Forslag til afgørelse fra generaladvokat Darmon fremsat den 18. juni 1991. - JAMES JOSEPH CATO MOD KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER. - ANSVAR UDEN FOR KONTRAKTFORHOLD - FAELLES FISKERIPOLITIK - PRAEMIE FOR DEFINITIV OPLAEGNING AF FISKEFARTOEJ IKKE UDBETALT. - SAG C-55/90.



Samling af Afgørelser 1992 side I-02533



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hr. praesident,

De herrer dommere,

1. I den foreliggende sag, som er anlagt i henhold til EOEF-traktatens artikel 178 og artikel 215, stk. 2, har James Joseph Cato rejst krav om erstatning af den skade, som han haevder, at Kommissionen har forvoldt ham.

2. Tvistens baggrund er, at det paa et tidspunkt blev anset for noedvendigt at tilpasse EF' s fiskerflaade til de nye vilkaar for fiskeriet, som skyldtes, dels at der var blevet indfoert oekonomiske zoner paa 200 soemil, dels fastsat begraensninger i fangsten af visse fiskearter. Med Raadets direktiv 83/515/EOEF af 4. oktober 1983 om visse foranstaltninger med henblik paa tilpasning af kapaciteten i fiskeriet (1) (herefter benaevnt "direktivet") oenskede man saaledes at fremme en midlertidig oplaegning af visse fartoejer og en definitiv nedskaering af fangstkapaciteten "for de flaaders vedkommende, der af tekniske grunde vanskeligt kan tilpasses de fangstmuligheder, der paa mellemlang sigt kan forventes" (2), navnlig paa grund af den beskedne stoerrelse af de fartoejer, som indgaar i de paagaeldende flaader. Ifoelge direktivets artikel 5, stk. 1, vedroerer de paagaeldende "foranstaltninger til endelig nedskaering af produktionskapaciteten ... fartoejer, hvis perpendikulaerlaengde er mindst tolv m (3). De gennemfoeres ved

- ophugning

- endelig registrering i et tredjeland

eller

- anvendelse i Faellesskabets farvande til andre formaal end fiskeri".

Der udbetales en praemie for definitiv oplaegning til fartoejets ejer, naar der er udstedt attest for, at fartoejet er slettet af registrene over fiskerfartoejer (4).

3. Medlemsstaterne er ikke forpligtet til at indfoere en saadan ordning (5), men skal, hvis de goer det, tilsende Kommissionen en raekke dokumenter, bl.a. en foreloebig oversigt over de paataenkte foranstaltninger og et udkast til de bestemmelser, som de paataenker at fastsaette administrativt eller ved lov til gennemfoerelse af direktivet (6). Kommissionen skal herefter undersoege, om foranstaltningerne opfylder betingelserne for Faellesskabets finansielle medvirken, navnlig paa grundlag af en undersoegelse af, om de er i overensstemmelse med direktivet (7).

4. Det Forenede Kongerige besluttede at indfoere foranstaltninger af den omhandlede art med henblik paa nedskaering af sin fiskerflaades kapacitet, hvilket skete ved Fishing Vessels (Financial Assistance) Scheme 1983 (herefter benaevnt "den britiske ordning"). Foranstaltningerne blev godkendt ved Kommissionens beslutning 84/17/EOEF af 22. december 1983 (8) (herefter benaevnt "beslutningen").

5. Det er paa grund af denne beslutning, at sagsoegeren mener at have krav paa erstatning, idet han haevder, at Kommissionen ved beslutningen med urette godkendte en national ordning, som strider mod direktivet.

6. Cato' s problem var foelgende. I 1984 ansoegte han om en definitiv oplaegningspraemie og udboed sin baad "Excelsior" til salg som "houseboat". AEgteparret Hann laeste annoncen, som var optaget i Fishing News den 20. juli 1984, og oenskede at koebe baaden og flytte den til Vestskotland, hvor den skulle bruges til at bo i, idet hr. Hann skulle paabegynde en uddannelse ved Strathclyde University i oktober. En tjenestemand fra Ministry of Agriculture Fisheries and Food forsikrede hr. Hann om, at han havde mulighed for at videresaelge baaden, hvis der skulle indtraeffe uforudsete omstaendigheder, men at den nye ejer i saa fald skulle tilbagebetale praemien (9). Salget skete den 1. august 1984. Dagen efter underskrev Cato ansoegningen om en definitiv oplaegningspraemie (10). Den 9. august 1984 blev "Excelsior" slettet af registret over fiskerfartoejer i Fleetwood. Samtidig bragte Hann baaden til en lystbaadehavn i Strathclyde og benyttede den som husbaad fra den 14. september til begyndelsen af oktober 1984. Da fru Hann uventet fik et stillingsavancement, besluttede aegteparret i slutningen af september at saelge baaden. I annoncen var det angivet, at der var tale om et "decommissioned vessel". To irere, Boyle og Murphy, meldte sig som mulige koebere og angav at vaere interesseret i motoren. Salget skete den 14. oktober. Kort efter overfoerte Boyle og Murphy "Excelsior" til Irland og ansoegte om at faa baaden registreret som fiskerfartoej. I begyndelsen af december 1984 forhoerte Department of Tourism, Fisheries and Forestry of Ireland sig hos de britiske myndigheder, om der var udbetalt en definitiv oplaegningspraemie. De svarede, at der ikke var udbetalt nogen praemie, hvorefter det irske ministerium udstedte en fiskerilicens. Som foelge heraf meddelte de britiske myndigheder den 25. februar 1985 Cato, at "Excelsior" nu paa ny blev anvendt til fiskeri, hvorfor han ikke ville faa udbetalt praemien.

7. Den 21. december 1985 begaerede Cato de britiske myndigheders afslag paa udbetaling af oplaegningspraemien proevet ved High Court ("judicial review"). Han ville under en saadan sag have haft adgang til at fremfoere klagepunkter paa grundlag af britisk offentlig ret. Sagen blev afvist med den begrundelse, at den var anlagt efter udloebet af den lovbestemte frist paa tre maaneder. Det boer naevnes, at High Court kunne have forlaenget fristen, saafremt den havde fundet, at Cato havde en vis udsigt til at faa medhold i sagen (11).

8. Herefter anlagde sagsoegeren for anden gang sag ved High Court den 29. oktober 1986, denne gang under henvisning til privatretlige anbringender. Han gjorde under denne sag gaeldende, at ministeren var erstatningsansvarlig inden for kontrakt, at han uagtsomt havde afgivet urigtige oplysninger over for Cato ("negligent misrepresentation"), og at ministeren endelig ved sin handlemaade havde skabt en situation, som han ikke laengere kunne bestride ("estoppel").

9. High Court frifandt sagsoegte den 27. maj 1988. Under ankesagen stadfaestede Court of Appeal den 15. juni 1989 High Court' s dom og afslog at give Cato appeltilladelse, "leave to appeal". Tilladelse hertil blev ligeledes afslaaet af House of Lords den 24. januar 1990.

10. Selv om sagsoegeren i sit indlaeg har behandlet spoergsmaalet om, hvorvidt sagen kan fremmes til realitetsbehandling efter den femaarige foraeldelsesfrist i artikel 43 i Domstolens statut (EOEF), finder jeg det ikke noedvendigt at undersoege dette spoergsmaal i detaljer. Efter min opfattelse maa denne frist i den foreliggende sag loebe fra det tidspunkt, da den britiske regering ved sin skrivelse, postet den 25. februar 1985, meddelte, at praemien ikke ville blive udbetalt. Naar man dertil laegger de ti dage, som er foreskrevet i procesreglementets bilag II for personer, der er bosat i Det Forenede Kongerige, maa foraeldelsen antages at vaere sket den 7. marts 1990 ved midnatstid. Cato' s staevning blev indleveret til Domstolens Justitskontor den 7. marts 1990 og registreret den foelgende dag. I oevrigt har Domstolen i sagen Roquette Frères (12) fastslaaet, at:

"Et soegsmaal om ansvar uden for kontrakt i henhold til traktatens artikel 215, stk. 2, er underlagt de almindelige retsgrundsaetninger, der er faelles for medlemsstaternes retssystemer. En sammenlignende gennemgang af disse retssystemer viser, at en retsinstans som generel regel og kun med faa undtagelser ikke ex officio kan rejse spoergsmaalet om foraeldelse af soegsmaalsadgangen." (13)

Domstolen fastslog herefter, at den ikke ex officio skal undersoege, om der eventuelt er indtraadt foraeldelse i erstatningssager, som indbringes for den.

11. Derimod er der grund til at foretage en mere udfoerlig gennemgang af den formalitetsindsigelse, som intervenienten Det Forenede Kongerige har gjort gaeldende i sit indlaeg. Navnlig under henvisning til Domstolens dom i Wagner-sagen (14) har den britiske regering dels anfoert, at Domstolen ikke har nogen kompetence efter traktatens artikel 215 til at efterproeve gyldigheden af de beslutninger, der traeffes af nationale organer som led i den faelles landbrugspolitik, dels at den foreliggende sag reelt vedroerer betalingen af nogle paastaaede tilgodehavender, som det ifoelge Domstolens dom i sagen Sucrimex (15) udelukkende henhoerer under de nationale retters kompetence at traeffe afgoerelse om. Denne formalitetsindsigelse stoettes altsaa paa, at en sag maa afvises, fordi en sag om erstatning uden for kontrakt maa antages at have en "subsidiaer karakter" (16) i forhold til nationale retsmidler.

12. I 1975 skrev Lord Mackenzie Stuart, at denne del af faellesskabsretten mindede om et kort over Afrika i begyndelsen af det 19. aarhundrede: "The coast is shown; we see the deltas of great rivers; but where they lead and where they have their sources are as yet uncharted. Certainly the avidity with which reports of the decision of the Court are devoured by certain writers would justify the legend 'Here be dragons' " (17). Uden at jeg her skal gengive udviklingen i Domstolens praksis (18), skal jeg angive, hvor jeg mener, den staar i dag.

13. I dommen i Unifrex-sagen (19) fastslog Domstolen saaledes foelgende:

"Erstatningssoegsmaalet i henhold til traktatens artikel 178, jf. artikel 215, er ifoelge fast retspraksis et selvstaendig retsmiddel, som har sin saerlige funktion inden for det gaeldende system af retsmidler, og som er undergivet en raekke betingelser, der er afpasset efter dette saerlige formaal. Erstatningssoegsmaalet maa imidlertid vurderes paa baggrund af det system som helhed, der er indfoert ved traktaten til beskyttelse af privates rettigheder. En privat, der mener at have lidt skade ved anvendelsen af en generel retsakt, kan saafremt han anser retsakten for retsstridig og det paahviler de nationale myndigheder at gennemfoere den, goere indsigelse mod retsaktens gyldighed under en sag ved de nationale domstole mod den nationale myndighed, der gennemfoerer retsakten. Den nationale ret kan eller skal herefter paa de i artikel 177 naevnte betingelser forelaegge Domstolen et spoergsmaal vedroerende gyldigheden af den paagaeldende faellesskabsretsakt. Dette soegsmaal kan imidlertid kun sikre en effektiv beskyttelse af de privates rettigheder, saafremt det foerer til erstatning af det paastaaede tab." (20)

14. Forudsaetningen for at tage en sag under realitetspaakendelse synes altsaa efter Domstolens praksis at vaere, om den paagaeldende har haft mulighed for at opnaa fuld erstatning for sin skade ved de nationale domstole (21). Efter den teori, som er anerkendt i doktrinen (22), er stillingen den, at hvis der med sagen alene rejses krav om tilbagebetaling af beloeb, som er opkraevet af de nationale myndigheder i medfoer af en faellesskabsregel, hvis lovlighed sagsoegeren bestrider, kan soegsmaalet efter artikel 215 ikke benyttes, saafremt sagsoegeren har haft mulighed for at faa det fejlagtigt erlagte beloeb tilbage ved anvendelse af nationale retsmidler, efter indhentning af en praejudiciel afgoerelse (23), og efter at den anfaegtede forordning er erklaeret ugyldig (24). Saafremt sagsoegeren derimod rejser krav om en ydelse, som ulovligt naegtes ham ved en bestemmelse i den afledede faellesskabsret, skal erstatningssoegsmaalet tages under realitetspaakendelse, saafremt sagsoegeren ikke har haft nogen mulighed for at sikre sig den paagaeldende ydelse ved at anlaegge sag ved de nationale domstole (25).

15. Som generaladvokat Capotorti bemaerkede i sit forslag til afgoerelse i sagen Granaria III (26):

"I alle disse domme antog Domstolen soegsmaalene til realitetsbehandling uden at kraeve, at de nationale retsmidler foerst var udtoemt. Jeg mener, at begrundelsen herfor ligger i, at det drejede sig om tilfaelde, hvor sagsoegerne - ogsaa selv om den nationale ret havde fastslaaet retsstridigheden af de faellesskabsforanstaltninger, der laa til grund for tabet - ikke ville have kunnet opnaa de kraevede ydelser fra den nationale forvaltning uden faellesskabslovgivers forudgaaende mellemkomst." (27)

16. Alle de naevnte sager vedroerte det saa at sige, "klassiske" tilfaelde, hvor den retsakt, som oprindeligt har forvoldt skaden, hidroerer fra en national myndighed og er truffet i medfoer af en faellesskabsregel, og hvor skaden - via den nationale beslutning - udspringer af faellesskabsreglens ugyldighed. Den foreliggende sag vedroerer derimod en noget anden situation. Den individuelle retsakt, som ligger til grund for Cato' s tab, dvs. den britiske ministers afslag paa at betale ham oplaegningspraemien, blev nemlig truffet i medfoer af generelle nationale retsforskrifter, som er godkendt af en faellesskabsinstitution som vaerende i overensstemmelse med direktivet. Cato har ikke gjort gaeldende, at direktivet er ulovligt, og at han af denne grund har lidt et tab som foelge af den britiske ordning, men at den britiske lovgiver ikke har gennemfoert direktivet korrekt. Dette anbringende forudsaetter i sagens natur, at Cato dermed samtidig anfaegter gyldigheden af den beslutning, hvorved Kommissionen godkendte den britiske ordning. Selv om den individuelle beslutning, hvorved de nationale myndigheder afslog at betale Cato et beloeb, ikke er truffet efter udtrykkelig anvisning fra Kommissionen, saaledes som det var tilfaeldet i Krohn-sagen (28), er den dog truffet i medfoer af en national ordning, som var godkendt af en faellesskabsinstitution. Domstolen maa altsaa her tage stilling til, om det i denne situation er en betingelse for at fremme en erstatningssag til realitetsbehandling, at de nationale retsmidler foerst er udtoemt.

17. Efter min opfattelse ligner den specielle situation, som foreligger i denne sag, naermere den "klassiske situation" end det tilfaelde, som forelaa i Krohn-sagen. Cato anfaegter nemlig udelukkende den individuelle beslutning, som de britiske myndigheder har truffet, i det omfang den indebaerer anvendelse af en national ordning, som angiveligt er i strid med direktivet. Ulovlighedsmangelen anfoeres altsaa i det vaesentlige at bero paa selve den britiske ordning. Anfaegtelsen af den britiske ordning forudsaetter imidlertid noedvendigvis, som tidligere anfoert, at det fastslaas, at Kommissionens beslutning er ulovlig. Denne situation ligner meget den situation, hvor anfaegtelsen af en retsakt, truffet af en national myndighed, ligeledes forudsaetter, at det foerst fastslaas, at den afledede faellesskabsregel, som retsakten fra den nationale myndighed udgoer en konkret anvendelse af, er ugyldig. I begge tilfaelde bevarer den nationale myndighed en vis handlefrihed. Forskellen mellem de to situationer, som efter min opfattelse er ubetydelig, er, at den nationale myndighed i den klassiske situation opfordres til at handle med henblik paa gennemfoerelsen af EF' s forskrifter, hvorimod dens foranstaltninger i den foreliggende sag er betinget af en forudgaaende godkendelse. Hverken vedtagelsen af den britiske ordning eller den britiske ministers beslutning vedroerende Cato beror imidlertid under nogle omstaendigheder paa en udtrykkelig anvisning fra Kommissionen. Betingelsen for at realitetspaakende det foreliggende soegsmaal synes derfor at vaere, at de nationale retsmidler foerst er udtoemt.

18. Efter Domstolens praksis kan dette krav imidlertid kun stilles, "saafremt de beroerte personer effektivt kan haevde deres rettigheder ved de nationale domstole, hvilket indebaerer, at der ad denne vej kan opnaas erstatning for det paastaaede tab" (29).

19. Den stoerste vanskelighed bestaar altsaa i at afgoere, om sagsoegeren kunne have opnaaet det "oenskede resultat", dvs. i denne sag have faaet udbetalt praemien ved at anlaegge sag ved de nationale domstole.

20. Paa dette punkt maa jeg konstatere, at saafremt Cato havde opnaaet at faa proevet sin sag ved de britiske domstole (ved en "judicial review"), maatte de nationale domstole formentlig have efterproevet, om den britiske ordning var forenelig med direktivet, og dermed have undersoegt, om den beslutning, hvorved Kommissionen godkendte ordningen, var gyldig. Ifoelge Domstolens dom i Foto-Frost-sagen (30) havde de britiske domstole i saa fald vaeret forpligtet til at forelaegge Domstolen et praejudicielt spoergsmaal om det sidstnaevnte problem. Hvis man nu forudsaetter, at Domstolen saa havde antaget, at den britiske ordning indeholdt en betingelse for udbetalingen af praemien, som ikke fremgik af direktivet, og som foelge heraf kendt Kommissionens beslutning ugyldig, kunne man spoerge, hvilke foelger en saadan dom ville have. Hvis Kommissionen dermed antoges at have godkendt en ordning, som var i strid med direktivet, og retsstridigt givet tilladelse til udbetaling af faellesskabsmidler, maatte saa ikke heraf sluttes, at den stoette, som var udbetalt i medfoer af ordningen, ikke laengere var berettiget efter faellesskabsretten, navnlig henset til bestemmelserne i direktivets artikel 12? (31). Cato ville altsaa heller ikke i saa fald have faaet udbetalt den forventede praemie, selv om Kommissionens beslutning var kendt ugyldig, da den britiske domstol ikke laengere kunne anvende ordningen.

21. Det er altsaa kun saafremt Domstolen havde kendt Kommissionens beslutning ugyldig, men udelukkende i det omfang, at den indebar en godkendelse af en national ordning, som indeholdt en supplerende betingelse i forhold til direktivet, at de britiske domstole maaske havde haft mulighed for at saette sig ud over den nationale forskrift, hvori denne betingelse er indeholdt, og dermed aabne adgang for Cato til at faa praemien udbetalt. Denne udgang paa sagen er imidlertid ikke selvindlysende.

22. Domstolen har ganske vist i et tilfaelde, hvor den havde fastslaaet, at en forordning var ugyldig i det omfang, den udelukkede visse erhvervsdrivende fra at blive fritaget for en medansvarsafgift, opretholdt bestemmelserne i den paagaeldende forordning og paalagt den nationale myndigheder at yde samme fritagelse til de erhvervsdrivende, som var blevet forskelsbehandlet, indtil faellesskabslovgiver havde truffet bestemmelse paa omraadet (32). I andre domme har Domstolen derimod blot fastslaaet den omhandlede faellesskabsforskrifts ugyldighed uden at angive, hvilke foelger dette skulle have. Det gjaldt f.eks. i Weiser-dommen (33), hvor Domstolen foerst fastslog, at en person, som havde vaeret loenmodtager, foer han blev EF-tjenestemand, ikke paa faellesskabsrettens nuvaerende stadium kunne faa overfoert sine pensionsrettigheder, hvorefter den kendte vedtaegtsbestemmelsen ugyldig uden i oevrigt at fastslaa, hvilke foelger dette skulle have. Det samme var tilfaeldet i de saakaldte "gritz"- og "kvaeldemel"-sager. I de to domme, som Domstolen afsagde (34) efter en praejudiciel forelaeggelse herom, fastslog Domstolen, at de omtvistede bestemmelser i Raadets forordninger var uforenelige med lighedsprincippet i det omfang, de indebar en uberettiget forskelsbehandling mellem visse produkter, som var afledet af korn. Domstolen praeciserede dog, at de institutioner, som havde kompetencen vedroerende den faelles landbrugspolitik, herefter maatte traeffe de noedvendige foranstaltninger til afhjaelpning af det retsstridige forhold. I to senere domme (35), hvor sagerne var anlagt i medfoer af EOEF-traktatens artikel 215, stk. 2, og hvorunder de samme faellesskabsforskrifter var omtvistet, forkastede Domstolen den formalitetsindsigelse, som var blevet gjort gaeldende af faellesskabsinstitutionerne, og fastslog, at:

"[en national ret] efter naevnte afgoerelse(r) fra Domstolen ... ikke ville have kunnet tage et krav om betaling af penge til foelge, eftersom der ikke findes regler i Faellesskabet, som tillader nationale myndigheder at udbetale de fordrede beloeb" (36).

23. Hvad angaar sagsoegerens forventning og hans retssikkerhed var han altsaa ikke i samme situation som en erhvervsdrivende, der under en sag om tilbagesoegning af et beloeb, der er betalt med urette, paaberaaber sig ugyldigheden af en generel faellesskabsregel, hvorefter han har maattet erlaegge visse beloeb, og som ved, at han kan kraeve dem tilbage alene paa det grundlag, at Domstolen har kendt den omhandlede faellesskabsregel ugyldig. Et sagsanlaeg ved de britiske domstole var derfor forbundet med et vist usikkerhedsmoment vedroerende foelgerne, saafremt Kommissionens beslutning var blevet kendt ugyldig. Det er derfor ikke sikkert, at sagsoegeren kunne have opnaaet det "oenskede resultat" ad denne vej.

24. Af denne grund maa jeg konkludere, at sagen boer fremmes til realitetsbehandling.

25. For det tilfaelde, at Domstolen alligevel skulle bestemme sig for under de saerlige omstaendigheder, som foreligger i denne sag, at goere realitetsbehandlingen af erstatningssoegsmaalet betinget af, at de nationale retsmidler foerst er udtoemt, skal jeg subsidiaert goere opmaerksom paa, at sagsoegeren i denne sag har udnyttet disse retsmidler. Den foerste sag, han anlagde, var imidlertid for sent anlagt, og den nationale ret afslog at indroemme en yderligere frist, selv om den havde haft mulighed herfor, saafremt den havde antaget, at sagsoegeren ud fra en umiddelbar betragtning havde en vis udsigt til at faa medhold i sagen. Denne sag, hvorunder sagsoegeren ansoegte om en saakaldt "judicial review", synes ellers at ville have udgjort det rette forum for den nationale rets proevelse af, om den britiske ordning var i overensstemmelse med direktivet.

26. Den anden sag, som sagsoegeren anlagde, var stoettet paa privatretlige regler, og i den forbindelse udnyttede sagsoegeren i oevrigt alle til raadighed staaende retsmidler. Selv om han ikke under denne sag gjorde gaeldende, at der var modstrid mellem den britiske ordning og direktivet, er det heller ikke sikkert, at han havde haft mulighed derfor efter engelske retsplejeregler (37). Jeg skal i den forbindelse i oevrigt bemaerke, at det, saa vidt jeg kan skoenne, saafremt der anfoeres at vaere modstrid mellem den nationale retsforskrift og en faellesskabsregel, maatte tilkomme High Court eller Court of Appeal at rejse dette spoergsmaal af egen drift i overensstemmelse med, hvad der blev fastslaaet i Domstolens dom i Simmenthal-sagen (38). I det flertalsvotum for Court of Appeal, som Lord Justice Purchas afgav, hedder det saaledes udtrykkeligt: "Happily, on the view that I have taken of the provision of the Scheme and the events which have taken place, the paragraphs of the Scheme are in sympathy with the Articles of the Directive so that it is not necessary to enter upon an exercise of construction of the sort envisaged in Lister' s case" (39).

27. Maaske er det ikke noedvendigt ved gennemgangen af formalitetsspoergsmaalet at behandle de komplicerede problemer, som opstaar, naar der foreligger samvirkende culpoese handlinger, idet disse problemer maa undersoeges i forbindelse med gennemgangen af spoergsmaalet om kausalitetsforbindelsen mellem den culpoese handling og skaden, hvorfor de henhoerer under realitetsbehandlingen. Efter min opfattelse er det tilstraekkeligt at konstatere, at der er blevet bragt retsmidler i anvendelse, at de anlagte sager ikke aabenbart har maattet afvises, at retsmidlerne er blevet udtoemt, og at de ikke indeholdt nogen mulighed for at lade Domstolen behandle spoergsmaalet, om Kommissionens beslutning vedroerende godkendelsen af den britiske ordning var ulovlig. Ogsaa paa dette punkt mener jeg derfor, at sagen maa tages under realitetspaakendelse.

28. Jeg skal herefter gennemgaa realitetsspoergsmaalet og undersoege, om Kommissionen kan ifalde noget ansvar. Sagsoegeren har herom anfoert, at Kommissionen ved at godkende den britiske ordning, selv om den var i strid med direktivet, har tilsidesat en hoejere retsregel til beskyttelse af private, nemlig retssikkerhedsprincippet og princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, hvorved den har begaaet en fejl, som er den direkte aarsag til sagsoegerens tab. Heroverfor har Kommissionen og Det Forenede Kongerige anfoert, at den britiske ordning er i fuld overensstemmelse med direktivet.

29. Til stoette for, at der er modstrid mellem den britiske ordning og direktivet, har sagsoegeren henvist til to af ordningens bestemmelser. Han anfoerer, at ministeren ved den foerste af disse bestemmelser er tillagt en skoensbefoejelse, som ikke fremgaar af direktivet, mens den anden af bestemmelserne indeholder en supplerende betingelse i forhold til direktivet, nemlig at ejeren af fartoejet skal bevise over for ministeren, at fartoejet er trukket definitivt ud af EF' s fiskerflaade.

30. Jeg mener ikke, at der kan gives sagsoegeren medhold i det foerste argument. Ganske vist indeholder ordningens paragraph 26 foelgende bestemmelse:

"On receipt of a declaration submitted in pursuance of paragraph 25, the appropriate Minister may, if he is satisfied:

a) that the vessel to which the declaration relates has been removed from the fishing boat register,

b) that the conditions (if any) subject to which his approval was given have been observed, and

c) that the foregoing requirements of this part have been met in respect of the vessel,

pay a decommissioning grant to the applicant." (40)

31. Court of Appeal har imidlertid angivet i sin dom, hvorledes denne bestemmelse boer fortolkes. Det hedder herom i Lord Justice Purchas' votum: "Once the Minister is 'satisfied' that the requirements of sub-paragraphs (a) to (c) of paragraph 26 have been met then he is empowered and under a duty to pay a grant in accordance with paragraph 27" (41).

32. Naar betingelserne efter ordningen for at faa udbetalt praemien er opfyldt, har fartoejets ejer med andre ord krav herpaa, uden at der tilkommer ministeren nogen som helst skoensbefoejelse paa dette punkt. Fortolket paa denne maade synes bestemmelsen ikke at vaere i strid med direktivet.

33. Det gaelder dog efter min opfattelse ikke for de bestemmelser, som fastsaetter en raekke betingelser for udbetalingen af praemien, der ikke fremgaar af direktivet. Ifoelge direktivets artikel 5, stk. 2, bestaar "den ... finansielle stoette ... i, at medlemsstaterne ... efter at der er udstedt attest for, at fartoejer er slettet af registrene over fiskerfartoejer, yder fartoejets ejer en praemie for definitiv oplaegning i form af et fast beloeb pr. bruttoregisterton". Artikel 5, stk. 4, bestemmer endvidere: "Alle medlemsstater traeffer de noedvendige foranstaltninger, saaledes at fartoejer, for hvilke der er udbetalt praemie for definitiv oplaegning, definitivt udelukkes fra at fiske i alle Faellesskabets farvande." Det fremgaar af disse to direktivforskrifter, naar de sammenholdes med hinanden, at ejeren har ret til praemien fra det tidspunkt, da han, efter at fartoejet enten er blevet ophugget, overfoert til et tredjeland eller anvendt i Faellesskabets farvande til andre formaal end fiskeri, har faaet fartoejet slettet af registrene over fiskerfartoejer. Direktivet indeholder ikke andre betingelser. I oevrigt praeciseres det i den syvende betragtning til direktivet, "at denne godtgoerelse ... foerst [kan] ydes, naar de paagaeldende fartoejer er slettet af registrene over fiskerfartoejer, saaledes at de for stedse er udelukket fra fiskeri i Faellesskabets medlemsstater". Det er altsaa medlemsstaterne, som har pligt til at paase, at fartoejet er trukket definitivt ud af EF' s fiskeri, saaledes som det ogsaa klart fremgaar af direktivets artikel 5, stk. 4. Artikel 5, stk. 5, indeholder en ordning, der skal goere denne opgave lettere for dem. Efter denne bestemmelse skal medlemsstaterne nemlig sende Kommissionen en liste over de skibe, hvortil der er udbetalt praemie, og listen skal offentliggoeres i De Europaeiske Faellesskabers Tidende. Jeg skal i den forbindelse understrege, at direktivets bestemmelser for mig at se klart er bindende paa dette punkt. Efter min opfattelse kan direktivets bestemmelser ikke anses for deklaratoriske og dermed for ikke at vaere praeceptive paa dette punkt. Dels er der en taet indbyrdes forbindelse mellem de foreskrevne foranstaltninger, som synes at vaere de eneste, hvormed direktivets formaal kan opfyldes, dels ses det vanskeligt, hvorfor medlemsstaterne skulle vaere forpligtet til at forelaegge Kommissionen de nationale foranstaltninger, som de planlaegger at gennemfoere, til godkendelse, og hvis forenelighed med direktivet Kommissionen herefter skal undersoege, saafremt medlemsstaterne havde mulighed for at se bort fra disse direktivbestemmelser.

34. Paa dette punkt afviger den britiske ordning imidlertid vaesentligt fra direktivet. Saafremt man nemlig sammenholder ordningens paragraph 23 (42) og paragraph 26, litra b), fremgaar det, at ministeren kan imoedekomme ansoegningen, saafremt han finder det godtgjort, at den opfylder de foreskrevne betingelser, dvs. navnlig at der foreligger en definitiv oplaegning. I oevrigt kan han knytte de vilkaar til sin godkendelse, som han finder rimelige. Ifoelge den britiske ordnings paragraph 23 kan han saaledes ikke blot fastsaette en raekke yderligere betingelser, som ikke fremgaar af direktivet, men den britiske ordning indebaerer ogsaa i et vist omfang en ansvarsforskydning. Mens direktivet paalaegger staten pligt til at paase, at fartoejet oplaegges definitivt, hvilket er en opgave, som er meget let overkommelig, da alle de administrative myndigheder i Faellesskabet, som har ansvar for at foere fartoejsregistrene, raader over de lister, som er offentliggjort i De Europaeiske Faellesskabers Tidende, er denne forpligtelse efter den britiske ordning paalagt fartoejets ejer. Naar fartoejet foerst er solgt, har den tidligere ejer ikke laengere nogen kontrol over, hvad det benyttes til. Som Lord Justice Stocker uden at dissentiere vedroerende resultatet anfoerte i sit votum: "where the assignment takes the form not only of attribution for purpose but the physical transfer of ownership by sale such a test of genuineness of assignment in my view is not appropriate since once sold the claimant has no further control over the purpose to which the vessel is in fact put" (43).

35. Hvis den britiske ordning havde vaeret i fuld overensstemmelse med direktivet, ville Cato ikke have lidt noget tab. Baaden "Excelsior" blev nemlig slettet af registret over fiskerfartoejer den 9. august 1984. De britiske myndigheder burde derfor efterfoelgende have udbetalt praemien og videregivet oplysningen herom til Kommissionen, saaledes at baadens navn kunne vaere optaget paa de lister, som offentliggoeres i De Europaeiske Faellesskabers Tidende. Hermed havde de irske myndigheder fra begyndelsen af december 1984 kunnet konstatere, at "Excelsior" var optaget paa disse lister. Selv om det ikke skulle have vaeret tilfaeldet, kunne de have forespurgt de kompetente britiske myndigheder, som de i oevrigt gjorde, om der var blevet udbetalt en praemie ved oplaegningen af "Excelsior". De britiske myndigheder kunne saa have bekraeftet dette, hvilket ville have forhindret, at fartoejet paa ny blev registreret i Irland.

36. Den britiske ordnings paragraph 23 og paragraph 26, litra b), er altsaa ikke i overensstemmelse med direktivet. Foelgelig har Kommissionen tilsidesat direktivets artikel 7, stk. 1, hvorefter godkendelsen af de nationale ordninger er betinget af, at de er i overensstemmelse med direktivet. Hermed har Kommissionen klart begaaet en fejl. Tilbage bliver at undersoege, om denne fejl kan betegnes som en

"tilstraekkelig kvalificeret kraenkelse af en hoejere retsregel til beskyttelse af private" (44).

37. Sagsoegeren har herved gjort gaeldende, at der foreligger en tilsidesaettelse af retssikkerhedsprincippet og princippet om beskyttelse af den berettigede forventning (45). Jeg tror, at der paa dette punkt er grund til straks at goere opmaerksom paa, at Domstolens traditionelle praksis, hvorefter

"Faellesskabet kun ifalder ansvar som foelge af en generel retsakt, der indebaerer beslutninger vedroerende den oekonomiske politik, saafremt der foreligger en tilstraekkeligt kvalificeret kraenkelse af en hoejere retsregel til beskyttelse af private", (46)

udtrykkeligt vedroerte generelle retsakter ved hvilke der traeffes beslutninger vedroerende den oekonomiske politik. Sagerne har oftest drejet sig om gennemfoerelsen af den faelles landbrugspolitik, hvor der efter Domstolens praksis tilkommer Faellesskabets institutioner en vidtgaaende skoensbefoejelse (47).

38. Dette er ikke tilfaeldet i den foreliggende sag. Efter direktivets artikel 7, stk. 1, skulle Kommissionen nemlig enten blot afslaa at godkende den omhandlede nationale ordning, hvis den ikke var i overensstemmelse med direktivet, eller i modsat fald godkende den. Der var paa dette bestemte punkt ikke tale om nogen beslutning vedroerende den oekonomiske politik.

39. Domstolen har overvejende udviklet sin praksis i sager, som vedroerte Raadets forordninger, der jo saa at sige er udtryk for Faellesskabets lovgivningsvirksomhed. Det anfoeres i oevrigt i retslitteraturen paa omraadet, i hvor hoej grad Domstolen har ladet sig inspirere af den retsopfattelse, som er fremherskende i visse medlemsstater mht. spoergsmaalet om lovgivers erstatningsansvar (48). I det foreliggende direktiv var der afstukket praecise graenser for Kommissionens foranstaltninger, og disse maa derfor snarere betegnes som vaerende truffet som led i administrationens udoevende myndighed. Efter min opfattelse maa det vaere rimeligt at anvende forskellige ansvarskriterier for disse to former for virksomhed, da den skoensbefoejelse, som tilkommer Faellesskabets institutioner er vaesensforskellig i de to tilfaelde. Nogle forfattere har allerede fremhaevet denne vanskelighed (49), idet de har antaget, at den er "en foelge af sammenblandingen mellem den lovgivende og udoevende funktion inden for De Europaeiske Faellesskabers institutionelle system" (50).

40. Hvorom alting er, og uden at ville drage anvendelsen af den saakaldte "Schutznormtheorie" i tvivl inden for faellesskabsretten, er det min opfattelse, at betingelsen om, at der skal foreligge en "tilstraekkelig kvalificeret overtraedelse af en hoejere retsregel til beskyttelse af private", dvs. spoergsmaalet om fejlens grovhed, boer vurderes paa grundlag af den retlige sammenhaeng, hvori akten indgaar, og den mere eller mindre vidtgaaende skoensbefoejelse, som var tillagt den faellesskabsinstitution, der vedtog akten.

41. Under hensyn til, at det efter direktivets artikel 7, stk. 1, udtrykkelig er en betingelse for at godkende de nationale ordninger, at de er i overensstemmelse med direktivet, kunne Cato med rette forvente, at den britiske ordning var i fuld overensstemmelse med EF' s forskrifter, idet den var godkendt af Kommissionen. Paa grund af en faellesskabsinstitutions retsstridige handlemaade blev Cato' s berettigede forventning herom imidlertid tilsidesat, hvorved ogsaa retssikkerhedsprincippet er overtraadt, da Cato efter direktivet ville have faaet udbetalt praemien, men gik glip heraf, fordi den britiske ordning var blevet retsstridigt godkendt. Der er her delvis sammenfald mellem princippet om beskyttelse af den berettigede forventning og retssikkerhedsprincippet, hvilket er set foer. Det anfoerte udgoer efter min opfattelse tilstraekkelig grundlag til at fastslaa, at der er sket en tilsidesaettelse af en hoejere retsregel til beskyttelse af private.

42. Hvad angaar vurderingen af Cato' s tab er det tilstraekkeligt at fastslaa, at afslaget paa at udbetale praemien, efter at han havde solgt baaden, klart gaar videre end den oekonomiske risiko, som er forbundet med denne form for virksomhed, saafremt man da stadig kan betragte en selvstaendig fisker, der ophoerer med sin virksomhed, og som saelger sine produktionsmidler, som en selvstaendig erhvervsdrivende. Det er aabenbart, at tabet har en specifik karakter.

43. Tilbage bliver at undersoege, om der er aarsagsforbindelse mellem Kommissionens fejl og Cato' s tab.

44. I den forbindelse er der to problemer, som boer behandles. For det foerste har Kommissionens fejl sin aarsag i den retsstridige handlemaade, som Det Forenede Kongerige gjorde sig skyldig i ved at vedtage en ordning for oplaegning af fartoejer, som ikke var i overensstemmelse med direktivet. Det er ganske vist anerkendt i Domstolens praksis, at der kan foreligge et faelles erstatningsansvar for en medlemsstat og en faellesskabsinstitution (51), men dette boer ikke efter min opfattelse foere Domstolen til at foretage en ansvarsfordeling. Det vil nemlig vaere ensbetydende med, at en medlemsstat erklaeres erstatningspligtig i et naermere angivet forhold, hvilket klart ligger uden for Domstolens kompetence. I Kampffmeyer-dommen anerkendte Domstolen, at en faellesskabsinstitution principielt kan ifalde ansvar, men opfordrede sagsoegerne til at afvente udfaldet af de nationale sager vedroerende den paagaeldende medlemsstats erstatningsansvar, for at undgaa, at de tilkendes "for lidt eller for meget i erstatning" (52). Det er altsaa foerst i forbindelse med tilkendelsen af selve erstatningen, at Domstolen tager hensyn til det erstatningsansvar, som der ved de nationale domstole maatte vaere paalagt en medlemsstat. I den foreliggende sag er det foelgelig tilstraekkelig at fastslaa, at Cato ikke laengere kan opnaa nogen erstatning fra de britiske myndigheder ved de britiske domstole, saaledes som det i oevrigt er blevet bekraeftet under den mundtlige forhandling.

45. I den foreliggende sag tror jeg imidlertid ikke, man kan forestille sig, at Det Forenede Kongerige og Kommissionen skulle ifalde et faelles ansvar. Det fremgaar nemlig af direktivets artikel 7, sammenholdt med artikel 12, at det er udelukket at bringe en national ordning i anvendelse, medmindre den er godkendt af Kommissionen navnlig ud fra en vurdering af dens forenelighed med direktivet. De overtraedelser af retssikkerhedsprincippet og princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, som i denne sag kan tilskrives den paagaeldende faellesskabsinstitutions handlemaade, udspringer her direkte af Kommissionens beslutning om godkendelse af ordningen, da denne ikke ville have eksisteret i sin nuvaerende form, hvis ikke Kommissionen havde truffet den paagaeldende beslutning. Med andre ord var den omstaendighed, at Det Forenede Kongerige tilsidesatte direktivets bestemmelser, ikke i sig selv tilstraekkeligt til at forvolde Cato det tab, han led. Dette tab bestaar ikke i den abstrakte betragtning, at han ikke fik udbetalt praemien, eftersom han heller ikke ville have faaet udbetalt den, saafremt Det Forenede Kongerige havde besluttet overhovedet ikke at indfoere nogen ordning for en definitiv nedskaering af fiskekapaciteten. Tabet beror derimod paa, at han blev skuffet i sin forventning, fordi han havde en berettiget forventning om, at han havde et ubestrideligt krav paa praemien, naar han, efter at vaere blevet bekendt med, at ordningen fandtes, og at den var godkendt af Kommissionen, havde iagttaget alle de gaeldende betingelser herfor efter direktivet. Hans tab udspringer altsaa direkte af, at faellesskabsinstitutionen retsstridigt godkendte den britiske ordning.

46. For det andet maa det undersoeges, hvilken virkning det kan have for tabets indtraeden, at der maaske har vaeret udvist forsoemmelighed, navnlig fra Cato' s side, som foerte til, at de nationale retsmidler blev udtoemt, uden at der blev forelagt Domstolen et spoergsmaal vedroerende gyldigheden af Kommissionens beslutning. Som tidligere naevnt overholdt Cato ikke tremaanedersfristen efter de britiske retsplejeregler for anlaeggelse af en sag om "judicial review". Den britiske domstol kunne have forlaenget fristen, saafremt den havde fundet, at Cato havde en vis udsigt til at faa medhold i sagen, men den gjorde det ikke. Under den sag, som Cato herefter anlagde under henvisning til privatretlige regler, havde han aabenbart ikke mulighed for at goere gaeldende, at der var modstrid mellem bestemmelserne i den britiske ordning og direktivet.

47. Jeg mener dog ikke, at Domstolen behoever at foretage en indgaaende behandling af, om der maatte vaere udvist forsoemmelighed paa dette punkt, og om forbindelsen mellem dette forhold og Kommissionens fejl. Naar det som tidligere anfoert ikke er godtgjort, at Cato under en sag ved de nationale domstole havde haft mulighed for at opnaa det oenskede resultat, selv om sagen var blevet foert igennem, fordi det ikke er sikkert, at den britiske domstol ville havde kendt sagsoegeren berettiget til praemien, selv om Domstolen havde kendt godkendelsesbeslutningen ugyldig, har det ikke noget formaal at tage de forsoemmelser i betragtning, som foerte til, at de sager, Cato anlagde, ikke resulterede i, at Domstolen kendte beslutningen ugyldig. Disse forsoemmelser har med andre ord ikke klart medvirket til skadens indtraeden.

48. Af de anfoerte grunde skal jeg foreslaa Domstolen, at:

1) Sagen tages under realitetspaakendelse, og at det fastslaas, at Faellesskabet har paadraget sig et ansvar uden for kontraktforhold som foelge af, at Kommissionen ved beslutning 84/17/EOEF af 22. december 1983 i strid med artikel 7, stk. 1, i Raadets direktiv 83/515/EOEF af 4. oktober 1983 om visse foranstaltninger med henblik paa tilpasning af kapaciteten i fiskeriet godkendte Det Forenede Kongeriges Fishing Vessels (Financial Assistance) Scheme 1983.

2) Parterne opfordres til inden seks maaneder efter dommens afsigelse at meddele Domstolen stoerrelsen af det efter faelles aftale fastsatte erstatningsbeloeb, og saafremt en saadan aftale ikke kommer i stand, at meddele Domstolen deres erstatningspaastand, opgjort i tal.

3) Afgoerelsen om sagens omkostninger udsaettes.

(*) Originalsprog: fransk.

(1) - EFT L 290, s. 15.

(2) - Jf. syvende betragtning.

(3) - Min fremhaevelse; for de fartoejers vedkommende, hvis perpendikulaerlaengde udgoer 18 m eller derover, er der truffet midlertidige nedskaeringsforanstaltninger (jf. direktivets artikel 3 og 4).

(4) - Jf. artikel 5, stk. 2.

(5) - Jf. artikel 1, stk. 1.

(6) - Jf. artikel 6.

(7) - Jf. artikel 7, stk. 1.

(8) - Beslutning om Det Forenede Kongeriges ivaerksaettelse af visse kapacitetstilpasningsforanstaltninger i fiskerisektoren i henhold til Raadets direktiv 83/515/EOEF (EFT 1984 L 18, s. 39).

(9) - Jf. s. 4 og 5 i dommen fra High Court.

(10) - Jf. s. 8 i dommen fra High Court.

(11) - Jf. herom Det Forenede Kongeriges indlaeg, afsnit II, punkt 2.4.

(12) - Dom af 30.5.1989 (sag 20/88, Sml. s. 1553).

(13) - Jf. praemis 12.

(14) - Dom af 12.12.1979 (sag 12/79, Sml. s. 3657).

(15) - Dom af 27.3.1980 (sag 133/79, Sml. s. 1299).

(16) - Vedroerende dette begrebs tvetydighed, se f.eks. R. Joliet: Le droit institutionnel des Communautés européennes, le contentieux , Liège, 1981, s. 250; J. Rideau og J.-L. Charrier: Code de procedure européennes , Litec 1990, s. 183-186; M. Waelbroeck, J.-V. Louis, D. Vignes, J.-L. Dewost og G. Vandersanden i J. Mégret: Le droit de la Communauté économique européenne , 1983, bind 1, 10. haefte, s. 280.

(17) - Jf. The Non-Contractual Liability of the European Economic Community , XII, Common Market Law Review, 1975, s. 512, bind 12.

(18) - Se herom J. Rideau og J.-L. Charrier, fodnote 16, s. 183-186.

(19) - Dom af 12.4.1984 (sag 281/82, Sml. s. 1969).

(20) - Jf. praemis 11.

(21) - Fra retslitteraturen kan her naevnes R. Joliet, fodnote 16, s. 250-258; M. Waelbroeck, J.-V. Louis, D. Vignes, J.-L. Dewost og G. Vandersanden, fodnote 16, s. 266-297, samt J. Boulouis og R.-M. Chevallier: Grands arrêts de la Cour de justice des Communautés européennes , 1991, bind 1, 5. udgave, s. 412 ff.

(22) - Jf. R. Joliet, fodnote 16, s. 250-251, og M. Waelbroeck, J.-V. Louis, D. Vignes, J.-L. Dewost og G. Vandersanden, s. 279.

(23) - Siden dommen af 22.10.1987 (sag 314/85, Foto-Frost, Sml. s. 4199) er det i oevrigt en pligt at indhente en praejudiciel afgoerelse.

(24) - Domme hvor denne loesning er anvendt: dom af 25.10.1972 (sag 96/71, Haegeman, Sml. s. 269, org. ref.: Rec. s. 1005), af 21.5.1976 (sag 26/74, Roquette Frères, Sml. s. 677), af 27.1.1976 (sag 46/75, IBC, Sml. s. 65), af 27.3.1980 i foernaevnte sag Sucrimex, og af 10.6.1982 (sag 217/81, Interagra, Sml. s. 2233).

(25) - Jf. bl.a. dom af 2.12.1971 (sag 5/71, Zuckerfabrik Schoeppenstedt, Sml. s. 275, org. ref.: Rec. s. 975), af 13.6.1972 (forenede sager 9/71 og 11/71, Compagnie d' approvisionnement, Sml. s. 101, org. ref.: Rec. s. 391), af 24.10.1973 (sag 43/72, Merkur, Sml. s. 1055), af 2.7.1974 (sag 153/73, Holtz og Willemsen, Sml. s. 675), af 14.5.1975 (sag 74/74, CNTA, Sml. s. 533); samt de nyere domme af 29.9.1987 (sag 81/86, De Boer Buizen, Sml. s. 3677), og af 26.2.1986 (sag 175/84, Krohn, Sml. s. 753).

(26) - Dom af 28.3.1979 (sag 90/78, Sml. s. 1081).

(27) - Se paa s. 1099.

(28) - Jf. foernaevnte sag 175/84.

(29) - Jf. foerstnaevnte sag 175/84, praemis 27.

(30) - Jf. foernaevnte sag 314/85.

(31) - Artikel 12 bestemmer: Inden for dette direktivs anvendelsesomraade finder traktatens artikel 92, 93 og 94 anvendelse paa andre nationale stoetteordninger end de i artikel 3 og 5 omhandlede.

(32) - Jf. dom af 29.6.1988 (sag 300/86, Van Landschoot, Sml. s. 3443, praemis 22, 23 og 24).

(33) - Dom af 14.6.1990 (sag C-37/90, Sml. I, s. 2395).

(34) - For kvaeldemel-sagernes vedkommende ved dom af 19.10.1977 (forenede sager 117/76 og 16/77, Ruckdeschel og Co. m.fl. og Diamalt AG, Sml. s. 1753), og for gritz-sagernes vedkommende ved dom af 19.10.1977 (forenede sager 124/76 og 20/77, Moulins et Huilleries de Pont-à-Mousson, Sml. s. 1795).

(35) - Domme af 4.10.1979 (forenede sager 261/78 og 262/78, Interquell Staerke-Chemie mod Raadet og Kommissionen, Sml. s. 3045, og forenede sager 64/76 og 113/76, 167/78 og 239/78, 27/79, 28/79 og 45/79, P. Dumortier Frères m.fl. mod Raadet, Sml. s. 3091).

(36) - Jf. praemis 6.

(37) - Jf. herom dommen fra Court of Appeal (s. 10), hvori det hedder: The exercise of the Minister' s functions under paragraph 23(2) and 26 are administrative public law functions which would only be reviewable in judicial review proceedings under R.S.C.O. 53 on the well-known principles in Associated Provincial Picture Houses Ltd v. Wednesbury Corporation 1948 1 KB 223 .

(38) - Jeg skal vedroerende dette spoergsmaal henvise til min gennemgang heraf i mit forslag til afgoerelse i de forenede sager C-87/90, C-88/90, C-89/90, Verholen m.fl., se navnlig punkt 11-22.

(39) - Jf. staevningens bilag 2, Court of Appeal' s dom, s. 30.

(40) - Min fremhaevelse.

(41) - Court of Appeal' s dom, s. 9.

(42) - Paragraph 23 bestemmer saaledes:

1) saafremt ministeren anser det for bevist, at en ansoegning om oplaegningspraemie opfylder de foernaevnte betingelser i naervaerende afsnit, kan han imoedekomme den.

2) Ministeren kan knytte de vilkaar til sin godkendelse iht. stk. 1, som han finder rimelige.

(43) - Jf. Court of Appeal' s dom, s. 40.

(44) - Jf. foernaevnte sag 5/71, praemis 11.

(45) - Det bestrides altsaa ikke, at der er tale om retsregler til beskyttelse af private: Hvad angaar princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, se dommen af 8.6.1977 i sag 97/76, Merkur, Sml. s. 1063.

(46) - Jf. dom af 5.12.1979 (forenede sager 116/77 og 124/77, Amylum, Sml. s. 3497, praemis 13).

(47) - Jf. samme dom.

(48) - Jf. ovenfor fodnote 16, R. Joliet, s. 269-271, samt J. Rideau og J.-C. Charrier, s. 189.

(49) - Jf. ovenfor fodnote 16, R. Joliet, s. 270, andet afsnit, samt J. Rideau og J.-C. Charrier, s. 189.

(50) - Jf. J. Rideau og J.-C. Charrier, s. 189.

(51) - Dom af 14.7.1967 (forenede sager 5/66, 7/66 og 13/66-24/66, Kampffmeyer, Sml. 1965-1968, s. 381, org. ref.: Rec. s. 317).

(52) - Jf. fodnote 51, paa s. 389, org. ref.: Rec. s. 344.