Kendelse afsagt af Domstolens Første Afdeling den 11. januar 1996. - D. mod Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber. - Appel åbenbart afvises eller forkastes. - Sag C-89/95 P.



Samling af Afgørelser 1996 side I-00053



Sammendrag

Parter

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

++++

1. Appel ° anbringender ° urigtig bedoemmelse af faktum ° formalitetsmangel° afvisning

(EF-traktaten, art. 168 A, EF-statutten for Domstolen, art. 51)

2. Appel ° anbringender ° urigtig bedoemmelse af beviser, der er forskriftsmaessigt tilvejebragt ° formalitetsmangel ° afvisning

(EF-statutten for Domstolen, art. 51)

Sammendrag

1. Ifoelge EF-traktatens artikel 168 A er appellen begraenset til retsspoergsmaal, og denne begraensning er naermere fastsat i artikel 51, stk. 1, i EF-statutten for Domstolen.

Appel kan saaledes kun stoettes paa, at Retten har overtraadt visse retsregler, idet enhver bedoemmelse af faktisk karakter er udelukket, og kan saaledes kun antages til realitetsbehandling, for saa vidt som appelskriftet stoettes paa, at Retten har truffet en afgoerelse, som strider mod de retsregler, den skal sikre overholdelsen af.

2. Ligesom Domstolen ikke har kompetence til under en appel at fastslaa, hvilke faktiske omstaendigheder der er omfattet af en sag, har den principielt ikke kompetence til at bedoemme de beviser, Retten har lagt til grund for sin konstatering af, at disse omstaendigheder foreligger. Naar disse beviser er blevet forskriftsmaessigt tilvejebragt, og naar bestemmelserne og de almindelige retsgrundsaetninger vedroerende bevisbyrden saavel som de processuelle regler vedroerende fremlaeggelse af bevis er blevet iagttaget, er det alene Retten, der har kompetence til at afgoere, hvilken bevisvaerdi der skal tillaegges de oplysninger, den har faaet forelagt.

Parter

I sag C-89/95 P,

D., forhenvaerende tjenestemand ved Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber ved advokat Eric Boigelot, Bruxelles, og med valgt adresse i Luxembourg hos advokat Louis Schiltz, 2, rue du Fort Rheinsheim,

appellant,

angaaende appel af dom afsagt den 26. januar 1995 af De Europaeiske Faellesskabers Ret i Foerste Instans (Fjerde Afdeling) i sag T-549/93 (D. mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 43, jf. Sml. Pers. I-A, s. 13), hvorunder der er nedlagt paastand om ophaevelse af denne dom,

den anden part i appelsagen er:

Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber ved Ana Maria Alves Vieira, Kommissionens Juridiske Tjeneste, som befuldmaegtiget, og med valgt adresse i Luxembourg hos Carlos Gómez de la Cruz, Kommissionens Juridiske Tjeneste, Wagner-Centret, Kirchberg,

har

DOMSTOLEN (Foerste Afdeling)

sammensat af afdelingsformanden, D.A.O. Edward, og dommerne P. Jann (refererende dommer) og L. Sevón,

generaladvokat: M.B. Elmer

justitssekretaer: R. Grass,

efter at have hoert generaladvokaten,

afsagt foelgende

Kendelse

Dommens præmisser

1 Ved appelskrift indleveret til Domstolens Justitskontor den 24. marts 1995 har D. i medfoer af EF-statuttens artikel 49 og de tilsvarende bestemmelser i EKSF- og Euratom-statutten for Domstolen ivaerksat appel af Rettens dom af 26. januar 1995 (sag T-549/93, D. mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 43, jf. Sml. Pers. I-A, s. 13), hvorved Retten frifandt Kommissionen for sagsoegerens paastand om annullation af Kommissionens afgoerelse af 30. september 1993 om som disciplinaersanktion i henhold til artikel 86, stk. 2, litra f), i vedtaegten for tjenestemaend i De Europaeiske Faellesskaber at fjerne sagsoegeren fra tjenesten uden frakendelse eller reduktion af retten til alderspension.

2 Med hensyn til de faktiske omstaendigheder i tvisten mellem D. og Kommissionen konstaterede Retten foelgende:

"1. Den 28. april 1988 blev sagsoegeren udnaevnt til leder af Kommissionens delegation i Stillehavsomraadet med tjenestested paa F., hvor han gjorde tjeneste til november 1991. Fra den 1. december 1991 fik sagsoegeren stillingen som Kommissionens delegationsleder i Zambia. Forinden havde han arbejdet som konsulent og siden som delegationsleder for Kommissionen i en raekke lande.

2. Under en undersoegelse i februar 1993, som Kommissionens Generalinspektorat for Delegationerne foretog af delegationen paa F., fik inspektoererne kendskab til visse beskyldninger mod sagsoegeren angaaende den periode, hvor han havde virket som delegationsleder. Disse beskyldninger (jf. rapporten udarbejdet af inspektoererne Wolff og Long (bilag 3 til svarskriftet) og fru M.' s, fru C.' s og fru T.' s forklaringer til inspektoererne (bilag 4 til svarskriftet)] drejede sig i det vaesentlige om seksuel chikane, som det kvindelige personale paa delegationen havde klaget over, samt om tjenstlige forseelser, der bl.a. bestod i ubegrundede betalinger til visse medlemmer af personalet, hvorved der tillige var sket forskelsbehandling, og i almindelighed om mislig og urimelig forvaltning af Kommissionens personale og goder.

3. Den 4. maj 1993 meddelte generaldirektoeren for personale og administration ... som ansaettelsesmyndighed sagsoegeren, at der var indledt disciplinaersag mod ham.

4. Efter at have hoert sagsoegeren den 26. maj 1993 suspenderede ansaettelsesmyndigheden ham ved afgoerelse af 28. maj 1993 fra tjenesten uden tilbageholdelse af vederlag i medfoer af artikel 88 i vedtaegten for tjenestemaend i De Europaeiske Faellesskaber (' vedtaegten' ).

5. Den 2. juni 1993 udpegede ansaettelsesmyndigheden en konsulent i Generaldirektoratet for Personale og Administration til paa sine vegne at 'foretage en afhoering af de vidner, der var traadt frem, og som befandt sig paa F., og til at foretage en inspektion paa stedet' . Klagerne og andre lokalt ansatte afgav forklaring mellem den 7. og 13. juni 1993. Andre tjenestemaend og ansatte, som tidligere havde arbejdet med sagsoegeren, blev afhoert mellem den 18. juni og den 2. juli 1993.

6. Efter at have underrettet sagsoegeren herom den 29. juni 1993 rejste ansaettelsesmyndigheden sagen for Disciplinaerraadet ved indgivelse af en indberetning den 9. juli 1993 (bilag 5 til svarskriftet). I denne indberetning anfoertes det, at sagsoegeren havde udoevet seksuel chikane over for kvindelige lokalt ansatte ved Kommissionens delegation paa F., mens han var leder heraf. Indberetningen vedroerte ikke de 'alvorlige tjenstlige forseelser' , som der tidligere var fremsat beskyldninger om, idet ansaettelsesmyndigheden bemaerkede, at ... 'paa baggrund af anklagerne og de beviser, der er fremfoert herfor, finder (ansaettelsesmyndigheden) sig ikke foranlediget til paa dette stadium at rejse dette spoergsmaal for Disciplinaerraadet' .

7. Efter at have gjort sig bekendt med samtlige sagens bilag og hoert sagsoegeren, der var bistaaet af sin advokat, og lederen af Kommissionens undersoegelse anbefalede Disciplinaerraadet i sin udtalelse af 27. juli 1993 ansaettelsesmyndigheden 'at anvende disciplinaersanktionen i vedtaegtens artikel 86, stk. 2, litra f), paa D., dvs. fjernelse fra tjenesten uden frakendelse af retten til alderspension' . Under afhoeringen i Disciplinaerraadet anmodede sagsoegeren om, at der blev foranstaltet en supplerende, kontradiktorisk undersoegelse omfattende bl.a. en konfrontation med de tre klagere og en laegeundersoegelse. Disciplinaerraadet afslog denne anmodning.

8. Da ansaettelsesmyndigheden paa ny havde hoert sagsoegeren den 29. juli 1993, meddelte den ham ved skrivelse af 30. juli 1993, at den havde besluttet at 'efterkomme hans anmodning om ... at der blev foranstaltet en konfrontation mellem ham selv og hver enkelt klager, inden der bliver truffet afgoerelse i disciplinaersagen imod (ham). Resultaterne af disse konfrontationer, der vil finde sted i de kommende uger, skal supplere Disciplinaerraadets udtalelse af 27. juli 1993 og vil indgaa i sagen' .

9. Konfrontationen mellem sagsoegeren og de tre klagere bistaaet af hver deres advokat fandt sted den 7. september 1993 under tilstedevaerelsen af en repraesentant for ansaettelsesmyndigheden.

10. Den 15. september 1993 foretog ansaettelsesmyndigheden et sidste forhoer af sagsoegeren i overensstemmelse med artikel 7 i bilag IX til vedtaegten.

11. Efter afslutningen af denne procedure paalagde ansaettelsesmyndigheden ved afgoerelse af 30. september 1993 sagsoegeren sanktionen fjernelse fra tjenesten uden frakendelse af retten til alderspension med virkning fra den 1. december 1993. I afgoerelsen anfoerte ansaettelsesmyndigheden i det vaesentlige, at de paaklagede forhold, saaledes som de fremgik af de forulempedes forklaringer, udgjorde en meget alvorlig forseelse og en overtraedelse af almindelige retsregler, som hverken sagsoegerens helbredstilstand eller andre omstaendigheder paa nogen maade kunne undskylde."

3 Ved staevning indleveret den 25. oktober 1993 anlagde sagsoegeren sag ved Retten. Ved afgoerelse af 23. februar 1994 afslog ansaettelsesmyndigheden udtrykkeligt hans klage. Ved dom af 26. januar 1995 frifandt Retten sagsoegte.

4 I appellen af denne dom har appellanten nedlagt paastand om, at Rettens dom ophaeves, og at der gives appellanten medhold i de sagen i foerste instans nedlagte paastande om, at Kommissionens afgoerelse af 30. september 1993 og ansaettelsesmyndighedens afgoerelsen af 23. februar 1994 annulleres, og om, at sagsoegte tilpligtes at genindsaette appellanten i hans stilling i den tidligere loenklasse, paa det tidligere loentrin og med det tidligere vederlag med virkning fra den anfaegtede afgoerelses ikrafttraedelsesdato i overensstemmelse med afgoerelsen herom, og at indstaevnte endvidere tilpligtes at udbetale appellanten hele det ham tilkommende vederlag, herunder de ham tilkommende tillaeg, der skyldes fra den 1. december 1993, indtil afgoerelse traeffes, og med tillaeg af 8% i rente fra hver enkelt vederlags forfaldsdato, samt om, at indstaevnte endelig tilpligtes at afholde alle sagens omkostninger i begge instanser.

5 I sine indlaeg i appelsagen har Kommissionen nedlagt paastand om sagens afvisning, subsidiaert om frifindelse.

6 I henhold til artikel 119 i Domstolens procesreglement kan Domstolen naar som helst beslutte at afvise eller forkaste appellen uden at indlede mundtlig forhandling, naar det er aabenbart, at appellen skal afvises eller forkastes.

7 Til stoette for appellen har sagsoegeren fremfoert to anbringender.

Foerste anbringende

8 Som sit foerste anbringende har appellanten anfoert, at Retten med urette har anset det for godtgjort, at han har gjort sig skyldig i seksuel chikane som paastaaet. Ifoelge appellanten var de foreliggende vidneudsagn ikke tilstraekkelige til at laegge dette til grund. Som sagen var fremlagt af Kommissionen, indeholdt den i realiteten kun klager fra de forulempede og forklaringer fra andre, som indroemmede, at de ikke havde vaeret vidner til de paaberaabte forhold. I dommen var navnlig klagen og beviset sammenblandet, idet Retten fandt, at vidneudsagnene fra de forulempede, der noedvendigvis ikke kunne vaere upartiske, var tilstraekkelige til at godtgoere, at de paagaeldende handlinger faktisk havde fundet sted. Med hensyn til seksuel chikane skal endvidere beviset ° som det fremgaar af Kommissionens henstilling 92/131/EOEF af 27. november 1991 om beskyttelse af maends og kvinders vaerdighed paa arbejdspladsen og saerligt af bilaget dertil, hvori der er opstillet en adfaerdskodeks vedroerende foranstaltninger til bekaempelse af seksuel chikane (EFT 1992 L 49, s. 1) ° i hvert enkelt tilfaelde foeres uafhaengigt af klagerne.

9 Det bemaerkes hertil, at ovennaevnte adfaerdskodeks ° i modsaetning til, hvad der er anfoert af appellanten ° ikke kan fortolkes saaledes, at det deri forbydes som bevisfaktor at tage hensyn til forklaringer afgivet af en klager. Den retsinstans, der skal tage stilling til, om de paastaaede forhold faktisk har fundet sted, afgoer endeligt, om de foreliggende beviser er tilstraekkelige.

10 Det skal derfor blot konstateres, at Retten, som det klart fremgaar af praemis 69-72 i den anfaegtede dom, ikke kun stoettede sig paa vidneudsagnene fra de tre, der var blevet forulempet ved appellantens adfaerd, men tillige lagde vaegt paa, at disse forklaringer var afgivet ved tre lejligheder og er overensstemmende paa alle punkter, og at disse tre personer samtidig havde klaget over den samme form for adfaerd, og paa en raekke vidneudsagn fra personer, som havde bemaerket kvindernes chokerede udtryk efter appellantens overgreb mod dem, og kunne tilfoeje andre bemaerkninger hertil.

11 Retten kan derfor ikke anses for at have tilsidesat bestemmelserne og de almindelige retsgrundsaetninger vedroerende bevisbyrden. Det er saaledes aabenbart, at dette led af appellantens foerste anbringende skal forkastes.

12 Med hensyn til appellantens oevrige argumentation, nemlig om, at Retten har anlagt en urigtig bedoemmelse af beviserne, bemaerkes det, at ifoelge EF-traktatens artikel 168 A og de tilsvarende bestemmelser i EKSF- og Euratom-traktaten er appellen begraenset til retsspoergsmaal. Denne begraensning er naermere fastsat i EF-statuttens artikel 51, stk. 1, og de tilsvarende bestemmelser i EKSF- og Euratom-statutten for Domstolen.

13 Endvidere bemaerkes det, at Domstolen ved flere lejligheder har fastslaaet, at appel kun kan stoettes paa, at Retten har overtraadt visse retsregler, idet enhver bedoemmelse af faktisk karakter er udelukket, og saaledes kun kan antages til realitetsbehandling, for saa vidt som appelskriftet stoettes paa, at Retten har truffet en afgoerelse, som strider mod de retsregler, den skal sikre overholdelsen af (jf. dom af 1.10.1991, sag C-283/90 P, Vidrányi mod Kommissionen, Sml. I, s. 4339, praemis 12 og 13, af 8.4.1992, sag C-346/90 P, F. mod Kommissionen, Sml. I, s. 2691, praemis 7, af 2.3.1994, sag C-53/92 P, Hilti mod Kommissionen, Sml. I, s. 667, praemis 10, og af 1.6.1994, sag C-136/92 P, Kommissionen mod Brazzelli m.fl., Sml. I, s. 1981, praemis 48).

14 Ligesom Domstolen ikke har kompetence til under en appel at fastslaa, hvilke faktiske omstaendigheder der er omfattet af en sag, har den principielt ikke kompetence til at bedoemme de beviser, Retten har lagt til grund for sin konstatering af, at disse omstaendigheder foreligger. Naar disse beviser er blevet forskriftsmaessigt tilvejebragt, og naar bestemmelserne og de almindelige retsgrundsaetninger vedroerende bevisbyrden saavel som de processuelle regler vedroerende fremlaeggelse af bevis er blevet iagttaget, er det alene Retten, der har kompetence til at afgoere, hvilken bevisvaerdi der skal tillaegges de oplysninger, den har faaet forelagt (jf. bl.a. ovennaevnte dom i sagen Kommissionen mod Brazzelli, praemis 66).

15 Eftersom Domstolen saaledes ikke har kompetence til at efterproeve Rettens vurdering, er det aabenbart, at appellantens argumentation vedroerende dette led af det foerste anbringende skal forkastes.

Andet anbringende

16 I sit andet anbringende har appellanten gjort gaeldende, at Retten har tilsidesat de almindelige retsgrundsaetninger, hvorefter der skal foretages en upartisk undersoegelse af disciplinaersager, og kontradiktionsretten fuldt ud og strengt skal overholdes.

17 I det foerste led af dette anbringende har appellanten gjort gaeldende, at Retten ikke har tillagt det vaegt, at en raekke kvinder har afgivet forklaring, hvori de har anfoert, at de aldrig har vaeret udsat for nogen form for seksuel chikane fra appellantens side, men at Retten udelukkende har lagt visse forulempedes belastende vidneudsagn til grund uden at forklare eller begrunde denne undladelse.

18 Hertil bemaerkes det blot, at Retten i dommens praemis 73 anfoerte, at de forklaringer til stoette for appellanten, som appellanten henviste til, under ingen omstaendigheder kunne rejse tvivl om den bevismaessige vaerdi af de belastende vidneudsagn, idet det forhold, at disse personer aldrig har vaeret vidner til de handlinger, som appellanten beskyldes for, ikke indebaerer, at disse handlinger ikke har fundet sted. Retten har saaledes taget hensyn til de vidneudsagn til stoette for appellanten, hvortil appellanten har henvist, og har i tilstraekkeligt omfang forklaret, af hvilke grunde Retten ikke fandt dem afgoerende. Det er derfor aabenbart, at foerste led af andet anbringende maa forkastes.

19 I andet led af andet anbringende har appellanten anfoert, at Rettens dom er behaeftet med en mangel ved begrundelsen, idet der ikke deri tages stilling til hans anbringende om, at ansaettelsesmyndighedens undersoegelse af sagen skete med henblik paa at belaste ham, ikke med henblik paa at forsvare ham. Den almindelige grundsaetning om, at enhver tiltalt skal anses for uskyldig, indtil det modsatte er bevist, er saaledes blevet tilsidesat.

20 Hertil bemaerkes det blot, at Retten i praemis 74 i den anfaegtede dom har anfoert, at sagsoegeren paa intet tidspunkt under sagen for Disciplinaerraadet har indkaldt vidner til sit forsvar, hvilket han har ret til i henhold til artikel 4 i bilag IX til vedtaegten. Det er saaledes aabenbart, at det andet led af andet anbringende ligeledes maa forkastes.

Afgørelse om sagsomkostninger

Sagens omkostninger

21 I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger. I henhold til procesreglementets artikel 70 baerer institutionerne selv deres egne omkostninger i personalesager. I medfoer af procesreglementets artikel 122, stk. 2, finder artikel 70 imidlertid ikke anvendelse ved appel ivaerksat af tjenestemaend eller oevrige ansatte ved en institution mod institutionen. Da appellanten har tabt sagen, paalaegges det ham at betale appelsagens omkostninger.

Afgørelse

Af disse grunde

bestemmer

DOMSTOLEN (Foerste Afdeling)

1) Appellen forkastes.

2) Appellanten betaler sagens omkostninger.

Saaledes bestemt i Luxembourg den 11. januar 1996.