ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
67.

På denne baggrund foreslår jeg at besvare det præjudicielle spørgsmål som følger: »Momsdirektivets artikel 168 skal fortolkes således, at en afgiftspligtig person har ret til at fradrage den moms, der er blevet erlagt ved fremstillingen eller erhvervelsen af investeringsgoder, som umiddelbart er bestemt til at benyttes gratis af offentligheden, men som anvendes som et middel til at få besøgende til at opsøge et sted, hvor den afgiftspligtige planlægger at udbyde varer og/eller tjenesteydelser inden for udøvelsen af sin økonomiske virksomhed.«
44.

Det er ligeledes klart, at eftersom en afbrydelse af det ægteskabelige forhold eller af samlivet medfører, at det fælles samliv bringes til ophør, og at den fælles husstand opløses, opstår spørgsmålet om fastsættelsen af børnebidrag vedrørende hustandens børn og fordelingen af udgiften hertil ikke blot automatisk som følge af almindelig sund fornuft, men også og navnlig nødvendigvis som følge af rent juridiske grunde. Jeg må indrømme, at det uden at se bort fra, hvorledes denne form for sager forløber i virkeligheden, er indlysende, at det ene forhold, nemlig spørgsmålet om fastsættelse af børnebidrag vedrørende hustandens børn og fordelingen af udgiften hertil, er en automatisk og naturlig følge af det andet, nemlig afbrydelsen af det fælles samliv. I det foreliggende tilfælde forekommer det mig således uomtvisteligt godtgjort, at det første forhold i retlig forstand er accessorisk knyttet til det andet forhold.
97.

Den forelæggende ret har endvidere anført, at et af formålene med den østrigske ordning om afskrivning på goodwill er at ligestille erhvervelse af et driftssted og erhvervelse af et datterselskab ( 58 ). Mens der i første tilfælde ved erhvervelse af et driftssteds formuegoder principielt kan foretages afskrivning på goodwill, er dette principielt ikke muligt ved erhvervelse af en kapitalandel i et retligt selvstændigt selskab. I og med at de østrigske koncernbeskatningsregler i skatteretlig henseende til dels ophæver det erhvervede selskabs retlige selvstændighed, idet dets resultat medregnes hos moderselskabet, sker der imidlertid en tilnærmelse mellem erhvervelse af en kapitalandel og erhvervelse af et driftssted. I relation til ordningens formål er kapitalandele inden for rammerne af koncernbeskatningsreglerne således omfattet af en anden retlig situation end uden for disse.
51.

Den græske bestemmelse er heller ikke en positiv foranstaltning for at sikre fuld ligestilling mellem mænd og kvinder i henhold til ligebehandlingsdirektivets artikel 3. Det ses nemlig ikke, at begrænsningen af forældreorloven til ulempe for faderen skulle være egnet til at overvinde eller mindske eksisterende faktiske uligheder til fordel for kvinder. Tværtimod er der sågar risiko for, at man ved en sådan bestemmelse styrker en traditionel rollefordeling i familien, og at det bliver vanskeligere for den ikke erhvervsaktive hustru at komme ud på eller vende tilbage til arbejdsmarkedet. I øvrigt opfordrer 11. betragtning til ligebehandlingsdirektivet ligefrem medlemsstaterne til at gøre det muligt for mænd og kvinder at forene familiære og arbejdsmæssige forpligtelser bedre i form af ordninger om forældreorlov, som hver forælder kan udnytte, idet der ikke differentieres ud fra køn.
Sjette direktiv 77/388’s artikel 4, stk. 4, andet afsnit, er til hinder for, at en medlemsstat, som under udøvelse af den mulighed, som denne bestemmelse giver, betinger dannelsen af en momsgruppe af, at alle gruppens medlemmer er juridiske personer, medmindre denne betingelse er begrundet i hensynet til at forebygge misbrug eller bekæmpe momssvig og momsunddragelse, under overholdelse af princippet om afgiftsneutralitet, som det påhviler den forelæggende ret at kontrollere.

En national lovgivning, hvorefter kravet i sjette direktiv 77/388’s artikel 4, stk. 4, andet led, om, at enhederne skal være finansielt, økonomisk og organisatorisk nært knyttet til hinanden, kun er opfyldt, når der eksisterer et over- og underordnelsesforhold mellem momsgruppens medlemmer, kan være foreneligt med denne artikel, under forudsætning af at den er nødvendig og står i et rimeligt forhold til forfølgelsen af formålene om forebyggelse af misbrug og bekæmpelse af momssvig og momsunddragelse, under overholdelse af EU-retten, navnlig princippet om afgiftsneutralitet, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.
35.

For at kunne give et nyttigt svar til brug for den forelæggende rets løsning af tvisten i hovedsagen skal det påpeges, at den omstændighed, at en national ret rent formelt har udformet det præjudicielle spørgsmål under henvisning til bestemte EU-retlige bestemmelser, ikke er til hinder for, at Domstolen oplyser denne ret om alle de fortolkningsmomenter, der kan være til nytte ved afgørelsen af den sag, som verserer for denne, uanset om den henviser til dem i sine spørgsmål. Det tilkommer herved Domstolen ud fra samtlige de oplysninger, der er fremlagt af den nationale ret, navnlig af forelæggelsesafgørelsens præmisser, at udlede de EU-retlige elementer, som det under hensyn til sagens genstand er nødvendigt at fortolke ( 12 ).
16.

Ved kendelse af 8. januar 2014, indgået til Domstolen den 16. januar 2014, har Sø- og Handelsretten forelagt Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Efter hvilke retningslinjer skal det afgøres, om en dominerende virksomheds anvendelse af et rabatsystem med en standardiseret mængdetærskel med de i punkt 10-11 i forelæggelsesbeslutningen nævnte karakteristika udgør et misbrug af en dominerende stilling i strid med EF-traktatens artikel 82? Som et led i besvarelsen bedes det belyst, hvilken betydning det har for vurderingen, om rabatsystemets tærskler er fastsat på en sådan måde, at rabatsystemet finder anvendelse på den væsentligste del af kunderne på markedet. Som et led i besvarelsen bedes det endvidere belyst, hvilken betydning, om nogen, den dominerende virksomheds priser og omkostninger har for bedømmelsen efter EF-traktatens artikel 82 af et sådant rabatsystem (betydningen af en as efficient competitor-test). Det bedes samtidig belyst, hvilken betydning markedets karakteristika i den forbindelse har, herunder om markedets karakteristika kan berettige, at der kan påvises markedsafskærmende virkning ved andre undersøgelser og analyser end en as efficient competitor-test, jf. herved punkt 24 i Kommissionens artikel 82-meddelelse. 2) Hvor sandsynlig og alvorlig skal den konkurrenceskadelige virkning af et rabatsystem, med de i punkt 10-11 i forelæggelsesbeslutningen nævnte karakteristika, være, for at EF-traktatens artikel 82 finder anvendelse? 3) Under hensyn til besvarelsen af spørgsmål 1-2, hvilke nærmere omstændigheder skal den nationale domstol tage i betragtning ved vurderingen af, om et rabatsystem, under omstændigheder svarende til dem der er beskrevet i forelæggelsesbeslutningen (markedets og rabatsystemets karakteristika), konkret har eller er egnet til at have en sådan markedsafskærmende virkning, at det udgør et misbrug omfattet af EF-traktatens artikel 82? Er det i den forbindelse et krav, at den markedsafskærmende virkning er mærkbar?«
43.

Tværtimod skal eventuelle nationale præklusionsfrister for klagesager i forbindelse med fremsættelse af erstatningskrav fastsættes under hensyntagen til effektivitetsprincippet. De skal ikke nødvendigvis være længere end fristerne for krav om at erklære aftaler for at være uden virkning. Det er meget vigtigere, hvornår sådanne frister begynder at løbe, idet en effektiv mulighed for at rejse erstatningskrav forudsætter, at de frister, der er pålagt for at indgive den tilgrundliggende klage til prøvelse af de formodentlige udbudsretlige tilsidesættelser, som erstatningskravet er knyttet til, først begynder at løbe fra den dato, hvor den pågældende havde kendskab eller burde have haft kendskab til den pågældende tilsidesættelse af nævnte bestemmelser ( 20 ), eksempelvis ved en meddelelse i henhold til artikel 35, stk. 4, i direktiv 2004/18.
77.

Jeg foreslår derfor Domstolen at besvare anmodningen om præjudiciel afgørelse som følger: »1) Direktiv 98/70/EF om kvaliteten af benzin og dieselolie, som ændret ved forordning (EF) nr. 1882/2003, harmoniserer alene de tekniske specifikationer for dieselolie med udgangspunkt i sundheds- og miljømæssige hensyn i fuldt omfang. Derimod forhindrer forbuddet i artikel 5 i direktiv 98/70 ikke en medlemsstat i at opstille supplerende brændstofspecifikationer, der vedrører sikkerhedshensyn, f.eks. en grænseværdi for flammepunktet for dieselolie. 2) Direktiv 98/34 om en informationsprocedure med hensyn til tekniske standarder og forskrifter samt forskrifter for informationssamfundets tjenester, som ændret ved direktiv 2006/96/EF, forbyder ikke medlemsstaterne, hvis en teknisk forskrift er i kraft, i en lovbestemmelse at foreskrive, at anvendelsen af en supplerende national standard, som er vedtaget inden for samme område, er obligatorisk. 3) Direktiv 98/34 kræver ikke, at medlemsstaterne gør tekniske forskrifter tilgængelige på deres officielle sprog.«
Artikel 11 i direktiv 2011/92 bestemmer:

»1. Medlemsstaterne sikrer inden for rammerne af deres relevante nationale lovgivning, at medlemmerne af den berørte offentlighed:

a) som har tilstrækkelig interesse, eller

b) som gør gældende, at en rettighed er krænket, når dette er en forudsætning i henhold til en medlemsstats forvaltningsretlige regler,

har adgang til ved en domstol eller et andet uafhængigt og upartisk ved lov nedsat organ at få prøvet den materielle og processuelle lovlighed af enhver afgørelse, handling eller undladelse, der er omfattet af dette direktivs bestemmelser om offentlig deltagelse.

2. Medlemsstaterne afgør, på hvilket stadium der kan rejses indsigelse mod afgørelser, handlinger eller undladelser.

3. Medlemsstaterne fastsætter, hvad der forstås ved tilstrækkelig interesse og krænkelse af en rettighed, i overensstemmelse med målet om at give den berørte offentlighed vidtgående adgang til klage og domstolsprøvelse. Med henblik på stk. 1, litra a) anses den interesse, som enhver ikke-statslig organisation, jf. artikel 1, stk. 2, måtte have, for tilstrækkelig. I forbindelse med stk. 1, litra b) i nærværende artikel anses sådanne organisationer også for at have rettigheder, der kan krænkes.

4. Denne artikel udelukker ikke muligheden for at indgive en foreløbig klage til en administrativ myndighed og påvirker ikke kravet om, at de administrative klagemuligheder skal være udtømt, inden sagen kan påklages eller indbringes for domstolene, såfremt et sådant krav findes i den nationale lovgivning.

Disse procedurer skal være fair, rimelige, betimelige og ikke uoverkommeligt dyre.

5. Med henblik på at gøre bestemmelserne i denne artikel mere effektive sikrer medlemsstaterne, at praktiske oplysninger om adgang til klage- og domstolsprøvelse stilles til rådighed for offentligheden.«
Den relevante del af Schengenprotokollens artikel 5 bestemmer:

»1. Forslag og initiativer til udbygning af Schengen-reglerne er underlagt de relevante traktatbestemmelser.

Hvis enten Irland eller Det Forenede Kongerige ikke inden for en rimelig tid skriftligt har meddelt Rådet, at de ønsker at deltage, anses i den forbindelse de i artikel 1 nævnte medlemsstater samt Irland eller Det Forenede Kongerige, såfremt en af disse stater ønsker at deltage i de pågældende samarbejdsområder, for at have opnået den bemyndigelse, der er omhandlet i artikel 329 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde.

2. Hvis enten Irland eller Det Forenede Kongerige i medfør af en afgørelse i henhold til artikel 4 anses for at have givet meddelelse, kan de ikke desto mindre inden tre måneder skriftligt meddele Rådet, at de ikke ønsker at deltage i et sådant forslag eller initiativ. I så fald deltager Irland eller Det Forenede Kongerige ikke i vedtagelsen heraf. […]

[…]«
47.

For det andet er grundrettighedsbeskyttelsen af ægteskab og familie ikke så omfattende, at den lader ægtefællerne vælge fuldstændig frit, hvilken stat de vil opholde sig i ( 5 ). Såfremt en familie imidlertid lovligt har etableret ophold i en bestemt stat, kan inddragelse af opholdsretten have karakter af et indgreb ( 6 ). Der skal imidlertid sondres mellem den situation, at familiens fælles ophold ikke ophører som følge af statslige indgreb, men – som i hovedsagerne – som følge af det udrejsende familiemedlems frie valg. I sådanne fraflytningssituationer er det omfattet af EU-lovgivers skøn at regulere opholdsretten for en ægtefælle fra en tredjestat i en retsakt, som i første række har til formål at fremme unionsborgerens frie bevægelighed, og hvorved der træffes foranstaltninger til støtte for familielivet, således at denne kan ledsage unionsborgeren til den stat, hvor denne agter at leve for fremtiden.
Artikel 1 i direktiv 89/665, der har overskriften »[k]lageprocedurernes anvendelsesområde og adgang til disse procedurer«, bestemmer følgende:

»1. Dette direktiv finder anvendelse på kontrakter som omhandlet i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/18/EF af 31. marts 2004 om samordning af fremgangsmåderne ved indgåelse af offentlige vareindkøbskontrakter, offentlige tjenesteydelseskontrakter og offentlige bygge- og anlægskontrakter [ ( 3 )], medmindre sådanne kontrakter er undtaget i henhold til artikel 10-18 i nævnte direktiv.

Kontrakter omfatter ifølge dette direktiv offentlige kontrakter, rammeaftaler, koncessionskontrakter om offentlige bygge- og anlægsarbejder og dynamiske indkøbssystemer.

Medlemsstaterne træffer, for så vidt angår kontrakter, der henhører under anvendelsesområdet for direktiv 2004/18/EF, de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at der effektivt og navnlig så hurtigt som muligt kan indgives klage over de ordregivende myndigheders beslutninger på de betingelser, der er anført i artikel 2-2f i dette direktiv, med den begrundelse, at beslutningerne er i strid med fællesskabsret vedrørende offentlige kontrakter eller de nationale regler til gennemførelse heraf.

2. Medlemsstaterne sikrer, at der mellem virksomheder, som kan gøre en skade gældende i forbindelse med en udbudsprocedure, ikke finder forskelsbehandling sted på grund af den sondring, der i dette direktiv foretages mellem de nationale regler, der omsætter fællesskabsretten, og de øvrige nationale regler.

3. Medlemsstaterne sikrer, at der er adgang til klageprocedurerne efter nærmere bestemmelser, som medlemsstaterne kan fastsætte, i det mindste for personer, der har eller har haft interesse i at opnå en bestemt kontrakt, og som har lidt eller vil kunne lide skade som følge af en påstået overtrædelse.«
På grundlag af samtlige de anførte betragtninger foreslår jeg, at Domstolen besvarer de af Fővárosi Törvényszék forelagte spørgsmål således:

»Artikel 6 og 7 i Rådets direktiv 93/13/EØF af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler skal fortolkes således, at de principielt ikke er til hinder for en national lovgivning som den, hovedsagen angår, der tillader, at en notar, der formelt korrekt har udfærdiget et notardokument vedrørende en kontrakt mellem en erhvervsdrivende og en forbruger, indleder tvangsfuldbyrdelse af kontrakten over for en forbruger, der ikke har opfyldt sine forpligtelser, idet dokumentet enten forsynes med fuldbyrdelsespåtegning, eller idet der meddeles afslag på begæring om, at denne slettes, uden at der på noget tidspunkt er sket en efterprøvelse af, om kontrakten indeholder urimelige vilkår.

Det påhviler imidlertid notaren, på det tidspunkt hvor han udfærdiger et sådant dokument, at oplyse forbrugeren om eventuelle urimelige kontraktvilkår, som han er blevet opmærksom på, samt om hans beføjelse i henhold til loven til at lade kontrakten tvangsfuldbyrde alene på grundlag af en formel kontrol og de konsekvenser, som følger heraf, navnlig i processuel henseende.

Direktivet er derimod til hinder for en national lovgivning, som afskærer en national retsinstans fra, uanset karakteren af den procedure, som verserer for den, af egen drift, under hensyn til kontradiktionsprincippet, at efterprøve, om kontraktvilkårene er urimelige, når den råder over samtlige de retlige og faktiske oplysninger, som er nødvendige med henblik herpå, og at drage konsekvenserne heraf.«
47.

Henset til forhistorien bag Bruxelles-IIa-forordningen og en systematisk fortolkning af denne er Lagarde-rapporten et indicium for, hvorledes de tilsvarende bestemmelser i forordningen skal fortolkes. For forordningens bestemmelser om forældreansvar bygger på forarbejderne til Haagerkonventionen og svarer for store deles vedkommende til denne. Disse bestemmelser i forordningen og de tilsvarende bestemmelser i konventionen bør desuden derfor i videst muligt omfang fortolkes på samme måde, således at der ikke opstår forskellige resultater, afhængig af om der er tale om en sag med tilknytning til en anden medlemsstat eller til et tredjeland ( 15 ).
57.

Min konklusion ændres heller ikke af artikel 259l i code judiciaire, som bestemmer, at udnævnelsen af referendarer ved Cour de cassation først bliver permanent tre år efter deres ansættelse. Under visse omstændigheder kan obligatorisk uddannelse i en bestemt periode ganske vist bidrage til at klassificere et erhverv som lovreguleret. I Burbaud-sagen konkluderede Domstolen eksempelvis, at en stilling som direktør inden for det offentlige sygehusvæsen i Frankrig var et lovreguleret erhverv. Begrundelsen for denne konklusion var i det væsentlige, at den pågældende stilling i henhold til fransk ret er forbeholdt personer, der har gennemført en uddannelse på École Nationale de la Santé Publique og har bestået den afsluttende eksamen, som bekræfter, at de er i besiddelse af de teoretiske og praktiske kundskaber, der kræves for at lede et hospital ( 32 ). Disse krav kan dog ikke sammenlignes med de krav, der er fastsat i de i den foreliggende sag omhandlede nationale bestemmelser. Den belgiske regering har under retsmødet bekræftet, at disse bestemmelser ikke fastsætter et bestemt uddannelsesprogram, der fører til et uddannelsesbevis, hvoraf det fremgår, at kandidaterne har de krævede erhvervsmæssige kvalifikationer. Som det fremgår af ordlyden af artikel 259l, er den treårige periode efter den indledende udnævnelse snarere tænkt som en prøveperiode, som sætter de retsembedsmænd, som referendarerne skal bistå, i stand til at vurdere, om vedkommende varetager sine opgaver tilfredsstillende, og dermed tage stilling til, om vedkommendes udnævnelse skal gøres permanent ( 33 ).
59.

For så vidt angår »tilsvarende kompenserende hvileperioder«, der er omhandlet i artikel 17, stk. 2 og 3, i direktiv 93/104/EF ( 15 ), har Domstolen således præciseret, at disse perioder skal være kendetegnet ved, »at arbejdstageren i løbet af disse perioder ikke har nogen forpligtelse over for arbejdsgiveren, der kan forhindre ham i frit og uafbrudt at hellige sig sine egne interesser med henblik på at neutralisere de virkninger, som arbejdet har for hans sikkerhed og sundhed. Disse hvileperioder skal desuden følge umiddelbart efter den arbejdstid, som de har til formål at kompensere for, med henblik på at undgå, at der opstår en tilstand af træthed eller overanstrengelse hos arbejdstageren som følge af flere på hinanden følgende arbejdsperioder« ( 16 ). Domstolen har ligeledes præciseret, at »[f]or at kunne hvile sig effektivt skal arbejdstageren have mulighed for at være væk fra sit arbejde i et bestemt antal timer, der ud over at udgøre en uafbrudt periode også skal følge lige efter en arbejdsperiode, for at han kan slappe af og forvinde den træthed, der er uløseligt forbundet med udøvelsen af hans arbejdsopgaver« ( 17 ).
43.

Den fordel, der er omtvistet i den foreliggende sag, er dog i sidste ende ikke en koncernintern transaktion, der skal neutraliseres. Fordelen i form af 5%-andelen indebærer ganske vist reelt, at en koncernintern transaktion – nemlig udlodning af udbytte – for 100%’s vedkommende fritages for skat og dermed neutraliseres. 5%-andelen udgør imidlertid ikke et fast beløb til dækning af de fradragsberettigede udgifter i forbindelse kapitalandelen ( 25 ). For så vidt angår den foreliggende situation fremgår dette direkte af moder-datterselskabsdirektivets artikel 4, stk. 2, da skattefritagelsen af udbytte udloddet på tværs af grænserne i henhold til moder-datterselskabsdirektivets artikel 4, stk. 1, alene må begrænses af denne grund. Den omtvistede fordel består således i muligheden for at fradrage udgifterne i forbindelse med kapitalandelen. Udgifterne i forbindelse med kapitalandelen påhviler imidlertid alene det hjemmehørende moderselskab og er i reglen netop ikke en følge af transaktioner mellem selskaberne i en skattemæssig koncern. Derfor er der ingen sammenhæng mellem muligheden for at fradrage disse udgifter inden for rammerne af koncernbeskatningen og neutraliseringen af koncerninterne transaktioner.
99.

I en situation som den, der foreligger i hovedsagen, hvor der findes en retspraksis, som Domstolen har udviklet vedrørende det begreb, der skal fortolkes, kan en national ret, der i princippet er pligtig at indbringe sagen for Domstolen, og som finder, at den sag, der verserer for den, rejser et spørgsmål om fortolkningen af EU-retten, vælge at indtage én af to holdninger. Enten indbringer den sagen for Domstolen for at opnå yderligere præciseringer vedrørende den sag, den skal træffe afgørelse i, eller den beslutter ikke at opfylde sin forelæggelsespligt, men den skal i så tilfælde acceptere og anvende det svar, som Domstolen allerede har givet. Såfremt den vælger ikke at indtage nogen af disse to holdninger og lægger en anden fortolkning af det omhandlede EU-retlige begreb til grund, gør retsinstansen sig skyldig i en overtrædelse af denne ret, som må anses for tilstrækkeligt kvalificeret ( 62 ). Dette følger af en fast retspraksis, i henhold til hvilken en overtrædelse af EU-retten er tilstrækkeligt kvalificeret, når den åbenbart tilsidesætter Domstolens praksis på det pågældende område ( 63 ).