige de opkaldslokaliseringsfaciliteter skal være, der stilles til rådighed.

[…]«
30

Henset til ovenstående betragtninger skal det forelagte spørgsmål besvares med, at sjette direktivs artikel 13, punkt B, litra d), nr. 3), skal fortolkes således, at levering af tjenesteydelser til en bank i forbindelse med driften af pengeudbetalingsautomater, som består i at gøre automaterne funktionsdygtige og vedligeholde dem, at varetage opfyldningen heraf, at installere hardware og software heri til læsning af data på hævekort, at sende en autoriseringsforespørgsel om en pengeudbetaling til den bank, som har udstedt det hævekort, der benyttes, at udbetale de ønskede penge og at registrere udbetalingstransaktionerne, ikke henhører under de i denne bestemmelse omhandlede transaktioner vedrørende betalinger, som er fritaget for moms.
41

Henset til ovennævnte betragtninger skal det første spørgsmål besvares med, at artikel 168, litra a), i direktiv 2006/112 skal fortolkes således, at bestemmelsen er til hinder for, at en afgiftspligtig person, der er involveret i fødevarekæden, nægtes retten til fradrag af erlagt indgående moms med den blotte begrundelse – såfremt den viser sig at være behørigt konstateret, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve – at denne afgiftspligtige person ikke har overholdt de forpligtelser, der vedrører identifikationen af dennes leverandører med henblik på fødevarernes sporbarhed, og som påhviler den pågældende i medfør af artikel 18, stk. 2, i forordning nr. 178/2002. Den manglende overholdelse af disse forpligtelser kan imidlertid udgøre et blandt andre forhold, som tilsammen og samstemmende kan tyde på, at den afgiftspligtige person vidste eller burde have vidst, at den pågældende deltog i en transaktion, der var led i momssvig, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at bedømme.
53

I det foreliggende tilfælde forholder det sig således, som generaladvokaten har anført i punkt 81 i forslaget til afgørelse, at den omstændighed, at de beløb, der kræves for deltagelse i selskabet, er blevet indbetalt på TVP’s forvaltningskonti i Østrig, at sidstnævnte selskab har udbetalt afkast til de østrigske forbrugere på østrigske konti, at selskabet har opfyldt sine af mandataftalen følgende oplysningsforpligtelser ved at fremsende rapporter om sin forvaltning til østrigske forbrugere i Østrig, og at selskabet har et websted rettet mod østrigske forbrugere, hvor disse kan tilgå oplysninger og udøve deres stemmeret, synes at tale for, at disse tjenesteydelser præsteres på afstand i forbrugerens bopælsstat, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve. Det følger heraf, at den udelukkelse, der er fastsat i Romkonventionens artikel 5, stk. 4, litra b), og Rom I-forordningens artikel 6, stk. 4, litra a), ikke finder anvendelse.