ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
DA Den Europæiske Unions Tidende C 13/20

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Nejvyšší soud České republiky (Den Tjekkiske Republik) den 2. november 2010 — Wolf Naturprodukte GmbH mod Sewar spol. sro

(Sag C-514/10)

()

2011/C 13/37

Processprog: tjekkisk

Den forelæggende ret

Nejvyšší soud České republiky

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Wolf Naturprodukte GmbH

Sagsøgt: Sewar spol. sro

Præjudicielle spørgsmål

Skal artikel 66, stk. 2, i Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 (1) af 22. december 2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (herefter »Bruxelles I-forordningen«) fortolkes således, at det, for at denne forordning finder anvendelse, er nødvendigt, at forordningen på tidspunktet for en domsafsigelse var i kraft i både domsstaten, og i den stat, hvori en part i sagen søger anerkendelse og fuldbyrdelse af denne dom?

(1) EFT L 12, s. 1.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 13/21

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) den 2. november 2010 — Yeda Research and Development Company Ltd og Aventis Holdings Inc mod Comptroller-General of Patents

(Sag C-518/10)

()

2011/C 13/39

Processprog: engelsk

Den forelæggende ret

Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division)

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: Yeda Research and Development Company Ltd og Aventis Holdings Inc

Sagsøgt: Comptroller-General of Patents

Præjudicielt spørgsmål

Hvis kriterierne for afgørelse af, om et produkt er »beskyttet ved et grundpatent, der er i kraft« i henhold til forordningens artikel 3, litra a) (1), omfatter eller består af en vurdering af, om levering af produktet kan krænke grundpatentet, gør det da en forskel for analysen, hvis krænkelsen sker gennem en indirekte krænkelse eller medvirken til krænkelse i henhold til artikel 26 i Fællesskabets Patentkonvention, der er gennemført som section 60(2) i Patents Act 1977 i Det Forenede Kongerige, og de tilsvarende lovbestemmelser i de øvrige af Fællesskabets medlemsstater?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 469/2009 af 6.5.2009 om det supplerende beskyttelsescertifikat for lægemidler, EUT L 152, s. 1.
Såfremt spørgsmål a) under punkt 2 besvares benægtende: Er artikel 26, stk. 2, i Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 af 22. december 2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (herefter »fuldbyrdelsesforordningen«), i det foreliggende tilfælde til hinder for afsigelse af en udeblivelsesdom i henhold til § 331 i Zivilprocessordnung, som er et tvangsfuldbyrdelsesdokument på et ubestridt krav i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 805/2004 om indførelse af et europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument for ubestridte krav (herefter »tvangsfuldbyrdelsesforordningen«), for så vidt angår afsigelse af dom til betaling af godtgørelse på et beløb af mindst 20 000,00 EUR med tillæg af renter og sagsomkostninger på et beløb af 1 419,19 EUR med tillæg af renter?

De følgende spørgsmål stilles under den forudsætning, at sagsøgeren under hensyntagen til EU-Domstolens svar på de under punkt 2 a)-c) stillede spørgsmål stadig vil kunne gennemføre søgsmålet.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 346/26

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunale Amministrativo Regionale per la Lombardia — Sezione Terza (Italien) den 5. juli 2010 — E.On Energy Trading Spa mod Autorità per l’Energia Elettrica e il Gas

(Sag C-333/10)

()

2010/C 346/44

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Tribunale Amministrativo Regionale per la Lombardia — Sezione Terza

Parter i hovedsagen

Sagsøger: E.On Energy Trading Spa

Sagsøgt: Autorità per l’Energia Elettrica e il Gas

Præjudicielt spørgsmål

Er traktatens artikel 23, 43, 49 og 56 samt artikel 11, stk. 2 og 6, og artikel 24 i direktiv 54 af 2003 (1) til hinder for en national lovgivning, som, uden at den er meddelt Europa-Kommissionen, varigt pålægger bestemte elektricitetsproducenter — der under nærmere omstændigheder fremstår som grundlæggende for opfyldelsen af behovet i forbindelse med efterspørgslen på lastfordelingstjenester — at fremsætte tilbud på markederne for elektricitetsbørsen efter programmer, der er fastsat forskelligt af systemoperatører, og som fjerner betalingen for disse tilbud fra producentens frie afgørelse, hvorved den bindes til parametre, der ikke på forhånd er fastsat efter gennemsigtige og ikke-diskriminerende procedurer samt efter markedsbaserede kriterier?

(1) EUT L 176, s. 37.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 346/25

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunale Amministrativo Regionale per la Lombardia — Sezione Terza (Italien) den 5. juli 2010 — ENI SpA mod Autorità per l’Energia Elettrica e il Gas og Cassa Conguaglio per il Settore Elettrico

(Sag C-329/10)

()

2010/C 346/40

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Tribunale Amministrativo Regionale per la Lombardia — Sezione Terza

Parter i hovedsagen

Sagsøger: ENI SpA

Sagsøgte: Autorità per l’Energia Elettrica e il Gas og Cassa Conguaglio per il Settore Elettrico

Præjudicielt spørgsmål

Er traktatens artikel 23, 43, 49 og 56 samt artikel 11, stk. 2 og 6, og artikel 24 i direktiv 54 af 2003 (1) til hinder for en national lovgivning, som, uden at den er meddelt Europa-Kommissionen, varigt pålægger bestemte elektricitetsproducenter — der under nærmere omstændigheder fremstår som grundlæggende for opfyldelsen af behovet i forbindelse med efterspørgslen på lastfordelingstjenester — at fremsætte tilbud på markederne for elektricitetsbørsen efter programmer, der er fastsat forskelligt af systemoperatører, og som fjerner betalingen for disse tilbud fra producentens frie afgørelse, hvorved den bindes til parametre, der ikke på forhånd er fastsat efter gennemsigtige og ikke-diskriminerende procedurer samt efter markedsbaserede kriterier?

(1) EUT L 176, s. 37.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 346/25

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunale Amministrativo Regionale per la Lombardia — Sezione Terza (Italien) den 5. juli 2010 — E.On Produzione SpA mod Autorità per l’Energia Elettrica e il Gas

(Sag C-331/10)

()

2010/C 346/42

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Tribunale Amministrativo Regionale per la Lombardia — Sezione Terza

Parter i hovedsagen

Sagsøger: E.On Produzione SpA

Sagsøgte: Autorità per l’Energia Elettrica e il Gas

Præjudicielt spørgsmål

Er traktatens artikel 23, 43, 49 og 56 samt artikel 11, stk. 2 og 6, og artikel 24 i direktiv 54 af 2003 (1) til hinder for en national lovgivning, som, uden at den er meddelt Europa-Kommissionen, varigt pålægger bestemte elektricitetsproducenter — der under nærmere omstændigheder fremstår som grundlæggende for opfyldelsen af behovet i forbindelse med efterspørgslen på lastfordelingstjenester — at fremsætte tilbud på markederne for elektricitetsbørsen efter programmer, der er fastsat forskelligt af systemoperatører, og som fjerner betalingen for disse tilbud fra producentens frie afgørelse, hvorved den bindes til parametre, der ikke på forhånd er fastsat efter gennemsigtige og ikke-diskriminerende procedurer samt efter markedsbaserede kriterier?

(1) EUT L 176, s. 37.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 30/16

Sag anlagt den 26. oktober 2010 — Europa-Kommissionen mod Republikken Polen

(Sag C-512/10)

()

2011/C 30/26

Processprog: polsk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved H. Støvlbæk og K. Herrmann, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Republikken Polen

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Republikken Polen har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 6, stk. 3, i og bilag II til Rådets direktiv 91/440/EØF af 29. juli 1991 om udvikling af Fællesskabets jernbaner, med senere ændringer (1), artikel 4, stk. 2, og artikel 14, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/14/EF af 26. februar 2001 om tildeling af jernbaneinfrastrukturkapacitet og opkrævning af afgifter for brug af jernbaneinfrastruktur samt sikkerhedscertificering (2), artikel 6, stk. 2, og 3, i direktiv 2001/14, artikel 6, stk. 1, i direktiv 2001/14, sammenholdt med artikel 7, stk. 3 og 4, i direktiv 91/440, med senere ændringer, og artikel 7, stk. 3, og artikel 8, stk. 1, i direktiv 2001/14.

— Republikken Polen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Kommissionen har anført, at Republikken Polen har gjort sig skyldig i fire tilsidesættelser ved ikke at have iagttaget bestemmelserne i den første jernbanepakke.

Republikken Polen har for det første ikke indført nogen mekanisme, der sikrer, at beslutningerne fra og organiseringen af den person, som forvalter infrastrukturens væsentlige funktioner, nemlig PLK S.A. (Polskie Linie Kolejowe, et aktieselskab), er uafhængig i forhold til holdingselskabet, dvs. over for det dominerende selskab PKP. S.A. og de andre kontrollerede selskaber i holdingselskabet, som er jernbanevirksomheder.

For det andet har Republikken Polen ikke truffet passende foranstaltninger i henhold til artikel 6, stk. 1, første afsnit, i direktiv 2001/14 og artikel 7, stk. 3 og 4, i direktiv 91/440 med henblik på at sikre, at infrastrukturforvalteren, PLK S.A., skaber økonomisk balance inden for et passende tidsrum. Republikken Polen har accepteret, at PLK S.A. ophober tab frem til år 2012.

Republikken Polen har for det tredje ikke givet PLK S.A. specifikke incitamenter med henblik på at nedbringe såvel omkostningerne som afgifterne for brug af jernbaneinfrastrukturen, således som foreskrevet ved artikel 6, stk. 2, og 3, i direktiv 2001/14.

For det fjerde har Republikken Polen i strid med artikel 7, stk. 3, i direktiv 2001/14 undladt at træffe de nødvendige foranstaltninger med henblik på at sikre, at afgifterne for minimumsadgang til jernbaneinfrastrukturen fastsættes på et niveau svarende til de omkostninger, der påløber direkte som følge af jernbanedriften. Den polske stat har heller ikke indført nogen kontrolmekanisme som krævet i henhold til artikel 8, stk. 1, i direktiv 2001/14, som ville gøre det muligt at kontrollere, om forskellige markedssegmenter ud fra et økonomisk synspunkt er i stand til at bære forhøjede afgifter for adgang til jernbaneinfrastrukturen og udnyttelse heraf.

(1) EFT L 237, s. 25.

(2) EFT L 75, s. 29.
b)

Såfremt der alene skal betales vederlag for lovlig dyrkning: Kan indehaveren af sortsbeskyttelsen i den anførte situation, hvor en enkelt, culpøs overtrædelse har fundet sted, beregne et samlet beløb for den skade, der skal erstattes i henhold til sortbeskyttelsesforordningens artikel 94, stk. 2, på grundlag af gebyret for meddelelse af en licens til produktion af formeringsmateriale?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 30/27

Sag anlagt den 26. november 2010 — Europa-Kommissionen mod Republikken Østrig

(Sag C-555/10)

()

2011/C 30/45

Processprog: tysk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved G. Braun og H. Støvlbæk, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Republikken Østrig

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Republikken Østrig ved gennemførelsen af dennes første jernbanepakke har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 6, stk. 3, i og bilag II til direktiv 91/440/EØF, med senere ændringer, samt artikel 4, stk. 2, og artikel 14, stk. 2, i direktiv 2001/14/EF.

— Republikken Østrig tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Kommissionen mener ikke, at den ved direktivet påkrævede uafhængighed for forvalteren af jernbaneinfrastruktur i Østrig er blevet korrekt gennemført i national ret.

Det er nemlig tilladt, at en virksomhed, der sikrer væsentlige funktioner for forvaltningen af jernbaneinfrastrukturen, og en virksomhed, som udøver jernbanetransportaktiviteter, i Østrig er organiseret i et fælles holdingselskab. Det skal ganske vist sikres, at virksomhederne påviseligt er økonomisk uafhængige af hinanden.

Navnlig må holdingselskabet på ingen måde udøve nogen kontrol over det datterselskab, som sikrer jernbaneinfrastrukturens væsentlige funktioner. Dette er ikke sikret i Østrig. Infrastrukturforvalterens uafhængighed overvåges ikke af nogen uafhængig myndighed, og konkurrenter har ingen effektive klagemuligheder for det tilfælde, at en bestemt virksomhed får positiv særbehandling.

Der findes heller ikke tilstrækkelige ved lov eller aftale fastsatte bestemmelser, der regulerer forholdet mellem holdingselskabet og det datterselskab, som sikrer jernbaneinfrastrukturens væsentlige funktioner.

Kommissionen mener også, at de talrige personalesammenfald mellem holdingselskabet og datterselskabet — bl.a. dobbelte funktioner i givne tilfælde — rejser tvivl om den økonomiske uafhængighed. Det er nødvendigt i nogle år at udelukke ledende personale fra den ene virksomhed fra ledende stillinger i den anden virksomhed. Desuden skal udpegelsen af ledende personale på stedet med de væsentlige funktioner kun ske under tilsyn fra en uafhængighed myndighed.

Endvidere synes det også nødvendigt at foretage en geografisk og personalemæssig adskillelse af de pågældende informationssystemer for at sikre den påkrævede uafhængighed for den virksomhed, som er betroet jernbaneinfrastrukturforvaltningens væsentlige funktioner.
2)

Uanset besvarelsen af det første spørgsmål består der en fællesskabsmæssig interesse i at medlemsstaterne indfører egnede instrumenter til bekæmpelse af skatteomgåelse på området for ikke-harmoniseret beskatning; er en sådan interesse til hinder for at undlade at anvende princippet om bekæmpelse af misbrug af rettigheder i form af en eftergivelsesforanstaltning, når dette princip også er et princip, der gælder i national ret, og foreligger der i et sådant tilfælde en tilsidesættelse af de principper, der kan udledes af artikel 4, stk. 3, i traktaten om Den Europæiske Union?
1)

Skal bestemmelsen i artikel 44, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 987/2009 af 16. september 2009 om de nærmere regler til gennemførelse af forordning (EF) nr. 883/2004 om koordinering af de sociale sikringsordninger (1) fortolkes således, at den er til hinder for en ordning i en medlemsstat, hvorefter perioder med børnepasning, der er tilbagelagt i en anden af Den Europæiske Unions medlemsstater, kun anerkendes på samme måde som perioder tilbagelagt på statens eget område, såfremt den forælder, der har passet barnet, har haft sædvanligt ophold i udlandet sammen med sit barn og under pasningen eller umiddelbart før barnets fødsel har tilbagelagt perioder med tvungen bidragsbetaling som følge af en lønnet beskæftigelse eller selvstændig virksomhed, som han har udøvet dér, eller — for det tilfælde at ægtefællerne eller samlivspartnerne har fælles ophold i udlandet — ægtefællen eller partneren til den af forældrene, der passede barnet, har tilbagelagt tvungne forsikringsperioder, eller at den omstændighed, at han ikke har tilbagelagt sådanne, alene skyldes, at han tilhører en af de persongrupper, der er nævnt i § 5, stk. 1 og 4, i SGB VI, eller var fritaget for tvungen forsikring i henhold til § 6 i SGB VI (§56, stk. 3, andet og tredje punktum, § 57 og § 249 i SGB VI)?
—

Det fastslås, at Republikken Polen har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 94, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2007/64/EF af 13. november 2007 om betalingstjenester i det indre marked og om ændring af direktiv 97/7/EF, 2002/65/EF, 2005/60/EF og 2006/48/EF og om ophævelse af direktiv 97/5/EF (1), idet den ikke har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme direktivet, eller under alle omstændigheder ikke har meddelt disse bestemmelser til Kommissionen.
1)

Tillader direktiv 85/374/EØF af 25. juli 1985 (1) henset til bestemmelserne i dets artikel 13 anvendelse af en ansvarsordning på grundlag af den særlige situation for patienter på offentlige sundhedsinstitutioner, for så vidt som denne ordning bl.a. anerkender en ret for patienterne til at modtage erstatning fra disse institutioner, også selv om disse ikke har begået nogen fejl, for skader, der skyldes defekter ved de produkter og apparater, de anvender, uden at dette dog berører institutionens mulighed for at rejse erstatningskrav over for producenten?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 30/14

Sag anlagt den 25. oktober 2010 — Europa-Kommissionen mod Koninkrijk der Nederlanden

(Sag C-508/10)

()

2011/C 30/23

Processprog: nederlandsk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved M. Condou-Durande og R. Troosters, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Kongeriget Nederlandene

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Kongeriget Nederlandene har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Rådets direktiv 2003/109/EF (1), og følgelig sine forpligtelser i henhold til artikel 258 TEUF, idet det afkræver tredjelandsstatsborgere og deres familiemedlemmer, der ansøger om status som fastboende udlænding, høje og urimelige gebyrer.

— Kongeriget Nederlandene tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Kommissionen finder, at et gebyr på 201 til 830 EUR, afhængig af det konkrete tilfælde, for at behandle en ansøgning om tilkendelse af status som fastboende udlænding er uforholdsmæssigt i forhold til de 30 EUR, som en unionsborger skal betale for en opholdstilladelse. En sådan sagsbehandling kan derfor ikke betegnes som »rimelig«. Efter Kommissionens opfattelse kan så høje gebyrer, uanset om de udgør et vederlag for omkostninger, der reelt er afholdt, være et middel »til at hindre udøvelse af opholdsretten« som omhandlet i 10. betragtning til direktivet og på denne måde have en afskrækkende virkning på tredjelandsstatsborgere, der ønsker at gøre brug af de rettigheder, som direktivet tillægger dem. Det taler endvidere for denne opfattelse, at Kommissionen modtager klager fra borgere i denne forbindelse.

(1) Rådets direktiv af 25.11.2003 om tredjelandsstatsborgeres status som fastboende udlænding (EUT L 16, s. 44).
1)

Retten har begået en retlig fejl ved fortolkningen og anvendelsen af artikel 9, stk. 1, i forordning nr. 2408/92, for så vidt som den har fortolket forordningens anvendelsesområde som et forbud mod udøvelse af trafikrettigheder. Retten har desuden ikke taget hensyn til, at selv om en sådan fortolkning af artikel 9, stk. 1, i forordning nr. 2408/92 er mulig inden for en EU-kontekst, kan den ikke i henhold til artikel 1, stk. 2, i aftalen [om luftfart indgået den 21. juni 1999 i Luxembourg mellem Det Europæiske Fællesskab og Det Schweiziske Forbund] gøres gældende over for appellanten.
1)

Skal formuleringen »ved retten på det sted, hvor skadetilføjelsen er foregået eller vil kunne foregå« i artikel 5, nr. 3), i forordning (EF) nr. 44/2001 (1) (herefter »Bruxelles I-forordningen«) for det tilfælde, at et varemærke, som er registreret i forumstaten, og som tilhører en person, der er hjemmehørende i en anden medlemsstat, angiveligt er blevet krænket ved anvendelse af et nøgleord (herefter »AdWord«), der er identisk med varemærket, i en internetsøgemaskine med forskellige landespecifikke topdomæner, fortolkes således, 1.1. at retterne kun har kompetence, såfremt nøgleordet anvendes på søgemaskinens netsted på forumstatens topdomæne; 1.2. at retterne alene har kompetence, såfremt netstedet for den søgemaskine, hvor nøgleordet anvendes, er tilgængeligt i forumstaten; 1.3. at retternes kompetence afhænger af, at yderligere krav er opfyldt, foruden at netstedet skal være tilgængeligt?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 30/16

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesfinanzhofs (Tyskland) den 27. oktober 2010 — Finanzamt Hildesheim mod BLC Baumarkt GmbH & Co. KG

(Sag C-511/10)

()

2011/C 30/25

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Bundesfinanzhof

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Finanzamt Hildesheim

Sagsøgt: BLC Baumarkt GmbH & Co. KG

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 17, stk. 5, tredje afsnit, i Rådets sjette direktiv 77/388/EØF (1) af 17. maj 1977 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter fortolkes således, at den bemyndiger medlemsstaterne til at fastsætte et andet primært opdelingskriterium end transaktionsnøglen for opdelingen af indgående moms i forbindelse med opførelsen af en bygning med blandet anvendelse?

(1) Rådets sjette direktiv 77/388/EØF af 17.5.1977 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter — Det fælles merværdiafgiftssystem: ensartet beregningsgrundlag (EFT L 145, s. 1).
—

Det fastslås, at Den Franske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 2, litra e), artikel 3, stk. 1, og artikel 6, litra d), i Rådets direktiv 1999/31/EF af 26. april 1999 om deponering af affald (1) og bestemmelserne i bilaget til Rådets beslutning 2003/33/EF af 19. december 2002 om opstilling af kriterier og procedurer for modtagelse af affald på deponeringsanlæg i henhold til artikel 16 og bilag II i direktiv 1999/31/EF (2), idet den ikke har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at sikre, at asbestcementaffald behandles på passende deponeringsanlæg,
—

Det fastslås, at Republikken Østrig har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/68/EF af 24. september 2008 om indlandstransport af farligt gods (1), idet den ikke har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme direktivet, eller ikke fuldt ud har givet Kommissionen meddelelse herom.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 30/18

Appel iværksat den 8. november 2010 af Grúas Abril Asistencia, S.L. til prøvelse af kendelse afsagt af Retten (Anden Afdeling) den 24. august 2010 i sag T-386/09, Grúas Abril Asistencia, S.L. mod Europa-Kommissionen

(Sag C-521/10 P)

()

2011/C 30/30

Processprog: spansk

Parter

Appellant: Grúas Abril Asistencia, S.L. (ved abogado R. García García)

Den anden part i appelsagen: Europa-Kommissionen

Appellanten har nedlagt følgende påstande

De fremførte argumenter tiltrædes, og efter gennemførelsen af de nødvendige, retlige procedurer ophæves kendelsen om afvisning af sagen, og annullationssøgsmålet antages til realitetsbehandling, da appellanten har søgsmålskompetence, og der træffes endelig afgørelse vedrørende sagens realitet i henhold til appellantens påstand.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appelsagen er rettet mod Rettens kendelse, der afviser at realitetsbehandle det annullationssøgsmål, som appellanten havde anlagt til prøvelse af Europa-Kommissionens beslutning om ikke at indlede nogen procedure med henblik på at skride ind overfor de tilsidesættelser, som er gjort gældende. Retten har lagt til grund, at en sådan afvisning ikke kan anfægtes af en privatperson.

Appellanten er af den opfattelse, at privatpersoner kan indbringe et annullationssøgsmål i henhold til artikel 230 TEF og artikel III-365 i traktaten om en forfatning for Europa og til retspraksis, som adressat for den afgørelse, der anfægtes, og som berører dem umiddelbart og individuelt. Appellanten kræver, at kendelsen om afvisning af sagen ophæves, og at annullationssøgsmålet herefter antages til realitetsbehandling.