FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

H. SAUGMANDSGAARD ØE

fremsat den 11. december 2019 ( 1 ) ( i )

Sag C-667/18

Orde van Vlaamse Balies,

Ordre des barreaux francophones et germanophone

mod

Ministerraad

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Grondwettelijk Hof (forfatningsdomstol, Belgien))

»Præjudiciel forelæggelse – direktiv 2009/138/EF – retshjælpsforsikring – forsikringstagerens frie valg af advokat eller repræsentant – en sag behandlet retsligt eller administrativt – begreb – retslig og udenretslig mægling«

I. Indledning

1. Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 201, stk. 1, litra a), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/138/EF af 25. november 2009 om adgang til og udøvelse af forsikrings- og genforsikringsvirksomhed (Solvens II) ( 2 ).

2. Denne anmodning er indgivet i forbindelse med et annullationssøgsmål, der er anlagt af Orde van Vlaamse Balies (den flamske advokatforening) og Ordre des barreaux francophones et germanophone (foreningen af fransktalende og tysktalende advokater) (herefter »advokatforeningerne«) med påstand om annullation af wet tot wijziging van de wet van 4 april 2014 betreffende de verzekeringen en ertoe strekkende de vrije keuze van een advocaat of iedere andere persoon die krachtens de op de procedure toepasselijke wet de vereiste kwalificaties heeft om zijn belangen te verdedigen in elke fase van de rechtspleging te waarborgen in het kader van een rechtsbijstandsverzekeringsovereenkomst (lov om ændring af lov af 4.4.2014 om forsikringer og om frit valg af advokat eller enhver anden person, som har de i henhold til retsplejeloven krævede kvalifikationer for at forsvare en persons interesser i retssager, i henhold til en aftale om retshjælpsforsikring) ( 3 ) af 9. april 2017.

3. Det af advokatforeningerne anlagte søgsmål vedrører det forhold, at den belgiske lovgiver har udvidet den mulighed, som en forsikret efter en retshjælpsforsikring har, for frit at vælge en advokat eller en repræsentant, til at omfatte voldgiftsprocedurer, men ikke mæglingsprocedurer.

4. Grondwettelijk Hof (forfatningsdomstol, Belgien) ønsker med det præjudicielle spørgsmål oplyst, om den i belgisk ret fastsatte mæglingsprocedure, uanset om den er retslig eller udenretslig, er omfattet af begrebet »en sag behandlet retsligt« i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i artikel 201, stk. 1, litra a), i direktiv 2009/138.

5. Efter min redegørelse vil jeg foreslå Domstolen at besvare dette spørgsmål bekræftende. Jeg vil først erindre om, at artikel 201, stk. 1, litra a), i direktiv 2009/138, der omhandler den forsikredes frie advokatvalg, har selvstændig karakter i forhold til dette direktivs artikel 198, stk. 1, der fastsætter bestemmelse om dækning af de omkostninger, der er forbundet hermed. Jeg vil derefter af Domstolens praksis vedrørende de rettigheder, der tilkommer en forsikret efter en retshjælpsforsikring, og nærmere bestemt den praksis, der vedrører begrebet »en sag behandlet administrativt«, udlede de elementer, der er nyttige for fortolkningen af begrebet »en sag behandlet retsligt«. Endelig vil jeg under hensyn til de træk, der kendetegner mægling, drage konsekvenserne heraf i overensstemmelse med de formål, der forfølges med det samme direktiv.

II. Retsforskrifter

A. EU-retten

1. Det ophævede direktiv 87/344/EØF

6. Artikel 4, stk. 1, litra a), i Rådets direktiv 87/344/EØF af 22. juni 1987 om samordning af de ved lov eller administrativt fastsatte bestemmelser om retshjælpsforsikring ( 4 ), der blev ophævet ved direktiv 2009/138 ( 5 ), bestemte: »1. Af enhver aftale om retshjælpsforsikring skal det udtrykkeligt fremgå: a) at den sikrede frit kan vælge sin advokat eller enhver anden person, som er behørigt kvalificeret i henhold til den nationale lovgivning, når det er påkrævet for at forsvare, repræsentere eller varetage hans interesser i en sag behandlet retsligt eller administrativt.«

2. Direktiv 2009/138

7. 16. betragtning til direktiv 2009/138 har følgende ordlyd: »Hovedformålet med regulering af og tilsyn med forsikrings- og genforsikringsselskaber er at sikre en hensigtsmæssig beskyttelse af forsikringstagere og begunstigede. Begrebet begunstigede har til formål at dække enhver fysisk eller juridisk person, som har en rettighed i henhold til en forsikringsaftale. Finansiel stabilitet samt redelige og stabile markeder er andre mål for regulering af og tilsyn med forsikrings- og genforsikringsselskaber, og disse bør også tages i betragtning, dog uden at hovedformålet af den grund undermineres.«

8. Dette direktivs afsnit II, der har overskriften »Særlige bestemmelser vedrørende forsikring og genforsikring«, indeholder et kapitel II, der vedrører »[s]ærlige bestemmelser vedrørende skadesforsikring«, hvis afdeling 4, der har overskriften »Retshjælpsforsikring«, indeholder artikel 198-205 ( 6 ).

9. Det nævnte direktivs artikel 198, der har overskriften »Anvendelsesområdet for bestemmelserne i denne afdeling«, bestemmer i stk. 1: »Bestemmelserne i denne afdeling gælder for den retshjælpsforsikring, som er omhandlet under forsikringsklasse 17 i del A i bilag I, hvorved et forsikringsselskab mod præmiebetaling forpligter sig til at dække omkostninger ved retssager og at præstere andre tjenesteydelser, der følger af forsikringsdækningen, blandt andet med henblik på: […] b) at forsvare eller repræsentere den forsikrede under en civilsag, en straffesag eller en sag behandlet administrativt eller på lignende måde, eller i anledning af et krav, som er rejst mod vedkommende.«

10. Artikel 200, stk. 1 og 4, i direktiv 2009/138 bestemmer: »1. Hjemlandet sikrer, at forsikringsselskaber, efter den mulighed, som medlemsstaten har valgt, eller efter eget valg, hvis medlemsstaten giver sit samtykke hertil, vedtager mindst en af de metoder til behandling af krav, der er beskrevet i stk. 2-4. Uanset hvilken mulighed der vælges, anses de retshjælpssikredes interesser for at være omfattet af ækvivalente garantier i henhold til bestemmelserne i denne afdeling. […] 4. Aftalen foreskriver, at de forsikrede kan, så snart forsikringsselskabets intervention kan påberåbes, overdrage forsvaret af deres interesser til en advokat efter eget valg, eller, for så vidt den nationale lovgivning tillader dette, til enhver anden behørigt kvalificeret person.«

11. Dette direktivs artikel 201, der har overskriften »Frit advokatvalg«, bestemmer i stk. 1, litra a): »1. Enhver forsikringsaftale om retshjælp skal indeholde udtrykkelig bestemmelse om at: a) den forsikrede frit kan vælge sin advokat eller enhver anden person, som er behørigt kvalificeret i henhold til den nationale lovgivning, når det er påkrævet for at forsvare, repræsentere eller varetage hans interesser i en sag behandlet retsligt eller administrativt.«

B. Belgisk ret

1. Lov om forsikringer før ikrafttrædelsen af lov af 9. april 2017

12. Artikel 156, nr. 1), i wet betreffende de verzekeringen (lov om forsikringer) ( 7 ) af 4. april 2014 havde i den affattelse, der var gældende indtil ikrafttrædelsen af lov af 9. april 2017, følgende ordlyd: »En forsikringsaftale om retshjælp skal i det mindste udtrykkeligt indeholde bestemmelse om følgende: 1) såfremt der skal gennemføres en retslig eller administrativ procedure, kan den forsikrede frit vælge en advokat eller enhver anden person, som i henhold til den lovgivning, der finder anvendelse på proceduren, har de krævede kvalifikationer til at forsvare, repræsentere eller varetage den pågældendes interesser.«

2. Lov af 9. april 2017

13. Artikel 2 i lov af 9. april 2017 bestemmer: »I artikel 156 i lov […] om forsikringer erstattes nr. 1), med følgende: »1) såfremt der skal gennemføres en retslig, administrativ eller voldgiftsmæssig procedure, kan den forsikrede frit vælge en advokat eller enhver anden person, som i henhold til den lovgivning, der finder anvendelse på proceduren, har de krævede kvalifikationer til at forsvare, repræsentere eller varetage den pågældendes interesser, og, såfremt der skal gennemføres voldgift, mægling eller en anden form for anerkendt udenretslig tvistbilæggelse, en person, der har de kvalifikationer, der er krævet og fastsat i denne forbindelse.«

3. Retsplejeloven

14. Det fremgår af de sagsakter, der er fremlagt for Domstolen, at Gerechtelijk Wetboek (retsplejeloven), som senest ændret ved wet houdende diverse bepalingen inzake burgerlijk recht en bepalingen met het oog op de bevordering van alternatieve vormen van geschillenoplossing (lov om forskellige bestemmelser på det civilretlige område og bestemmelser med henblik på at fremme alternative tvistbilæggelsesformer) ( 8 ) af 18. juni 2018, foreskriver to former for mægling, nemlig udenretslig og retslig mægling, der er reguleret i henholdsvis denne lovs artikel 1730-1733 og den nævnte lovs artikel 1734-1737. I retsplejelovens artikel 1723/1-1729 er fastsat generelle principper.

a) Generelle principper

15. Retsplejelovens artikel 1723/1 bestemmer: »Mægling er en fortrolig og struktureret proces, der frivilligt indledes mellem parter i en tvist, og som finder sted med deltagelse af en upartisk, neutral og uafhængig tredjemand, der faciliterer kommunikationen med det formål at bistå parterne til selv at finde en løsning.«

16. Retsplejelovens artikel 1729 bestemmer: »Parterne kan hver især til enhver tid bringe mæglingen til ophør, uden at dette kan komme denne part til skade.«

b) Udenretslig mægling

17. Retsplejelovens artikel 1730, stk. 1, bestemmer: »En part kan over for den anden part før, under og efter en retslig procedure foreslå at indlede en mæglingsproces uafhængigt af, om der tidligere er indledt retslige eller voldgiftsmæssige procedurer. Parterne udpeger efter fælles aftale en mægler eller overlader det til en tredjemand at foretage denne udpegning.«

18. Denne lovs artikel 1731, stk. 1 og 3, er affattet som følger: »Stk. 1. Parterne indgår ved mæglerens mellemkomst aftale om fremgangsmåden for og varigheden af mæglingsprocessen. Denne aftale udfærdiges skriftligt i form af en mæglingsprotokol, der undertegnes af parterne og af mægleren. Hver part betaler halvdelen af de udgifter og salærer, der er forbundet med mæglingen, medmindre parterne aftaler andet. […] Stk. 3. Undertegnelsen af protokollen suspenderer forældelsesfristen, så længe mæglingen pågår.«

19. Den nævnte lovs artikel 1732 bestemmer: »Når parterne har indgået aftale om mægling, udfærdiges aftalen som et skriftligt dokument, der dateres og underskrives af parterne og mægleren. Hvis det er relevant, nævnes mæglerens godkendelse. Dette skriftlige dokument skal indeholde en præcis angivelse af de forpligtelser, som parterne hver især har påtaget sig.«

20. Retsplejelovens artikel 1733 bestemmer: »Såfremt der opnås enighed, og den mægler, der har gennemført mæglingen, er godkendt af den kommission, der er nævnt i [retsplejelovens] artikel 1727, kan parterne eller en af dem i henhold til [denne lovs] artikel 1731 og 1732 forelægge den indgåede mæglingsaftale for den kompetente ret til godkendelse. […] Retten kan alene afslå at godkende aftalen, såfremt den er i strid med den offentlige orden, eller såfremt en aftale, der er indgået i forbindelse med familiemægling, er i strid med mindreårige børns tarv. Godkendelsen vedtages ved kendelse, der har retsvirkninger som en dom i henhold til [den nævnte retsplejelovs] artikel 1043 [ ( 9 )].«

21. Den forelæggende ret har oplyst, at hvis den mægler, der har gennemført mæglingen, ikke er godkendt af den føderale mæglingskommission, kan retten ikke godkende mæglingsaftalen, som må gøres eksigibel på en anden måde, f.eks. ved oprettelse af et notardokument.

c) Retslig mægling

22. Retsplejelovens artikel 1734 bestemmer: »Stk. 1. Den ret, ved hvilken en sag er anlagt, kan efter fælles anmodning fra parterne eller på eget initiativ, men med parternes samtykke, beslutte at indlede mægling, så længe sagen ikke er optaget til dom, dog ikke på alle stadier af sager, der er indbragt for Hof van Cassatie [kassationsdomstol, Belgien] og arrondissementsrechtbank [distriktsdomstol, Belgien], og i sager om foreløbige forholdsregler. […] Stk. 2. Afgørelsen om, at parterne skal forsøge at løse tvisten ved mægling […], skal indeholde navnet på mægleren eller mæglerne og oplysning om, hvorvidt den eller de pågældende er godkendt som mægler, angive varigheden af mæglingsforløbet, som ikke kan overstige seks måneder, og fastsætte datoen for mæglingsmødet til det tidligst mulige tidspunkt efter udløbet af denne frist. Stk. 3. Senest i forbindelse med det i stk. 2 omhandlede mæglingsmøde underretter parterne retten om resultatet af mæglingen. Hvis parterne ikke er nået frem til en aftale, kan de i fællesskab anmode om en ny frist eller om, at sagen genoptages. […] Stk. 5. Når parterne i fællesskab har anmodet om, at der indledes et mæglingsforløb, udsættes de for dem fastsatte procesfrister fra det tidspunkt, hvor de fremsætter denne anmodning. Hvis det er relevant, kan parterne eller en af dem anmode om en ny frist til at forberede sagen til det mæglingsmøde, der er nævnt i stk. 2, eller i artikel 1735, stk. 5.«

23. Retsplejelovens artikel 1735, stk. 2 og 3, bestemmer: »Stk. 2. Mægling kan vedrøre hele eller en del af tvisten. Stk. 3. Tvisten verserer fortsat for retten under mæglingsforløbet, og retten kan til enhver tid træffe de foranstaltninger, som den måtte anse for nødvendige. Retten kan efter anmodning fra mægleren eller en af parterne endvidere bringe mæglingen til ophør før udløbet af den fastsatte frist.«

24. Retsplejelovens artikel 1736 bestemmer: »[…] Efter afslutning af mæglingsforløbet underretter mægleren skriftligt retten om, hvorvidt parterne er nået frem til en løsning. Hvis mæglingen har ført til indgåelsen af en mæglingsaftale, kan parterne eller en af dem, også når der foreligger en delvis aftale, i henhold til [retsplejelovens] artikel 1043 anmode retten om at godkende aftalen. Retten kan alene nægte at godkende aftalen, såfremt den er i strid med den offentlige orden, eller såfremt en aftale, der er indgået i forbindelse med familiemægling, er i strid med mindreårige børns tarv. Hvis mæglingen ikke har ført til indgåelsen af en fuldstændig mæglingsaftale, optages sagen til fortsat behandling på det fastsatte tidspunkt, uden at dette foregriber rettens mulighed for, såfremt den måtte anse dette for hensigtsmæssigt og efter indhentning af samtykke fra alle parter, at forlænge den periode, som er fastsat for mæglingsforløbet, med en frist, som retten fastsætter.«

III. Hovedsagen og det præjudicielle spørgsmål

25. Advokatforeningerne anlagde den 23. oktober 2017 sag ved Grondwettelijk Hof (forfatningsdomstol) med påstand om annullation af lov af 9. april 2017. Advokatforeningerne fremsatte til støtte for deres søgsmål to anbringender, hvoraf det første vedrører tilsidesættelse af artikel 10 og 11 i Grondwet (forfatning), der fastsætter lighedsprincippet og princippet om forbud mod forskelsbehandling, sammenholdt med artikel 201 i direktiv 2009/138.

26. Disse sagsøgere anførte, at lov af 9. april 2017, der ikke foreskriver, at den forsikrede efter en retshjælpsforsikring frit kan vælge sin advokat i forbindelse med en mæglingsprocedure, ikke er forenelig med artikel 201 i direktiv 2009/138. Sagsøgerne gjorde gældende, at det bl.a. af Domstolens praksis vedrørende begrebet »en sag behandlet retsligt eller administrativt«, der er anvendt i denne artikel, kan udledes, at begrebet »en sag behandlet retsligt« ikke skal fortolkes strengt. Sagsøgerne anførte endvidere, at såvel frivillig som retslig mægling ud fra forskellige aspekter kan anses for et led i den sag, der behandles retsligt, i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i artikel 201 i direktiv 2009/138.

27. Den forelæggende ret har henvist til, at formålet med den anfægtede lov af 9. april 2017 var at udvide den mulighed, der tilkommer en forsikret efter en retshjælpsforsikring, for frit at vælge en advokat eller en enhver anden kvalificeret person, der tidligere omfattede enhver retslig eller administrativ procedure, til at omfatte voldgiftsprocedurer, men ikke mæglingsprocedurer. Dette valg fra den belgiske lovgivers side hviler på to betragtninger. For det første bidrager tilstedeværelsen af en advokat ikke til at fremme mægling, og for det andet er mægling i modsætning til, hvad der er tilfældet for voldgift, ikke nødvendigvis begrundet ud fra en juridisk argumentation.

28. Den forelæggende ret er af den opfattelse, at det fremgår af Domstolens praksis ( 10 ), at begrebet »en sag behandlet retsligt« i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i artikel 201 i direktiv 2009/138, skal fortolkes bredt, og at det af AK-dommens præmis 19 kan udledes, at der ikke skal foretages en sondring, herunder når der er tale om »en sag behandlet retsligt«, mellem den forberedende fase og beslutningsfasen af en sådan procedure.

29. Denne retspraksis gør det imidlertid ikke muligt med sikkerhed at fastslå, om dette også gør sig gældende for en mæglingsprocedure. Den forelæggende ret har i denne forbindelse anført, at en mæglingsprocedure har en række træk, der kan sammenlignes med såvel de træk, der kendetegner en mindelig tvistbilæggelse, som de træk, der kendetegner en retslig procedure. Eftersom mæglingsproceduren har til formål at give parterne mulighed for at nå til en aftale gennem mægling mellem dem, adskiller denne procedure sig navnlig fra en retslig procedure og kan sammenlignes med mindelig tvistbilæggelse. Mæglingsproceduren adskiller sig imidlertid fra den mindelige tvistbilæggelse, ved at den generelt følger af den enighed, der er opnået i mindelighed, ved at den er reguleret i retsplejeloven, og ved at en aftale, der er indgået som følge af en mægling, der er gennemført af en godkendt mægler, kan godkendes af den kompetente ret, idet godkendelsen sker ved kendelse, der har retsvirkninger som en dom.

30. Eftersom Grondwettelijk Hof (forfatningsdomstol) på baggrund af samtlige disse elementer er i tvivl om fortolkningen af artikel 201, stk. 1, litra a), i direktiv 2009/138, har denne domstol besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »Skal begrebet »en sag behandlet retsligt« i artikel 201, stk. 1, litra a), i […] direktiv 2009/138[…] fortolkes således, at det også omfatter de uden[s]retlige og retslige mæglingsprocedurer, der er omhandlet i [retsplejelovens] artikel 1723/1 til 1737 […]?«

31. Advokatforeningerne, den belgiske regering og Europa-Kommissionen har indgivet skriftlige indlæg. Disse afgav mundtlige indlæg i retsmødet, der blev afholdt den 2. oktober 2019.

IV. Bedømmelse

32. Grondwettelijk Hof (forfatningsdomstol) har med det præjudicielle spørgsmål anmodet Domstolen om at præcisere betydningen og rækkevidden af begrebet »en sag behandlet retsligt« i artikel 201, stk. 1, litra a), i direktiv 2009/138, idet den nærmere bestemt ønsker oplyst, om denne bestemmelse skal fortolkes således, at den er til hinder for en national lovgivning, der indebærer, at en forsikret efter en retshjælpsforsikring i forbindelse med retslig eller udenretslig mægling ikke har mulighed for frit at vælge en advokat eller en repræsentant.

33. Det i artikel 201, stk. 1, litra a), i direktiv 2009/138 nævnte princip om, at den forsikrede, der har tegnet en retshjælpsforsikring, frit kan vælge sin advokat eller enhver anden person, der er godkendt til at forsvare den pågældendes interesser »i en sag behandlet retsligt eller administrativt«, er ikke nyt.

34. Dette princip var udtrykt med en tilsvarende ordlyd i artikel 4, stk. 1, litra a), i direktiv 87/344, der blev ophævet ved direktiv 2009/138, hvorved der blev foretaget en omarbejdning af forskellige direktiver på forsikringsområdet, herunder det førstnævnte direktiv ( 11 ). Der skal derfor henvises til den fortolkning, som Domstolen har anlagt af denne artikel.

35. Jeg vil derfor nøje redegøre for den lære, der kan udledes af Domstolens praksis, og derefter for de konsekvenser, der efter min opfattelse synes at kunne drages heraf med hensyn til fortolkningen af begrebet »en sag behandlet retsligt« og med hensyn til mægling.

36. Som følge af drøftelserne i retsmødet om forholdet mellem de bestemmelser, der finder anvendelse på retshjælpsforsikring, forekommer det efter min opfattelse imidlertid hensigtsmæssigt først at give en kortfattet gennemgang af opbygningen af disse bestemmelser, således som de mere klart fremgår af direktiv 2009/138.

A. Fremstilling af de gældende bestemmelser om retshjælpsforsikring

37. I direktiv 2009/138 er de gældende bestemmelser om retshjælpsforsikring samlet i en særskilt afdeling, der indeholder artikel 198-205.

38. Denne afdeling indeholder tre artikler, nemlig artikel 198, 200 og 201 i direktiv 2009/138, der er nyttige for Domstolens bedømmelse, og som i det væsentlige svarer til henholdsvis artikel 2, 3 og 4 i direktiv 87/344 ( 12 ).

39. EU-lovgiver har ved at tilføje overskrifter præciseret formålet med disse bestemmelser og fremhævet deres selvstændige karakter ( 13 ). Artikel 198 i direktiv 2009/138 indeholder således en definition af, hvad der forstås ved retshjælpsforsikring, og en præcisering af anvendelsesområdet herfor, mens dette direktivs artikel 200 vedrører forsikringsselskabernes behandling af krav, og det samme direktivs artikel 201 fastlægger de tilfælde, hvori den forsikrede har ret til frit advokatvalg.

40. Der skal derfor foretages en sondring mellem logikken bag artikel 198 i direktiv 2009/138, der vedrører forsikringsselskabernes forpligtelser, nemlig »til at dække omkostninger ved retssager og at præstere andre tjenesteydelser, der følger af forsikringsdækningen, blandt andet med henblik på […] at forsvare eller repræsentere den forsikrede under en civilsag, en straffesag eller en sag behandlet administrativt eller på lignende måde, eller i anledning af et krav, som er rejst mod vedkommende« ( 14 ), og logikken bag dette direktivs artikel 200, der definerer de tre metoder til behandling af den retshjælpssikredes krav, herunder de krav, der er nævnt i stk. 4, og som består i i henhold til aftale at foreskrive, at »de forsikrede kan, så snart forsikringsselskabets intervention kan påberåbes, overdrage forsvaret af deres interesser til en advokat efter eget valg, eller, for så vidt den nationale lovgivning tillader dette, til enhver anden behørigt kvalificeret person« ( 15 ).

41. Det præcise formål med artikel 201, stk. 1, litra a), i direktiv 2009/138, der definerer de forsikredes rettigheder eller de »specifikke garantier til fordel for de forsikrede« ( 16 ), der gælder for det frie valg af en advokat eller en repræsentant, adskiller sig endvidere fra de andre bestemmelser i afdelingen om retshjælpsforsikring.

42. Der kan derfor efter min opfattelse ikke herske tvivl om, at artikel 198, stk. 1, i direktiv 2009/138 kun indebærer, at de omkostninger, der er forbundet med det frie advokatvalg, som er fastsat i dette direktivs artikel 201, stk. 1, litra a), skal dækkes af de ydelser, som forsikringsselskabet leverer ( 17 ), med de begrænsninger, der fastsat i denne artikels stk. 2. Denne artikel har ikke til formål at fastsætte betingelserne for, at den forsikrede kan vælge en advokat eller en repræsentant.

43. Det kan endvidere ikke af det særlige formål med artikel 201, stk. 1, litra a), i direktiv 2009/138 udledes, at denne bestemmelse begrænser sig til at opstille et princip om frit advokatvalg, der ikke omfatter en pligt for forsikringsselskabet til at dække omkostningerne, hvilket må anses for indlysende. Det er netop denne økonomiske omkostningsdækning, der er fastsat i dette direktivs artikel 198, stk. 1, som begrunder EU-lovgivers indgriben med hensyn til betingelserne for, at en forsikret efter en retshjælpsforsikring frit kan vælge en advokat eller en repræsentant.

44. Det skal desuden nævnes, at Domstolen i forbindelse med præciseringen af rækkevidden af de rettigheder, som den forsikrede er tillagt ved artikel 4 i direktiv 87/344, nu artikel 201 i direktiv 2009/138, ikke fandt det nødvendigt at anlægge en fortolkning af artikel 2 i direktiv 87/344, nu artikel 198 i direktiv 2009/138 ( 18 ).

45. På baggrund af denne præcisering af forholdet mellem artikel 198, stk. 1, litra b), og artikel 201, stk. 1, litra a), i direktiv 2009/138 vil jeg nu fortsætte min analyse ved i Domstolens praksis at identificere de elementer, der er nyttige for overvejelserne om, under hvilke betingelser den forsikredes ret til frit advokatvalg skal gennemføres.

B. Den lære, der kan udledes af Domstolens praksis om den forsikredes frie advokatvalg

46. Domstolen har taget stilling til rækkevidden af de rettigheder, der tilkommer den forsikrede, og som følger af artikel 4, stk. 1, litra a), i direktiv 87/344, nu artikel 201, stk. 1, litra a), i direktiv 2009/138, i situationer, hvor den forsikrede har ønsket at udøve sine rettigheder enten i forbindelse med retslige procedurer eller over for administrative organer. Denne retspraksis tjener som udgangspunkt for fortolkningen af artikel 201, stk. 1, litra a), i direktiv 2009/138 ( 19 ).

1. Den situation, hvor den forsikrede udøver sine rettigheder i forbindelse med retslige procedurer

47. I Eschig-dommen ( 20 ) opstillede Domstolen først de tre principper, der udgør grundlaget for den retspraksis vedrørende området for retshjælpsforsikring, som nu er reguleret i direktiv 2009/138.

48. For det første er det formål, der forfølges med direktiv 87/344, og navnlig dette direktivs artikel 4, i vidt omfang at beskytte interesserne hos den forsikrede ( 21 ). For det andet har denne artikels stk. 1 en almindelig rækkevidde og et obligatorisk indhold ( 22 ). For det tredje tager direktiv 87/344 ikke sigte på en fuldstændig harmonisering af de regler, der gælder for aftaler om retshjælpsforsikring i medlemsstaterne, hvilket indebærer, at disse på EU-rettens nuværende udviklingstrin stadig frit kan fastlægge reglerne for disse aftaler, for så vidt som medlemsstaterne udøver deres beføjelser på dette område under overholdelse af EU-retten, herunder navnlig artikel 4 i direktiv 87/344 ( 23 ).

49. Domstolen fremhævede derefter, at den forsikredes ret til at vælge »sin repræsentant« er »begrænset til retslige og administrative sager« ( 24 ), og at der er tale om »minimumsgrænsen for den frihed, som skal gives den forsikrede, uanset hvilket valg der er foretaget ifølge […] artikel 3, stk. 2, [i direktiv 87/344] som forsikringsvirksomheden efterkommer« ( 25 ). Domstolen præciserede, at »løsningen i artikel 3, stk. 2, litra c), i direktiv 87/344 giver […] de forsikrede videregående rettigheder end direktivets artikel 4, stk. 1, litra a). Sidstnævnte bestemmelse giver således kun ret til frit at vælge repræsentant i det tilfælde, hvor der er indledt en retslig eller en administrativ procedure. Derimod har den forsikrede ifølge løsningen efter direktivets artikel 3, stk. 2, litra c), ret til at overlade varetagelsen af sine interesser til en repræsentant, når han har ret til at kræve bistand fra forsikreren i henhold til forsikringsaftalen, dvs. også før der indledes en retslig eller administrativ sag« ( 26 ).

50. I to senere domme af 26. maj 2011, Stark ( 27 ), og af 7. november 2013, Sneller ( 28 ), henviste Domstolen til de principper, der er opstillet i Eschig-dommen, med henblik på i den førstnævnte dom at fastslå, at den forsikredes mulighed for at vælge advokat kan undergives geografiske begrænsninger, for så vidt som den pågældendes frie valg ikke gøres illusorisk ( 29 ), og i den anden dom, at denne frihed ikke kan begrænses alene til de situationer, hvor forsikreren beslutter, at der skal anvendes en i forhold til forsikringsselskabet ekstern rådgiver ( 30 ).

51. I disse tre første domme tog Domstolen således stilling til rækkevidden af den forsikredes rettigheder i forbindelse med retslige procedurer uden at anlægge en fortolkning af begrebet »en sag behandlet retsligt« eller begrebet »en sag behandlet administrativt« ( 31 ).

52. Domstolen anlagde i to senere domme, der blev afsagt den 7. april 2016, nemlig Massar-dommen og AK-dommen, en fortolkning af begrebet »en sag behandlet administrativt« som omhandlet i artikel 4, stk. 1, litra a), i direktiv 87/344, nu artikel 201, stk. 1, litra a), i direktiv 2009/138.

2. De situationer, hvori den forsikrede udøver sine rettigheder over for et administrativt organ

53. I den sag, der gav anledning til Massar-dommen, havde den forelæggende rets anmodning til formål at fastslå, om princippet om frit valg af advokat eller repræsentant kunne finde anvendelse i en situation, hvor den forsikrede efter en retshjælpsforsikring ønskede at forsvare sig i forbindelse med et uafhængigt offentligt organs behandling af en ansøgning om tilladelse til at afskedige den pågældende, som vedkommendes arbejdsgiver havde indgivet, idet der ikke var tale om en retslig procedure ( 32 ).

54. I den sag, der gav anledning til AK-dommen, opstod det samme spørgsmål i forhold til en forsikret efter en retshjælpsforsikring, som ønskede at indgive en klage til et center, der var oprettet ved lov med henblik på at kontrollere særlige udgifter i anledning af sygdom, efter at dette center havde meddelt afslag på den pågældendes ansøgning om tilladelse til lægebehandling. I dette andet tilfælde var der heller ikke tale om en retslig procedure.

55. Der skal imidlertid allerede nu fremhæves en væsentlig forskel mellem disse to domme. Selv om den administrative afgørelse i den sag, der gav anledning til AK-dommen, kunne gøres til genstand for et søgsmål ved en forvaltningsdomstol, der havde kompetence i sager om social sikring og tjenestemænd ( 33 ), var dette ikke tilfældet i den sag, der gav anledning til Massar-dommen. Den administrative afgørelse kunne ikke gøres til genstand for et søgsmål eller en klage. Det var alene muligt at anlægge sag ved de civile domstole med påstand om erstatning ( 34 ).

56. Domstolen fastslog, at artikel 4, stk. 1, litra a), i direktiv 87/344 skulle fortolkes således, at begrebet »en sag behandlet administrativt« i denne bestemmelse omfatter »en procedure, hvorunder et offentligt organ giver en arbejdsgiver tilladelse til at afskedige en arbejdstager, som er retshjælpssikret«, som det fremgår af Massar-dommen ( 35 ), og »klagefasen ved et offentligt organ, hvorunder dette organ træffer en afgørelse, der kan gøres til genstand for domstolsprøvelse«, som det fremgår af AK-dommen ( 36 ).

57. Det er i lyset af disse afgørelser, og nærmere bestemt præmisserne heri, at Grondwettelijk Hof (forfatningsdomstol) i hovedsagen overvejer, om begrebet »en sag behandlet retsligt« skal fortolkes således, at mægling er omfattet af anvendelsesområdet for artikel 201, stk. 1, litra a), i direktiv 2009/138.

58. Eftersom begrebet »en sag behandlet retsligt« skal fortolkes ud fra Domstolens sædvanlige metode, udgør analysen af rækkevidden af Massar-dommen og AK-dommen imidlertid efter min opfattelse kun et element, der supplerer de elementer, som Domstolen sædvanligvis anvender i forbindelse med fortolkningen af en EU-retlig bestemmelse.

C. Begrebet »en sag behandlet retsligt« som omhandlet i artikel 201, stk. 1, litra a), i direktiv 2009/138

59. Det fremgår af Domstolens faste praksis, at der ved fortolkningen af en EU-retlig bestemmelse ikke blot skal tages hensyn til dens ordlyd, men også til den sammenhæng, hvori den indgår, og de mål, der forfølges med den ordning, som den udgør en del af ( 37 ).

60. I det foreliggende tilfælde skal der tages hensyn til de oplysninger, der beskriver den sammenhæng, som Massar-dommen og AK-dommen indgår i.

1. Ordlyden af artikel 201, stk. 1, litra a), i direktiv 2009/138

61. Det skal med hensyn til ordlyden af artikel 4, stk. 1, litra a), i direktiv 87/344 erindres, at Domstolen har fastslået, at »det følger […] af ordlyden af denne bestemmelse, at begrebet »en sag behandlet administrativt« skal forstås som en modsætning til begrebet »en sag behandlet retsligt«« ( 38 ). Denne konstatering skal overføres på artikel 201, stk. 1, litra a), i direktiv 2009/138, der på dette punkt er affattet med en tilsvarende ordlyd.

62. Den eneste forskel i den måde, hvorpå begrebet »procédure« (sag) er affattet i den franske sprogversion ( 39 ), som består i, at det præciserende udtryk »toute procédure« (enhver sag) er blevet erstattet med udtrykket »une procédure« (en sag), har nemlig efter min opfattelse ingen betydning ( 40 ). Domstolen har desuden anvendt udtrykket »under«en eller en hvilken som helst retslig eller administrativ sag med henvisning til 11. betragtning til direktiv 87/344 ( 41 ).

63. Udtrykket »en sag behandlet retsligt eller administrativt« er i dette direktivs artikel 201, stk. 1, litra a), kun anvendt i forbindelse med den forsikredes valg af advokat. Artikel 198 i direktiv 2009/138, der er identisk med artikel 2 i direktiv 87/344, hvori udtrykket »retssager« er anvendt, er affattet på en anden måde.

64. Selv om det fremgår af denne sidstnævnte bestemmelse, at forsikringsselskabet har pligt til at dække »omkostninger ved retssager«, er der givet en meget bred definition af denne forpligtelse, således som det fremgår af følgende ordlyd: »blandt andet med henblik på […] at forsvare eller repræsentere den sikrede under en civilsag, en straffesag eller en sag behandlet administrativt«, idet denne formulering er efterfulgt af »eller på lignende måde« ( 42 ).

65. Denne forskel i affattelsen af disse to bestemmelser kan også konstateres i de forskellige sprogversioner af disse bestemmelser. Til illustration kan nævnes, at den engelske version af artikel 198 i direktiv 2009/138 anvender udtrykkene »legal proceedings«, »defending or representing the insured person in civil, criminal, administrative or other proceedings«, mens der i dette direktivs artikel 201, stk. 1, litra a), er anvendt følgende oversættelse: »in any inquiry or proceedings«.

66. På tysk anvendes i artikel 198 i direktiv 2009/138 endvidere udtrykkene »die Kosten des Gerichtsverfahrens« og »den Versicherten in einem Zivil-, Straf-, Verwaltungs- oder anderen Verfahren« og i dette direktivs artikel 201, stk. 1, litra a), »in einem Gerichts- oder Verwaltungsverfahren«.

67. Jeg udleder af den gennemgang af de dokumenter, der vedrører udfærdigelsen af direktiv 87/344, som jeg har haft mulighed for at gennemgå, at den manglende ensretning af ordlyden ikke skyldes et særligt ønske fra EU-lovgivers side. Hverken forslaget til Rådets direktiv om samordning af de ved lov eller administrativt fastsatte bestemmelser om retshjælpsforsikring ( 43 ) eller de andre forberedende retsakter ( 44 ) indeholder nemlig en forklaring i denne forbindelse. Hvad angår tilblivelseshistorien bag artikel 4 i direktiv 87/344 kan det for det første blot konstateres, at Kommissionens begrundelse i det væsentlige indeholder en forklaring, hvorefter »[r]etshjælpsforsikringsaftaler indeholder bestemmelse om, at den forsikrede har pligt til at dække omkostninger og honorarer til den advokat, der har forsvaret den forsikredes interesser. Det synes ikke rimeligt at kræve, at denne advokat skal være forsikringsselskabets sædvanlige advokat, navnlig når selskabet omfatter flere forsikringsklasser. Dette ville sætte denne advokat i en vanskelig situation. Det fremgår således af direktivet, at den forsikrede selv skal have mulighed for at vælge sin advokat«. For det andet anmodede Det Økonomiske og Sociale Udvalg om »en udtrykkelig klarlæggelse af de nærmere regler for brug af advokat«, men foreslog ikke en redaktionel ændring, der præciserede, hvilke sager der var tale om ( 45 ).

68. Det var først i en rapport af 26. maj 1987 fra ad hoc-gruppen for medlemmer af De Faste Repræsentanters Komité om det ændrede forslag til Rådets direktiv om samordning af de ved lov eller administrativt fastsatte bestemmelser om retshjælpsforsikring ( 46 ), at det blev forklaret, at »minimumsgrænsen for friheden til frit at vælge advokat fastsættes ved en henvisning til sager, der behandles retsligt eller administrativt«, uden at der blev givet andre præciseringer af muligheden for at vælge en anden affattelse af artikel 2 i direktiv 87/344 og særligt rækkevidden af udtrykkene »blandt andet« og »eller på lignende måde«, der er anvendt i denne sidstnævnte bestemmelse.

69. Denne lovgivningshistorik bekræfter efter min opfattelse, at det er muligt at anlægge en bred fortolkning af begrebet »en sag behandlet retsligt«, således som Domstolen allerede har fastslået i Massar-dommen og AK-dommen med hensyn til begrebet »en sag behandlet administrativt«. Domstolen fastslog, at dette begreb ikke kan begrænses til alene at omfatte retssager om administrative anliggender, nemlig sager, der verserer ved en egentlig retsinstans ( 47 ), og at ordlyden af artikel 4, stk. 1, i direktiv 87/344 ikke indeholdt nogen sondring mellem den forberedende fase og beslutningsfasen af en retslig eller administrativ procedure ( 48 ).

70. Jeg vil derfor nu analysere rækkevidden af disse domme, som er afgørende for fortolkningen af artikel 201, stk. 1, litra a), i direktiv 2009/138, således som den forelæggende ret har anført.

2. Rækkevidden af Massar-dommen og AK-dommen

71. Hvis man holder sig til ordlyden af disse dommes præmisser, skal det heraf udledes, at begrebet »en sag behandlet retsligt« i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i artikel 201, stk. 1, litra a), i direktiv 2009/138, er et selvstændigt begreb, der omfatter en fase, som går forud for en retslig fase, og som kan ligge i forlængelse heraf.

72. Det kan derfor efter min opfattelse umiddelbart heraf udledes, at mægling er omfattet af dette begreb ( 49 ), idet den har karakter af en tvistbilæggelsesmetode.

73. Jeg deler derfor ikke den opfattelse, at rækkevidden af Massar-dommen og AK-dommen skal begrænses til de særlige omstændigheder, der lå til grund for afsigelsen af disse domme, og som indebærer anvendelsen af et organisk kriterium, der vedrører administrationens beføjelse til at træffe afgørelser, der påvirker de rettigheder, som tilkommer en forsikret efter en retshjælpsforsikring. Begrebet »en sag behandlet retsligt« omfatter således kun de procedurer, efter hvilke en retsinstans tager endeligt stilling til den berørtes retlige situation.

74. Jeg vil først nævne, at såfremt en sådan analyse måtte blive lagt til grund, vil den indebære, at administrativ mægling ( 50 ) udelukkes fra anvendelsesområdet for artikel 201, stk. 1, litra a), i direktiv 2009/138, hvilket efter min opfattelse synes at være i strid med den fortolkning, som Domstolen har anlagt i Massar-dommen og AK-dommen.

75. Jeg vil derefter nævne, at Domstolen ikke har begrænset sin fortolkning ved at anvende et organisk kriterium, idet den har bekræftet nødvendigheden af i vidt omfang at beskytte interesserne hos de forsikrede ( 51 ), og idet den har anvendt dette princip i særlige tilfælde, hvis forskellighed skal fremhæves.

76. Som Domstolen nemlig fastslog i AK-dommen, udgør »procedure[n] en afgørende forudsætning for anlæggelsen af en sag ved en forvaltningsretlig domstol« ( 52 ), idet den dog ikke præciserede, om dette var et bindende krav, mens den administrative afgørelse i Massar-dommen ikke kunne gøres til genstand for et søgsmål. Denne afgørelse kunne højst tjene som grundlag for at anlægge en sag med påstand om erstatning ved en civil domstol ( 53 ).

77. Domstolen tog endvidere i denne dom stilling til en administrativ procedure for tilladelse til at gennemføre en afskedigelse, som en arbejdsgiver ( 54 ) havde ansøgt om, i hvilken forbindelse den berørte arbejdstager ikke kunne indgive en klage. Arbejdstageren fik udelukkende lejlighed til at udtale sig ( 55 ), men kunne ikke iværksætte nogen form for klage eller søgsmål. Dette er de væsentligste forskelle i forhold til den sag, der gav anledning til AK-dommen.

78. Denne sammenlignende undersøgelse af Massar-dommen og AK-dommen gør det efter min opfattelse muligt at udlede de væsentligste kriterier, som Domstolen opstillet. Der er ganske vist tale om nødvendigheden af at beskytte interesserne hos den forsikrede, hvis rettigheder påvirkes ( 56 ), men ifølge disse dommes ordlyd enten i en »fase« ( 57 ) eller i en »sag« ( 58 ), der kan have en sammenhæng med en senere retslig fase.

79. Der findes ingen omtale af en betingelse om, at der skal anvendes advokatbistand eller gennemføres en forudgående fase.

80. Domstolen har med andre ord truffet den samme afgørelse med hensyn til omstændigheder, der havde det til fælles, at en forsikret efter en retshjælpsforsikring ønskede at opnå en administrativ afgørelse, der ville give den pågældende en fordel, før en retsinstans skulle tage stilling til en eventuel tvist, der ikke var begrænset til en prøvelse af, om den administrative afgørelse var velbegrundet.

81. Jeg udleder heraf, at udtrykket »sag« ikke kun omfatter den fase, hvori en sag »verserer ved en egentlig retsinstans« ( 59 ), dvs. en retslig fase, som følge af, at der er eller er ved at blive anlagt en retssag, men også en fase, der går forud herfor, eller med andre ord en udenretslig fase ( 60 ).

82. En sådan fortolkning indebærer, at der skabes sammenhæng mellem de forskellige sprogversioner af udtrykket »en sag behandlet retsligt eller administrativt« og den almindelige betydning af udtrykket »inquiry«, der er anvendt i den engelske sprogversion af direktiv 87/344 og direktiv 2009/138 i henholdsvis artikel 4 og 201 ( 61 ).

83. Det står tilbage at undersøge, om denne fortolkning er forenelig med de formål, der forfølges med bestemmelserne i direktiv 2009/138 om retshjælpsforsikring.

3. De formål, der forfølges med bestemmelserne om retshjælpsforsikring

84. Det spørgsmål, der skal besvares, er, i hvilket omfang de formål, der skal nås, og som er fastsat i den særlige afdeling i direktiv 2009/138, der vedrører retshjælpsforsikring, kan begrunde, at begrebet »en sag behandlet retsligt« fortolkes på samme måde som den fortolkning, som Domstolen i Massar-dommen og AK-dommen anlagde af begrebet »en sag behandlet administrativt«.

85. Det skal erindres, at Domstolen gentagne gange har bekræftet, at der, henset til det formål, der forfølges med direktiv 87/344, består en forpligtelse til ikke at anlægge en restriktiv fortolkning af dette direktivs artikel 4, stk. 1, litra a), for så vidt angår det frie valg af advokat eller repræsentant ( 62 ), og at denne bestemmelse har almindelig rækkevidde og et obligatorisk indhold ( 63 ).

86. Som det illustreres ved de omstændigheder, der fremgik af Massar-dommen og AK-dommen, og som har begrundet, at udtrykket »sag« ud fra disse principper ikke skal forstås i snæver forstand, dvs. som en verserende retssag, men som en hvilken som helst fase, der går forud for en beslutningsfase, skal en forsikret efter en retshjælpsforsikring efter min opfattelse i alle de situationer, hvori der skal tages stilling til spørgsmål, som vedrører de forsikredes interesser, sikres muligheden for frit at vælge advokat eller repræsentant, uden at retsvæsnet involveres.

87. Fremgangsmåden har ingen betydning, så længe der er tale om en fase, der kan føre til en retsafgørelse, dvs. en afgørelse, der fastsætter enkeltpersoners rettigheder, og som har retskraft, er bindende eller endog kan tvangsfuldbyrdes.

88. Det er imidlertid netop som følge af virkningerne af denne forudgående fase, i hvilken forbindelse den forsikrede, således som advokatforeningen har anført, står over for en lang række proceduremæssige muligheder, som den pågældende kan gøre brug af, hvis der er sket indgreb i vedkommendes rettigheder, og i forbindelse med vurderingen af udsigten til, at disse muligheder retligt som faktisk vil være effektive, at friheden til at vælge advokat opfylder ønsket om i vidt omfang at beskytte den forsikredes interesser ( 64 ).

89. Uanset om denne forudgående fase vedrører forholdet mellem fysiske personer eller de forhold, hvorunder administrationen udøver sine beføjelser og formaliserer disse i en afgørelse, skal denne fase derfor være kendetegnet ved, at der med henblik på at beskytte den forsikredes rettigheder anvendes et middel, der i første omgang har til formål at undgå en retssag, men som i anden omgang eventuelt vil være nyttig for anlæggelsen af en sådan sag, der ud over en klage kan bestå i fremsendelsen af påkrav eller mere generelt af enhver form for handling, der kan afbryde forældelsen.

90. Eftersom anvendelsesområdet for artikel 201, stk. 1, litra a), i direktiv 2009/138 således skal defineres i overensstemmelse med det formål, der forfølges med dette direktiv, hvilke konsekvenser skal der da drages for så vidt angår mægling?

D. Mægling og begrebet »en sag behandlet retsligt«

91. Det vanskeligste spørgsmål vedrører den mæglingsproces, der gennemføres uden for rammerne af en retslig procedure, der allerede er indledt.

92. Når der allerede er anlagt sag ved en retsinstans, udgør mægling efter min opfattelse nemlig kun en fase i den verserende retslige procedure. Det ville derfor være i strid med de formål, der forfølges med de bestemmelser i direktiv 2009/138, som vedrører retshjælpsforsikring, at den forsikrede efter en sådan forsikring ikke længere vil kunne modtage bistand fra den advokat, som den pågældende oprindeligt har valgt.

93. I alle de andre tilfælde er mægling efter min opfattelse af seks væsentlige grunde også omfattet af begrebet »en sag behandlet retsligt« i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i artikel 201, stk. 1, litra a), i direktiv 2009/138 ( 65 ), for så vidt angår det frie valg af en advokat eller en repræsentant.

94. For det første udgør mægling, som det forekommer hensigtsmæssigt at definere med henvisning til artikel 3, litra a), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/52/EF af 21. maj 2008 om visse aspekter af mægling på det civil- og handelsretlige område ( 66 ), der finder anvendelse på grænseoverskridende tvister ( 67 ), en fase, hvorunder parterne forsøger at finde en måde til at bilægge tvisten mellem dem i mindelighed ( 68 ).

95. Ved at gøre brug af denne mæglingsproces ønsker de berørte personer at opnå en løsning, der er i overensstemmelse med deres interesser ( 69 ), på samme måde som de personer, der indgiver en klage til en person eller en myndighed for at få medhold. Mægling udgør efter min opfattelse blot et andet middel til at nå det samme mål.

96. Mæglingsfasen kan desuden i henhold til visse nationale lovgivninger være obligatorisk ( 70 ), såsom den fase, som i visse tilfælde er fastsat i national ret, og hvorunder der kan indgives en klage til en administration. Der kan derfor ikke udledes noget argument om, at mægling udelukkende afhænger af parternes velvilje ( 71 ).

97. For det andet varetager advokaten i mæglingsprocessen den samme rolle, som når der foreligger en klage. Denne rolle består i at give den forsikrede alle de nyttige oplysninger, der giver den pågældende mulighed for dels at vurdere, om det giver mening at iværksætte tiltag i den fase, der går forud for anlæggelsen af en retssag, dels at bistå den pågældende i forhold til at sikre, at disse tiltag fører til et positivt resultat, uden at bringe muligheden for at indlede en retslig procedure i fare, såfremt det måtte vise sig nødvendigt i tilfælde af, at det ikke har været muligt at finde en varig løsning ( 72 ).

98. For det tredje har mægling en indvirkning på den retslige procedure, der i det mindste svarer til eller er større end virkningen af en klage, idet mægling kan afbryde forældelsesfristen fra det tidspunkt, hvor den udenretslige mæglingsprotokol underskrives, hvilket er tilfældet bl.a. i belgisk ret ( 73 ).

99. I mæglingsfasen befinder de berørte parter sig således i en minimumsfase, der går forud for en retslig procedure, i hvilken forbindelse advokatbistanden opfylder den forsikredes »behov for retsbeskyttelse«, således som det er formuleret i AK-dommen ( 74 ), og som det fremgår af en anden formulering i Massar-dommen ( 75 ). Det gør alene af denne grund ingen forskel, at en tredjemand efter aftale mellem parterne deltager, og at den valgte løsning ikke nødvendigvis er en løsning, der helt præcist er i overensstemmelse med den enkeltes rettigheder.

100. For det fjerde gælder en sådan opfattelse af mægling som en fase, der går forud for en beslutningsfase, så meget desto mere, som mæglingsfasen i modsætning til en klage, der ikke fører til afsigelsen af en dom, når den person, der mener sig krænket, gives medhold, fører til en procedure, der har retslig karakter, såfremt indholdet af den aftale, der er indgået mellem parterne, skal gøres eksigibelt ( 76 ). Denne aftale skal derefter anerkendes og erklæres eksigibel i de andre medlemsstater på grundlag af bl.a. de forordninger, der vedrører fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område ( 77 ), i lighed med de afgørelser, der træffes af et retsligt organ, og som skal kunne påberåbes inden for Unionen.

101. Det er endvidere muligt at fremsætte et praktisk argument. Hvorledes kan det forsvares, at den advokat eller den repræsentant, der er valgt i forbindelse med denne anden retslige fase, ikke er den samme som den, der bistod den forsikrede i forbindelse med den forudgående fase? Det frie valg af advokat eller repræsentant udgør efter min opfattelse en garanti for effektivitet og lave omkostninger.

102. For det femte er jeg endvidere af den opfattelse, at den omstændighed, at den forsikrede efter en retshjælpsforsikring sikres muligheden for i tilfælde af mægling frit at vælge en advokat eller en repræsentant, effektivt bidrager til gennemførelsen af det formål om at »lette adgangen til alternativ tvistbilæggelse og fremme mindelig løsning af tvister«, der er nævnt i artikel 1, stk. 1, i direktiv 2008/52 ( 78 ).

103. Jeg vil derfor opfordre Domstolen til at anlægge en fortolkning af bestemmelserne om den mulighed, som en forsikret efter en retshjælpsforsikring har for frit at vælge en advokat eller en repræsentant, i lyset af dette nye aspekt. I forbindelse med udfærdigelsen af direktiv 87/344 blev det formål om at fremme alternative metoder til tvistbilæggelse, der er nævnt i artikel 81, stk. 2, litra g), TEUF ( 79 ), nemlig ikke tillagt den samme vægt.

104. Det forholder sig nu anderledes som følge af den eksponentielle stigning i antallet af tvister, som mange medlemsstater har oplevet i de seneste ti år ( 80 ).

105. En tilsvarende konstatering kan foretages med hensyn til tvister på forbrugerområdet. Det samme ønske om at forbedre adgangen til domstolsprøvelse, der har ført til at fremme brugen af mindelige tvistbilæggelsesmetoder, har givet anledning til udfærdigelsen af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/11/EU af 21. maj 2013 om alternativ tvistbilæggelse i forbindelse med tvister på forbrugerområdet og om ændring af forordning (EF) nr. 2006/2004 og direktiv 2009/22/EF (direktiv om ATB på forbrugerområdet) ( 81 ).

106. Det vil derfor ikke være foreneligt med dels den ordning, der følger af direktiv 2009/138, og som har til formål i vidt omfang at beskytte de forsikredes rettigheder, dels de direktiver, der vedrører mindelige tvistbilæggelsesmetoder, og som forfølger det samme formål ved at gøre brug af andre muligheder end at anlægge sag ved en statslig retsinstans, ikke at give den forsikrede efter en retshjælpsforsikring mulighed for frit at vælge en advokat eller en repræsentant.

107. Det mest udbredte område for mægling, som er området for tvister, der vedrører hverdagslivet, såsom nabokonflikter, familiekonflikter eller konflikter på arbejdspladsen, taler også i denne retning.

108. For det sjette vil en fortolkning af begrebet »en sag behandlet retsligt«, der begrænses til kun at omfatte »retslige procedurer«, i et endnu bredere perspektiv efter min opfattelse fremover kunne medføre risici, som jeg ønsker at henlede Domstolens opmærksomhed på. Skal det således ikke tages i betragtning, at det konstante fokus på at tilvejebringe midler, der har til formål at fremme adgangen til domstolsprøvelse i medlemsstaterne, kan føre til vedtagelsen af nationale lovgivningsforanstaltninger, der består i at overføre beføjelser, der normalt udøves af en retsinstans, til civile eller administrative organer, der har til opgave at opnå en aftale mellem parterne? Eftersom en sådan aftale tillægges en retslig karakter, har spørgsmålet om valg af advokat imidlertid den samme væsentlige betydning ( 82 ).

109. Den retslige ramme, som processen eller afgørelsen kan indgå i, udgør derfor efter min opfattelse kriteriet for anvendelsen af artikel 201, stk. 1, litra a), i direktiv 2009/138 ( 83 ). Denne bestemmelse kan således efter min opfattelse ikke omfatte alt, hvad der vedrører kontraktmæssige forhold, såsom transaktioner, eller alt, hvad der udgør tjenester ( 84 ), der er ydet før opståelsen af en tvist, såsom indhentning eller udveksling af oplysninger eller endog rådgivning.

110. En sådan begrænsning udgør efter min opfattelse en passende reaktion på de legitime betænkeligheder, som konsekvenserne af en alt for bred forståelse af det princip om frit valg af advokat eller repræsentant, som den forsikrede efter en retshjælpsforsikring er sikret, kan give anledning til, og på risikoen for at neutralisere rækkevidden af artikel 200, stk. 4, i direktiv 2009/138.

111. Jeg er af samtlige disse grunde af den opfattelse, at det i direkte forlængelse af Massar-dommen og AK-dommen ikke er begrundet at fortolke begrebet »en sag behandlet retsligt« på en anden måde end begrebet »en sag behandlet administrativt«, hvilket fører til den konklusion, at mægling udgør en fase, der går forud for beslutningsfasen, således som det er tilfældet for en klage, der behandles inden for rammerne af en administrativ procedure, og kan i visse tilfælde udgøre en fase i den retslige procedure.

112. Denne fortolkning kan efter min opfattelse ikke drages i tvivl i lyset af indholdet af belgisk ret på området for mægling, der gennemføres af en godkendt mægler ( 85 ).

113. For det første vil jeg i lighed med advokatforeningerne nemlig nævne, at de regler, der finder anvendelse på mægling, er blevet kodificeret i retsplejeloven, uanset om der er tale om retslig eller udenretslig mægling, dvs. uanset om mæglingen er blevet bestemt ved rettens mellemkomst.

114. For det andet indebærer godkendelsen af den aftale, som parterne har indgået, at denne aftale gøres eksigibel. Jeg er i modsætning til, hvad den belgiske regering og Kommissionen har anført, af den opfattelse, at prøvelsen af, om der foreligger forhold, som er i strid med den offentlige orden eller hensynet til barnets tarv ( 86 ), har en retslig karakter, idet den indebærer, at der skal foretages en vurdering af realiteten, som går ud over en simpel formel undersøgelse, således som det fremgår af Domstolens praksis på området ( 87 ).

115. For det tredje er spørgsmålet om, hvorvidt godkendelsen er bindende, efter min opfattelse ikke relevant, idet det alene er adgangen til at benytte denne mulighed, der er afgørende, således som det også er tilfældet for den fase, hvori der kan anlægges en retssag, og som kan følge efter en klagefase ( 88 ).

116. En udvidelse af muligheden for den forsikrede efter en retshjælpsforsikring til frit at vælge advokat eller repræsentant, således som den belgiske lovgiver har fastsat bestemmelse om, kan efter min opfattelse derfor ikke begrænses til voldgift, idet en sådan udvidelse er baseret på begrebet »sag« i streng forstand, dvs. en sag, der er indledt ved en retsinstans med henblik på at løse en tvist. Jeg er imidlertid af den opfattelse, at der skal anlægges en vid forståelse af dette begreb, og dette i øvrigt uafhængigt af enhver form for økonomisk betragtning ( 89 ) i overensstemmelse med Domstolens praksis.

V. Forslag til afgørelse

117. På baggrund af samtlige de ovenfor anførte betragtninger foreslår jeg Domstolen at besvare det af Grondwettelijk Hof (forfatningsdomstol, Belgien) forelagte præjudicielle spørgsmål som følger: »Artikel 201, stk. 1, litra a), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/138/EF af 25. november 2009 om adgang til og udøvelse af forsikrings- og genforsikringsvirksomhed (Solvens II) skal fortolkes således, at bestemmelsen er til hinder for en national lovgivning, der indebærer, at den forsikrede efter en retshjælpsforsikring i tilfælde af retslig eller udenretslig mægling ikke har mulighed for frit at vælge sin advokat eller repræsentant.«

( 1 ) – Originalsprog: fransk.

( i ) – Det navn, som er anført i præmis 28, 52, 54-56, 58, 60, 69, punkt 2 (s.17), i præmis 73-74, 76-78, 84, 86, 99, 111, såvel som i fodnote nr. 10, 32-33, 36-38, 47-48, 51, 56-57, 59-60, 62, 78 og 89 er blevet erstattet med bogstaver efter en anmodning om anonymisering.

( 2 ) – EUT 2009, L 335, s. 1.

( 3 ) – Belgisch Staatsblad, 25.4.2017, s. 53207 (herefter »lov af 9. april 2017«).

( 4 ) – EFT 1987, L 185, s. 77.

( 5 ) – Jf. artikel 310 i direktiv 2009/138.

( 6 ) – Disse bestemmelser trådte i kraft den 1.1.2016 som følge af virkningerne af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2012/23/EU af 12.9.2012 om ændring af direktiv 2009/138/EF (Solvens II) for så vidt angår datoen for dets gennemførelse, datoen for dets anvendelse og datoen for ophævelse af visse direktiver (EUT 2012, L 249, s. 1), og derefter Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/58/EU af 11.12.2013 om ændring af direktiv 2009/138/EF (Solvens II) for så vidt angår datoerne for dets gennemførelse og anvendelse og datoen for ophævelse af visse direktiver (Solvens I) (EUT 2013, L 341, s. 1).

( 7 ) – Belgisch Staatsblad, 30.4.2014, s. 35487.

( 8 ) – Belgisch Staatsblad, 2.7.2018, s. 53455. Denne lov trådte i kraft for så vidt angår mægling den 12.7.2018.

( 9 ) – Den forelæggende ret har præciseret, at rettens godkendelse indebærer, at det godkendte dokument gøres eksigibelt på samme måde som en retsafgørelse.

( 10 ) – Den forelæggende ret har henvist til præmisserne i dom af 10.9.2009, Eschig (C-199/08, herefter »Eschig-dommen«, EU:C:2009:538, præmis 38-58), og af 7.4.2016, AK (C-5/15, herefter »AK-dommen«, EU:C:2016:218, præmis 16-23). Denne ret har endvidere henvist til dom af 7.11.2013, Sneller (C-442/12, EU:C:2013:717, præmis 24 og 25), og af 7.4.2016, Massar (C-460/14, herefter »Massar-dommen«, EU:C:2016:216, præmis 18-25).

( 11 ) – Jf. første betragtning til direktiv 2009/138.

( 12 ) – Jf. sammenligningstabellen i bilag VII til direktiv 2009/138.

( 13 ) – Jf. i denne forbindelse Domstolens konstatering i Eschig-dommen (præmis 46, der vedrører artikel 3-5 i direktiv 87/344, nu artikel 199-202 i direktiv 2009/138, og præmis 49, der vedrører artikel 3, stk. 2, i direktiv 87/344, nu artikel 200 i direktiv 2009/138).

( 14 ) – Min fremhævelse. Jf. for en analyse af artikel 2 i direktiv 87/344, som artikel 198 i direktiv 2009/138 er en videreførsel af, B. Cerveau og H. Margeat, »Commentaire de la directive du Conseil des Communautés européennes portant coordination des dispositions législatives réglementaires et administratives concernant l’assurance[-]protection juridique«, Gazette du Palais, Lextenso Éditions, Issy-les-Moulineaux, 12.9.1987, s. 580-586, navnlig s. 582, der har anført, at »affattelsen [af denne artikel] gør det muligt at lade retshjælpsforsikringen omfatte en lang række søgsmålsformer«, og at udtrykket »andre tjenesteydelser«»omfatter […] såvel den fase, hvori der er ydet rådgivning i forbindelse med opståelsen af tvist, og den fase, hvori der ydes rådgivning i forbindelse med bilæggelsen og derefter den juridiske løsning af sagen«. Jf. ligeledes, hvad angår den dobbelte karakter af forsikringsselskabets ydelse, B. Bruyr og P. Dambly, »Médiation et assurances«, Revue Générale des Assurances et des Responsabilités, Larcier, Bruxelles, 2014, bind 7, punkt 15.

( 15 ) – Om forholdet mellem denne fremgangsmåde for behandling af krav og de rettigheder, der tilkommer den forsikrede med hensyn til det frie advokatvalg, jf. Eschig-dommen (præmis 50).

( 16 ) – Jf. Eschig-dommen (præmis 40 og ligeledes præmis 44). Min fremhævelse.

( 17 ) – Jf. i samme retning B. Bruyr og P. Dambly, op.cit., punkt 16.

( 18 ) – Jf. punkt 49 i dette forslag til afgørelse.

( 19 ) – Jf. punkt 34 i dette forslag til afgørelse.

( 20 ) – Det spørgsmål, som Domstolen fik forelagt, var, om forsikreren i tilfælde af masseskader eller begivenheder, der samtidig påfører flere personer skade, såsom i det konkrete tilfælde finansielle investorer, kunne begrænse muligheden for den forsikrede efter en retshjælpsforsikring til frit at vælge en rettergangsfuldmægtig. Den forsikrede i denne sag ønskede at blive repræsenteret af advokater, som den pågældende havde valgt i forbindelse med flere sager, der vedrørte konkurser hos investeringsselskaber, en politianmeldelse mod selskabernes organer og i en sag anlagt mod staten, der vedrørte forsømmelighed i forbindelse med tilsynet af finansmarkederne.

( 21 ) – Jf. Eschig-dommen (præmis 45). Der er henvist til dette princip i dom af 7.11.2013, Sneller (C-442/12, EU:C:2013:717, præmis 24).

( 22 ) – Jf. Eschig-dommen (præmis 47) og dom af 26.5.2011, Stark (C-293/10, EU:C:2011:355, præmis 29), og sammenfatningen i præmis 25 i dom af 7.11.2013, Sneller (C-442/12, EU:C:2013:717).

( 23 ) – Jf. Eschig-dommen (præmis 65 og 66) og dom af 26.5.2011, Stark (C-293/10, EU:C:2011:355, præmis 31).

( 24 ) – Jf. Eschig-dommen (præmis 58, jf. i samme retning præmis 47, der anvender udtrykket »sager af retslig eller administrativ art« (min fremhævelse)).

( 25 ) – Jf. Eschig-dommen (præmis 48).

( 26 ) – Jf. Eschig-dommen (præmis 50). Min fremhævelse.

( 27 ) – C-293/10, EU:C:2011:355.

( 28 ) – C-442/12, EU:C:2013:717.

( 29 ) – Jf. dom af 26.5.2011, Stark (C-293/10, EU:C:2011:355, præmis 36).

( 30 ) – Jf. dom af 7.11.2013, Sneller (C-442/12, EU:C:2013:717, præmis 23).

( 31 ) – Det skal nævnes, at Domstolen i dom af 26.5.2011, Stark (C-293/10, EU:C:2011:355), tog stilling til den østrigske lovgivning, der er nævnt i denne doms præmis 11, og som foreskriver, at den forsikrede frit kan vælge en advokat »med henblik på at repræsentere sig i alle sager, der behandles ved en ret eller en administrativ myndighed«.

( 32 ) – Domstolen præciserede i Massar-dommen (præmis 20) og AK-dommen (præmis 18), at udtrykket »retssager« omfatter de sager, »der verserer ved en egentlig retsinstans«.

( 33 ) – Jf. AK-dommen (præmis 13).

( 34 ) – Jf. Massar-dommen (præmis 14).

( 35 ) – Jf. Massar-dommen (præmis 28).

( 36 ) – Jf. AK-dommen (præmis 26).

( 37 ) – Jf. Massar-dommen (præmis 22 og den deri nævnte retspraksis) og AK-dommen (præmis 20 og den deri nævnte retspraksis).

( 38 ) – Massar-dommen (præmis 19) og AK-dommen (præmis 17).

( 39 ) – Den tyske og den engelske sprogversion er ikke blevet ændret, og deri anvendes henholdsvis udtrykkene »in einem« og »in any«. En ændring, der kun berører den franske sprogversion, kan desuden ikke påberåbes til støtte for en restriktiv forståelse af artikel 201, stk. 1, litra a), i direktiv 2009/138. Jf. analogt Eschig-dommen (præmis 53).

( 40 ) – Min fremhævelse. Jf. som eksempel i en tilsvarende situation dom af 3.10.2019, Glawischnig-Piesczek (C-18/18, EU:C:2019:821, præmis 30).

( 41 ) – Jf. Eschig-dommen (præmis 52 og den deri nævnte retspraksis) og dom af 7.11.2013, Sneller (C-442/12, EU:C:2013:717, præmis 22 og den deri nævnte retspraksis). Min fremhævelse.

( 42 ) – Min fremhævelse. Jf. ligeledes punkt 42 i dette forslag til afgørelse. Jf. endvidere B. Bruyr og P. Dambly, op.cit., punkt 16, om deres fortolkning vedrørende dækning af mæglingsomkostninger.

( 43 ) – Kommissionens forslag af 18.7.1979 (KOM(79) 396 endelig).

( 44 ) – Jf. for en detaljeret redegørelse for den historiske baggrund B. Cerveau og H. Margeat, op.cit., s. 581, og for en henvisning til denne historiske baggrund Eschig-dommen (præmis 57 og 58).

( 45 ) – I sin udtalelse om forslag til Rådets direktiv om samordning af de ved lov eller administrativt fastsatte bestemmelser om retshjælpsforsikring (EFT 1980, C 348, s. 22) foreslog Det Økonomiske og Sociale Udvalg at erstatte »[s]åfremt en retshjælpsforsikret skal repræsenteres og forsvares af en advokat« med »[n]år det findes nødvendigt at lade den retshjælpsforsikrede repræsentere og forsvare ved en advokat«.

( 46 ) – Dok. nr. 6767/87 SURE 20.

( 47 ) – Jf. Massar-dommen (præmis 20) og AK-dommen (præmis 18).

( 48 ) – Jf. Massar-dommen (præmis 21) og AK-dommen (præmis 19).

( 49 ) – Det kan efter min opfattelse også være tilfældet for en »bevisprocedure«. Jf. dom af 4.5.2017, HanseYachts (C-29/16, EU:C:2017:343, præmis 35).

( 50 ) – Jf. B. Bruyr og P. Dambly, op.cit., punkt 1, litra b), nr. i). Det skal bemærkes, at der i fodnote 12, 14 og 22 henvises til ophævede bestemmelser.

( 51 ) – Massar-dommen (præmis 23) og AK-dommen (præmis 21).

( 52 ) – Denne doms præmis 23. Min fremhævelse.

( 53 ) – Denne doms præmis 24. Min fremhævelse.

( 54 ) – Jf. Massar-dommen (præmis 2 og 13).

( 55 ) – En arbejdstager kan, så vidt jeg ved, ifølge den procedure, der finder anvendelse, og som er reguleret ved et dekret om afskedigelse, forsvare sig mod en arbejdsgivers anmodning ved et kompetent offentligt organ. Dette organ har derefter beføjelse til at give henholdsvis arbejdsgiver og arbejdstager mulighed for endnu engang at fremsætte deres synspunkter. Jf. ligeledes B. Holthinrichs, »Free choice of a lawyer: the ECJ judgments of 7 April 2016 and the concept of »administrative proceedings««, European Journal of Commercial Contract Law, Paris Legal Publishers, Zutphen, bind 8, nr. 2, 2016, s. 21-27, navnlig s. 22.

( 56 ) – Massar-dommen (præmis 25) og AK-dommen (præmis 22).

( 57 ) – Udtrykket »administrativ fase« er anvendt i AK-dommens præmis 22.

( 58 ) – Massar-dommen (præmis 25).

( 59 ) – Massar-dommen (præmis 20) og AK-dommen (præmis 18).

( 60 ) – Jf. i denne retning Massar-dommen (præmis 25) og AK-dommen (præmis 23).

( 61 ) – Om den af Domstolen anvendte fortolkningsmetode i tilfælde af uoverensstemmelser mellem de officielle sprogversioner, jf. Eschig-dommen (præmis 54). Jf. om tilnærmelse af sprogversioner B. Holthinrichs, op.cit., s. 25, og fodnote 11 og 16 for så vidt angår sprogversionerne på tysk og nederlandsk. Denne sidstnævnte sprogversion svarer ifølge mine undersøgelser til den spanske, den danske og den italienske sprogversion.

( 62 ) – Jf. Massar-dommen (præmis 23 og den deri nævnte retspraksis) og AK-dommen (præmis 21 og den deri nævnte retspraksis).

( 63 ) – Jf. dom af 7.11.2013, Sneller (C-442/12, EU:C:2013:717, præmis 25 og den deri nævnte retspraksis). B. Cerveau og H. Margeat, op.cit. (s. 584) havde, før Domstolen afsagde disse domme, anført, at »[d]ette krav om frit valg skal anses for et af de grundlæggende resultater af direktiv [87/344]. Dette krav var i øvrigt indeholdt allerede i det første udkast til direktivet af 1979«.

( 64 ) – Jf. i samme retning B. Bruyr og P. Dambly, op.cit., punkt 19.

( 65 ) – Det skal erindres, at denne problemstilling ikke er opstået i forhold til dette direktivs artikel 198, stk. 1, der finder anvendelse på omkostningsdækning. Tilføjelsen af ordene »eller på lignende måde« gør det endvidere muligt at tillade en omfattende omkostningsdækning. Jf. punkt 42 og 64 i dette forslag til afgørelse.

( 66 ) – EUT 2008, L 136, s. 3. Det fremgår af denne artikel 3, litra a), at der ved mægling forstås »en struktureret proces, uanset hvordan den benævnes eller omtales, hvorved to eller flere parter i en tvist selv forsøger på frivillig basis at nå frem til en aftale om bilæggelse af deres tvist med bistand fra en mægler. Processen kan indledes af parterne eller foreslås eller pålægges af en ret eller være foreskrevet i loven i en medlemsstat. Mægling omfatter mægling forestået af en dommer, der ikke er ansvarlig for en retssag om den pågældende tvist. Mægling omfatter derimod ikke forsøg på at bilægge en tvist under en retssag om den pågældende tvist, som gøres af den ret eller den dommer, der påkender sagen«.

( 67 ) – For en gennemgang af dette direktivs anvendelsesområde og medlemsstaternes mulighed for at udvide dette anvendelsesområde til at omfatte indenlandsk mægling, jf. dom af 14.6.2017, Menini og Rampanelli (C-75/16, EU:C:2017:457, præmis 31 og 33).

( 68 ) – Om sondringen i forhold til forlig, jf. dom af 18.3.2010, Alassini m.fl. (C-317/08 – C-320/08, EU:C:2010:146, præmis 34-36).

( 69 ) – Jf. dom af 14.6.2017, Menini og Rampanelli (C-75/16, EU:C:2017:457, præmis 50).

( 70 ) – Jf. til illustration dom af 14.6.2017, Menini og Rampanelli (C-75/16, EU:C:2017:457, præmis 48 og 49).

( 71 ) – Jf. 19. betragtning til direktiv 2008/52, hvoraf fremgår, at »[m]ægling […] ikke [bør] betragtes som et ringere alternativ til retssager i den forstand, at efterlevelsen af aftaler indgået efter mægling skulle afhænge af parternes velvilje«.

( 72 ) – Jf. i samme retning B. Bruyr og P. Dambly, op.cit., punkt 19.

( 73 ) – Jf. retsplejelovens artikel 1731, stk. 3. Jf. ligeledes 24. betragtning til og artikel 8 i direktiv 2008/52.

( 74 ) – Denne doms præmis 23.

( 75 ) – Denne doms præmis 25 har følgende ordlyd »[…] hans interesser som forsikret skal beskyttes«.

( 76 ) – Jf. i denne forbindelse artikel 6 i direktiv 2008/52 og i hovedsagen retsplejelovens artikel 1733 og 1736 og fodnote 9 i dette forslag til afgørelse.

( 77 ) – Jf. artikel 6 i direktiv 2008/52, sammenholdt med 20. betragtning hertil, der som eksempel nævner bl.a. Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 af 22.12.2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (EFT 2001, L 12, s. 1.), nu Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1215/2012 af 12.12.2012 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (EUT 2012, L 351, s. 1).

( 78 ) – Det skal nævnes, at udtrykket »retssag«, der fremgår af denne artikel, skal forstås i lyset af Massar-dommen og AK-dommen, hvis rækkevidde jeg foreslår Domstolen at vælge.

( 79 ) – Tidligere artikel 65 TEF. Indholdet af litra g) blev tilføjet ved artikel 2, nr. 66), i Lissabontraktaten om ændring af traktaten om Den Europæiske Union og traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab (EUT 2007, C 306, s. 1).

( 80 ) – Jf., om det formål om at frigøre domstolene, der forfølges i visse medlemsstater, bl.a. dom af 18.3.2010, Alassini m.fl. (C-317/08 – C-320/08, EU:C:2010:146, præmis 64), der vedrører retlige søgsmål i visse sager mellem udbydere og slutbrugere, der er omfattet af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/22/EF af 7.3.2002 om forsyningspligt og brugerrettigheder i forbindelse med elektroniske kommunikationsnet og ‑tjenester (»forsyningspligtdirektivet«) (EFT 2002, L 108, s. 51). Det fremgår af dette direktivs artikel 34, at medlemsstaterne skal sikre, at der findes transparente, enkle og prisbillige udenretslige procedurer, som muliggør en retfærdig og hurtig bilæggelse af tvister, der involverer forbrugere, om spørgsmål, der er omfattet af dette direktiv (dom af 18.3.2010, Alassini m.fl.,C-317/08 – C-320/08, EU:C:2010:146, præmis 38).

( 81 ) – EUT 2013, L 165, s. 63. Jf. om dette direktivs anvendelsesområde dom af 14.6.2017, Menini og Rampanelli (C-75/16, EU:C:2017:457, præmis 39 og 40).

( 82 ) – Jf. i denne forbindelse fodnote 64 i mit forslag til afgørelse af 14.9.2017, Sahyouni (C-372/16, EU:C:2017:686), hvori jeg citerede P. Hammje, »Le nouveau règlement [nr. 1259/2010]«, Revue critique de droit international privé, 2011, nr. 2, s. 291-338, navnlig s. 299, punkt 7, der har anført, at »[s]åvel retter i streng forstand som administrative myndigheder og endog notarer vil skulle anvende de nye regler, der dermed omfatter forskellige former for skilsmisse, lige fra en retssag til en privat viljesakt, der blot attesteres, bortset fra en rent privat skilsmisse. Det afgørende er genstanden for proceduren, ikke dens nærmere gennemførelse«. Jf. ligeledes S. Cimamonti, »La déjudiciarisation, une notion ambigüe«, La médiation, expériences, évaluations et perspectives, Actes du Colloque du jeudi 5 juillet 2018, organisé par la Mission de recherche Droit et Justice à l’Auditorium du ministère de la Justice, s. 6-9, navnlig s. 7, sidste afsnit, og s. 8, »definition«.

( 83 ) – Jf. ordlyden af 11. betragtning til direktiv 87/344. Jf. punkt 62 i dette forslag til afgørelse.

( 84 ) – Hvad angår denne sondring, jf. artikel 198, stk. 1, ab initio, i direktiv 2009/138, der foreskriver en pligt til at dække de omkostninger, der er forbundet med disse tjenesteydelser. Jf. ligeledes fodnote 14 i dette forslag til afgørelse.

( 85 ) – Jf. punkt 20 i dette forslag til afgørelse.

( 86 ) – Jf. retsplejelovens artikel 1733, stk. 2.

( 87 ) – Jf., som eksempel, om anvendelsen af begrebet »grundlæggende retsprincipper« som begrundelse for ikke at anerkende en retsafgørelse, der er truffet i en anden medlemsstat, dom af 23.10.2014, flyLAL-Lithuanian Airlines (C-302/13, EU:C:2014:2319, præmis 47), og af 16.7.2015, Diageo Brands (C-681/13, EU:C:2015:471, præmis 42).

( 88 ) – Jf. i denne forbindelse punkt 100 i dette forslag til afgørelse.

( 89 ) – Jf. Massar-dommen (præmis 27 og den deri nævnte retspraksis) og AK-dommen (præmis 25 og den deri nævnte retspraksis), idet de principper, der er henvist til i forbindelse med fortolkningen af direktiv 87/344, også gælder for direktiv 2009/138, således som det fremgår af punkt 34 i dette forslag til afgørelse.