2.

Artikel 18 i Bruxelles-konventionen lyder således: »For så vidt retten i en kontraherende stat ikke allerede er kompetent i medfør af andre bestemmelser i denne konvention, bliver den kompetent, når sagsøgte giver møde for den. Denne regel finder ikke anvendelse, såfremt sagsøgte kun giver møde for at bestride rettens kompetence, eller såfremt en anden ret i medfør af artikel 16 er enekompetent.« I forelæggelsesdommen har Cour d'Appel de Versailles fremhævet forskellen mellem på den ene side den franske version af denne bestemmelse, og den italienske, nederlandske og tyske version, på den anden side. Den franske version af artikel 18, andet punktum, bestemmer således: »Cette règle n'est pas applicable si la comparution a pour objet de contester la compétence...«, mens bestemmelsen i første punktum ifølge de tre andre versioner ikke finder anvendelse medmindre »sagsøgte kun giver møde for at bestride rettens kompetence...«. Denne forskel mellem de fire sproglige versioner af artikel 18 har tidligere foranlediget den belgiske Hof van Cassatie til — ved dom af 9. juni 1980 — at forelægge Domstolen det spørgsmål, om »kompetencebestemmelserne i artikel 18 [finder] anvendelse, når sagsøgte ikke blot har rejst indsigelse om inkompetence, men desuden også har nedlagt påstand om realiteten?« Som svar herpå statuerede Domstolen i ovennævnte præjudicielle sag 150/80, Elefanten Schuh, dom af 24. juni 1981, bl.a., at nævnte artikel »skal fortolkes således, at kompetencereglen i denne bestemmelse ikke finder anvendelse, når sagsøgte ikke blot har rejst indsigelse om inkompetence, men desuden har nedlagt påstand om realiteten, såfremt indsigelsen om inkompetence, hvis den ikke fremsættes forud for enhver realitetsindsigelse, dog ikke sker efter tidspunktet for den stillingtagen, der efter natonal procesret anses for det første forsvar, der fremføres for den ret, som sagen er indbragt for«. Der er i den forbindelse grund til at nævne, hvad Domstolen fremhævede i dommens præmis 14, nemlig at en løsning, som består i at acceptere, at sagsøgte, samtidig med at bestride en domstols kompetence, kan nedlægge påstand vedrørende realiteten, »er... mest i overensstemmelse med konventionens formål og ånd. Ifølge de civilprocesretlige regler i visse kontraherende stater kan den sagsøgte, som kun rejser kompetencespørgsmålet, fortabe retten til at gøre sine anbringender vedrørende realiteten gældende, såfremt retten forkaster anbringendet om inkompetence. En fortolkning af artikel 18, som gjorde det muligt at nå et sådant resultat, ville være i strid med beskyttelsen af retten til forsvar i hovedsagen, som er et af konventionens formål«. Domstolen opstillede dog følgende betingelser herfor: »Imidlertid kan anfægtelsen af kompetencen kun have den virkning, som artikel 18 tillægger den, hvis sagsøgeren og den ret, for hvilken sagen verserer, sættes i stand til fra begyndelsen af sagsøgtes forsvar at forstå, at denne har til hensigt at modsætte sig kompetencen«. Den opfattelse, der ligger til grund for denne dom, bør efter min opfattelse stadfæstes uden forbehold. Som bekendt angår artikel 18 »stiltiende værnetingsaftaler« (jf. Jenard-rapporten om Bruxelles-konventionen, EFT C 59, 1979, s. 38), og det fremgår af bestemmelsen, at den omstændighed, at sagsøgte giver møde for retten, antages at indebære anerkendelse af kompetencen hos den ret, for hvem sagen er indbragt, hvilket værneting antages at være blevet valgt af sagsøgeren ganske uanset de tilfælde, som er nævnt i andre af konventionens bestemmelser. For i praksis at udelukke, at fremmøde for retten betragtes som en stiltiende anerkendelse af rettens kompetence, er en entydig viljeserklæring, som udtrykker det modsatte, tilstrækkelig. Det er altså tilstrækkeligt, at der fremføres en kompetenceindsigelse. Er der imidlertid først fremført en sådan indsigelse, ses det ikke, hvorfor sagsøgte bør afskæres fra at nedlægge subsidiær påstand vedrørende realiteten, for det tilfælde at retten skulle erklære sig kompetent. Selvfølgelig er det væsentligste formål med fremmødet at gøre kompetenceindsigelsen gældende (den franske version af artikel 18 er således, i modsætning til de andre versioner, rammende formuleret), men hvad skulle formålet være med at forbyde sagsøgte at indtage en forsigtig holdning, ved at fremføre argumenter, som kun skal have gyldighed for det tilfælde, at hans kompetenceindsigelse forkastes?