Sag T-405/06

ArcelorMittal Luxembourg SA m.fl.

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Konkurrence — karteller — fællesskabsmarked for stålbjælker — beslutning, hvorved en overtrædelse af artikel 65 KS konstateres efter EKSF-traktatens udløb på grundlag af forordning (EF) nr. 1/2003 — Kommissionens kompetence — tilregnelse af en konkurrencebegrænsende adfærd — forældelse — retten til forsvar«

Rettens dom (Syvende Afdeling) af 31. marts 2009 II ‐ 779

Sammendrag af dom

Selv om den omstændighed, at EF-traktaten med virkning fra den 24. juli 2002 erstattede EKSF-traktaten som retlig ramme, medførte en ændring af de hjemmelsbestemmelser, procedurer og materielle bestemmelser, der finder anvendelse, er dette en del af enheden og kontinuiteten i Fællesskabets retsorden og dennes formål. Herved udgør indførelsen og opretholdelsen af en ordning med fri konkurrence, som sikrer normale konkurrencevilkår, og som navnlig ligger til grund for reglerne om karteller mellem virksomheder, et af de grundlæggende formål såvel med EF-traktaten som EKSF-traktaten. Selv om EKSF- og EF-traktatens bestemmelser om karteller mellem virksomheder i et vist omfang er forskellige, svarer begreberne aftaler og samordnet praksis i den forstand, hvori disse udtryk er anvendt i artikel 65, stk. 1, KS, til de tilsvarende begreber om aftaler og samordnet praksis i artikel 81 EF, og disse to bestemmelser er blevet fortolket på samme måde af Fællesskabets retsinstanser. Forfølgelsen af formålet om, at konkurrencen inden for de sektorer, der oprindeligt hørte under fællesmarkedet for kul og stål, ikke må fordrejes, blev således ikke afbrudt af, at EKSF-traktaten trådte ud af kraft, da det er det samme mål, der forfølges inden for rammerne af EF-traktaten, og som endvidere forfølges af den samme institution, nemlig Kommissionen, som er den administrative myndighed, der har ansvaret for at iværksætte og udforme konkurrencepolitikken i Fællesskabets generelle interesse. Ved lovændringer skal der i øvrigt i overensstemmelse med et princip, som er fælles for medlemsstaternes nationale retsordener, skabes sikkerhed for kontinuiteten i de retlige strukturer, så længe lovgiver ikke udtrykker vilje til det modsatte. Af hensyn til kontinuiteten i Fællesskabets retsorden og de formål, der ligger til grund for denne, er det derfor nødvendigt, at Det Europæiske Fællesskab, som har efterfulgt Det Europæiske Kul- og Stålfællesskab, inden for rammerne af sine procedureregler hvad angår situationer, der opstod, mens EKSF-traktaten var gyldig, sikrer overholdelsen af de rettigheder og forpligtelser, som på daværende tidspunkt gjaldt for medlemsstaterne og borgerne ifølge EKSF-traktaten og gennemførelsesbestemmelserne hertil. Dette krav gælder så meget mere, som den konkurrencefordrejning, der kan opstå på grund af en tilsidesættelse af konkurrencebestemmelserne for virksomheder, også kan have virkning, efter at EKSF-traktaten er trådt ud af kraft, og mens EF-traktaten har været gældende. Det følger heraf, at forordning nr. 1/2003 om gennemførelse af konkurrencereglerne i traktatens artikel 81 og 82, og navnlig forordningens artikel 7, stk. 1, og artikel 23, stk. 2, skal fortolkes således, at Kommissionen også efter den 23. juli 2002 kan fastslå og pålægge bøder for karteller, som virksomheder har indgået inden for de sektorer, der er omfattet af EKSF-traktatens materielle og tidsmæssige anvendelsesområde, selv om artikel 65 KS ikke er udtrykkeligt nævnt i de angivne bestemmelser i denne forordning. (jf. præmis 59-64)

Procedureregler antages normalt at gælde for alle de retstvister, der verserer på tidspunktet for deres ikrafttræden, mens dette ikke gælder for materielle bestemmelser. Af hensyn til overholdelsen af retssikkerhedsprincippet og princippet om beskyttelse af den berettigede forventning skal materielle bestemmelser nemlig fortolkes således, at de kun omfatter situationer, som er opstået, før disse bestemmelser er trådt i kraft, såfremt det af ordlyden, bestemmelsernes formål eller opbygning klart fremgår, at dette har været meningen. Det er derfor af hensyn til kontinuiteten i Fællesskabets retsorden samt retssikkerhedsprincippet og princippet om beskyttelse af den berettigede forventning nødvendigt, at der anvendes de materielle bestemmelser, som er vedtaget i medfør af EKSF-traktaten, på de faktiske forhold, som er omfattet af disse bestemmelsers saglige og tidsmæssige anvendelsesområde. Den omstændighed, at de pågældende retsforskrifter som følge af EKSF-traktatens udløb ikke længere gælder på det tidspunkt, hvor vurderingen af de faktiske forhold foretages, ændrer ikke herved, da denne vurdering vedrører en retlig situation, der er endeligt opstået på et tidspunkt, hvor de materielle bestemmelser, som var truffet i medfør af EKSF-traktaten, var gældende. Med hensyn til en beslutning fra Kommissionen, vedtaget efter EKSF-traktatens udløb, på grundlag af artikel 7, stk. 1, og artikel 23, stk. 2, i forordning nr. 1/2003 om gennemførelse af konkurrencereglerne i traktatens artikel 81 og 82, efter afholdelsen af en procedure, som blev gennemført i overensstemmelse med denne forordning, idet bestemmelserne vedrørende retsgrundlaget og den procedure, der blev fulgt indtil vedtagelsen af den anfægtede beslutning, henhører under de processuelle regler, er de regler, som finder anvendelse, de samme regler som i forordning nr. 1/2003. Hvad angår de materielle regler bemærkes det, at den anfægtede beslutning vedrører en retlig situation, som er endeligt fastlagt, inden EKSF-traktaten trådte ud af kraft, og idet den materielle konkurrenceret, som finder anvendelse med virkning fra den 24. juli 2002, ikke kan anvendes med tilbagevirkende kraft, udgør artikel 65, stk. 1, KS den materielle regel, som finder anvendelse, netop fordi EF-traktaten udgør en lex generalis i forhold til EKSF-traktaten, således som det er angivet i artikel 305 EF, og på grund af princippet om, at en speciallov har forrang for en generel lov (lex specialis derogat legi generali), hvorfor den retlige situation, som forelå før den , kun var reguleret af de særlige regler i EKSF-traktaten og de bestemmelser, der er truffet til gennemførelse heraf. (jf. præmis 65-68)

Kommissionen kan til et moderselskab rette en beslutning, hvorved der pålægges en bøde for en overtrædelse af konkurrencereglerne, der er begået af et af dets datterselskaber, hvilket ikke er en følge af spørgsmålet om initiativ vedrørende overtrædelsen mellem moderselskabet og datterselskabet, eller — så meget desto mere — førstnævntes inddragelse i den nævnte overtrædelse — men af den omstændighed, at selskaberne udgør en økonomisk enhed og dermed en enkelt virksomhed i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i artikel 81 EF og 82 EF, såfremt de berørte selskaber ikke frit bestemmer deres adfærd på markedet. I det særlige tilfælde, hvor et moderselskab besidder 100% af kapitalen i et datterselskab, som har begået en overtrædelse, foreligger der en afkræftelig formodning for, at moderselskabet faktisk har øvet afgørende indflydelse på den adfærd, dets datterselskab har udvist, og de to selskaber udgør derfor én virksomhed i artikel 81 EF’s forstand. Det påhviler derfor det moderselskab, som ved Fællesskabets retsinstanser anfægter en kommissionsbeslutning, hvorved det pålægges en bøde for en adfærd, som datterselskabet har udvist, at afkræfte denne formodning ved at føre bevis for, at datterselskabet har været uafhængigt. Det er med andre ord tilstrækkeligt, at Kommissionen beviser, at moderselskabet ejer hele kapitalen i et datterselskab, for at godtgøre formodningen for, at det udøver en bestemmende indflydelse på datterselskabets adfærd på markedet. Såfremt Kommissionen kan godtgøre dette, kan den anse moderselskabet for at være solidarisk ansvarligt for betalingen af den bøde, som er pålagt datterselskabet, selv om det konstateres, at moderselskabet ikke har deltaget direkte i aftalerne, medmindre selskabet beviser, at dets datterselskab har optrådt selvstændigt på markedet. (jf. præmis 88, 89 og 91)

Forbuddet i artikel 65, stk. 1, KS, er ligesom forbuddet i artikel 81, stk. 1, EF, navnlig rettet til »virksomheder«. Begrebet virksomhed har samme betydning i de to bestemmelser. Reglerne om tilregnelse af ansvar for overtrædelser af artikel 81, stk. 1, EF gælder derfor også for overtrædelser af artikel 65, stk. 1, KS. (jf. præmis 92)

Oprettelsen af et 100% ejet datterselskab med det formål at fortsætte en af moderselskabets økonomiske aktiviteter kan som efterfølger pålægges ansvaret for moderselskabets konkurrencebegrænsende adfærd og dermed også tilregnes ansvaret for et andet af moderselskabets datterselskabers konkurrencebegrænsende adfærd. Denne tilregnelse af ansvaret forekommer berettiget ud fra det kriterium om økonomisk kontinuitet, som er udviklet i retspraksis, navnlig ved omstruktureringer eller andre ændringer inden for en virksomhedskoncern. I et tilfælde, hvor en juridisk enheds økonomiske aktiviteter er blevet helt eller delvis overdraget til en anden juridisk enhed, er det således muligt at gøre den nye virksomhed ansvarlig for den overtrædelse, der er begået af den første virksomhed som led i disse aktiviteter, såfremt den nye virksomhed sammen med den tidligere virksomhed udgør den samme økonomiske enhed ved anvendelsen af konkurrencereglerne, selv om den første virksomhed stadig består som juridisk enhed. Fastsættelsen af en sådan sanktion er navnlig berettiget, når de pågældende enheder kontrolleres af den samme person, og når de, i betragtning af den tætte forbindelse mellem dem på det økonomiske og organisatoriske plan, i det væsentlige har fulgt de samme forretningsmæssige instrukser. Dette gælder navnlig ved omstruktureringer inden for en virksomhedskoncern, hvorved den oprindeligt driftsansvarlige ikke nødvendigvis ophører som juridisk enhed, men ikke længere udøver nogen nævneværdig økonomisk virksomhed. Såfremt der nemlig findes en strukturel forbindelse mellem den oprindelige og den nye driftsansvarlige for den virksomhed, der har deltaget i kartellet, vil de pågældende kunne unddrage sig deres kartelretlige ansvar ved at udnytte de muligheder for en juridisk omstrukturering, som står til deres rådighed, uanset om det sker bevidst eller ej. I øvrigt er det under hensyn til det grundlæggende begreb om økonomisk enhed ikke nødvendigt, at Kommissionen vælger at indlede retsforfølgning enten over for det selskab, som på tidspunktet for overtrædelsen var det aktive selskab, eller den økonomiske efterfølger inden for denne sektor. Med henvisning til virksomhedernes aktiviteter er Fællesskabets konkurrenceret således rettet til økonomiske enheder, som består af en helhed af materielle og menneskelige ressourcer, som kan medvirke til, at der begås en overtrædelse i henhold til artikel 81, stk. 1, EF, og artikel 65, stk. 1, KS. En virksomhed kan derfor omfatte flere retssubjekter. Et selskab kan erklæres at være solidarisk ansvarligt sammen med et andet selskab for betalingen af en bøde, som er pålagt dette selskab, og som har begået overtrædelsen forsætligt eller uagtsomt, forudsat at Kommissionen i samme retsakt godtgør, at også det selskab, som skal betale bøden in solidum, kunne være gjort ansvarligt for overtrædelsen. Det solidariske ansvar er derfor en normal følge af, at et selskab gøres ansvarligt for et andet selskabs handlinger, navnlig når de to selskaber udgør én og samme virksomhed. (jf. præmis 107-115 og 117)

Ifølge artikel 2, stk. 1 og 2, i beslutning nr. 715/78 om forældelse af adgangen til at pålægge sanktioner og tvangsfuldbyrde disse inden for anvendelsesområdet for traktaten om oprettelse af Det Europæiske Kul- og Stålfællesskab og artikel 25, stk. 3 og 4, i forordning nr. 1/2003 om gennemførelse af konkurrencereglerne i traktatens artikel 81 og 82 afbrydes forældelsen ved ethvert skridt, som Kommissionen tager til at undersøge eller forfølge overtrædelsen, og som meddeles mindst én af de virksomheder, der har deltaget i overtrædelsen, og afbrydelsen af forældelsen har virkning over for alle de virksomheder, der har deltaget i overtrædelsen. Begrebet »[virksomhed], der har deltaget i overtrædelsen«, må forstås som enhver virksomhed, der er identificeret som sådan i en beslutning, hvorved Kommissionen pålægger en bøde for overtrædelsen. Den omstændighed, at en virksomhed ikke er angivet at have »medvirket ved overtrædelsen« i den første meddelelse af klagepunkter eller mere generelt under den administrative procedure, hvorunder der træffes en foranstaltning, som afbryder forældelsen, er ikke relevant, såfremt det efterfølgende angives, at virksomheden har deltaget deri. Det fremgår af disse bestemmelser, at forældelsen ikke blot afbrydes i forhold til de virksomheder, over for hvem der er taget skridt til at undersøge eller forfølge en overtrædelse, men også over for de virksomheder, som har medvirket ved overtrædelsen, men som Kommissionen endnu ikke har kendskab til, hvorfor den endnu ikke har truffet nogen undersøgelsesforanstaltninger over for dem eller indledt nogen processuelle skridt mod dem. I øvrigt »medvirker« et selskab, som kan gøres ansvarligt for et andet selskabs overtrædelse, hvorfor selskabet må antages selv at have begået denne overtrædelse, »ved overtrædelsen« i disse bestemmelsers forstand. (jf. præmis 143-146)

En skriftlig begæring om oplysninger fra Kommissionen vedrørende omsætningen i de virksomheder, over for hvem der er indledt en procedure i henhold til Fællesskabets konkurrenceregler, kan udgøre et skridt, som er nødvendigt for at forfølge overtrædelsen, der udgør en retsakt, som kan afbryde forældelsen, da det giver Kommissionen mulighed for at efterprøve, at de bøder, den har til hensigt at pålægge disse virksomheder, ikke overstiger den maksimale bøde, som er tilladt i tilfælde, hvor Fællesskabets konkurrenceregler er blevet overtrådt. (jf. præmis 147)

Selv om forordning nr. 1/2003 om gennemførelse af konkurrencereglerne i traktatens artikel 81 og 82 og den generelle beslutning nr. 715/78 om forældelse af adgangen til at pålægge sanktioner og tvangsfuldbyrde disse inden for anvendelsesområdet for traktaten om oprettelse af Det Europæiske Kul- og Stålfællesskab, henset til afbrydelse af forældelse af adgangen til at pålægge økonomiske sanktioner, udtrykkeligt fastsætter, at indgivelse af et søgsmål ved Fællesskabets retsinstanser har virkning erga omnes med hensyn til suspensionen af forældelsen, afgør disse tekster ikke spørgsmålet, om indgivelse af et søgsmål har en relativ virkning, i hvilket tilfælde suspensionen af forældelsen, så længe sagen verserer, kun har virkning over for den sagsøgende virksomhed, eller erga omnes, i hvilket tilfælde suspensionen af forældelsen, så længe sagen verserer, har virkning over for alle de virksomheder, der har deltaget i overtrædelsen, uanset om de har anlagt sag eller ej. Suspensionen af forældelsen, som udgør en undtagelse fra princippet om den femårige forældelse, skal fortolkes indskrænkende i lighed med, hvad der gælder for forældelsens afbrydelse i øvrigt. Dette princip er til hinder for, at lovgivers tavshed kan fortolkes som en virkning erga omnes. Dette gælder så meget desto mere, som suspensionen af forældelsen pr. definition vedrører et tilfælde, hvor Kommissionen allerede har vedtaget en beslutning, i modsætning til en afbrydelse af forældelsen, der har til formål at give Kommissionen mulighed for at forfølge og pålægge effektive sanktioner for overtrædelser af konkurrencereglerne. Når Kommissionen har vedtaget en beslutning, er det normalt ikke længere nødvendigt at tillægge det en virkning erga omnes, at én af de virksomheder, som er pålagt en bøde, anlægger sag ved Fællesskabets retsinstanser. I dette tilfælde er den virkning inter partes, som et sagsanlæg har, og de følger, som Fællesskabets retsinstanser har tillagt en sådan virkning inter partes, tværtimod i princippet til hinder for, at et søgsmål anlagt af en af de virksomheder, som den anfægtede beslutning er rettet til, har nogen virkning for de øvrige adressaters situation. Selv om traktatens konkurrenceregler i øvrigt er rettet til virksomheder, er det dog nødvendigt ved anvendelsen og gennemførelsen af Kommissionens beslutninger på dette område at angive en enhed, der har status som juridisk person, som adressat for beslutningen, og meddelelsen af klagepunkter skal klart angive, hvilken juridisk person der vil kunne blive pålagt en bøde, og være stilet til denne. Det er kun denne juridiske person, som kan anlægge sag til prøvelse af den beslutning, der vedtages efter udløbet af den administrative procedure, og over for hvem suspensionen af forældelsen kan gøres gældende. Den suspension af forældelsen, der indtræder, hvis en virksomhed anlægger sag ved Fællesskabets retsinstanser, gælder såvel for den juridiske enhed, som er part i sagen, som for alle de øvrige juridiske enheder, der tilhører samme økonomiske enhed, uanset hvilken juridisk enhed der har anlagt sagen. (jf. præmis 151 og 153-158)