RETSMØDERAPPORT

i sag C-365/88 ( *1 )

I — Faktiske omstændigheder og retsforhandlinger

I 1984 indgik Kongress Agentur Hagen GmbH, Düsseldorf (herefter benævnt »Hagen GmbH«), en aftale om reservation af et stort antal hotelværelser i Haag med Zeehaghe BV, Haag. Hagen GmbH indgik aftalen i eget navn, men efter ordre fra en tredjemand, Garant Schuhgilde e.G., Düsseldorf, og for dennes regning. Efter at hotelværelserne var blevet afbestilt, anlagde Zeehaghe ved stævning af 12. februar 1985 sag mod Hagen GmbH ved Rechtbank, Haag, med påstand om erstatning for misligholdelse af aftalen.

I et særskilt processkrift nedlagde Hagen GmbH påstand om afvisning, subsidiært om adcitation af Schuhgilde eG, som ordregiver, til opfyldelse af en regresforpligtelse. Zeehaghe BV gjorde heroverfor gældende, at det ville komplicere og forsinke retsforhandlingerne i den oprindelige sag mellem Zeehaghe og Hagen GmbH, hvis retten tillod adcitation.

Ved dom af 27. november 1985 erklærede Rechtbank sig kompetent til at pådømme sagen i medfør af Bruxelles-konventionens artikel 5, nr. 1. Retten tog ikke begæringen om adcitation af Schuhgilde e.G. til følge, men gav Zeehaghe BV medhold i selskabets indsigelser.

Hagen GmbH indbragte afgørelsen for Gerechtshof, Haag, idet selskabet gjorde gældende, at konventionens artikel 6, nr. 2, forpligter den ret, for hvilken den oprindelige sag er anlagt, til at imødekomme en begæring om adcitation »medmindre [sagen] kun er anlagt for at unddrage sagsøgte hans almindelige værneting«, jf. den udtrykkelige undtagelse i artikel 6, nr. 2. Ved dom af 9. januar 1987 forkastede Gerechtshof dette anbringende og stadfæstede Rechtbanks dom med den begrundelse, at artikel 6 kun giver en mulighed for at adcitere, men ikke forpligter retten til at tage en begæring herom til følge.

Denne afgørelse appellerede Hagen GmbH til kassationsinstansen, Nederlandenes Hoge Raad. I sit svarskrift i kassationssagen gjorde Zeehaghe BV gældende, at adcitation af en regrespligtig tredjemand kun kan ske, når kompetencen for den ret, der behandler den oprindelige sag, støttes på den almindelige kompetenceregel i konventionens artikel 2, hvorefter retterne i sagsøgtes bopælsstat har kompetencen.

Zeehaghe BV bestred dermed Rechtbanks kompetence til at tage Hagen GmbH's begæring til følge i medfør af den specielle kompetenceregel i artikel 6, nr. 2. Som begrundelse herfor anførte selskabet, at den oprindelige sag også støttedes på en speciel kompetenceregel, nemlig artikel 5, nr. 1.

På denne baggrund har Nederlandenes Hoge Raad, efter at have hørt Hoge Raads generaladvokat, fundet, at sagen rejser spørgsmål om konventionens fortolkning. Hoge Raad har derfor ved dom af 9. december 1988 udsat sagen og forelagt Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål i medfør af protokollen af 3. juni 1971 vedrørende Domstolens fortolkning af konventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager:

»A — Såfremt en person, der har bopæl på en kontraherende stats område, i henhold til Bruxelles-konventionens artikel 5, nr. 1, er blevet sagsøgt ved retten i en anden kontraherende stat, har denne ret da i henhold til konventionens artikel 6, nr. 2, kompetence til at påkende et af sagsøgte rejst krav, der til opfyldelse af en forpligtelse rettes mod en tredjemand, der har bopæl på en anden kontraherende stats område end den, hvor sagen er anlagt?

B — Skal Bruxelles-konventionens artikel 6, nr. 2, fortolkes således, at retten er forpligtet til at tillade den ønskede indstævning af tredjemanden, medmindre den i bestemmelsen nævnte undtagelse foreligger?

C — Såfremt spørgsmål B besvares benægtende: Kan retten da anvende de procesretlige regler i sin nationale lovgivning ved afgørelsen af, om begæringen om tilladelse til at indstævne tredjemand til opfyldelse af en forpligtelse skal tages til følge, eller indebærer Bruxelles-konventionens regler i så fald, at retten skal prøve begæringen på grundlag af andre kriterier end dem, der opstilles i rettens nationale procesret, og, i bekræftende fald, hvilke er disse kriterier?«

Hoge Raads dom er registreret på Domstolens Justitskontor den 15. december 1988.

I henhold til artikel 20 i protokollen vedrørende statutten for EØF-Domstolen er der afgivet skriftlige indlæg den 13. marts 1989 af appellanten i hovedsagen, Hagen GmbH, ved advokat Elisabeth C. M. Schippers, Haag, den 24. marts 1989 af Den Franske Republiks regering ved Régis de Gouttes, som befuldmægtiget, og Géraud de Bergues, som assisterende befuldmægtiget, den 28. marts 1989 af Forbundsrepublikken Tysklands regering ved Dr. Christof Böhmer, som befuldmægtiget, og den 6. marts 1989 af Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber ved B. J. Drijber, Kommissionens Juridiske Tjeneste, bistået af G. Cherubini, som befuldmægtiget.

På grundlag af den refererende dommers rapport og efter at have hørt generaladvokaten har Domstolen besluttet at indlede den mundtlige forhandling uden forudgående bevisførelse.

II — Sammenfatning af de skriftlige indlæg for Domstolen

Hagen GmbH har anført, at det første spørgsmål bør besvares bekræftende. Kompetencen i henhold til artikel 2 og i henhold til artikel 5 må være sidestillet, når det drejer sig om anvendelsen af konventionens artikel 6, nr. 2. Under henvisning til Jenard-rapporten (EFT C 59 af 5.3.1959, s. 1, 27) har Hagen GmbH fremhævet betydningen af, at sagsøgte i sager om handelsforhold kan adcitere en regrespligtig tredjemand. Dette må gælde såvel i sager, hvor den oprindelige sag er anlagt i medfør af konventionens artikel 5, som i sager, hvor kompetencen støttes på konventionens artikel 2.

Under denne synsvinkel fremgår det da også af Domstolens dom af 22. marts 1983, Peters mod Zuid Nederlandse Aannemers Vereniging (34/82, Sml. s. 987), at konventionen af retssikkerhedshensyn og for at gøre retsbeskyttelsen så effektiv som muligt skal fortolkes således, at nært sammenhængende krav i videst muligt omfang kan behandles ved samme ret.

Hagen GmbH har endvidere anført, at der med ordene »en person, der har bopæl på en kontraherende stats område« i indledningen til artikel 6 henvises til konventionens artikel 2 (»personer, der har bopæl på en kontraherende stats område«). Det må følge af konventionens artikel 4, at det kun er sagsøgte, der ikke har bopæl på en kontraherende stats område, der ikke er omfattet af konventionens kompetenceregler og dermed heller ikke af reglen i artikel 6, nr. 2. Hagen GmbH har endelig anført, at ordene »den ret, hvor den oprindelige sag er anlagt« ikke bør fortolkes indskrænkende. Hvis man under udarbejdelsen af konventionen havde ønsket, at rækkevidden af artikel 6, nr. 2, skulle indskrænkes, ville man have valgt en snævrere formulering, f.eks. »den ret, der har kompetencen i henhold til artikel 2«.

Den franske og den tyske regering har ligeledes anført, at det første spørgsmål bør besvares bekræftende. Den franske regering har endvidere anført, at artikel 6, nr. 2, er helt generelt formuleret, og at det derfor må være uden betydning, hvilken kompetenceregel der ligger til grund for den oprindelige sag. I artikel 6, nr. 1, kræves det, at sagen anlægges ved retten i den retskreds, hvor en af de sagsøgte har bopæl, men et sådant krav stilles ikke i artikel 6, nr. 2. Den franske regering har endelig anført, at en bekræftende besvarelse af det første spørgsmål er den eneste, der fører til en hensigtsmæssig retspleje, hvilket er et af konventionens formål.

Forbundsrepublikken Tysklands regering har anført, at den interesse, adcitatus har i kun at blive indstævnet for sit hjemting, må vige for det generelle hensyn til at opnå indbyrdes overensstemmende retsafgørelser og for procesøkonomiske hensyn.

Også Kommissionen har under henvisning til den generelle affattelse af artikel 6, nr. 2, anført, at det første spørgsmål må besvares bekræftende. Forarbejderne til konventionen viser også, at man ikke har villet opstille et hierarki af kompetenceregler, men har villet give sagsøgeren et valg og henlægge kompetencen til den ret, der har den nærmeste tilknytning til sagen.

Med hensyn til det andet spørgsmål har Hagen GmbH, den tyske regering og den franske regering anført, at svaret må være benægtende. Kommissionen har derimod foreslået en mere nuanceret besvarelse.

Hagen GmbH har gjort gældende, at adcitationssøgsmålet må antages udelukkende at være reguleret ved artikel 6, nr. 2. Denne bestemmelse skal fortolkes selvstændigt i overensstemmelse med konventionen. Domstolen har ganske vist udtalt, at valget mellem en selvstændig fortolkning og en henvisning til de materielle regler i den lovgivning, der finder anvendelse, må ske på grundlag af bestemmelsens karakter, og således at konventionen fuldt ud får den tilsigtede virkning (jf. dom af 6. oktober 1976, Tessili mod Dunlop, 12/76, Sml. s. 1473), men den har i langt de fleste tilfælde valgt en selvstændig fortolkning. Til støtte for sit synspunkt har Hagen GmbH henvist til, at det i Jenard-rapporten (EFT C 59 af 5.3.1979, s. 28) udtales om konventionens artikel 6, nr. 3, at konneksitetskravet udtrykkeligt er optaget i konventionen i forbindelse med modfordringer, fordi et sådant krav ikke kendes i alle kontraherende stater. Efter Hagen GmbH's opfattelse har konventionens forfattere ud fra samme overvejelser optaget undtagelsesbestemmelsen i artikel 6, nr. 2, nemlig at adcitation ikke kun må finde sted for at unddrage adcitatus hans almindelige værneting.

Efter Hagen GmbH's opfattelse kan det ikke føre til et andet resultat, at en regrespligtig tredjemand, der har hjemsted i et andet land, efter denne fortolkning kan adciteres efter andre regler end en tredjemand, der har bopæl i Nederlandene. Når der opstilles regler om den internationale kompetence, vil der pr. definition opstå en sådan ulighed, og under alle omstændigheder vil en fortolkning, hvorefter der henvises til de nationale lovgivninger i de kontraherende stater, føre til endnu større ulighed. Hertil kommer, at en sådan ulighed vil være så meget mere åbenbar og mindre acceptabel, når sagsøgeren (som i det konkrete tilfælde) kan vælge forum og dermed kan forhindre en eventuel adcitation ved at anlægge sag i et land, hvor adcitation til opfyldelse af en regresforpligtelse ikke er mulig.

Den franske regering har også på dette punkt henvist til hensynet til en hensigtsmæssig sagsbehandling og procesøkonomiske hensyn. Såfremt adcitation kunne afslås af andre grunde end »unddragelse af værneting«, kunne sagsøgeren være tvunget til at anlægge sag ved to retter, i to forskellige kontraherende stater, hvilket ville medføre ektra omkostninger, forsinkelser og større risiko.

Forbundsrepublikken Tysklands regering har anført, at en kontraherende stat har pligt til at yde parterne i en sag fuld retsbeskyttelse, når en ret i staten har kompetence til at behandle den. Denne retsbeskyttelse kan ikke begrænses som følge af nationale processuelle regler. Til støtte herfor har den tyske regering henvist til artikel V i protokollen til konventionen, der netop er indsat, fordi egentlig adcitation mod en regrespligtig tredjemand ikke kendes i den tyske civilproceslov. Tvungen inddragelse af en tredjemand i en sag sker imidlertid ifølge Zivilprozessordnungs §§ 68, 72, 73 og 74 i form af procesunderretning (Streitverkündung). Dette processkridt nævnes i artikel V, og det bestemmes, at retsafgørelser, der træffes i de øvrige kontraherende stater i medfør af konventionens artikel 6, nr. 2, skal anerkendes i Forbundsrepubliklien Tyskland. De retsvirkninger, som domme, afsagt i Forbundsrepublikken Tyskland, har over for tredjemand i henhold til §§ 68, 72, 73 og 74 i civilprocesloven, skal ligeledes anerkendes i de andre kontraherende stater. Hvis denne bestemmelse ikke fandtes, ville Forbundsrepublikken Tyskland have været tvunget til at indføre regler om adcitation.

Kommisionen har indledningsvis anført, at ordene »medmindre denne kun er anlagt for at unddrage sagsøgte hans almindelige værneting« bør fortolkes selvstændigt. Denne undtagelsesregel tager sigte på tilfælde, hvor sagsøgeren i hovedsagen i forståelse med sagsøgte anlægger en sag med det formål at indstævne tredjemanden for en ret, der ikke er hans hjemting.

Når bortses fra denne undtagelse, har Kommissionen fremført to alternative opfattelser vedrørende fortolkningen af konventionens artikel 6, nr. 2.

Ifølge den første af disse (herefter benævnt »alternatiy A«) er spørgsmålet om retternes kompetence kun én af betingelerne for at tillade adcitation af en regrespligtig tredjemand. Selv om kompetencespørgsmålet bør løses først, kan og skal retten også overbevise sig om, at adcitationsbetingelseme i lex fori er opfyldt, dvs. de processuelle regler i national ret. Til støtte for denne opfattelse har Kommissionen fremført fire argumenter. For det første rækker spørgsmålet om, hvorvidt adcitation bør tillades, ud over selve kompetencespørgsmålet og dermed ud over konventionens anvendelsesområde, og man må derfor gribe tilbage til lex fori. For det andet udtales det i Schlosser-rapporten (EFT C 59 af 5.3.1979, s. 71-111, punkt 135) i forbindelse med begrebet interventionssøgsmål ( 1 ), at bestemmelsen nødvendigvis skal suppleres med nationale retsregler, som bestemmer, hvornår nærmere betegnede personer kan inddrages i en retssag i en nærmere betegnet rolle og med et nærmere betegnet formål. Ifølge alternativ A må dette også gælde for adcitation af en regrespligtig tredjemand. For det tredje fremgår det af Domstolens domme, at det er muligt at udfylde konventionsbestemmelserne med nationale processuelle regler. Endelig finder alternativ A støtte hos langt de fleste juridiske forfattere.

I henhold til alternativ A kan den nederlandske domstol således gøre brug af de kriterier, der opstilles i nederlandsk ret, f.eks. hensigtsmæssighedsprincippet, som begrundelse for ikke at tillade adcitation, men rettens bedømmelse begrænses dog af følgende to forhold. For det første er artikel 6, nr. 2, en undtagelse fra det almindelige princip i konventionens artikel 2 og skal dermed (jf. Domstolens dom af 27. september 1988, Kalfelis mod Banque Schröder, 189/87, Sml. s. 5565) fortolkes på en sådan måde, at selve dette princip ikke drages i tvivl. Den ret, der behandler sagen, skal således efterprøve, at der består en vis indbyrdes sammenhæng mellem den oprindelige sag og adcitationen. For det andet skal den nationale ret ved bedømmelsen af, om adcitation er hensigtsmæssig, tage hensyn til konventionens formål, og det vil i denne forbindelse være i strid med konventionen at nægte adcitation med den begrundelse, at adcitatus har bopæl i en anden kontraherende stat.

I henhold til alternativ A bør de præjudicielle spørgsmål besvares således:

»1) En ret i en kontraherende stat, der i medfør af Bruxelles-konventionens artikel 5, nr. 1, har kompetence til at pådømme en sag, der er anlagt mod en person med bopæl i en anden kontraherende stat, har i henhold til konventionens artikel 6, nr. 2, kompetence til også at påkende et krav, der til opfyldelse af en forpligtelse rettes mod en tredjemand, som har bopæl på en anden kontraherende stats område, medmindre retten finder, at der ikke er en sådan indbyrdes sammenhæng mellem den oprindelige sag og indstævningen af tredjemanden, at de bør behandles og pådømmes samlet.

2) Anvendelsen af Bruxelles-konventionens artikel 6, nr. 2, indebærer ikke, at den ret, der på grundlag af ovenstående finder at have kompetence til at påkende kravet mod tredjemanden, altid er forpligtet til at tillade indstævningen. Retten kan dog ikke nægte at tillade indstævningen med den begrundelse, at tredjemanden har bopæl på en anden kontraherende stats område.«

Kommissionens alternativ B er på linje med, hvad der er anført af Hagen GmbH, Den Franske Republiks regering og Forbundsrepublikken Tysklands regering. Udgangspunktet for denne opfattelse er, at de krav, der opstilles i national procesret, skal underordnes den selvstændige regulering af retternes kompetence, der er foretaget ved konventionen. Til støtte herfor har Kommissionen fremført følgende. For det første ville adcitantens mulighed for at benytte værnetinget i henhold til artikel 6, nr. 2, være illusorisk, hvis retten kunne afslå at tillade adcitation af hensigtsmæssighedsgrunde. For det andet indgår konventionen som et led i Fællesskabets retsorden, og indskrænkende nationale regler bør derfor kun finde anvendelse, hvis dette har hjemmel i fællesskabsretten. For det tredje giver bestemmelsen i konventionens artikel 10, stk. 1, kun adgang til at adcitere forsikringsgiveren ved den ret, hvor skadelidte har anlagt sag mod den sikrede, såfremt »den lovgivning, der gælder for denne ret, indeholder hjemmel dertil«. Da en sådan betingelse ikke opstilles i artikel 6, nr. 2, må det antages, at der ifølge artikel 6, nr. 2, ikke er adgang til at fortage en bedømmelse i henhold til national ret. For det fjerde må det under henvisning til protokollens artikel V (jf. indlægget fra Forbundsrepublikken Tysklands regering) antages, at artikel 6, nr. 2, gælder uden henvisning til national ret, da der ikke er indføjet lignende undtagelser for de øvrige kontraherende staters vedkommende. Endelig vil der være fare for, at konventionen ikke anvendes ensartet, hvis man skal henholde sig til national ret.

Ifølge alternativ B har Kommissionen foreslået følgende besvarelse:

»1) En ret i en kontraherende stat, der i medfør af Bruxelles-konventionens artikel 5, nr. 1, har kompetence til at pådømme en sag, der er anlagt mod en person med bopæl i en anden kontraherende stat, har i henhold til konventionens artikel 6, nr. 2, kompetence til også at påkende et krav, der til opfyldelse af en forpligtelse rettes mod en tredjemand, som har bopæl på en anden kontraherende stats område.

2) Anvendelsen af Bruxelles-konventionens artikel 6, nr. 2, indebærer, at retten er forpligtet til at tillade indstævning af tredjemanden, medmindre tilfældet falder ind under undtagelsesreglen i bestemmelsen.«

Efter nærmere at have redegjort for de to alternative opfattelser har Kommissionen anført, at den foretrækker alternativ B, til trods for at alternativ A medfører, at der gælder samme regler for rent nationale tvister som for retstvister, der vedrører internationale forhold, og til trods for at alternativ A også synes at være den eneste løsning, der kan anvendes på den adcitation af tredjemand »i andre tilfælde« ( 2 ), der også omtales i artikel 6, nr. 2. Endvidere forekommer alternativ A at være det bedst egnede til at forhindre misbrug af reglerne, specielt i forbindelse med adcitation »i andre tilfælde«, idet en ret ikke bør være forpligtet til at tillade adcitation, blot fordi konventionen giver den kompetence til at pådømme kravet.

Alternativ B synes dog at give den enkleste løsning, da rettens skøn — i modsætning til, hvad der vil følge af alternativ A — er klart afgrænset i selve konventionen. Hertil kommer, at alternativ B giver de bedste muligheder for en ensartet anvendelse af artikel 6, nr. 2, og dette har Kommissionen fremhævet som det afgørende synspunkt.

Hagen GmbH, som er den eneste af parterne, der har taget stilling til det tredje præjudicielle spørgsmål, har herom anført, at samme argumentation, som taler for en ensartet fortolkning af artikel 6, nr. 2, også kan anføres til støtte for, at adcitationssøgsmålet skal bedømmes efter selvstændige kriterier i overensstemmelse med konventionen. Den omstændighed, at adcitanten og adcitatus har bopæl på en anden kontraherende stats område, kan ikke under nogen omstændigheder været et selvstændigt kriterium, idet dette vil være i strid med konventionens formål og ånd, også selv om en forsinkelse af sagens behandling er et sandsynligt resultat.

Gordon Slynn

Refererende dommer

( *1 ) – Processprog: nederlandsk.

( 1 ) – O. a. : Jf. nu den ændrede affattelse af konventionsbestemmelsen (»som tredjemand i andre tilfælde«), der vil være gældende efter ikrafttrædelsen af konventionen om Spaniens og Portugals tiltrædelse af EF-domskonventionen (EFT 1989, L 285, s. 9).

( 2 ) – Jf. o. a. i note Ī.

DOMSTOLENS DOM (Første Afdeling)

15. maj 1990 ( *1 )

I sag C-365/88,

angående en anmodning, som Nederlandenes Hoge Raad i medfør af protokollen af 3. juni 1971 vedrørende Domstolens fortolkning af konventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager, har indgivet til Domstolen for i den for nævnte ret verserende sag,

Kongress Agentur Hagen GmbH, Düsseldorf (Forbundsrepublikken Tyskland)

mod

Zeehaghe BV, Haag (Nederlandene),

at opnå en præjudiciel afgørelse vedrørende fortolkningen af artikel 6, nr. 2, i konventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager,

har

DOMSTOLEN (Første Afdeling),

sammensat af afdelingsformanden Sir Gordon Slynn og dommerne R. Joliét og G. C. Rodríguez Iglesias,

generaladvokat: C. O. Lenz

justitssekretær: assisterende justitssekretær J. A. Pompe

efter at der er afgivet indlæg af:

— appellanten i hovedsagen, Kongress Agentur Hagen GmbH, ved advokat Elisabeth C. M. Schippers, Haag,

— Forbundsrepublikken Tysklands regering ved Dr. Christof Böhmer, som befuldmægtiget,

— Den Franske Republiks regering ved Régis de Gouttes, som befuldmægtiget, og Géraud de Bergues, som assisterende befuldmægtiget,

— Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber ved B. J. Drijber, Kommissionens Juridiske Tjeneste, bistået af G. Cherubini, som befuldmægtigede,

på grundlag af retsmøderapporten og efter mundtlig forhandling den 22. november 1989,

og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgørelse den 13. december 1989,

afsagt følgende

Dom

1 Ved dom af 9. december 1988, indgået til Domstolen den 15. december 1988, har Nederlandenes Hoge Raad i medfør af protokollen af 3. juni 1971 vedrørende Domstolens fortolkning af konventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager, (herefter benævnt »konventionen«) forelagt tre præjudicielle spørgsmål vedrørende fortolkningen af konventionens artikel 6, nr. 2.

2 Spørgsmålene er blevet rejst under en sag, som føres mellem Kongress Agentur Hagen GmbH (herefter benævnt »Hagen GmbH«), Düsseldorf (Forbundsrepublikken Tyskland), og Zeehaghe BV, Haag (Nederlandene).

3 Det fremgår af sagen, at Hagen GmbH havde reserveret et stort antal hotelværelser hos Zeehaghe BV. Reservationen skete efter anmodning fra Garant Schuhgilde e.G. (herefter benævnt »Schuhgilde e.G.«), Düsseldorf, og for dette selskabs regning. Hagen GmbH afbestilte imidlertid værelserne, hvorefter Zeehaghe BV anlagde sag mod Hagen GmbH ved Rechtbank, Haag, med påstand om betaling af et bestemt beløb med rente og erstatning for sagens omkostninger på grund af misligholdelse. Hagen GmbH nedlagde principalt påstand om afvisning, idet firmaet gjorde gældende, at retten var inkompetent. Subsidiært anmodede firmaet om tilladelse til at adcitere ordregiveren, Schuhgilde eG, som regrespligtig.

4 Rechtbank tog ikke begæringen om adcitation til følge, idet retten fandt, at en adcitation ville forsinke og komplicere den oprindelige sag. Denne afgørelse indbragte Hagen GmbH for Gerechtshof, Haag, under anbringende af, at den ret, ved hvilken den oprindelige sag er anlagt, i henhold til konventionens artikel 6, nr. 2, er forpligtet til at tage en begæring om adcitation til følge, »medmindre [sagen] kun er anlagt for at unddrage sagsøgte (o. a.: dvs. adcitatus eller tredjemanden) hans almindelige værneting«, jf. den udtrykkelige undtagelse i artikel 6, stk. 2.

5 Dette anbringende gav Gerechtshof ikke Hagen GmbH medhold i, men stadfæstede Rechtbanks afgørelse med den begrundelse, at konventionens artikel 6 ikke pålægger en forpligtelse, men blot giver adgang til at tage en begæring om indstævning af en tredjemand til følge.

6 Derefter indbragte Hagen GmbH dommen for Nederlandenes Hoge Raad, som har forelagt Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »A — Såfremt en person, der har bopæl på en kontraherende stats område, i henhold til Bruxelles-konventionens artikel 5, nr. 1, er blevet sagsøgt ved retten i en anden kontraherende stat, har denne ret da i henhold til konventionens artikel 6, nr. 2, kompetence til at påkende et af sagsøgte rejst krav, der til opfyldelse af en forpligtelse rettes mod en tredjemand, der har bopæl på en anden kontraherende stats område end den, hvor sagen er anlagt? B — Skal Bruxelles-konventionens artikel 6, nr. 2, fortolkes således, at retten er forpligtet til at tillade den ønskede indstævning af tredjemanden, medmindre den i bestemmelsen nævnte undtagelse foreligger? C — Såfremt spørgsmål B besvares benægtende: Kan retten da anvende de procesretlige regler i sin nationale lovgivning ved afgørelsen af, om begæringen om tilladelse til at indstævne tredjemand til opfyldelse af en forpligtelse skal tages til følge, eller indebærer Bruxelles-konventionens regler i så fald, at retten skal prøve begæringen på grundlag af andre kriterier end dem, der opstilles i rettens nationale procesret, og, i bekræftende fald, hvilke er disse kriterier?«

7 Vedrørende de faktiske omstændigheder i hovedsagen, retsforhandlingernes forløb samt de skriftlige indlæg, der er afgivet for Domstolen, henvises i øvrigt til retsmøderapporten. Disse omstændigheder omtales derfor kun i det følgende, såfremt det på de enkelte punkter er nødvendigt for forståelsen af Domstolens argumentation.

Første spørgsmål

8 Det første spørgsmål angår den situation, at en ret, der støtter sin kompetence på konventionens artikel 5, nr. 1 — som er en speciel kompetenceregel i forhold til hovedreglen i konventionens artikel 2 — skal træffe afgørelse vedrørende en begæring, sagsøgte har fremsat, om adcitation af en tredjemand, der har bopæl på en anden kontraherende stats område end den, hvor sagen er anlagt.

9 Appellanten i hovedsagen og de parter, der har afgivet indlæg for Domstolen, har henvist til, at bestemmelsen i konventionens artikel 6, nr. 2, er generel, hvorfor reglen om, at en person kan sagsøges som tredjemand i sager om opfyldelse af en forpligtelse ved »den ret, hvor den oprindelige sag er anlagt«, må gælde, uanset efter hvilken kompetenceregel den oprindelige sag er anlagt.

10 Indledningsvis bemærkes, at artikel 6, nr. 2, der findes i konventionens afdeling 2 under overskriften »Specielle kompetenceregler« — ligesom artikel 5, nr. 1 — er en undtagelse fra hovedreglen i konventionens artikel 2 om, at personer med bopæl i en kontraherende stat skal sagsøges ved retterne i denne stat.

11 Når der i henhold til artikel 6, nr. 2, efter sagsøgerens valg kan benyttes et særligt værneting, beror dette på hensynet til en hensigtsmæssig sagsbehandling, idet der i visse velafgrænsede tilfælde består en særlig snæver sammenhæng mellem en tvist og den ret, hvor sagen kan anlægges (jfr. dom af 22. november 1978, Somafer SA mod Saar-Ferngas AG, 33/78, Sml. s. 2183). Konventionen giver dermed mulighed for, at samme ret påkender hele sagen. Den indbyrdes sammenhæng mellem kravet i den oprindelige sag og begæringen om indstævning af tredjemand til opfyldelse af en forpligtelse er således tilstrækkeligt grundlag for, at den ret, for hvilken begæringen fremsættes, har kompetencen, uanset efter hvilken regel den har kompetence til at påkende den oprindelige sag. I denne henseende er værnetingene i henhold til artikel 2 og artikel 5 ligestillet.

12 Det første spørgsmål må herefter besvares således, at såfremt en person, der har bopæl på en kontraherende stats område, i henhold til Bruxelles-konventionens artikel 5, nr. 1, er blevet sagsøgt ved en ret i en anden kontraherende stat, har denne ret i henhold til konventionens artikel 6, nr. 2, også kompetence til at påkende et krav, der til opfyldelse af en forpligtelse rettes mod en tredjemand, som har bopæl på en anden kontraherende stats område end den, hvor den oprindelige sag er anlagt.

Andet og tredje spørgsmål

13 Med disse to spørgsmål ønskes det afgjort, om det af konventionens artikel 6, nr. 2, følger, at retten har pligt til at tage en begæring om indstævning af tredjemand til opfyldelse af en forpligtelse til følge, når begæringen ikke er fremsat for at unddrage tredjemanden hans almindelige værneting, eller om retten derimod kan træffe afgørelse om, hvorvidt begæringen skal tages til følge, efter de processuelle regler i sin nationale lovgivning.

14 Appellanten i hovedsagen, den franske regering og Forbundsrepublikken Tysklands regering har anført, at konventionens artikel 6, nr. 2, bør fortolkes som en selvstændig bestemmelse, idet retsplejehensyn tilsiger, at den fuldstændige retsbeskyttelse, de kontraherende stater skal give parterne, når en ret i vedkommende stat har kompetencen, ikke bør begrænses ved anvendelse af nationale procesregler.

15 Kommissionen har under den skriftlige forhandling tilsluttet sig dette synspunkt, som efter Kommissionens opfattelse har det fortrin at være en enkel løsning og at sikre en ensartet anvendelse af konventionen, da den nationale ret dermed har pligt til at tillade adcitation.

16 Under den mundtlige forhandling har Kommissionen anført, at rettens kompetence kun er et af flere spørgsmål, der må afgøres under formaliteten; den ret, der skal træffe afgørelsen, tager først stilling til kompetencespørgsmålet i henhold til konventionens bestemmelser, og derefter efterprøver den, om anmodningen opfylder de øvrige betingelser, som i henhold til lex fori gælder for adcitationen.

17 Det bemærkes, at konventionen ikke har til formål at gøre de processuelle regler ensartede, men at give regler for fordelingen af retternes kompetence i civile sager, herunder handelssager, i retsforhold inden for Fællesskabet og at lette fuldbyrdelse af retsafgørelser. Der bør derfor sondres klart mellem spørgsmålet om rettens kompetence og de øvrige formalitetsspørgsmål.

18 Med hensyn til indstævning af tredjemand til opfyldelse af en forpligtelse, opstilles der i artikel 6, nr. 2, således kun en regel om, hvilken ret der har kompetencen, men derimod ikke om selve betingelserne for at admittere indstævningen.

19 Det fremgår i øvrigt af Domstolens faste praksis, at man med hensyn til de processuelle regler må henholde sig til de regler, der er gældende for vedkommende nationale domstol (jf. bl.a. for så vidt angår litispendensbegrebet dom af 7. juni 1984, Zeiger mod Salinitri, 129/83, Smi. s. 2397, og for så vidt angår betingelserne for fuldbyrdelse af en udenlandsk retsafgørelse dom af 2. juli 1985, Deutsche Genossenschaftsbank mod SA Brasseries du pêcheur, 148/84, Sml. s. 1981, og dom af 4. februar 1988, Hoffmann mod Krieg, 145/86, Sml. s. 645).

20 Det bør dog præciseres, at der ved anvendelsen af de nationale processuelle regler ikke må gøres indgreb i konventionens tilsigtede virkning. Som Domstolen har udtalt, bl.a. i dom af 15. november 1983, Duinstee (288/82, Sml. s. 3663), må retten ikke bringe formalitetskrav i henhold til national ret i anvendelse på en sådan måde, at de begrænser anvendelsen af konventionens kompetenceregler.

21 Et afslag på en begæring om tilladelse til at indstævne en tredjemand kan således hverken udtrykkeligt eller forudsætningsvis støttes på, at vedkommende tredjemand har bopæl eller hjemsted i en anden kontraherende stat end den, hvor den oprindelige sag er anlagt.

22 Andet og tredje præjudicielle spørgsmål må herefter besvares med, at artikel 6, nr. 2, skal fortolkes således, at bestemmelsen ikke indebærer en forpligtelse for den nationale ret til at tage begæringen om indstævning af tredjemand til opfyldelse af en forpligtelse til følge, og at retten kan anvende de processuelle regler i den for retten gældende nationale lovgivning ved afgørelsen af, om begæringen skal tages til følge, dog således at der ikke må gøres indgreb i konventionens tilsigtede virkning på dette område, og navnlig således, at afslag på begæringen ikke må gives med den begrundelse, at tredjemanden har bopæl eller hjemsted på en anden kontraherende stats område end den, hvor den oprindelige sag er anlagt.

Sagens omkostninger

23 De udgifter, der er afholdt af Forbundsrepubliklien Tysklands regering, Den Franske Republiks regering og Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber, der har afgivet indlæg for Domstolen, kan ikke godtgøres. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagens omkostninger.

På grundlag af disse præmisser kender DOMSTOLEN (Første Afdeling) vedrørende de spørgsmål, der er forelagt af Nederlandenes Hoge Raad, for ret:

1) Såfremt en person, der har bopæl på en kontraherende stats område, i henhold til Bruxelles-konventionens artikel 5, nr. 1, er blevet sagsøgt ved en ret i en anden kontraherende stat, har denne ret i henhold til konventionens artikel 6, nr. 2, også kompetence til at påkende et krav, der til opfyldelse af en forpligtelse rettes mod en tredjemand, som har bopæl på en anden kontraherende stats område end den, hvor den oprindelige sag er anlagt.

2) Artikel 6, nr. 2, skal fortolkes således, at bestemmelsen ikke indebærer en forpligtelse for den nationale ret til at tage begæringen om indstævning af tredjemand til opfyldelse af en forpligtelse til følge, og at retten kan anvende de processuelle regler i den for retten gældende nationale lovgivning ved afgørelsen af, om begæringen skal tages til følge, dog således at der ikke må gøres indgreb i konventionens tilsigtede virkning på dette område, og navnlig således, at afslag på begæringen ikke må gives med den begrundelse, at tredjemanden har bopæl eller hjemsted på en anden kontraherende stats område end den, hvor den oprindelige sag er anlagt.

Slynn Joliét Rodríguez Iglesias Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 15. maj 1990. J.-G. Giraud Justitssekretær Gordon Slynn Formand for Første Afdeling

( *1 ) – Processprog: nederlandsk.