Et år efter Domstolens afgørelse vedrørende Europa-Parlamentets arbejdssted, der blev truffet den 10. februar 1983 (sag 230/81, Sml. 1983, s. 255), skal Domstolen endnu en gang tage stilling til dette spørgsmål. Som dengang er det storhertugdømmet Luxembourg, der har anlagt sagen. Det har nemlig anlagt sag mod en retsakt vedtaget af Parlamentet, hvori dette bekræfter sit ønske om at ændre tjenestestederne for personalet med henblik på at skaffe institutionen bedre arbejdsforhold. I mit forslag vil jeg give en retlig vurdering af den omhandlede retsakt. Men jeg er nødt til straks at fremhæve, at denne akt her en letforståelig og temmelig alvorlig politisk baggrund, nemlig regeringernes mangeårige passivitet, for så vidt angår den dem påhvilende forpligtelse til at fastlægge Parlamentets hjemsted og de stadig større vanskeligheder på det organisatoriske plan, som er resultatet af dennne passivitet.

Den 9. marts 1983 fremsatte medlem af Europa-Parlamentet von Hassel et forslag til betænkning om opfølgning af den af Parlamentet den 7. juli 1981 vedtagne akt, der i videre kredse bærer navnet »Zagari-betænkningen«. I dette forslag, der omtaler en række velkendte omstændigheder, fastslås det for det første, at alle Parlamentets mødeperioder afholdes i Strasbourg, mens advalgenes og de politiske gruppers møder som hovedregel afholdes i Bruxelles (jfrpunkterne D og E). På baggrund heraf skal det vedtages »at foretage [den mest hensigtsmæssige] opdeling af generalsekretariatets personale mellem arbejdsstederne, således at de tjenestegrene, der specielt er beskæftiget med parlamentsmøderne, skal have fast ophold på det sted, hvor Parlamentet afholder sine møder, dvs. i Strasbourg, og således at de tjenestegrene, der specielt er beskæftiget med arbejdet i udvalgene, får fast ophold i Bruxelles« Endvidere skal det pålægges præsidiet »at foretage strukturelle ændringer i administrationen med henblik på en smidigere arbejdsrytme« og det skal pålægges generalsekretæren »ufortøvet at forberede reorganiseringen i henhold til [denne afgørelse]« (dok. PE 83.731).

Von Hassel's forslag blev fremsat i henhold til den særlige i artikel 49 i Europa-Parlamentets forretningsorden af 1981 omhandlede procedure, hvorefter beslutningsforslag i to måneder opføres i et dertil bestemt register og kan underskrives af ethvert medlem. I det heromhandlede tilfælde blev forslaget underskrevet af 238 medlemmer, altså over halvdelen af Parlamentets medlemmer. Forslaget blev derefter tilstillet Europa-Parlamentets formand. Han udtalte den 10. marts 1983, at forslaget skulle opslås på ny i mindst 30 dage, før det blev sendt til de kompetente organer. Disse sidste, dvs. præsidiet og generalsekretariatet skulle derefter tage sig af den videre behandling af forslaget i lyset af især Domstolens dom af 10. februar 1983.

Forslaget blev derfor opslået og fik yderligere fire underskrifter, mens en tidligere givet underskrift blev trukket tilbage, men efter at der var blevet taget forbehold med hensyn til aktens vedtagelse i den procedure, der var blevet benyttet, anmodede formanden den 21. og den 23. marts 1983 udvalget for forretningsordenen og for andragender om en udtalelse om fortolkningen af artikel 49. Den næstfølgende 20. maj meddelte formanden for plenarmødet Europa-Parlamentet, at forslaget var blevet tilstillet præsidiet og generalsekretariatet, og at man nu ventede på udtalelsen fra ovennævnte udvalg. Dette meddelte den 2. juni 1983 formanden, at proceduren i henhold til artikel 49 ikke var anvendelig for så vidt angik det foreliggende forslag. I mødet den 9. juni godkendte Europa-Parlamentet imidlertid en anmodning om, at udvalget på ny skulle udtale sig om fortolkningen af artikel 49.

Endelig udtalte præsidenten i plenarmødet den 10. oktober 1983, at de forbehold, der var blevet fremsat med hensyn til vedtagelsen af von Hasselforslaget nu måtte anses for bortfaldet, og han gentog, at de kompetente organer ville undersøge den videre behandling af forslaget i lyset af dommen af 10. februar 1983 samt af bestemmelserne i tjenestemandsvedtægten. Det ser imidlertid ud til, at disse organer ikke hidtil har truffet foranstaltninger til forslagets gennemførelse.

Ved stævning af 10. juni 1983 har storhertugdømmet Luxembourg anlagt sag ved Domstolen mod Europa-Parlamentet med påstand om, at den omtvistede beslutning annulleres som følge af inkompetence.