ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Den Europæiske Union – domstolsprøvelse af lovligheden af institutionernes retsakter – restriktive foranstaltninger over for Syrien – omfanget af prøvelsen

Fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik – restriktive foranstaltninger over for Syrien – indefrysning af midler og økonomiske ressourcer – annullationssøgsmål anlagt af en person, der nyder gavn af det syriske regime, og som er omfattet af en afgørelse om indefrysning af midler – bevis for, at opførelsen på listerne er velbegrundet – afgørelse baseret på en række indicier – lovlig – betingelser

(Rådets afgørelse (FUSP) 2016/850; Rådets gennemførelsesforordning 2016/840)
1.

EU-varemærker–definition på og erhvervelse af et EU-varemærke–relative registreringshindringer–indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der har et omdømme–beskyttelse af det ældre varemærke med omdømme udvidet til at omfatte varer eller tjenesteydelser, der ikke er af lignende art–betingelser–varemærkets renommé i medlemsstaten eller i Unionen–begreb–bedømmelseskriterier (Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 5) (jf. præmis 28 og 30-32)
1.

EU-varemærker–definition på og erhvervelse af et EU-varemærke–relative registreringshindringer–indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art–risiko for forveksling med det ældre varemærke–bedømmelseskriterier [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 17, 19 og 60)
1.

EU-varemærker–klagesag–søgsmål ved Unionens retsinstanser–kontorets processuelle rolle–kontorets adgang til at støtte sagsøgerens påstande, selv om kontoret er sagsøgt for Retten–funktionel uafhængighed for appelkamrene og deres medlemmer (Rettens procesreglement, art. 178, stk. 2, og 3) (jf. præmis 20)
Når en part, hvis ansøgning om adgang til en udvælgelsesprøve inden for Unionen er blevet afvist, anmoder om fornyet behandling af denne afgørelse på grundlag af en konkret bindende administrativ bestemmelse, er det den afgørelse, udvælgelseskomitéen har truffet efter den fornyede behandling, der er den bebyrdende akt som omhandlet i vedtægtens artikel 90, stk. 2, eller i givet fald vedtægtens artikel 91, stk. 1. Det er ligeledes denne afgørelse, som er truffet efter fornyet behandling, der får klage- og søgsmålsfristen til at løbe, uden at det er nødvendigt at vurdere, om afgørelsen i et sådant tilfælde muligvis kan anses for en rent bekræftende akt.

Denne mulighed for at anmode om fornyet behandling af et afslag på en ansøgning kan imidlertid ikke fortolkes således, at en sag, der er anlagt til prøvelse af et afslag på en klage, må afvises, hvis der ikke er indgivet en forudgående anmodning om fornyet behandling. Det er således ikke en betingelse for, at sagen kan antages til realitetsbehandling, at der foreligger en forudgående anmodning om fornyet behandling.

(jf. præmis 63 og 64)
En annullationsdom har virkning ex tunc og indebærer følgelig, at den annullerede retsakt fjernes med tilbagevirkende gyldighed fra retsordenen.

For at efterkomme en annullationsdom og opfylde den fuldt ud skal den institution, fra hvilken en annulleret retsakt hidrører, ikke blot tage hensyn til dommens konklusion, men også til de præmisser, som har ført til domskonklusionen, og som danner det fornødne grundlag for denne i den forstand, at de er nødvendige, når det skal afgøres, hvad konklusionen helt præcist går ud på. Det er nemlig disse præmisser, som dels fastslår, nøjagtigt hvilken bestemmelse der anses for ulovlig, dels angiver de nøjagtige grunde til den i konklusionen fastslåede ulovlighed, og som den pågældende institution skal tage hensyn til, når den udsteder en anden retsakt i stedet for den, der er blevet annulleret.

(jf. præmis 37 og 38)
Sag T-824/16

Kiosked Oy Ab

mod

Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret

»EU-varemærker – indsigelsessag – international registrering, hvor Den Europæiske Union er designeret – figurmærke K – ældre Benelux-figurmærke K – relativ registreringshindring – risiko for forveksling – artikel 8, stk. 1, litra b), i forordning (EF) nr. 207/2009 [nu artikel 8, stk. 1, litra b), i forordning (EU) 2017/1001]«

Sammendrag – Rettens dom (Femte Afdeling) af 13. marts 2018

EU-varemærker – definition på og erhvervelse af et EU-varemærke – relative registreringshindringer – indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art – risiko for forveksling med det ældre varemærke – bedømmelseskriterier [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)]

EU-varemærker – definition på og erhvervelse af et EU-varemærke – relative registreringshindringer – indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art – risiko for forveksling med det ældre varemærke – vurdering af risikoen for forveksling – fastlæggelse af den relevante kundekreds – kundekredsens opmærksomhedsniveau [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)]

EU-varemærker – definition på og erhvervelse af et EU-varemærke – relative registreringshindringer – indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art – risiko for forveksling med det ældre varemærke – figurmærker K [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)]

EU-varemærker – definition på og erhvervelse af et EU-varemærke – relative registreringshindringer – indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art – lighed mellem de pågældende varemærker – bedømmelseskriterier [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)]

EU-varemærker – definition på og erhvervelse af et EU-varemærke – relative registreringshindringer – indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art – identitet mellem tegnet og varemærket – begreb – tegn, der uden ændring eller tilføjelse reproducerer alle de bestanddele, der udgør varemærket, eller, når det betragtes i sin helhed, udviser forskelle, der er så ubetydelige, at de kan blive overset af en gennemsnitsforbruger [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)]

EU-varemærker – definition på og erhvervelse af et EU-varemærke – relative registreringshindringer – indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art – lighed mellem de pågældende varemærker – begrebsmæssig identitet mellem tegn, der henviser til det samme bogstav i alfabetet [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)]
Uden at det berører fortolkningen af regel 50 i forordning nr. 2868/95 om gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning nr. 40/94 om EF-varemærker og artikel 76, stk. 2, i forordning nr. 207/2009 om EU-varemærker, kan den vide skønsbeføjelse, som Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO) råder over i forbindelse med udøvelsen af sine funktioner, ikke undtage det fra sin pligt til at samle alle de faktiske og retlige omstændigheder, der er nødvendige for at udøve dets skønsbeføjelse i tilfælde, hvor afslaget på at tage hensyn til visse forhold, der er blevet indleveret for sent, vil kunne føre til, at det overtræder princippet om god forvaltningsskik.

Når appelkammeret i denne forbindelse inden for rammerne af en ugyldighedssag afslår at tage hensyn til et bevis for det ældre varemærkes renommé som omhandlet i artikel 8, stk. 5, i forordning nr. 207/2009, som er indgivet for sent, men som kan være af en sådan art, at det ville kunne ændre indholdet af den anfægtede afgørelse, begår appelkammeret en procedurefejl i strid med princippet om god forvaltningsskik.

I lyset af det krav, der pålægges EUIPO for at tage hensyn til allerede trufne afgørelser og særligt overveje, hvorvidt der i den foreliggende situation skal træffes samme afgørelse, udgjorde den tidligere afgørelse truffet af samme appelkammer, hvorved det blev fastslået, at det ældre varemærke havde erhvervet et betydeligt renommé i hele Den Europæiske Union, således en åbenbar indikation på, at det ældre varemærke kunne have et renommé som omhandlet i artikel 8, stk. 5, i forordning nr. 207/2009. Ved at afslå at undersøge et sådan bevis med den begrundelse, at det var indleveret for sent, undlod appelkammeret at undersøge et potentielt afgørende forhold for anvendelsen af denne bestemmelse. Følgelig burde appelkammeret i overensstemmelse med sin pligt til at iagttage god forvaltningsskik have accepteret beviserne for det ældre varemærkes renommé, som blev fremlagt for første gang for dette – om ikke for andet så for at tilbagevise dem.

(jf. præmis 65-68, 77 og 79)
For så vidt angår muligheden for at indgive en anmodning om intern prøvelse i henhold til artikel 10 forordning nr. 1367/2006 om anvendelse af Århuskonventionens bestemmelser om adgang til oplysninger, offentlig deltagelse i beslutningsprocesser samt adgang til klage og domstolsprøvelse på miljøområdet på Fællesskabets institutioner og organer til en EU-institution eller et EU-organ, som har udstedt en forvaltningsakt i henhold til miljølovgivningen, er det i nævnte forordnings artikel 2, stk. 1, litra f), fastsat, at begrebet miljølovgivning med henblik på nævnte forordning omfatter enhver EU-retlig bestemmelse, der bidrager til forfølgelse af målene for Unionens politik på miljøområdet. I denne sammenhæng angives i det væsentlige Unionens mål på miljøområdet, således som de er anført i artikel 191, stk. 1, TEUF. Det følger af ordlyden af denne bestemmelse, at EU-lovgiver ved at henvise til de nævnte mål har ønsket at give begrebet »miljølovgivning«, der er omhandlet i forordning nr. 1367/2006, en vid betydning, som ikke er begrænset til spørgsmål, der knytter sig til beskyttelsen af det naturlige miljø i snæver forstand.

I denne henseende er en afgørelse fra Kommissionen om tilladelse til at markedsføre et produkt, der indeholder genetisk modificeret soja i henhold til forordning nr. 1829/2003 om genetisk modificerede fødevarer og foderstoffer, en retsakt, som bl.a. henhører under miljøbeskyttelsesområdet. Artikel 4, 7, 16 og 19 i forordning nr. 1829/2003 har til formål at regulere de menneskelige indgreb, der påvirker miljøet som følge af tilstedeværelsen af genetisk modificerede organismer, som vil kunne få konsekvenser for menneskers og dyrs sundhed. Det skal således konstateres, at sådanne tilladelsesafgørelser uden nogen form for tvivl udgør forvaltningsakter, der er udstedt i henhold til miljølovgivningen som omhandlet i artikel 2, stk. 1, litra f), i forordning nr. 1367/2006.

(jf. præmis 38, 43, 44 og 61)
1.

EU-varemærker–bemærkninger fra tredjemand og indsigelse–behandling af indsigelsen–bevis for brug af det ældre varemærke–begæring fremsat udtrykkeligt og rettidigt af ansøgeren–mulighed for at fremsætte begæringen for første gang for appelkammeret–udelukket Rådets forordning nr. 207/2009, art. 42, stk. 2) (jf. præmis 18 og 19)
2.

EU-varemærker–definition på og erhvervelse af et EU-varemærke–relative registreringshindringer–indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art–risiko for forveksling med det ældre varemærke–bedømmelseskriterier [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 24 og 71)
2.

EU-varemærker–definition på og erhvervelse af et EU-varemærke–relative registreringshindringer–indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art–risiko for forveksling med det ældre varemærke–vurdering af risikoen for forveksling–kundekredsens opmærksomhedsniveau [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 22)
2.

Tilnærmelse af lovgivningerne–ensartede lovgivninger–humanmedicinske lægemidler–lægemidler til sjældne sygdomme–proceduren for udpegelse som lægemiddel til sjældne sygdomme–manglende oversættelse af betalingspåkravet–mulighed for at undersøge de videnskabelige forskelle mellem det af ansøgningen omfattede lægemiddel og et lægemiddel til sjældne sygdomme–udelukket–nægtelse af validering med henvisning til, at ansøgeren skal indhente en markedsføringstilladelse for det andet lægemiddel–ulovlighed [Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 141/2000, art. 2, litra a), og art. 5; Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/83, art. 1, nr. 2), og art. 128] (jf. præmis 51-53, 58, 64 og 65)
2.

EU-varemærker–afkald, fortabelse og ugyldighed–absolutte ugyldighedsgrunde–ansøger i ond tro ved indgivelsen af varemærkeansøgningen–bedømmelseskriterier–hensyntagen til alle de relevante faktorer, der forelå på tidspunktet for indgivelsen af registreringsansøgningen–ansøgerens kendskab til en tredjemands brug af et identisk eller lignende tegn–ansøgerens hensigt–graden af den retlige beskyttelse af de omhandlede tegn–den forretningsmæssige logik, der ligger til grund for registreringen af det omtvistede tegn som EU-varemærke–rækkefølgen af de begivenheder, der har været kendetegnende for indgivelsen af varemærkeansøgningen [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 52, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 20-25, 36 og 41)
7.

EU-varemærker–definition på og erhvervelse af et EU-varemærke–relative registreringshindringer–indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art–lighed mellem de pågældende varemærker–mulighed for lighed mellem et figurmærke og et ordmærke [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 33)
3.

EU-varemærker-definition på og erhvervelse af et EU-varemærke-relative registreringshindringer-indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der har et omdømme-beskyttelse af det ældre varemærke med omdømme udvidet til at omfatte varer eller tjenesteydelser, der ikke er af lignende art-betingelser Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 5) (jf. præmis 34)
1.

EU-varemærker–definition på og erhvervelse af et EU-varemærke–relative registreringshindringer–indsigelse rejst af indehaveren af et ikke-registreret varemærke eller et andet erhvervsmæssigt anvendt tegn–betingelser–fortolkning i lyset af EU-retten–bedømmelse vedrørende kriterier fastsat i den nationale ret, der regulerer det påberåbte tegn (Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 4) (jf. præmis 18-20)
1.

EU-varemærker–definition på og erhvervelse af et EU-varemærke–relative registreringshindringer–indsigelse rejst af indehaveren af et ikke-registreret varemærke eller et andet erhvervsmæssigt anvendt tegn–betingelser–fortolkning i lyset af EU-retten–bedømmelse vedrørende kriterier fastsat i den nationale ret, der regulerer det påberåbte tegn (Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 4) (jf. præmis 22-24)
1.

EU-varemærker–definition på og erhvervelse af et EU-varemærke–relative registreringshindringer–indsigelse rejst af indehaveren af et ikke-registreret varemærke eller et andet erhvervsmæssigt anvendt tegn–betingelser–fortolkning i lyset af EU-retten–bedømmelse vedrørende kriterier fastsat i den nationale ret, der regulerer det påberåbte tegn (Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 4) (jf. præmis 16-18)
2.

EU-varemærker–definition på og erhvervelse af et EU-varemærke–relative registreringshindringer–indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art–risiko for forveksling med det ældre varemærke–vurdering af risikoen for forveksling–fastlæggelse af den relevante kundekreds–kundekredsens opmærksomhedsniveau [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 22 og 23)
5.

EU-ret–principper–ligebehandling–nødvendigheden af at overholde legalitetsprincippet–ikke muligt at påberåbe sig en ulovlighed, der er begået til fordel for andre (jf. præmis 116)
5.

Europa-Parlamentet–medlemmer–omkostningsgodtgørelser og andre godtgørelser–inddrivelse af uberettiget udbetalte beløb–henvisning i Parlamentets afgørelse til en udtalelse fra juridisk tjeneste–det pågældende medlems mulighed for at få adgang hertil betinget af indgivelsen af en ansøgning i medfør af forordning nr. 1049/2001 (Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 1049/2001; Europa-Parlamentets præsidiums afgørelse om gennemførelsesbestemmelser til statutten for Europa-Parlamentets medlemmer) (jf. præmis 74)
Forpligtelsen til at iagttage en rimelig frist ved gennemførelsen af den administrative procedure udgør et almindeligt EU-retligt princip, hvis overholdelse Unionens retsinstanser sikrer, og som i øvrigt er anført som en del af retten til god forvaltning i artikel 41, stk. 1, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder.

Tilsidesættelse af princippet om overholdelse af en rimelig frist kan imidlertid ikke i almindelighed begrunde, at den afgørelse, der er truffet efter en administrativ procedure, annulleres. Det er nemlig kun, når den urimeligt lange tid, der er forløbet, påvirker selve indholdet af den afgørelse, der er truffet efter den administrative procedure, at den manglende iagttagelse af princippet om overholdelse af en rimelig frist påvirker gyldigheden af den administrative procedure.

Ved at fastslå, at afgørelsen om at knytte det lægelige forbehold til ansættelsen af en midlertidigt ansat med tilbagevirkende kraft til datoen for sidstnævntes tiltrædelse af tjenesten reelt havde udviklet sig til en afgørelse om med omgående virkning at udelukke den pågældende fra de garantier, der gælder i tilfælde af invaliditet, og dette for en invaliditet, der allerede var indtrådt, begik EU-Personaleretten således en retlig fejl. Den blotte omstændighed, at afgørelsen om at knytte det lægelige forbehold til ansættelsen blev truffet efter kontraktens ophør og efter invaliditetsudvalgets konklusioner vedrørende overgang til invaliditetsydelse, er ikke i sig selv tilstrækkelig til at konkludere, at det urimeligt lange tidsforløb har påvirket indholdet af denne afgørelse.

(jf. præmis 45, 46, 56 og 59)
Rettens dom (Sjette Afdeling) af 23. april 2018 –

Vincenti mod EUIPO

(Sag T-747/16)

»Personalesag – tjenestemænd – social sikring – invaliditetsudvalgets udtalelse – ansættelsesmyndighedens skøn – vedtægtens artikel 53 og 78 – urigtigt skøn – begrundelsespligt«

1. Retslig procedure–stævning–formkrav–kort fremstilling af søgsmålsgrundene [Statutten for Domstolen, art. 21, stk. 1, og art. 53, stk. 1; Rettens procesreglement, art. 76, litra d)] (jf. præmis 28 og 29)

2. Tjenestemænd–pensioner–invalidepension–afgørelse af, om en sygdom er en erhvervssygdom–invaliditetsudvalgets og administrationens respektive kompetencer (Tjenestemandsvedtægten, art. 53 og 78, og bilag VIII, art. 13-15) (jf. præmis 41, 43, 48-50, 52, 53, 60 og 74)

3. Tjenestemænd–invaliditet–invalidepension–invaliditetsudvalgets konstatering af, at invaliditeten er erhvervsbetinget–følger–den pågældende tjenestemands automatiske pensionering (Tjenestemandsvedtægten, bilag II, art. 9, stk. 2) (jf. præmis 46)

4. Tjenestemænd–invaliditet–invaliditetsudvalg–domstolsprøvelse–omfang–grænser (Tjenestemandsvedtægten, art. 53 og 78) (jf. præmis 51 og 63)

5. Tjenestemænd–invaliditet–invaliditetsudvalg–ufuldstændig udtalelse–administrationens mulighed for at anmode om yderligere oplysninger eller præciseringer i en ny udtalelse (Tjenestemandsvedtægten, art. 53 og 78) (jf. præmis 70)

6. Tjenestemænd–invaliditet–invaliditetsudvalg–arbejdets kollegiale karakter–rækkevidde–e-mail fra to af de tre udpegede læger til administrationen med deres detaljerede konklusioner–retsakt, som ikke udgør et kollegialt arbejde fra invaliditetsudvalget (Tjenestemandsvedtægten, bilag II, art. 7) (jf. præmis 71-73 og 75)

7. Retslig procedure–bevisoptagelse–vidneafhøring–Rettens skønsbeføjelser (Rettens procesreglement, art. 90 og art. 92, stk. 1) (jf. præmis 87)

Angående

Søgsmål anlagt i henhold til artikel 270 TEUF med påstand om annullation af EUIPO’s afgørelse af 18. december 2015, hvorved EUIPO afslog at anerkende sagsøgerens fuldstændige og varige uarbejdsdygtighed og at fastslå, at sagsøgeren skulle pensioneres.

Konklusion

1) Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO) frifindes.
Når der er tale om et EU-varemærke, er betingelsen om bekendthed i territorial henseende opfyldt, når varemærket er renommeret inden for en væsentlig del af Unionens område. I visse tilfælde kan en enkelt medlemsstats område anses for at udgøre en væsentlig del af dette område.

For at være omfattet af den beskyttelse, der er fastsat i artikel 8, stk. 5, i forordning nr. 207/2009 om EU-varemærker, skal det registrerede varemærke være kendt af en betydelig del af den offentlighed, der er relevant for de varer eller tjenesteydelser, der er dækket af varemærket.

Spørgsmålet, om der foreligger en rimelig grund, der berettiger brugen af et varemærke, der krænker et renomméret varemærke, skal fortolkes restriktivt.

Det skal imidlertid bemærkes, at forordning nr. 207/2009 om EU-varemærker har til formål at foretage en generel afvejning mellem på den ene side varemærkeindehaverens interesse i at sikre varemærkets egentlige funktioner og på den anden side andre erhvervsdrivendes interesse i at kunne råde over tegn, der kan betegne deres varer og tjenesteydelser.

I det system til beskyttelse af varemærker, der blev indført ved forordning nr. 207/2009, er tredjemands interesser i erhvervsmæssigt at anvende et tegn, som er identisk med eller ligner et ældre, renommeret varemærke, og i at registrere dette som EU-varemærke, bl.a. taget i betragtning i forbindelse med den nævnte forordnings artikel 8, stk. 5, gennem muligheden for brugeren af det ansøgte varemærke til at påberåbe sig »rimelig grund«.

Det følger heraf, at begrebet »rimelig grund« ikke kan fortolkes således, at det begrænser sig til objektivt tvingende grunde, men også kan være knyttet til subjektive grunde hos en tredjemand, der allerede anvender et tegn, der er identisk med eller ligner et ældre, renommeret varemærke, og ønsker at registrere dette som EU-varemærke.

Domstolen har derfor fastslået, at indehaveren af et varemærke som følge af en »rimelig grund« vil kunne blive tvunget til at tåle en tredjemands brug af et tegn, der ligner det nævnte varemærke, herunder for en vare eller tjenesteydelse af samme art som den, for hvilken dette varemærke er registreret, når det for det første viser sig, at dette tegn er blevet anvendt inden indgivelsen af ansøgningen om det nævnte varemærke, og for det andet, at den brug, der således er gjort af det nævnte tegn, er foretaget i god tro.

Domstolen har præciseret, at der med henblik på at vurdere, om den pågældende tredjemand har brugt det lignende tegn i god tro, bl.a. skal tages hensyn til for det første etableringen af og omdømmet for det nævnte tegn hos den relevante kundekreds, for det andet graden af lighed mellem de varer eller tjenesteydelser, for hvilke dette tegn oprindeligt er blevet anvendt, og de varer og tjenesteydelser, for hvilke dette varemærke er blevet registreret, for det tredje tidspunktet for den første brug af det nævnte tegn for en vare, der er af samme art som den, der er omfattet af det nævnte varemærke, og tidspunktet, hvor samme varemærkes renommé opstod, og for det fjerde den økonomiske og handelsmæssige betydning af brugen for denne vare af det tegn, der ligner dette varemærke.

(jf. præmis 52-57)
2.

EU-ret–principper–ret til forsvar–kontradiktionsprincippet–overholdelse under en retssag–rækkevidde–retligt anbringende, som rejses af egen drift uden forinden at have opfordret parterne til at fremsætte deres bemærkninger herom–tilsidesættelse–foreligger ikke (jf. præmis 39)