Forslag til afgørelse fra generaladvokat Cosmas fremsat den 15. juli 1997. - DSM NV mod Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber. - Appel - Begæring om ekstraordinær genoptagelse - Spørgsmål om realitetsbehandling. - Sag C-5/93 P.



Samling af Afgørelser 1999 side I-04695



Generaladvokatens forslag til afgørelse

I den foreliggende sag skal Domstolen traeffe afgoerelse vedroerende den af selskabet DSM NV (herefter »DSM«) ivaerksatte appel i henhold til artikel 49 i EOEF-statutten for Domstolen, hvorunder der er nedlagt paastand om ophaevelse af Rettens kendelse af 4. november 1992 (1) og Rettens dom af 17. december 1991 (2). Ved kendelsen af 4. november 1992 imoedekom Retten ikke DSM's begaering om ekstraordinaer genoptagelse af ovennaevnte dom af 17. november 1991, som DSM havde indgivet i medfoer af artikel 41 i protokollen vedroerende EOEF-statutten for Domstolen og artikel 125 i Rettens procesreglement. Dommen frifandt sagsoegte i den efter EOEF-traktatens (herefter »traktaten«) artikel 173 rejste annullationssag vedroerende Kommissionens beslutning af 23. april 1986 (3). Denne beslutning vedroerte anvendelsen af traktatens artikel 85 i forbindelse med produktion af polypropylen.

I - Sagens faktiske omstaendigheder og retsforhandlingerne for Retten i Foerste Instans

1 Med hensyn til sagens faktiske omstaendigheder og retsforhandlingerne for Retten i Foerste Instans fremgaar foelgende af den appellerede dom:

Det vesteuropaeiske polypropylen-marked blev foer 1977 naesten udelukkende forsynet af ti producenter. Efter at firmaet Montedison's patenter var udloebet, fremkom der fra 1977 syv nye producenter med en betydelig produktionskapacitet. Dette modsvaredes ikke af en tilsvarende stigning i efterspoergslen, saaledes at der i det mindste indtil 1982 ikke var nogen ligevaegt mellem udbud og efterspoergsel. Generelt var polypropylen-markedet i perioden fra 1977 til 1983 kendetegnet ved en lav rentabilitet eller endda betydelige tab.

2 Den 13. og 14. oktober 1983 foretog tjenestemaend fra Kommissionen i medfoer af artikel 14, stk. 3, i Raadets forordning nr. 17 af 6. februar 1962 (4) samtidige kontrolundersoegelser hos en raekke virksomheder, der fremstillede polypropylen. I tilslutning til disse kontrolundersoegelser fremsatte Kommissionen i henhold til artikel 11 i forordning nr. 17 anmodning om oplysninger, ikke blot over for disse virksomheder, men ogsaa over for andre virksomheder med tilsvarende forretningsomraade. Paa grundlag af bevismateriale, der blev tilvejebragt i forbindelse med kontrolundersoegelserne og anmodningen om oplysninger, naaede Kommissionen til den konklusion, at visse polypropylen-producenter, herunder DSM, fra 1977 til 1983 havde tilsidesat traktatens artikel 85. Kommissionen besluttede derfor den 30. april 1984 at ivaerksaette en procedure i henhold til artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 17, og den fremsendte en skriftlig meddelelse om klagepunkterne til de paagaeldende virksomheder.

3 Paa grundlag af denne procedure vedtog Kommissionen den 23. april 1986 den ovennaevnte beslutning, hvis dispositive del lyder saaledes:

»Artikel 1

(Virksomhederne) ... DSM NV ... har overtraadt EOEF-traktatens artikel 85, stk. 1, ved:

...

- for BASF's, DSM's og Huels' vedkommende, fra et ukendt tidspunkt mellem 1977 og 1979 og mindst til november 1983,

...

at have deltaget i en aftale og samordnet praksis, der havde sin oprindelse i 1977, og hvorved de producenter, der leverer polypropylen paa Faellesskabets omraade:

a) kontaktede hinanden og regelmaessigt (fra begyndelsen af 1981 to gange om maaneden) moedtes paa en raekke hemmelige moeder for at droefte og fastlaegge deres forretningspolitik

b) fra tid til anden fastsatte 'maalpriser' (eller minimumspriser) for salg af produktet i hver af EF's medlemsstater

c) vedtog forskellige foranstaltninger med det formaal at lette ivaerksaettelsen af saadanne maalpriser, omfattende (hovedsagelig) midlertidige produktionsbegraensninger, udveksling af detaljerede oplysninger om deres leverancer, afholdelse af lokale moeder og fra udgangen af 1982 et 'kundeledelsessystem' med henblik paa gennemfoerelse af prisforhoejelser over for bestemte kunder

d) indfoerte samtidige prisforhoejelser for at virkeliggoere disse maal

e) delte markedet ved at tildele hver producent et aarligt salgsmaal eller en aarlig 'kvote' (1979, 1980 og i det mindste en del af 1983) eller, i mangel af en endelig aftale for hele aaret, kraevede, at producenterne begraensede deres salg i hver maaned paa basis af salget i en foregaaende periode (1981, 1982).

...

Artikel 3

For den i artikel 1 fastslaaede overtraedelse paalaegges nedenstaaende virksomheder foelgende boeder:

...

vi) DSM NV, en boede paa 2 750 000 ECU, eller 6 657 640 NLG

...«

4 Fjorten af de femten virksomheder, til hvem den omhandlede beslutning var rettet, herunder appellanten, rejste annullationssoegsmaal vedroerende Kommissionens beslutning. Under den mundtlige forhandling, der fandt sted for Retten i Foerste Instans fra den 10. december 1990 til den 15. december 1990, blev parternes anbringender behandlet mundtligt, og parterne besvarede Rettens spoergsmaal. Efter at have hoert generaladvokaten frifandt Retten sagsoegte ved dom af 17. december 1991.

5 Ved begaering indgivet til Rettens Justitskontor den 26. maj 1992 fremsatte DSM krav om ekstraordinaer genoptagelse af Rettens dom. Til stoette for begaeringen paaberaabte DSM sig visse faktiske omstaendigheder, som man angiveligt foerst fik kendskab til efter afsigelsen af dommen af 17. december 1991, nemlig da Rettens dom i sagen BASF m.fl. (5) (herefter »PVC«-sagerne) blev afsagt den 27. februar 1992. DSM goer gaeldende, at der af disse oplysninger fremgaar vaesentlige formelle mangler ved Kommissionens beslutning, der som en »ny faktisk omstaendighed« goer en ekstraordinaer genoptagelse af dommen af 17. december 1991 berettiget. I ovennaevnte kendelse af 4. november 1992 tog Retten ikke begaeringen om genoptagelse til foelge.

6 DSM har appelleret kendelsen og for Domstolen nedlagt foelgende paastande:

i) Det fastslaas, at appellen er ivaerksat rettidigt.

ii) Den kendelse, Retten afsagde den 4. november 1992 i sag T-8/89 REV., ophaeves.

iii) Rettens dom af 17. december 1991 i sag T-8/89 ophaeves.

iv) Det fastslaas, at polypropylen-beslutningen, som er rettet til DSM, er en nullitet, subsidiaert ugyldig, og den boede, som Kommissionen paalagde DSM, annulleres, subsidiaert nedsaettes.

v) Det paalaegges Kommissionen straks at tilbagebetale den boede, som appellanten betalte den 19. februar 1992 paa grundlag af Rettens dom af 17. december 1991, med renter og DSM's omkostninger.

vi) Subsidiaert: Rettens kendelse af 4. november 1992 i sag T-8/89 REV ophaeves, og sagen hjemvises til Retten.

vii) Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Kommissionen har nedlagt paastand om, at appellen afvises helt eller delvist, subsidiaert at appellen forkastes, ligesom DSM paastaas tilpligtet at betale sagens omkostninger.

II - Parternes argumenter

A - DSM's anbringender til stoette for appellen

7 a) Under henvisning til praemis 14 og 15 i den appellerede kendelse fremhaever appellanten, at Retten har anlagt en urigtig fortolkning af artikel 41 i EOEF-statutten for Domstolen, der fastsaetter betingelserne for, hvornaar retsmidlet ekstraordinaer genoptagelse kan tages til foelge. Efter appellantens opfattelse er det for ekstraordinaer genoptagelse af en sag kun noedvendigt, at »der fremkommer en faktisk omstaendighed af afgoerende betydning«, uden at den faktiske omstaendighed skal ligge forud for domsafsigelsen i den sag, der begaeres genoptaget. Den af Retten anfoerte ekstra betingelse savner derfor ifoelge DSM hjemmel. DSM understreger tillige, at Retten har fokuseret paa spoergsmaalet om, hvornaar de faktiske omstaendigheder, DSM paaberaaber sig, »var kommet til DSM's kendskab«, uden foerst at undersoege, om disse faktorer var »faktiske omstaendigheder« som omhandlet i artikel 41 i EOEF-statutten for Domstolen. DSM kalder ikke de fakta, man paaberaabte sig, for »faktiske omstaendigheder«, men kun for formodninger, hvoraf der eventuelt efter en undersoegelse kan fremkomme »faktiske omstaendigheder«, som kan vise sig at vaere af afgoerende betydning for tvistens udfald. Derfor havde DSM i oevrigt den 5. maj 1992 anmodet Kommissionen om indsigt i et bestemt bevismateriale af betydning. Appellanten slutter heraf, at Retten anlagde en forkert fortolkning af bestemmelserne i artikel 41 i EOEF-statutten for Domstolen.

8 b) Appellanten finder ikke den appellerede kendelse behoerigt begrundet, da Retten indskraenkede sig til kun at undersoege nogle faa af de i begaeringen om ekstraordinaer genoptagelse naevnte faktiske forhold. DSM hentyder til de fakta, som behandles i kendelsens praemis 6 og 15, og som DSM havde anfoert i punkt 2.3 i begaeringen. Retten har ifoelge DSM dermed undladt at tage hensyn til de i punkt 2.1 og 2.2 i begaeringen naevnte bemaerkninger af faktisk karakter. Disse bemaerkninger vedroerte foelgende punkter:

For det foerste havde DSM som formodning stillet spoergsmaalstegn ved, om den nederlandske version af polypropylen-beslutningen havde vaeret forelagt kommissaerkollegiet.

For det andet havde DSM givet udtryk for en formodning om, at polypropylen-beslutningen var behaeftet med »saerdeles alvorlige og aabenbare mangler« af lignende art, som Retten konstaterede i forbindelse med »PVC«-sagerne (6). Det drejer sig navnlig om foelgende rettergangsfejl:

i) Kommissaerkollegiet fik ikke forelagt den autentiske version af beslutningen paa nederlandsk.

ii) Vedtagelsen af teksten i den anfaegtede beslutning i den nederlandske version blev ulovligt delegeret til kommissaeren med ansvar for konkurrencespoergsmaal.

iii) Beslutningen blev ikke stadfaestet, hvilket er i strid med artikel 12 i Kommissionens forretningsorden.

iv) Beslutningens stadfaestede tekst blev ikke vedhaeftet moedereferatet fra det kommissionsmoede, hvorunder beslutningen blev vedtaget.

v) Efter vedtagelsen af »polypropylen«-beslutningen blev der foretaget aendringer i teksten, som var mere omfattende end simple forbedringer af stavefejl og grammatiske fejl.

vi) Det, at der mangler en nederlandsk stadfaestet version af polypropylen-beslutningen, betyder, at der ikke er noget »fuldbyrdelsesgrundlag« for opkraevning af boeden, hvilket forlanges i traktatens artikel 192.

9 Disse bemaerkninger maa ifoelge DSM tillaegges en ganske saerlig betydning, naar tillige henses til, at Kommissionen paa trods af appellantens begaering har naegtet at fremlaegge vigtig dokumentation. Det goeres gaeldende, at appellantens bemaerkninger ikke blev paakendt behoerigt af Retten, saaledes at den appellerede kendelse ikke indeholder en fyldestgoerende begrundelse.

10 c) Appellanten haevder endvidere, at Retten tilsidesatte sin pligt til at begrunde retsafgoerelser ved i kendelsens praemis 16 at betegne de »aendringer og tilfoejelser« i den beslutning, der var meddelt DSM, i forhold til den af kommissaerkollegiet vedtagne tekst, som »nye omstaendigheder«. I begaeringen om ekstraordinaer genoptagelse er dog ikke naevnt »faktiske omstaendigheder« som anfoert i artikel 41 i EOEF-statutten for Domstolen, men kun formodning vedroerende eventuelle aendringer og tilfoejelser i indholdet af den af Kommissionen som kollegialt organ vedtagne beslutning. De reelle faktiske omstaendigheder har indtil nu vaeret ukendte saavel for DSM som for Retten.

11 d) Ifoelge appellanten antog Retten i praemis 18 i den appellerede kendelse urigtigt, at DSM var bekendt med de senere i teksten til den anfaegtede polypropylen-beslutning anbragte aendringer og tilfoejelser allerede inden domsafsigelsen i den sag, som begaeres genoptaget. Retten henviste til den omstaendighed, at DSM var til stede ved behandlingen af PVC-sagerne under den mundtlige forhandling den 10. december 1991 og dér var repraesenteret ved den samme advokat som i polypropylen-sagen. Ved den lejlighed gav Kommissionens befuldmaegtigede en fyldestgoerende redegoerelse vedroerende indholdet af de paastaaede aendringer og tilfoejelser. Derfor var DSM bekendt med disse faktiske omstaendigheder og havde kunnet goere dem gaeldende, inden Retten afsagde sin dom af 17. december 1991, ved en begaering om genaabning af den mundtlige forhandling.

12 DSM bestrider dette raesonnement i kendelsen med foelgende argumenter: Den omstaendighed, at DSM's advokat var til stede under den mundtlige forhandling i PVC-sagerne er retligt irrelevant; advokaten var til stede dér som repraesentant for en anden virksomhed i forbindelse med en anden sag, hvorunder lovligheden af en anden kommissionsbeslutning blev behandlet. Kommissionens befuldmaegtigede gik heller ikke naermere ind paa de senere aendringer af indholdet af allerede vedtagne kommissionsbeslutninger, men kun paa spoergsmaalet om stadfaestelse af beslutninger i henhold til artikel 12 i Kommissionens forretningsorden. DSM henviser til slut til praemis 92 i Rettens PVC-dom, hvori Kommissionens befuldmaegtigedes argument om, at Kommissionen ved udstedelsen af beslutninger foelger en bestemt praksis under fravigelse af de gaeldende bestemmelser, retligt ikke saas at kunne laegges til grund.

13 Hvad angaar Rettens antagelse af, at DSM havde mulighed for i tide, inden domsafsigelsen i den sag, der begaeredes genoptaget, at begaere genaabning af den mundtlige forhandling i medfoer af artikel 62 i Rettens procesreglement, anfoerer appellanten foelgende: For det foerste havde appellanten intet kendskab til »faktiske omstaendigheder«, der kunne have dannet grundlag for en saadan begaering. I hvert fald havde appellanten ikke pligt til at anvende proceduren i medfoer af artikel 62 i Rettens procesreglement, da proceduren er fakultativ, ikke obligatorisk. Endvidere hoerer de i genoptagelsesbegaeringen anfoerte vigtige formelle mangler til dem, Retten skal undersoege ex officio, og Retten burde derfor af egen drift have anordnet en genaabning af den mundtlige forhandling. Endelig anfoerer DSM et praktisk argument: Rettens dom i den af DSM anlagte sag blev vel afsagt den 17. december 1991, men dens indhold var ganske sikkert allerede endelig fastlagt inden den 10. december 1991, idet teksten blot var til oversaettelse. Der var under disse omstaendigheder saaledes ikke mulighed for en genaabning af den mundtlige forhandling.

14 e) Appellanten bestrider Rettens opfattelse i praemis 19 i den appellerede kendelse om, at »de aendringer og tilfoejelser, som DSM har paaberaabt sig, og deres raekkevidde synes saaledes at have vaeret tilstraekkeligt aabenbare (...)«. DSM anfoerer for det foerste igen, at bemaerkningerne af faktisk karakter ikke omfatter nogen »faktiske omstaendigheder« efter betydningen i artikel 41 i EOEF-statutten for Domstolen. Betegnelsen »synes saaledes at have vaeret tilstraekkeligt aabenbare« er efter DSM's opfattelse i oevrigt i praksis uanvendelig og urigtig. Ifoelge DSM er denne beskrivelse reelt laant fra dommen i sagen Consorzio Cooperative d'Abruzzo mod Kommissionen (7), hvori er omtalt »saerlig grove og aabenbare mangler«. Raesonnementet i den paagaeldende dom kan ifoelge appellanten ikke overfoeres til den foreliggende sag. Manglerne ved Kommissionens polypropylen-beslutning var ikke aabenbare. Ved laesning af teksten, saaledes som den blev meddelt de beroerte virksomheder, ses ingen mangler, bortset fra, at der paa visse steder i teksten er anvendt forskellige skrifttyper. Hvorvidt den anfaegtede beslutning er behaeftet med vaesentlige formelle mangler, skal saaledes endnu undersoeges, og det er hverken for DSM eller Retten tydeligt, for ikke at sige aabenbart. I modsaetning til, hvad der var tilfaeldet i dommen i Consorzio cooperative d'Abruzzo-sagen (8), drejer det sig her om en bebyrdende, ikke om en begunstigende beslutning; derfor maa det ifoelge appellanten vaere muligt at underkende beslutningen som nullitet, selv om manglerne ved beslutningen ikke er aabenbare.

15 f) Appellanten goer indsigelse mod praemis 20 i den appellerede kendelse, som anses for at vaere i strid med faellesskabsreglerne om retsafgoerelsers begrundelse. I denne praemis udtaler Retten, at »PVC-dommen, DSM's skrivelse til Kommissionen af 5. maj 1992 og det forhold, at skrivelsen ikke blev besvaret, er uden betydning ...«.

16 Appellanten anser den omhandlede skrivelse, som man den 5. maj 1992 fremsendte til Kommissionen, samt den omstaendighed, at den ikke blev besvaret, for at vaere af ganske saerlig betydning for paadoemmelsen af den foreliggende sag. Som det i oevrigt fremgaar af Rettens PVC-dom, er det ikke noedvendigt, at parterne i tilfaelde som disse fremlaegger fuldstaendigt bevis for de mangler, de paaberaaber sig, men kun de bevisforhold, som de under de givne omstaendigheder har raadighed over. Faellesskabsretten afskaerer ifoelge appellanten heller ikke parterne fra at begaere ekstraordinaer genoptagelse af sagen, saafremt de alene har en formodning om, at der foreligger ukendte faktiske omstaendigheder som omhandlet i artikel 41 i EOEF-statutten for Domstolen, der kan vaere af afgoerende betydning for sagens endelige udfald. Det er ifoelge DSM meningen med indholdet af artikel 41 i EOEF-statutten for Domstolen. Denne fortolkning skal ifoelge DSM foretraekkes, isaer i forbindelse med tilfaelde, hvori de nye »faktiske omstaendigheder« endnu ikke er kendt, fordi Kommissionen naegter at fremlaegge de oplysninger, den har til sin raadighed.

17 g) Appellanten finder det endvidere i strid med pligten til at begrunde retsafgoerelser, at Retten ikke ville realitetsbehandle genoptagelsesbegaeringen; denne holdning er i strid med retspraksis, som DSM fortolker den. DSM henviser i den forbindelse til de oevrige domme, Retten i Foerste Instans afsagde i polypropylen-sagerne, navnlig dommene af 10. marts 1992 (9).

18 h) Appellanten goer gaeldende, at Retten tilsidesatte lighedsprincippet, idet den i modsaetning til forloebet af PVC-sagerne ikke ville realitetsbehandle genoptagelsesbegaeringen paa grundlag af DSM's oplysninger. I PVC-sagerne havde Retten anordnet foranstaltninger med henblik paa sagens tilrettelaeggelse og herved paalagt Kommissionen at fremlaegge en raekke vigtige beviselementer, der angik eventuelle formelle mangler i den anfaegtede beslutning. Paa grundlag af disse elementer, som Kommissionen til sidst fremlagde for Retten, kunne sagsoegerne goere naermere rede for og paaberaabe sig de vaesentlige formelle mangler i Kommissionens PVC-beslutning, der maatte medfoere dennes annullation. DSM haevder, at man i genoptagelsesbegaeringen fremfoerte lige saa alvorlige formodninger som sagsoegerne i PVC-sagerne; men i denne sag ville Retten dog ikke anordne foranstaltninger med henblik paa sagens tilrettelaeggelse, og Retten begrundede heller ikke dette afslag.

19 Ifoelge appellanten er lighedsprincippet ligeledes blevet tilsidesat, fordi Retten behandlede de virksomheder, der ville have proevet Kommissionens polypropylen-beslutning, forskelligt. Som bekendt afsagde Retten sine domme i polypropylen-sagerne paa tre forskellige tidspunkter: For tre virksomheders vedkommende den 24. oktober 1991; for fire virksomheders vedkommende, herunder sagsoegeren, den 17. december 1991; for de oevrige virksomheders vedkommende den 10. marts 1992. DSM bemaerker, at jo kun de sidstnaevnte virksomheder kunne faa kendskab til Rettens dom i PVC-sagerne, der blev afsagt den 27. februar 1992, inden de appellerede den dom, som var blevet afsagt i deres sager. Den omstaendighed finder appellanten saerlig betydningsfuld, da det medfoerer, at de virksomheder, i hvis sager der faldt dom henholdsvis den 24. oktober og den 17. december 1991, blev ringere stillet.

20 Appellanten anser det endvidere for ubegrundet, at dommene blev afsagt paa forskellige tidspunkter, da det drejede sig om forenede sager. Appellanten anfoerer, at Retten i praemis 18 i den appellerede kendelse indroemmer, at situationen for DSM er en anden end for de virksomheder, i hvis sag der blev afsagt dom den 10. marts 1992; men Retten tillagde ikke denne forskel nogen betydning, da DSM allerede skulle have vaeret bekendt med de paagaeldende faktiske omstaendigheder inden afsigelsen af PVC-dommen. Appellanten henviser til sin forudgaaende redegoerelse til stoette for, at denne argumentation maa forkastes. Endelig goer appellanten opmaerksom paa, at Rettens Foerste Afdeling, som paadoemte genoptagelsesbegaeringen, vidste, hvad der var kommet frem i PVC-sagerne, navnlig efter at Rettens Anden Afdeling havde anordnet foranstaltninger med henblik paa sagens tilrettelaeggelse, hvorunder Kommissionen blev paalagt at fremlaegge bestemte dokumenter.

21 i) Appellanten haevder endelig, at Retten tilsidesatte faellesskabsretten ved i den foreliggende sag ikke, i modsaetning til i PVC-dommen, at have accepteret, at ethvert anbringende eller argument vedroerende den anfaegtede beslutnings nullitet kan goeres gaeldende af parterne uden at vaere begraenset af nogen frist, og at de skal undersoeges ex officio. I den forbindelse paaberaaber appellanten sig praemis 68 i Rettens PVC-dom, hvoraf der ifoelge appellanten kan udledes foelgende: Ethvert anbringende vedroerende en retsakts nullitet har ordre public-karakter, det kan af parterne ogsaa goeres gaeldende uden hensyn til frister og skal proeves ex officio af Faellesskabets retsinstanser. Ifoelge ovenstaaende har Retten - naar nye foranstaltninger er noedvendige med henblik paa sagens tilrettelaeggelse for at undersoege, om saadanne anbringender er begrundede - pligt til at anordne saadanne foranstaltninger i modsaetning til det, hvad kan udledes af en bogstavfortolkning af artikel 64-67 i Rettens procesreglement. Der kan findes stoette til fravigelse af ordlyden af de naevnte bestemmelser i retspraksis, navnlig i praemis 71-77 i Rettens PVC-dom, hvor der naevnes »retsordenens stabilitet og retssikkerheden for de borgere, som er undergivet faellesskabsinstitutionernes retsakter«. Paa den baggrund udoevede Retten ikke ifoelge appellanten - da den under behandlingen af genoptagelsesbegaeringen naegtede, eventuelt ved anordning af nye foranstaltninger med henblik paa sagens tilrettelaeggelse, at undersoege, om polypropylen-beslutningen var behaeftet med vaesentlige formelle mangler - sin judicielle kontrol korrekt. DSM goer gaeldende, at Retten i hvert fald ex officio burde have undersoegt, om polypropylen-beslutningen var en nullitet.

B - Indstaevntes anbringender

a) Formaliteten

22 I svarskriftet har Kommissionen nedlagt paastand om, at appellen i det hele afvises. Den finder, at appellen vedroerer spoergsmaalet, om der her i sagen foreligger en »ny faktisk omstaendighed«, eller om der blot er tale om en »faktisk omstaendighed«, som kan begrunde ekstraordinaer genoptagelse af sagen. Dette spoergsmaal er ifoelge indstaevnte af faktisk karakter og er ikke et retsspoergsmaal, hvorfor det i medfoer af artikel 51 i EOEF-statutten for Domstolen ikke gyldigt kan rejses under appel.

23 Subsidiaert goer Kommissionen gaeldende, at den del af appellen, hvori Kommissionen paastaas tilpligtet at tilbagebetale boeden, boer afvises som stridende mod traktatens artikel 176.

b) Realiteten

24 Ifoelge Kommissionen savner DSM's appel i hvert fald grundlag.

i) Kommissionen indleder med en analyse af de spoergsmaal, som appellanten har formuleret i sit andet anbringende, og anfoerer i den anledning foelgende:

25 Det, at polypropylen-beslutningen angiveligt ikke blev forelagt for kommissaerkollegiet i den autentiske, nederlandske version, har ifoelge Kommissionen ingen praktisk betydning. Det afgoerende er, om beslutningen faktisk blev vedtaget af kommissaerkollegiet i en af de fem autentiske sproglige versioner; en beslutning skal ikke vedtages i hver enkelt autentisk sproglig version for sig. At udkastet til polypropylen-beslutningen blev forelagt kommissaerkollegiet til vedtagelse i den franske version, betyder saaledes ikke, at der foreligger en rettergangsfejl.

26 Til imoedegaaelse af det argument, at godkendelsen af den nederlandske tekst til polypropylen-beslutningen ulovligt skulle vaere blevet uddelegeret til kommissaeren med ansvar for konkurrencespoergsmaal, anfoerer Kommissionen, at der i den foreliggende sag ikke kan vaere tale om uddelegeret beslutningskompetence, da beslutningen allerede var truffet i en af de autentiske sproglige versioner. Men selv om der skulle vaere tale om bemyndigelse, er en saadan i hvert fald mulig, da det drejer sig om en rent administrativ opgave. Kommissionen tilfoejer her subsidiaert, at det konkret ikke er godtgjort, at den nederlandske version af polypropylen-beslutningen er blevet udfaerdiget af kommissaeren med ansvar for konkurrencespoergsmaal i henhold til bemyndigelse.

27 Med hensyn til den manglende stadfaestelse af beslutningen i henhold til artikel 12 i Kommissionens forretningsorden goer Kommissionen gaeldende, at denne bestemmelse ikke skaber nogen ret for tredjemand. Adressaten for en kommissionsbeslutning kan ikke paaberaabe sig, at bestemmelsen ikke er blevet overholdt, eller paaberaabe sig forretningsordenen generelt til stoette for en annullation af den beslutning, der vedroerer ham. Han kan heller ikke paaberaabe sig den omstaendighed, at den stadfaestede tekst til beslutningen ikke er vedhaeftet referatet af det moede, paa hvilket beslutningen blev vedtaget.

28 Med hensyn til, at der mangler et fuldbyrdelsesgrundlag som omhandlet i traktatens artikel 192, fordi der mangler en autentisk version af polypropylen-beslutningen paa nederlandsk, anfoerer Kommissionen, at en saadan fortolkning af artikel 192 er urigtig. Den beslutning, der var meddelt DSM, har i hvert fald fuldbyrdelsesgrundlag.

29 Hvad endelig angaar de aendringer, der skulle vaere blevet foretaget i den anfaegtede beslutning efter dens vedtagelse, henviser Kommissionen til Domstolens tidligere praksis (10), hvorefter det stedse er afgoerende, om de paagaeldende aendringer er i konflikt med beslutningsudstederens vilje. I hvert tilfaelde skal de forskellige sproglige versioner stemmes af efter hinanden, og det kan senere goere det noedvendigt at aendre i teksten.

30 Til slut bemaerker Kommissionen, at alle de ovenfor behandlede spoergsmaal falder uden for omraadet for begaeringen om ekstraordinaer genoptagelse. Proevelsen ved Faellesskabets retsinstanser gaar i tilfaelde som disse ikke laengere end til en proevelse af sagsoegerens argumenter sammenholdt med betingelserne i artikel 41 i EOEF-statutten for Domstolen. Endvidere kan ingen af de ovennaevnte undladelser og rettergangsfejl, for saa vidt de overhovedet foreligger, paavirke gyldigheden af Kommissionens polypropylen-beslutning, da de vedroerer procedureregler, som regulerer den interne sagsbehandling i Kommissionen og ikke skaber rettigheder til fordel for borgere, der beroeres af de udstedte beslutninger. Adressaterne for de paagaeldende beslutninger er bundet af den tekst, der er meddelt dem, som beholder sin virkning, saa laenge beslutningen ikke tilbagekaldes eller aendres.

ii) Naeste stadium er Kommissionens stillingtagen til DSM's anbringender

31 Efter Kommissionens opfattelse anfaegter appellanten med sit foerste og andet anbringende urigtigt, at Retten foerst undersoegte, paa hvilket tidspunkt de i genoptagelsesbegaeringen anfoerte faktiske omstaendigheder var blevet appellanten bekendt, foer det blev undersoegt, om disse faktiske argumenter maatte forstaas som »faktiske omstaendigheder« ifoelge artikel 41 i EOEF-statutten for Domstolen. Denne bestemmelse kraever kumulativt for det foerste, at der fremkommer en »faktisk omstaendighed af afgoerende betydning«, og for det andet, at denne faktiske omstaendighed inden dommens afsigelse var »ukendt« for Faellesskabets retsinstanser og for den part, der begaerer sagen genoptaget. Retten koncentrerede derfor korrekt sin proevelse om spoergsmaalet, hvorvidt de faktiske argumenter, DSM anfoerte i sin begaering om genoptagelse, var ukendt for DSM foer den 17. december 1991, dagen for domsafsigelsen i den sag, der begaeres genoptaget. Det stod Retten frit for foerst at undersoege, om betingelsen om, at de anfoerte faktiske argumenter var ukendt for den beroerte part og for Domstolen, foer - for saa vidt dette stadig var noedvendigt - den undersoegte, om disse argumenter indeholdt en »faktisk omstaendighed af afgoerende betydning«.

32 Med hensyn til det tredje, fjerde og femte anbringende anfoerer Kommissionen foelgende: Med disse anbringender kommer appellanten i konflikt med sig selv, da appellantens oprindelige argumenter, som de er formuleret i begaeringen om ekstraordinaer genoptagelse, modsiger dem. Med det tredje og femte anbringende anfoerer DSM, at de oprindeligt i genoptagelsesbegaeringen anfoerte faktiske argumenter ikke udgoer »faktiske omstaendigheder«, men kun formodninger, og ikke paapeger saerligt alvorlige formelle mangler i polypropylen-beslutningen, og ingen egentlig saerlig aabenbare, men hypotetiske mangler. Det fjerde anbringende vedroerer Rettens bedoemmelse af faktum og maa derfor ifoelge Kommissionen afvises. Kommissionen mener, at DSM i alle tilfaelde allerede inden Retten havde afsagt dom, altsaa inden den 17. december 1991, var bekendt med de faktiske forhold, DSM paaberaaber sig i begaeringen om genoptagelse. Da DSM's advokat deltog i den skriftlige og mundtlige forhandling i PVC-sagen, kunne han allerede fra den 19. juli 1989 vaere bekendt med de relevante faktiske omstaendigheder, nemlig ved offentliggoerelsen af de af sagsoegerne i PVC-sagerne anfoerte annullationsanbringender i De Europaeiske Faellesskabers Tidende, eller i hvert fald den 10. december 1991, da den mundtlige forhandling i disse sager blev afsluttet.

33 Med hensyn til det sjette anbringende tiltraeder Kommissionen begrundelsen i praemis 20 i den appellerede kendelse.

34 Det syvende og ottende anbringende beror ifoelge Kommissionen paa en urigtig fortolkning af de relevante processuelle bestemmelser. De gaar ud fra den forkerte opfattelse, at Faellesskabets retsinstanser i tilfaelde af en begaering om ekstraordinaer genoptagelse skal foelge samme procedure som ved behandlingen af et soegsmaal.

35 I det niende anbringende protesteres der mod Rettens forskelsbehandling af DSM, idet der ikke blev afsagt dom i alle forenede sager paa samme tid. Kommissionen bemaerker, at en saadan pligt for Retten ikke fremgaar af nogen processuel eller materiel bestemmelse i faellesskabsretten. I hvert fald var appellanten senest den 10. december 1991 bekendt med de paaberaabte faktiske argumenter, dvs. inden Retten traf afgoerelse i soegsmaalet mod polypropylen-beslutningen.

36 I det tiende anbringende goer appellanten gaeldende, at Retten ligesom i PVC-dommen af egen drift burde have undersoegt, om polypropylen-beslutningen var behaeftet med vaesentlige formelle mangler, som maatte medfoere beslutningens nullitet. Saaledes som Kommissionen imidlertid fortolker Rettens PVC-dom er det kun paakraevet, at retsinstansen ex officio foretager en judiciel kontrol i de tilfaelde, hvor parterne fremlaegger »tilstraekkelige indicier« for, at den anfaegtede beslutning maa vaere en nullitet.

III - Droeftelse af parternes anbringender og argumenter

A - Kommissionens indsigelse om afvisning af sagen

37 Foerst er det nyttigt at undersoege Kommissionens indsigelse om afvisning af sagen. I den forbindelse skal jeg henvise til artikel 51 i EOEF-statutten for Domstolen, hvorefter appel »til Domstolen er begraenset til retsspoergsmaal. Den kan kun stoettes paa, at Retten savner kompetence, at der er begaaet rettergangsfejl, som kraenker appellantens interesser, eller at Retten har overtraadt faellesskabsretten«. Artikel 113, stk. 2, og artikel 116, stk. 2, i Domstolens procesreglement forbyder endvidere appellanten i appelskriftet eller i replikken at foretage nogen aendring af sagsgenstanden, som den har foreligget for Retten. Da appellen udelukkende drejer sig om spoergsmaalet, om der i foerste instans er blevet fremfoert en »ny oplysning«, der kan foere til genoptagelse af den paagaeldende dom, maa den efter Kommissionens opfattelse afvises i det hele: Det drejer sig nemlig ikke om et retsspoergsmaal, men om et spoergsmaal vedroerende faktiske omstaendigheder.

38 Jeg er derimod af den opfattelse, at dette spoergsmaal ikke paa forhaand ligger uden for en proevelse i en appelsag. Fortolkningen af artikel 41 i EOEF-statutten for Domstolen og henfoerelsen af faktiske omstaendigheder under begrebet »... en faktisk omstaendighed af afgoerende betydning, der ... inden dommens afsigelse var ukendt for ... den part, der begaerer sagen genoptaget«, kraever en juridisk bedoemmelse, som kan proeves under en appelsag. Konstateringen af de faktiske omstaendigheder og Rettens bedoemmelse af dem kan derimod ikke proeves i en appelsag, og anbringender, der stoetter derpaa, maa derfor afvises. Derfor er fortolkning af appelskriftet og af hver enkelt af de paaberaabte anbringender, der goeres gaeldende, noedvendig for at undersoege, om der er tale om enten en urigtig fortolkning af det juridiske begreb »... en faktisk omstaendighed af afgoerende betydning, der ... inden dommens afsigelse var ukendt for ... den part, der begaerer sagen genoptaget«, et spoergsmaal der, som sagt, kan proeves under en appelsag (11), eller Rettens urigtige konstatering eller bedoemmelse af de relevante faktiske omstaendigheder, et spoergsmaal der ikke kan proeves (12) under en appelsag (13).

B - DSM's anbringender til stoette for appellen

Undersoegelsen af DSM's appelskrift og de deri anfoerte anbringender giver mig anledning til foelgende bemaerkninger.

39 Efter min opfattelse stoettes anbringenderne i deres helhed paa en urigtig forudsaetning, idet de er baseret paa en urigtig fortolkning og opfattelse af den appellerede kendelse og en urigtig fortolkning af EF's retsplejeregler om retsmidlerne ekstraordinaer genoptagelse og appel (14). DSM stoetter navnlig sin argumentation paa den i foerste anbringende anfoerte fortolkning af artikel 41 i EOEF-statutten for Domstolen (15). Ifoelge appellanten kunne Retten ikke undersoege, hvornaar DSM fik kendskab til de i genoptagelsesbegaeringen anfoerte faktiske omstaendigheder, foer den havde afgjort, om de faktiske omstaendigheder var en »faktisk omstaendighed af afgoerende betydning« som anfoert i den omhandlede bestemmelse.

40 Jeg mener dog, at Rettens tankegang er helt i overensstemmelse med aand og bogstav i artikel 41 i EOEF-statutten for Domstolen. En begaering om ekstraordinaer genoptagelse kan kun tages til foelge, naar de faktiske omstaendigheder, som den hviler paa, var ukendte for den part, der begaerer genoptagelsen, og for Retten indtil domsafsigelsen i den sag, der begaeres genoptaget. Her i sagen var det ikke noedvendigt, at de faktiske omstaendigheder ikke var kendt foer den 17. december 1991, da Retten afsagde dom i sag T-8/89. Helt uafhaengigt af spoergsmaalet, om de omstaendigheder, der er naevnt i genoptagelsesbegaeringen, udgoer »faktiske omstaendigheder« efter betydningen i artikel 41 i EOEF-statutten for Domstolen, maatte det i hvert fald foerst kraeves, at de var kommet til DSM's kendskab efter den 17. december 1991. Efter proevelse af de faktiske omstaendigheder fastslog Retten, at DSM allerede paa et tidligere tidspunkt havde kendskab til dem. Dermed kunne begaeringen om genoptagelse ikke imoedekommes, og den retlige bedoemmelse af de faktiske argumenter blev saaledes tillige overfloedig. Det var med andre ord ikke laengere noedvendigt at undersoege, om de faktiske omstaendigheder var eller ikke var »faktiske omstaendigheder« som omhandlet i den relevante faellesskabsregel (16).

41 Naar henses til ovenstaaende maa ogsaa det tredje og det femte anbringende, hvori appellanten goer gaeldende, at de i begaeringen om genoptagelse anfoerte faktiske argumenter ikke er »faktiske omstaendigheder«, men kun »formodninger« vedroerende ikke aabenbare, men formodede mangler ved Kommissionens polypropylen-beslutning, afvises; de er i hver fald uden betydning.

42 Endvidere er det andet anbringende om utilstraekkelig begrundelse af den appellerede kendelse efter min opfattelse uden grundlag. DSM haevder, at Retten begraensede sin undersoegelse til kun at omfatte nogle af de i genoptagelsesbegaeringen anfoerte faktiske oplysninger, nemlig dem vedroerende de efter vedtagelsen af Kommissionens polypropylen-beslutning i teksten foretagne aendringer. Retten undersoegte dog alle DSM's argumenter vedroerende fakta. Specielt staar der i praemis 18 i den appellerede kendelse foelgende: »DSM deltog i retsmoedet [hermed menes retsmoedet den 10.12.1991 i PVC-sagerne] og var repraesenteret af den samme advokat, som i den sag, der foerte til dommen af 17. december 1991. DSM kunne derfor inden domsafsigelsen have fremsat en begaering om genaabning af den mundtlige forhandling under henvisning til de faktiske omstaendigheder, der er naevnt ovenfor i praemis 6«. I kendelsens praemis 6, hvori der henvises til den foregaaende praemis 5, blev alle DSM's faktiske argumenter anfoert. Af disse afsnit i kendelsen laest i sammenhaeng foelger derfor, at Retten tog hensyn til alle faktiske argumenter, som DSM lagde til grund i begaeringen, da den fastslog, at DSM havde faaet kendskab til de relevante faktiske omstaendigheder ved, at DSM's advokat var til stede under retsmoedet i PVC-sagerne. Dette anbringende maa derfor forkastes.

43 Det fjerde anbringende, hvormed DSM benaegter at have vaeret bekendt med de relevante faktiske omstaendigheder inden domsafsigelsen i den sag, som begaeredes genoptaget, maa afvises, henholdsvis forkastes. De fleste af appellantens klagepunkter tager sigte paa Rettens bedoemmelse af de faktiske omstaendigheder omkring tidspunktet for og omstaendighederne, hvorunder DSM fik kendskab til disse faktiske omstaendigheder. Bedoemmelsen af faktiske omstaendigheder er ikke noget retsspoergsmaal som omhandlet i artikel 51 i EOEF-statutten for Domstolen, men hoerer til den retsinstans' kompetence, der skal traeffe afgoerelse i hovedsagen, dvs. Retten (17).

44 Ganske vist vedroerer dette anbringende indirekte ogsaa Rettens fortolkning med hensyn til spoergsmaalet, hvad der er en »kendt« faktisk omstaendighed, og for saa vidt kan det ogsaa fremmes til paakendelse. Men det er alligevel ubegrundet. EF's retsplejeregler om ekstraordinaer genoptagelse kender ingen betingelser og begraensninger med hensyn til, paa hvilken maade en faktisk omstaendighed bliver kendt, eller med hensyn til, hvilke oplysninger der kan udledes deraf. Retten kan saaledes i den forbindelse lade alle oplysninger indgaa i sin bedoemmelse, herunder at den part, der begaerer genoptagelse, eller dennes advokat har vaeret til stede under en anden retssag med en anden sagsgenstand, hvorunder de relevante faktiske omstaendigheder for begaeringen om ekstraordinaer genoptagelse bliver kendt (18).

45 Med det sjette anbringende foreholdes Retten, at den ikke godkendte foelgende som relevante faktiske omstaendigheder, nemlig for det foerste PVC-dommen af 27. februar 1992 og for det andet den omstaendighed, at Kommissionen ikke besvarede DSM's skrivelse af 5. maj 1992. Retten fandt i den anledning, at der ikke ved disse elementer var fremfoert kendskab til nogen anden »faktisk omstaendighed«, men kun at der hos DSM havde vaeret anledning til de samme formodninger om den omstridte beslutnings formelle gyldighed, som allerede var opstaaet eller burde vaere opstaaet paa grund af en raekke andre, tidligere omstaendigheder. For saa vidt Retten derfor fandt, at disse formodninger allerede var kendt af DSM, eller at de i hvert fald senest den 10. december 1991 kunne vaere opstaaet - altsaa paa et tidspunkt inden foersteinstansens dom i soegsmaalet til proevelse af Kommissionens polypropylen-beslutning - var det korrekt, at Retten ikke tog hensyn til senere faktiske omstaendigheder eller faktiske oplysninger, som pegede hen mod disse formelle mangler. Det vaesentlige for bedoemmelsen af, om genoptagelsesbegaeringen skal tages til foelge, er stedse, hvornaar den paagaeldende foerste gang fik kendskab til, at der forelaa »faktiske omstaendigheder af afgoerende betydning« (19).

46 Med det niende anbringende haevder DSM at vaere blevet diskrimineret af Retten, eftersom dommen i sagen mod Kommissionens polypropylen-beslutning blev afsagt paa et andet tidspunkt end de domme, der blev afsagt i andre virksomheders soegsmaal med samme genstand. Ifoelge en almindelig grundsaetning i EF's retsplejeordning har retsinstanserne procesledelsen, og de kan frit vaelge tidspunktet for domsafsigelsen. Der kan i oevrigt ikke af nogen anden procesretlig grundsaetning, f.eks. om overholdelse af anerkendte retsplejehensyn eller om retsbeskyttelse af EF-borgerne udledes en pligt til Retten til at afsige dom paa samme tidspunkt i alle beslaegtede sager, selv naar de er forenet.

47 Endelig er jeg af den opfattelse, at de tre resterende anbringender ligeledes boer forkastes. Appellanten goer gaeldende, at Retten urigtigt for det foerste ikke realitetsbehandlede begaeringen om ekstraordinaer genoptagelse, for det andet ikke anordnede foranstaltninger med henblik paa sagens tilrettelaeggelse for derefter at undersoege formodningerne om formelle mangler ved polypropylen-beslutningen, og for det tredje ikke ex officio undersoegte manglerne paa baggrund af DSM's synspunkter. Denne holdning strider ifoelge appellanten mod faellesskabsretten og gaar imod det, Retten antog i PVC-sagerne.

48 Appellantens raesonnement tager udgangspunkt i den forkerte retsopfattelse, at Faellesskabets retsinstanser i forbindelse med retsmidlet ekstraordinaer genoptagelse altid skal foretage en realitetsbehandling og eventuelt anordne egnede foranstaltninger med henblik paa sagens tilrettelaeggelse, hvorved de skal undersoege de punkter, der skal proeves ex officio. I medfoer af artikel 41 i EOEF-statutten for Domstolen og artikel 127 i Rettens procesreglement er en realitetsproevelse foretaget af retsinstansen under genoptagelsen kun hensigtsmaessig, saafremt der i begaeringen om genoptagelse er anfoert faktiske omstaendigheder af afgoerende betydning, der inden dommens afsigelse var ukendt for parten (20). Naar Retten saaledes var af den opfattelse, at appellanten var bekendt med alle de fakta, appellanten havde anfoert som »faktiske omstaendigheder af afgoerende betydning«, kunne begaeringen ikke imoedekommes, hvorfor Retten korrekt ikke gik ind i realiteten.

IV - Forslag til afgoerelse

49 Jeg skal herefter foreslaa Domstolen

1) i det hele at forkaste den af DSM NV ivaerksatte appel

2) at paalaegge appellanten at betale appelsagens omkostninger.

(1) - Sag T-8/89 REV., DSM mod Kommissionen, Sml. II, s. 2399.

(2) - Sag T-8/89, DSM mod Kommissionen, Sml. II, s. 1833.

(3) - IV/31.149 - Polypropylen (EFT L 230, s. 1).

(4) - Foerste forordning om anvendelse af bestemmelserne i traktatens artikel 85 og 86, EFT 1959-1962, s. 81.

(5) - Dom af 27.2.1992, forenede sager T-79/89, T-84/89, T-85/89, T-86/89, T-89/89, T-91/89, T-92/89, T-94/89, T-96/89, T-98/89, T-102/89 og T-104/89, Sml. II, s. 315.

(6) - Jf. ovenfor i fodnote 5.

(7) - Dom af 26.2.1987, sag 15/85, Sml. s. 1005.

(8) - Jf. ovenfor i fodnote 7.

(9) - Nemlig i sagerne T-9/89, Huels, T-10/89, Hoechst, T-11/89, Shell m.fl., henholdsvis Sml. II, s. 499, s. 629 og s. 757.

(10) - Domstolens dom af 23.2.1988, sag 131/86, Det Forenede Kongerige mod Raadet, Sml. s. 905.

(11) - Domstolen har saaledes under appelsager f.eks. undersoegt begreberne »barn, over for hvem der bestaar forsoergerpligt« (dom af 7.5.1992, sag C-70/91 P, Raadet mod Brems, Sml. I, s. 2973), »undskyldelig vildfarelse« (dom af 25.12.1994, sag C-195/91 P, Bayer mod Kommissionen, Sml. I, s. 5619), »aabenbar fejl«, et konstitutivt element, der begrunder ansvar uden for kontraktforhold for Faellesskabet (dom af 18.5.1993, sag C-220/91 P, Kommissionen mod Stahlwerke Peine-Salzgitter, Sml. I, s. 2393), »paavirkning« af samhandelen mellem medlemsstater som omhandlet i traktatens artikel 86 (dom af 6.4.1995, forenede sager C-241/91 P og C-242/91 P, RTE og ITP mod Kommissionen, Sml. I, s. 743), »en godtgoerelse for ikke-oekonomisk skade« i Faellesskabets tjenestemandsret (dom af 1.6.1995, sag C-119/94 P, Coussios mod Kommissionen, Sml. I, s. 1439).

(12) - Jf. f.eks. Domstolens dom af 8.4.1992, sag C-346/90 P, F. mod Kommissionen, Sml. I, s. 2691; ifoelge Domstolens praksis skulle et anbringende, der anfaegtede Rettens bedoemmelse af den laegelige karakter af de resultater, som det udvalg, der skulle traeffe afgoerelse vedroerende den erhvervsmaessige aarsag til invaliditeten, var naaet frem til, afvises.

(13) - Vedroerende Kommissionens subsidiaere anbringende om afvisning af en af paastandene i appellen skal bemaerkes foelgende: For det foerste paastaar appellanten, som appellanten selv anfoerer - hvilket ikke bestrides af Kommissionen - ophaevelsen af Rettens kendelse af 4.11.1992, hvormed begaeringen om ekstraordinaer genoptagelse af Rettens oprindelige dom af 17.12.1991 ikke blev imoedekommet. Formalitetsspoergsmaalet vedroerende de oevrige paastande, herunder tillige paastanden om tilbagebetaling af den betalte boede, hvor Kommissionen paastaar frifindelse, vil blive undersoegt paa et senere tidspunkt efter proevelse af anbringenderne og under den forudsaetning, at disse anbringender eller et af dem accepteres af Domstolen. Her skal blot bemaerkes, at Kommissionens indsigelser synes at finde en vis stoette i retspraksis. Domstolen har allerede fundet sig afskaaret fra at traede i andre faellesskabsorganers sted ved i domskonklusionen at medtage tvingende fuldbyrdelsesforanstaltninger, eller ved at give disse organer paalaeg (jf. Domstolens dom af 20.6.1985, sag 141/84, De Compte mod Parlamentet, Sml. s. 1951, praemis 22, og af 24.6.1986, sag 53/85, AKZO Chemie mod Kommissionen, Sml. s. 1965, praemis 23).

(14) - Ud fra den synsvinkel ville artikel 119 i Domstolens procesreglement kunne finde anvendelse, hvorefter Domstolen ved begrundet kendelse kan afvise en appel, som aabenbart skal afvises eller forkastes.

(15) - Denne bestemmelse finder tilsvarende anvendelse paa begaeringer om ekstraordinaer genoptagelse til Retten i henhold til artikel 125 i dens procesreglement.

(16) - Der har vaeret tilfaelde, hvor Faellesskabets retsinstanser i forbindelse med en begaering om ekstraordinaer genoptagelse har fastslaaet, at de anfoerte faktiske argumenter var kendt enten for Domstolen (dom af 10.5.1969, sag 1/60, Acciaieria Ferreira di Roma (FERAM) mod Den Hoeje Myndighed for EKSF, Sml. 1954-1964, s. 177, org. ref.: Rec. s. 351) eller for den part, der begaerede genoptagelse (dom af 7.3.1995, sag C-130/91 REV., ISAE/VP og Interdata mod Kommissionen, Sml. I, s. 407). Der har ogsaa vaeret tilfaelde, hvor de faktiske omstaendigheder var ukendte for Domstolen og den part, der begaerede genoptagelse, men som ikke var af afgoerende betydning for sagens udfald (jf. dom af 20.10.1992, sag C-295/90 REV., Raadet mod Parlamentet m.fl., Sml. I, s. 5299, og af 24.11.1983, sag 107/79 REV., Schuerer mod Kommissionen, Sml. s. 3805). Endelig anvender Domstolen til tider ogsaa begge kriterier (dom af 5.4.1984, sag 285/81 REV.I og REV.II, Geist mod Kommissionen, Sml. s. 1789, og af 16.1.1996, sag C-130/91 REV. II, ISAE/VP og Interdata mod Kommissionen, Sml. I, s. 65).

(17) - Appellanten har ikke gjort gaeldende eller godtgjort, at Retten har misfortolket indholdet af bevismaterialet, hvilket kan proeves under en appel (jf. dom af 1.6.1994, sag C-136/92 P, Kommissionen mod Brazzelli Lualdi m.fl., Sml. I, s. 1981, praemis 49).

(18) - Kendskab til en »faktisk omstaendighed« kan erhverves helt tilfaeldigt, jf. Domstolens dom af 10.1.1980, sag 116/78 REV., Bellintani mod Kommissionen, Sml. s. 23.

(19) - En begaering om ekstraordinaer genoptagelse kan kun imoedekommes, saafremt der er »absolut ukendskab« hos retsinstansen eller den part, der begaerer genoptagelse, jf. den i fodnote 18 allerede anfoerte dom i Bellintani-sagen. Den part, der paa grund af egne forhold ikke i tide var underrettet om en faktisk omstaendighed, kan ikke senere paaberaabe sig omstaendigheden med henblik paa genaabning af den mundtlige forhandling, jf. Domstolens dom af 21.1.1971, sag 56/70, Mandelli (ikke trykt i Samling af Afgoerelser), org. ref.: Rec. s. 1. I den paagaeldende sag paaberaabte sagsoegeren sig en rapport fra de italienske myndigheder, som sagsoegeren foerst havde faaet kendskab til efter afslutningen af den oprindelige retssag. Domstolen fandt dog, at sagsoegeren ikke burde vaere ukendt med, at en saadan rapport eksisterede, og at der ikke havde vaeret noget til hinder for, at sagsoegeren »... foreslog Domstolen ... at anordne bevisoptagelse, saaledes at dette dokument og alle andre relevante oplysninger, som den italienske forvaltning maatte have raadighed over, kunne fremlaegges«. Med denne begrundelse afslog Domstolen at imoedekomme begaeringen om ekstraordinaer genoptagelse.

(20) - Genoptagelse er et ekstraordinaert retsmiddel, der er undergivet strenge betingelser for at kunne anvendes, og det maa ikke betragtes som en form for appel. Det fremgaar af Domstolens faste praksis, jf. Domstolens dom i Bellintani-sagen, naevnt ovenfor i fodnote 18, og Domstolens dom i sagen ISAE/VP og Interdata mod Kommissionen, naevnt ovenfor i fodnote 16.