Alle de i sagen implicerede antager vedrørende dette spørgsmål med rette, at direktivet efter ordlyden af den i artikel 1, stk. 1, litra a), givne definition af kollektive afskedigelser kun finder anvendelse på sådanne »afskedigelser, som foretages af en arbejdsgiver» (Entlassungen, die ein Arbeitgeber ... vornimmt, licenciements effectués par un employeur, ogni licenziamento effettuato da un datore di lavoro, het ontslag door een werkgever, dismissals effected by an employer). I overensstemmelse hermed indeholder direktivet da også i første række pligter for arbejdsgiveren, der i henhold til artikel 2 forud for kollektive afskedigelser er forpligtet til at forhandle med arbejdstagernes repræsentanter, ligesom han i henhold til artikel 3 er forpligtet til skriftligt at meddele den kompetente offentlige myndighed enhver plan om kollektive afskedigelser.

Dernæst indeholder det omtvistede direktiv ingen udtrykkelig bestemmelse om, at en ophævelse af ansættelsesforholdet, som foretages fra arbejdstagerside, i visse tilfælde skal sidestilles med en afskedigelse, der er meddelt fra arbejdsgiverside.

Der må således yderligere tages stilling til, om det — som anført af det danske Specialarbejderforbund — nødvendigvis følger af det omhandlede direktivs indhold og fonnål uanset dets formulering, at den af arbejdstagerne foretagne ophævelse af ansættelsesforholdet under de foreliggende konkrete omstændigheder skal sidestilles med en afskedigelse foretaget af arbejdsgiveren. Efter fagforeningens opfattelse ville direktivets erklærede mål, nemlig at øge beskyttelsen af arbejdstagere i tilfælde af kollektive afskedigelser, blive illusorisk, såfremt arbejdstagernes opsigelse af ansættelsesforholdet i et tilfælde som det foreliggende, hvor der på grund af betalingsstandsningen ikke længere er sikkerhed for den fortsatte udbetaling af lønninger, ikke blev sidestillet med en afskedigelse, der foretages af arbejdsgiveren.

Efter min opfattelse bygger denne hensigtsfortolkning imidlertid på et formål, der ikke ligger til grund for direktivet i den angivne udformning. Direktivet forfølger nemlig ikke det mål at sikre arbejdstagernes sociale rettigheder i tilfælde af, at en virksomhed har likviditetsproblemer, men tilstræber alene, som det fremgår af betragtningerne, at øge beskyttelsen af arbejdstagere mod arbejdsgivernes ensidige dispositioner i tilfælde af kollektive afskedigelser. Som det fremgår af direktivets artikel 2, skal forudgående forhandlinger med arbejdstagernes repræsentanter bidrage til at undgå eller begrænse de kollektive afskedigelser samt afbøde følgerne af disse. Med bestemmelserne i direktivets artikler 3 og 4, hvorefter der er pligt til at anmelde planlagte kollektive afskedigelser, tilsigtes det at gøre det muligt for den kompetente offentlige myndighed i tide at finde løsninger på de problemer, de påtænkte kollektive afskedigelser medfører.

Det ville imidlertid — som også anført af biintervenienten i hovedsagerne og af Kommissionen — blive vanskeligere, hvis ikke ligefrem umuligt, at nå dette mål, dersom man ligestillede arbejdstagernes ensidige ophævelse af ansættelsesforholdet, fordi arbejdsgiveren har anmeldt betalingsstandsning til skifteretten, med en afskedigelse foretaget af arbejdsgiveren. I så fald ville arbejdstagerne nemlig endog have mulighed for at fremkalde kollektive afskedigelser i modstrid med, hvad arbejdsgiveren tilsigter, uden at arbejdsgiveren ville være i stand til at efterkomme den pligt til at forhandle, henholdsvis give meddelelse, der påhviler ham i henhold til direktivet. De hensyn, der skal tilgodeses med direktivet, nemlig at undgå eller begrænse kollektive afskedigelser ved i tide at gennemføre forhandlinger, henholdsvis inddrage de offentlige kompetente myndigheder, ville herved blive vendt op og ned, og virkningen ville blive den modsatte af den tilsigtede. Dersom man også ville anvende direktivet om kollektive afskedigelser på tilfælde som det foreliggende, ville det i sidste ende alene afhænge af arbejdstagernes forgodtbefindende, hvorvidt de omstændigheder skal tilvejebringes, der i henhold til national ret giver grundlag for et krav på godtgørelse.

Ikke mindst kunne anvendelsen af direktivet om kollektive afskedigelser på et tilfælde som det foreliggende tillige indebære en fare for, at målet med en betalingsstandsning, der anmeldes til skifteretten, ikke ville blive nået. En sådan procedure tilsigter selvsagt i videst muligt omfang at afværge en konkurs og de dermed forbundne følger. Anvendelsen af forskrifterne om kollektive afskedigelser på et sådant tilfælde ville meget vel kunne bevirke, at likvidationen af en virksomhed ligefrem blev fremskyndet.

Det må herefter afslutningsvis konstateres, at det heller ikke er en nødvendig følge af formålet bag direktivet om kollektive afskedigelser, at dette i strid med dets utvetydige og klare indhold skal anvendes på arbejdstagernes ophævelse af et ansættelsesforhold under de beskrevne omstændigheder. Hvorvidt dette spørgsmål eventuelt skulle besvares anderledes — dette er Kommissionens opfattelse — såfremt en arbejdsgiver, der ikke gør sig alvorlige anstrengelser for at videreføre virksomheden, tvinger arbejdstagerne til selv at sige op, således at arbejdsgiveren derved kan unddrage sig de ved direktivet foreskrevne pligter, finder jeg det ikke nødvendigt at tage stilling til i det foreliggende tilfælde, eftersom forelæggelsesbeslutningen ikke indeholder nogen som helst holdepunkter for en sådan antagelse.