ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
DA Den Europæiske Unions Tidende C 123/3

Domstolens dom (Store Afdeling) af 6. februar 2018 — straffesag mod Ömer Altun, Abubekir Altun, Sedrettin Maksutogullari, Yunus Altun, Absa NV, M. Sedat BVBA og Alnur BVBA (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Hof van Cassatie — Belgien)

(Sag C-359/16) (1)

((Præjudiciel forelæggelse - vandrende arbejdstagere - social sikring - lovgivning, der finder anvendelse - forordning (EØF) nr. 1408/71 - artikel 14, nr. 1), litra a) - udstationerede arbejdstagere - forordning (EØF) nr. 574/72 - artikel 11, stk. 1, litra a) - E 101-attest - beviskraft - attest, der er opnået eller gøres gældende ved svig))

(2018/C 123/03)

Processprog: nederlandsk

Den forelæggende ret

Hof van Cassatie

Parter i straffesagen

Ömer Altun, Abubekir Altun, Sedrettin Maksutogullari, Yunus Altun, Absa NV, M. Sedat BVBA og Alnur BVBA

Procesdeltager: Openbaar Ministerie

Konklusion

Artikel 14, nr. 1), litra a), i Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet, som ændret og ajourført ved Rådets forordning (EF) nr. 118/97 af 2. december 1996, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 631/2004 af 31. marts 2004, samt artikel 11, stk. 1, litra a), i Rådets forordning (EØF) nr. 574/72 af 21. marts 1972 om regler til gennemførelse af forordning nr. 1408/71, som ændret og ajourført ved forordning nr. 118/97, skal fortolkes således, at når institutionen i den medlemsstat, hvori arbejdstagerne er blevet udstationeret, har forelagt den institution, der har udstedt E 101-attester, en anmodning om fornyet undersøgelse og tilbagekaldelse af disse attester i lyset af oplysninger indhentet under en retslig efterforskning, der har givet grundlag for at fastslå, at attesterne er blevet opnået eller gjort gældende ved svig, og når den udstedende institution har undladt at tage hensyn til disse oplysninger med henblik på den fornyede undersøgelse af, om udstedelsen af de nævnte attester er sket på et korrekt grundlag, kan den nationale ret i forbindelse med en sag, der føres mod personer, som er mistænkt for at have benyttet sig af arbejdstagere udstationeret under dække af sådanne attester, se bort fra disse attester, såfremt denne ret på grundlag af de nævnte oplysninger og under overholdelse af de med retten til en retfærdig rettergang forbundne garantier, som skal indrømmes disse personer, konstaterer, at der foreligger en sådan svig.

(1) EUT C 335 af 12.9.2016.
1)

Artikel 1, stk. 5, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2015/751 af 29. april 2015 om interbankgebyrer for kortbaserede betalingstransaktioner skal fortolkes således, at det inden for rammerne af en aftale mellem en betalingskortordning med tre parter på den ene side og en partner under samme varemærke eller en agent på den anden side ikke er nødvendigt, at denne partner under samme varemærke eller denne agent handler som udsteder som omhandlet i forordningens artikel 2, nr. 2), for, at ordningen kan anses for at udstede kortbaserede betalingsinstrumenter sammen med en partner under samme varemærke eller gennem en agent og således skal anses for at være en betalingskortordning med fire parter som omhandlet i den førstnævnte bestemmelse.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 123/5

Domstolens dom (Første Afdeling) af 7. februar 2018 — The Queen, på vegne af: American Express Co. mod The Lords Commissioners of Her Majesty’s Treasury (anmodning om præjudiciel afgørelse fra High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) — Det Forenede Kongerige)

(Sag C-643/16) (1)

((Præjudiciel forelæggelse - direktiv (EU) 2015/2366 - betalingstjenester i det indre marked - artikel 35, stk. 1 - krav for adgang til betalingssystemer for betalingstjenesteudbydere, der er meddelt tilladelse, eller registrerede betalingstjenesteudbydere - artikel 35, stk. 2, første afsnit, litra b) - kravene finder ikke anvendelse på betalingssystemer, der udelukkende består af betalingstjenesteudbydere, der tilhører en koncern - kravene finder anvendelse på betalingskortordninger med tre parter, som har indgået co-branding-ordninger eller agenturordninger - gyldighed))

(2018/C 123/06)

Processprog: engelsk

Den forelæggende ret

High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court)

Parter i hovedsagen

Sagsøger: The Queen, på vegne af: American Express Co.

Sagsøgt: The Lords Commissioners of Her Majesty’s Treasury

Procesdeltagere: Diners Club International Limited og MasterCard Europe SA

Konklusion

1) Artikel 35, stk. 2, første afsnit, litra b), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2015/2366 af 25. november 2015 om betalingstjenester i det indre marked og om ændring af direktiv 2002/65/EF, 2009/110/EF og 2013/36/EU og forordning (EU) nr. 1093/2010 og om ophævelse af direktiv 2007/64/EF skal fortolkes således, at en betalingskortordning med tre parter, som har indgået en co-branding-ordning med en partner under samme varemærke, ikke fratages den ret til at være undtaget, som er fastsat i denne bestemmelse, og derfor ikke er underlagt kravene i direktivets artikel 35, stk. 1, i tilfælde, hvor denne partner under samme varemærke ikke er en betalingstjenesteudbyder og ikke udbyder betalingstjenester i den pågældende betalingskortordning i relation til det co-brandede produktudbud. En betalingskortordning med tre parter, som har benyttet sig af en agent med henblik på udbud af betalingstjenester, fratages derimod denne ret til at være undtaget og er derfor underlagt de krav, som er fastsat i nævnte artikel 35, stk. 1.

2) Gennemgangen af det præjudicielle spørgsmål har intet frembragt, der kan anfægte gyldigheden af artikel 35 i direktiv 2015/2366.

(1) EUT C 78 af 13.3.2017.
1)

Forbundsrepublikken Tyskland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 73 og artikel 306-310 i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem, idet den har udelukket rejseydelser leveret til afgiftspligtige, som anvender ydelserne til brug for deres virksomhed, fra merværdiafgiftssærordningen, som finder anvendelse på rejsebureauer, og idet den i de tilfælde, hvor denne særordning finder anvendelse på rejsebureauer, har tilladt disse at fastsætte et samlet merværdiafgiftsgrundlag for ydelseskategorier eller for samtlige ydelser, der er leveret i løbet af en afgiftsperiode.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 112/3

Domstolens dom (Sjette Afdeling) af 1. februar 2018 — Kühne + Nagel International AG, Kühe + Nagel Management AG, Kühne + Nagel Ltd, Kühne + Nagel Ltd og Kühne + Nagel Ltd mod Europa-Kommissionen

(Sag C-261/16 P) (1)

((Appel - konkurrence - karteller - artikel 101 TEUF - prisfastsættelse - internationale luftspeditionstjenester - takstaftale, som påvirker tjenesternes endelige pris))

(2018/C 112/03)

Processprog: tysk

Parter

Appellanter: Kühne + Nagel International AG, Kühe + Nagel Management AG, Kühne + Nagel Ltd, Kühne + Nagel Ltd og Kühne + Nagel Ltd (ved Rechtsanwälte U. Denzel, C. von Köckritz et C. Klöppner)

Den anden part i appelsagen: Europa-Kommissionen (ved A. Dawes, H. Leupold og G. Meessen, som befuldmægtigede)

Konklusion

1) Appellen forkastes.

2) Kühne + Nagel International AG, Kühne + Nagel Management AG, Kühne + Nagel Ltd (Uxbridge, Det Forenede Kongerige), Kühne + Nagel Ltd (Shanghai, Kina) og Kühne + Nagel Ltd (Hong-Kong, Kina) bærer deres egne omkostninger og betaler de af Europa-Kommissionen afholdte omkostninger.

(1) EUT C 251 af 11.7.2016.
2)

Artikel 101, stk. 1, TEUF skal fortolkes således, at en aftale, der indgås mellem parterne i en licensaftale vedrørende udnyttelse af et lægemiddel, som med henblik på at reducere konkurrencepresset på brugen af dette lægemiddel til behandling af visse sygdomme har til formål at begrænse tredjeparters adfærd, der består i at tilskynde til brugen af et andet lægemiddel til behandling af de samme sygdomme, ikke falder uden for anvendelsesområdet for den nævnte bestemmelse med henvisning til, at denne aftale er accessorisk til nævnte licensaftale.
1)

Artikel 4 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/95/EU af 13. december 2011 om fastsættelse af standarder for anerkendelse af tredjelandsstatsborgere eller statsløse som personer med international beskyttelse, for en ensartet status for flygtninge eller for personer, der er berettiget til subsidiær beskyttelse, og for indholdet af en sådan beskyttelse skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for, at den myndighed, der er ansvarlig for behandlingen af en ansøgning om international beskyttelse, eller de retter, for hvilke der efter omstændighederne er indbragt en sag til prøvelse af en afgørelse fra denne myndighed, indhenter en sagkyndig erklæring i forbindelse med vurderingen af kendsgerningerne og omstændighederne vedrørende en ansøgers angivelige seksuelle orientering, for så vidt som fremgangsmåden ved en sådan sagkyndig erklæring er i overensstemmelse med de grundlæggende rettigheder, der er sikret ved Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, samt at den nævnte myndighed og disse retter ikke støtter deres afgørelse alene på konklusionerne i den sagkyndige erklæring, og at de ikke er bundet af disse konklusioner i forbindelse med vurderingen af ansøgerens forklaringer vedrørende dennes seksuelle orientering.
1)

Artikel 8, stk. 1, i Rådets forordning (EF) nr. 6/2002 af 12. december 2001 om EF-design skal fortolkes således, at det ved bedømmelsen af, om elementerne af et produkts udseende alene er bestemt af produktets tekniske funktion, skal godtgøres, at denne funktion er den eneste faktor, der har været bestemmende for disse elementer, og det er i denne forbindelse ikke afgørende, om der foreligger alternative design.
3)

Artikel 5, nr. 1), litra b), andet led, i forordning nr. 44/2001 og artikel 7, nr. 1), litra b), andet led, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1215/2012 af 12. december 2012 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område skal fortolkes således, at ankomststedet for den anden flyvning ved en direkte tilsluttet flyforbindelse udgør »opfyldelsesstedet« som omhandlet i disse bestemmelser, når transporten på de to flyvninger udføres af to forskellige luftfartsselskaber, og søgsmålet med påstand om kompensation for den lange forsinkelse på denne direkte tilsluttede flyforbindelse i medfør af forordning nr. 261/2004 er støttet på en forstyrrelse, der har fundet sted på den første af de nævnte flyvninger, som blev udført af det luftfartsselskab, som ikke er de pågældende passagerers medkontrahent.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 161/7

Domstolens dom (Store Afdeling) af 6. marts 2018 — Slowakische Republik mod Achmea BV (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Bundesgerichtshof — Tyskland)

(Sag C-284/16) (1)

((Præjudiciel forelæggelse - bilateral investeringsaftale, der blev indgået i 1991 mellem Kongeriget Nederlandene og Den Tjekkiske og Slovakiske Føderative Republik, og som stadig gælder mellem Kongeriget Nederlandene og Den Slovakiske Republik - bestemmelse, der gør det muligt for en investor i en kontraherende part at anlægge sag ved en voldgiftsret i tilfælde af en tvist med den anden kontraherende part - forenelighed med artikel 18 TEUF, 267 TEUF og 344 TEUF - begrebet »ret« - EU-rettens autonomi))

(2018/C 161/07)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Bundesgerichtshof

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Slowakische Republik

Sagsøgt: Achmea BV

Konklusion

Artikel 267 TEUF og 344 TEUF skal fortolkes således, at de er til hinder for en bestemmelse, der er indeholdt i en international aftale indgået mellem medlemsstater, såsom artikel 8 i aftalen om fremme og gensidig beskyttelse af investeringer mellem Kongeriget Nederlandene og Den Tjekkiske og Slovakiske Føderative Republik, og hvorefter en investor i en af disse medlemsstater i tilfælde af en tvist vedrørende investeringer i den anden medlemsstat kan anlægge sag mod sidstnævnte medlemsstat ved en voldgiftsret, hvis kompetence denne medlemsstat har forpligtet sig til at acceptere.

(1) EUT C 296 af 16.8.2016.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 161/9

Domstolens dom (Første Afdeling) af 7. marts 2018 — Giuseppa Santoro mod Comune di Valderice og Presidenza del Consiglio dei Ministri (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Tribunale civile di Trapani — Italien)

(Sag C-494/16) (1)

((Præjudiciel forelæggelse - socialpolitik - tidsbegrænset ansættelse - kontrakter indgået med en arbejdsgiver i den offentlige sektor - foranstaltninger til sanktionering af misbrug af tidsbegrænsede ansættelseskontrakter - ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet))

(2018/C 161/09)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Tribunale civile di Trapani

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Giuseppa Santoro

Sagsøgte: Comune di Valderice og Presidenza del Consiglio dei Ministri

Konklusion

§ 5 i rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, indgået den 18. marts 1999, der er knyttet som bilag til Rådets direktiv 1999/70/EF af 28. juni 1999 om rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP, skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en national lovgivning, der på den ene side ikke straffer en arbejdsgiver i den offentlige sektors misbrug af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede kontrakter ved udbetaling af en erstatning til den pågældende arbejdstager, der skal kompensere for den manglende ændring af tidsbegrænsede ansættelsesforhold til et tidsubegrænset ansættelsesforhold, men på den anden side fastsætter tildeling af en erstatning på mellem 2,5 og 12 månedslønninger på grundlag af den pågældende arbejdstagers seneste månedsløn, idet sidstnævnte har mulighed for at opnå fuld erstatning for skaden ved på grundlag af en formodning at bevise at være gået glip af andre beskæftigelsesmuligheder eller ved at bevise, at vedkommende i tilfælde af afholdelse af en almindelig udvælgelsesprøve ville være blevet udvalgt, forudsat, at en sådan lovgivning ledsages af en tilstrækkelig effektiv og afskrækkende sanktionsmekanisme, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.

(1) EUT C 454 af 5.12.2016.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 161/9

Domstolens dom (Første Afdeling) af 7. marts 2018 — E.ON Czech Holding AG mod Michael Dědouch, Petr Streitberg og Pavel Suda (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Nejvyšší soud České republiky — DenTjekkiske Republik)

(Sag C-560/16) (1)

((Præjudiciel forelæggelse - forordning (EF) nr. 44/2001 - retternes kompetence på det civil- og handelsretlige område - enekompetence - artikel 22, nr. 2) - gyldighed af beslutninger truffet af et selskabs organer eller af juridiske personer, der har hjemsted på en medlemsstats område - enekompetence for retterne i denne medlemsstat - beslutning truffet på et selskabs generalforsamling om tvungen overdragelse af kapitalandele tilhørende dette selskabs mindretalsaktionærer til hovedaktionæren heri, og om fastsættelse af størrelsen af det vederlag, som hovedaktionæren skal betale til dem - retssag om efterprøvelse af rimeligheden af dette vederlag))

(2018/C 161/10)

Processprog: tjekkisk

Den forelæggende ret

Nejvyšší soud České republiky

Parter i hovedsagen

Sagsøger: E.ON Czech Holding AG

Sagsøgte: Michael Dědouch, Petr Streitberg, Pavel Suda

procesdeltager: Jihočeská plynárenská, a.s.

Konklusion

Artikel 22, nr. 2), i Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 af 22. december 2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område skal fortolkes således, at et søgsmål som det i hovedsagen omhandlede, der har til formål at efterprøve rimeligheden af det vederlag, som hovedaktionæren i et selskab skal betale til mindretalsaktionærerne i dette selskab i tilfælde af tvungen overdragelse af deres aktier til denne hovedaktionær, er omfattet af enekompetencen for retterne i den medlemsstat, på hvis område dette selskab har sit hjemsted.

(1) EUT C 22 af 23.1.2017.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 142/5

Domstolens dom (Femte Afdeling) af 28. februar 2018 — Stanisław Pieńkowski mod Dyrektor Izby Skarbowej w Lublinie (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Naczelny Sąd Administracyjny — Polen)

(Sag C-307/16) (1)

((Præjudiciel forelæggelse - direktiv 2006/112/EF - merværdiafgift (moms) - artikel 131 - artikel 146, stk. 1, litra b) - artikel 147 - fritagelse ved udførsel - artikel 273 - lovgivning i en medlemsstat, der gør fritagelsen betinget enten af, at der er opnået en vis omsætning, eller af, at der er indgået en aftale med en aktør, der er bemyndiget til at foretage momsrefusion til de rejsende))

(2018/C 142/06)

Processprog: polsk

Den forelæggende ret

Naczelny Sąd Administracyjny

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Stanisław Pieńkowski

Sagsøgt: Dyrektor Izby Skarbowej w Lublinie

Konklusion

Artikel 131, artikel 146, stk. 1, litra b), samt artikel 147 og 273 i Rådets direktiv 2006/112/EU af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at de er til hinder for en national lovgivning, hvorefter den afgiftspligtige sælger, i tilfælde af en levering af varer til udførsel, som medbringes i de rejsendes personlige bagage, skal have opnået en omsætning på et bestemt minimumsbeløb i det foregående skatteår eller indgået en aftale med en aktør, som er berettiget til at foretage momsrefusion til de rejsende, for så vidt som den blotte manglende overholdelse af disse betingelser medfører, at denne definitivt fratages retten til fritagelse for denne levering.

(1) EUT C 335 af 12.9.2016.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 142/2

Domstolens dom (Store Afdeling) af 27. februar 2018 — Associação Sindical dos Juízes Portugueses mod Tribunal de Contas (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Supremo Tribunal Administrativo — Portugal)

(Sag C-64/16) (1)

((Præjudiciel forelæggelse - artikel 19, stk. 1, TEU - adgang til domstolsprøvelse - effektiv retsbeskyttelse - domstolenes uafhængighed - Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder - artikel 47 - nedsættelse af lønningerne i den nationale offentlige forvaltning - finanspolitiske stramninger))

(2018/C 142/02)

Processprog: portugisisk

Den forelæggende ret

Supremo Tribunal Administrativo

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Associação Sindical dos Juízes Portugueses

Sagsøgt: Tribunal de Contas

Konklusion

Artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU skal fortolkes således, at princippet om domstolenes uafhængighed ikke er til hinder for, at der fastsættes generelle foranstaltninger om lønnedsættelse for medlemmer af Tribunal de Contas (revisionsret, Portugal) såsom dem, der er omhandlet i hovedsagen, og som er forbundet med forpligtelsen til at nedbringe et uforholdsmæssigt stort budgetunderskud og med et EU-program om finansiel støtte.

(1) EUT C 156 af 2.5.2016.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 142/4

Domstolens dom (Anden Afdeling) af 28. februar 2018 — Europa-Kommissionen mod Xinyi PV Products (Anhui) Holdings Ltd

(Sag C-301/16 P) (1)

([Appel - handelspolitik - dumping - import af solcelleglas med oprindelse i Kina - forordning (EF) nr. 1225/2009 - artikel 2, stk. 7, litra b) og c) - status som virksomhed, der opererer under markedsøkonomiske vilkår - begrebet »væsentlige fordrejninger, der er overført fra det tidligere ikke-markedsøkonomiske system« som omhandlet i artikel 2, stk. 7, litra c), tredje led - skattefordele])

(2018/C 142/05)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Europa-Kommissionen (ved L. Flynn og T. Maxian Rusche, som befuldmægtigede)

Den anden part i appelsagen: Xinyi PV Products (Anhui) Holdings Ltd (ved avocats Y. Melin og V. Akritidis)

Intervenient til støtte for sagsøgeren: GMB Glasmanufaktur Brandenburg GmbH (ved avocat A. Bochon og solicitor R. MacLean)

Konklusion

1) Den Europæiske Unions Rets dom af 16. marts 2016, Xinyi PV Products (Anhui) Holdings mod Kommissionen (T-586/14, EU:T:2016:154), ophæves.

2) Sagen hjemvises til Retten.

3) Afgørelsen om sagsomkostningerne udsættes.

(1) EUT C 270 af 25.7.2016.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 142/3

Domstolens dom (Store Afdeling) af 27. februar 2018 — The Queen, på vegne af: Western Sahara Campaign UK mod Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs og Secretary of State for Environment, Food and Rural Affairs (anmodning om præjudiciel afgørelse fra High Court of Justice (England & Wales), Queen's Bench Division (Administrative Court) — Det Forenede Kongerige)

(Sag C-266/16) (1)

((Præjudiciel forelæggelse - fiskeripartnerskabsaftalen mellem Det Europæiske Fællesskab og Kongeriget Marokko - protokol om fastsættelse af de fiskerimuligheder, der er fastsat i aftalen - retsakter om indgåelse af aftalen og protokollen - forordninger om fordeling af de fiskerimuligheder, der er fastsat i henhold til protokollen, mellem medlemsstaterne - jurisdiktionskompetence - fortolkning - gyldighed, henset til artikel 3, stk. 5, TEU og folkeretten - anvendelse af denne aftale og denne protokol på Vestsaharas område og de tilstødende farvande))

(2018/C 142/03)

Processprog: engelsk

Den forelæggende ret

High Court of Justice (England & Wales), Queen's Bench Division (Administrative Court)

Parter i hovedsagen

Sagsøger: The Queen, på vegne af: Western Sahara Campaign UK

Sagsøgte: Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs og Secretary of State for Environment, Food and Rural Affairs,

procesdeltager: Confédération marocaine de l’agriculture et du développement rural (Comader)

Konklusion

Da hverken Fiskeripartnerskabsaftalen mellem Det Europæiske Fællesskab og Kongeriget Marokko eller protokollen mellem Den Europæiske Union og Kongeriget Marokko om fastsættelse af de fiskerimuligheder og den finansielle modydelse, der er omhandlet i fiskeripartnerskabsaftalen mellem Den Europæiske Union og Kongeriget Marokko, finder anvendelse på de farvande, der støder op til Vestsaharas område, har gennemgangen af det første præjudicielle spørgsmål intet frembragt, der kan rejse tvivl om gyldigheden af Rådets forordning (EF) nr. 764/2006 af 22. maj 2006 om indgåelse af denne aftale, Rådets afgørelse 2013/785/EU af 16. december 2013 om indgåelse af denne protokol og Rådets forordning (EU) nr. 1270/2013 af 15. november 2013 om fordeling af fiskerimuligheder i henhold til den pågældende protokol, henset til artikel 3, stk. 5, TEU.

(1) EUT C 260 af 18.7.2016.
2)

Artikel 1, stk. 1, litra d), i forordning nr. 1998/2006 skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for bestemmelser i national ret såsom de i hovedsagen omhandlede, der udelukker investering i aktiver, som anvendes til aktiviteter, der er knyttet til eksport, fra at opnå en skattelettelse, som udgør de minimis-støtte.