I —

Vedrørende kravet om annullation af Kommissionens »beslutning«. Eftersom sagsøgerne ikke nærmere angiver, hvilken afgørelse, der er tale om, kunne man umiddelbart tro, at sagsøgeren mente Kommissionens brev af 7. oktober 1977. Dette er imidlertid ikke tilfældet, for den beslutning, sagsøgeren kræver annulleret, er »utvivlsomt« meddelelsen i Kommissionens telex af 25. februar 1977 til Frankrigs faste repræsentation, som Kommissionen har nævnt i sit indlæg om sagens afvisning, og som Kommissionen har fremlagt på Domstolens anmodning. Det relevante afsnit lyder således: »§ 2. Forordning nr. 1608/74 kan ikke finde anvendelse på følgende fem tilfælde. P 30 A W kontrakt af 23. 7. 1974 P 30 B B kontrakt af 5. 3. 1974 P 42 A kontrakt af 25. 3. 1975 P 45 B kontrakt af 4. 4. 1975 P 58 K kontrakt af 1. 8. 1974 I alle disse tilfælde er kontrakterne indgået på et tidspunkt, da de pågældende måtte regne med anvendelse af et monetært udligningsbeløb. Dengang gjaldt der nemlig i Frankrig monetære udligningsbeløb, idet disse først blev afskaffet i maj 1975. Det forekommer derfor ikke begrundet at fritage de pågældende udførsler for de siden 25. 3. 1976 gældende monetære udligningsbeløb. 3. Den franske regering anmodes om at trække de under § 2 anførte tilfælde tilbage.« Sagsøgerne påstår, at ovenstående viser, at der er tale om en »retsakt«, hvorved Kommissionen modsætter sig de franske myndigheders »hensigt« om at fritage visse kontrakter for monetære udligningsbeløb. Jeg mener, som Kommissionen, at sagsøgernes påstande må afvises. Ifølge sagsøgerne skulle det af denne retsakt klart fremgå, at Kommissionen modsatte sig de franske myndigheders »hensigt« om at fritage visse »andre kontrakter end de i den foreliggende sag relevante« for monetære udligningsbeløb (sagsøgernes indlæg s. 11). Det drejer sig nemlig om kontrakter om forarbejdet korn. 1. Derfor har de franske myndigheder ikke formelt efter artikel 4, stk. 1, i forordning nr. 1608/74 ytret eller meddelt deres hensigt om at fritage de to konkrete sukkerkontrakter fra de monetære udligningsbeløb »med begrundelse og beviser«. 2. Kommissionens »indstilling« vedrører heller ikke specielt de to kontrakter. Som sagsøgerne selv under henvisning til forordningens tredje og fjerde betragtning har anført, er formålet med forordningen nemlig ikke ud fra generelle kriterier, men »under hensyntagen til særegenhederne ved det foreliggende tilfælde« at spare erhvervsdrivende for de skadelige følger, som anvendelsen af systemet med monetære udligningsbeløb kan medføre. Jeg mener altså, at de franske myndigheder i det foreliggende tilfælde — med rette eller urette — undlod at anvende den i artikel 4 foreskrevne fremgangsmåde, enten fordi de var overbevist om, at en sådan begæring var nytteløs, eller de, som sagsøgerne har anført, ikke fandt, at spørgsmålet havde nogen større betydning for dem. Selv om den anfægtede indstilling, som anført af sagsøgerne skulle »høre til fremgangsmåden i artikel 4 i forordning nr. 1608/74«, indebærer dette ikke, at den er en retsakt, som berører sagsøgerne umiddelbart og individuelt. Tværtimod; selv om den faktisk er et bevis på den uoverensstemmende holdning over for sagsøgernes opfattelse, måtte de franske myndigheder dog på den ene eller anden måde have tilkendegivet, at de havde til hensigt at fritage de pågældende kontrakter. Efter indholdet i artikel 4 skulle den franske regering meddele Kommissionen sin hensigt om at fritage netop disse kontrakter: Dette er betingelsen for, at den i artiklen angivne forvaltningskomitéprocedure eventuelt kan iværksættes. Så længe den franske regering ikke officielt efter forordningens fremgangsmåde har anmodet Kommissionen om at tage stilling, har den ikke udnyttet den forudgående kompetence, som udelukkende tilkommer denne, hvilket, som Domstolen understregede i sin dom af 2. marts 1978, er en uomgængelig betingelse for en eventuel anvendelse af billighedsforordningen. Det drejer sig ikke om at bedømme, om den »indstilling«, som tillægges Kommissionen, er lovlig; selv om »princippet« om at forordning nr. 1608/74 ikke finder anvendelse på kontrakter indgået inden maj måned 1975 tilsyneladende nemlig kan overføres til alle kontrakter, indgået inden dette tidspunkt, er forordningen faktisk aldrig blevet anvendt på de to omstridte kontrakter i brevvekslingen mellem Kommissionens myndigheder og de franske myndigheder; en »analog anvendelse« er ikke tilstrækkelig. Efter min mening er det altså ikke muligt at realitetsbehandle et søgsmål mod en »retsakt« fra Kommissionen, som stadfæster en »stiltiende anvendelse« af en grundsætning på sagsøgerne, som med rette eller med urette er blevet holdt i hævd af den franske regering. En »meddelelse om hensigt« om at fritage de pågældende kontrakter havde været nødvendig, idet det klart af denne var fremgået, hvem ansvaret for et afslag om fritagelse påhvilede. Sagsøgernes advokat, som er fortrolig med Domstolens retspraksis, har påberåbt sig dommen af 1. juli 1965, Töpfer (Sml. 1965 — 1966, s. 67), som præcedens, men denne dom vedrørte et ganske andet tilfælde, nemlig en straks gennemførlig kommissionsbeslutning om opretholdelse af medlemsstaternes beskyttelsesforanstaltninger, som var rettet til de pågældende medlemsstater og offentliggjort i Tidende. Derimod er dommen af 17. juli 1959, Phoenix-Rheinruhr (Sml. 1954-64, s. 133) ikke blevet nævnt. I denne sag statuerede Domstolen — modsat forslaget til afgørelse fra generaladvokat Maurice Lagrange — at når Den høje Myndighed tilstiller et hjælpeorgan, som den har overdraget gennemførelsen af bestemte opgaver, en skrivelse, hvori den opstiller generelle principper, kan denne skrivelse udgøre en ren intern tjenesteforskrift, selv om den er blevet offentliggjort i De Europæiske Fællesskabers Tidende, og selv om skrivelsen vedrører foranstaltninger, som dette organ skal træffe over for virksomheder i Fællesskabet. Dette gælder i alle tilfælde, hvor det fremgår af skrivelsen, at Den høje Myndighed ikke havde til hensigt at træffe en beslutning. Denne afgørelse forekommer mig i højere grad relevant i den foreliggende sag. Lige så lidt som Kommissionen anmodede om den franske regerings mening, inden den svarede sagsøgerne, lige så lidt anmodede denne officielt Kommissionen om at tage stilling. Sagsøgerne eller sagsøgernes sælgere skulle have anfægtet lovligheden af de franske toldmyndigheders monetære udligningsbeløb for de franske retter og ikke lovligheden af en såkaldt »retsakt«, hvorved Kommissionen modsatte sig en »hensigt« om fritagelse, som ikke engang var blevet meddelt.