I forbindelse med den første betingelse for indrømmelsen af en undtagelse fra godkendelseskravet for anvendelse eller en kategori af brug i artikel 58, stk. 2, i forordning nr. 1907/2006 om registrering, vurdering og godkendelse af samt begrænsninger for kemikalier (REACH) – nemlig en eksisterende specifik fællesskabslovgivning, der pålægger mindstekrav vedrørende beskyttelse af menneskers sundhed eller miljøet i forbindelse med anvendelsen af det pågældende stof – er en fællesskabslovgivning som omhandlet i denne bestemmelse en retsregel, der er vedtaget af en enhed inden for Unionen, der tilsigter at have bindende virkning. Heraf følger, at regler, der stammer fra flere nationale lovgivninger samt former for frivillig praksis, ikke opfylder den første betingelse i denne bestemmelse. Hvad således angår en meddelelse udstedt af Kommissionen, der indeholder oplysninger om risikovurdering for et stof og strategier til nedsættelse af disse risici, kan denne meddelelse, for så vidt som denne ikke har noget bindende indhold og mangler enhver normativ karakter, ikke anses for at være fællesskabslovgivning.

Hvad desuden angår begrebet mindstekrav skal dette forstås således, at det dels udgør en minimumsstandard til fordel for arbejdstagerne eller andre berørte personer, dels at det gør det muligt at vedtage eller indføre endnu strengere foranstaltninger på nationalt plan inden for rammerne af national lovgivning, der er skrappere end den lovgivning, der på Unionsplan fastsætter mindstekravet. Den omstændighed alene, at der stilles krav om grænseværdier for erhvervsmæssig eksponering, medfører således ikke, at der anvendes et maksimumskrav, men udgør et muligt mindstekrav i den betydning, hvori dette udtryk er anvendt i artikel 58, stk. 2, i forordning nr. 1907/2006.

Under disse omstændigheder kan direktiv 98/24 om beskyttelse af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed under arbejdet mod risici i forbindelse med kemiske agenser, for så vidt som det ikke henviser til et bestemt stof, sådan som det er tilfældet for de omtalte stoffer, der er opført i bilag I til direktivet, hverken anses for at være specifikt – fordi det generelt finder anvendelse på alle kemiske stoffer – eller for at fastsætte mindstekrav – idet det alene fastlægger en generel ramme for de pligter, der påhviler arbejdsgivere, som udsætter deres ansatte for risici, der følger af anvendelse af kemiske stoffer. For så vidt som direktiv 2004/37 om beskyttelse af arbejdstagerne mod risici for under arbejdet at være udsat for kræftfremkaldende stoffer eller mutagener heller ikke henviser til andre stoffer ud over benzen, vinylchloridmonomer eller træstøv fra løvtræ, for hvilke det fastlægger grænseværdier for erhvervsmæssig eksponering, kan det hverken anses for at være specifikt eller for at fastsætte mindstekrav for så vidt angår chromtrioxid.

Det samme gælder for så vidt angår direktiv 2012/18 om kontrol med risikoen for større uheld med farlige stoffer, der hverken er møntet på specifikke anvendelser af farlige stoffer i forbindelse med en virksomheds almindelige industrielle aktiviteter som sådan eller beskyttelsen af mennesker imod en for høj eksponering over for farlige stoffer på deres arbejdsplads. Hvad angår direktiv 2010/75 om industrielle emissioner er der ikke tvivl om, at det på generel vis kan finde anvendelse på industrielle udslip, der hidrører fra anvendelser af chromtrioxid, idet direktivet ligeledes ikke indeholder nogen specifik bestemmelse vedrørende dette stof.

(jf. præmis 31, 33, 34, 40, 44, 45, 47, 59, 62 og 63)