ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
—

Republikken Kroatien tilpligtes i henhold til artikel 260, stk. 3, TEUF at betale en tvangsbøde på 9 275,20 EUR pr. dag at regne fra datoen for afsigelsen af den dom, hvori det fastslås, at forpligtelsen til at meddele gennemførelsesforanstaltningerne til det førnævnte direktiv er tilsidesat.
2)

Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende: Skal princippet om medlemsstaternes procesautonomi under hensyntagen til ækvivalensprincippet, effektivitetsprincippet og proportionalitetsprincippet i forbindelse med den sociale målsætning i artikel 151 og 153 TEUF og direktiv 2008/94 fortolkes således, at de ikke er til hinder for en national foranstaltning som artikel 25 i lov om arbejdstagernes garanterede krav i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens, hvorefter retten til at anmelde og få dækket sikrede krav bortfalder efter udløbet af en frist på to måneder fra tidspunktet for registreringen af afgørelsen om at indlede insolvensbehandlingen, når medlemsstatens nationale ret indeholder en bestemmelse som artikel 358, stk. 1, nr. 3, i Kodeks na truda (arbejdsloven), hvorefter fristen for at anmelde arbejdsrelaterede tilgodehavender er på tre år fra det tidspunkt, hvor kravet skulle have været betalt, og betalinger foretaget efter udløbet af denne frist ikke anses for at være sket uden retsgrundlag?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 269/3

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Okresní soud v Českých Budějovicích (Tjekkiet) den 19. maj 2017 — Česká pojišťovna a.s. mod WCZ spol. s r.o.

(Sag C-287/17)

(2017/C 269/05)

Processprog: tjekkisk

Den forelæggende ret

Okresní soud v Českých Budějovicích

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Česká pojišťovna a.s.

Sagsøgt: WCZ spol. s r.o.

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 6, stk. 1 og 3, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/7/EU (1) om bekæmpelse af forsinket betaling i handelstransaktioner fortolkes således, at retten skal tilkende en sagsøger, der får medhold i en tvist om inddrivelse af en gæld, der hidrører fra en handelstransaktion som defineret i dette direktivs artikel 3 eller 4, et beløb på 40 EUR (eller det tilsvarende beløb i national valuta) samt kompensation for de med retssagen forbundne omkostninger, herunder kompensation for omkostningerne til en rykkerskrivelse til den sagsøgte før sagsanlægget, på det beløb, der er fastsat i medlemsstatens processuelle bestemmelser?

(1) EUT 2011, L 48, s. 1.
1)

Finder § 4, stk. 1, i den rammeaftale, som er indeholdt i bilaget til Rådets direktiv 1999/70/EF (1) af 28. juni 1999, anvendelse på det løntillæg knyttet til det horisontale karriereforløb, som sagsøgeren gør krav på, idet der er tale om et ansættelsesvilkår, eller er der derimod tale om et lønelement med de kendetegn, der er beskrevet i denne kendelse, der beror på modtagerens subjektive egenskaber, som er opnået gennem et arbejde, der er udøvet i et antal år i overensstemmelse med kriterier vedrørende progression med hensyn til kompleksitet og ansvar, kontinuitet, specialisering og faglig kompetence?
2)

Skal artikel 15, stk. 1 og 4, i Rådets direktiv 2003/86/EF […] fortolkes således, at denne bestemmelse er til hinder for en national bestemmelse som den i hovedsagerne omhandlede, hvorefter en ansøgning om en selvstændig opholdstilladelse fra en udlænding, der i medfør af en familiesammenføring har opholdt sig lovligt i mere end fem år på en medlemsstats område, kan afslås på det grundlag, at integrationsbetingelserne efter national ret ikke er opfyldt?
1)

EU-retten til hinder for en processuel bestemmelse i en medlemsstat, hvorefter muligheden for at gøre et hvilket som helst civilretligt krav gældende på grundlag af en overtrædelse af en retsforskrift på området for indgåelse af offentlige kontrakter betinges af, at klagenævnet for offentlige udbud eller en domstol, som behandler et søgsmål til prøvelse af en afgørelse fra klagenævnet for offentlige udbud, endeligt fastslår, at der har fundet en overtrædelse af retsforskriften sted?
3.

Udelukker artikel 5, stk. 2, andet punktum, litra e), i forordning (EF) nr. 1370/2007 som følge af forpligtelsen til selv at udføre den overvejende del af den offentlige personbefordringstjeneste, at den interne operatør lader et helejet datterselskab udføre denne overvejende del af tjenesten?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 269/13

Sag anlagt den 23. juni 2017 — Europa-Kommissionen mod Forbundsrepublikken Tyskland

(Sag C-377/17)

(2017/C 269/19)

Processprog: tysk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved W. Mölls, H. Tsereta-Lacombe og L. Malferrari, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Forbundsrepublikken Tyskland

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Forbundsrepublikken Tyskland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 15, stk. 1, artikel 15, stk. 2, litra g), og artikel 15, stk. 3, i direktiv 2006/123/EF og i henhold til artikel 49 TEUF, idet den har opretholdt bindende honorarer for arkitekter og ingeniører i medfør af HOAI.

— Forbundsrepublikken Tyskland tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Den tyske honorarordning for arkitekter og ingeniører (HOAI) indeholder et system med minimums- og maksimumspriser for disse erhvervs tjenesteydelser. Dette system vanskeliggør etableringen for arkitekter og ingeniører, der ønsker at konkurrere med de etablerede udbydere med tilbud, der ligger uden for den tilladte prisramme. Disse udbydere bliver på denne måde forhindret i at udbyde ydelser af en tilsvarende kvalitet til lavere priser og ydelser af en højere kvalitet til højere priser.

Dette udgør en begrænsning af etableringsretten og såvel af formålet med artikel 15, stk. 1, artikel 15, stk. 2, litra g), og artikel 15, stk. 3, i direktiv 2006/123/EF som af formålet med artikel 49 TEUF.

Denne begrænsning er ikke begrundet og navnlig kan den ikke begrundes i hensynet til at sikre tjenesteydelsers kvalitet, hvilket nemlig ikke har nogen direkte sammenhæng med prisen.
1.

Skal artikel 90, stk. 1, og artikel 185, stk. 1, i direktiv 2006/112 (1) fortolkes således, at de kræver en regulering af det foretagne momsfradrag for en leverance også i et tilfælde som i hovedsagen, hvor den retshandel, for hvilken momsfradraget blev foretaget, er blevet erklæret ugyldig ved en endelig dom, eller skal det, henset til definitionen i artikel 14, stk. 1, i direktiv 2006/112, i et sådant tilfælde lægges til grund, at der ikke foreligger en leverance, og at afgiftskravet fra begyndelsen af ikke er opstået?
1)

Skal artikel 30 TEUF fortolkes således, at den er til hinder for en national bestemmelse såsom § 12, stk. 9, i Nariadenie vlády Slovenskej republiky č. 317/2007 Z. z., ktorým sa ustanovujú pravidlá pre fungovanie trhu s elektrinou (forordning nr. 317/2007 fra Den Slovakiske Republiks regering om regler for elektricitetsmarkedets funktion) [herefter »forordningen«], som indfører en særlig afgift ved udførsel af elektricitet fra Den Slovakiske Republiks område uden at sondre mellem, hvorvidt udførslen af elektricitet fra det slovakiske område sker til EU-medlemsstaterne eller til tredjelande, såfremt eksportøren af elektriciteten ikke beviser, at den udførte elektricitet er blevet indført til Den Slovakiske Republiks område, dvs. en afgift, som kun pålægges elektricitet, som er fremstillet på Den Slovakiske Republiks område og udført herfra?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 269/10

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Conseil d’État (Frankrig) den 29. maj 2017 — Marle Participations SARL mod Ministre de l’Économie et des Finances

(Sag C-320/17)

(2017/C 269/14)

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Conseil d’État

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Marle Participations SARL

Sagsøgt: Ministre de l’Économie et des Finances

Præjudicielt spørgsmål

Domstolen anmodes om at træffe afgørelse om spørgsmålet om, og i givet fald under hvilke betingelser, et holdingselskabs udlejning af en fast ejendom til et datterselskab kan anses for et sådant direkte eller indirekte indgreb i administrationen af dette datterselskab, at det bevirker, at dets erhvervelse og besiddelse af aktier i dette datterselskab får karakter af økonomisk virksomhed i den forstand, hvori dette udtryk anvendes i direktiv af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (1).

(1) Rådets direktiv 2006/112/EF af 28.11.2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (EUT L 347, s. 1).
2.

Skal artikel 4, stk. 3, i Haagerprotokollen af 2007 om, hvilken lov der finder anvendelse på underholdspligt, fortolkes således, at den bidragsberettigede ligeledes har »indbragt sagen« for den kompetente myndighed i den stat, på hvis område den bidragspligtige har sit sædvanlige opholdssted, når den berettigede giver møde under en sag, som den bidragspligtige har indbragt for denne myndighed, i den forstand, hvori dette udtryk anvendes i artikel 5 i Rådets forordning (EF) nr. 4/2009 af 18. december 2008 om kompetence, lovvalg, anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser og samarbejde vedrørende underholdspligt (1), ved at fremsætte indsigelse under sagen?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 283/16

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Amtsgericht Hamburg (Tyskland) den 15. maj 2017 — Bernhard Schloesser og Petra Noll mod Société Air France SA

(Sag C-255/17)

(2017/C 283/22)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Amtsgericht Hamburg

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Bernhard Schloesser og Petra Noll

Sagsøgt: Société Air France SA

Præjudicielt spørgsmål

Har retten på det endelige bestemmelsessted kompetence i en sag, som støttes på forordning nr. 261/2004 (1), og hvori der er nedlagt påstand om, at et luftfartsselskab skal betale en kompensation, når der på grundlag af en aftale, som er indgået med det transporterende luftfartsselskab, er tale om en forbindelse bestående af to delstrækninger, hvor passageren skal skifte fly, og der opstår en stor forsinkelse på den første delstrækning?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 261/2004 af 11.2.2004 om fælles bestemmelser om kompensation og bistand til luftfartspassagerer ved boardingafvisning og ved aflysning eller lange forsinkelser og om ophævelse af forordning (EØF) nr. 295/91 (EØS-relevant tekst) — Erklæring fra Kommissionen (EUT L 46, s. 1).
1)

Skal artikel 263, stk. 1, 2 og 5, sammenholdt med artikel 256, stk. 1, i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde fortolkes således, at et søgsmål anlagt til prøvelse af retsakter om indledning, om bevisoptagelse og om ikke-bindende forslag, som vedtages af den kompetente nationale myndighed (som anført i denne kendelses præmis 1) inden for rammerne af en procedure, der er omfattet af artikel 22 og 23 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/36/EU af 26. juni, 2013 (1), af artikel 1, stk. 5, artikel 4, stk. 1, litra c), og artikel 15 i Rådets forordning (EU) nr. 1024/2013 af 15. oktober 2013 (2), af artikel 85, 86 og 87 i Den Europæiske Centralbanks forordning (EU) nr. 468/2014 af 16. april 2014 (3) samt af artikel 19, 22 og 25 i Testo unico bancario italiano [den italienske konsoliderede banklov] henhører under Unionens retsinstansers kompetence eller under de nationale retsinstansers kompetence?
—

Det fastslås, at Republikken Kroatien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 42, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/17/ЕU af 4. februar 2014 om forbrugerkreditaftaler i forbindelse med fast ejendom til beboelse og om ændring af direktiv 2008/48/EF og 2013/36/EU og forordning (EU) nr. 1093/2010 (EUT 2014, L 60, s. 34), idet det ikke har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme direktivet inden den 21. marts 2016, eller under alle omstændigheder ikke har anmeldt disse bestemmelser til Kommissionen.
—

appellanternes advokat og dommerne ikke blev underrettet om, at den første appellant var fremmødt rettidigt til den mundtlige høring den 27. september 2016, derved at en medarbejder ved Retten forbød sagsøgerens mindreårige datter at få adgang til retssalen, fordi hendes børnepasser var forsinket, derved at appellanten følgelig blev nægtet adgang til retssalen og derved, at oplysningen om appellantens tilstedeværelse i modsætning til den pågældende ansattes oplysninger hverken blev formidlet videre til dommerne eller appellanternes advokat,
1)

Skal artikel 7, stk. 1, i forordning (EU) nr. 1007/2011 (1) fortolkes således, at det er obligatorisk at præcisere, at der er tale om et rent tekstilprodukt, der udelukkende er fremstillet af samme fiber?
1)

Er artikel 2 i Rådets direktiv 2000/78/EF af 27. november 2000 om generelle rammebestemmelser om ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv (1) (herefter: »direktivet«) til hinder for at opretholde den retsskabende virkning af en efter national ret retskraftig administrativ afgørelse inden for disciplinærretten for tjenestemænd (disciplinærafgørelse), hvorved der blev fastsat en pensionering af tjenestemanden med nedsat pension, når EU-retlige bestemmelser, navnlig direktivet, endnu ikke fandt anvendelse på den nævnte administrative afgørelse på tidspunktet for dens vedtagelse, men en (tænkt) tilsvarende afgørelse ville være i strid med direktivet, hvis den blev vedtaget inden for dettes anvendelsesområde ratione temporis?
2.

Kan den fuldbyrdende judicielle myndighed: — i et tilfælde, hvor den eftersøgte person ikke selv var til stede under den retssag, der førte til afgørelsen, — men hvor den udstedende judicielle myndighed hverken i den europæiske arrestordre eller i de på grundlag af artikel 15 i rammeafgørelse 2002/584/RIA indhentede supplerende oplysninger har givet meddelelse om anvendeligheden af en eller flere af de omstændigheder, der omhandles i litra a) — d) i artikel 4a, stk. 1, i rammeafgørelse 2002/584/RIA, i overensstemmelse med formuleringen af en eller flere af de kategorier, der omhandles i punkt i litra d), i formularen til den europæiske arrestordre, allerede af disse grunde slutte, at ingen af betingelserne i rammeafgørelsens artikel 4a, stk. 1, litra a) til d), er opfyldt, og allerede af disse grunde afslå at fuldbyrde den europæiske arrestordre?
—

Det fastslås, at Den Portugisiske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 8, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/21/EF af 23. april 2009 om opfyldelse af kravene til flagstater (1), idet den ikke senest den 17. juni 2012 har udviklet, gennemført og opretholdt et kvalitetsstyringssystem for de operationelle dele af sin administrations flagstatsrelaterede aktiviteter, certificeret i overensstemmelse med gældende internationale kvalitetsstandarder.
—

Det fastslås, at Den Portugisiske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 9, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/15/EF (1) af 23. april 2009 om fælles regler og standarder for organisationer, der udfører inspektion og syn af skibe, og for søfartsmyndighedernes aktiviteter i forbindelse dermed, idet den ikke har tilstillet Kommissionen nogen beretning om resultatet af kontrolaktiviteterne ved alle de anerkendte organisationer, der handler på denne medlemsstats vegne.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 277/21

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunale Amministrativo Regionale per il Piemonte (Italien) den 5. april 2017 — Demarchi Gino S.a.s. mod Ministero della Giustizia

(Sag C-177/17)

(2017/C 277/30)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Tribunale Amministrativo Regionale per il Piemonte

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Demarchi Gino S.a.s.

Sagsøgt: Ministero della Giustizia

Præjudicielt spørgsmål

Er princippet om, at enhver har ret til en retfærdig og offentlig rettergang inden en rimelig frist for en uafhængig og upartisk domstol, som er fastsat i artikel 47, stk. 2, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder og artikel 6, stk. 1, i den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder og er blevet gjort til et EU-retligt princip ved artikel 6, stk. 3, TEUF, sammenholdt med det princip, som kan udledes af artikel 67 TEUF, ifølge hvilket Unionen udgør et fælles område med retfærdighed, hvor de grundlæggende rettigheder respekteres, samt det princip, som fremgår af artikel 81 TEUF og 82 TEUF, ifølge hvilket Unionen etablerer et retligt samarbejde om civilretlige og strafferetlige spørgsmål med grænseoverskridende virkninger, der bygger på princippet om gensidig anerkendelse af retsafgørelser og udenretslige afgørelser, til hinder for nationale bestemmelser som den italienske bestemmelse, der er indeholdt i artikel 5e i lov nr. 89/2001, hvorefter personer, som allerede er blevet tilkendt beløb i form af en »rimelig erstatning« fra den italienske stat som følge af en urimeligt lang sagsbehandlingstid, pålægges en række forpligtelser med henblik på at opnå betalingen samt at afvente, at fristen i den nævnte artikel 5e, stk. 5, i lov nr. 89/2001 udløber, uden at de i mellemtiden kan træffe nogle retslige fuldbyrdelsesforanstaltninger, og uden at de på et senere tidspunkt kan gøre krav på erstatning for den skade, som er forbundet med den forsinkede betaling, selv i det tilfælde, hvor den »rimelige erstatning« er blevet tilkendt som følge af en urimeligt lang behandlingstid i en civilretlig sag med grænseoverskridende virkninger, eller under alle omstændigheder på et område, som falder ind under Den Europæiske Unions kompetence, og/eller et område, inden for hvilket Den Europæiske Union fastsætter en gensidig anerkendelse af retsafgørelser?
4)

Er det i henhold til artikel 4 i direktiv 1999/37/EF tilladt at anerkende en registreringsattest fra en anden medlemsstat, men alligevel underkaste køretøjet en teknisk kontrol som omhandlet i artikel 24, stk. 6, i direktiv 2007/46/EF, og, såfremt køretøjet ikke opfylder medlemsstatens tekniske forskrifter, at lade dette have som konsekvens, at udstedelsen af registreringsattesten nægtes?
Ulovlig og/eller urigtig anvendelse af Guide to Financial Issues relating to Indirect Actions of the Sixth Framework Programmes og af bestemmelserne i det syvende rammeprogram. Åbenbar fejl i forståelsen af et afgørende forhold i den sag, der lå til grund for dommen.

Den appellerede dom har ved at forkaste de to første anbringender endvidere tilsidesat den finansielle vejledning for det sjette program og har fordrejet de faktiske forhold, der er fremlagt for Retten, idet den beregnede den samlede ydelse i Bridge-aftalen urigtigt eller vildledende, dvs. på grundlag af det heri anførte, for hvilket arbejdets tjenesteydende part havde arbejdet otte timer i træk hver dag hele måneden alene på aktiviteter, der vedrørte den ovennævnte aftale.
2)

Hvis første spørgsmål besvares bekræftende: I hvilken national valuta kan de i artikel 2, nr. 18), og artikel 23, stk. 1, andet og tredje punktum, i forordning nr. 1008/2008/EF nævnte priser angives, når et luftfartsselskab med hjemsted i en medlemsstat (i den foreliggende sag Tyskland) over for en forbruger på internettet reklamerer for og tilbyder en trafikflyvning med afgangssted i en anden medlemsstat (i den foreliggende sag Det Forenede Kongerige)? Er det i denne forbindelse afgørende, at der til tilbuddet anvendes en internetadresse med et landespecifikt top level-domæne (i den foreliggende sag www.germanwings.de), som refererer til den medlemsstat, hvor luftfartsselskabet har hjemsted, og forbrugeren opholder sig i denne medlemsstat? Har det betydning, om alle eller den overvejende del af luftfartsselskaberne angiver de omhandlede priser i den valuta, som gælder på afgangsstedet?
1)

Skal artikel 5, stk. 1, andet afsnit, i direktiv 2004/17/EF (1) fortolkes således, at der foreligger et net til transporttjenester, når transporttjenester på et statsligt forvaltet jernbanenet til national og international jernbanetrafik leveres i henhold til bestemmelser i national lovgivning, som gennemfører direktiv 2012/34/EU (2), hvilke bestemmelser indebærer, at tildelingen af jernbaneinfrastrukturkapacitet baseres på ansøgninger fra jernbanevirksomheder, og at samtlige ansøgninger skal imødekommes i videst muligt omfang?
2.

Retten fortolkede og anvendte retssikkerhedsprincippet forkert. Eftersom i) ECHA’s afgørelse skabte en uklar, upræcis og uforudseelig retlig situation, som gør det umuligt for appellanten at udlede det præcise omfang af de forpligtelser, der er pålagt selskabet; ii) der ikke er nogen generelt bindende/harmoniserede kriterier med henblik på identifikationen af stoffer med hormonforstyrrende egenskaber; og iii) ECHA ikke har beføjelse til at supplere den eksisterende identifikation af stoffet DEHP i henhold til artikel 57, litra c), i REACH-forordningen med en identifikation af dette stof i henhold til artikel 57, litra f), i REACH-forordningen, er Rettens konklusion om, at ECHA’s afgørelse ikke er i strid med retssikkerhedsprincippet, ukorrekt.
1)

Første anbringende: tilsidesættelse af EU-retten i forbindelse med fortolkningen og anvendelsen af artikel 6, stk. 4, i FTM-forordningen (1) og artikel 70 i SSM-rammeforordningen (2): Retten fortolkede de relevante bestemmelser i artikel 6, stk. 4, andet afsnit, i FTM-forordningen, sammenholdt med artikel 70 i SSM-rammeforordningen, forkert. Retten fastslog fejlagtig, at der alene foreligger »særlige omstændigheder« — hvilke skal føre til, at et kreditinstitut klassificeres som mindre signifikant — når direkte tilsyn fra de nationale myndigheder er bedre egnede til at opnå formålene med FTM-forordningen end direkte tilsyn fra ECB. Retten støttede sig ved sin fortolkning alene på den engelske sprogversion af SSM-rammeforordningen og tilsidesatte princippet om, at alle sprogversionerne har samme gyldighed. Retten undlod fejlagtigt at fortolke reglerne i lyset af trinhøjere retsregler i form af det kompetencebaserede proportionalitetsprincip. Retten anlagde et åbenbart urigtig skøn, da den fastslog, at ECB ikke havde foretage en forkert analyse af de faktiske omstændigheder, og den har ikke i højere grad end ECB efterprøvet, om appellanten — som følge af de specifikke og faktuelle omstændigheder, som appellanten gjorde gældende — på grund af »særlige omstændigheder« i henhold til FTM-forordningens artikel 6, stk. 4, andet afsnit, sammenholdt med SSM-rammeforordningens artikel 70, stk. 1, skal klassificeres som et mindre signifikant institut. Retten tilsidesatte derved sin pligt til at foretage en omfattende efterprøvelse af, om den anfægtede afgørelse er behæftet med et urigtigt skøn.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 293/20

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Curtea de Apel Oradea (Rumænien) den 29. juni 2017 — Sindicatul Energia Oradea mod SC Termoelectrica SA

(Sag C-392/17)

(2017/C 293/24)

Processprog: rumænsk

Den forelæggende ret

Curtea de Apel Oradea

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Sindicatul Energia Oradea

Sagsøgt: SC Termoelectrica SA

Præjudicielt spørgsmål

Er bestemmelserne i dekret nr. 50/1990, som fortolket i afgørelse nr. 9/2016 afsagt af ÎCCJ [Înalta Curte de Casație și Justiție (kassationsdomstol, Rumænien)] i lovens interesse — som er bindende for de almindelige domstole, og i kraft af hvilken arbejdssteder i gruppe I og II svarer til dem, der nøje og udtømmende er fastlagt i bilag 1 og 2 til dekretet, og hvorefter domstolene ikke må udvide anvendelsesområdet for dekretets bestemmelser til at omfatte andre lignende tilfælde, hvilket bevirker, at tidligere arbejdstagere ikke kan tildeles pensionsrettigheder som følge af de vanskelige arbejdsforhold, hvorunder de har udført deres aktivitet — forenelige med artikel 114, stk. 3, TEUF, artikel 151 TEUF og artikel 153 TEUF samt bestemmelserne i rammedirektiv 89/391/EØF (1) og de efterfølgende særdirektiver?

(1) Rådets direktiv af 12.6.1989 om iværksættelse af foranstaltninger til forbedring af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed under arbejdet (EFT 1989, L 183, s. 1).