Forslag til afgørelse fra generaladvokat Saggio fremsat den 10. juni 1999. - Union Deutsche Lebensmittelwerke GmbH mod Schutzverband gegen Unwesen in der Wirtschaft eV. - Anmodning om præjudiciel afgørelse: Bundesgerichtshof - Tyskland. - Beskyttelse af benævnelserne for mælk og mejeriprodukter i forbindelse med afsætning - Forordning (EØF) nr. 1898/87 - Direktiv 89/398/EØF - Anvendelse af benævnelsen "ost" som betegnelse for et diætetisk produkt, hvori der anvendes plante- i stedet for mælkefedt. - Sag C-101/98.



Samling af Afgørelser 1999 side I-08841



Generaladvokatens forslag til afgørelse

1 Dette forslag til afgørelse vedrører to spørgsmål, som Bundesgerichtshof (Tyskland) har forelagt Domstolen. Kan et mejeriprodukt, hvori der af diætetiske årsager anvendes plante- i stedet for mælkefedt, afsættes under benævnelsen »ost«? Har det nogen betydning, at der suppleres med en række varedeklarationer på emballagen vedrørende produktets særlige sammensætning og formål? Svarene på disse spørgsmål afhænger især af fortolkningen af Rådets forordning (EØF) nr. 1898/87 af 2. juli 1987 om beskyttelse af benævnelserne for mælk og mejeriprodukter i forbindelse med afsætning (1) (herefter »forordningen«) og af artikel 3, stk. 2, i Rådets direktiv 89/398/EØF af 3. maj 1989 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om levnedsmidler bestemt til særlig ernæring (2) (herefter »direktivet«).

Relevante retsregler

2 I artikel 2, stk. 2, i forordningen »forstås ved mejeriprodukter de produkter, der fuldt ud er følgeprodukter af mælk, idet der dog kan tilsættes stoffer, som er nødvendige for fremstillingen, under forudsætning af, at disse stoffer ikke anvendes med henblik på helt eller delvis at erstatte en mælkebestanddel«. Stk. 3 i samme artikel bestemmer desuden, at: »Benævnelsen 'mælk' og de benævnelser, der anvendes til betegnelse af mejeriprodukter, ligeledes kan benyttes i sammensætninger med et eller flere andre ord til angivelse af sammensatte produkter, hvor ingen bestanddel erstatter eller kan tænkes at erstatte en mælkebestanddel, og hvoraf mælk eller et mejeriprodukt udgør et væsentligt element, det være sig mængdemæssigt eller i kraft af de kendetegn, som det giver produktet.« Benævnelsen »ost« er en af de benævnelser, som er forbeholdt mejeriprodukterne og står nævnt i forordningens bilag.

I henhold til artikel 3, stk. 1, i forordningen må de i artikel 2 nævnte benævnelser »kun anvendes på de i samme artikel omhandlede produkter« (3).

3 Direktivets artikel 3, stk 2, bestemmer, at de i artikel 1 omhandlede produkter (det vil sige levnedsmidler bestemt til særlig ernæring (4)) skal »opfylde enhver obligatorisk bestemmelse gældende for almindelige levnedsmidler, dog bortset fra de ændringer, der er foretaget for at bringe varerne i overensstemmelse med definitionerne i artikel 1«.

De faktiske omstændigheder og de præjudicielle spørgsmål

4 Sagen ved den forelæggende ret drejer sig om en tvist mellem Schutzverband gegen Unwesen in der Wirtschaft eV (en forening, der er oprettet til beskyttelse af konkurrencen, herefter »Schutzverband«) og Union Deutsche Lebensmittelwerke GmbH (herefter »UDL«), en virksomhed, som navnlig fremstiller ost og osteprodukter, herunder produkter bestemt til særlig eller diætetisk ernæring. UDL sælger under mærket »Becel« levnedsmidler, hvori der er anvendt planteolie, som er rig på umættede fedtsyrer - der har den egenskab, at de nedsætter kolesterolindholdet - i stedet for animalsk olie med mættede fedtsyrer. Det er især to produkter af mærket »Becel«, solgt siden begyndelsen af 1990'erne under benævnelsen »diætetisk pålæg«, som er tvistens kerne, idet UDL fremover ønsker at sælge disse produkter under betegnelsen »Holländisches Appetitstück - diætost med planteolie til en fedtreduceret ernæring« og »blød diætost med planteolie til en fedtreduceret ernæring«. I øvrigt agter UDL at forsyne emballagen for det første produkt med angivelsen: »Denne diætost er rig på forskellige slags umættede fedtsyrer« og det andet produkt med angivelsen: »Denne diætost er ideel til en kolesterolbevidst ernæring«.

5 Da Schutzverband fandt, at de nye benævnelser og varedeklarationer, som UDL ønsker at anvende for de to produkter af mærket »Becel«, er ulovlige, fordi ost er et mejeriprodukt, hvorimod der helt og holdent anvendes plantefedt i de to produkter i stedet for mælkefedt, anlagde Schutzverband sag mod UDL ved Landgericht Hamburg, for at få nedlagt forbud mod, at UDL betegner sine produkter som »ost« og forsyner dem med de nævnte varedeklarationer på emballagen. Landgericht frifandt UDL, hvorimod appelretten tog Schutzverband's påstand til følge.

6 UDL har herefter indgivet revisionsanke ved Bundesgerichtshof, der har forelagt Domstolen følgende to præjudicielle spørgsmål vedrørende fortolkningen af artikel 3, stk 1, i forordning nr. 1898/87 og artikel 3, stk. 2, i direktiv 89/398. Det konkrete indhold af spørgsmålene stillet af Bundesgerichtshof er følgende:

»1) Skal artikel 3, stk. 1, i Rådets forordning (EØF) nr. 1898/87 af 2. juli 1987 om beskyttelse af benævnelserne for mælk og mejeriprodukter i forbindelse med afsætning, når tillige henses til artikel 3, stk. 2, i Rådets direktiv (89/398/EØF) af 3. maj 1989 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om levnedsmidler bestemt til særlig ernæring, fortolkes således, at benævnelsen 'ost' ikke må anvendes for et mejeriprodukt, hvori der af diætetiske grunde anvendes plante- i stedet for mælkefedt?

2) Har det, såfremt spørgsmål 1) besvares bekræftende, nogen betydning, at benævnelsen 'diætost (henholdsvis blød diætost) med planteolie til en fedtreduceret ernæring' suppleres med en række varedeklarationer på emballagen, såsom 'denne diætost er rig på forskellige slags umættede fedtsyrer ...', henholdsvis 'denne diætost er ideel til en kolesterolbevidst ernæring ...'?«

Parternes indlæg

7 Med hensyn til det første præjudicielle spørgsmål har UDL anført, at de relevante bestemmelser i forordningen og direktivet (det vil sige artikel 3, stk. 1, i forordningen samt artikel 3, stk. 2, og artikel 7, stk. 1 og 2, i direktivet) skal fortolkes således, at den diætetiske variant af et almindeligt levnedsmiddel i princippet skal opfylde de samme krav, som stilles til det almindelige produkt, særligt hvad angår dets fremstilling, sammensætning og beskaffenhed, såvel som dets benævnelse og mærkning. Ifølge UDL skal det diætetiske produkt dog kun overholde forskrifterne, som det almindelige produkt er underlagt, i det omfang dette ikke strider mod dets brug som levnedsmiddel bestemt til særlig ernæring. UDL gør gældende, at den diætetiske variant af levnedsmidlet som en følge heraf bør forsynes med den samme varebetegnelse som det almindelige produkt, det svarer til. I det foreliggende tilfælde mener UDL således, at brugen af betegnelsen »ost« er lovlig, idet denne betegnelse tillader forbrugeren at skelne produktet fra lignende produkter.

Denne analyse skulle særligt fremgå af direktivets artikel 3, stk. 2, hvoraf det følger, at produkter karakteriseret som værende »diætetiske« eller »til diætkost« skal »opfylde enhver obligatorisk bestemmelse gældende for almindelige levnedsmidler, dog bortset fra de ændringer, der er foretaget for at bringe varerne i overensstemmelse« med det diætetiske formål eller det formål, der er indbygget i en diætkost.

Ifølge UDL bør den samme konklusion gøre sig gældende med hensyn til formålet med beskyttelsen af levnedsmidler mod efterligninger. De diætetiske varianter i levnedsmidlerne skal altså betragtes som produkter, der besidder deres egne kendetegn og bør således også beskyttes mod efterligninger.

8 Det andet præjudicielle spørgsmål er forelagt Domstolen subsidiært. Hvis besvarelsen på det første spørgsmål bliver, at de omstridte produkter ikke kan anvende betegnelsen »ost«, som bruges af de tilsvarende almindelige produkter, så påpeger UDL, at der foreligger to forskellige muligheder for at benævne produktet: Enten kan man bruge betegnelsen, der er opstået ved sædvane, det vil sige udtrykket »ost«, eller også kan man benytte en beskrivende formulering af produktet, der også må indeholde udtrykket »ost«, hvis produktets egenskaber skal angives på forståelig vis.

9 Derefter undersøger UDL, hvorvidt reglen i forordningens artikel 3, stk. 1, med hensyn til brugen af udtrykket »ost« for at betegne de omstridte diætetiske produkter er i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet. UDL bemærker, at denne bestemmelse generelt sigter efter at beskytte forbrugerne og bevare de optimale konkurrencevilkår ved salg af mejeriprodukter. Det første formål er automatisk opfyldt, da man må formode, at de diætetiske produkters forbrugere, der lider af et forhøjet kolesteroltal eller tilsvarende problemer, kender produktets egenskaber, særligt anvendelsen af plante- i stedet for mælkefedt. Man må i hvert fald formode, at de er i stand til at identificere denne egenskab i varedeklarationerne på emballagen. Hvad angår konkurrencebetingelserne så bemærker UDL, at de diætetiske produkter er meget dyrere end de tilsvarende almindelige produkter. Da de således ikke sættes på markedet som efterligninger, kan de hermed heller ikke anses for at konkurrere med de almindelige produkter.

10 Derimod har Schutzverband gjort gældende, at i henhold til de nævnte bestemmelser i forordningen og direktivet må et mejeriprodukt, hvori der anvendes plante- i stedet for mælkefedt, ikke betegnes som en »ost«, og at eventuelle supplerende varedeklarationer, som UDL agter at tilføje på emballagen, ikke er nok til at undgå eventuelle forvekslinger mellem det diætetiske produkt og det produkt indeholdende mælkefedt, det svarer til.

11 Hvad angår det første spørgsmål har den tyske regering anført, at den relevante bestemmelse i direktivet skal fortolkes i lyset af forordningen. I fortsættelse heraf konkluderer den tyske regering, at de af diætetiske årsager tilladte begrænsninger kun omfattede de ændringer i levnedsmidlerne, som er nødvendige for at opnå det diætetiske formål. Undtagelserne strækker sig ikke til betegnelsen af produkterne, som stadig følger det princip, at benævnelser, der kan formodes at vildlede forbrugeren, skal undgås. Ifølge denne tankegang defineres mejeriprodukterne netop ved, at de udelukkende er afledt af mælk. Varedeklarationerne, som UDL foreslår for at beskrive de to omstridte diætetiske produkter, og som indeholder udtrykket »ost«, selv om disse produkter ikke indeholder mælkefedt, er som en følge heraf egnede til at vildlede forbrugerne og er dermed ikke i overensstemmelse med de nævnte bestemmelser i forordningen og direktivet.

Hvis det første spørgsmål besvares bekræftende, og selvfølgelig kun i dette tilfælde, foreslår den tyske regering subsidiært at svare benægtende på det andet spørgsmål.

12 Den østrigske regering har anført, at de relevante bestemmelser ikke tillader, at et produkt betegnes som »ost«, hvis dets sammensætning er betydelig anderledes end det almindelige produkt, det svarer til. Dette forbud kan ikke omgås ved at præcisere, at det drejer sig om et diætetisk produkt. For den østrigske regering er en tydelig adskilt benævnelse under alle omstændigheder uundværligt. Ej heller tilføjelsen af varedeklarationer tillader i regeringens øjne brugen af betegnelsen »ost«.

13 Den franske regering fortolker artikel 3, stk. 1, i forordningen således, at et mejeriprodukt, hvori plantefedtet erstatter mælkefedtet, ikke kan betegnes som en ost. Regeringen finder ikke, at tilføjelsen af varedeklarationer på emballagen, som også indeholder udtrykket »ost«, bringer forbuddet mod at bruge dette udtryk på det omstridte produkt til ophør.

14 Den schweiziske regering har anlagt et lignende synspunkt som den franske regering.

15 Endelig mener Kommissionen heller ikke, at et mejeriprodukt, hvori en bestanddel, som intet har med mælk at gøre, har erstattet mælkefedtet, kan betegnes som en »ost«. Kommissionen understreger desuden, at direktivets bestemmelser stemmer overens med denne forståelse, da disse kun tager sigte på de diætetiske produkters særlige ernæringsmæssige egenskaber, uden derfor at forandre reglerne om produktbetegnelse.

Første spørgsmål

16 Med det første spørgsmål spørger den nationale ret Domstolen, hvorvidt forbuddet i forordningens artikel 3, stk. 1 - der bestemmer, at benævnelserne vedrørende mejeriprodukter ikke kan bruges på andre produkter - også omfatter produkter, der er afledt af mælk, og hvori mælkefedtet, i overensstemmelse med artikel 3, stk. 2, i direktivet, af diætetiske årsager er blevet erstattet af plantefedt. Alle de intervenerende medlemsstater, Schutzverband og Kommissionen gør gældende, at det nævnte forbud gælder i dette tilfælde. Alene UDL hævder det modsatte.

17 For at kunne besvare spørgsmålet, må det indledningsvis præciseres, hvorvidt forbuddet i artikel 3, stk. 1, i forordningen finder anvendelse på levnedsmidler bestemt til særlig ernæring (herefter »diætetiske produkter«). Henset til, at artikel 3, stk. 1, i direktivet på den ene side bestemmer, at det diætetiske produkt skal opfylde alle de obligatoriske bestemmelser, der finder anvendelse på de almindelige produkter, de svarer til, så gælder der på den anden side en undtagelse fra dette forbud, idet det er muligt at ændre produkternes sammensætning, hvis dette er nødvendigt for at bringe dem i overensstemmelse med deres særlige ernæringsmæssige formål.

Det er derfor nødvendigt at fastslå, om forbuddet mod at bruge benævnelsen »ost« hører ind under denne undtagelse.

18 Ifølge UDL følger det af fællesskabsrettens bestemmelser om beskyttelse af benævnelserne for særlige levnedsmidler, at det ikke blot skulle være muligt at forsyne de diætetiske varianter af disse produkter med samme salgsbetegnelse som almindelige levnedsmidler, men at bestemmelserne endog skulle indeholde et krav om, at denne salgsbetegnelse også anvendes for de diætetiske varianter.

19 Det er mig ikke muligt at tilslutte mig dette synspunkt. Som den tyske regering har indvendt, vedrører undtagelsen i direktivet med sikkerhed udelukkende bestemmelserne om sammensætningen af det normale levnedsmiddel, men ikke bestemmelserne om dets betegnelse. Denne fortolkning følger af ordlyden af artikel 3, stk. 2, i direktivet, som henfører til »de ændringer, der er foretaget for at bringe varerne i overensstemmelse ...«, og hermed tager sigter på produkternes sammensætning, men ikke deres benævnelse. Det bør ligeledes nævnes, at direktivet ganske vist indeholder regler om sammensætningen af levnedsmidler bestemt til særlig ernæring og anfører de oplysninger, som, sammenholdt med oplysningerne i direktiv 79/112/EØF (5), skal gives til forbrugerne, men det angår på ingen måde benævnelsen af produkterne, som dermed udelukkende er omfattet af forordningen. Dermed kan de diætetiske produkter i princippet afsættes under den samme artsbetegnelse som det normale levnedsmiddel, de svarer til, ledsaget af en angivelse af deres særlige ernæringsmæssige egenskaber (se artikel 7, stk. 2, i direktivet). Denne parallel kan dog kun drages, hvis de diætetiske produkters sammensætning ikke strider mod bestemmelserne om brugen af disse benævnelser (6).

20 Anvendes disse kriterier på det foreliggende tilfælde, så må fabrikanten have muligheden for at ændre på bestanddelene i et mejeriprodukt for at bringe det i overensstemmelse med det særlige ernæringsmæssige formål og sælge det således ændrede produkt. Det skal dog tilføjes, at fra det øjeblik produktet sættes på markedet, så kan det kun benytte den beskyttede benævnelse, hvis det indeholder de bestanddele, som i henhold til bestemmelserne i forordningen nødvendigvis må være til stede i mejeriprodukter, hvis brugen af den beskyttede benævnelse skal tillades.

21 Konklusionen må være, at anvendelsen af undtagelsen i direktivet ikke medfører, at forordningen ikke finder anvendelse. Med sit konkrete indhold om beskyttelse af benævnelserne for mælk og mejeriprodukter, går forordningen nemlig forud for direktivet, da den har karakter af lex specialis, hvorimod direktivet har et generelt indhold og uden forskel omhandler alle levnedsmidler bestemt til særlig ernæring.

22 Denne konklusion bekræftes af, at forordningen ikke indeholder nogen bestemmelse, der har til hensigt at udelukke de diætetiske produkter fra dens anvendelsesområde (7). Parallelt med dette kan det konstateres, at direktivet ikke indeholder nogen bestemmelser, som tilsigter at udelukke anvendelsen af forordningen.

23 Efter således at have sat de generelle rammer for sagen op skal jeg nu undersøge, hvorvidt forbuddet mod at bruge benævnelsen »ost« i henhold til artikel 3, stk. 1, i forordningen også gælder for produkter afledt af mælk, hvori mælkefedtet af ernæringsmæssige grunde er erstattet af plantefedt.

24 Det følger af artikel 2, stk. 2, i forordningen sammenholdt med dennes bilag, at benævnelsen »ost« udelukkende er forbeholdt »mejeriprodukter«. Dette omfatter alle produkter, der fuldt ud er følgeprodukter af mælk. Samme stk. 2 bestemmer dog, at der »kan tilsættes stoffer, som er nødvendige for fremstillingen, under forudsætning af, at disse ikke anvendes med henblik på helt eller delvis at erstatte en mælkebestanddel«. Analogt hermed bestemmer artikel 2, stk. 3, at »de benævnelser, der anvendes til betegnelse af mejeriprodukter, ligeledes kan benyttes i sammensætninger med et eller flere andre ord til angivelse af sammensatte produkter, hvor ingen bestanddel erstatter eller kan tænkes at erstatte en mælkebestanddel, og hvoraf mælk eller et mejeriprodukt udgør et væsentligt element, det være sig mængdemæssigt eller i kraft af de kendetegn, som det giver produktet«.

25 Ordlyden af de nævnte bestemmelser er meget klar. De skal fortolkes således, at udelukkende produkter afledt af mælk, hvor ingen af mælkens bestanddele er blevet erstattet under fremstillingen, selv ikke delvist, kan anvende benævnelsen »mejeriprodukter«, som inkluderer ost. Det følger heraf, at når der anvendes plante- i stedet for mælkefedt i et produkt afledt af mælk, såsom ost, så kan dette produkt ikke længere anses for værende fuldt ud et følgeprodukt af mælk. Det nye produkt kan altså ikke længere høre til gruppen af »mejeriprodukter« i henhold til artikel 2 i forordningen og kan dermed heller ikke anvende betegnelsen »ost« eller afsættes under denne benævnelse.

26 Kravet om beskyttelse af forbrugerne er undtagelsens eksistensberettigelse. Som det fremgår af sjette betragtning til forordningen, har lovgiver netop villet, at det »undgås, at forbrugerne på nogen måde vildledes for så vidt angår mejeriprodukter og andre levnedsmidler, herunder sådanne, der delvis indeholder mælkebestanddele«. En sådan vildledning kan netop tænkes at opstå, når en forbruger stilles over for et produkt kaldet »diætost«, hvori der anvendes plante- i stedet for mælkefedt. Forbrugeren kan således, når han læser udtrykket »ost«, tænkes at antage, at produktet fuldt ud er et følgeprodukt af mælk, selv om han i realiteten køber et produkt som - på trods af at det er afledt af mælk og er blevet fremstillet på samme måde, som osten - adskiller sig betydeligt fra en ost ved, at en af dets bestanddele, mælkefedtet, er blevet erstattet af en bestanddel, der ikke indgik i mejeriprodukter, plantefedtet.

27 Denne fortolkning af forbuddet mod at anvende betegnelsen »ost« på produkter, som ikke er mejeriprodukter, betyder derimod ikke, at det er umuligt at anvende denne betegnelse for oste, der er bestemt til en særlig ernæring. De relevante bestemmelser, sådan som de er blevet fortolket ovenfor, tillader nemlig anvendelsen af benævnelsen »diætost« til at betegne oste, hvori mælkefedtet er blevet betydeligt reduceret, uden at fremmede stoffer, såsom plantefedtet, dog har erstattet mælkefedtet. Hvad der er vigtigt og således karakteriserer mejeriproduktet og dermed osten, er, at ingen af produktets naturlige stoffer er blevet erstattet, selv om det kun er delvist, med eventuelt fremmede stoffer, tilføjet under fremstillingen.

28 Denne fortolkning af rækkevidden af det omstridte forbud stemmer overens med Domstolens praksis angående spørgsmålet, hvorvidt nationale bestemmelser vedrørende mejeriprodukter er i overensstemmelse med fællesskabsrettens bestemmelser og særligt EF-traktatens artikel 30 (nu artikel 28 EF) om de frie varebevægelser. I Smanor-dommen anerkendte Domstolen således, at hvis et produkt, der fremstilles på lovlig vis i en medlemsstat og sælges i en anden medlemsstat, ved sine kvalitative egenskaber adskiller sig betydeligt fra det produkt, som fremstilles og sælges under en traditionel betegnelse i dette land, så kan det pågældende lands myndigheder kræve, at produktet sælges under en anden benævnelse end den, der anvendes for det indenlandske traditionelle produkt. Det foreliggende tilfælde drejede det sig om import af dybfrossen yoghurt og væsentligheden og beskaffenheden af forskellen mellem dette produkt og frisk yoghurt. Det nationalt hjemlede forbud mod at bruge varebetegnelsen »yoghurt« ved salg af dybfrosne produkter »såfremt yoghurten, efter at have været dybfrosset, ikke længere har de egenskaber, som forbrugerne kan forvente, når de køber en vare med betegnelsen 'yoghurt'«, blev anerkendt af Domstolen som værende i overensstemmelse med fællesskabsretten (8). I Deserbais-dommen, der følger den samme tankegang, dog på en mere indskrænkende vis, fastslår Domstolen, at traktatens artikel 30 og mere generelt beskyttelsen af fællesmarkedets mål er til hinder for indførsel og salg af »et produkt, som frembydes under en bestemt varebetegnelse, i henseende til sammensætningen eller fremstillingsmåden adskiller sig så radikalt fra de produkter, der normalt bærer denne betegnelse inden for Fællesskabet, at det ikke kan antages at tilhøre samme produktgruppe«. Domstolen erkender altså ligeledes i denne dom, selv uden for dommens præmisser, at beskyttelsen af forbrugeren udelukker brugen af den traditionelle varebetegnelse, når varen er blevet betydeligt ændret. Denne sag drejede sig om anvendelsen af varebetegnelsen »ost« på produkter med et bestemt mindsteindhold af fedt. Selv om Domstolen ikke i det foreliggende tilfælde fandt, at betingelserne for at anvende forbuddet var til stede, erkendte den ikke desto mindre at: »Medlemsstaterne kan derfor principielt udstede retsforskrifter, som gør de indenlandske fabrikanters ret til at anvende en bestemt varebetegnelse for en ost afhængig af, at dette har er vist traditionelt mindsteindhold af fedt« (9).

29 Den fortolkning af artikel 3, stk. 1, i forordningen, som jeg foreslår, følger logikken i direktiv 97/4/EF, som, i undtagelsestilfælde, tillader en medlemsstats importmyndigheder at forbyde brugen af den varebetegnelse, der anvendes i medlemsstaten, hvor produktet fremstilles. Dette er tilfældet, hvis produktet, det betegner, »i henseende til sammensætningen eller fremstillingsmåden, adskiller sig (så) radikalt fra det produkt, der bærer denne betegnelse«, at det ikke længere, i medlemsstaten, hvor det er bragt i omsætning, er muligt at sikre en korrekt information af forbrugerne - der tillader dem at få kendskab til produktets egentlige art og skelne det fra de produkter, det let ville kunne forveksles med - ved at supplere varebetegnelsen med andre »varedeklarationer« på produktets emballage »i nærheden« af betegnelsen.

30 Alt taget i betragtning foreslår jeg at besvare det første spørgsmål med, at bestemmelserne i artikel 3, stk. 1 og 2, i forordningen skal fortolkes således, at et mejeriprodukt, hvori plantefedtet har erstattet mælkefedtet, ikke kan betegnes som en »ost«.

Andet spørgsmål

31 Ved at foreslå et bekræftende svar på det første spørgsmål må jeg således også tage stilling til det andet spørgsmål, der er forelagt subsidiært.

32 Den tyske domstol ønsker med det andet spørgsmål at få oplyst, hvorvidt det har nogen betydning, at benævnelsen »diætost« med planteolie til en »fedtreduceret« ernæring suppleres med en række varedeklarationer på emballagen, såsom »denne diætost er rig på forskellige slags umættede fedtsyrer ...« eller »denne diætost er ideel til en kolesterolbevidst ernæring ...«.

33 Jeg finder ikke, at tilføjelsen af sådanne varedeklarationer udvisker det ulovlige forhold, som består i at betegne de omstridte produkter - alle kendetegnet ved, at plantefedtet har erstattet mælkefedtet - som »ost«. Fællesskabslovgiver erkender nemlig, at betegnelsen »ost« garanterer forbrugeren, at alle produktets bestanddele er til stede, således at de supplerende oplysninger ikke kan tillade brugen af denne betegnelse, når en eller flere af bestanddelene mangler. Dette understreges af artikel 3, stk. 2, i forordningen, som udtrykkeligt bestemmer, at »for så vidt angår andre produkter end de i artikel 2 beskrevne, må der ikke anvendes etiketter, handelsdokumenter, reklamemateriale eller nogen anden form for reklame ... eller nogen anden form for præsentation, der angiver, lader forstå eller antyder, at det pågældende produkt er et mejeriprodukt«.

34 Det må i hvert fald i den henseende antages, at varedeklarationerne på ingen måde ændrer ved substansen i forbuddet, som består i en sikker beskyttelse af forbrugeren mod eventuelle ændringer i produktets sammensætning. Det følger heraf, at hvilken supplerende forklaring der end måtte knytte sig til produktets navn, så kan denne ikke have nogen som helst indflydelse på forbuddets rækkevidde. Med andre ord foreligger der en uomstødelig formodning for en risiko for forbrugeren, når benævnelsen »ost« anvendes på mejeriprodukter, hvis sammensætning er blevet ændret, sådan som tidligere beskrevet: Denne risiko kan kun undgås med det nævnte forbud og ikke ved hjælp af oplysninger på emballagen.

35 Domstolens praksis vedrørende overensstemmelsen af nationale retsforskrifter angående benævnelse af levnedsmidler med fællesskabsretten, især traktatens artikel 30, er i analogi hermed. Lad mig minde om, at Domstolen antog, at artikel 30 ikke kunne siges at forbyde nationale bestemmelser, der havde til formål at sikre produkternes rette benævnelse, og således sikre information af forbrugeren og god handelsskik, så længe bestemmelserne var retfærdiggjort af det generelle hensyn, der ligger i beskyttelsen af forbrugerne (10). Som jeg allerede har understreget i undersøgelsen af det første spørgsmål, så minder jeg ligeledes om, at det ikke for Domstolen kan være nogen tilstrækkelig garanti for information af forbrugeren, at varebetegnelsen suppleres med en række varedeklarationer, f.eks. når salgsvarens egenskaber afviger betydeligt fra de egenskaber, der knytter sig til det produkt, der bærer den traditionelle varebetegnelse (11).

36 UDL argumenterer følgende: Hvis artikel 3, stk. 1, i forordningen skal fortolkes således, at den forbyder, at produkter, afledt af mælk, hvori en fremmed bestanddel har erstattet den naturlige bestanddel, betegnes som en »ost«, og at dette forbud finder anvendelse, selv hvis en række varedeklarationer tilføjes emballagen, så tildeles forbuddet en overdreven rækkevidde, der ikke er nødvendig for at beskytte forbrugeren, og som dermed er i modstrid med proportionalitetsprincippet. Ifølge sagsøgeren kan denne beskyttelse nemlig opnås på en lige så effektiv måde ved hjælp af de omtalte varedeklarationer. Denne betragtning skulle bekræfte påstanden om en tværtimod mere smidig fortolkning af det omtalte forbud ved at anerkende anvendelsen af udtrykket »ost« på mejeriprodukter, hvori der anvendes plante- i stedet for mælkefedt, så længe, naturligvis, at informationen af forbrugeren er sikret på en passende måde.

37 En sådan påstand er ubegrundet. Forordningens logiske opbygning og særligt artikel 3, stk. 1, tillader ikke en sådan antagelse.

38 Jeg må henvise til, at når forordningen vedrører benævnelse af mejeriprodukter, er det med det formål at bevare mælk og mejeriprodukters naturlige sammensætning til gavn for forbrugerne og fabrikanterne i Fællesskabet. Samme forordning erkender, at det er nødvendigt, at »det undgås, at forbrugerne på nogen måde vildledes for så vidt angår mejeriprodukter og de andre levnedsmidler, herunder sådanne, der delvis indeholder mælkebestanddele« (12). Det er dog almindeligt bekendt i henhold til Domstolens faste praksis, at en bestemmelse ikke kan begrænse erhvervsdrivendes bevægelsesfrihed mere, end det er nødvendigt for gennemførelsen af de formål, som lovgiver tilsigter ved vedtagelsen af den indskrænkende foranstaltning. Samme retspraksis understreger, at især når fællesskabslovgiver, som her, griber ind i feltet af de økonomiske aktiviteter, så må han råde over et vidt skøn (13).

39 Ved at vedtage forordningen har Fællesskabets lovgiver anset det omstridte forbud som værende uundværligt. Man må spørge sig selv, hvorvidt forbuddet, når proportionalitetsprincippet tages i betragtning, skal forstås således, at det har en absolut rækkevidde. Jeg mener, at dette må bevares bekræftende. Ved at bruge sit frie skøn - som er særlig stort, når der er tale om et indgreb, der har indflydelse på den økonomiske aktivitet - har lovgiver åbenlyst antaget, at kun et strengt forbud mod at anvende betegnelsen »ost« på produkter, afledt af mælk og hvori mælkefedtet er skåret væk, med sikkerhed kunne sikre, at man undgik enhver forvirring, som brugen af udtrykket ost, selv ledsaget af en række varedeklarationer, måtte kunne forårsage i forbrugerens sind. Det må nemlig erkendes, at det er udtrykket »ost«, som tiltrækker forbrugerens opmærksomhed og tillader ham at orientere sig, mens varedeklarationerne kun eventuelt kan antages at have en påvirkning og i så fald kun i ringe omfang. Forbuddet kan altså ikke siges at være uforholdsmæssigt i forhold til dets formål. Denne konklusion bekræfter min tidligere fremsatte fortolkning af artikel 3, stk. 1.

40 Jeg foreslår derfor Domstolen at besvare det andet præjudicielle spørgsmål benægtende og mere præcist svare, at det i forordningens artikel 3, stk. 1, omtalte forbud også gælder, når benævnelsen »ost« suppleres med varedeklarationer på emballagen, såsom »denne diætost er rig på forskellige slags umættede fedtsyrer« eller »denne diætost er ideel til en kolesterolbevidst ernæring«.

Forslag til afgørelse

41 Henset til alle de ovennævnte betragtninger foreslår jeg følgeligt Domstolen at besvare de spørgsmål, som er stillet af Bundesgerichtshof, på følgende måde:

»1) Bestemmelserne i artikel 3, stk. 1 og 2, i Rådets forordning (EØF) nr. 1898/87 af 2. juli 1987 om beskyttelse af benævnelserne for mælk og mejeriprodukter i forbindelse med afsætning, sammenholdt med artikel 3, stk. 2, i Rådets direktiv 89/398/EØF af 3. maj 1989 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om levnedsmidler bestemt til særlig ernæring, skal fortolkes således, at et produkt afledt af mælk, hvori der anvendes plante- i stedet for mælkefedt, ikke må betegnes som en 'ost'.

2) Det i artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 1898/87 omtalte forbud gælder også i tilfælde, hvor benævnelsen 'diætost (henholdsvis blød diætost) med planteolie til en fedtreduceret ernæring' suppleres med varedeklarationer på emballagen, såsom 'denne diætost er rig på forskellige slags umættede fedtsyrer' eller 'denne diætost er ideel til en kolesterolbevidst ernæring'.«

(1) - EFT L 182, s. 36. Denne forordning er senest ændret ved Kommissionens forordning (EF) nr. 623/98 af 19.3.1998 (EFT L 85, s. 3).

(2) - EFT L 186, s. 27. Dette direktiv er senest ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 96/84/EF af 19.12.1996 (EFT 1997 L 48, s. 20).

(3) - Artikel 3, stk. 1, »gælder dog ikke for benævnelsen af produkter, hvis nøjagtige beskaffenhed er velkendt på baggrund af den traditionelle brug, og/eller når benævnelsen klart anvendes for at beskrive en karakteristisk egenskab ved produktet«.

(4) - I henhold til artikel 1, stk. 2, litra a), hører til denne gruppe »levnedsmidler, som på grund af deres særlige sammensætning eller den særlige måde, hvorpå de er fremstillet, klart adskiller sig fra almindelige levnedsmidler, er egnede til det angivne ernæringsmæssige formål og forhandles på en sådan måde, at det fremgår, at de er egnede til dette formål«.

(5) - Rådets direktiv af 18.12.1978 om tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om mærkning af og præsentationsmåder for levnedsmidler og om reklame for sådanne levnedsmidler (EFT 1979 L 33, s. 1). Dette direktiv er senest ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/4/EF af 27.1.1997 om ændring af direktiv 79/112/EØF om tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning vedrørende mærkning og præsentationsmåder for levnedsmidler og om reklame for sådanne levnedsmidler (EFT L 43, s. 21).

(6) - Eksempelvis kan diætetisk chokolade - selv om produktet i henhold til artikel 3, stk. 2, i direktivet skal indeholde alle de obligatoriske ingredienser fra den almindelige chokolade - ikke desto mindre fremstilles ved at anvende frugtsukker eller et andet surrogat for sukker i stedet for den sukkerbestanddel, diabetikere ikke kan tåle. Findes der ingen bestemmelser vedrørende brugen af benævnelsen »chokolade«, der strider imod dette, kan den særlige chokolade sælges under denne varebetegnelse, som dog skal suppleres med en angivelse af chokoladens særlige art, for eksempel udtrykket »diætetisk«.

(7) - Kommissionens forslag (EFT 1984 C 111, s. 7) indeholdt derimod en sådan udelukkelse. Artikel 4 i dette forslag var nemlig følgende: »Denne forordning påvirker ikke bestemmelserne om levnedsmidler bestemt til særlig ernæring i henhold til direktiv 77/94/EØF.« Direktivet, der undersøges ovenfor, har afløst det nævnte rådsdirektiv af 21.12.1976 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om levnedsmidler bestemt til særlig ernæring (EFT L 26, s. 55). Det faktum, at forslaget ikke blev fulgt, beviser fællesskabslovgivers ønske om at udstrække anvendelsen af forordningen til de diætetiske produkter.

(8) - Dom af 14.7.1988, sag 298/87, Sml. s. 4489, særligt præmis 21 og 24.

(9) - Dom af 22.9.1988, sag 286/86, Sml. s. 4907, præmis 11 og 13. Denne sag vedrørte den franske lovgivning, som straffede brugen af varebetegnelsen »Edam« for oste med et fedtindhold på under 40%.

(10) - Jf. f.eks. dom af 16.12.1980, sag 27/80, Fietje, Sml. s. 3839.

(11) - Smanor-dommen, tidligere nævnt i fodnote 8, præmis 23. Sagen drejede sig om en etikette med angivelsen af sidste salgs- eller holdbarhedsdato. Jf. ligeledes dom af 10.11.1992, sag C-3/91, Exportur, Sml. I, s. 5529, præmis 27 og 28.

(12) - Formuleringen stammer fra forordningens sjette betragtning.

(13) - Jf. senest dom af 19.11.1998, sag C-150/94, Storbritannien mod Rådet, Sml. I, s. 7235, af 10.3.1998, sag C-122/95, Tyskland mod Rådet, Sml. I, s. 973, og af 19.2.1998, sag C-4/96, NIFPO, Sml. I, s. 682.