7.

For at begrunde; at artikel 19 er i overensstemmelse med EF-retten, har den italienske regerings repræsentant gjort meget ud af at forklare, hvad der er meningen med artiklen. Repræsentanten udtaler videre, at der må tages hensyn til, at importøren i langt den største del af sagerne (praktisk taget hver gang han overdrager varen til tredjemand) på medkontrahenten overvælter byrden ved, at han har betalt den ikke-skyldige afgift, hvorved afgiften ikke gør ham fattigere, ikke påfører ham noget tab. Det er tredjemanden, eller i almindelighed forbrugeren, som lider tabet, idet han kommer til at betale en højere pris for varen. Hvis man nu, stadig ifølge regeringsrepræsentanten, indrømmede importøren ret til at tilbagesøge det fejlagtigt betalte beløb, ville man sikre ham en dobbelt fordel: dels fordelen ved, af afgiften indregnes i prisen, dels fordelen ved, at samme afgift kan kræves tilbagebetalt af afgiftsmyndighederne. Forbrugerne ville på deres side blive tvunget til at punge ud to gange: første gang for at betale en højere pris for varen og anden gang som skatteydere for at tilføre myndighederne de nødvendige beløb for, at importørerne kan opnå tilbagebetaling. Når overvæltningen gøres til bortfaldsgrund for tilbagebetalingskravet, har artikel 19 den værdi, at den ændrer disse helt uønskede virkninger. Jeg må indrømme, at argumentet er udspekuleret; det overbeviser imidlertid ikke. For det første kommer man ikke uden om kritikken fra dem, der finder det umuligt at bevise noget som helst om forbindelsen mellem afgift og pris. Men for det andet er det ikke rigtigt, at artikel 19 begrænser sig til at modvirke de uretfærdige forvridninger, som anvendelsen af de almindelige formueretlige regler ville medføre. Der er tale om en ugrundet berigelse — den eneste, som i denne sag ubestrideligt foreligger — som reglen ikke blot tolererer, men fremmer: nemlig den berigelse, staten opnår ved uretmæssigt at opkræve en afgift uden at tilbagebetale den til erlæggeren. Under den mundtlige forhandling häiden italienske regering ganske vist udtalt, at den tredjemand, der har købt varen, kan anlægge sag mod staten med påstand om, at denne afgiver den ulovlige berigelse. Det har den imidlertid kun modstræbende gjort, idet den blev drevet hertil ved, at Domstolen stillede præcise spørgsmål. Og det forstår man så udmærket. En opfattelse, der på det praktiske plan er mere urealistisk og på det teoretiske mere vovet end regeringens, er det vanskeligt at forestille sig. Man forestiller sig den absurde situation, at en masse forbrugere, som i et system, hvori begrebet »class action« er ukendt, anlægger sag mod staten for at tilbagesøge ubetydelige beløb. Man skal også tænke på betingelserne for at anlægge sådanne berigelsessøgsmål. I de romerretligt inspirerende retssystemer hviler søgsmålet på, at Titius er blevet fattigere, og på den årsagssammenhæng, som knytter det af ham lidte tab til Caius locupletano (berigelse). I denne sag er Titius altså en herre, som ved et frit valg på det frie marked erhverver en bestemt vare til en bestemt pris, som har dannet sig på markedet, og som han finder rimelig; kan vi virkelig antage, at han er blevet fattigere ved, at denne pris måske er en smule højere — hvor meget højere vil ingen imidlertid være i stand til at udtale sig om — end den, som ville have dannet sig, dersom det offentlige ikke med urette havde gjort krav på en afgift, da varen blev indført? Og hvordan kan man, for så vidt angår årsagssammenhængen, afgøre, om den er relevant, når henses til alle de led, som varen gennemløber mellem importtidspunktet og det tidspunkt, da den udbydes til salg? Det hævdes, at årsagssammenhængen kan være indirekte. Ingen antager imidlertid, at den kan være fjern; her er den fjern; faktisk så fjern, som den overhovedet kan være, når det importerede produkt er blevet forarbejdet eller brugt til fremstilling af et andet produkt. Artikel 19 cementerer altså statens fordelagtige stilling. Det er en mærkværdig løsning, den; også ud fra rimelighedsbetragtninger. Jeg skal minde om, at netop i forbindelse med condictio indebiti og ifølge romerretlig tradition giver Italiens civillovbog udelukkende betalingsmodtageren en fortrinsstilling i tilfælde, hvor retshandelen strider mod ærbarhed; der må dog vel at mærke være tale om på begge sider uærbarhed, fordi den erlægger, som ikke medvirker heri, ellers kan søge det for meget erlagte tilbage. Beskyttet i dette tilfælde er derimod myndighederne, som gjorde et betalingskrav gældende i strid med fællesskabsretten, mens offeret er den importør, der betalte, fordi han ikke kunne gøre andet, og som herefter under udfoldelse af fantasi og forretningssnilde var i stand til at opnå en fortjeneste på trods af, at han havde betalt et ikke-skyldigt beløb og var blevet pålagt større omkostninger. Hvordan er det muligt at komme uden om den antagelse, at artikel 19 går ud over reglen par causa turpitudinis? Lad følgende være klart: denne bemærkning indebærer ikke, at myndighederne ved uretmæssigt at opkræve en afgift handler i strid med ærbarheden. Jeg ønsker kun at begrunde, at det ikke er fornuftigt at belønne den, der handler retsstridigt, og som korrelat hertil straffe den, der på godt eller ondt er offer for overtrædelsen. Den tanke, at man ved at gøre overvæltningen til bortfaldsgrund vil beskytte forbrugerne, forekommer mig efter alt foreliggende ikke at kunne medføre anerkendelse af, at en ordning som den italienske er i overensstemmelse med fællesskabsretten. Hvis nemlig beskyttelsen overføres på aftagere af det indførte produkt, bliver den illusorisk, fordi de som påvist, i det mindste i Italien, ikke har egnede retsmidler til at tilbagesøge den for meget betalte prisandel. Hvis beskyttelsen skal tage sigte på det forhold, at borgerne som skatteydere vil komme til at bære merbelastningen af de offentlige finanser på grund af pligten til at yde tilbagebetaling til importørerne, er det vanskeligt ikke at anse den for ugrundet. Denne interesse hos skatteyderne forekommer mig at være temmelig uholdbar; under ingen omstændigheder kan der tillægges den større betydning end det krav, som Domstolen har antaget med betydelig vægt, at de nationale bestemmelser skal silure, at det er praktisk muligt at gennemføre tilbagebetalingskravet. Sandheden er altså en anden, hvilket kan udtrykkes således, at forbrugeren i forbindelse med artikel 19 har figenbladets opgave. Som bevis herfor, kan der for øvrigt henvises til reglens ordlyd: der består ret til tilbagebetaling (hvilket ligger på linje med artikel 13, stk. V, i den franske finanslov vedrørende 1981, lov nr. 80/194 af 30. 12. 1980), når den fejlagtige betaling beror på faktiske fejl. Det er nemlig ikke til at indse, hvorfor forbrugerne i dette tilfælde — og kun i dette — ikke fortjener beskyttelse. Den italienske regering indvender, at importøren ved sin fastsættelse af vareprisen ikke kan tage de fejl, som begås af myndighederne, i betragtning: det kan derfor formodes, at han ikke overvælter den fejlagtigt bogførte afgift på køberne. Indvendingen er lidet overbevisende. Den bygger på den antagelse, at importøren ikke har varen på lager, før han sælger den til tredjemand, og at de afgifter, som svarer til en told af varerne, i øvrigt bogføres af myndighederne med forsinkelse. Der er ikke tale om andet end en skrivebordsantagelse. I det virkelige liv går tingene til på en anden måde: også i det tilfælde, at den fejlagtige betaling er sket på grund af en af myndighederne begået faktisk fejl, kan importøren blive klar herover i så god tid, at han kan tage hensyn til det ved sin prisfastsættelse. Hvorfor skal man så — gentager jeg — helt bortse fra de grunde, som i alle andre tilfælde fører til at beskytte forbrugerne? Den, som måtte have samme overbevisning, som jeg har, nemlig at disse grunde kun nævnes som et påskud, véd, at den undtagelse, som jeg drøfter her, har en årsag, og at denne årsag skal søges i forordning nr. 1430/79. Som allerede nævnt indeholder den nærmere regler for tilbagebetaling i en række tilfælde, der alle kan føres tilbage til en faktisk fejl. Der er derfor grund til at antage, at den italienske lovgiver er trådt i sin franske kollegas fodspor og har fundet det klogest ikke i reglerne om tilbagesøgning at optage de tilfælde, som reguleres i fællesskabsretten; man har hermed undgået at indføre bestemmelser, der vil kunne fremstå som EF-stridige i det tilfælde, at EF-retten opfattes som en udtømmende regulering af området. I det første tilfælde er overvæltningsmekanismen åbenbar og kan af den grund antages af lovgiver, dog på to betingelser: udbuddet skal være elastisk og efterspørgslen uelastisk. Som Kommissionens repræsentant imidlertid har udtalt, er tilfældet et eksempel, der skal anskueliggøre problemstillingen og derfor uden økonomisk betydning. Vigtigere, men dog stadig af ret underordnet betydning, er den anden mulighed: den postulerer for øvrigt ikke kun, at en pris er fastsat af det offentlige, men også, at det offentlige har indregnet afgiften i den fastsatte pris. Dette bevises af den samme proces, hvorved overvæltningsbegrebet — der er udviklet af den statsvidenskabelige teori og derfor med et ganske særligt sigte — blev optaget i juraen og anvendt i civilretlige retsforhold.