Sag T-16/04

Arcelor SA

mod

Europa-Parlamentet og Rådet for Den Europæiske Union

»Miljø – direktiv 2003/87/EF – ordning for handel med kvoter for drivhusgasemissioner – annullationspåstand – sagsøgeren ikke umiddelbart og individuelt berørt – erstatningspåstand – formaliteten – tilstrækkeligt kvalificeret krænkelse af en højere retsregel, der tillægger borgerne rettigheder – ejendomsret – retten til fri erhvervsudøvelse – proportionalitet – ligebehandling – etableringsfrihed – retssikkerhed«

Sammendrag af dom

1. Annullationssøgsmål – fysiske eller juridiske personer – retsakter, som berører dem umiddelbart og individuelt – generelle retsakter – direktiv

(Art. 230, stk. 4, EF og art. 249, stk. 3, EF)

2. Annullationssøgsmål – fysiske eller juridiske personer – retsakter, som berører dem umiddelbart og individuelt – direktiv 2003/87 – ordning for handel med kvoter for drivhusgasemissioner

(Art. 174 EF, art. 175, stk. 1, EF og art. 230, stk. 4, EF; Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/87, bilag I)

3. Retspleje – stævning – formkrav – fastlæggelse af søgsmålets genstand – kort fremstilling af søgsmålsgrundene

[Statutten for Domstolen, art. 21, stk. 1, og art. 53, stk. 1; Rettens procesreglement, art. 44, stk. 1, litra c)]

4. Ansvar uden for kontraktforhold – betingelser – ulovlighed – tilstrækkeligt kvalificeret tilsidesættelse af fællesskabsretten

(Art. 174 EF og 175 EF samt art. 288, stk. 2, EF; Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/87)

5. Fri bevægelighed for personer – etableringsfrihed – traktatens bestemmelser

[Art. 3, stk. 1, litra c), EF, art. 43 EF, 174 EF og 175 EF samt art. 249, stk. 3, EF; Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/87]

6. Miljø – luftforurening – direktiv 2003/87 – ordning for handel med kvoter for drivhusgasemissioner

(Art. 5, stk. 2, EF, art. 10 EF, art. 174 EF-176 EF og art. 249, stk. 3, EF; Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/87, art. 9, stk. 1, og art. 11, stk. 1)

7. Fællesskabsret – principper – grundrettigheder

(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/87, art. 9, stk. 1, og art. 11, stk. 1)

8. Miljø – luftforurening – direktiv 2003/87 – ordning for handel med kvoter for drivhusgasemissioner

[Art. 43 EF og 174 EF; Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/87, art. 3, litra a), og art. 12, stk. 2 og 3]

9. Miljø – luftforurening – direktiv 2003/87 – ordning for handel med kvoter for drivhusgasemissioner

(Art. 174 EF; Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/87, art. 9, stk. 1 og 3, og art. 11, stk. 1, samt bilag III; Rådets beslutning 2002/358)

10. Fællesskabsret – principper – retssikkerhed

[Art. 2 EF og art. 3, stk. 1, litra c) og g), EF; Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/87, art. 1]

1. Den blotte omstændighed, at artikel 230, stk. 4, EF ikke udtrykkeligt anerkender realitetspåkendelse af annullationssøgsmål fra en borger til prøvelse af et direktiv som omhandlet i artikel 249, stk. 3, EF, kan ikke begrunde, at et sådant søgsmål afvises fra realitetsbehandling. Fællesskabets institutioner kan nemlig ikke alene ved valg af formen for den omhandlede retsakt udelukke den retsbeskyttelse, traktaten giver privatpersoner, selv om beskyttelsen tildeles af et direktiv. Tilsvarende er alene den omstændighed, at de omtvistede bestemmelser er en del af en generel retsakt, som udgør et ægte direktiv og ikke en beslutning i artikel 249, stk. 4, EF’s forstand, truffet i form af et direktiv, ikke i sig selv tilstrækkelig til at udelukke, at disse bestemmelser kan berøre en borger umiddelbart og individuelt.

(jf. præmis 94)

2. Fællesskabsinstitutionerne er vel under vedtagelsen af en generel retsakt forpligtet til at respektere de højere retsregler, herunder de grundlæggende rettigheder, men anbringendet om, at en sådan retsakt tilsidesætter disse regler eller disse rettigheder, er ikke i sig selv tilstrækkeligt til at antage en borgers søgsmål til realitetsbehandling, da dette ville tømme kravene i artikel 230, stk. 4, EF for deres indhold, eftersom den påståede tilsidesættelse ikke er af en sådan art, at den individualiserer borgeren på lignende måde som adressaten.

Der findes i den forbindelse ikke nogen udtrykkelig og speciel bestemmelse enten af højere rang eller i afledt ret, som måtte have forpligtet fællesskabslovgiver til under processen med vedtagelse af direktiv 2003/87 om en ordning for handel med kvoter for drivhusgasemissioner i Fællesskabet navnlig at tage hensyn til støbejerns- eller stålproducenternes situation sammenlignet med situationen for de erhvervsdrivende i de andre industrisektorer, der er omfattet af nævnte direktivs bilag I. Således fastlægger særligt artikel 174 EF og artikel 175, stk. 1, EF i deres egenskab af retsgrundlag for Fællesskabets lovgivningsvirksomhed på miljøområdet ikke en sådan forpligtelse.

En stålproducerende virksomhed kan desuden ikke anses for individuelt berørt af bestemmelserne i direktiv 2003/87.

(jf. præmis 102, 103 og 105)

3. En stævning, hvori der nedlægges påstand om betaling af erstatning for tab forvoldt af en fællesskabsinstitution, skal indeholde de elementer, der gør det muligt at identificere den adfærd, som sagsøgeren bebrejder institutionen, grundene til, at sagsøgeren antager, at der består en årsagsforbindelse mellem adfærden og det tab, sagsøgeren hævder at have lidt, samt karakteren og omfanget af dette tab.

Såfremt dette tab imidlertid, henset til alle omstændighederne på tidspunktet for indleveringen af en stævning, der tilsigter at opnå erstatning på grund af en påstået retsstridig adfærd fra Europa-Parlamentets og Rådets side ved vedtagelsen af direktiv 2003/87 om en ordning for handel med kvoter for drivhusgasemissioner i Fællesskabet, nødvendigvis måtte være kendetegnet ved at være fremtidigt på grund af, at det anfægtede direktiv endnu befandt sig i implementeringsfasen i de nationale retssystemer, og såfremt sagsøgeren, henset til medlemsstaternes skønsbeføjelse for så vidt angår gennemførelsen af ordningen for handel med kvoter på deres områder ved anvendelse af deres nationale kvotetildelingsplaner, på tidspunktet for sagens anlæg ikke kunne præcisere det nøjagtige omfang af dette fremtidige tab, kunne det ikke som betingelse for søgsmålsadgang forlanges, at sagsøgeren i stævningen angiver tabets nøjagtige omfang og endnu mindre en opgørelse af den krævede erstatning. Dette er under alle omstændigheder muligt frem til replikken på betingelse af, at sagsøgeren påberåber sig sådanne omstændigheder og anfører de elementer, der gør det muligt at vurdere arten og omfanget af tabet, hvorfor den sagsøgte part vil være i stand til at varetage sit forsvar.

(jf. præmis 132 og 135)

4. For så vidt angår Fællesskabets erstatningsansvar uden for kontraktforhold på grund af vedtagelsen af direktiv 2003/87 om en ordning for handel med kvoter for drivhusgasemissioner i Fællesskabet skal en eventuel tilstrækkeligt kvalificeret tilsidesættelse af de retsregler, der har til formål at tillægge borgerne rettigheder, være baseret på en åbenbar og grov tilsidesættelse af grænserne for den vide skønsmæssige beføjelse, som fællesskabslovgiver i henhold til artikel 174 EF og 175 EF råder over i udøvelsen af kompetencerne på miljøområdet. Udøvelsen af denne skønsbeføjelse medfører nemlig, dels at det er nødvendigt for fællesskabslovgiver at forudse og vurdere den økologiske, videnskabelige, tekniske og økonomiske udviklings komplekse og usikre karakter, og dels denne lovgivers afvejning og mægling mellem de forskellige mål, principper og interesser, der er omfattet af artikel 174 EF. Dette er i det nævnte direktiv afspejlet ved fastsættelsen af en række delvist modstridende mål og delmål.

(jf. præmis 141 og 143)

5. Fællesskabsinstitutionerne skal på samme måde som medlemsstaterne respektere de grundlæggende friheder, såsom etableringsfriheden, der tjener til at opnå et af Fællesskabets grundlæggende formål, særligt formålet med etableringen af det indre marked, der er knæsat i artikel 3, stk. 1, litra c), EF.

Det følger dog ikke af denne generelle forpligtelse, at fællesskabslovgiver skal regulere det pågældende område på sådan en måde, at fællesskabslovgivningen, især når den tager form af et direktiv som omhandlet i artikel 249, stk. 3, EF, frembyder en udtømmende og endelig løsning på visse problemer, der er opstået ud fra etableringen af det indre marked, eller at fællesskabslovgivningen gennemfører en fuldstændig harmonisering af de nationale lovgivninger med henblik på at afværge enhver tænkelig hindring for samhandelen inden for Fællesskabet. Når fællesskabslovgiver skal omstrukturere eller indføre en kompliceret ordning, såsom den ordning for handel med kvoter, der er indført ved direktiv 2003/87 om en ordning for handel med kvoter for drivhusgasemissioner i Fællesskabet, er lovgiver berettiget til at gå etapevis frem og kun gradvist gennemføre en harmonisering af de pågældende nationale lovgivninger. Gennemførelsen af sådanne foranstaltninger er jo i almindelighed vanskelig, fordi den forudsætter, at de kompetente fællesskabsinstitutioner ud fra forskellige og komplekse nationale bestemmelser fastlægger fælles regler, som er i overensstemmelse med de i traktaten opstillede målsætninger, og som kan samle et kvalificeret flertal af Rådets medlemmer. Dette er ligeledes tilfældet for fællesskabslovgivningen på området for miljøbeskyttelse i medfør af artikel 174 EF og 175 EF.

(jf. præmis 177 og 178)

6. Et direktiv er med hensyn til det tilsigtede mål i henhold til artikel 249, stk. 3, EF kun bindende for enhver medlemsstat, som det rettes til, men overlader det til de nationale myndigheder at bestemme form og midler for gennemførelsen, hvilket logisk medfører en nødvendig skønsmargin for denne stat til at definere gennemførelsesforanstaltningerne. I henhold til subsidiaritetsprincippet i artikel 5, stk. 2, EF, som betragtning 30 til direktiv 2003/87 om en ordning for handel med kvoter for drivhusgasemissioner i Fællesskabet henviser til, handler Fællesskabet på de områder, som ikke hører ind under dets enekompetence, kun, hvis og i det omfang målene for den påtænkte handling ikke i tilstrækkelig grad kan opfyldes af medlemsstaterne og derfor på grund af den påtænkte handlings omfang eller virkninger bedre kan gennemføres på fællesskabsplan. Imidlertid fremgår det af artikel 174 EF-176 EF, at på området for miljøbeskyttelse er kompetencen delt mellem Fællesskabet og medlemsstaterne. Derfor tilsigter fællesskabsbestemmelserne på dette område ikke en fuldstændig harmonisering, og artikel 176 EF indeholder mulighed for, at medlemsstaterne træffer strengere beskyttelsesforanstaltninger, som kun er undergivet betingelsen om, at de er forenelige med traktaten, og at de meddeles Kommissionen.

I overensstemmelse med disse principper fastsætter det pågældende direktiv 2003/87 ikke en fuldstændig harmonisering på fællesskabsniveau af de betingelser, der ligger til grund for oprettelsen og funktionen af ordningen for handel med kvoter. Faktisk råder medlemsstaterne – forudsat at traktatens bestemmelser bliver overholdt – over en vid skønsbeføjelse hvad angår gennemførelsen af denne ordning, især i forbindelse med udarbejdelsen af deres nationale kvotetildelingsplaner og deres selvstændige afgørelser om tildeling af emissionskvoter i henhold til nævnte direktivs artikel 9, stk. 1, og artikel 11, stk. 1. Følgelig berettiger den ene omstændighed, at fællesskabslovgiver har ladet et særligt spørgsmål vedrørende dette direktivs anvendelsesområde samt anvendelsesområdet for en grundlæggende frihed, såsom etableringsfriheden, stå åbent, således at det tilkommer medlemsstaterne – ganske vist i overensstemmelse med de højere fællesskabsretsregler – at regulere dette spørgsmål under udøvelsen af deres skønsbeføjelse, ikke i sig selv, at denne undladelse betegnes som værende i strid med traktatens bestemmelser. Dette er så meget desto mere korrekt, som medlemsstaterne i kraft af deres pligt til loyalt samarbejde i henhold til artikel 10 EF skal sikre direktivernes effektive virkning, hvilket ligeledes medfører, at de skal fortolke national ret i lyset af de formål og de principper, der ligger til grund for det pågældende direktiv.

(jf. præmis 179 og 180)

7. Både fællesskabslovgiver, når denne vedtager et direktiv, og medlemsstaterne, når de implementerer nævnte direktiv i national lovgivning, er forpligtet til at sørge for, at fællesskabsrettens almindelige grundsætninger overholdes. De krav, der må stilles til beskyttelse af de i fællesskabsretten anerkendte almindelige principper, heriblandt de grundlæggende rettigheder, er således også bindende for medlemsstaterne, når disse gennemfører fællesskabsbestemmelserne, og det påhviler følgelig medlemsstaterne i videst muligt omfang at anvende disse bestemmelser, således at de nævnte krav opfyldes. Disse principper finder analog anvendelse på traktatens grundlæggende friheder.

Direktiv 2003/87 om en ordning for handel med kvoter for drivhusgasemissioner i Fællesskabet, særligt dets artikel 9, stk. 1, og artikel 11, stk. 1, tildeler nemlig i den forbindelse medlemsstaterne et skøn, som i princippet er tilstrækkeligt vidt til, at de kan gennemføre anvendelsen af nævnte direktivs bestemmelser, således at de kan tilgodese de krav, som følger af beskyttelsen af traktatens grundlæggende rettigheder og grundlæggende friheder. Desuden er gennemførelsen af dette direktiv underlagt de nationale retsinstansers kontrol. Det tilkommer disse retsinstanser i tilfælde, hvor de er i tvivl om fortolkningen eller gyldigheden af dette, at forelægge et præjudicielt spørgsmål for Domstolen under de betingelser, der er fastsat i artikel 234 EF. Følgelig påhviler det således ikke blot medlemsstaternes myndigheder og retsinstanser at fortolke deres nationale ret på en måde, der er forenelig med det anfægtede direktiv, men også at sikre, at de ikke lægger en fortolkning af sidstnævnte til grund, som kommer i konflikt med de grundlæggende rettigheder, der beskyttes ved Fællesskabets retsorden, med de andre almindelige fællesskabsretlige grundsætninger eller med traktatens grundlæggende friheder, såsom etableringsfriheden. Fællesskabslovgiver ikke kan bebrejdes ikke på en udtømmende og endelig måde inden for rammerne af et direktiv at have løst en bestemt problematik vedrørende anvendelsesområdet for etableringsfriheden, når dette direktiv forbeholder staterne en skønsbeføjelse, der gør det muligt for dem fuldstændigt at overholde traktatens bestemmelser og fællesskabsrettens almindelige grundsætninger.

(jf. præmis 181-184)

8. Effektiviteten af ordningen for handel med kvoter som omhandlet i nævnte direktivs artikel 1 ville i mangel af fri grænseoverskridende overførsel af drivhusgasemissionskvoter som omhandlet i artikel 12, stk. 2 og 3, sammenholdt med artikel 3, litra a), i direktiv 2003/87 om en ordning for handel med kvoter for drivhusgasemissioner i Fællesskabet, blive stærkt påvirket. Det er årsagen til, at dette direktivs artikel 12, stk. 2, pålægger medlemsstaterne den generelle forpligtelse til at sørge for, at denne frihed bliver gjort effektiv i forbindelse med den relevante nationale lovgivning. Omvendt fastsætter nævnte direktiv ikke en begrænsning hvad angår en grænseoverskridende overførsel af kvoter mellem juridiske personer fra samme virksomhedskoncern, uanset deres økonomiske hovedsæde inden for det indre marked. I lyset af de ovennævnte bestemmelser i direktiv 2003/87 kan det derfor ikke konkluderes, at direktivet indebærer en ulovlig begrænsning af traktatens grundlæggende friheder, herunder etableringsfriheden, eller at direktivet tilskynder medlemsstaterne til ikke at respektere disse friheder. Så meget desto mere kan fællesskabslovgiver ikke gøres ansvarlig for herved på en åbenbar og grov måde at have tilsidesat grænserne for sin skønsmæssige beføjelse i henhold til artikel 174 EF, sammenholdt med artikel 43 EF.

(jf. præmis 188 og 190)

9. Direktiv 2003/87 om en ordning for handel med kvoter for drivhusgasemissioner i Fællesskabet fastsætter ikke nogen bestemmelse om omfanget af de økonomiske konsekvenser, der muligvis vil følge både af den eventuelle mangel på emissionskvoter, der er tildelt et anlæg, og af prisen på de nævnte kvoter. Denne pris bliver jo udelukkende fastsat af de markedskræfter, der er opstået som følge af oprettelsen af ordningen for handel med kvoter, som i henhold til nævnte direktivs artikel 1 tilsigter at fremme reduktionen af drivhusgasemissioner på en omkostningseffektiv og økonomisk effektiv måde. En fællesskabslovgivning for priser på kvoter kan modarbejde dette direktivs primære formål, nemlig reduktionen af drivhusgasser ved hjælp af en effektiv ordning for handel med kvoter, i forbindelse med hvilken omkostningen ved emissionerne og de investeringer, der er foretaget med henblik på reduktionen af disse, i det væsentligste fastsættes af markedsmekanismerne (femte betragtning til nævnte direktiv). Det følger heraf, at i tilfælde af mangel på kvoter afhænger de erhvervsdrivendes tilskyndelse til at reducere deres drivhusgasemissioner af en kompleks økonomisk beslutning, som tages, henset særligt dels til priserne på emissionskvoter, der er tilgængelige på markedet for handel, og dels til omkostningerne ved eventuelle foranstaltninger til at reducere emissionerne, der kan have det formål enten at sænke produktionen eller at investere i mere energieffektive produktionsmidler (20. betragtning til samme direktiv).

I en sådan ordning kan forhøjelsen af omkostningen ved emissionerne og følgelig af prisen på kvoterne, der afhænger af en række økonomiske parametre, ikke på forhånd reguleres af fællesskabslovgiver, idet de økonomiske tilskyndelser, der udgør grundlaget for ordningens funktion, formindskes eller endog tilintetgøres og således forstyrrer effektiviteten af ordningen for handel med kvoter. Desuden henhører oprettelsen af en sådan ordning – herunder dens økonomiske forudsætninger med henblik på at respektere de forpligtelser, der følger af Kyotoprotokollen – under den vide skønsbeføjelse, som fællesskabslovgiver råder over i henhold til artikel 174 EF, og udgør i sig selv et lovligt og passende valg. Det er på grundlag af dette lovlige valg, at fællesskabslovgiver har baseret ordningen for handel med kvoter på den forudsætning, at det i overensstemmelse med artikel 9, stk. 1, og artikel 11, stk. 1, i direktiv 2003/87 tilkommer medlemsstaterne på grundlag af deres nationale kvotetildelingsplaner (NAP’er) og under udøvelsen af den skønsbeføjelse, der herved er forbeholdt dem, at afgøre den samlede mængde af kvoter, der skal tildeles, og udstedelsen af nævnte kvoter til de anlæg, der er beliggende på deres område. Denne afgørelse er i henhold til samme direktivs artikel 9, stk. 3, kun undergivet Kommissionens begrænsede forudgående kontrol særligt med hensyn til de kriterier, der er nævnt i direktivets bilag III. Følgelig kan de variationer, der er underlagt forskellige medlemsstaters mål og foranstaltninger til at reducere emissionerne, som hidrører fra deres forpligtelser i henhold til Kyotoprotokollen, sådan som disse er afspejlet i planen for byrdefordeling, der er fastsat af beslutning 2002/358 om godkendelse på Det Europæiske Fællesskabs vegne af Kyotoprotokollen til De Forenede Nationers rammekonvention om klimaændringer og om den fælles opfyldelse af forpligtelserne i forbindelse hermed, og følgelig den usikkerhed hvad angår betydningen af den samlede mængde og de individuelle mængder af kvoter, der tildeles forskellige industrisektorer og driftslederne på grundlag af de forskellige NAP’er, ikke tilskrives direktivets bestemmelser som sådan.

(jf. præmis 199-202)

10. Den manglende forudsigelighed af udviklingen på markedet for handel udgør en selvfølgelig og uadskillelig del af den økonomiske mekanisme, der kendetegner den ordning for handel med kvoter, der er indført ved direktiv 2003/87 om en ordning for handel med kvoter for drivhusgasemissioner i Fællesskabet, som er undergivet de klassiske regler for udbud og efterspørgsel, der kendetegner et frit og konkurrencebaseret marked, i overensstemmelse med principperne i nævnte direktivs artikel 1, sammenholdt med syvende betragtning til direktivet, såvel som i artikel 2 EF og i artikel 3, stk. 1, litra c) og g), EF. Dette aspekt kan derfor ikke anses for at være i strid med retssikkerhedsprincippet, uden at det bringer det samme økonomiske fundament for ordningen for handel med kvoter, sådan som det er defineret af nævnte direktiv ifølge traktatens bestemmelser, i fare.

(jf. præmis 203)

RETTENS DOM (Tredje Afdeling)

2. marts 2010 ( )

»Miljø – direktiv 2003/87/EF – ordning for handel med kvoter for drivhusgasemissioner – annullationspåstand – sagsøgeren ikke umiddelbart og individuelt berørt – erstatningspåstand – formaliteten – tilstrækkeligt kvalificeret krænkelse af en højere retsregel, der tillægger borgerne rettigheder – ejendomsret – retten til fri erhvervsudøvelse – proportionalitet – ligebehandling – etableringsfrihed – retssikkerhed«

I sag T-16/04,

Arcelor SA, Luxembourg (Luxembourg), først ved avocats W. Deselaers, B. Meyring og B. Schmitt-Rady, derefter ved avocats Deselaers og Meyring,

sagsøger,

mod

Europa-Parlamentet, først ved K. Bradley og M. Moore, derefter ved L. Visaggio og I. Anagnostopoulou, som befuldmægtigede,

og

Rådet for Den Europæiske Union, først ved B. Hoff-Nielsen og M. Bishop, derefter ved E. Karlsson og A. Westerhof Löfflerova, og derefter ved A. Westerhof Löfflerova og K. Michoel, som befuldmægtigede,

sagsøgte,

støttet af:

Europa-Kommissionen ved U. Wölker, som befuldmægtiget,

intervenient,

angående dels en påstand om delvis annullation af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/87/EF af 13. oktober 2003 om en ordning for handel med kvoter for drivhusgasemissioner i Fællesskabet og om ændring af Rådets direktiv 96/61/EF (EUT L 275, s. 32), og dels en påstand om erstatning for det tab, som sagsøgeren hævder at have lidt som følge af vedtagelsen af nævnte direktiv,

har

RETTEN (Tredje Afdeling)

sammensat af afdelingsformanden, J. Azizi (refererende dommer), og dommerne E. Cremona og S. Frimodt Nielsen,

justitssekretær: fuldmægtig K. Pocheć,

på grundlag af den skriftlige forhandling og efter retsmødet den 15. april 2008,

afsagt følgende

Dom

Retsforskrifter

I – EF-traktatens bestemmelser

1 Artikel 174 EF bestemmer særligt:

»1. Fællesskabets politik på miljøområdet skal bidrage til forfølgelse af nedennævnte mål:

– bevarelse, beskyttelse og forbedring af miljøkvaliteten

– beskyttelse af menneskers sundhed

– en forsigtig og rationel udnyttelse af naturressourcerne

– fremme på internationalt plan af foranstaltninger til løsning af de regionale og globale miljøproblemer.

2. Fællesskabets politik på miljøområdet tager sigte på et højt beskyttelsesniveau under hensyntagen til de forskelligartede forhold, der gør sig gældende i de forskellige områder i Fællesskabet. Den bygger på forsigtighedsprincippet og princippet om forebyggende indsats, princippet om indgreb over for miljøskader fortrinsvis ved kilden og princippet om, at forureneren betaler.

[…]

3. Ved udarbejdelsen af Fællesskabets politik på miljøområdet tages der hensyn til:

– eksisterende videnskabelige og tekniske data

– de miljømæssige forhold i de forskellige områder i Fællesskabet

– fordele og ulemper ved foranstaltningens gennemførelse eller undladelse af at gennemføre den

– den økonomiske og sociale udvikling i Fællesskabet som helhed og den afbalancerede udvikling i dets områder.

[…]«

2 Artikel 175, stk. 1, EF bestemmer:

»1. Rådet træffer efter fremgangsmåden i artikel 251 [EF] og efter høring af Det Økonomiske og Sociale Udvalg og Regionsudvalget afgørelse om de aktioner, der skal iværksættes af Fællesskabet med henblik på at gennemføre de mål, der er anført i artikel 174 [EF].«

II – Det anfægtede direktiv

3 Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/87/EF af 13. oktober 2003 om en ordning for handel med kvoter for drivhusgasemissioner i Fællesskabet og om ændring af Rådets direktiv 96/61/EF (EUT L 275, s. 32, herefter »det anfægtede direktiv«), som trådte i kraft den 25. oktober 2003, fastlægger en ordning for handel med kvoter for drivhusgasemissioner i Fællesskabet (herefter »ordningen for handel med kvoter«) med henblik på at fremme reduktionen af drivhusgasemissioner, navnlig kuldioxid (herefter »CO 2 «) på en omkostningseffektiv og økonomisk effektiv måde (artikel 1 i det anfægtede direktiv). Direktivet bygger på de forpligtelser, der påhviler Fællesskabet i henhold til De Forenede Nationers rammekonvention om klimaændringer og Kyotoprotokollen. Sidstnævnte blev godkendt ved Rådets beslutning 2002/358/EF af 25. april 2002 om godkendelse på Det Europæiske Fællesskabs vegne af Kyotoprotokollen til De Forenede Nationers rammekonvention om klimaændringer og den fælles opfyldelse af forpligtelserne i forbindelse hermed (EFT L 130, s. 1). Kyotoprotokollen trådte i kraft den 16. februar 2005.

4 Fællesskabet og dets medlemsstater har forpligtet sig til i perioden fra 2008 til 2012 at reducere deres samlede antropogene emissioner af de i Kyotoprotokollens bilag A opførte drivhusgasser med 8% i forhold til 1990-niveauet (fjerde betragtning til direktiv 2003/87). I den forbindelse har Fællesskabet samt dets medlemsstater vedtaget, at de vil opfylde deres forpligtelser med hensyn til reduktion af emissioner i overensstemmelse med Kyotoprotokollens artikel 4 i henhold til en aftale benævnt »byrdefordeling«, hvor hver medlemsstats bidrag fremgår af tabellen i bilag II til beslutning 2002/358.

5 Kyotoprotokollen indeholder tre mekanismer med henblik på at give de deltagende lande mulighed for at opnå deres mål for reduktion af drivhusgasemissioner, nemlig for det første den internationale handel med emissionskvoter, for det andet den fælles gennemførelse af projekter til reduktion og for det tredje mekanismen for en »bæredygtig« udvikling. De to sidstnævnte mekanismer kaldes ligeledes »fleksible mekanismer«. Mens den fælles gennemførelse af projekter til reduktion har som mål at reducere drivhusgasemissionerne i de Kyotoprotokol-deltagende lande, vedrører mekanismen for en »bæredygtig« udvikling projekterne til reduktion af emissioner, der skal gennemføres i de udviklingslande, som ikke har samtykket til Kyotoprotokollens mål.

6 Med henblik på gennemførelsen af de reduktionsmål, der er fastsat i Kyotoprotokollen og i beslutning 2002/358, inden for Fællesskabet, bestemmer det anfægtede direktiv, at i forbindelse med ordningen for handelen med kvoter skal driftslederne for anlæg, der er omfattet af direktivets bilag I, dække deres drivhusgasemissioner gennem de kvoter, som er tildelt dem i overensstemmelse med de nationale tildelingsplaner (herefter »NAP«). Hvis det lykkes en driftsleder at reducere sine emissioner, kan han sælge de overskydende kvoter til andre driftsledere. Omvendt kan en driftsleder af et anlæg, hvis emissioner er for store, købe de nødvendige kvoter hos en driftsleder, som har kvoteoverskud.

7 I henhold til det anfægtede direktivs bilag I falder særligt visse fyringsanlæg, der er bestemt til energiproduktion såvel som til produktionen og forarbejdningen af ferrometaller såsom »[a]nlæg til produktion af støbejern eller stål (første eller anden smeltning) med dertil hørende strengstøbning og med en kapacitet på mere end 2,5 tons/time«, ind under direktivets anvendelsesområde.

8 Det anfægtede direktiv fastsætter en første fase fra 2005 til 2007 (herefter »første tildelingsperiode«), som går forud for den første forpligtelsesperiode i henhold til Kyotoprotokollen, dernæst en anden fase fra 2008 til 2012 (herefter »anden tildelingsperiode«), der svarer til nævnte første forpligtelsesperiode (det anfægtede direktivs artikel 11). I løbet af den første tildelingsperiode finder det anfægtede direktiv kun anvendelse på en enkelt af drivhusgasserne, der er anført i bilag II, nemlig CO 2 , og alene på emissioner fra de i bilag I opførte aktiviteter (det anfægtede direktivs artikel 2), heriblandt produktionen og forarbejdningen af ferrometaller.

9 Ordningen for handel med kvoter er nærmere bestemt baseret dels på en forudgående tilladelse til at udlede drivhusgasser (artikel 4-8 i direktiv 2003/87), og dels på tildelingen af kvoter, der tillader den indehavende driftsleder at udlede en bestemt mængde af disse gasser med krav om, at driftslederen hvert år returnerer et antal kvoter svarende til de samlede emissioner fra hans anlæg (det anfægtede direktivs artikel 12, stk. 3).

10 Således skal alle anlæg, der er omfattet af det anfægtede direktivs bilag I, være i besiddelse af en tilladelse udstedt af den kompetente nationale myndighed. I henhold til ordlyden af det anfægtede direktivs artikel 4 »[…] sikrer [medlemsstaterne], at anlæg fra den 1. januar 2005 kun udfører de i bilag I opførte aktiviteter, hvorved der udledes en for den pågældende aktivitet anført gas, hvis anlæggets driftsleder er i besiddelse af en tilladelse udstedt af en kompetent myndighed i overensstemmelse med artikel 5 og 6, eller anlægget midlertidigt er undtaget fra […]ordning[en] for handel med kvoter i medfør af [nævnte direktivs] artikel 27«.

11 Endvidere fastsætter det anfægtede direktivs artikel 6, stk. 2:

»Drivhusgasemissionstilladelser skal indeholde følgende:

[…]

c) overvågningskrav med angivelse af overvågningsmetodologi og -hyppighed

d) rapporteringskrav, og

e) en forpligtelse til at returnere kvoter svarende til anlæggets samlede emissioner i hvert kalenderår, som verificeret efter [det anfægtede direktivs] artikel 15, senest fire måneder efter årets udgang.«

12 Betingelserne og procedurerne, i overensstemmelse med hvilke de nationale myndigheder på grundlag af en NAP tildeler kvoter til driftsledere af anlæg, er fastsat i det anfægtede direktivs artikel 9-11.

13 Det anfægtede direktivs artikel 9, stk. 1, første afsnit, bestemmer:

»For hver af de i [det anfægtede direktivs] artikel 11, stk. 1 og 2, omhandlede perioder udarbejder hver medlemsstat en [NAP] med angivelse af den samlede mængde kvoter, den vil tildele for den pågældende periode, og hvordan den vil tildele dem. [NAP’en] skal være baseret på objektive og gennemsigtige kriterier, herunder kriterierne i bilag III, under skyldig hensyntagen til offentlighedens bemærkninger. Med forbehold af [EF-]traktaten udarbejder Kommissionen senest den 31. december 2003 retningslinjer for opfyldelsen af kriterierne i bilag III.«

14 Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber har opstillet en første udgave af de ovenfor omtalte retningslinjer i sin meddelelse KOM(2003) 830 endelig af 7. januar 2004 om retningslinjer for medlemsstaternes anvendelse af kriterierne i det anfægtede direktivs bilag III og om betingelserne for påberåbelse af force majeure. Ved sin meddelelse KOM(2005) 703 endelig af 22. december 2005 har Kommissionen opstillet yderligere retningslinjer vedrørende den anden tildelingsperiodes NAP’er (herefter »Kommissionens yderligere retningslinjer«).

15 Det anfægtede direktivs artikel 9, stk. 1, andet afsnit, har følgende ordlyd:

»For perioden i [det anfægtede direktivs] artikel 11, stk. 1, skal [NAP’en] offentliggøres og forelægges Kommissionen og de andre medlemsstater senest den 31. marts 2004. For de følgende perioder skal [NAP’en] offentliggøres og forelægges Kommissionen og de andre medlemsstater senest 18 måneder inden den pågældende periodes begyndelse.«

16 Ifølge det anfægtede direktivs artikel 9, stk. 3,

»[kan] Kommissionen […] senest tre måneder efter en medlemsstats forelæggelse af en [NAP] i henhold til stk. 1 afvise [NAP’en] eller en del heraf, hvis den er uforenelig med kriterierne i bilag III eller med [det anfægtede direktivs] artikel 10. Medlemsstaten træffer kun afgørelse i henhold til [det anfægtede direktivs] artikel 11, stk. 1 eller 2, hvis foreslåede ændringer er godkendt af Kommissionen. En afgørelse om afslag truffet af Kommissionen skal begrundes«.

17 I henhold til det anfægtede direktivs artikel 10 tildeler medlemsstaterne mindst 95% af kvoterne gratis for den første tildelingsperiode og mindst 90% af kvoterne for den anden tildelingsperiode.

18 Det anfægtede direktivs artikel 11 vedrørende tildelingen og udstedelsen af kvoter bestemmer:

»1. For den treårsperiode, der begynder den 1. januar 2005, træffer hver medlemsstat afgørelse om den samlede mængde kvoter, den vil tildele for denne periode, og om tildelingen heraf til driftslederen af hvert anlæg. Afgørelsen træffes senest tre måneder inden periodens begyndelse og baseres på medlemsstatens [NAP], som er udarbejdet i henhold til artikel 9 og i overensstemmelse med [det anfægtede direktivs] artikel 10, under skyldig hensyntagen til offentlighedens bemærkninger.

2. For den femårsperiode, der begynder den 1. januar 2008, og for hver efterfølgende femårsperiode, træffer hver medlemsstat afgørelse om den samlede mængde kvoter, den vil tildele for denne periode, og påbegynder processen for tildeling heraf til driftslederen af hvert anlæg. Afgørelsen træffes mindst 12 måneder inden den pågældende periodes begyndelse og baseres på medlemsstatens [NAP], som er udarbejdet i henhold til artikel 9 og i overensstemmelse med [det anfægtede direktivs] artikel 10, under skyldig hensyntagen til offentlighedens bemærkninger.

3. Afgørelser, der træffes i henhold til stk. 1 eller 2, skal være i overensstemmelse med traktatens bestemmelser, særlig artikel 87 og 88. Når medlemsstaterne træffer afgørelse om tildeling, tager de hensyn til behovet for at give nytilkomne adgang til kvoter.

[…]«

19 Det anfægtede direktivs bilag III opstiller 11 kriterier for NAP’erne.

20 Kriterium nr. 1) i det anfægtede direktivs bilag III fastsætter følgende:

»Den samlede mængde kvoter, der skal tildeles for den pågældende periode, skal være i overensstemmelse med medlemsstatens forpligtelse til at begrænse sine emissioner efter beslutning 2002/358 […] og Kyotoprotokollen under hensyn til den andel, som disse kvoter udgør af de samlede emissioner i forhold til emissionerne fra kilder, der ikke er omfattet af dette direktiv, og de nationale energipolitikker, og skal være i overensstemmelse med det nationale klimaændringsprogram. Den samlede mængde kvoter, der skal tildeles, skal ikke være større end den mængde, der kan forventes at være nødvendig med henblik på en nøje anvendelse af kriterierne i dette bilag. Ind[til] 2008 skal mængden af kvoter være tilpasset bestræbelserne på at nå eller overgå hver enkelt medlemsstats mål som fastsat i beslutning 2002/358[…] og Kyotoprotokollen.«

21 Kriterium nr. 3) i det anfægtede direktivs bilag III bestemmer:

»Den mængde kvoter, der skal tildeles, skal være i overensstemmelse med det potentiale, herunder det teknologiske potentiale, som de anlæg, der er omfattet af denne ordning [for handel med kvoter], har med hensyn til at reducere emissionerne. Medlemsstaterne kan basere deres kvotefordeling på de gennemsnitlige drivhusgasemissioner pr. produkt inden for hver aktivitet og de fremskridt, der kan gøres inden for disse aktiviteter.«

22 I henhold til kriterium nr. 6) i det anfægtede direktivs bilag III »[skal] [NAP’en] […] indeholde oplysninger om, hvordan nytilkomne vil kunne deltage i […]ordningen [for handel med kvoter] i den pågældende medlemsstat«.

23 Ifølge kriterium nr. 7) i det anfægtede direktivs bilag III »[kan] [NAP’en] […] tilgodese en tidlig indsats [i forhold til reduktion af emissioner] og skal indeholde oplysninger om, hvordan der vil blive taget hensyn til en sådan indsats«. I henhold til det samme kriterium »[kan] [m]edlemsstaterne […] ved udarbejdelsen af deres [NAP’er] anvende benchmarks udledt af referencedokumenter om de bedste tilgængelige teknikker, og disse benchmarks kan indeholde et element af hensyntagen til en tidlig indsats [i forhold til reduktion af emissioner]«.

24 Det anfægtede direktivs artikel 12, stk. 1, bestemmer, at kvoterne kan overdrages mellem fysiske eller juridiske personer i Fællesskabet eller til fysiske eller juridiske personer i tredjelande, for så vidt som der er indgået en aftale mellem disse lande og Fællesskabet i overensstemmelse med det anfægtede direktivs artikel 25, og at disse kvoter er blevet gensidigt anerkendt af den kompetente myndighed i hver medlemsstat. I medfør af det anfægtede direktivs artikel 12, stk. 3, skal medlemsstaterne sørge for, at driftslederen for hvert anlæg senest den 30. april hvert år returnerer et antal kvoter svarende til de samlede emissioner fra det pågældende anlæg i det foregående kalenderår, og at disse kvoter derefter annulleres.

25 Det anfægtede direktivs artikel 13, stk. 1, bestemmer, at kvoter kun er gyldige for emissioner i den periode, for hvilken de er udstedt.

26 I overensstemmelse med det anfægtede direktivs artikel 16, stk. 2, sørger medlemsstaterne for at offentliggøre navnene på driftsledere, der ikke overholder kravene om returnering af tilstrækkelige kvoter i henhold til det anfægtede direktivs artikel 12, stk. 3. I henhold til det anfægtede direktivs artikel 16, stk. 3 og 4, bliver enhver driftsleder, der ikke har returneret tilstrækkelige kvoter til dækning af sine emissioner i det foregående år, pålagt en bøde på 40 EUR for overskridelse af emissionskvoterne i løbet af den første tildelingsperiode og på 100 EUR i løbet af den følgende perioder for hvert ton CO 2 -ækvivalent, der overskrider emissionskvoterne, og som ikke er dækket af en returneret kvote. Desuden fritager betaling af den bøde, der er pålagt for overskridelse af emissionskvoter, ikke driftslederen for forpligtelsen til at returnere en kvotemængde svarende til hans samlede emissioner.

27 I henhold til det anfægtede direktivs artikel 24 kan medlemsstaterne med Kommissionens godkendelse i overensstemmelse med proceduren, der omhandles i nævnte direktivs artikel 23, stk. 2, sammenholdt med Rådets beslutning 1999/468/EF af 28. juni 1999 om fastsættelse af de nærmere vilkår for udøvelsen af de gennemførelsesbeføjelser, der tillægges Kommissionen (EFT L 184, s. 23), anvende ordningen for handel med kvoter på øvrige aktiviteter, på øvrige anlæg og på øvrige drivhusgasser, idet der skal tages hensyn til alle relevante kriterier, herunder navnlig til virkningerne for det indre marked, til mulig konkurrenceforvridning, til ordningen for handel med kvoters miljømæssige integritet og til pålideligheden af den planlagte overvågnings- og rapporteringssystem.

28 Det anfægtede direktivs artikel 27 bestemmer, at medlemsstaterne ligeledes kan anmode Kommissionen om midlertidigt at undtage visse anlæg fra ordningen for handel med kvoter – en anmodning, som Kommissionen kan efterkomme ved en beslutning. I overensstemmelse med det anfægtede direktivs artikel 28 kan medlemsstaterne desuden – med Kommissionens godkendelse – tillade de driftsledere, der har anmodet om det, at oprette en pulje af deres anlæg i en sektor med den samme aktivitet. Endelig kan medlemsstaterne ved anvendelse af det anfægtede direktivs artikel 29 anmode Kommissionen om, at der for visse anlægs vedkommende udstedes yderligere kvoter i tilfælde af force majeure.

29 Det anfægtede direktivs artikel 30 med overskriften »Revision og videreudvikling« bestemmer:

»[…]

2. På grundlag af erfaringerne med anvendelsen af dette direktiv og de fremskridt, der gøres inden for overvågning af drivhusgasemissionerne, samt på baggrund af udviklingen på internationalt plan udarbejder Kommissionen en rapport om direktivets anvendelse, idet den tager stilling til:

a) […] hvorledes bilag I bør ændres, således at det kommer til at omfatte andre relevante sektorer, herunder bl.a. kemikalie-, aluminium- og transportsektorerne, aktiviteter og emissioner af de i bilag II anførte andre drivhusgasser med henblik på yderligere forbedring af ordningen [for handel med kvoters] økonomiske effektivitet

[…]«

Faktiske omstændigheder og retsforhandlinger

30 Sagsøgeren, Arcelor SA, opstod som følge af en fusion mellem ARBED, Aceralia og Usinor i 2001. Siden fusionen med Mittal i 2006 hedder selskabet ArcelorMittal og er blevet verdens største stålproducent. Ikke desto mindre udgjorde sagsøgeren på tidspunktet for anlæggelsen af denne sag med en produktion på 44 mio. tons pr. år, hvor mere end 90% blev produceret i EU, mindre end 5% af verdensproduktionen af stål. Selskabet ejer 17 støbejernsproduktionsanlæg, der er etableret i EU. Disse befinder sig i Frankrig (Fos-sur-Mer, Florange og Dunkerque), i Belgien (Liège og Gent), i Spanien (Gijón-Avilés) og i Tyskland (Bremen og Eisenhüttenstadt).

31 Sagsøgeren har anlagt den foreliggende sag ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 15. januar 2004.

32 I stævningen har sagsøgeren nedlagt følgende påstande:

– Artikel 4, artikel 6, stk. 2, litra e), artikel 9, artikel 12, stk. 3, artikel 16, stk. 2-4, sammenholdt med artikel 2, bilag I og kriterium nr. 1) i det anfægtede direktivs bilag III, annulleres, for så vidt som disse bestemmelser (herefter »de omtvistede bestemmelser«) anvendes på anlæg til produktion af støbejern eller stål med dertil hørende strengstøbning og med en kapacitet på mere end 2,5 tons/time.

– Europa-Parlamentet og Rådet for Den Europæiske Union tilpligtes at erstatte det tab, som sagsøgeren har lidt som følge af vedtagelsen af de omtvistede bestemmelser.

– Parlamentet og Rådet tilpligtes at betale sagens omkostninger

33 I replikken har sagsøgeren endvidere nedlagt påstand om annullation af det anfægtede direktiv i dets helhed.

34 I henhold til artikel 114, stk. 1, i Rettens procesreglement fremsatte henholdsvis Parlamentet og Rådet ved særskilte dokumenter, der blev registreret på Rettens Justitskontor den 1. og den 6. april 2004, en formalitetsindsigelse. Sagsøgeren fremsatte bemærkninger til disse indsigelser den 25. juni 2004.

35 Ved processkrift indleveret til Rettens Justitskontor den 5. maj 2004 fremsatte Kommissionen ifølge procesreglementets artikel 115, stk. 1, begæring om tilladelse til at intervenere i sagen til støtte for Parlamentet og Rådet. Ved kendelse af 24. juni 2004 tog formanden for Rettens Tredje Afdeling begæringen til følge. Kommissionen indleverede den 2. september 2004 i overensstemmelse med procesreglementets artikel 116, stk. 4, sit interventionsindlæg, der er begrænset til formalitetsspørgsmålet.

36 Parlamentet og Rådet har i formalitetsindsigelserne, og Kommissionen i interventionsindlægget om formaliteten, nedlagt følgende påstande:

– Sagen afvises.

– Sagsøgeren tilpligtes at betale sagens omkostninger.

37 Ved Rettens kendelse af 26. september 2005 blev formalitetsindsigelserne henskudt til afgørelse i forbindelse med sagens realitet, og afgørelsen om sagens omkostninger blev udsat.

38 Rådet har i svarskriftet, Parlamentet i duplikken og Kommissionen i interventionsindlægget om sagens realitet desuden subsidiært nedlagt påstand om frifindelse.

39 På grundlag af den refererende dommers rapport har Retten (Tredje Afdeling) besluttet at indlede den mundtlige forhandling og har i forbindelse med foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse, jf. procesreglementets artikel 64, anmodet Parlamentet, Rådet og Kommissionen om at besvare en række skriftlige spørgsmål før retsmødet. Parlamentet, Rådet og Kommissionen har besvaret spørgsmålene inden for de fastsatte frister.

40 Parterne har afgivet mundtlige indlæg og besvaret spørgsmål fra Retten under retsmødet den 15. april 2008.

41 I retsmødet, efter høring af parterne, udsatte afdelingsformanden for Tredje Afdeling ved anvendelse af procesreglementets artikel 77, litra a), sammenholdt med artikel 54, tredje afsnit, i statutten for Domstolen sagen, indtil Domstolen havde afsagt dom i sagen C-127/07, hvilket blev tilført protokollatet for retsmødet.

42 Domstolen afsagde den 16. december 2008 dom i sagen Arcelor Atlantique et Lorraine m.fl. (sag C-127/07, Sml. I, s. 9895). Parterne er blevet opfordret til at indgive deres bemærkninger med hensyn til eventuelle konsekvenser, der kan udledes af denne dom i forbindelse med den foreliggende sag. Parterne har indgivet deres bemærkninger inden for de fastsatte frister, og den mundtlige forhandling er blevet afsluttet.

43 Som følge af Lissabontraktatens ikræfttræden den 1. december 2009 har Retten besluttet at genåbne den mundtlige procedure og har opfordret parterne til at fremkomme med en udtalelse vedrørende de eventuelle konsekvenser angående denne omstændighed og særligt ikrafttrædelsen af artikel 263, fjerde afsnit, i EUF-traktaten i forbindelse med den foreliggende sag. Parterne har indgivet deres bemærkninger, og den mundtlige forhandling er blevet afsluttet.

Retlige bemærkninger

I – Formaliteten vedrørende annullationspåstanden

A – Parternes argumenter

1. Parlamentets, Rådets og Kommissionens argumenter

44 Parlamentet og Rådet – støttet af Kommissionen – har gjort gældende, at påstanden om delvis annullation af det anfægtede direktiv skal afvises.

45 Ifølge Parlamentet og Rådet udgør det anfægtede direktiv et »ægte direktiv« i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 249, tredje afsnit, EF, dvs. en generel retsakt, der skal gennemføres i national ret af medlemsstaterne, og på en abstrakt måde finder anvendelse på objektivt fastlagte situationer. Imidlertid indeholder artikel 230, fjerde afsnit, EF ingen adgang for borgere til at rejse direkte søgsmål til prøvelse af et sådant direktiv.

46 Parlamentet og Rådet – støttet af Kommissionen – har endvidere anført, at sagsøgeren hverken er umiddelbart eller individuelt berørt af de omtvistede bestemmelser i artikel 230, fjerde afsnit, EF’s forstand.

47 Hvad angår kriteriet om at være umiddelbart berørt har Parlamentet og Rådet i det væsentlige gjort gældende, at til forskel fra en forordning kan et »ægte direktiv« ikke umiddelbart skabe retligt bindende virkninger for en borgers retsstilling eller pålægge borgeren retlige forpligtelser, inden der på nationalt eller fællesskabsniveau er vedtaget foranstaltninger til direktivets gennemførelse, eller inden fristen for gennemførelse er udløbet. Følgelig kan et sådant direktiv ikke i sig selv umiddelbart berøre denne borger i artikel 230, fjerde afsnit, EF’s forstand. Således pålægger de omtvistede bestemmelser vedrørende især tildelingen af emissionstilladelser, overvågnings- og rapporteringsforpligtelserne, indførelsen af en NAP samt tildelingen og udstedelsen af emissionskvoter ikke sagsøgeren nogen forpligtelse og ændrer ikke dennes retsstilling, så længe bestemmelserne ikke er gennemført af nationale regler.

48 Endvidere har Parlamentet og Rådet – støttet af Kommissionen – gjort gældende, at det anfægtede direktiv overlader en meget vid skønsbeføjelse til medlemsstaterne hvad angår dets gennemførelse ved nationale gennemførelsesforanstaltninger, særligt for så vidt angår udarbejdelsen af NAP’en ifølge direktivets artikel 9, fastsættelsen af den mindste procentsats for kvoter, der ved anvendelse af direktivets artikel 10 skal tildeles gratis, fastsættelsen af den samlede mængde kvoter i henhold til direktivets artikel 11 for den pågældende tildelingsperiode og kvoternes udstedelse til driftsledere af anlæg i overensstemmelse med kriterierne i direktivets bilag III.

49 Rådet har – støttet af Kommissionen – bestridt antagelsen om, at det anfægtede direktiv fratager sagsøgerne fordelen ved emissionstilladelser, der er opnået i henhold til Rådets direktiv 96/61/EF af 24. september 1996 om integreret forebyggelse og bekæmpelse af forurening (EFT L 257, s. 26). Direktiv 96/61 er kun et samordningsmiddel, der fastlægger en generel ramme for de sektorbestemte retsakter og særligt definerer de generelle forpligtelser for driftslederne samt godkendelsesvilkårerne (niende betragtning til direktiv 96/61). Under alle omstændigheder tildeler direktiv 96/61 ikke emissionsrettigheder og udgør heller ikke en direkte hjemmel til at tildele sådanne. Særligt er der i selve direktiv 96/61 ikke fastsat noget emissionsloft (artikel 18 i direktiv 96/61).

50 Parlamentet og Rådet har på grundlag af det ovenfor anførte konkluderet, at sagsøgeren ikke er umiddelbart berørt af de omtvistede bestemmelser.

51 Hvad angår kriteriet om at være individuelt berørt har Rådet anført, at det anfægtede direktiv på en generel og abstrakt måde finder anvendelse på alle de erhvervsdrivende, der udøver virksomhed omfattet af nævnte direktivs bilag I, og på alle de store anlæg, som udleder CO 2 – herunder produktionsanlæg til støbejern eller stål. Imidlertid har sagsøgeren ikke bevist, at selskabets situation afviger fra andre støbejerns- eller stålproducenters. Rådet har tilføjet, at i overensstemmelse med kriterium nr. 6) i bilag III og det anfægtede direktivs artikel 11, stk. 3, er medlemsstaterne forpligtet til at lette adgangen til kvoter for nytilkomne. Desuden har det anfægtede direktiv fra den 1. maj 2004 fundet anvendelse på de støbejerns- eller stålproducenter, der er etableret i de ti medlemsstater, som tiltrådte Den Europæiske Union på denne dato, og hvis virksomhed ligeledes er omfattet af nævnte direktivs bilag I.

52 Parlamentet og Rådet har gjort gældende, at hverken artikel 175, stk. 1, EF, som hjemmel for Fællesskabets handlinger på miljøområdet, eller artikel 174 EF pålægger fællesskabslovgiver en forpligtelse til ved vedtagelsen af generelle foranstaltninger at tage hensyn til visse erhvervsdrivendes særlige situation. En sådan forpligtelse følger heller ikke af en anden højere retsregel, såsom proportionalitets- og ligebehandlingsprincippet eller de grundlæggende rettigheder. Ifølge Parlamentet og Rådet kan en borgers ret til at rejse et direkte søgsmål ved Fællesskabets retsinstanser ikke udledes heraf, idet dette ville tømme kravene i artikel 230, fjerde afsnit, EF for deres indhold. Under alle omstændigheder har sagsøgeren ikke godtgjort, at de omtvistede bestemmelser har »dramatiske konsekvenser« for selskabets særlige situation på en sådan måde, at de kan anses for at være i strid med de påberåbte højere retsregler.

53 Herved har Rådet bestridt sagsøgerens argument om, at selskabet angiveligt som den største stålproducent i Europa, hvis situation er enestående som følge af selskabets igangværende omstrukturering, af selskabets begrænsede fortjenstmargen og af de væsentlige reduktioner af CO 2 -emissioner, der allerede er foretaget, er særligt alvorligt berørt. Det er ikke tilstrækkeligt, at visse erhvervsdrivende er økonomisk mere berørt af en retsakt end deres konkurrenter, for at denne retsakt berører dem individuelt. Ifølge Rådet er sagsøgeren blot ramt af selskabets objektive situation som støbejerns- eller stålproducent på samme måde som en hvilken som helst anden erhvervsdrivende, der befinder sig i den samme situation. På samme måde kan den omstændighed, at en generel retsakt kan have forskellige konkrete virkninger for de enkelte retssubjekter, den finder anvendelse på, ikke føre til, at sagsøgeren adskilles fra alle andre berørte erhvervsdrivende, såfremt denne retsakt – såsom det anfægtede direktiv – finder anvendelse på en objektivt bestemt situation.

54 Hvad angår sagsøgerens anbringende om, at det anfægtede direktiv hindrer omstruktureringen af koncernen ved, at det ikke tillader grænseoverskridende overførsel af kvoter i forbindelse med produktionskapaciteterne i anlæg, der er etableret i forskellige medlemsstater, har Rådet repliceret, at sagsøgeren ikke har forklaret årsagerne til, at selskabet er den eneste erhvervsdrivende, der er berørt, mens selskabet selv har nævnt eksemplet med den igangværende omstrukturering hos selskabet Corus. Under alle omstændigheder er den eventuelle mulighed for at bruge de lukkede anlægs tildelte kvoter i vidt omfang overladt til medlemsstaternes skøn. Således tillader tæt ved halvdelen af medlemsstaterne overførsel af kvoter fra et lukket anlæg til et erstatningsanlæg, selv om disse overførsler i flere tilfælde kun er mulige inden for én og samme medlemsstat. Rådet har desuden – støttet af Kommissionen –gjort gældende, at alle medlemsstaterne under udøvelsen af deres skønsmæssige beføjelse ved anvendelse af det anfægtede direktivs artikel 11, stk. 3 og kriterium nr. 6) i bilag III har valgt gratis at tildele kvoter, der stammer fra reserven, til nytilkomne. Selv hvis det endvidere forudsættes, at sagsøgeren ikke kan overføre de tildelte kvoter fra anlæg, der står for at skulle lukkes, til andre anlæg i koncernen, kan selskabet ikke desto mindre ved udvidelsen af selskabets andre anlægs kapacitet gøre krav på den gratis tildeling af kvoter, da begrebet »nytilkommen«, som omhandlet i det anfægtede direktivs artikel 3, litra h), omfatter udvidelsen af et eksisterende anlæg. Endelig hvad angår eventuelle tidlige indsatser i forhold til reduktion af emissioner påpeger Rådet, at i overensstemmelse med kriterium nr. 7) i bilag III til det anfægtede direktiv kan en NAP tage hensyn til sådanne indsatser, og at medlemsstaterne herved råder over en vis manøvremulighed.

55 Ifølge Parlamentet og Rådet har sagsøgeren ikke har godtgjort, at selskabet med hensyn til det anfægtede direktiv befinder sig i en tilsvarende situation som sagsøgernes situation i de sager, der gav anledning til Domstolens domme af 17. januar 1985, Piraiki-Patraiki m.fl. mod Kommissionen (sag 11/82, Sml. s. 207), af 26. juni 1990, Sofrimport mod Kommissionen (sag C-152/88, Sml. I s. 2477, præmis 28), og af 18. maj 1994, Codorníu mod Rådet (sag C-309/89, Sml. I, s. 1853), såvel som i de sager, der gav anledning til Rettens domme af 14. september 1995, Antillean Rice Mills m.fl. mod Kommissionen (forenede sager T-480/93 og T-483/93, Sml. II, s. 2305, præmis 67), og af 17. juni 1998, UEAPME mod Rådet (sag T-135/96, Sml. II, s. 2335). Hvad angår argumentet om langfristede kontrakter for levering af gas, som sagsøgeren har indgået med kraftværker før vedtagelsen af det anfægtede direktiv, har Rådet gjort gældende, at de to kumulative betingelser, som fremgår af de nævnte domme, for at fastslå, at sagsøgerne er individuelt berørt i artikel 230, fjerde afsnit, EF’s forstand – dvs. dels tilstedeværelsen af en højere retsregel, der forpligter fællesskabsinstitutionerne til at tage hensyn til sagsøgerens særlige situation sammenlignet med alle andre berørte personers situation, og dels den omstændighed, at den anfægtede retsakt helt eller delvist hindrer opfyldelsen af de pågældende kontrakter – ikke er opfyldt i den foreliggende sag. Sagsøgeren bekræfter selv, at de gasser, der er omfattet af disse kontrakter, blev leveret både til selskabets egne kraftværker og til andre værker. Derfor kan selskabet drage fordel af de kvoter, der er tildelt værker, som er en del af selskabets koncern, eller overføre kvoterne mellem selskabets forskellige produktionsanlæg. Ifølge Rådet påhviler det faktisk i henhold til ordlyden af punkt 92 i Kommissionens retningslinjer (jf. præmis 14 ovenfor) i tilfælde, hvor en affaldsgas fra en produktionsproces anvendes som brændstof af et andet anlæg, medlemsstaten at træffe afgørelse vedrørende fordelingen af kvoterne mellem de to anlæg. Medlemsstaten kan således vælge at tildele kvoter til driftslederen af det anlæg, der overfører affaldsgasserne, dvs. i den foreliggende sag til en støbejerns- eller stålproducent, selv om de emissioner, der stammer fra forbrændingen af nævnte gasser, ikke stammer fra stålproduktionsanlægget som sådan, men fra kraftværket. Under disse omstændigheder har sagsøgeren ikke godtgjort, at det anfægtede direktiv hindrer selskabet i at opfylde de pågældende kontrakter for levering af gas. Under alle omstændigheder indebærer den ene omstændighed, at det anfægtede direktiv gennem de nationale gennemførelsesforanstaltninger risikerer at gøre opfyldelsen af disse kontrakter mere vanskelig, ikke, at det kan fastslås, at sagsøgeren er individuelt berørt.

56 Parlamentet og Rådet har – støttet af Kommissionen – anført, at sagsøgeren heller ikke har godtgjort, at selskabet udgør en del af en lukket kategori af driftsledere. Henset til, at det anfægtede direktiv udgør en generel foranstaltning, som finder anvendelse på alle de driftsledere, der udøver den virksomhed, som er defineret i direktivets bilag I, er sagsøgeren alene i sin objektive egenskab af støbejerns- og stålproducent omfattet på samme måde som en hvilken som helst anden erhvervsdrivende, der befinder sig i den samme situation. Desuden er den eventuelle tilstedeværelse af kun 15 støbejerns- og stålproducenter på tidspunktet for vedtagelsen af det anfægtede direktiv ikke tilstrækkeligt til at individualisere sagsøgeren. Ifølge Parlamentet medfører selv den omstændighed, at sagsøgeren tilhører en »lukket og identificerbar gruppe« på tidspunktet for vedtagelsen af det anfægtede direktiv eller vil blive økonomiske mere berørt end sine konkurrenter, ikke, at sagsøgeren individualiseres som retsaktens adressat.

57 Rådet har bestridt, at sagsøgeren vil blive en »nettokøber af kvoter« på grund af selskabets særlige situation. Herved har Rådet for det første mindet om, at medlemsstaterne i løbet af den første tildelingsperiode gratis tildeler mindst 95% af kvoterne, der er fastsat af NAP’en, mod mindst 90% i løbet af den anden tildelingsperiode. For det andet kan kvoterne i henhold til det anfægtede direktivs artikel 12, stk. 1 og 2, overdrages uden restriktioner både inden for samme koncern og til andre personer, der befinder sig enten i Fællesskabet eller i tredjelande. For det tredje bliver antallet af de fra begyndelsen tildelte kvoter skønsmæssigt fastsat af hver medlemsstat under hensyntagen til en række faktorer og kriterier (jf. præmis 48 ff. ovenfor). Endelig giver Kyotoprotokollens fleksible mekanismer støbejerns- og stålproducenterne mulighed for at omlægge emissionskreditter, der er opnået i forbindelse med de berørte projekter, til kvoter, som kan anvendes inden for ordningen for handel med kvoter. Følgelig vil sagsøgeren være i stand til gratis at samle kvoter til selskabets samlede emissioner.

58 Rådet har – støttet af Kommissionen – har bestridt undersøgelser til støtte for antagelsen om, at støbejerns- og stålproducenterne på grund af manglen på tekniske muligheder for jern- og stålindustrien til at reducere CO 2 -emissionerne befinder sig i en »speciel fastlåsningssituation«. Herved har Rådet i det væsentlige gjort gældende, at der findes tekniske muligheder for at reducere sådanne emissioner i jern- og stålsektoren både på kort og på lang sigt, at Fællesskabet yder en væsentlig finansiel støtte til forskere med henblik herpå, og at ordningen for handel med kvoter giver støbejerns- og stålproducenterne de økonomiske incitamenter til yderligere at reducere deres CO 2 -emissioner.

59 Hvad angår sagsøgerens anbringende om, at støbejerns- og stålproducenterne ikke er i stand til at overvælte en eventuel forhøjelse af de produktionsomkostninger, der stammer fra nødvendigheden af at købe emissionskvoter, på deres kunder, har Rådet – støttet af Kommissionen – anført, at en sådan producents eventuelle behov for at købe kvoter afhænger af det oprindelige antal af kvoter, der blev tildelt producenten på grundlag af NAP’en, og af producentens indsats for at reducere emissionerne. Sagsøgeren henviser selv til koncernens omstruktureringsproces og til reduktionen af antallet af selskabets højovne i 2012, hvilket sandsynligvis i sig selv vil reducere emissionerne. Det vil særligt være således, når selskabets højovne i overensstemmelse med sagsøgerens offentliggørelse bliver erstattet af lysbueovne, hvis CO 2 -emissioner pr. ton produceret stål er meget mindre. Selv hvis det antages, at sagsøgeren skal købe yderligere kvoter, kan de omkostninger, der er forbundet dermed, i det mindste delvist overføres til forbrugerne ved en betragtelig forhøjelse af priserne i stålsektoren, som er under udvidelse.

60 Parlamentet og Rådet har – støttet af Kommissionen – på grundlag af det ovenfor anførte konkluderet, at sagsøgeren ikke er individuelt berørt af det anfægtede direktiv, og at annullationspåstanden følgelig må afvises.

61 Endvidere har Parlamentet – støttet af Kommissionen – påberåbt sig afvisningen af annullationspåstanden, da de omtvistede bestemmelser ikke kan udskilles fra resten af det anfægtede direktiv uden at tømme dette for dets indhold. Faktisk ville det ifølge Parlamentet, hvis f.eks. forpligtelserne vedrørende tilladelsen til at udlede drivhusgasser (artikel 4 og 6) og NAP’erne (artikel 9) blev ophævet, føre til en retsakt, hvis indhold ville være fuldstændig »modsat«.

62 Herved har Parlamentet bestridt sagsøgerens anbringende om, at ordningen for handel med kvoter ville forblive »i det væsentligste uberørt«, hvis støbejerns- og stålproducenterne blev undtaget fra dens anvendelsesområde. Dette forhold har ingen forbindelse med spørgsmålet om, hvorvidt annullationen af de omtvistede bestemmelser har den virkning, at de ændrer indholdet af den resterende del af det anfægtede direktiv. Ifølge Parlamentet og Rådet kan sagsøgerens sene forsøg på i replikken og dermed i strid med betingelserne i procesreglementets artikel 48, stk. 2, at tilpasse sine påstande således, at selskabets søgsmål skal fortolkes »som om det også omfattede en påstand om annullation i det hele af det [anfægtede] direktiv, hvis en delvis annullation ikke var mulig«, desuden ikke tages til følge. Denne tilgang ville udvide og ikke mindske sagsøgerens oprindelige påstande til at omfatte en »delvis annullation« af det anfægtede direktiv. Imidlertid har sagsøgeren ikke fremlagt nye retlige eller faktiske omstændigheder i løbet af retsforhandlingerne, som omhandlet i procesreglementets artikel 48, stk. 2, der kunne berettige fremsættelsen af et nyt anbringende.

63 Følgelig har Parlamentet og Rådet gjort gældende, at annullationspåstanden ligeledes bør afvises af denne årsag.

64 I deres bemærkninger om konsekvenserne angående ikrafttrædelsen af artikel 263, fjerde afsnit, TEUF har Parlamentet og Rådet – støttet af Kommissionen – gjort gældende, at den omstændighed ikke er i stand til at ændre denne vurdering; nævnte artikel finder ikke anvendelse på den foreliggende sag, og det anfægtede direktiv er ikke en retsakt i denne bestemmelses forstand.

2. Sagsøgerens argumenter

65 Sagsøgeren har indledningsvis gjort gældende, at ifølge fast retspraksis vedrørende artikel 230, fjerde afsnit, EF kan den ene omstændighed, at den anfægtede foranstaltning er et direktiv, ikke i sig selv begrunde afvisning af et annullationssøgsmål fra realitetsbehandling. Følgelig kan et søgsmål om annullation af visse bestemmelser i et direktiv antages til realitetsbehandling, hvis sagsøgeren er umiddelbart og individuelt berørt af disse bestemmelser.

66 Hvad angår kriteriet om at være umiddelbart berørt har sagsøgeren anført, at selv om et direktiv i overensstemmelse med artikel 249, tredje afsnit, EF kræver en gennemførelsesretsakt fra medlemsstaternes side for at have direkte virkning på de erhvervsdrivendes retsstilling, er dette krav ikke tilstrækkeligt til i sig selv at fastslå, at sagsøgeren ikke er umiddelbart berørt i artikel 230, fjerde afsnit, EF’s forstand. Hvis dette var tilfældet, kunne direktiverne aldrig anfægtes af en erhvervsdrivende, hvilket er uforeneligt med retspraksis såvel som med retten til en effektiv domstolsbeskyttelse. Når en fællesskabsforanstaltning – herunder et direktiv – ikke overlader nogen skønsbeføjelse til medlemsstaterne hvad angår den forpligtelse, som skal pålægges sagsøgeren, dvs. når gennemførelsen sker helt automatisk, er en sådan sagsøger umiddelbart berørt. Faktisk kan institutionerne ikke alene ved valg af formen af den vedtagne retsakt fratage denne sagsøger den retsbeskyttelse, der er fastsat i artikel 230, fjerde afsnit, EF.

67 I den foreliggende sag overlader de omtvistede bestemmelser ikke nogen skønsbeføjelse til medlemsstaterne hvad angår de forpligtelser, der pålægges sagsøgeren.

68 Herved har sagsøgeren for det første bemærket, at medlemsstaterne i overensstemmelse med det anfægtede direktivs artikel 4 skal sikre, at støbejerns- og stålproducenterne fra den 1. januar 2005 ikke driver deres anlæg uden emissionstilladelse. Medlemsstaterne har herved ingen skønsbeføjelse. Det anfægtede direktivs artikel 27, stk. 1, fastsætter kun en mulighed for midlertidigt at undtage visse anlæg fra ordningen for handel med kvoter til den 31. december 2007, hvilket har den følge, at tilladelsesforpligtelsen træder i kraft senest den 1. januar 2008. På samme måde tillægger den mulighed, medlemsstaterne har for at tildele en midlertidig undtagelse fra 2005 til 2007, og som er fastsat i det anfægtede direktivs artikel 27, stk. 2, dem ingen skønsmæssig beføjelse og er på grund af de strenge betingelser uden praktisk betydning.

69 For det andet er argumentet om, at den vide skønsbeføjelse, som medlemsstaterne er i besiddelse af hvad angår udarbejdelsen af NAP’er, uden relevans, eftersom det anfægtede direktiv klart skelner mellem tilladelse (artikel 4) og kvoter (artikel 9). Forpligtelsen til at tillade CO 2 -emissioner har som sådan virkninger på sagsøgerens retsstilling, idet den delvis gør driftstilladelserne og CO 2 -emissionsrettighederne , der er udstedt i henhold til direktiv 96/61, og som sagsøgeren havde opnået tidligere til sine produktionsanlæg, ugyldige. Faktisk er denne tilladelse i henhold til det anfægtede direktivs artikel 6, stk. 2, forbundet med yderligere overvågnings- og rapporteringskrav såvel som med forpligtelsen til at returnere de kvoter, der er nødvendige for at dække det pågældende anlægs CO 2 -emissioner i løbet af hvert kalenderår. Ifølge sagsøgeren har medlemsstaterne ingen skønsbeføjelse hvad angår de forpligtelser, der herved er pålagt selskabet.

70 For det tredje skal den samlede mængde kvoter, der er tildelt for den pågældende tildelingsperiode, i henhold til det anfægtede direktivs artikel 9, sammenholdt med kriterium nr. 1) i direktivets bilag III, dels være i overensstemmelse med medlemsstatens forpligtelse til at begrænse sine emissioner efter beslutning 2002/358 og Kyotoprotokollen, og dels ved en nøje anvendelse af kriterierne i det anfægtede direktivs bilag III ikke overskride den nødvendige mængde. Det følger heraf, at når medlemsstaterne fastsætter den samlede mængde kvoter, der skal tildeles, skal de uden nogen skønsbeføjelse overholde et »absolut kvoteloft«. Denne fortolkning bekræftes af punkt 10 i Kommissionens yderligere retningslinjer vedrørende kriterium nr. 3) i det anfægtede direktivs bilag III (jf. præmis 14 ovenfor).

71 For det fjerde og endelig skal medlemsstaterne i henhold til det anfægtede direktivs artikel 12, stk. 3, og artikel 16 – uden herved at have en skønsmæssig beføjelse – dels pålægge enhver driftsleder forpligtelsen til senest den 30. april hvert år at returnere et antal kvoter, svarende til driftslederens samlede emissioner i det foregående kalenderår, og dels pålægge sanktioner i tilfælde af, at denne forpligtelse ikke overholdes.

72 Sagsøgeren har heraf konkluderet, at de omtvistede bestemmelser ikke overlader medlemsstaterne nogen skønsbeføjelse hvad angår de forpligtelser, der er pålagt selskabet, og at disse bestemmelser dermed umiddelbart berører selskabet i artikel 230, fjerde afsnit, EF’s forstand.

73 Sagsøgeren har ligeledes gjort gældende at være individuelt berørt af de omtvistede bestemmelser. Dels skal fællesskabslovgiver tage hensyn til de alvorlige konsekvenser, som følger heraf for sagsøgerens særlige situation, og dels udgør sagsøgeren en del af en lukket kategori, der består af et begrænset antal støbejerns- eller stålproducenter, som er påvirket af nævnte bestemmelser.

74 For det første er den forpligtelse, fællesskabslovgiver har til at tage hensyn til følgerne af den retsakt, som lovgiver har til hensigt at vedtage for visse borgeres situation, ifølge sagsøgeren af en sådan art, at den individualiserer dem (dommen i sagen Piraiki-Patraiki m.fl. mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 55, præmis 19, i sagen Sofrimport mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 55, præmis 11, og i sagen Cordorníu mod Rådet, nævnt ovenfor i præmis 55, præmis 20). Denne forpligtelse kan have sin oprindelse enten i en særlig bestemmelse i EF-traktaten (dommen i sagen Antillean Rice Mills m.fl. mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 55, præmis 67) eller i alle andre højere retsregler (dommen i sagen UEAPME mod Rådet, nævnt ovenfor i præmis 55, præmis 90) samt i proportionalitetsprincippet, ligebehandlingsprincippet og de grundlæggende rettigheder.

75 Herved har sagsøgeren anført, at fællesskabslovgiver af hensyn til proportionalitetsprincippet og ligebehandlingsprincippet såvel som til sagsøgerens ejendomsret og sagsøgerens ret til at udøve økonomisk virksomhed skulle have taget direktivets meget alvorlige virkninger på sagsøgerens særlige situation i betragtning. Således har fællesskabslovgiver ved – i strid med Parlamentets og Kommissionens indledende forslag – at undlade at medtage andre sektorer – særligt de konkurrerende sektorer for ikke-jernholdige metaller og kemikalier – i det anfægtede direktivs bilag I krænket ligebehandlingsprincippet og princippet om opretholdelsen af en ufordrejet konkurrence. På samme måde har fællesskabslovgiver ved ikke at anerkende støbejerns- og stålproducenternes tekniske og økonomiske umulighed for yderligere at reducere CO 2 -emissionerne krænket ejendomsretten, etableringsfriheden og sagsøgerens ret til at udøve økonomisk virksomhed såvel som proportionalitetsprincippet. Dermed har fællesskabslovgiver pålagt sagsøgeren en uforholdsmæssig byrde, som bringer selskabets eksistens i fare, idet dette nødvendigvis bliver en »nettokøber af kvoter« uden mulighed for at overvælte de omkostninger, der er forbundet dermed, på sine kunder. Endvidere er de omtvistede bestemmelser uforholdsmæssige, da de ikke er forbundet med foranstaltninger, der i det mindste letter deres uheldige konsekvenser for sagsøgeren – sådan som en priskontrolordning for kvoter eller muligheden for grænseoverskridende overførsel af kvoter inden for samme virksomhedskoncern. I mangel af en sådan mulighed for overførsel, der alvorligt påvirker sagsøgerens omstrukturering og selskabets konkurrenceevne, krænker det anfægtede direktiv ligeledes sagsøgerens ejendomsret og selskabets etableringsfrihed. Sagsøgeren har præciseret, at den i det anfægtede direktiv ulovlige hindring af selskabets etableringsfrihed, som følger af manglen på regler, der gør den grænseoverskridende overførsel af emissionskvoter mellem den samme virksomhedskoncerns forskellige anlæg mulig, ikke begrænses af argumentet om, at en udvidelse af et anlægs produktionskapacitet kan drage fordel af tildelingsreglerne for de »nytilkomne«. En sådan fordel er undergivet den pågældende værtsmedlemsstats skøn.

76 For det andet har sagsøgeren gjort gældende, at selskabet udgør en del af en lukket kategori af virksomheder, der er særligt påvirket af det anfægtede direktiv. I »EU-15« drev kun 15 virksomheder eller virksomhedskoncerner anlæg til støbejerns- eller stålproduktion, dvs. sagsøgeren, Corus, ThyssenKrupp, HKM, Riva, Luccini, SSAB, Voest Alpine, Salzgitter, Duferco, Rauttaruukki, Fundis, Saint-Gobain, DHS og Neue Maxhütte, hvilke siden den 1. maj 2004 er blevet udvidet med fem støbejerns- og stålproducenter fra de ti nye medlemsstater, dvs. Ispat Polska, Czech Steel Company, Moravia Steel, Dunaferr Dunai og US Steel Košice. Under alle omstændigheder kan udvidelsen af Unionen ikke i sig selv fratage denne gruppe dens stilling som lukket kategori, sådan som denne er fastslået i retspraksis, henset til, at denne udvidelse var fastsat i artikel 2 i akten vedrørende vilkårene for Den Tjekkiske Republiks, Republikken Estlands, Republikken Cyperns, Republikken Letlands, Republikken Litauens, Republikken Ungarns, Republikken Maltas, Republikken Polens, Republikken Sloveniens og Den Slovakiske Republiks tiltrædelse og tilpasningerne af de traktater, der danner grundlag for Den Europæiske Union (EUT 2003 L 236, s. 33), før det anfægtede direktiv trådte i kraft. Desuden er nytilkomnes indtræden på markedet ved etableringen af nye højovns-aktiviteter ikke et økonomisk levedygtigt alternativ og er derfor de facto udelukket. Faktisk kan en nytilkommen efter det anfægtede direktivs ikrafttrædelse og henset til de færre højovne i Unionen siden 1975 kun etablere sig på markedet gennem en overtagelse.

77 Ifølge sagsøgeren skyldes den »specielle fastlåsningssituation« for denne gruppe af producenter, som adskiller dem fra alle andre personer, at støbejerns- og stålproducenterne i en nær fremtid af tekniske årsager – til forskel fra situationen for andre berørte økonomiske sektorer såsom cementsektoren, elektricitetsektoren, papirsektoren og glassektoren – ikke er i stand til på en væsentlig måde at reducere CO 2 -emissionerne i overensstemmelse med det anfægtede direktivs mål. Følgelig kan de producenter, der er en del af denne gruppe, i realiteten ikke vælge mellem reduktionen af emissionerne og købet af yderligere kvoter, og dermed bliver de nødvendigvis »nettokøbere af kvoter«. I stålproduktionsprocessen er CO 2 -emission uundgåelig på grund af anvendelsen af kul som råmateriale og ikke som brændstof. Således findes der ikke noget økonomisk rentabelt alternativ til at formindske CO 2 -emissionerne, f.eks. ved anvendelse af et andet brændstof såsom naturgas. Forbedringen af højovns-teknologien for så vidt angår energieffektivitet har nået sin teoretiske grænse, der stadig medfører emissionen af to tons CO 2 pr. ton produceret stål. En yderligere reduktion af emissionerne er kun mulig ved et teknisk fremskridt, hvis udvikling vil tage mindst 20-30 år. Derimod er det ikke muligt at formindske produktionen, da højovnene af tekniske årsager altid bør fungere på et niveau, der er tæt på deres fulde kapacitet.

78 Sagsøgeren har fremhævet undersøgelser til støtte for, at driftslederne af højovne i de kommende ca. 25 år fortsat skal anvende eksisterende teknologier, hvis mulighed for fremskridt er meget reduceret. Alle forsøg på erstatning er indtil nu mislykkedes af tekniske og/eller økonomiske årsager. Selskabet har tilføjet, at i modsætning til, hvad Rådet har hævdet, er de emissions-reduktioner, som selskabet har foretaget frem til 2002, ikke resultatet af tekniske forbedringer, men skyldes først og fremmest lukning af fem højovne, forhøjelse af andre anlægs kapacitet såvel som udskiftning af malm fra Lorraine med malm fra Brasilien, der som råmateriale giver en bedre energieffektivitet. På samme måde skal sagsøgerens reduktionsmål for den periode, der løber mellem 2008 og 2012, særligt nås ved lukning af anlæg ledsaget af overførsel af produktionen til andre anlæg i andre medlemsstater.

79 Sagsøgeren har desuden gjort gældende, at stålsektoren er den eneste af de fire sektorer, der er omfattet af det anfægtede direktivs bilag I, som står over for konkurrencen med andre sektorer, der ikke er omfattet af nævnte direktiv, dvs. de ikke-jernholdige metaller og plasticmaterialer. Denne meget ugunstige konkurrencesituation for støbejerns- og stålproducenterne er forværret dels ved en »meget koncentreret« efterspørgsel – særligt den fra automobilindustrien – og dels ved en skærpet konkurrence, der stammer fra sektorer, som ikke er omfattet af det anfægtede direktiv, og stålproducenter i tredjelande såsom USA, der ikke er underlagt de forpligtelser, som følger af Kyotoprotokollen, og som udgør 65% af verdensproduktionen. Således er de europæiske stålproducenter ikke i stand til at overvælte forøgelsen af produktionsomkostninger, der er forårsaget af nødvendigheden af at købe CO 2 -kvoter, på deres kunder, hvilket yderligere påvirker deres allerede lave rentabilitet. Herved er den konkurrencemæssige situation en anden for de andre sektorer, der er omfattet af det anfægtede direktivs bilag I. F.eks. har energileverandørerne, henset til vurderingen af en væsentlig forhøjelse af elektricitetsprisen, muligheden for at overvælte enhver eventuel forhøjelse af deres produktionsomkostninger på deres kunder og for mærkbart at forbedre deres rentabilitet.

80 Sagsøgeren har præciseret, at selv den nylige prisstigning på stål derimod ikke gør det muligt for selskabet at overvælte forhøjelsen af de produktionsomkostninger, der stammer fra nødvendigheden af at købe emissionskvoter, på sine kunder. Denne prisstigning er alene resultatet af stigende omkostninger til råvarer og transport på verdensplan. Imidlertid står de europæiske støbejerns- og stålproducenter over for en stærk konkurrence på verdensplan fra producenter fra tredjelande, der enten som Amerikas Forenede Stater, Australien og Republikken Tyrkiet ikke har ratificeret Kyotoprotokollen, eller som Republikken Indien, Folkerepublikken Kina og Den Føderative Republik Brasilien, der har ratificeret Kyotoprotokollen, men som i første omgang ikke er forpligtet til at reducere deres CO 2 -emissioner (Kyotoprotokollens bilag B), eller som alene i henhold til Kyotoprotokollen er forpligtet til at opretholde det nuværende emissions-niveau, hvilket er tilfældet for Den Russiske Føderation og Ukraine. Derfor er de europæiske støbejerns- og stålproducenter de eneste, der påføres yderligere produktionsomkostninger på grund af gennemførelsen af Kyotoprotokollen, samtidig med at de er udsat for et stadigt stærkere konkurrencepres fra importeret stål fra tredjelande, hvor betydningen afhænger af prisniveauet på det europæiske marked. Sagsøgeren har tilføjet, at henset til den nuværende emissionskvotepris på 26 EUR pr. ton udledt CO 2 forårsager produktionen af et ton stål, som medfører emissionen af omkring to tons CO 2 , en yderligere omkostning på 52 EUR, mens den globale transportpris for et ton stål normalt ikke overstiger 20 EUR. Sagsøgeren har tilføjet, at til forskel fra støbejerns- og stålproducenterne må energileverandørerne, særligt de, der er etableret i Tyskland og Det Forenede Kongerige, formodes at inkludere værdien af de gratis opnåede emissionskvoter i priserne på elektricitet for at opnå ekstraordinære indtægter.

81 Sagsøgeren har på baggrund af det ovenstående konkluderet, at de støbejerns- og stålproducenter, som er etableret i Unionen, befinder sig i en »speciel fastlåsningssituation«, der adskiller dem fra alle andre personer. Denne situation forværres af den omstændighed, at det anfægtede direktiv hverken fastsætter et prisloft eller en priskontrolordning for emissionskvoter. Ifølge nylige undersøgelser er støbejerns- eller stålproducenterne således blevet mødt med en kvotepris, der gør det muligt at udlede et ton CO 2 , på mellem 20 og 60 EUR mere, selv om en pris på 20 EUR allerede truer stålsektorens bruttofortjeneste.

82 For det tredje har sagsøgeren gjort gældende, at som langt den største støbejerns- og stålproducent i Europa med en produktion på 40 mio. tons stål, efterfulgt af Thyssen-Krupp (17 mio.) og Corus (16 mio.) er selskabet på en særlig alvorlig måde blevet påvirket af det anfægtede direktiv. Ved anvendelsen af sin meget avancerede højovnsteknologi har sagsøgeren allerede mindsket sine drivhusgasemissioner – heriblandt CO 2 – i et omfang, der er væsentligt meget større end det, som er omfattet af Kyotoprotokollen, dvs. 19% i absolutte tal og 24% i relative tal (pr. ton produceret stål) siden 1990, og kan af de tekniske årsager, der er nævnt ovenfor i præmis 77 og 78, ikke fortsætte med væsentligt at reducere CO 2 -emissionerne. Desuden har sagsøgeren i 2002 ved udnyttelsen af sine højovne opnået en bruttofortjeneste på 16 EUR og en nettofortjeneste på 4 EUR pr. ton udledt CO 2 . Det følger heraf, at selv med de laveste emissionskvotepriser ifølge den nuværende beregning på 20 EUR, som svarer til en yderligere omkostning på 40 EUR per ton stål, bliver produktionen urentabel for sagsøgeren i en sådan grad, at det ikke længere vil være muligt for selskabet at fortsætte med at drive sine anlæg i Europa.

83 For det fjerde er sagsøgeren den eneste europæiske støbejerns- og producent, der grundet omstændigheden med den igangværende omstrukturering af sin koncern, som tilsigter at forbedre selskabets konkurrenceevne, står over for et særligt problem, der er skabt af det anfægtede direktiv. Denne omstrukturering, som blev indledt ved fusionen i 2001 (jf. præmis 30 ovenfor), dvs. før vedtagelsen af det anfægtede direktiv, omfatter lukningen af anlæg eller nedsættelsen af den mindst rentable produktionskapacitet i en medlemsstat og den tilsvarende forhøjelse af produktionskapaciteten i de mere rentable anlæg, der er etableret i andre medlemsstater. Denne situation er særlig for sagsøgeren og adskiller selskabet fra alle andre støbejerns- eller stålproducenter, hvis anlæg befinder sig i en enkelt medlemsstat. Den eneste undtagelse er Corus med anlæg etableret i Det Forenede Kongerige og i Nederlandene, men som allerede har optimeret sin produktion. Imidlertid bringer det anfægtede direktiv denne omstrukturering i fare ved ikke at pålægge medlemsstaterne forpligtelsen til at muliggøre den grænseoverskridende overførsel af kvoter fra et anlæg, der står for at skulle lukkes, til andre anlæg etableret i andre medlemsstater. Således har de belgiske og tyske regeringer allerede meddelt, at i tilfælde af lukning mister sagsøgeren sine kvoter for de anlæg, der er etableret i Wallonien (Belgien) og i Bremen (Tyskland), således at selskabet ikke er i stand til at overføre disse kvoter til sine anlæg, som er etableret i Spanien eller i Frankrig, hvor selskabet havde forventet en tilsvarende forhøjelse af produktionskapaciteterne. På samme måde fastsætter den tyske NAP og artikel 10, stk. 1, første punktum, i den tyske lovforslag om tildelingen af kvoter i løbet af den første tildelingsperiode annulleringen af kvoter i tilfælde af et anlægs lukning, undtagen hvis driftslederen sætter et nyt anlæg i drift i Tyskland (og ikke i en anden medlemsstat). På samme måde fastsætter den franske NAP, at en driftsleder kun kan bevare et lukket anlægs kvoter, hvis aktiviteten bliver overført til et andet anlæg etableret på fransk område. Sagsøgeren er således tvunget til at gå imod sit omstruktureringsmål og forbedringen af sin konkurrenceevne. Selskabet må købe yderligere emissionskvoter for at dække de produktionskapaciteter, der oprindeligt skulle lukkes og overføres til anlæg, som er etableret i andre medlemsstater, og fortsætte med at drive mindre rentable anlæg udelukkende med det formål ikke at miste de allerede tildelte kvoter.

84 Sagsøgeren har tilføjet, at selskabet ligeledes er den eneste erhvervsdrivende i alle de sektorer, der er omfattet af det anfægtede direktivs bilag I, som står over for problemet med grænseoverskridende overførsel af produktionskapaciteter mellem anlæg, der er beliggende i forskellige medlemsstater. Dette problem påvirker ikke cementsektoren, glassektoren, elektricitetssektoren og papirsektoren, hvis anlæg til forskel fra stålproduktionsanlæg er beliggende enten tæt på kunderne eller i områder, der tilbyder råvarer i tilstrækkelig mængde. Følgelig er lukningen af et anlæg i en medlemsstat og overførslen af produktionen til en anden medlemsstat ikke en sandsynlig mulighed for producenterne i disse sektorer.

85 Under alle omstændigheder er der hvad angår etableringsfriheden intet grundlag for at overlade spørgsmålet om, i hvilket omfang de grænseoverskridende overførsler af produktionskapaciteter er mulige, til medlemsstaternes skøn. Dette gælder så meget desto mere, som der findes vigtige økonomiske og politiske incitamenter for medlemsstaterne til ikke at muliggøre en sådan overførsel af produktionskapaciteter, herunder overførslen af emissionskvoter, der er forbundet hermed. Dels set fra synspunktet fra den medlemsstat, som oprindeligt har tildelt disse kvoter, er der ingen interesse i at gøre en sådan overførsel lettere og i på sit område at miste både de pågældende produktionskapaciteter og den beskæftigelse, der er knyttet hertil, og de allerede tildelte kvoter. Dels har bestemmelsesmedlemsstaten for en sådan overførsel, særligt når denne stat er lille, ikke nødvendigvis interesse i gratis at tildele kvoter til en nytilkommen, henset til risikoen for at overskride sit nationale kvoteloft og dermed tilsidesætte sine reduktionsforpligtelser i henhold til beslutning 2002/358 og Kyotoprotokollen. Således som det fremgår af Kommissionens yderligere retningslinjers bilag 4, punkt 5 (jf. præmis 14 ovenfor), bekræftes disse betænkeligheder af den omstændighed, at hovedparten af medlemsstaterne ikke gør den grænseoverskridende overførsel af kvoter mulig. I disse retningslinjer har Kommissionen selv gjort opmærksom på denne problematik ved at understrege, at i løbet af den første tildelingsperiode har medlemsstaterne vedtaget en lang række bestemmelser vedrørende reserverne for nytilkomne, lukningerne og overførslerne, der bidrager til en stor kompleksitet og til en mangel på gennemsigtighed på det indre marked og risikerer at medføre konkurrencefordrejninger. Kommissionen har draget den konklusion, at det er nødvendigt at overveje oprettelsen af en fællesskabsreserve såvel som en harmonisering af de administrative bestemmelser, der finder anvendelse på nytilkomne, på lukninger og på grænseoverskridende overførsler inden for det indre marked (Kommissionens yderligere retningslinjers bilag 7). Sagsøgeren har ligeledes påberåbt sig en undersøgelse, ifølge hvilken det i ordningen for handel med kvoter på nuværende tidspunkt – henset til medlemsstaternes interesse i at bevare de afgifter og den beskæftigelse, der er knyttet til anlæg etableret på deres område – er fornuftigt for staterne enten at tilbagetage kvoterne fra de lukkede anlæg eller i det mindste at undergive opretholdelsen af disse kvoter åbningen af et nyt anlæg på deres område med henblik på at undgå, at driftslederen forlader landet. Imidlertid kan det resultere i en konkurrence mellem medlemsstaterne, der er økonomisk ineffektiv og politisk uønsket, med henblik på at fastholde og tiltrække investeringer. Af disse årsager konkluderede denne undersøgelse, at det var nødvendigt med en harmonisering af bestemmelserne på fællesskabsniveau, der gør det muligt for anlæggene at bevare deres kvoter selv i tilfælde af en lukning. Følgelig kan etableringsfrihedens effektive virkning ifølge sagsøgeren kun beskyttes ved en indgriben fra fællesskabslovgiver selv.

86 For det femte har sagsøgeren gjort gældende at være særligt påvirket af det anfægtede direktiv på grund af langfristede kontrakter, der længe forbandt selskabet med elektricitetsværkerne, som delvis ikke er en del af selskabets koncern. Disse kontrakter har som formål levering af højovns-gas, der indeholder carbonmonoxid, CO 2 og kvælstof med henblik på elektricitetsproduktionen. Sagsøgeren rejser spørgsmålet, om de pågældende emissionskvoter hvad angår det anfægtede direktivs artikel 3, litra b) og e), skal tildeles selskabet eller tildeles elektricitetsværket. I tilfælde af, at disse kvoter går til elektricitetsværket, forværres sagsøgerens situation igen, eftersom selskabet i givet fald skal erhverve de nødvendige kvoter på markedet for handel eller i tilfælde af, at leveringen til elektricitetsværket ophører, brænde sine højovns-gasser uden i øvrigt at besidde det tilsvarende antal kvoter. Heraf følger en alvorlig konkurrencemæssig ulempe for sagsøgeren sammenlignet med selskabets konkurrenter, der anvender deres egne elektricitetsværker.

87 Endelig, for det sjette, har sagsøgeren fremhævet, at fordi selskabet er påvirket i særlig grad af de omtvistede bestemmelser, havde det været tæt inddraget i lovgivningsproceduren særligt i løbet af forskellige møder med repræsentanter for Kommissionen, Parlamentet og Rådet. I første omgang i forbindelse med en række af sagsøgeren udtrykte indvendinger, der skulle tages stilling til, for endeligt at blive afvist uden nogen begrundelse.

88 På baggrund af det ovenstående konkluderer sagsøgeren, at selskabet, for at dets annullationspåstand kan antages til realitetsbehandling i henhold til artikel 230, fjerde afsnit, EF, har fastslået tilstedeværelsen af en samling af omstændigheder, som er særlige for det, og som adskiller det fra alle andre.

89 Hvad angår den formalitetsindsigelse, som Parlamentet har fremført vedrørende påstanden om den delvise annullation af det anfægtede direktiv, har sagsøgeren understreget, at selskabet ikke påstår den fuldstændige ophævelse af de omtvistede bestemmelser, men alene, at der ses bort fra deres anvendelse på anlæg til produktion af støbejern eller stål. Derfor medfører denne påstand ingen ændring af ordningen for handel med kvoter for de andre sektorer, som er omfattet af det anfægtede direktivs bilag I. Faktisk kan det anfægtede direktivs anvendelsesområde enten udstrækkes til andre sektorer, som det allerede er blevet foreslået til sektorerne for ikke-jernholdige metaller og kemikalier, eller begrænses, uden at det berører virkningen og selve indholdet af ordningen for handel med kvoter. Således vil den påståede delvise annullation alene have til følge, at den tydeligt og klart definerede del af det anfægtede direktivs bilag I, som omfatter anlæg til produktion af støbejern og stål, bliver ophævet.

90 Selv hvis det antages, at de omtvistede bestemmelser ikke kan udskilles fra det anfægtede direktiv i sin helhed, kan annullationspåstanden ifølge sagsøgeren ikke desto mindre antages til realitetsbehandling. Faktisk er det, hvis den delvise annullation ikke kan nås, nødvendigt at fortolke denne påstand som vedrørende den fuldstændige annullation af det anfægtede direktiv. Denne vurdering stammer fra nødvendigheden af at fortolke påstandene med hensyn til deres sammenhæng og de mål, der forfølges af stævningen, som tilsigter at bringe tilsidesættelsen af sagsøgerens grundlæggende rettigheder til ophør. I tilfælde af, at Retten ikke tiltræder den tilgang, som er forsvaret i præmis 89 ovenfor, har sagsøgeren subsidiært påstået fuldstændig annullation af det anfægtede direktiv, hvilket endnu er muligt efter indgivelsen af stævningen.

91 Sagsøgeren har på baggrund af samtlige ovenstående forhold konkluderet, at annullationspåstanden kan antages til realitetsbehandling.

92 I sine bemærkninger vedrørende konsekvenserne angående ikrafttrædelsen af artikel 263, fjerde afsnit, TEUF har sagsøgeren i det væsentlige fremført, dels at denne bestemmelse finder anvendelse på den foreliggende sag, og dels at det anfægtede direktiv indholdsmæssigt udgør en retsakt i denne bestemmelses forstand med den begrundelse, at de anfægtede bestemmelser ikke overlader noget skøn til medlemsstaterne hvad angår deres gennemførelse, og således fritager sagsøgeren fra at påvise, at selskabet er individuelt berørt af nævnte direktiv.

B – Rettens bemærkninger

93 I henhold til artikel 230, stk. 4, EF kan enhver fysisk eller juridisk person indbringe en klage over beslutninger, der retter sig til denne person, samt over beslutninger, som, skønt de er udfærdiget i form af en forordning eller en beslutning rettet til en anden person, dog berører den første person umiddelbart og individuelt.

94 Det fremgår af fast retspraksis, at alene den omstændighed, at denne traktatbestemmelse ikke udtrykkeligt anerkender realitetspåkendelse af annullationssøgsmål fra en borger til prøvelse af et direktiv, som omhandlet i artikel 249, tredje afsnit, EF, ikke kan begrunde, at et sådant søgsmål afvises fra realitetsbehandling. Fællesskabets institutioner kan nemlig ikke alene ved valg af formen for den omhandlede retsakt udelukke den retsbeskyttelse, traktaten giver privatpersoner, selv om beskyttelsen tildeles af et direktiv (Rettens kendelse af 10.9.2002, sag T-223/01, Japan Tobacco og JT International mod Parlamentet og Rådet, Sml. II, s. 3259, præmis 28, af 30.4.2003, sag T-154/02, Villiger Söhne mod Rådet, Sml. II, s. 1921, præmis 39, af 6.9.2004, sag T-213/02, SNF mod Kommissionen, Sml. II, s. 3047, præmis 54, og af 25.4.2006, sag T-310/03, Kreuzer Medien mod Parlamentet og Rådet, endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 40 og 41). Tilsvarende er alene den omstændighed, at de omtvistede bestemmelser er en del af en generel retsakt, som udgør et ægte direktiv og ikke en beslutning i artikel 249, fjerde afsnit, EF’s forstand, truffet i form af et direktiv, ikke i sig selv tilstrækkelig til at udelukke, at disse bestemmelser kan berøre en borger umiddelbart og individuelt (jf. i denne retning kendelsen i sagen Japan Tobacco og JT International mod Parlamentet og Rådet, præmis 30, og kendelse af 6.5.2003, sag T-321/02, Vannieuwenhuyze-Morin mod Parlamentet og Rådet, Sml. II, s. 1997, præmis 21).

95 I den foreliggende sag skal det fastslås, at det anfægtede direktiv både ved sin form og ved sit indhold er en generel retsakt, som finder anvendelse på objektivt fastlagte situationer, og som skaber retsvirkninger over for generelt og abstrakt afgrænsede personkredse, nemlig alle driftslederne af anlæg, der udøver en aktivitet omfattet af det anfægtede direktivs bilag I, heriblandt produktionen af støbejern eller stål, som sagsøgeren er en del af.

96 Det er dog ikke udelukket, at en sådan generel retsakts bestemmelser under visse omstændigheder kan berøre visse af driftslederne umiddelbart og individuelt (jf. i denne retning Domstolens dom af 16.5.1991, sag C-358/89, Extramet Industrie mod Rådet, Sml. I, s. 2501, præmis 13, dommen i sagen Codorníu mod Rådet, nævnt ovenfor i præmis 55, præmis 19, og dom af 25.7.2002, sag C-50/00 P, Pequeños Agricultores mod Rådet, Sml. I, s. 6677, præmis 36).

97 Endvidere fremgår det af fast retspraksis, at betingelsen om, at en fysisk eller juridisk person skal være umiddelbart berørt af den retsakt, der prøves under en sag som omhandlet i artikel 230, fjerde afsnit, EF, indebærer, at denne retsakt umiddelbart skal have indvirkning på den pågældendes retsstilling og ikke overlade nogen skønsmæssig beføjelse til adressaterne, der skal gennemføre den, men at gennemførelsen skal ske helt automatisk og udelukkende i medfør af fællesskabsretsreglerne uden anvendelse af andre mellemkommende regler (Domstolens dom af 29.6.2004, sag C-486/01 P, Front National mod Parlamentet, Sml. I, s. 6289, præmis 34, og af 22.3.2007, sag C-15/06 P, Regione Siciliana mod Kommissionen, Sml. I, s. 2591, præmis 31).

98 Retten finder det hensigtsmæssigt først at undersøge, om sagsøgeren er individuelt berørt af de omtvistede bestemmelser. Det er kun subsidiært, at Retten i givet fald ligeledes vil undersøge, om sagsøgeren er umiddelbart berørt af disse bestemmelser.

99 Som fastslået i fast retspraksis kan en anden fysisk eller juridisk person end adressaten for en retsakt kun påstå at være berørt individuelt som omhandlet i artikel 230, stk. 4, EF, såfremt personen rammes af den pågældende retsakt på grund af visse egenskaber, som er særlige for vedkommende, eller på grund af en faktisk situation, der adskiller vedkommende fra alle andre og derfor individualiserer denne på lignende måde som retsaktens adressat (Domstolens dom af 15.7.1963, sag 25/62, Plaumann mod Kommissionen, Sml. 1954-1964 s. 411, org.ref.: Rec. s. 197, på s. 223, dommen i sagen Pequeños Agricultores mod Rådet, nævnt ovenfor i præmis 96, præmis 36, og dom af 1.4.2004, sag C-263/02, Kommissionen mod Jégo-Quéré, Sml. I, s. 3425, præmis 45).

100 På grundlag af disse betragtninger skal det efterprøves, om de forpligtelser, der eventuelt følger af de omtvistede bestemmelser, kan individualisere sagsøgeren som en adressat. Der skal herved peges på, at sagsøgeren påstår annullation for det første af det anfægtede direktivs artikel 4, der opstiller kravet om besiddelse af en emissionstilladelse, for det andet af direktivets artikel 6, stk. 2, litra e), og artikel 12, stk. 3, om forpligtelsen til returnering af kvoter, svarende til de samlede emissioner fra anlægget i det foregående kalenderår, for det tredje af direktivets artikel 9, sammenholdt med kriterium nr. 1) i direktivets bilag III vedrørende oprettelsen af NAP’er og den pligt, der hævdes at påhvile medlemsstaterne til at tildele et maksimalt antal emissionskvoter til anlæggenes driftsledere, og for det fjerde af direktivets artikel 16, stk. 2-4, om sanktionerne i tilfælde af, at forpligtelsen til at returnere ikke overholdes, i det omfang disse bestemmelser i henhold til det anfægtede direktivs artikel 2, sammenholdt med direktivets bilag I, finder anvendelse på støbejerns- eller stålproducenterne.

101 Til støtte for hævdelsen af at være individuelt berørt af de omtvistede bestemmelser har sagsøgeren for det første i det væsentlige anført, at fællesskabslovgiver i henhold til adskillige højere retsregler – herunder sagsøgerens grundlæggende rettigheder – var forpligtet til at tage hensyn til den særlige situation for de støbejerns- eller stålproducenter, der er etableret i det indre marked, og særligt til sagsøgerens situation (dommen i sagen Piraiki-Patraiki m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 55 ovenfor, præmis 19, i sagen Sofrimport mod Kommissionen, nævnt i præmis 55 ovenfor, præmis 11, og i sagen UEAPME mod Rådet, nævnt i præmis 55 ovenfor, præmis 90).

102 Det skal herved bemærkes, at der ikke findes nogen udtrykkelig og speciel bestemmelse enten af højere rang eller i afledt ret, som måtte have forpligtet fællesskabslovgiver til under processen med vedtagelse af det anfægtede direktiv at tage hensyn til støbejerns- eller stålproducenternes situation – eller endog til sagsøgerens situation – sammenlignet med situationen for de erhvervsdrivende i de andre industrisektorer, der er omfattet af nævnte direktivs bilag I (jf. i denne retning Rettens dom af 17.1.2002, sag T-47/00, Rica Foods mod Kommissionen, Sml. II, s. 113, præmis 41 og 42; jf. ligeledes Rettens kendelse af 6.5.2003, sag T-45/02, DOW AgroSciences mod Parlamentet og Rådet, Sml. II, s. 1973, præmis 47, af 25.5.2004, sag T-264/03, Schmoldt m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 1515, præmis 117, og af 16.2.2005, sag T-142/03, Fost Plus mod Kommissionen, Sml. II, s. 589, præmis 61-65). Således fastlægger særligt artikel 174 EF og artikel 175, stk. 1, EF i deres egenskab af retsgrundlag for Fællesskabets lovgivningsvirksomhed på miljøområdet ikke en sådan forpligtelse. Desuden har sagsøgeren ikke, undtagen ved henvisningen til sine grundlæggende rettigheder og til visse almindelige retsgrundsætninger, der beskytter selskabet, påberåbt sig nogen konkret højere regel, der specielt omfatter selskabet eller i det mindste omfatter støbejerns- og stålproducenterne, som kan skabe en sådan forpligtelse til fordel for selskabet.

103 Fællesskabsinstitutionerne er vel under vedtagelsen af en generel retsakt forpligtet til at respektere de højere retsregler, herunder de grundlæggende rettigheder, men anbringendet om, at en sådan retsakt tilsidesætter disse regler eller disse rettigheder, er imidlertid ikke i sig selv tilstrækkeligt til at antage en borgers søgsmål til realitetsbehandling, da dette ville tømme kravene i artikel 230, fjerde afsnit, EF for deres indhold, eftersom denne påståede tilsidesættelse ikke er af en sådan art, at den individualiserer borgeren på lignende måde som adressaten (jf. for så vidt angår ejendomsretten Rettens kendelse af 28.11.2005, sag T-94/04, EEB m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 4919, præmis 53-55, jf. ligeledes i denne retning Rettens kendelse af 26.6.2006, sag T-311/03, Nürburgring mod Parlamentet og Rådet, ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 65 og 66). I denne sammenhæng kan sagsøgeren ikke gyldigt påberåbe sig dommen i sagen Codorníu, nævnt i præmis 55 ovenfor (præmis 20-22); af dommen fremgår det, at det eneafgørende for at realitetspåkende søgsmålet mod den anfægtede forordning med hensyn til de omtvistede bestemmelser var den individualiserende karakter af den omtvistede betegnelse, på grundlag af hvilken sagsøgeren længe havde været den eneste varemærkeindehaver.

104 Under alle omstændigheder har sagsøgeren ikke påvist, at de omtvistede bestemmelser, særligt forpligtelsen til emissionstilladelse i henhold til det anfægtede direktivs artikel 4, forpligtelsen til returnering i henhold til direktivets artikel 12, stk. 3, sammenholdt med direktivets artikel