4.

Jeg kommer herefter til det argument, som den tyske regering allerede fremførte under den administrative procedure, og som den har betegnet som hovedargumentet. Efter regeringens opfattelse findes hjemmelen til at udstede nationale bestemmelser, der forbyder anvendelsen af RDK i kvalitetsvine, i artikel 19 i forordning nr. 338/79 og i landvine i artikel 2, stk. 3, litra i), andet afsnit, i forordning nr. 355/79 af 5. februar 1979 (EFT L 54, s. 99). I henhold til førstnævnte bestemmelse kan medlemsstaternes vinavlere »ud over de i denne forordning omhandlede bestemmelser... under hensyntagen til... sædvane fastlægge yderligere eller mere nøjagtige kendetegn og snævrere betingelser for fremstilling og omsætning af kvalitetsvine, der produceres i bestemte områder på deres område«. I henhold til den anden bestemmelse kan etiketbetegnelsen for bordvin alene tilføjes benævnelserne »Landwein«, »vin de pays«, »vino tipico«, såfremt disse benævnelser i henhold til national lovgivning er »forbeholdt bordvine, der opfylder visse produktionskrav, især med hensyn til vinstoksorter, minimum af naturligt alkoholindhold udtrykt i volumen og organoleptiske egenskaber«. Ved de anførte bestemmelser gives der — efter forbundsregeringens opfattelse — den enkelte medlemsstat mulighed for i passsende omfang at tage hensyn til de traditionelle produktionsbetingelser og kvalitetskrav, der er særegne for vedkommende stats bedste kvalitetsvine og landvine. Fællesskabsbestemmelserne om vin indeholder følgelig minimumskrav, som medlemsstaterne derfor kan stramme uden herved at tilsidesætte deres forpligtelser i henhold til fællesskabsretten. Således forholder sagen sig netop med hensyn til RDK, der — rent bortset fra den hertil knyttede risiko for misbrug samt modhensyn begrundet i mikrobiologiske forhold — ikke indgår i de tyske vinavleres traditionelle produktionsmetoder. Lad mig med det samme sige, at denne argumentation ikke holder stik. Den beviser ikke, at man med nationale bestemmelser efterfølgende kan gøre undtagelser fra fællesskabsbestemmelserne om forhøjelse af alkoholindholdet, navnlig ikke, at de anførte bestemmelser i artiklerne 19 og 2 giver hjemmel herfor. Men selv om man ville finde en undtagelse lovlig, savner man i forbundsregeringens argumentation oplysning om a) de objektive hensyn, der begrunder en mere restriktiv national ordning end efter grundforordningens betingelser, b) hvorvidt anvendelsen af RDK er skadelig for vinens kvalitet, og c) hvorledes en bestemmelse om de benævnelser, der eventuelt kan anføres på etiketten, kan give hjemmel for det ubetingede forbud i vinlovens §§ 10 og 11. Lad mig behandle spørgsmålene i rækkefølge. Som det fremgår af den 21. betragtning til forordning nr. 337/79, har fællesskabslovgiver anerkendt, at det i visse år kan »være nødvendigt at tillade tilsætning til de produkter, der er egnede til fremstilling af bordvin«; herved er det imidlertid stedse anset for nødvendigt »både ud fra et kvalitets- og et markedssynspunkt, ... at denne tilsætning underkastes bestemte vilkår og begrænsninger« (mine fremhævelser). I overensstemmelse hermed hedder det i forordningens artikel 1, at »den fælles markedsordning for vin omfatter... forskrifter vedrørende produktion... samt forskrifter vedrørende visse ønologiske fremgangsmåder«. Disse fremgangsmåder, navnlig vedrørende tilsætning, er herefter de eneste, der tillades til bordvine og kvalitetsvine (jfr. artikel 46 i forordning nr. 337/79 og artiklerne 8 og 10 i forordning nr. 338/79). Det er derfor med fuld føje, at Domstolen har udtalt, at en sådan »forhøjelse [af alkoholindholdet] i princippet er forbudt, og at forbudet er hovedreglen«, samt at grundforordningens artikler 32, 33 og 36 følgelig udgør »et samlet regelsæt om nøje regulering af tilsætningsmetoderne« (præmisserne 17 og 22 i Röser-dommen, min fremhævelse). Hvad bliver konklusionen af det anførte? Efter min mening er svaret enkelt. Når Fællesskabet opretter en fælles markedsorganisation og fastsætter særlige, detaljerede forskrifter, der skal sikre kvaliteten af et givet produkt, finder det velkendte princip anvendelse, at medlemsstaterne er forpligtet til ikke at gøre undtagelser fra disse forskrifter eller i øvrigt tilsidesætte dem (jfr. senest dom af 7. februar 1984 i sag 237/82, Jongeneel Kaas mod Nederlandene, Sml. 1984, s. 483). I det konkrete tilfælde kunne Forbundsrepublikken følgelig ikke udstede nogen bestemmelser om fremgangsmåden ved alkoholforøgelse, som allerede er præcist reguleret inden for rammerne af den fælles markedsordning. Eller mere korrekt udtrykt: Forbundsrepublikken kunne alene have udstedt sådanne bestemmelser — hvilket den imidlertid som bekendt ikke har gjort — såfremt den havde anvendt proceduren i grundforordningens artikel 67, dvs. havde forelagt spørgsmålet for en forvaltningskomité, der består af repræsentanter for Kommissionen og medlemsstaterne. Efter at det hermed er fastslået, at forbudet mod kunstig forhøjelse af alkoholindholdet er hovedreglen, og at medlemsstaterne ikke kan udstede forskrifter om de fremgangsmåder, som — undtagelsesvis — er tilladt efter forordning nr. 337/79, står det tilbage at tage stilling til, om medlemsstaterne har en sådan beføjelse i henhold til andre fællesskabsretlige bestemmelser. Kan det navnlig antages, at dette følger af de to bestemmelser — artikel 19 i forordning nr. 338/79 og artikel 2 i forordning nr. 355/79 — som den tyske regering har henvist til? Lad os se nærmere på disse bestemmelser. Artikel 19 giver, som tidligere omtalt, medlemsstaterne hjemmel til at fastsætte strengere kriterier og betingelser for fremstilling og omscetning af kvalitetsvine. Bestemmelsen siger imidlertid intet om foranstaltninger til kunstig forøgelse af alkoholindholdet, og det er åbenbart, at denne tavshed ikke kan fortolkes som en stiltiende tilladelse til ad hoc at ændre de omhandlede fremgangsmåder, der tilmed har karakter af undtagelser. »Si lex tacuit, voluit« er en latinsk sentens, som man skal være meget varsom med at lægge til grund; og bortset herfra tror jeg, at nævnte tavshed er tilsigtet. I henhold til grundforordningens artikel 46, stk. 1, »er alene de [i forordningen omhandlede] ønologiske fremgangsmåder og behandlingsmetoder tilladt«, og de »må alene anvendes for at opnå en tilfredsstillende vinifikation«. I henhold til stk. 2 kan medlemsstaterne uanset stk. 1 »med hensyn til de i bilag III omhandlede... fremgangsmåder og behandlingsmetoder indføre strengere bestemmelser for at sikre, at k. v. b. d. og bordvin... bevarer de egenskaber, der i særlig grad kendetegner dem« er en undtagelsesbestemmelse, der ikke giver plads for nogen tvivl! Men den sagsøgte regering har ikke påberåbt sig denne bestemmelse. Hvorfor? Årsagen er klar: undtagelsen går alene på de fremgangsmåder og behandlingsmetoder, der omhandles i et afsnit af forordningen — nemlig bilag III — der ikke vedrører foranstaltninger til forhøjelse af alkoholindholdet. Idet sådanne foranstaltninger således falder uden for anvendelsesområdet for stk. 2, kan det så meget desto mindre hævdes, at de, for så vidt angår kvalitets- og bordvine, forudsætningsvis er omfattet af artiklerne 19 og 2. Hermed er hovedgrundlaget for den af Forbundsrepublikken her forsvarede opfattelse faldet bort. Lad os imidlertid antage, at bestemmelserne kan fraviges. Det må i så fald erkendes, at at forbudet mod at anvende RDK utvivlsomt er en stramning i forhold til de betingelser, der angives i artikel 32 og reguleres nærmere i artikel 33; herved tager man imidlertid med i købet, at forbudet er uden støtte i bestemmelsens ordlyd samt, hvad der er værre, ikke ses at være begrundet i noget sagligt hensyn. Forbundsregeringen har ganske vist søgt at begrunde forbudet med henvisning til, at RDK indeholder urenheder, at der er risiko for misbrug ved anvendelsen af produktet, at de tyske vinavlere har ringe kendskab til det, samt — på den anden side — at sukker er et neutralt og billigt produkt. Under den mundtlige forhandling erkendte regeringen imidlertid, at RDK er en form for sukker, der ikke indeholder nogen vinbestanddele og er af samme kvalitet som saccharose. Det er muligvis rigtigt, at vinavlerne hinsides Rhinen knap nok kender produktet; men det forekommer mig ærligt talt meningsløst at forbyde det af denne grund. Afslutningsvis endnu et par bemærkninger om artikel 2, som Forbundsrepublikken har anført som begrundelse for forbudet mod at anvende RDK i forbindelse med typiske bordvine. Jeg mener ikke, det er relevant at henvise til denne bestemmelse. Denne giver nemlig på ingen måde hjemmel for undtagelser eller strengere betingelser for så vidt angår forhøjelse af alkoholindholdet, men regulerer alene spørgsmålet om eventuelle yderligere benævnelser i forbindelse med et regelsæt (forordning nr. 355/79), hvis hovedformål er at fremme god handelsskik samt beskytte forbrugerne. Det fremgår herefter, at artiklerne 19 og 2 ikke giver medlemsstaterne nogen beføjelse til at forbyde, at RDK anvendes til kunstig forøgelse af alkoholindholdet i vinprodukter.