ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Appel iværksat den 23. september 2022 af Tigercat International Inc. til prøvelse af dom afsagt af Retten (Anden Afdeling) den 13. juli 2022 i sag T-251/21, Tigercat International Inc. mod EUIPO

(Sag C-612/22 P)

(2023/C 24/31)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Tigercat International Inc. (ved Rechtsanwalt B. Führmeyer og Rechtsanwalt E.B. Matthes)

De andre parter i appelsagen: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO) og Caterpillar Inc.

Domstolen (Afdelingen for bevilling af appel) har ved kendelse af 5. december 2022 besluttet, at appellen ikke admitteres, og at Tigercat International Inc. bærer sine egne omkostninger.
1)

Skal artikel 2, artikel 6, stk. 1 og 3, og artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU, sammenholdt med artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, fortolkes således, at uafhængigheden af en ret, som afskaffes ved den vedtagne ændring af Zakon za sadebnata vlast (lov om retsvæsenet) (Darzjaven vestnik (DV) nr. 32/26.4.2022, med virkning fra den 27.7.2022), idet dommerne dog indtil dette tidspunkt og også efterfølgende skal viderebehandle de for denne ret verserende sager, hvor der allerede er afholdt indledende retsmøder, begrænses, hvis afskaffelsen af retten begrundes med, at dette sikrer det forfatningsretlige princip om domstolenes uafhængighed og beskyttelsen af borgernes forfatningsmæssige rettigheder, men der ikke redegøres forskriftsmæssigt for, hvilke kendsgerninger der fører til den konklusion, at disse principper er blevet tilsidesat[?]
1)

Er artikel 63 ff. TEUF, 101 TEUF, 102 TEUF, 120 TEUF og 173 TEUF til hinder for en national lovgivning som den, der følger af artikel 2, stk. 3b og 3c, i lovdekret nr. 18 af 14. februar 2016, som ændret og ophøjet til lov nr. 49 af 8. april 2016, i den affattelse, der finder anvendelse ratione temporis, hvorefter muligheden for kooperative banker, der pr. 31. december 2015 havde en nettoformue over 200 mio. EUR, for at undlade at indgå i en koncern og derimod indskyde deres bankvirksomhed til et aktieselskab, herunder også nystiftet, med tilladelse til udøvelse af bankvirksomhed — idet de indskydende banker skulle ændre deres vedtægter således, at udøvelse af bankvirksomhed var udelukket, men gensidighedsklausulerne ifølge artikel 2514 i codice civile (den borgerlige lovbog) blev opretholdt, og deltagerne blev sikret tjenesteydelser, som udgør et middel til opretholdelse af forholdet med det modtagende aktieselskab, til uddannelse og oplysning på området for opsparing og fremme af bistandsprogrammer — var betinget af indbetaling af et beløb svarende til 20 % af nettoformuen pr. 31. december 2015?
1)

Er artikel 20 TEUF til hinder for en bestemmelse, som fastsætter, at medlemsstatens statsborgerskab og dermed unionsborgerskabet fortabes ex lege i tilfælde af en frivillig erhvervelse af et (ikke privilegeret) statsborgerskab i et tredjeland, hvis der kun sker en konkret prøvelse af følgerne af fortabelsen, såfremt den pågældende udlænding forudgående har indgivet en ansøgning om tildeling af en tilladelse til at bibeholde statsborgerskabet, og denne ansøgning er blevet imødekommet før erhvervelsen af det udenlandske statsborgerskab?
7)

Er den økonomiske situation, der gælder for den trykte presse i almindelighed, en relevant omstændighed ved vurderingen af, om domfældelsen, ud over udfaldet for den omhandlede avis, vil kunne have en intimiderende virkning på alle medier?
Appel iværksat den 25. august 2022 af Unite the Union til prøvelse af dom afsagt af Retten (Tredje Afdeling) den 22. juni 2022 i sag T-739/20, Unite the Union mod EUIPO — WWRD Ireland (WATERFORD)

(Sag C-571/22 P)

(2023/C 24/27)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Unite the Union (ved avocat B. O’Connor og avocat M. Hommé)

De andre parter i appelsagen: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO) og WWRD Ireland IPCO LLC

Domstolen (Afdelingen for bevilling af appel) har ved kendelse af 5. december 2022 besluttet, at appellen ikke admitteres, og at Unite the Union bærer sine egne omkostninger.
1)

Skal artikel 5 i direktiv 2000/78/EF (1) om generelle rammebestemmelser om ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv, i lyset af 16., 17., 20. og 21. betragtning til direktivet, artikel 21 og 26 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder samt artikel 2 og 27 i De Forenede Nationers konvention om handicappedes rettigheder (godkendt ved Rådets afgørelse 2010/48/EF af 26.11.2009 (2)), fortolkes således, at den er til hinder for anvendelse af en national bestemmelse, hvorefter en arbejdskontrakt automatisk ophører på grund af arbejdstagerens handicap (når denne erklæres fuldstændig og varigt uarbejdsdygtig til at udøve sit sædvanlige erhverv uden udsigt til bedring), uden forudgående krav om, at virksomheden har opfyldt den i direktivets artikel 5 fastsatte forpligtelse til at foretage »tilpasninger i rimeligt omfang« med henblik på at opretholde ansættelsesforholdet (eller har godtgjort den uforholdsmæssigt store byrde, som en sådan forpligtelse indebærer)?
—

Europa-Kommissionens immunitet i henhold til artikel 1 i protokol (nr. 7) vedrørende Den Europæiske Unions privilegier og immuniteter ophæves og forkyndelse og fuldbyrdelse af en foreløbig kendelse om tvangsfuldbyrdelse i form af udlæg hos tredjemand, der blev afsagt den 23. juni 2022 af Eparchiako Dikastirio Ammochostou (kredsdomstolen i Famagusta, Cypern), tillades over for Europa-Kommissionen, med forbehold af ophævelsen af dens immunitet, og som vedrører Ntinos Ramons krav over for Republikken Tyrkiet for så vidt angår et beløb på 622 114,52 EUR, som sagsøgeren i 2010 blev tilkendt af Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol med den begrundelse, at hans rettigheder var blevet tilsidesat som følge af de tyrkiske myndigheders ulovlige besættelse af sagsøgerens ejendom.
C 35/38

Appel iværksat den 24. november 2022 af Europa-Kommissionen til prøvelse af dom afsagt af Retten (Anden Afdeling) den 14. september 2022 i sag T-775/20, PB mod Kommissionen

(Sag C-721/22 P)

(2023/C 35/46)

Processprog: fransk

Parter

Appellant: Europa-Kommissionen (ved J. Baquero Cruz, B. Araujo Arce og J. Estrada de Solà, som befuldmægtigede)

De andre parter i appelsagen: PB og Rådet for Den Europæiske Union

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Det første og det tredje punkt i domskonklusionen i Den Europæiske Unions Rets dom af 14. september 2022 i sag T-775/20 ophæves.

— Sagen hjemvises til Retten til afgørelse af sagens realitet med hensyn til annullationssøgsmålet.

— PB tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Anbringender og væsentligste argumenter

Til støtte for appellen har Kommissionen fremsat et enkelt annullationsanbringende, som vedrører en retlig fejl.

Kommissionen har anfægtet Rettens konklusion, hvori det i den appellerede doms præmis 65 på grundlag af ræsonnementet i dommens præmis 51-64 blev fastslået, at svigforordningen (1)»således ikke i sig selv kan udgøre det relevante retsgrundlag for vedtagelsen af de administrative foranstaltninger med henblik på tilbagesøgning af de uretmæssigt oppebårne beløb. […]«.

Retten har begået en retlig fejl, idet svigforordningens artikel 4 og 7 udgør et selvstændigt og tilstrækkeligt præcist grundlag for at vedtage de administrative foranstaltninger med henblik på tilbagesøgning, hvilken ikke er en sanktion.

Retten har endelig i dommens præmis 69 konkluderet, at den samtidige anvendelse af artikel 103 i finansforordningen af 2002 og svigforordningens artikel 4 og 7 ikke gør det muligt at vedtage en foranstaltning i forhold til sagsøgeren i første instans, for så vidt som denne ikke var den direkte støttemodtager med hensyn til udbetalingerne.

Ifølge Kommissionen har Retten begået en retlig fejl, idet svigforordningens artikel 7, sammenholdt med nævnte forordnings artikel 4 og artikel 103 i finansforordningen af 2002, udgør en tilstrækkeligt klar og præcis bestemmelse med henblik på at gøre tilbagesøgningen hos sagsøgeren i første instans mulig, selv om denne ikke var den direkte støttemodtage med hensyn til de pågældende udbetalinger.

(1) Rådets forordning (EF, Euratom) nr. 2988/95 af 18.12.1995 om beskyttelse af De Europæiske Fællesskabers finansielle interesser (EFT 1995, L 312, s. 1).
I.

Kan stoffer, der — selv om de ikke er opført i bilag I til Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 111/2005 (1) af 22. december 2004 — vides at have været brugt til ulovlig fremstilling af narkotika eller psykotrope stoffer, være genstand for en strafbar handling i form af transport over statsgrænserne som omhandlet i artikel 242, stk. 3, i Nakazatelen kodeks (straffeloven) (som materiale), selv om hverken national ret eller den anvendelige EU-ret fastsætter særlige importregler for sådanne stoffer? Straffelovens artikel 242, stk. 3, er en rammebestemmelse og henviser til andre særlige bestemmelser, som udtrykkeligt regulerer import af narkotikaprækursorer. Er den nationale bestemmelse i straffelovens artikel 242, stk. 3, (som indholdsmæssigt svarer til bestemmelsen i straffelovens artikel 354a, andet punktum) i denne forstand forenelig med artikel 49 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder og artikel 7 i den europæiske menneskerettighedskonvention (EMRK), såfremt der ikke findes lovbestemmelser for import af sådanne materialer, som kan udfylde de strafferetlige rammebestemmelser?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Sąd Rejonowy dla m.st. Warszawy w Warszawie (Polen) den 10. november 2022 — I. sp. z o.o. mod M.W.

(Sag C-693/22)

(2023/C 35/43)

Processprog: polsk

Den forelæggende ret

Sąd Rejonowy dla m.st. Warszawy w Warszawie

Parter i hovedsagen

Sagsøger: I. sp. z o.o.

Sagsøgt: M.W.

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 5, stk. 1, litra a), sammenholdt med artikel 6, stk. 1, litra a), c), e) sammenholdt med artikel 6, stk. 3, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2016/679 af 27. april 2016 om beskyttelse af fysiske personer i forbindelse med behandling af personoplysninger og om fri udveksling af sådanne oplysninger og om ophævelse af direktiv 95/46/EF (generel forordning om databeskyttelse) (1) (EUT L af 2016, nr. 119, s. 1, som ændret) fortolkes således, at bestemmelserne er til hinder for en national retsregel, der tillader salg af en database som defineret i artikel 1, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 96/9/EF af 11. marts 1996 om retlig beskyttelse af databaser (2), der indeholder personoplysninger, som led i en tvangsfuldbyrdelsessag, når de registrerede ikke har givet deres samtykke til et sådant salg?

(1) EUT 2016, L 119, s. 1.

(2) EFT 1996, L 77, s. 20.
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunale di Oristano (Italien) den 9. november 2022 — S.G. mod Unione di Comuni Alta Marmilla

(Sag C-689/22)

(2023/C 35/42)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Tribunale di Oristano

Parter i hovedsagen

Sagsøger: S.G.

Sagsøgt: Unione di Comuni Alta Marmilla

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 31, stk. 2, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder og artikel 7, stk. 2, i direktiv 2003/88/EF (1), også betragtet hver for sig, fortolkes således, at de er til hinder for nationale bestemmelser eller retspraksis, der er begrundet i hensynet til de offentlige finanser, og hvorefter ansatte, herunder ledende medarbejdere, i de offentlige forvaltninger ved ansættelsesforholdets ophør under ingen omstændigheder kan opnå finansiel godtgørelse for optjent ferie, der ikke er blevet afholdt?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/88/EF af 4.11.2003 om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden (EUT 2003, L 299, s. 9).
1)

Er det i strid med [EU]-retten at fortolke den nationale lovgivning således, at den koncessionsgivende myndighed kan gennemføre en procedure vedrørende ændring af koncessionshaveren i og genstanden for en eksisterende motorvejskoncession eller vedrørende genforhandling heraf uden at vurdere og udtale sig om pligten til at afholde en offentlig udbudsprocedure?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Upravni sud u Zagrebu (Kroatien) den 2. november 2022 — LM mod Ministarstvo financija Republike Hrvatske og Samostalni sektor za drugostupanjski upravni postupak

(Sag C-682/22)

(2023/C 35/40)

Processprog: kroatisk

Den forelæggende ret

Upravni sud u Zagrebu

Parter i hovedsagen

Sagsøger: LM

Sagsøgte: Ministarstvo financija Republike Hrvatske og Samostalni sektor za drugostupanjski upravni postupak

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 26, stk. 2, litra c), i Rammeaftalen mellem Republikken Albaniens regering og Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber om reglerne for samarbejde om Det Europæiske Fællesskabs finansielle bistand til Republikken Albanien i forbindelse med gennemførelsen af bistanden under instrumentet for førtiltrædelsesbistand, undertegnet den 18. oktober 2007 fortolkes således, at den udelukker en medlemsstats, i dette tilfælde Republikken Kroatiens, ret til at indkomstbeskatte vederlag, der i 2016 er blevet udbetalt til dens statsborger, der var ansat som langtidsekspert, for opgaver, der blev udført i Albanien i forbindelse med et projekt, hvis støttemodtagere var statslige institutioner i Republikken Albanien, og som blev finansieret af Den Europæiske Union under førtiltrædelsesbistandsinstrumentet IPA 2013?
2)

Skal artikel 10, stk. 2, litra f) og g), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/48/EF af 23. april 2008 om forbrugerkreditaftaler og om ophævelse af Rådets direktiv 87/102/EØF (EUT L.2008 133.66), og i forbindelse principperne om EU-rettens effektivitet og formålet med dette direktiv, og i lyset af artikel 5, i Rådets direktiv 93/13/EØF af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler (EFT L.1993 95 29), fortolkes således, at disse regler er til hinder for en praksis, hvor der medtages bestemmelser i kreditaftaler, hvis indhold ikke har været genstand for en individuel forhandling mellem den erhvervsdrivende (kreditgiveren) og forbrugeren (kredittageren), men som kun oplyser om lånerenten og det samlede beløb af kapitaliserede renter, som forbrugeren skal betale for at opfylde sin forpligtelse i henhold til denne aftale, uden samtidigt klart at oplyse forbrugeren om, at grundlaget for beregningen af de kapitaliserede renter (udtrykt i beløb) er et andet beløb end det lånebeløb, der faktisk er udbetalt til forbrugeren, og særligt, at dette beløb udgøres af summen af det udbetalte beløb til forbrugeren og de renteuafhængige kreditomkostninger (dvs. provisioner eller andre gebyrer, der ikke er en del af det beløb, der udbetales til forbrugeren, og som indgår i det samlede beløb, som forbrugeren skal betale for at opfylde sine forpligtelser i henhold til forbrugerkreditaftalen)?
5.

Retsvirkninger af en bevisindsamling i strid med EU-retten a) Kan et forbud mod at anvende beviser i tilfælde af, at beviserne er blevet indsamlet ved en europæisk efterforskningskendelse, som er i strid med EU-retten, følge umiddelbart af det EU-retlige effektivitetsprincip? b) Medfører det EU-retlige ækvivalensprincip i tilfælde af, at beviser er blevet indsamlet ved en europæisk efterforskningskendelse, som er i strid med EU-retten, et forbud mod at anvende beviserne, hvis det i en sammenlignelig indenlandsk sag ikke ville være lovligt i udstedelsesstaten at påbyde den foranstaltning, der ligger til grund for bevisindsamlingen i fuldbyrdelsesstaten, og de ved en sådan ulovlig indenlandsk foranstaltning indsamlede beviser ikke ville kunne anvendes i henhold til udstedelsesstatens lovgivning? c) Udgør det en tilsidesættelse af EU-retten, navnlig effektivitetsprincippet, hvis den straffeprocessuelle anvendelse af bevismateriale, hvis indsamling var i strid med EU-retten netop som følge af manglende mistanke, i forbindelse med en interesseafvejning begrundes med grovheden af de handlinger, som først bliver kendte ved undersøgelsen af bevismaterialet? d) Subsidiært: Følger det af EU-retten, navnlig effektivitetsprincippet, at tilsidesættelser af EU-retten ved indsamlingen af bevismateriale i en national straffesag heller ikke i tilfælde af alvorlige strafbare handlinger kan være helt uden konsekvenser og derfor i det mindste med hensyn til bevisvurderingen eller strafudmålingen skal tages i betragtning til fordel for den tiltalte?
2)

Skal artikel 2, artikel 6, stk. 1 og 3, samt artikel 19, stk. 1, andet led, TEU sammenholdt med chartrets artikel 47 og artikel 267 TEUF fortolkes således, at disse bestemmelser er til hinder for anvendelsen af bestemmelser i national ret, såsom artikel 29, § 2 og 3, artikel 26, § 3 og artikel 72 § 1, 2 og 3 i ustawa z dnia 8 grudnia 2017 r. o Sądzie Najwyższym (lov af 8. december 2017 om den øverste domstol) (konsolideret tekst: Dz.U. af 2021, pos. 154), for så vidt som de under trussel om disciplinære sanktioner i form af afsættelse forbyder, at Sąd Najwyższy (øverste domstols) fastslår eller bedømmer lovligheden af udnævnelsen af en dommer eller af den af denne udnævnelse afledte beføjelse til at udøve retslige funktioner og af begrundelserne for anmodninger om udelukkelse af en dommer, der er baseret på disse grunde, idet det lægges til grund, at dette forbud skal anses for begrundet med henvisning til Unionens respekt for medlemsstaternes forfatningsmæssige identitet?
2)

Skal REACH-forordningens artikel 2, stk. 1, litra b), fortolkes således, at også det stof, der er oplagret på et toldlager (med placering under ordning J -kode 71 00 i fag 37 i enhedsdokumentet), vil falde uden for REACH-forordningens anvendelsesområde, indtil det i en senere fase udtages fra lageret og placeres under en anden toldordning (henholdsvis bringes i fri omsætning)? I bekræftende fald, skal REACH-forordningens artikel 6, stk. 1, artikel 3, stk. 10, og artikel 3, stk. 11, forstås således, at registreringspligten påhviler den person, der har købt stoffet direkte og aftaget det uden for EU (uden fysisk at have bragt stoffet inden for EU’s toldområde), også i det tilfælde, at stoffet allerede var registreret af den pågældende tredjepart, som tidligere havde bragt det inden for EU’s toldområde?
—

muligheden for, at det forbund, som spillerens tidligere klub henhører under, såfremt der foreligger en tvist mellem den tidligere klub og spilleren, kan undlade at udstede det internationale transfercertifikat, som er nødvendigt for, at en ny klub kan ansætte den pågældende spiller (artikel 9.1 i FIFA’s reglement, RSTP, og artikel 8.2.7 i bilag 3 til nævnte reglement)?
1)

Skal momsdirektivets (1) artikel 135, stk. 1, litra g), fortolkes således, at deltagere i en pensionsfond som den i hovedsagen omhandlede kan anses for at løbe en investeringsrisiko, og medfører denne omstændighed, at pensionsfonden bliver en »investeringsforening« i denne bestemmelses forstand? Har følgende herved betydning — Om deltagerne løber en individuel investeringsrisiko, eller er det tilstrækkeligt, at deltagerne i fællesskab — og ikke andre — bærer konsekvenserne af investeringsresultaterne? — Hvad omfanget af den kollektive eller den individuelle risiko er? — Hvorvidt størrelsen af pensionsudbetalingerne også afhænger af andre faktorer såsom antal år af pensionsoptjening, lønnens størrelse og tekniske rentesats?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Rechtbank Gelderland (Nederlandene) den 12. oktober 2022 — Stichting BPL Pensioen mod Inspecteur van de Belastingdienst Utrecht

(Sag C-643/22)

(2023/C 35/32)

Processprog: nederlandsk

Den forelæggende ret

Rechtbank Gelderland

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Stichting BPL Pensioen

Sagsøgt: Inspecteur van de Belastingdienst Utrecht

Præjudicielle spørgsmål

Skal momsdirektivets (1) artikel 135, stk. 1, litra g), fortolkes således, at deltagere i en pensionsfond som den i hovedsagen omhandlede kan anses for at løbe en investeringsrisiko, og medfører denne omstændighed, at pensionsfonden bliver en »investeringsforening« i denne bestemmelses forstand? Har følgende herved betydning

— Om deltagerne løber en individuel investeringsrisiko, eller er det tilstrækkeligt, at deltagerne i fællesskab — og ikke andre — bærer konsekvenserne af investeringsresultaterne?

— Hvad omfanget af den kollektive eller den individuelle risiko er?

— Hvorvidt størrelsen af pensionsudbetalingerne også afhænger af andre faktorer såsom antal år af pensionsoptjening, lønnens størrelse og tekniske rentesats?

(1) Rådets direktiv 2006/112/EF af 28.11.2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (EUT 2006, L 347, s. 1).
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Rechtbank Gelderland (Nederlandene) den 12. oktober 2022 — Stichting Pensioenfonds voor Fysiotherapeuten mod Inspecteur van de Belastingdienst Maastricht

(Sag C-642/22)

(2023/C 35/31)

Processprog: nederlandsk

Den forelæggende ret

Rechtbank Gelderland

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Stichting Pensioenfonds voor Fysiotherapeuten

Sagsøgt: Inspecteur van de Belastingdienst Maastricht

Præjudicielle spørgsmål

Skal momsdirektivets (1) artikel 135, stk. 1, litra g), fortolkes således, at deltagere i en pensionsfond som den i hovedsagen omhandlede kan anses for at løbe en investeringsrisiko, og medfører denne omstændighed, at pensionsfonden bliver en »investeringsforening« i denne bestemmelses forstand? Har følgende herved betydning

— Om deltagerne løber en individuel investeringsrisiko, eller er det tilstrækkeligt, at deltagerne i fællesskab — og ikke andre — bærer konsekvenserne af investeringsresultaterne?

— Hvad omfanget af den kollektive eller den individuelle risiko er?

— Hvorvidt størrelsen af pensionsudbetalingerne også afhænger af andre faktorer såsom antal år af pensionsoptjening, lønnens størrelse og tekniske rentesats?

(1) Rådets direktiv 2006/112/EF af 28.11.2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (EUT 2006, L 347, s. 1).
—

At arbejdsgiveren for perioden 2014 til 2020 har stillet sig som garant for et beløb på 250 000 000 EUR for at opnå den planlagte pensionstilvækst?
1)

Skal momsdirektivets (1) artikel 135, stk. 1, litra g), fortolkes således, at deltagere i en pensionsfond som den i hovedsagen omhandlede kan anses for at løbe en investeringsrisiko, og medfører denne omstændighed, at pensionsfonden bliver en »investeringsforening« i denne bestemmelses forstand? Har følgende herved betydning — Om deltagerne løber en individuel investeringsrisiko, eller er det tilstrækkeligt, at deltagerne i fællesskab — og ikke andre — bærer konsekvenserne af investeringsresultaterne? — Hvad omfanget af den kollektive eller den individuelle risiko er? — Hvorvidt størrelsen af pensionsudbetalingerne også afhænger af andre faktorer såsom antal år af pensionsoptjening, lønnens størrelse og tekniske rentesats? — At pensionsfonden siden den 1. januar 2018 ikke har haft nogen optjening på grund af den lave investeringsgrad og har været tvunget til en kollektiv værdioverdragelse til en forsikrer eller en anden pensionsfond?
1.

Er det foreneligt med EU-retten, når det i forbindelse med en kreditaftale, der er knyttet til en købsaftale, efter forbrugerens gyldige udøvelse af fortrydelsesretten i henhold til artikel 14, stk. 1, i direktiv 2008/48/EF (1) ifølge national ret forholder sig således, at a) forbrugerens krav over for kreditgiveren på tilbagebetaling af de betalte afdrag først forfalder til betaling, når forbrugeren har tilbageleveret den købte genstand til kreditgiveren eller har dokumenteret, at han har sendt genstanden til kreditgiveren? b) forbrugeren i henhold til § 358, stk. 4, første punktum, og § 357, stk. 4, første punktum, første alternativ, i Bürgerliches Gesetzbuch (borgerlig lovbog, herefter »BGB«) skal tilbagelevere køretøjet til kreditgiveren på dennes forretningssted? c) der ikke foreligger fordringshavermora fra kreditgiverens side med hensyn til at tage køretøjet tilbage, hvis kreditgiveren ganske vist er villig til at modtage køretøjet som den ydelse, der erlægges først, men bestrider, at de materielle betingelser for en gyldig udøvelse af fortrydelsesretten er opfyldt? d) forbrugeren ikke kan gives medhold i et søgsmål vedrørende tilbagebetaling af de afdrag, som forbrugeren har betalt, efter tilbageleveringen af det finansierede køretøj, såfremt kreditgiveren ikke er kommet i fordringshavermora med modtagelsen af købsgenstanden?