Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Tilnærmelse af lovgivningerne – fremgangsmåderne ved indgåelse af offentlige vareindkøbskontrakter, offentlige tjenesteydelseskontrakter og offentlige bygge- og anlægskontrakter – direktiv 2004/18 – offentlig tjenesteydelseskontrakt – koncessionskontrakt om tjenesteydelser – sondringskriterier

[Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/18, art. 1, stk. 2, litra a) og d), og stk. 4]

2. Tilnærmelse af lovgivningerne – fremgangsmåderne ved indgåelse af offentlige vareindkøbskontrakter, offentlige tjenesteydelseskontrakter og offentlige bygge- og anlægskontrakter – direktiv 2004/18 – tjenesteydelseskontrakt – begreb

[Art. 49 TEUF og 56 TFUE; Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/18, art. 1, stk. 2, litra d), og art. 4]

Sammendrag

1. Det fremgår af en sammenligning af definitionerne af en offentlig tjenesteydelseskontrakt og en koncessionskontrakt om tjenesteydelser i henholdsvis stk. 2, litra a) og d), og stk. 4 i artikel 1 i direktiv 2004/18 om samordning af fremgangsmåderne ved indgåelse af offentlige vareindkøbskontrakter, offentlige tjenesteydelseskontrakter og offentlige bygge- og anlægskontrakter, at forskellen mellem en offentlig tjenesteydelseskontrakt og en koncessionskontrakt om tjenesteydelser bunder i vederlaget for de tjenesteydelser, der skal præsteres. En tjenesteydelseskontrakt indebærer en modydelse, som, uden at være den eneste, betales direkte af den ordregivende myndighed til tjenesteyderen, mens vederlaget for den tjenesteydelse, der skal præsteres ved en koncessionskontrakt om tjenesteydelser, består i retten til at udnytte tjenesteydelsen eller i denne ret sammen med betaling af en pris.

Hvad angår en kontrakt om tjenesteydelser opfylder den omstændighed, at medkontrahenten ikke umiddelbart aflønnes af den ordregivende myndighed, men at han har ret til at opkræve et vederlag fra en tredjepart, kravet om vederlag fastsat i artikel 1, stk. 4, i direktiv 2004/18. Hvis vederlagsformen således er et af de afgørende elementer for kvalificeringen af en koncessionskontrakt om tjenesteydelser, indebærer en koncessionskontrakt om tjenesteydelser, at tjenesteyderen påtager sig risikoen for driften af de pågældende tjenesteydelser, og at dersom den risiko, som er forbundet med leveringen af tjenesteydelsen, ikke fuldt ud overføres på tjenesteyderen, udgør transaktionen en offentlig tjenesteydelseskontrakt og ikke en koncessionskontrakt om tjenesteydelser. For at kunne konkludere, at der foreligger en koncessionskontrakt om tjenesteydelser, skal det undersøges, om den aftalte vederlagsform består i tjenesteyderens ret til at udnytte en ydelse, og indebærer, at tjenesteyderen påtager sig risikoen for driften af den pågældende tjenesteydelse. Selv om denne risiko fra begyndelsen givetvis kan være meget begrænset, kræver kvalificeringen som koncessionskontrakt om tjenesteydelser imidlertid, at den ordregivende myndighed overfører hele eller i det mindste en væsentlig del af den risiko, som den løber, til koncessionshaveren.

(jf. præmis 24-26 og 29)

2. Artikel 1, stk. 2, litra d), og stk. 4, i direktiv 2004/18 om samordning af fremgangsmåderne ved indgåelse af offentlige vareindkøbskontrakter, offentlige tjenesteydelseskontrakter og offentlige bygge- og anlægskontrakter skal fortolkes således, at når den valgte erhvervsdrivendes vederlag fuldt ud betales af andre personer end den ordregivende myndighed, som har tildelt kontrakten vedrørende redningstjenesteydelserne, og denne erhvervsdrivende bærer en om end begrænset driftsrisiko, navnlig fordi størrelsen af det omhandlede vederlag afhænger af resultatet af de årlige forhandlinger med tredjemænd, og den pågældende ikke er sikret fuldstændig dækning af omkostningerne ved driften af sine aktiviteter ifølge principperne fastsat i national ret, skal nævnte kontrakt kvalificeres som en »koncessionskontrakt om tjenesteydelser« som omhandlet i dette direktivs artikel 1, stk. 4.

Den omstændighed, at størrelsen af vederlaget ikke ensidigt fastsættes af leverandøren af redningstjenesteydelserne, men ved en aftale med socialsikringsinstitutionerne, som selv har karakter af ordregivende myndighed, og at dette vederlag ikke direkte betales af brugerne af tjenesterne til den valgte tjenesteyder, men derimod af et centralt afregningskontor, som har ansvaret for at inddrive og udbetale disse vederlag, i form af regelmæssige rater, har ingen betydning for denne konstatering. Det forholder sig nemlig ikke desto mindre således, at alle vederlagene til tjenesteyderen kommer fra andre personer end den ordregivende myndighed, som har tildelt tjenesteyderen kontrakten.

Selv om koncessionskontrakter om tjenesteydelser på EU-rettens nuværende udviklingstrin ikke er omfattet af nogen af de direktiver, der er vedtaget af EU-lovgiver med henblik på regulering af området for offentlige kontrakter, skal de offentlige myndigheder, der indgår sådanne kontrakter, imidlertid overholde EUF-traktatens grundlæggende regler, herunder især artikel 49 TEUF og 56 TEUF, samt den deraf afledte forpligtelse til gennemsigtighed, hvis – hvilket det tilkommer den forelæggende ret at vurdere – den omhandlede kontrakt frembyder en klar grænseoverskridende interesse.

(jf. præmis 28, 48 og 49 samt domskonkl.)