6.

Jeg mener, at hvad jeg hidtil har sagt, i tilstrækkelig grad bekræfter, at Theal og Watts var forbundet af en aftale, hvis formål var mærkernes brug og Theals eneforhandling af Watts-produkter med den følge, at Theal skulle tilsikres en absolut områdebeskyttelse i Nederlandene med handlen med Watts-produkter. Heraf følger logisk, at de to krænkelser, som Kommissionen hævder, at Tepea-Theal har begået (krænkelse af forbudet i EØF-traktatens artikel 85, stk. 1, krænkelse af pligten til fuld og hel oplysning efter forordning nr. 17) virkelig er sket. Men lad os et øjeblik antage, at beviset for den ovenfor beskrevne aftale ikke er blevet ført eller fundet utilstrækkelig. Jeg tror dog alligevel, at den Theal i første række bebrejdede overtrædelse — af artikel 85, stk. 1, — der også er den mest graverende, selv i dette tilfælde alligevel ville have fundet sted. Selv om det nemlig antages, at de af sagsøgerne i eget navn registrerede varemærker i Nederlandene havde tilhørt dem straks fra starten og ikke havde været omfattet af en tilsvarende aftale med Watts, forholder det sig ikke desto mindre således, at eneforhandlingsaftalen Watts-Tepea har haft en ubestrideligt restriktiv indbydelse på konkurrencen til skade for dels konkurrerende virksomheder, der blev alvorligt besværet i deres handel med Watts' produkter i Nederlandene, dels for forbrugeren, som ikke i fuldt omfang kunne nyde godt af de mere gunstige priser, som Watts anvendte i Det forenede Kongerige. Denne restriktive virkning fremgår helt objektivt, når der tages hensyn til den samlede virkning af eneforhandlingsaftalen og de hertil knyttede parallelle eller supplerende omstændigheder: a) Watts eneforhandler erhvervede retten i Nederlandene til de samme mærker, som fabrikanten anvendte for de samme produkter i det mindste hvad angår »Dustbug«, »Disc Preener« og »Watts«); b) Watts' eneforhandlers brug af disse hollandske mærker til at forhindre parallelimport til Nederlandene af originale Watts-produkter af andre distributionskanaler end eneforhandlerens; c) det forbud, som Watts pålagde de britiske grossister mod at eksportere hans produkter uden for Det forenede Kongerige; og med henblik herpå d) fabrikantens egen anbringelse af etiketter på produkterne, der tillod at identificere den grossist, som eventuelt kunne tænkes at levere produktet, der blev importeret parallelt. Denne brug, som Theal-Tepea således gjorde af mærket, fremgår ubestrideligt af de i sagen vedføjede akter. Jeg skal her særligt henvise til Theals brev til Audiogram af 5. september 1972, til Theals brev til bladet R. T. H. af 25. oktober 1972 og til akterne i de retssager, som har verseret mellem Theal og Wilkes ved de hollandske retter fra 1972 til 1976. Under disse retssager har Theal hævdet at være berettiget til »at forhindre Wilkes i at anvende Watts-mærker ved salg af Watts-produkter« (nr. 11 i Theals indlæg af 21. november 1973 ved Arrondissementsrechtbank Amsterdam). Det fremgår i særdeleshed af disse dokumenter, at Theal i sine forsøg på at forhindre andre i at importere Watts-produkter til Holland begrænsede sig til at henvise til, at disse produkter ikke var blevet leveret af Theal, men indkøbt via andre kanaler. Af denne ene grund modsatte Theal sig, under henvisning til mærkerettighederne, varernes salg i Holland og gjorde gældende, at der var tale om en krænkelse af denne ret. Det var først fra 1976, dvs. på et tidspunkt efter at Kommissionen havde indledt sin procedure med henblik på at fastslå overtrædelsen af artikel 85, at Theal indså sin svage position over for fællesskabsretten og rejste spørgsmålet, hvorvidt de produkter, som Wilkes solgte i Nederlandene, også var fremstillet på Watts' fabrikker. Der er al grund til at antage, at det her drejer sig om en skinmanøvre. Theal havde prøver af de artikler af mærket »Dustbug«, som Wilkes havde solgt i Nederlandene, og som på emballagen ved siden af nævnte betegnelse også var mærket Watts. Men i stedet for at godtgøre, at det drejde sig om et eftergjort produkt, dvs. et produkt, som Watts ikke havde fremstillet, søgte Theal at vende bevisbyrden ved at kræve, at parallelimportøren skulle påvise, at det drejede sig om et originalt produkt. Idet jeg ser bort fra de nationale procesregler, som her fandt andvendelse, vil jeg dog gerne anføre, at ud fra fællesskabsretten kan Theals adfærd ikke alene have følger, der strider mod det almindelige princip om frie varebevægelser mellem medlemsstaterne men også i sig selv fremstår som i strid med selve det grundlæggende princip om et fælles marked, der forudsætter, at den, der gør en begrænsning heri gældende, også selv må godtgøre den. Theals og Watts klare hensigt til at forhindre parallelimport til Nederlandene bekræftes som allerede nævnt endvidere af det eksportforbud, som Watts pålagde britiske grossister med hensyn til sine produkter. Dette forbud har firma Watts selv anerkendt over for Kommissionen under den administrative sagsbehandling, i hvert fald at regne fra 1972 dvs. fra det tidspunkt, hvor en betydelig prisforskel mellem Watts-produkterne i de to medlemsstater begyndte at aftegne sig. Endvidere fremgik denne hensigt allerede af det svar, som Watts gav på hollandske virksomheders anmodning om, at Watts ville levere til dem direkte (se Watts skrivelse til Fortissimo af 28. november 1973). Hvis man altså sætter aftalen om eneforhandling mellem Watts og Tepea i sammenhæng med den adfærd, som disse parter i det følgende udviste både i Det forenede Kongerige og i Nederlandene, så ses det klart, at denne aftale har haft en konkurrencebegrænsende virkning. Takket være de ovennævnte forhold (navnlig fremgangsmåden med de enslydende mærker - anvendt af Watts i England og af Tepea i Nederlandene - og det eksportforbud, som Watts pålagde sine forhandlere i Storbritannien) blev den centrale virkning af denne aftale, at det hollandske marked blev uigennemtrængeligt for parallelimport, og der opstod således en situation, som, selv bortset fra særlige aftaler vedrørende mærkerne, må antages at være en lignende situation, som Domstolen tog stilling til i Grundig-Consten-sagen. Det er under denne synsvinkel, at jeg mener, at EØF-traktatens artikel 85, stk. 1, er tilsidesat. Dette gælder også, selv om der ikke fandtes nogen aftale mellem Watts og Theal angående en overdragelse til Theal af eneretten til at benytte de betegnelser, som Watts havde givet sine egne produkter, som varemærker i Nederlandene. Men nu var der faktisk en sådan aftale, som jeg foran har søgt at påvise, og som følge heraf er den i fællesskabsretten indeholdte forpligtelse til at afgive fuldstændige og korrekte oplysninger ved anmeldelsen som nærmere omhandlet i forordning nr. 17 blev tilsidesat i denne sag.