FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT G. REISCHL

FREMSAT DEN 19. FEBRUAR 1975 ( 1 )

Høje Ret.

Sagsøger i den retssag, som jeg i dag skal tage stilling til, tiltrådte i april 1959 tjenesten ved Den høje Myndighed for Det europæiske Kul- og Stålfællesskab. I maj 1961 tiltrådte han Europa-Parlamentets oversættelsestjeneste. Fra januar 1963 arbejdede han som ekspeditionssekretær i sekretariaterne for forskellige parlamentsudvalg, blandt andet i sekretariatet for miljø- og sundhedsudvalget. Sagsøgeren har siden den 1. juli 1971 været ansat i lønklasse A 4.

Efter at lederen af sekretariatet for miljø- og sundhedsudvalget, en A 3-tjenestemand, som sagsøgeren var medarbejder for på det tidspunkt, var blevet forfremmet, var der — ifølge sagsøgerens oplysninger — kun ansat to personer, herunder sagsøgeren, i sekretariatet for det nævnte udvalg. Sagsøgeren skal af den tidligere sekretariatsleder have fået til opgave at overtage ledelsen af dette sekretariat med virkning fra 1. september 1973. Af denne grund finder sagsøgeren, at han har forvaltet den nævnte stilling fra den 1. september 1973. Han kræver derfor under henvisning til tjenestemandsvedtægtens artikel 7, stk. 2 udbetaling af et tillæg for tiden fra den 1. december 1973 til tidspunktet for udnævnelsen af en ny sekretariatsleder, som tilsyneladende tiltrådte den 20. maj 1974. Det må hertil nævnes, at sagsøgeren i en skrivelse af 26. november 1973 til generaldirektøren for administration, personale og økonomi ved Europa-Parlamentet havde ansøgt om, at det matte blive overladt ham midlertidigt at fungere i den tjenestestilling i miljø- og sundhedsudvalget, som han rent faktisk varetog. I en skrivelse af 13. februar 1974 til Parlamentets generalsekretær erindrede han om ovennævnte ansøgning. Endvidere indgav han den 22. februar 1974 i henhold til tjenestemandsvedtægtens artikel 90, stk. 2 en formel klage til ansættelsesmyndigheden over, at han ikke modtog et tillæg i henhold til tjenestemandsvedtægtens artikel 7, stk. 2, og anmodede om, at man straks ville meddele ham en afgørelse. Han erfarede derpå i en meddelelse af 4. marts 1974 fra generalsekretæren, at den omhandlede stilling skulle besættes kort efter, og at det derfor ikke var belejligt at foreslå formanden at besætte tjenestestillingen midlertidigt for et så kort tidsrum.

Det blev under overskriften »Meddelelse nr. 875 om besættelse af en ledig stilling« den 26. september 1973 meddelt Parlamentets ansatte, at formanden havde besluttet at gennemføre udvælgelsesproceduren til besættelse af fem stillinger i kategori A 3 (kontorchef) i generaldirektoratet for de parlamentariske udvalg og delegationer og derefter træffe afgørelse om forfremmelse eller forflyttelse. Sagsøgeren ansøgte den 28. september 1973 i henhold til den i meddelelsen indeholdte opfordring om den blandt andre opslåede stilling som leder af sekretariatet for miljø- og sundhedsudvalget. Han lod den 5. oktober 1973 sin ansøgning ledsage af en skrivelse til Europa-Parlamentets formand, hvori han under henvisning til, at han fra september 1973 faktisk ledede sekretariatet for miljø- og sundhedsudvalget, anmodede formanden om at iagttage bestemmelserne i artikel 29, stk. 1 i tjenestemandsvedtægten, dvs. forskriften om, at ansættelsesmyndigheden ved besættelse af ledige stillinger i en institution først skal tage følgende i betragtning:

a) Mulighederne for forfremmelse og forflyttelse inden for institutionen;

b) mulighederne for gennemførelse af udvælgelsesprøver inden for institutionen;

c) ansøgninger om overflyttelse indgivet af tjenestemænd i andre af De europæiske Fællesskabers tre institutioner,

og derpå gennemføre udvælgelsesproceduren baseret enten på kvalifikationsbeviser, prøver eller både kvalifikationsbeviser og prøver.

Sagsøgte har anført, at man havde foretaget den undersøgelse, der omhandles i artikel 29, stk. 1, litra a). Derved kom sagsøgte imidlertid til det resultat, at det ville være mere ønskeligt at have videre valgmuligheder, hvorfor der blev truffet afgørelse om at gennemføre en intern udvælgelsesprocedure. Det blev i en meddelelse bekendtgjort for personalet, at der skulle gennemføres en intern udvælgelsesprocedure A/43 til besættelse af fem A 3-stillinger i generaldirektoratet for udvalg. Besættelsen skulle ske på grundlag af kvalifikationsbeviser og en samtale.

Sagsøgeren indgav den 30. november 1974 også sin ansøgning vedrørende denne udvælgelsesprøve, efter at han i en skrivelse af 26. november 1973 til generalsekretæren i Parlamentet havde anmodet om at få meddelelse om resultatet af undersøgelsen ifølge artikel 29, stk. 1, litra a) samt i tilfælde af et for sagsøgeren negativt resultat af denne undersøgelse om bevæggrundene herfor. Europa-Parlamentets formand meddelte som svar på nævnte anmodning i en skrivelse af 20. december 1973 blot sagsøgeren, at efterprøvelsen ifølge artikel 29, stk. 1, litra a) i tjenestemandsvedtægten havde ført til det resultat, at det ville være ønskværdigt at have bredere udvælgelsesmuligheder og følgelig gennemføre en intern udvælgelsesprøve.

Denne udvælgelsesprøve fandt derefter sted med deltagelse af et større antal ansøgere. Den pågældende udvælgelseskomité opstillede en liste over egnede ansøgere, hvorpå sagsøgerens navn imidlertid ikke var opført. I løbet af februar 1974 blev fem andre ansøgere udnævnt på grundlag af denne liste, hvoraf en — som allerede nævnt — blev betroet ledelsen af sekretariatet ved miljø- og sundhedsudvalget med virkning fra den 20. maj 1974.

Denne fremgangsmåde foranledigede sagsøgeren til at indgive formel klage til ansættelsesmyndigheden i henhold til tjenestemandsvedtægtens artikel 90, stk. 2. Han anmodede i denne klage, som indgik den 7. marts 1974, om ophævelse af de nævnte udnævnelser og om udnævnelse af ham selv til en af de opslåede kontorchefstillinger. Den 14. marts 1974 forkastede Europa-Parlamentets formand den nævnte klage. Sagsøgeren fik endnu en gang at vide, at man havde fundet det mere ønskeligt at have et bredere udvælgelsesgrundlag. Der blev endvidere henvist til, at udvælgelseskomiteen ikke havde opført ham på listen over egnede ansøgere, og at hans klage intet indeholdt om, hvorvidt udvælgelseskomiteens eller ansættelsesmyndighedens adfærd efter hans opfattelse var behæftet med mangler. Han blev til slut atter opfordret til at give en begrundelse for sin opfattelse vedrørende det sidstnævnte punkt.

Sagsøgeren efterkom den 18. marts 1974 den nævnte opfordring. Allerede den 19. marts 1974 indbragte han imidlertid sagen for Domstolen og nedlagde i stævningen følgende påstande:

1. Europa-Parlamentet dømmes til at betale sagsøgeren det i artikel 7, stk. 2 i tjenestemandsvedtægten nævnte tillæg.

2. Det statueres, at det er med urette, at Europa-Parlamentets administration ikke har bekræftet, at sagsøgeren faktisk midlertidigt har gjort tjeneste i den ledige stilling ved miljø- og sundhedsudvalget;

3. det statueres, at udskrivningen af intern udvælgelsesprøve A/43 var ulovlig, hvorfor denne udvælgelsesprøve erklæres ugyldig, og det statueres, at de på grundlag af nævnte udvælgelsesprøve stedfundne udnævnelser er ugyldige.

Ser man bort fra nogle begæringer om bevisførelse, nedlagde sagsøgeren subsidiært påstand om, at de på grundlag af udvælgelsesproceduren A/43 skete fem udnævnelser skulle annulleres som stridende mod artiklerne 7, 29 og 45 i tjenestemandsvedtægten.

Samtidig med stævningen indgav sagsøgeren i en særlig skrivelse begæring i henhold til procesreglementets artikel 83 med det formål at tilpligte Parlamentet at undlade at besætte kontorchefstillingen i sekretariatet for miljø- og sundhedsudvalget. Denne begæring afvistes gennem kendelse af 28. marts 1974 fra formanden for første afdeling.

I — Inden jeg undersøger denne sag nærmere, må jeg med henblik på det sagsøgte Parlaments indvendinger anføre nogle bemærkninger om sagens antagelse til realitetsbehandling.

1. Parlamentet finder, at påstandene vedrørende tjenestemandsvedtægtens artikel 7, stk. 2 (om midlertidig tjeneste i en stilling) ikke kan behandles, fordi sagsøgeren ikke har overholdt bestemmelserne i tjenestemandsvedtægtens artikel 91. Hvad angår påstanden om anerkendelse af den midlertidige tjeneste i en stilling (»interim«), henviser Parlamentet til, at sagsøgeren den 26. november 1973 havde indgivet ansøgning om at måtte gøre midlertidig tjeneste i henhold til artikel 90, stk. 2 i tjenestemandsvedtægten og gentaget denne ansøgning den 13. februar 1974. Han havde den 4. marts 1974 modtaget et afvisende svar herpå. Dette svar skulle derefter have været anfægtet gennem en klage efter artikel 91, hvilket imidlertid ikke skete. Angående kravet om udbetaling af et tillæg i henhold til tjenestemandsvedtægtens artikel 7, stk. 2 gør Parlamentet gældende, at det allerede var nævnt i klagen af 22. februar 1974. Der savnes dog svar herpå, da skrivelsen af 4. marts 1974 ikke angik dette spørgsmål. Sagsøgeren kunne derfor først anlægge sag pa det tidspunkt, hvor der forelå en stiltiende afvisning af klagen, dvs. først den 22. juni 1974, ikke allerede i marts 1974. Generelt må dertil først bemærkes, at det i henhold til den nugældende tjenestemandsvedtægts artikel 91, stk. 2 er en forudsætning for sagens antagelse til påkendelse, at der i forvejen er klaget til ansættelsesmyndigheden, og at denne klage afvises. Klagen skal ifølge tjenestemandsvedtægtens artikel 90, stk. 2 angå akter, der indeholder klagepunkter, dvs. afgørelser truffet af ansættelsesmyndigheden, eller undladelse af at træffe de i tjenestemandsvedtægten foreskrevne foranstaltninger. Herefter må følgende fastslås:

a) Angående anerkendelsen af den midlertidige varetagelse af en stilling:

Efter min mening må både klageskrivelsen af 26. november 1973, hvori der blev ansøgt om tilladelse til midlertidig tjeneste fra den 1. september 1973, og skrivelsen af 13. februar 1974, som indeholder en begæring om, at der træffes afgørelse vedrørende ansøgningen af 26. november 1973, betragtes som ansøgninger ifølge artikel 90 i tjenestemandsvedtægten. Som Parlamentet med rette har bemærket, kommer det nemlig for så vidt an på skriftets indhold, og ikke på, om det er stilet til ansættelsesmyndigheden, helt bortset fra, at det for sådanne tilfælde er foreskrevet, at man skal følge tjenestevejen, dvs. at den nærmeste foresatte skal inddrages. Ansøgningerne blev ved generalsekretærens skrivelse af 4. marts 1974, dvs. inden udløbet af den afgørende firemåneders-frist, udtrykkelig afvist. Der burde have været klaget herover, hvilket imidlertid ikke skete. Sagsøgerens brev af 22. februar 1974 ses heller ikke at indeholde nogen klage, fordi det blev sendt forinden. I øvrigt havde det et andet indhold. Det vedrørte alene udbetaling af tillægget. Sagen må på dette punkt afvises fra realitetsbehandling, da der ikke er gået nogen klageprocedure forud.

Det ændrer heller intet ved den anførte omstændighed, om man gør sagsøgerens opfattelse til sin, nemlig, at der ved »interim« -stillingen ifølge artikel 7 i tjenestemandsvedtægten ikke opstilles krav om en formel afgørelse, idet det er tilstrækkeligt, at den umiddelbart foresatte pålægger vedkommende at udføre det bestemte arbejde. Selv om man antager, at der i så fald ikke kræves en ansøgning, som omhandlet i tjenestemandsvedtægtens artikel 90, bliver dog tilbage kravet om, at selv et anerkendelsessøgsmål forudsætter en forudgående klage over den manglende anerkendelse af »interim« -stillingen. En sådan mangler imidlertid — som vi lige har set — under alle omstændigheder.

Og selv om man til trods for de påviste betænkeligheder ville anse skrivelsen af 22. februar 1974 for en fyldestgørende klage med henblik på den nu foreliggende sag, ville også den omstændighed tale imod dens antagelse til realitetsbehandling, at klagen først efter fire måneders forløb, altså den 22. juni 1974, kunne anses for stiltiende afvist. Klagen skulle således betragtes som for tidligt indbragt.

Endelig kan sagsøgeren intet opnå ved at påberåbe sig tjenestemandsvedtægtens artikel 91, stk. 4. Ifølge denne forskrift kan der, uanset dens stk. 2, dvs. inden der sker afvisning af en klage, og efter at denne er indbragt, omgående anlægges sag ved Domstolen, hvis nævnte klage vedlægges en anmodning om udsættelse af gennemførelsen af den påklagede afgørelse eller om foreløbige foranstaltninger. I dette tilfælde udsættes hovedsagen for Domstolen, indtil der foreligger en udtrykkelig eller stiltiende afvisning af klagen. Her må det først fastholdes, at sagsøgeren overhovedet ikke har indgivet en klage med samme genstand som den, der nu skal behandles. Men selv om man ser bort fra dette, må man dog — som Parlamentet med rette har fremhævet — tage i betragtning, at den af sagsøgeren indbragte anmodning om foreløbige forholdsregler, som alene er rettet mod at forhindre en besættelse af den tjenestestilling, som sagsøgeren angiveligt har bestridt, havde et andet formål end den klage, som nu skal behandles, og at han allerede af den grund ikke kan begrunde, at artikel 91, stk. 4 anvendes på det foreliggende tilfælde.

Hvordan man altså end vurderer de faktiske omstændigheder, som angår påstanden om anerkendelse af en »interim« -stilling, må det i så henseende antages, at sagen må afvises fra realitetsbehandling.

b) Vedrørende kravet om udbetaling af et tillæg.

Det må vedrørende sagsøgerens betalingskrav, som ifølge ham kan udledes direkte af tjenestemandsvedtægten, således at det ikke forudsætter en forudgående formel retsakt, fastslås, at der blev indbragt en klage den 22. februar 1974. Denne klage blev dog ikke udtrykkeligt afgjort. Følgelig havde det først været muligt at anlægge sag vedrørende den stiltiende afvisning af klagen efter fire måneders forløb, dvs. den 22. juni 1974. Søgsmålet af 19. marts 1974 må heroverfor anses for indbragt for tidligt og derfor uantageligt til realitetsbehandling.

Man kan i denne sammenhæng ikke begrunde et andet resultat ved en henvisning til tjenestemandsvedtægtens artikel 91, stk. 4. Dette skyldes simpelthen, at den på artikel 83 i procesreglementet støttede anmodning havde et andet formål, nemlig at få fastslået, at den stilling, som sagsøgeren angiveligt bestred, foreløbig ikke skulle besættes.

Begge påstande vedrørende »interim« -stillingen skal følgelig afvises som uantagelige til realitetsbehandling.

2. Vedrørende påstanden om annullation af udvælgelsesprøve A/43 og de deraf følgende udnævnelser. Parlamentet har for så vidt ikke rejst procesretlige indsigelser men kun stillet spørgsmål angående antagelsen til realitetsbehandling. Også disse skal imidlertid gennemgås. Angående dette klagepunkt er der sket følgende: efter at udvælgelsesprøven var gennemført og efter bekendtgørelse om de på grundlag heraf i februar 1974 trufne afgørelser, indbragte sagsøgeren den 7. marts 1974 en klage over udnævnelserne. Klagen blev i en meddelelse af 14. marts 1974 fra Europa-Parlamentets formand betegnet som manglende fornødent grundlag. Samtidig blev sagsøgeren opfordret til at give en supplerende begrundelse for sin kritik af udvælgelseskomiteens og ansættelsesmyndighedens handlinger. Denne begrundelse blev afgivet af sagsøgeren den 18. marts 1974, dvs. dagen før forelæggelsen for Domstolen. Imod sagens antagelse til realitetsbehandling kan det i hvert fald for dette stridsspørgsmåls vedkommende ikke anføres, at der savnes en forudgående klage. Der kan videre ikke rejses tvivl om, hvorvidt sagen kan fremmes, såfremt man i sagsøgerens skrivelse af 18. marts 1974 ser en supplerende klage eller en fortsættelse af en verserende klagesag, som ikke er afgjort. Man kan nemlig for så vidt med rette påberåbe sig den allerede nævnte artikel 91, stk. 4 i tjenstemandsvedtægten samt den omstændighed, at der samtidig med søgsmålet blev indgivet en anmodning om foreløbige forholdsregler, som åbenbart angik den her omhandlede påstand. Per kan modsat alene ligge et problem deri — hvilket også er konklusionen på Parlamentets bemærkninger — om klagen var ugyldig, nemlig om den var forsynet med en tilstrækkelig begrundelse for så vidt angår spørgsmålet om udvælgelsesprøvens ulovlighed.— Heller ikke ud fra dette synspunkt er der dog i sidste ende holdbare betænkeligheder. Man kan allerede principielt have den opfattelse, at der for en forvaltningsprocedure af sådan art, som ikke kræver advokatbistand, og ved hvis indledning endnu ikke alle de anfægtelige enkeltheder kan være kendt, ikke kan opstilles overdrevne krav. Det må herudover fastslås, at der faktisk er givet en begrundelse. Dette er tilfældet for klagen af 7. marts 1974, hvori der henvises til en anden, til Europa-Parlamentets formand stilet skrivelse af 5. Oktober 1973 og dermed til nødvendigheden af at overholde tjenestemandsvedtægtens artikel 29, stk. 1. Det samme kan anføres angående den supplerende begrundelse, som indeholdes i skrivelsen af 18. marts 1974. Der kan klart heraf udledes klagepunkter vedrørende udvælgelsesprøvens gennemførelse, f.eks. den angivelige mangel på objektive kriterier eller den forkerte anvendelse af bedømmelseskriterier i forskellig henseende. Jeg finder følgelig i modsætning til Parlamentet, at påstandene om annullation af udvælgelsesprøven og de derpå støttede afgørelser om udnævnelse kan antages til realitetsbehandling.

II — Vedrørende hovedspørgsmålet

1. Vedrørende de påstande, der angår »interim« -stillingen.

Jeg vil på trods af udfaldet af den foretagne prøvelse af afvisningspåstanden indlede undersøgelsen af hovedspørgsmålet med nogle få ord om påstandene vedrørende »interim« -stillingen. Dette for at afdelingen skal høre min opfattelse i tilfælde af, at afdelingen ikke følger det af mig udviklede om sagens antagelse til realitetsbehandling.

a) Lad os først vende os mod spørgsmålet, om sagsøgeren var blevet betroet midlertidigt at varetage en stilling som udvalgssekretær, altså om han befandt sig i en situation, som beskrevet i tjenestemandsvedtægtens artikel 7, stk. 2. Sagsøgeren har hertil anført, at hans tidligere nærmeste foresatte pålagde ham en sådan opgave. Det er ikke nødvendigt, at ansættelsesmyndigheden udsteder en formel retsakt, og det fremgår ikke af tjenestemandsvedtægten, at en tjenestemand skal kræve, at ansættelsesmyndigheden anerkender en sådan stilling. Bortset herfra henviser han til, at han den 26. november 1973 indgav en sådan ansøgning, og at en direktør og en generaldirektør anbefalede en bekræftende afgørelse heraf. Heroverfor kan der — helt bortset fra, at Parlamentet bestrider, at sagsøgeren er blevet pålagt at gøre midlertidig tjeneste i stillingen — først og fremmest henvises til hidtidig domspraksis. Ifølge den er det en entydig forudsætning for at anvende tjenestemandsvedtægtens artikel 7, at der foreligger en formel akt fra ansættelsesmyndigheden. Dette fremgår af dommen i sag nr. 35/69 (dom af 9. juli 1970, Herta Lampe, enke efter Grosz, mod Kommissionen for De europæiske Fællesskaber, Sammlung der Rechtsprechung, 1970, s. 614), hvori det i præmisserne fremhæves, at der kræves en handling fra ansættelsesmyndighedens side, da der af artikel 7 kan udledes et krav for tjenestemændene på bestemte ydelser, og hvorved der skal ske en vurdering af tjenestens tarv. På samme linje ligger dommen i sag nr. 48/70 (dom af 16. marts 1971, Giorgio Bernardi mod Europa-Parlamentet, Sammlung der Rechtsprechung, 1971, s. 184). — Denne retsopfattelse kan også godkendes fuldt ud. Alene den lader sig forene med kravet om retssikkerhed, thi det må på grund af kravet om tillæg og en »interim« -stillings tidsmæssige begrænsning nøje kunne konstateres, hvornår denne tilstand begynder. Den fremstillede retsopfattelse lægger sig i øvrigt tæt op ad interessen i at sikre muligheden for at kunne organisere tjenesten, som ellers kunne undergraves gennem inkompetente lederes dispositioner. Heroverfor kan de argumenter, som sagsøgeren forsøger at støtte på tjenestemandsvedtægtens artikel 21, dvs. den forskrift hvorefter en tjenestemand er ansvarlig for gennemførelsen af de opgaver, der bliver pålagt ham, ikke trænge igennem. For så vidt kan institutionens interesser på ingen måde tilsidesættes, og man må ikke glemme, at en tjenestemand, hvis han ifølge artikel 21, stk. 3 anser en modtagen ordre for uretmæssig, skal meddele sin foresatte dette. — Noget tilsvarende gælder for henvisningen til artikel 25, stk. 3, hvor sagsøgeren blandt alle mulige, anførte afgørelser savner en afgørelse som den i artikel 7, stk. 2 nævnte og heraf udleder, at det ikke er nødvendigt at træffe en sådan afgørelse for at anvende artikel 7. Faktisk er det allerede i domspraksis vedrørende artikel 25, stk. 2 i den tidligere tjenestemandsvedtægt, som svarer til den nuværende artikel 25, stk. 3, udtalt, at »afgørelser angående … fastlæggelse af den tjenesteretlige stilling« også omfatter afgørelser, hvorved der træffes bestemmelse om midlertidig tjeneste i artikel 7, stk. 2's forstand (jf. dommen i sag nr. 48/70). Forudsætter anvendelsen af tjenestemandsvedtægten altså en udtrykkelig retsakt fra ansættelsesmyndigheden, er det, da en sådan åbenbart ikke er udstedt til fordel for klageren, klart, at påstanden om, at det udtales, at sagsøgeren befinder sig i den i artikel 7, stk. 2 omhandlede retsstilling, ikke kan følges. Bortset herfra kunne sagsøgeren heller ikke kræve en sådan akt udstedt til sin fordel. Tjenestemandsvedtægtens artikel 7, stk. 2 indeholder nemlig helt entydigt en »kan-bestemmelse«, den hjemler altså et skøn. Det kan ved udøvelsen heraf meget vel væsentligt — som det er anført i brevet af 4. marts 1974 fra Parlamentets generalsekretær — om man skal regne med en snarlig besættelse af den pågældende stilling. Den første påstand måtte altså, hvordan man end betragter den, også forkastes ud fra en reel bedømmelse.

b) Det samme gælder påstanden om, at Parlamentet skal dømmes til at udbetale et tillæg i henhold til tjenestemandsvedtægtens artikel 7, stk. 2, da der naturligvis kun kan bestå et krav herpå, når de nævnte formelle forudsætninger for at anvende artikel 7, stk. 2 — ansættelsesmyndighedens udstedelse af en retsakt — er opfyldt.

2. Vedrørende de anfægtede udnævnelsers lovlighed.

Et kernepunkt i sagen er, om de af Parlamentet på grundlag af udvælgelsesprøve A/43 foretagne udnævnelser af andre ansøgere er lovlige. Sagsøgeren bestrider dette under påberåbelse af tjenestemandsvedtægtens artikel 29, stk. 1, idet han gør gældende, at allerede gennemførelsen af udvælgelsesprøven er ulovlig, når der foreligger mulighed for at besætte en stilling ved forfremmelse. Endvidere finder han, at gennemførelsen af udvælgelsesprøven i forskellige henseender har været ukorrekt.

a) Det må altså først bedømmes, om gennemførelsen af udvælgelsesprøve A/43 var lovmæssig. Når en stilling er ledig og skal besættes, foreskrives det i tjenestemandsvedtægtens artikel 29, at ansættelsesmyndigheden først tager følgende i betragtning: »a) mulighederne for forfremmelse eller forflyttelse inden for institutionen; b) mulighederne for gennemførelse af udvælgelsesprøver inden for institutionen; c) ansøgninger om overflyttelse indgivet af tjenestemænd i andre af De europæiske Fællesskabers tre institutioner« og først derpå gennemfører udvælgelsesprøven baseret på kvalifikationsbeviser etc. Denne forskrift er efter sagsøgerens opfattelse i det foreliggende tilfælde ikke iagttaget, fordi den nødvendige undersøgelse af mulighederne for forfremmelse kun er foretaget af administrationen, ikke af ansættelsesmyndigheden. Desuden fortolker sagsøgeren artikel 29 således, at resultatet af den foreskrevne undersøgelse skal fastslås i en udtrykkelig og begrundet afgørelse, hvilket ligeledes er forsømt. Sluttelig skal artikel 29 forstås sådan, at forfremmelserne, hvor muligheden herfor foreligger, skal foretages, inden udvælgelsesproceduren gennemføres. Da sagsøgerens foresatte ved flere lejligheder og udtrykkeligt har anerkendt hans egnethed til at blive forfremmet, har grennemførelsen af udvælgelsesproceduren følgelig krænket et individuelt krav for sagsøgeren. Den undersøgelse, som skal foretages ifølge artikel 29, skal naturligvis ikke gennemføres af en eller anden administrationsgren men af den kompetente ansættelsesmyndighed. Dette skulle imidlertid også være sket i det foreliggende tilfælde. Der kan vedrørende dette punkt henvises til brevet af 20. december 1973 fra Europa-Parlamentets formand, som er vedlagt sagen som bilag 10. For det andet kan man ifølge tjenestemandsvedtægtens artikel 29 ikke kræve, at der udstedes en begrundet, formel afgørelse vedrørende de foreliggende forfremmelsesmuligheder ud over en afgørelse om gennemførelse af udvælgelsesproceduren. Her gælder de samme synspunkter, som i domspraksis er anført til støtte for, at det ikke er nødvendigt at begrunde afgørelser om udnævnelser over for forbigåede ansøgere. Ansøgeres anseelse kunne nemlig påvirkes ved en udtrykkelig offentliggørelse af en negativ bedømmelse. Væsentligt vanskeligere er derimod spørgsmålet, hvordan den i artikel 29, stk. 1 fastlagte pligt til at undersøge mulighederne for forfremmelse skal forstås, om det i tilfælde af en bekræftelse af, at der foreligger en mulighed for forfremmelse, er nødvendigt at gøre brug heraf, eller om det hører under ansættelsesmyndighedens skøn at se bort fra foreliggende forfremmelsesmuligheder, såfremt det viser sig ønskeligt at have et bredere grundlag for besættelsen af stillingen. Den tidligere franske generaladvokat Lagrange har herom i sit forslag til afgørelse i sag nr. 15/63 (dom af 4. marts 1964, Claude Lasalle mod Europa-Parlamentet, Sammlung der Rechtsprechung, 1964, s. 94) af tjenestemandsvedtægtens artikel 4, hvor begrebet forfremmelse sættes i modsætning til begrebet udnævnelse, udledt den grundsætning, at ansættelsesmyndigheden, inden der søges andetsteds, først griber til »egne hjælpemidler«, dvs. til de tjenestemænd, der allerede gør tjeneste. På samme linje ligger også Eulers opfattelse i hans Kommentar zum Europäischen Beamtenstatut, hvorefter »besættelsesmulighederne i enhver efterfølgende stillingsgruppe først kan undersøges, når undersøgelsen af mulighederne i den foregående stillingsgruppe har ført til, at stillingen ikke tilfredsstillende kan besættes varigt« (vedrørende artikel 29, s. 256). Synspunkter af den art kan man også finde fuldt ud forståelige på baggrund af tjenestemandsvedtægtens struktur. I praksis er nemlig alle karrierer indskrænket til en lønklasse; adgangen til den nærmeste højere klasse åbnes alene gennem en forfremmelse, den er altså ikke mulig uden besvær. Under denne synsvinkel er der noget, som taler for den opfattelse, at grundsætningen om forrang for Fællesskabernes tjenestemænd ved besættelsen af stillinger skal udgøre en form for udligning for således indskrænkede karrieremuligheder, som utvivlsomt ellers kunne afskrække ansøgerne. Man kunne af sådanne overvejelser udlede en pligt for ansættelsesmyndighedern til i det mindste at tage ansøgernes interesse i at blive forfremmet særdeles alvorligt. Jeg finder det dog betænkeligt at udlede en pligt af artikel 29 til at forfremme, hvor det er muligt, dvs. hvor de i artikel 45 nævnte forudsætninger for forfremmelse er til stede, og vedkommende er fundet egnet til at beklæde den pågældende stilling. Det kan udledes netop af den nyeste domspraksis i tjenestemandssager, at der ved fortolkning af tjenestemandsvedtægten først og fremmest skal tages hensyn til dens ordlyd. Holder man sig hertil, må det indrømmes, at vedtægtsgiver, hvis det havde været hans hensigt, udtrykkeligt i artikel 29 skulle have fastsat en pligt til at forfremme og ikke blot talt om en pligt til at undersøge mulighederne for forfremmelse. Jeg er følgelig af den opfattelse, at sagsøgerens vidtrækkende påstand ikke finder støtte i vedtægten. Rigtigt opfattet kan man ved anvendelsen af artikel 29, stk. 1 i det mindste — for at yde de af Lagrange og Euler fremhævede grundtanker retfærdighed — kræve, at den foreskrevne undersøgelse gennemføres yderst omhyggeligt og under iagttagelse af enhver interesse hos forfremmelsesegnede personer. Herefter lader overgangen til den i artikel 29, stk. 2, litra b) nævnte fase sig ikke blot forsvare, når ingen ansøgere findes egnede til forfremmelse, men også når andre saglige grunde, som i givet fald skal fremlægges i sagen for Domstolen, taler herfor. I det foreliggende tilfælde har Parlamentet som svar på afdelingens spørgsmål udtalt, at der var indkommet 25 ansøgninger på grundlag af det første opslag om de omhandlede stillinger. Direktøren for personalet havde erklæret, at fem af disse ansøgere, herunder sagsøgeren, var egnet til forfremmelse. En mere indgående undersøgelse havde dernæst resulteret i, at der blandt ansøgerne var et yderligere antal tjenestemænd, hvis stilling og kvalifikationer syntes at vise, at de var egnede til de opslåede stillinger. Endnu et antal ansøgere ville efter nogle måneders forløb være blevet egnet til forfremmelse. Stillet over for denne kendsgerning konkluderede ansættelsesmyndigheden, at det ville være mere rimeligt at have et bredere udvælgelsesgrundlag, og besluttede følgelig at gennemføre en udvælgelsesprocedure. For ansættelsesmyndigheden gjaldt det om at foretage en omhyggelig sammenligning af alle ansøgerne, dvs. om at varetage samtlige kandidaters interesser. Til dette formål fandtes herefter ifølge vedtægten, som ikke angiver nogen mellemløsning, blot den i artikel 29, litra b) omhandlede udvælgelsesprøve, hvortil ganske vist — hvad man kan finde betænkeligt men i henhold til Domstolens praksis må respektere — også midlertidigt ansatte skulle have adgang. Der findes altså efter min overbevisning ingen anledning til at antage, at ansættelsesmyndigheden har overtrådt bestemmelserne i artikel 29, stk. 1, og erklære gennemførelsen af udvælgelsesproceduren for retsstridig.

b) Dette leder os nødvendigvis til at undersøge det næste spørgsmål, om udvælgelsesproceduren blev gennemført så korrekt, at den heraf fremgåede liste over egnede ansøgere, hvorpå ansættelsesmyndigheden støttede sig ved besættelsen af stillingerne, ikke kan anfægtes. Stillet over for omfanget af de klager, sagsøgeren har indbragt i den henseende, finder jeg det på sin plads at fremkomme med nogle generelle bemærkninger inden denne undersøgelse. Det er efter min mening åbenbart, at en udvælgelseskomités arbejde, som tjener til at bedømme ansøgere, ikke kan efterprøves fuldt ud af Domstolen. Dette er udelukket, da komiteen — som det allerede fremgår af artikel 5 i bilag III til tjenestemandsvedtægten — ved prøvens udformning har et skøn, og navnlig da den må afgive en række vurderinger, som ikke kan erstattes af Domstolens. I tilfælde som det foreliggende må Domstolen altså principielt indskrænke sig til at efterprøve, om udvælgelsesproceduren er lovligt gennemført, og navnlig om grundsætningen om lige muligheder er overholdt. Det vil også kunne afgøres, om komiteen har ladet sig lede af bevæggrunde, som er uden relevans for prøvens formål, eller om den har undladt at tage synspunkter i betragtning, som med sikkerhed skal tillægges. Endvidere kan det også efterprøves, om der kan påvises vurderinger, som forekommer åbenbart forkerte, og som gør det muligt at tale om vilkårlighed ved udøvelsen af vurderingsskønnet. — Der opstår under prøvelsen af sagsøgtes anbringender først og fremmest spørgsmål om, hvorvidt udvælgelsesprøven er gennemført af en lovligt udpeget udvælgelseskomite. — For så vidt har sagsøgeren i begyndelsen gjort gældende, at udvælgelseskomiteens medlemmer er udpeget af Parlamentets generalsekretær og ikke, som bestemt i Parlamentets afgørelse af 12. december 1962, af Parlamentets formand i sin egenskab af ansættelsesmyndighed ifølge tjenestemandsvedtægtens artikel 2. Efter Parlamentets påvisning af, at disse beføjelser ifølge en senere afgørelse fra Parlamentet af 7. og 8. oktober 1971 vedrørende tjenestemandsvedtægtens artikel 2 faktisk er tillagt generalsekretæren, har sagsøgeren kritiseret, at den sidstnævnte afgørelse ikke er offentliggjort. Den er derfor uvirksom, og følgelig er de herpå støttede retsakter ulovlige. Jeg finder det tvivlsomt — men vil i øjeblikket lade det stå åbent — om retsakter, som indeholder en bemyndigelse til at foretage bestemte handlinger, skal offentliggøres, selv når der ikke er tale om en bemyndigelse til at udstede retsakter. Hvad angår bestemmelsen af, hvem der ifølge tjenestemandsvedtægten er ansættelsesmyndighed, kan man absolut få indtryk af, at sådanne »interne fordelinger af sagsområder« (som de en gang en blevet kaldt i dommen i sagerne 46/72 og 49/72 — dommene af 30. maj 1973, Robert De Greef og Giuseppe Drescig mod Kommissionen, Samling 1973, s. 543 og 565) ikke behøver mere end en meddelelse til de vigtigste tjenestegrene, såsom personaleudvalget, for at blive virksomme, en meddelelse, som man må formode også har fundet sted i Parlamentet. — Selv om man finder en offentliggørelse påkrævet, er det yderligere tvivlsomt, om der er tale om et så væsentligt formkrav til retsakten, at den manglende opfyldelse heraf bevirker, at retsakter, som udstedes på grundlag af en sådan bemyndigelse, bliver ulovlige. Også dette får midlertidig stå hen, thi hvad angår det foreliggende tilfælde, kunne en anden overvejelse i sidste ende slå til. Selv om man nemlig gik så vidt som til at anse overdragelsen af beføjelser til generalsekretæren for ugyldig og dermed frakende ham kompetencen, måtte der dog også her gælde, hvad Domstolen har udtalt i den allerede nævnte praksis om spørgsmålet om ugyldigheden af akter, som er udstedt under manglende iagttagelse af de i tjenestemandsvedtægtens artikel 2 nævnte kompetenceregler. Der antages nemlig kun ugyldighed, når der kan bestå en fare for, at der ved en fravigelse af kompetencereglerne sker krænkelse af en af de garantier, der er givet tjenemændene i vedtægten, eller af normerne for lovmæssig forvaltning i personaleanliggender. Herom kan der næppe tales, nar en udvælgelseskomité er udpeget af generalsekretæren, først og fremmest også fordi man kan gå ud fra, at man som regel, når Europa-Parlamentets formand er kompetent, vil følge generalsekretærens forslag. — Angående udvælgelsen af de elementer, som blev taget i betragtning af udvælgelseskomiteen, kritiserer sagsøgeren, at der, foruden de normalt forekommende bedømmelser ifølge tjenestemandsvedtægtens artikel 43, bliver lagt vægt på akter, som vedrører områder uden for Fællesskaberne, såsom udtalelser fra industriforetagender. Sagsøgeren, der åbenbart går frem ved hjælp af artikel 45, dvs. forskriften om forfremmelser, overser, at der var tale om en udvælgelsesprøve på grundlag af kvalifikationsbeviser. Med henblik herpå kommer naturligvis alle mulige dokumenter i betragtning, som giver oplysning om ansøgernes kvalifikationer, og på ingen made blot akter fra tiden i Fællesskabernes tjeneste. I øvrigt kunne den bemærkning under afhøringen af formanden fra komiteen stemme til eftertanke, at man i vidt omfang er gået frem efter det ved andre udvalgsprøver anvendte skema. Betænkelighederne blev dog fjernet ved den supplerende forklaring om, at der også var fastsat særlige kriterier, som var tilpasset besættelsen af de pågældende stillinger, såsom de i rapporten fra udvælgelseskomiteen anførte kriterier nr. 6, 7, 8, 9 og 10. Dette gav alt i alt indtryk af, at udvælgelseskomiteen var forblevet inden for rammerne af sin skønsbeføjelse, og at det i hvert fald ikke synes muligt at tale om en — hvilket her alene vil kunne være relevant — åbenbart vilkårlig udformning af prøvevilkårene. — Sagsøgeren har endvidere kritiseret den måde, hvorpå udvælgelseskomiteen har dannet sig sin mening angående kriterium nr. 11 (sprogkundskaber) og kriterium nr. 12, hvorefter »une connaissance tres approfondie de la structure et du fonctionnement des Communautés européennes et de leurs institutions, notamment du Parlement, ainsi que des traités et de la législation communautaire« ( 2 ) skulle undersøges. Dette skulle være sket på grundlag af en mundtlig eksamen, mens stillingsopslaget kun fastsatte en prøve på grundlag af kvalifikationsbeviser og en samtale. Vi hørte tilmed under afhøringen af komitéformanden, at karakteren af en samtale fuldt ud blev bevaret. Komiteen har udelukkende kort efterprøvet de i rapporterne ifølge tjenestemandsvedtægtens artikel 43 forekommende og fra ansøgerne selv hidrørende oplysninger om sprogkundskaber og samtidig under anvendelse af i det væsentlige samme type spørgsmål behandlet emner fra fællesskabsretten for at bedømme den metode, ansøgerne anvendte ved løsningen af sådanne problemstillinger. Faktisk burde heller ikke dette give anledning til betænkeligheder. Begge de ovennævnte punkter var nemlig nævnt i stillingsopslaget som vilkår, ansøgerne skulle opfylde. Da der ikke i de personlige akter fandtes objektive dokumenter desangående, var der faktisk kun den udvej at efterprøve disse elementer under den ligeledes foreskrevne samtale. At man i øvrigt, hvad det andet punkt angår, ikke kunne leve op til den krævende formulering af stillingsopslaget, må anses for en vis mangel; denne kan dog ikke ved bedømmelsen have nogen afgørende betydning, ganske enkelt fordi den forelå ensartet for alle ansøgerne, således at grundsætningen om lige muligheder blev respekteret. — Går man dernæst videre i detaljer angående de enkelte bedømmelseskriterier for at undersøge den rejste kritik, kan følgende — stadig inden for de begrænsede påkendelsesmuligheder, som tilkommer Domstolen — fastslås: Den omstændighed, at der højst blev taget hensyn til 10 års anciennitet i kategori A, resp. LA, samt i lønklasse A 4/5, resp. LA 4/5, og den omstændighed, at komiteen også inddrog ansøgernes alder i bedømmelsen, kan jeg ikke betragte som åbenlyst ulovlig. — Hvad angår det første punkt finder jeg det indlysende, at det for stillinger som de opslåede i det store og hele kun er erfaringer fra den fastlagte, afgrænsede periode, som tæller. Dertil kommer på den anden side de forståelige bestræbelser på at begrænse vægten af den art automatisk virkende kriterier for at tilgodese yngre ansøgeres interesser. — Angående det andet punkt kan man vel lade den betragtning gælde, at elementet »almen livserfaring« på denne måde kunne inddrages i vurderingen. Jeg finder ligeledes de af vidnet afgivne forklaringer om vurderingen af beviserne for en universitetsuddannelse beroligende. Ifølge disse er der ingen tvivl om at der i hvert fald ved bedømmelsen af sagsøgerens titel ikke er begået fejl. Jeg ser heller ingen grund til påtale i anledning af bedømmelsen af de i henhold til tjenestemandsvedtægtens artikel 43 udfærdigede udtalelser. Dette gælder selv angående fremgangsmåden i tilfælde, hvor sådanne udtalelser manglede. For så vidt kunne der faktisk synes at være rimelighed i de i stedet for udtalelserne tildelte points (langvarigt virke i gruppesekretariater) og hensynet til en gennemsnitsanmærkning, helt bortset fra, at de nævnte tilfælde er uden interesse, da de pågældende ansøgere ikke blev optaget på listen over egnede ansøgere. Jeg finder det endvidere beroligende, hvad vidnet har forklaret vedrørende kriterium nr. 8, hvorefter der blev taget hensyn til »expérience ou activités antérieures présentant une analogie ou constituant une préparation aux fonctions correspondant aux emplois à pourvoir« ( 3 ). Det er først og fremmest vigtigt, at der ikke blev set bort fra erfaringer, som kunne være erhvervet ved selve tjenesten i Parlamentet. Såfremt vidnets udsagn er korrekte, og der er ingen anledning til at tvivle herom, blev de nemlig vurderet i en anden sammenhæng, dvs. ved kriterierne 7, 9 og 10. Endelig blev der også afgivet generelt overbevisende udsagn om de netop nævnte kriterier nr. 9 og 10, hvorefter det kom an på »capacité de diriger une équipe de personnel de haut niveau« ( 4 ) og »qualité d'organisation et de méthodes« ( 5 ). For så vidt har udvælgelseskomiteen åbenbart støttet sin vurdering på oplysninger i de ifølge tjenestemandsvedtægtens artikel 43 udfærdigede udtalelser, oplysninger i andre dokumenter i de personlige akter om arbejde i Fællesskabet, navnlig om arbejde i udvalgssekretariater, såvel som oplysninger i papirer vedrørende tidligere arbejde uden for Fællesskaberne, som tillod en tilsvarende bedømmelse. Vi når hermed efter alle gennemførte undersøgelser til den erkendelse, at en alvorlig kritik af udvælgelseskomiteens fremgangsmåde ikke kan komme i betragtning. Jeg er imidlertid stødt på to punkter, som måske kunne berede et vist ubehag. De skal til slut ikke udelades. Herved tænker jeg ikke på overvejelsen om, at det ved hensyntagen til tjenestetiden måske havde været rimeligere at bedømme denne i forhold til den samlede . varighed end at begrænse den betragtede tid til ti år. Jeg sigter imidlertid mere til den omstændighed, at sagsøgerens særlige erfaringer i udvalgstjenesten, for at være mere nøjagtig hans faktiske »interim« -stilling, ikke blev vurderet tilstrækkeligt højt; han havde ifølge vidnets oplysninger ellers opnået et à to points mere i karakter. For det andet finder jeg, at det må være tilladt at betvivle, om afvejningen af de forskellige bedømmelseskriterier var rimelig, hvorved der især tænkes på vægten af de karakter, som blev givet på grundlag af en kort samtale. Man kan imidlertid med rette spørge, om der her faktisk foreligger åbenbare og graverende fejlbedømmelser af en art, som Domstolen i sådanne tilfælde under alle omstændigheder kan tage i betragtning. Man kan endvidere have det indtryk, at en mulig berigtigelse heraf næppe ville føre til nogen betydningsfuld ændring af listen over egnede ansøgere, idet de udnævnte opnåede mellem 661/2 751/2 mens sagsøgeren blot opnåede 60 points. Holder man sig dette for øje og betænker man desuden, at ansættelsesmyndigheden ved udvælgelsen af listen over egnede ansøgere (jf. dom 62/65 — dom af 15. december 1966, Manlio Serio mod Kommissionen, Sammlung der Rechtsprechung, 1966, s. 857) jo har et vist skøn, hvorved muligvis også spørgsmål om den nationale ligevægt kan spille en rolle, består der vel til syvende og sidst ingen betænkelighed ved at se bort fra de anførte prekære punkter i nærværende sag. Herefter bliver det alt i alt muligt at fastslå, at der angående gennemførelsen af udvælgelsesproceduren ikke er fundet fejl, som ville kunne bevirke, at denne procedure og følgelig de derpå støttede udnævnelser skulle annulleres.

III — Mit forslag til afgørelse lyder herefter således:

Det af Küster anlagte søgsmål skal for så vidt afvises som uantageligt til realitetsbehandling, som dets påstand går ud på at dømme Parlamentet til at udbetale et tillæg ifølge tjenestemandsvedtægtens artikel 7, stk. 2 og at fastslå, at Parlamentet med urette ikke har anerkendt over for sagsøgeren, at han faktisk midlertidigt har beklædt stillingen som leder af miljø- og sundhedsudvalget. I øvrigt frifindes sagsøgte, da søgsmålet savner fornødent grundlag. Afgørelsen om sagsomkostningerne fremgår af procesreglementets artikel 70.

( 1 ) – Oversat fra tysk.

( 2 ) – »et særdeles indgående kendskab til De europæiske Fællesskabers og deres institutioners, navnlig Parlamentets, struktur og funktioner såvel som til traktaterne og den fællesskabsretlige lovgivning«.

( 3 ) – »Tidligere erfaring eller arbejde, som svarer til eller udgør en forberedelse til de funktioner, der skal udøves i de ansøgte stillinger.«

( 4 ) – »Evne til at lede et højt uddannet personale«.

( 5 ) – »Evner med hensyn til organisation og metode«.