RETTENS DOM (Fjerde Afdeling)

17. december 1997

Sag T-208/96

Eberhard Eiselt

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Faglig efteruddannelse — afslag på deltagelse — tilsidesættelse af vedtægtens artikel 24 og af ligebehandlingsprincippet — krav om erstatning for lidt tab«

Fuldstændig gengivelse på italiensk II-1179

Angående:

Påstand om annullation dels af Kommissionens afslag på at lade sagsøgeren deltage i det kursus for faglig efteruddannelse, han havde anmodet om, dels af Kommissionens afgørelse om at pålægge sagsøgeren opgaver, som hverken svarede til hans kvalifikationsbeviser, hans faglige erfaring eller til de opgaver, han oprindeligt blev ansat til at varetage.

Udfald:

Frifindelse.

Resumé af dom

Sagsøgeren er tjenestemand i lønklasse B2 i Kommissionen og ansat ved Instituttet for Sikkerhedsteknologi, som henhører under Det Fælles Forskningscenter i Ispra (Italien).

I december 1993 deltog sagsøgeren på foranledning af sin overordnede, S., i et kursus for faglig efteruddannelse. Efter kurset fik han stillet edb-materiale til digitalbehandling af grafik til rådighed til brug for udførelsen af de opgaver, han var pålagt.

I begyndelsen af april 1995 blev sagsøgeren indkaldt til en samtale med sin overordnede for at gøre status over de opgaver, han var pålagt, og over hans efteruddannelse. Sagsøgeren mødte ikke til samtalen.

Den 12. juni 1995 havde sagsøgeren en samtale med sin overordnede, S., og H. Den 26. juni 1995 udfærdigede s. en note om samtalen. Sagsøgeren afslog at underskrive denne note.

Den 13. juli 1995 anmodede sagsøgeren sin overordnede om tilladelse til at deltage i et kursus for faglig efteruddannelse, som skulle finde sted i München mellem den 24. og den 27. oktober 1995.

Den 13. november 1995 måtte sagsøgeren ifølge artikel 29, stk. 1, i vedtægten for tjenestemænd ved De Europæiske Fællesskaber (herefter »vedtægten«) antages at have modtaget et stiltiende afslag på denne ansøgning.

Den 12. februar 1996 indgav sagsøgeren en klage til Kommissionen i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 2, hvori han anfægtede det stiltiende afslag på hans ansøgning af 13. juli 1995.

Den 12. juni 1996 måtte sagsøgeren antages at have modtaget en stiltiende afvisning af sin klage. Kommissionen traf dog en afgørelse af 11. juli 1996, hvorved den udtrykkeligt afviste sagsøgerens klage, og som blev meddelt ham den 2. september 1996. Den 12. december 1996 anlagde sagsøgeren nærværende sag.

Formaliteten

Retten bemærkede, at den frist på tre måneder, inden for hvilken en klage skal indgives, ifølge vedtægtens artikel 90, stk. 2, løber fra den dag, fristen for at afgive svar udløber, når klagen vedrører en stiltiende afvisning af en ansøgning, der er indgivet i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 1. Ifølge sidstnævnte bestemmelse anses den omstændighed, at der ikke er afgivet svar på en ansøgning inden fire måneder efter datoen for ansøgningens indgivelse, for en stiltiende afvisning, som kan gøres til genstand for en klage (præmis 17).

I den foreliggende sag bestred Kommissionen ikke, at den havde undladt at afgive et udtrykkeligt svar på sagsøgerens ansøgning inden firemånedersfristen i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 1, og at træffe og meddele sagsøgeren sin begrundede beslutning herom inden denne frists udløb. Sagsøgeren måtte følgelig, hvis han ville klage rettidigt, indgive klagen inden syv måneder efter indgivelsen af hans ansøgning, dvs. inden den 13. februar 1996. Da sagsøgerens klage var dateret den 12. februar 1996, var den administrative procedure forud for sagens anlæg afviklet forskriftsmæssigt på dette punkt (præmis 18).

Retten fandt det herved uden betydning, at det kursus for faglig efteruddannelse, som sagsøgeren havde ansøgt om at deltage i, allerede havde fundet sted på tidspunktet for udløbet af den frist, hvor Kommissionen ifølge artikel 90, stk. 1, måtte anses for at have givet et stiltiende afslag på ansøgningen, når den ikke havde afgivet svar (præmis 19).

Endelig bemærkede Retten i den forbindelse, at det udtrykkelige afslag på en ansøgning eller på en klage defineres i vedtægtens artikel 90, stk. 1 og 2, som en begrundet beslutning, der meddeles den pågældende. Da der ikke var meddelt en sådan beslutning i sagen, kunne der ikke antages at være givet et udtrykkeligt afslag på ansøgningen (præmis 20).

Derimod fandt Retten på grundlag af dens beføjelse ifølge procesreglementets artikel 113 til af egen drift at efterprøve, om betingelserne for en realitetsbehandling er opfyldt — og hvilke betingelser er ufravigelige procesforudsætninger — at sagen måtte afvises, for så vidt sagsøgeren havde påstået fastslået, at det var ulovligt at pålægge ham opgaver, som han ikke var forberedt til, og som han ikke oprindeligt blev ansat til at varetage, idet pålæggelsen af sådanne opgaver ikke var i overensstemmelse med institutionens interesser (præmis 21).

Henvisning til: Domstolen, 16. december 1960, sag 6/60, Humblet mod den belgiske stat, Sml. 1954-1964, s. 207; org. réf.: Rec. s. 1125, pås. 1147;Retten, 6. december 1990, sagT-130/89, B. mod Kommissionen, Sml. II, s. 761; Retten, 14. december 1993, sag T-29/93, Calvo Alonso-Cortés mod Kommissionen, Sml. II, s. 1389, præmis 40; Retten, 1. juni 1994, sag T-4/93, André mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 471, præmis 16.

Da sagsøgeren nemlig klart havde overskredet fristerne for at anfægte den foretagne ændring af hans opgaver ved Det Fælles Forskningscenter i Ispra, var han blevet afskåret fra at anfægte denne ændring under sagen. Hvis sagsøgeren ikke mente, at ændringen af hans opgaver var lovlig og ville anfægte den, skulle han have gjort dette inden for de frister, som er fastsat herfor i vedtægtens artikel 90, stk. 1 og 2 (præmis 22).

Realiteten

Det første anbringende om tilsidesættelse af vedtægtens artikel 24, stk. 3, under henvisning til, at Kommissionen ikke havde givet ham, som ansat, mulighed for at efteruddanne sig fagligt

Herom bemærkede Retten, at Kommissionen ifølge selve ordlyden af vedtægtens artikel 24, stk. 3, har et vidt skøn ved vurderingen af, om en tjenestemands ansøgning om faglig efteruddannelse er forenelig med kravene om tjenestegrenenes tilfredsstillende funktion og er i hans egen interesse. Den kontrol, som Fællesskabets retsinstanser udøver, skal derfor begrænse sig til spørgsmålet, om administrationen under hensyn til de forhold, som har kunnet ligge til grund for dens vurdering, har udøvet sit skøn rimeligt og ikke udnyttet sin skønsbeføjelse på en måde, der er åbenbart fejlagtig. Det måtte derfor efterprøves i sagen, om Kommissionen havde gjort sig skyldig i et åbenbart fejlskøn, da den afslog sagsøgerens ansøgning om at deltage i det pågældende kursus for efteruddannelse (præmis 33).

Henvisning til: Retten, 13. juli 1995, sag T-44/93, Saby mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 541, præmis 46, 47 og 48.

Retten fandt ikke, at sagsøgeren med sine argumenter — som alle var baseret på, at han udelukkende var beskæftiget med fotografiteknik, før hans opgaver blev ændret i 1991, og at hans hovedopgaver atter ligger på dette felt, efter at de på ny var blevet ændret i 1996 — havde godtgjort, at Kommissionen havde udøvet sit skøn på urimelig måde eller havde udnyttet sin skønsbeføjelse åbenbart fejlagtigt ved at afslå sagsøgerens ansøgning om at deltage i det pågældende kursus for efteruddannelse. På tidspunktet for de i sagen omtvistede omstændigheder varetog sagsøgeren nemlig lejlighedsvis opgaver i forbindelse med fotografiteknik, hvorfor Kommissionens afslag ikke kunne anses for at være åbenbart uforeneligt med kravene om tjenestegrenenes tilfredsstillende funktion og for at være i strid med dennes egne interesser (præmis 35).

Det andet anbringende om tilsidesættelsen af forbuddet mod forskelsbehandling, fordi Kommissionen ikke behandlede sagsøgeren på samme måde som de tjenestemænd, der befandt sig i en tilsvarende situation som han

Herom bemærkede Retten, at der foreligger en tilsidesættelse af forbuddet mod forskelsbehandling og af ligebehandlingsprincippet, såfremt, to persongrupper, hvis retlige og faktiske situation ikke adskiller sig væsentligt fra hinanden, behandles forskelligt, eller når forskellige situationer behandles ens (præmis 42).

Henvisning til: Retten, 7. februar 1991, forenede sager T-18/89 og T-24/89, Tagaras mod Domstolen, Sml. II, s. 53, præmis 68; Retten, 5. februar 1997, sag T-207/95, Ibarra Gil mod Kommissionen, Smi. Pers. II, s. 31, præmis 68.

For at lainne vurdere, om der i sagen var sket en uberettiget forskelsbehandling, måtte der følgelig foretages en undersøgelse af de to situationer, som sagsøgeren havde fremdraget. De forhold, som sagsøgeren havde påberåbt sig, fandt Retten ikke godtgjorde, at forskellen på sagsøgerens og hans kollegas situation var så ubetydelig, at de umiddelbart kunne sammenlignes, idet forholdene ikke angik omstændighederne i forbindelse med sagsøgerens og hans kollegas ansøgninger om faglig efteruddannelse (præmis 43).

Retten tilføjede, at selv om det antoges, at forskellen på sagsøgerens og hans kollegas situation var ubetydelig, var en forskellig behandling af deres ansøgninger om efteruddannelse begrundet i et objektivt forhold. Den uddannelse, som sagsøgerens kollega fulgte, faldt nemlig inden for rammerne af de hovedopgaver, som denne var pålagt, og som var de eneste, han udførte, idet vedkommende kollega var udnævnt som bibliotekar ved Det Fælles Forskningscenter i Ispra, hvorimod den uddannelse, som sagsøgeren havde ansøgt om at deltage i, ikke på tidspunktet for de i sagen omtvistede omstændigheder faldt inden for rammerne af de hovedopgaver, som sagsøgeren var pålagt, da han kun lejlighedsvis varetog opgaver i forbindelse med fotografiteknik. Det måtte derfor antages, at dette forhold udgjorde en objektiv begrundelse for den uberettiget forskellige behandling af sagsøgerens og hans bibliotekarkollegas situation, som sagsøgeren havde hævdet var sket, uanset omfanget af kollegaens uddannelse (præmis 44).

Konklusion:

Sagen afvises, foi så vidt sagsøgeren har påstået fastslået, at det var ulovligt at pålægge ham opgaver, som han ikke var forberedt til, og som han ikke oprindeligt var ansat til at varetage, idet pålæggelsen af sådanne opgaver ikke var i overensstemmelse med institutionens interesser.

I øvrigt frifindes Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber.