Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – punktafgifter – direktiv 92/12

(Rådets direktiv 92/12)

2. Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – omsætningsafgifter – det fælles merværdiafgiftssystem – beskatningsgrundlag

(Rådets direktiv 77/388, art. 27, stk. 5)

3. Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – omsætningsafgifter – det fælles merværdiafgiftssystem – beskatningsgrundlag

(Rådets direktiv 77/388, art. 27, stk. 1 og 5)

4. Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – omsætningsafgifter – det fælles merværdiafgiftssystem – beskatningsgrundlag

(Rådets direktiv 77/388, art. 27, stk. 1 og 5)

Sammendrag

1. Hverken direktiv 92/12 om den generelle ordning for punktafgiftspligtige varer, om oplægning og omsætning heraf samt om kontrol hermed eller proportionalitetsprincippet er til hinder for, at de medlemsstater, som har gjort brug af muligheden for at fastsætte, at de produkter, som er bestemt til at blive bragt i omsætning på deres område, skal være forsynet med afgiftsmærker, vedtager bestemmelser, hvorefter der ikke er adgang til godtgørelse af det erlagte punktafgiftsbeløb, når afgiftsmærkerne er forsvundet, inden de er blevet påført tobaksvarer, hvis mærkernes forsvinden ikke skyldes force majeure eller en ulykke, og det ikke er godtgjort, at mærkerne er blevet ødelagt eller blevet gjort definitivt uanvendelige, hvorved det økonomiske ansvar for afgiftsmærkernes forsvinden således påhviler den, som har erhvervet dem.

Nationale bestemmelser, som gør det muligt for den, som har erhvervet afgiftsmærker, at få godtgørelse herfor blot ved at hævde, at de er forsvundet, indebærer nemlig en risiko for at fremme misbrug og svig. Forebyggelse af sådant misbrug og svig er netop et af formålene med fællesskabslovgivningen. Følgelig bidrager nationale bestemmelser, hvorefter det økonomiske ansvar i tilfælde af, at afgiftsmærker forsvinder, hviler på den, som har erhvervet dem, til formålet om at forebygge misbrug af disse mærker.

(jf. præmis 43, 44 og 46 samt domskonkl. 1)

2. Artikel 27, stk. 5, i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter skal fortolkes således, at tilsidesættelse af fristen for meddelelse ikke udgør en væsentlig procedurefejl, der medfører, at den undtagelsesforanstaltning, hvorom der er blevet givet meddelelse for sent, ikke kan finde anvendelse.

Forsinkelse med meddelelse om en eksisterende undtagelsesforanstaltning kan ikke have samme konsekvenser som manglende meddelelse om en ny undtagelsesforanstaltning, hvortil Rådet skal give sin tilladelse. Sjette direktivs artikel 27, stk. 5, knytter nemlig ingen sanktion til tilsidesættelse af meddelelsesfristen. Desuden er formålet med meddelelsen ikke at få Kommissionens tilladelse, men blot at gøre det muligt for den at få kendskab til den pågældende foranstaltning og at vurdere den.

(jf. præmis 49-51 og domskonkl. 2)

3. Artikel 27, stk. 1 og 5, i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter skal fortolkes således, at en procedure med henblik på momsopkrævning ved hjælp af afgiftsmærker, som fraviger den fælles ordning, er forenelig med de betingelser, der er fastsat ved disse bestemmelser i direktivet, og ikke går videre end nødvendigt for at forenkle afgiftsopkrævningen.

Sjette direktivs artikel 27, stk. 1, er kun til hinder for foranstaltninger, der ikke i ubetydelig grad påvirker størrelsen af den skyldige afgift, der opkræves ved det endelige forbrug. De tilfælde, hvor afgiftsopkrævning ved hjælp af afgiftsmærker kan medføre en variation i forhold til indtægten fra afgifter, der opkræves ved det endelige forbrug, forekommer ikke at være af en sådan karakter, at det skulle kunne danne grundlag for at antage, at denne procedure i ikke ubetydelig grad påvirker størrelsen af den skyldige afgift.

(jf. præmis 57, 58 og 60 samt domskonkl. 3)

4. Den omstændighed, at der ikke gælder en pligt til at godtgøre de beløb svarende til merværdiafgift, der er betalt ved erhvervelsen af afgiftsmærker, når disse mærker er forsvundet, inden de er blevet påført tobaksvarer, hvis deres forsvinden ikke skyldes force majeure eller en ulykke, og det ikke er godtgjort, at mærkerne er blevet ødelagt eller er blevet gjort definitivt uanvendelige, er ikke uforenelig med sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter, og navnlig dets artikel 27, stk. 1 og 5.

Nationale bestemmelser, hvorefter det økonomiske ansvar i tilfælde af, at afgiftsmærker forsvinder, hviler på den, som har erhvervet dem, bidrager til formålet om at forebygge misbrug af disse mærker. Desuden går disse nationale bestemmelser ikke videre end nødvendigt for at opnå dette formål, fordi de ikke udelukker enhver mulighed for godtgørelse eller modregning i andre tilfælde, såsom at mærkerne er gået tabt i forbindelse med en ulykke eller som følge af force majeure.

Desuden udgør afgiftsmærker ikke en afgiftsskyld i egentlig forstand for den, som erhverver dem, men har en egen indre værdi. Det er således begrundet, at den, som erhverver disse mærker, sikrer sig mod risikoen for, at de forsvinder, og i givet fald bærer de økonomiske følger, hvis de gør det, selv om dette i visse tilfælde kan føre til dobbelt afgiftsbelastning af de samme varer.

(jf. præmis 62 og 63 samt domskonkl. 4)