Forslag til afgørelse fra generaladvokat Darmon fremsat den 15. januar 1991. - MARIA MASGIO MOD BUNDESKNAPPSCHAFT. - ANMODNING OM PRAEJUDICIEL AFGOERELSE: BUNDESSOZIALGERICHT - TYSKLAND. - SOCIAL SIKRING AF VANDRENDE ARBEJDSTAGERE OG SELVSTAENDIGE ERHVERVSDRIVENDE - NATIONALE ANTIKUMULATIONSREGLER - LIGEBEHANDLING - FORTOLKNING AF EOEF-TRAKTATENS ARTIKLER 7 OG 48-51 OG AF ARTIKEL 3 I FORORDNING (EOEF) NR. 1408/71. - SAG C-10/90.



Samling af Afgørelser 1991 side I-01119



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hr. afdelingsformand,

De herrer dommere,

1. Det praejudicielle spoergsmaal, som Bundessozialgericht har forelagt Domstolen, er opstaaet som foelge af en konflikt mellem den tyske lov om minearbejdere (Reichsknappschaftsgesetz, herefter benaevnt "RKG") og EOEF-Traktatens artikel 7 og artikel 48-51 samt artikel 3 i Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet (1).

2. Maria Masgio er enke efter en italiensk statsborger, der havde haft beskaeftigelse inden for minesektoren i Belgien og i Forbundsrepublikken Tyskland. Maria Masgio er indtraadt i sin aegtefaelles rettigheder under hovedsagen, hvis naermere forloeb er beskrevet i retsmoederapporten (2).

3. Af hensyn til min gennemgang er det kun noedvendigt at naevne foelgende.

4. Fra 1972 modtog hr. Masgio som foelge af silikose en pension, der udbetaltes af den kompetente belgiske institution. I overensstemmelse med belgisk lovgivning blev denne pension i 1983 nedsat, idet han fra dette tidspunkt fik tilkendt en belgisk alderspension. Denne nedsaettelse er ikke omtvistet under naervaerende sag.

5. Samme aar tilkendtes hr. Masgio ret til en alderspension i henhold til den tyske pensionsordning for minearbejdere. Forholdene for minearbejdere, der samtidig modtager en saadan pension og en invalidepension, reguleres af RKG, specielt § 75, stk. 1, og § 76a.

6. § 75, stk. 1, bestemmer, at pensionen "stilles i bero" i det omfang, alderspensionen og invalidepensionen tilsammen overstiger 95% af den aarlige arbejdsindtaegt, der danner beregningsgrundlag for invalidepensionen, og 95% af beregningsgrundlaget for alderspensionen. Kort sagt anvender man det maksimumsbeloeb, der medfoerer den mindste nedsaettelse af alderspensionen.

7. RKG' s § 76a, stk. 2, udelukker en pensionist, der modtager en ydelse fra en institution uden for Forbundsrepublikken Tyskland, fra denne valgmulighed. I dette tilfaelde "skal der ikke fastsaettes en aarlig arbejdsindtaegt", og der tages alene hensyn til beregningsgrundlaget for alderspensionen.

8. Denne manglende valgmulighed har tilsyneladende vaeret til skade for hr. Masgio, og foelgelig hans aegtefaelle, og Bundessozialgericht har forelagt Domstolen et spoergsmaal om, hvorvidt de anfoerte faellesskabsretlige bestemmelser skal fortolkes saaledes, at forsikrede, der samtidig modtager en pension i henhold til national lovgivning og en invalidepension fra en institution i en anden medlemsstat, ikke maa stilles ringere ved beregningen af den del af ydelserne, der skal stilles i bero i henhold til de nationale bestemmelser, end forsikrede, der modtager begge ydelser i henhold til samme nationale lovgivning.

9. Traktatens artikel 7, foerste afsnit, bestemmer saaledes:

"Inden for denne Traktats anvendelsesomraade og med forbehold af dennes saerlige bestemmelser er al forskelsbehandling, der udoeves paa grundlag af nationalitet, forbudt."

10. Af Domstolens dom af 14. juli 1977 i Sagulo-sagen (3) fremgaar det, at

"det almindelige princip i artikel 7 kun kan finde anvendelse med forbehold af Traktatens saerlige bestemmelser".

Det er saaledes ikke fornoedent at foretage en fortolkning af denne bestemmelse, idet saerlige bestemmelser i Traktaten, specielt de af den forelaeggende ret anfoerte, finder anvendelse i denne sag.

11. Traktatens artikel 48-51 danner grundlaget, rammen og graenserne for bestemmelserne i forordningerne om social sikring (4), navnlig forordning nr. 1408/71, der indeholder de grundlaeggende regler for anvendelse af Traktaten paa dette omraade. Forordningens artikel 3, stk. 1, har foelgende ordlyd:

"Personer, der er bosat paa en medlemsstats omraade, og som er omfattet af denne forordning, har de samme pligter og rettigheder i henhold til en medlemsstats lovgivning, som denne medlemsstats egne statsborgere, medmindre andet foelger af saerlige bestemmelser i denne forordning."

12. Landessozialgericht fuer das Land Nordrhein-Westfalen udtalte i den afgoerelse, der er paaanket til den forelaeggende ret (5), at det forhold, "at en person efter omstaendighederne gaar glip af visse ydelser, ikke [er] et objektivt afgoerende hensyn ved valget af beskaeftigelsessted". Heroverfor blev det af sagsoegerens repraesentant under de mundtlige forhandlinger anfoert, at man maatte fraraade en person, der havde vaeret udsat for et ulykkestilfaelde uden for Tyskland at tage ophold dér med henblik paa beskaeftigelse og senere pension, idet virkningerne af, at en del af pensionsydelserne stilles i bero, vil vaere mere maerkbare dér for den paagaeldende end for tyske statsborgere, der har adgang til at vaelge den mest fordelagtige beregningsmetode. Henset hertil er det ifoelge Domstolens praksis ikke fornoedent at paavise forhold, der er objektivt afgoerende for valget af beskaeftigelsessted (6). Det, der er afgoerende, er at sikre virkeliggoerelsen af de i Traktatens artikel 48-51 omhandlede maal, navnlig ligebehandlingsprincippet (7), som det har fundet udtryk i artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 1408/71 (8).

13. I Domstolens praksis har man i denne forbindelse sat sig ud over et formelt nationalitetskriterium for i stedet at tage stilling til, om andre kriterier har kunnet foere til en tilsvarende forskelsbehandling (9). Dette fremgaar navnlig af Domstolens dom af 12. juli 1979 i Toia-sagen (10), hvori det udtales, at

"bestemmelserne om ligebehandling i forordningens artikel 3, stk. 1, ikke blot forbyder aabenlys forskelsbehandling, begrundet i nationaliteten hos de personer, der er berettigede i henhold til en social sikringsordning, men enhver form for skjult forskelsbehandling, som ved anvendelse af andre ... kriterier faktisk foerer til samme resultat".

14. I en nyere sag (11) skulle Domstolen tage stilling til nogle faellesskabsbestemmelser sammenholdt med bestemmelser i tysk lovgivning, hvorefter der - i forbindelse med en inddeling af arbejdstagerne i bestemte kategorier ud fra deres faglige kvalifikationer - ikke var adgang til at tage hensyn til beskaeftigelse, der ikke var omfattet af den tvungne forsikring i Tyskland. Denne "klassificering" var afgoerende for, om der kunne opnaas ret til pension. Domstolen udtalte herom, at denne hindring, skoent den fandt anvendelse uafhaengigt af den paagaeldende arbejdstagers nationalitet, isaer angik vandrende arbejdstagere fra andre medlemsstater, som successivt havde udoevet beskaeftigelse i disse stater og i Forbundsrepublikken Tyskland. Domstolen fastslog endvidere, at disse bestemmelser foerte til "en ugunstigere behandling af visse af de naevnte vandrende arbejdstagere, som i en anden medlemsstat har opnaaet en hoejere klassificering ... end den, som de har i Forbundsrepublikken Tyskland". Reglerne var saaledes til hinder for, at de kunne paaberaabe sig denne kvalificering, naar de soegte at faa tilkendt pension.

15. Den laere, man saaledes kan drage af dommene i Toia- og Roviello-sagerne, forekommer at vaere afgoerende med hensyn til det forhold, der er forelagt af den nationale ret. RKG' s § 76a, stk. 2, foerste punktum, indeholder ganske vist ikke et nationalitetskriterium. Men det maa klart antages - hvilket dog henhoerer under den nationale domstols kompetence - at anvendelsen heraf, som udtrykt af Domstolen i den netop anfoerte dom, "[isaer] angaar ... vandrende arbejdstagere fra andre medlemsstater, som successivt har udoevet beskaeftigelse i disse stater og i Forbundsrepublikken Tyskland".

16. I Toia-dommen tilfoejede Domstolen imidlertid, at indirekte forskelsbehandling kunne vaere begrundet i objektive forskelle (12). Hertil har Landessozialgericht bemaerket (13), at den saerlige behandling af modtagere af udenlandske ulykkesforsikringsydelser "sagligt kan begrundes med, at den aarlige arbejdsindtaegt ofte ikke kan fastslaas i disse sager". Kommissionen (14) og sagsoegeren i hovedsagen (15) har med rette anfoert, at den manglende oplysning om en aarlig arbejdsindtaegt i forbindelse med en udenlandsk invalidepension ikke kan begrunde denne forskelsbehandling, idet det er muligt at beregne en fiktiv aarlig arbejdsindtaegt. Dette fremgaar ligeledes af en nyere aendring af den tyske lovgivning (16), idet maksimumsbeloebet fra 1. januar 1992 vil kunne beregnes paa grundlag af en fiktiv aarlig arbejdsindtaegt, der fremkommer ved at gange det maanedlige invalidepensionsbeloeb med en koefficient paa 18. Naturligvis kender de tyske myndigheder stoerrelsen af dette pensionsbeloeb, idet de stiller en del af alderspensionen i bero, saafremt invalidepensionen og alderspensionen tilsammen naar et bestemt beloeb. Ydermere, som anfoert af Kommissionen, kan en forlaengelse af sagsbehandlingstiden og unoejagtigheder ved fastsaettelsen af de noedvendige beregningsfaktorer lige saa lidt begrunde en indirekte forskelsbehandling som det forhold, at der kun i faa tilfaelde kan forekomme en forskelsbehandling, eller at de ulemper, der opstaar, er af ringe betydning (17).

17. Jeg skal foelgelig foreslaa Domstolen, at sagen afgoeres saaledes:

"EOEF-Traktatens artikel 48-51 samt artikel 3, stk. 1, i forordning (EOEF) nr. 1408/71 skal fortolkes saaledes, at en vandrende arbejdstager, der modtager en alderspension i henhold til national lovgivning i modtagerstaten samt ydelser i henhold til en ulykkesforsikring, der udredes af en institution i en anden medlemsstat, ikke ved beregningen af den del af ydelserne, der skal stilles i bero i henhold til nationale bestemmelser i modtagermedlemsstaten, maa behandles ringere end en arbejdstager, der modtager begge ydelser paa grundlag af bestemmelser i modtagermedlemsstatens nationale lovgivning."

(*) Originalsprog: fransk.

(1) EFT 1971 II, s. 366, som aendret ved Raadets forordning (EOEF) nr. 2001/83 af 2.6.1983 (EFT L 230, s. 6).

(2) Punkt I b).

(3) Sag 8/77, Sml. s. 1495, praemis 11, andet afsnit.

(4) Dom af 5.7.1967 (sag 1/67, Ciechelski, Sml. 1965-1968, s. 365); dom af 21.10.1975 (sag 24/75, Petroni, Sml. s. 1149, praemis 11).

(5) Jf. forelaeggelseskendelsen, s. 3.

(6) Jf. eksempelvis dom af 15.1.1986 (sag 41/84, Pinna, Sml. s. 1); dom af 7.6.1988 (sag 20/85, Roviello, Sml. s. 2805).

(7) Praemis 24 (sag 41/84, jf. ovenfor).

(8) Dom af 16.12.1976 (sag 63/76, Inzirillo, Sml. s. 2057, praemis 14).

(9) Sag 41/84, jf. ovenfor, praemis 23.

(10) Sag 237/78, Sml. s. 2645, praemis 12.

(11) Sag 20/85, jf. ovenfor, praemis 15 og 16.

(12) Sag 237/78, jf. ovenfor, praemis 14.

(13) Jf. forelaeggelseskendelsen, s. 4.

(14) Kommissionens indlaeg, punkt 26.

(15) Indlaeg fra sagsoegeren i hovedsagen, s. 3.

(16) § 93, stk. 4, foerste punktum, nr. 4, samt tredje punktum i Sozialgesetzbuch' s sjette bog (tysk sociallov); lov af 18.12.1989 (BGBl. I, s. 2261).

(17) Kommissionens indlaeg, punkt 28.