Foreløbig udgave

FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

G. PITRUZZELLA

fremsat den 15. december 2022( )

Sag C-570/21

I.S.,

K.S.

mod

YYY. S.A.

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Sąd Rejonowy dla Warszawy-Woli w Warszawie (retten i første instans i Warszawa-Wola-distriktet, med sæde i Warszawa, Polen))

»Præjudiciel forelæggelse – forbrugerbeskyttelse – direktiv 93/13/EØF – urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler – begrebet »forbruger« – aftale med dobbelt formål, som indgås af en person, der driver erhvervsmæssig virksomhed, sammen med en anden person, der ikke driver erhvervsmæssig virksomhed – spørgsmålet om, hvorvidt det erhvervsmæssige formål spiller en marginal eller ikke fremherskende rolle i aftalens overordnede sammenhæng«





1. Kan en person, der driver erhvervsmæssig virksomhed og sammen med en anden låntager, der ikke driver lignende virksomhed, har indgået en låneaftale, betragtes som en forbruger og således være omfattet af beskyttelsen mod urimelige kontraktvilkår ifølge EU-retten, såfremt denne person har ageret delvist inden for og delvist uden for personens erhverv, og den erhvervsmæssige karakter ikke er fremherskende i aftalens overordnede sammenhæng?

I. Retsforskrifter

A. EU-retten

1. Direktiv 93/13/EØF

2. Det fremgår af artikel 1, stk. 1, i direktiv 93/13/EØF ( ):

»Formålet med dette direktiv er indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes love og administrative bestemmelser om urimelige kontraktvilkår i aftaler, der indgås mellem erhvervsdrivende og forbrugere.«

3. Direktivets artikel 2 bestemmer:

»I dette direktiv forstås ved

[…]

b) »forbruger«: en fysisk person, der i forbindelse med de af dette direktiv omfattede aftaler ikke handler som led i sit erhverv

c) »erhvervsdrivende«: en fysisk eller juridisk person, der i forbindelse med de af dette direktiv omfattede aftaler handler som led i sit erhverv, hvad enten det er offentligt eller privat.«

2. Direktiv 2011/83/EU

4. 17. betragtning til direktiv 2011/83/EU ( ) har følgende ordlyd:

»Definitionen af forbruger bør dække fysiske personer, der ikke handler som led i deres erhverv. I tilfælde af aftaler med dobbelt formål, hvor aftalen indgås dels som led i og dels ikke som led i den pågældende persons erhverv, og det erhvervsmæssige formål er så begrænset, at det ikke er fremherskende i forbindelse med aftalen, bør den pågældende person imidlertid ligeledes betragtes som en forbruger.«

5. Direktivets artikel 2 med overskriften »Definitioner« bestemmer:

»I dette direktiv forstås ved:

1) »forbruger«: enhver fysisk person, der i forbindelse med de af dette direktiv omfattede aftaler ikke handler som led i sit erhverv

2) »erhvervsdrivende«: enhver fysisk person eller enhver juridisk person, uanset om der er tale om offentligt eller privat ejerskab, der handler, herunder via en anden person, der optræder i dennes navn eller på dennes vegne, som led i sit erhverv i forbindelse med de af dette direktiv omfattede aftaler […]«

3. Direktiv 2013/11/EU

6. Følgende fremgår af 18. betragtning til direktiv 2013/11/EU ( ):

»Definitionen af »forbruger« bør dække fysiske personer, der ikke handler som led i deres erhverv. Hvis aftalen indgås delvis inden for og delvis uden for personens erhverv (aftaler med dobbelt formål), og det erhvervsmæssige formål er begrænset således, at det ikke er fremherskende i den samlede ydelse, bør den pågældende person imidlertid også anses for at være en forbruger.«

7. Det nævnte direktivs artikel 4, litra a) og b), med overskriften »Definitioner« bestemmer:

»I dette direktiv forstås ved:

a) »forbruger«: enhver fysisk person, der ikke handler som led i sin handel, sin industri, sit håndværk eller sit liberale erhverv

b) »erhvervsdrivende«: enhver fysisk person eller enhver juridisk person, uanset om der er tale om offentligt eller privat ejerskab, der handler som led i sin handel, sin industri, sit håndværk eller sit liberale erhverv, herunder via en anden person, der optræder i vedkommendes navn eller på vedkommendes vegne

[…]«

4. Forordning (EU) nr. 524/2013

8. 13. betragtning til forordning (EU) 524/2013 ( ) er affattet således:

»Definitionen af »forbruger« bør dække fysiske personer, der ikke handler som led i deres erhverv. Hvis aftalen indgås delvis inden for og delvis uden for personens erhverv (aftaler med dobbelt formål), og det erhvervsmæssige formål er begrænset således, at det ikke er fremherskende i den samlede ydelse, bør den pågældende person imidlertid også anses for at være en forbruger.«

9. Tilsvarende bestemmer samme forordnings artikel 4, litra a) og b), med overskriften »Definitioner« følgende:

»I denne forordning forstås ved:

a) »forbruger«: en forbruger som defineret i artikel 4, stk. 1, litra a), i direktiv 2013/11/EU

b) »erhvervsdrivende«: en erhvervsdrivende som defineret i artikel 4, stk. 1, litra b), i direktiv 2013/11/EU

[…]«

B. Polsk ret

10. Artikel 221 i Kodeks cywilny (den civile lovbog), i den affattelse, der finder anvendelse på de faktiske omstændigheder i hovedsagen, definerer en »forbruger« som »enhver fysisk person, som ikke ved indgåelsen og opfyldelsen af en kontrakt om forbrug handler som led i udøvelsen af en erhvervsmæssig virksomhed eller nogen anden form for handelsmæssig beskæftigelse«.

11. Den civile lovbogs artikel 3851 foreskriver:

»(1) Bestemmelser i en forbrugeraftale, som ikke har været genstand for en individuel forhandling, er ikke bindende for forbrugeren, hvis de fastsætter den pågældendes rettigheder og pligter på en måde, som er i strid med god forretningsskik, og groft tilsidesætter forbrugerens interesser (ulovlige kontraktvilkår). Denne bestemmelse berører ikke vilkår, som fastsætter parternes hovedydelser, herunder prisen eller vederlaget, hvis de er klart og entydigt formuleret.

(2) Såfremt et kontraktvilkår ikke er bindende for forbrugeren i medfør af stk. 1, forbliver aftalen i øvrigt bindende mellem parterne.

(3) Kontraktvilkår, hvis indhold forbrugeren ikke har haft nogen egentlig indflydelse på, anses ikke for at være individuelt aftalt. Dette gælder navnlig for aftalevilkår, der stammer fra en standardkontrakt, som kontrahenten har foreslået forbrugeren.

(4) Bevisbyrden for, at et kontraktvilkår er individuelt aftalt, påhviler den part, der påberåber sig dette.«

II. Faktiske omstændigheder, hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål

12. Den 28. februar 2006 indgav I.S. og K.S. over for retsforgængeren for sagsøgte i hovedsagen en ansøgning om lån (i schweiziske franc) med pant i fast ejendom, som skulle anvendes delvist til at tilbagebetale en gæld i den erhvervsmæssige virksomhed, som den ene af de to ægtefæller drev, delvist til at købe en fast ejendom.

13. Det samlede ansøgte beløb var på 206 120,00 polske zloty (PLN), hvoraf 96 120,00 PLN skulle anvendes til refinansiering af en gæld, som den ene af de to sagsøgere i hovedsagen havde, og 110 000,00 PLN derimod til private forbrugsformål.

14. Hvad angår forhandlingspositionen for sagsøgerne i hovedsagen skal det konstateres, at I.S. udøvede sin erhvervsmæssige virksomhed som deltager i et civilt selskab. K.S. var derimod ansat i en virksomhed som smed.

15. Den 21. marts 2006 indgik I.S. og K.S. på den ene side og kreditinstituttet, dvs. sagsøgte i hovedsagen, på den anden side endeligt aftalen om lån på det samlede beløb af 198 996,73 PLN koblet til schweiziske franc på de vilkår, der er angivet i hovedlåneaftalen og i de generelle vilkår og betingelser for aftalen om lån med pant.

16. Det ovennævnte beløb skulle tilbagebetales med 300 lige store rater. Kreditinstituttet ydede sagsøgerne den første tranche af lånet, som var beregnet til tilbagebetaling af en gæld på 70 000,00 PLN, på en løbende konto, der blev ført for I.S.’s selskab og lukket umiddelbart efter tilbagebetalingen.

17. I retsmødet den 11. januar 2021 erklærede I.S., at sagsøgte i hovedsagen havde gjort ydelsen af hele lånebeløbet betinget af, at en del af dette beløb skulle anvendes til opfyldelse hos et andet kreditinstitut af en anden forpligtelse knyttet til den erhvervsmæssige virksomhed.

18. En del af den første tranche skulle desuden anvendes til at betale forskellige former for forsikring.

19. Den anden tranche omfattede et beløb på 9 720,00 PLN, der skulle bruges til at tilbagebetale et lån, som selskabet havde indgået den 18. april 2005, et beløb på 7 400,00 PLN til at tilbagebetale selskabets revolverende lån til kreditoren, et beløb på 9 000,00 PLN, der skulle bruges til at tilbagebetale låntagerens andre finansielle forpligtelser fra låntagerens konto, og afslutningsvis et beløb på 93 880,00 PLN til forbrugsformål.

20. Efterfølgende anlagde låntagerne sag ved den nationale ret mod sagsøgte i hovedsagen med påstand om, at visse kontraktvilkår i låneaftalen erklæres urimelige, og at beløb, der var opkrævet uberettiget af sagsøgte, tilbagebetales.

21. I hovedsagen nægtede kreditinstituttet, at sagsøgerne kunne kvalificeres som »forbrugere« som omhandlet i artikel 2, litra b), i direktiv 93/13, fordi en del af beløbene skulle anvendes til at dække behov knyttet til den erhvervsmæssige virksomhed, som den ene af de to sagsøgere i hovedsagen drev.

22. På denne baggrund har Sąd Rejonowy dla Warszawy-Woli w Warszawie (retten i første instans i Warszawa-Wola-distriktet, med sæde i Warszawa, Polen) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:

»1) Skal artikel 2, litra b), i Rådets direktiv 93/13/EØF af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler og betragtningerne hertil fortolkes således, at denne bestemmelse ikke er til hinder for, at en person, der driver erhvervsmæssig virksomhed, er omfattet af definitionen af »forbruger«, når denne har indgået en låneaftale, der er koblet til en udenlandsk valuta, sammen med en anden låntager, der ikke udøver en sådan virksomhed, og lånet delvist skal anvendes til brug for låntagernes erhvervsmæssige virksomhed, delvist til formål, der ligger uden for denne virksomhed, og ikke kun i en situation, hvor den erhvervsmæssige brug er så svag, at den må anses for marginal i forbindelse med den transaktion som aftalen samlet set vedrører, og hvor den omstændighed, at der er tale om overvejende ikke-erhvervsmæssig brug, herved er uden betydning?

2) Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende, skal artikel 2, litra b), i Rådets direktiv 93/13/EØF af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler og betragtninger hertil fortolkes således, at begrebet »forbruger« i denne bestemmelse også omfatter en person, der på tidspunktet for undertegnelsen af aftalen udøvede erhvervsmæssig virksomhed, mens den anden låntager ikke udførte nogen sådan virksomhed, og hvor begge disse personer derefter indgik en låneaftale, der er koblet til en udenlandsk valuta, med en bank, hvor lånebeløbet delvist blev brugt til den ene af låntagernes erhvervsmæssige virksomhed, delvist til formål, der ligger uden for denne virksomhed, i en situation, hvor den erhvervsmæssige brug [ikke er] så svag, at den må anses for marginal i forbindelse med den transaktion som aftalen samlet set vedrører, [men hvor det ikke-erhvervsmæssige element dog er fremherskende], og henset til, at såfremt lånebeløbet ikke var optaget til erhvervsmæssige formål, ville det ikke have været muligt at yde lånet til ikke-erhvervsmæssigt formål?«

III. Bedømmelse

A. Indledende betragtninger

23. De to præjudicielle spørgsmål har nær indbyrdes tilknytning og vedrører i det væsentlige, for det første hvorvidt det i Gruber-dommen ( ) udviklede kriterium finder anvendelse på fortolkningen af artikel 1 i direktiv 93/13, og for det andet reglerne og de betingelser, som skal være opfyldt, for at en person, som indgår en aftale med dobbelt formål, der delvist vedrører dennes erhvervsmæssige virksomhed og delvist dennes private brug, kan betragtes som en forbruger som omhandlet i direktiv 93/13.

24. I forbindelse med bedømmelsen er det efter min opfattelse hensigtsmæssigt at sammenfatte nogle væsentlige omstændigheder i hovedsagen, som vil bidrage til bedre at præcisere den analyserede situation.

25. To ægtefæller indgår en låneaftale for at købe et hus. Den ene driver erhvervsmæssig virksomhed, i relation til hvilken denne har optaget gæld hos et kreditinstitut. På tidspunktet for ansøgningen om lånet for købet af den faste ejendom gør kreditinstituttet ydelsen af lånet betinget af, at den ene låntager, som har optaget gæld med et erhvervsmæssigt formål, indfrier hele denne gæld. En tredjedel af det bevilgede beløb skal bruges til tilbagebetaling af den tidligere gæld, som låntageren har optaget inden for rammerne af sin virksomhed, mens to tredjedele skal bruges til købet af huset og de to låntageres andre private forbrugsformål. Ægtefællen til den låntager, som tidligere har optaget gæld med et erhvervsmæssigt formål, har ingen sammenhæng med sin ægtefælles erhvervsmæssige virksomhed.

26. For at kunne besvare de præjudicielle spørgsmål fra den forelæggende ret er det nødvendigt med udgangspunkt i direktiv 93/13 at kvalificere stillingen for to fysiske personer, som har indgået en aftale, der delvist vedrører private forbrugsformål og delvist formål inden for den erhvervsmæssige virksomhed, som den ene driver, under hensyntagen til, at det erhvervsmæssige formål med forbrugerkreditten er betydeligt, men ikke fremherskende, i aftalens overordnede sammenhæng. Spørgsmålet er således, om de kan betragtes som »forbrugere« og således være omfattet af beskyttelsen mod urimelige kontraktvilkår eller ej.

27. I denne henseende er to fortolkninger mulige i lyset af de relevante forskrifter og Domstolens praksis.

28. På den ene side har sagsøgerne i hovedsagen, den polske regering og Kommissionen foreslået en fortolkning, hvorefter sagsøgernes position skal være omfattet af begrebet »forbruger«, henset til den begrænsede og ikke fremherskende betydning af det erhvervsmæssige formål i låneaftalens overordnede sammenhæng, idet de har gjort anvendelse af en fortolkning, som er baseret på begrebet »forbruger« i direktiv 2011/83 og andre senere lovgivningsakter ( ) om forbrugerbeskyttelse.

29. På den anden side har alene sagsøgte i hovedsagen foreslået en fortolkning, ifølge hvilken betingelserne for anvendelsen af den af sagsøgerne påberåbte beskyttelse ikke er opfyldt i den foreliggende situation, fordi det erhvervsmæssige formål ikke er så marginalt, at det må anses for at spille en ubetydelig rolle i låneaftalens overordnede sammenhæng, idet sagsøgte har foretaget en analog anvendelse af Domstolens holdning i Gruber-dommen ( ), som angik fortolkningen af Bruxelleskonventionen af 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager ( ).

30. Af denne grund finder jeg det hensigtsmæssigt at foretage en kort gennemgang af begrebet »forbruger« i EU-retten, inden jeg vil besvare spørgsmålene.

1. Begrebet »forbruger« i EU-retten

31. Med udgangspunkt i, at forskellene mellem medlemsstaternes lovgivninger hindrede den økonomiske integration, vedtog EU-institutionerne i 90’erne flere direktiver om indbyrdes tilnærmelse af de nationale lovgivninger og lagde i denne henseende vægt på en øget forbrugerbeskyttelse i forbindelse med køb af varer og tjenesteydelser ( ).

32. I EU-retten findes pr. dags dato ikke en ensartet definition af forbrugerbegrebet. I mangel af en specifik definition i de primærretlige retskilder i EU-retten varierer begrebet »forbruger« i de sekundærretlige retskilder i større eller mindre omfang afhængigt af formålet med den konkrete bestemmelse.

33. I EU’s aftaleret er begrebet »forbruger« i princippet af ensartet karakter og hviler på den betragtning, at forbrugeren befinder sig i en »svagere stilling« end medkontrahenten, hvad enten denne er liberal erhvervsdrivende eller en virksomhed; dette er en følge af både det asymmetriske informationsniveau og forhandlingsstyrken, og disse omstændigheder kræver en differentieret retsbeskyttelse af forbrugeren i forhold til den beskyttelse, som sikres de øvrige medkontrahenter.

34. De første lovgivningsindgreb angående forhold mellem erhvervsdrivende og forbrugere var af sektoriel karakter. Direktiv 93/13 er derimod en almengyldig retsakt, som omfatter alle aftaler mellem forbrugere og erhvervsdrivende, som for første gang indfører en væsentlig beskyttelse i aftaleforholdet mellem forbrugere og erhvervsdrivende ( ). Ved læsning af anden, femte og sjette betragtning er det bl.a. åbenlyst, at lovgivningsindgrebet udgør et middel til etableringen af det indre marked, idet forskellene mellem medlemsstaternes lovgivninger på området for urimelige kontraktvilkår udgjorde en hindring for varernes frie omsætning i medlemsstaterne og derfor for den økonomiske integration.

35. Hvad angår begrebet »forbruger« identificerer det nævnte direktivs artikel 2, litra b), forbrugeren som »en fysisk person, der i forbindelse med de af dette direktiv omfattede aftaler ikke handler som led i sit erhverv«.

36. Dette begreb skal læses i modsætning til definitionen af erhvervsdrivende i samme direktivs artikel 2, litra c), der identificeres som »en fysisk eller juridisk person, der i forbindelse med de af dette direktiv omfattede aftaler handler som led i sit erhverv, hvad enten det er offentligt eller privat«.

37. Begreberne »forbruger« og »erhvervsdrivende« i direktiv 2011/83, direktiv 2013/11 ( ) og forordning nr. 524/2013 har et lignende indhold.

38. Det står derfor klart, at discrimen mellem forbruger og erhvervsdrivende består i, om formålet med aftalen er uvedkommende for kontrahentens erhvervsmæssige virksomhed, snarere end i »karakteren af de kontraherende parter« ( ).

39. Eftersom begrebet »forbruger« afhænger af, om formålet med aftalen ligger inden for den erhvervsmæssige virksomhed ( ), skal det desuden påpeges, at kriteriet står i relation til den konkrete aftale.

40. Den af Domstolen anvendte parameter er objektiv. Som generaladvokat Mischo påpegede i Di Pinto-sagen, skal fysiske personer, der omfattes af begrebet »forbruger«, ikke defineres »abstrakt, men efter, hvad de konkret udfører« ( ).

41. Når et subjektivt perspektiv knyttet til de kontraherende parters hensigt således er udelukket, skal der lægges vægt på et objektivt perspektiv, men inden for viften af direktivernes effektive virkning og beskyttelsesbehovene, som bl.a. skal opfyldes for at styrke forbrugernes tillid til markedet ( ), der er afgørende, for at markedet fungerer effektivt.

42. Følgelig kan også en erhvervsdrivende, og endog en advokat, som er specialiseret i kontrakter om juridiske ydelser ( ), eller en person, som driver forretningsvirksomhed, have adgang til forbrugerbeskyttelse.

43. Angående dette emne kan det således konkluderes, at udviklingen af de EU-retlige retskilder og Domstolens praksis er gået i retning af en øget forbrugerbeskyttelse, men altid ved afvejning også af andre friheder og i sidste ende af et velfungerende indre marked, idet begrebet dog er blevet givet en tilstrækkelig fleksibilitetsmargin, således at det kan omfatte alle situationer, hvor der på et objektivt plan opstår beskyttelsesbehov.

44. Den samlede lovgivning bygger nemlig på, at forbrugeren inden for nye markedsmodeller er den svage part som følge af dennes manglende reelle forhandlingsstyrke og dennes begrænsede informationsniveau, med den følge, at forbrugeren tiltræder betingelser, som er udarbejdet af den erhvervsdrivende, på ukritisk vis og under alle omstændigheder uden at kunne øve nogen indflydelse på disses indhold.

2. Begrebet »forbruger« i blandede kontrakter eller aftaler med dobbelt formål

45. Ved blandede kontrakter eller aftaler med dobbelt formål forstås de kontrakter, hvor en person indgår en kontrakt delvist i forbindelse med sin erhvervsmæssige virksomhed og delvist til private formål.

46. Domstolen behandlede for første gang kvalifikationen af kontrahentens position i aftaler med dobbelt formål i Gruber-dommen( ).

47. I denne situation påberåbte sagsøgeren sig den beskyttelse, som Bruxelleskonventionens artikel 13-15 sikrede forbrugerne, dvs. muligheden for at anlægge sag ved retten i den kontraherende stat, hvor den pågældende forpligtelse var opfyldt, i stedet for ved retten i den kontraherende stat, på hvis område sagsøgte havde bopæl.

48. Eftersom der var tale om en blandet kontrakt, blev Domstolen anmodet om at præcisere, om det bestemmende kriterium var kriteriet om privat eller erhvervsmæssigt formål med den omtvistede kontrakt.

49. Domstolen fastslog, at en fysisk person alene kan kvalificeres som forbruger, såfremt forbindelsen med »den erhvervsmæssige virksomhed er så svag, at den må anses for marginal, og derfor kun spillede en ubetydelig rolle i forbindelse med den transaktion, som kontrakten samlet set vedrører; den omstændighed, at der er tale om overvejende privat brug, er herved uden betydning« ( ).

50. I den specifikke sammenhæng, der udgøres af det spørgsmål af procesretlig karakter, som Domstolen skulle besvare, anvender Gruber-dommen et kriterium, som kan benævnes »marginalitetskriteriet«, med henblik på at afgøre, om en person, som indgår en aftale med dobbelt formål med en erhvervsdrivende, skal betragtes som en forbruger i lovgivningens forstand.

51. Direktiv 93/13 regulerer ikke udtrykkeligt begrebet »forbruger« i tilfælde af aftaler med dobbelt formål.

52. 17. betragtning til direktiv 2011/83 anfører imidlertid, at »[…] [i] tilfælde af aftaler med dobbelt formål, hvor aftalen indgås dels som led i og dels ikke som led i den pågældende persons erhverv, og det erhvervsmæssige formål er så begrænset, at det ikke er fremherskende i forbindelse med aftalen, bør den pågældende person imidlertid ligeledes betragtes som en forbruger«.

53. 18. betragtning til direktiv 2013/11 og 13. betragtning til forordning nr. 524/2013 anvender lignende udtryk.

54. Den omhandlede bestemmelse fastsætter således det, som vi kan benævne kriteriet om »den ikke fremherskende rolle«. Følgelig kan også en person, som delvist handler som led i den pågældende persons erhverv, kvalificeres som forbruger, for så vidt som det erhvervsmæssige formål, til trods for at det ikke er ubetydeligt, ikke kan anses for at være fremherskende i aftalens overordnede sammenhæng.

B. De præjudicielle spørgsmål

1. Det første præjudicielle spørgsmål

55. Med det første præjudicielle spørgsmål ønsker den forelæggende ret oplyst, på hvilke betingelser en låntager, som har indgået en låneaftale delvist til erhvervsmæssige formål og delvist til private forbrugsformål, sammen med en anden låntager, som udelukkende handler med henblik på private brugsformål, kan være omfattet af begrebet »forbruger« som omhandlet i artikel 2, litra b), i direktiv 93/13, og nærmere bestemt hvorvidt den af Domstolen i Gruber-dommen anlagte fortolkning eller den, som kan udledes af betragtningerne til direktiv 2011/83 og til senere lovgivningsakter ( ), har forrang i tilfælde af aftaler med dobbelt formål.

56. Som jeg ovenfor har erindret om, fremgår to mulige forskellige fortolkninger ved analysen af retskilder og retspraksis, hvilke fortolkninger kan sammenfattes som henholdsvis »marginalitetskriteriet« og kriteriet om »den ikke fremherskende rolle« af det erhvervsmæssige formål i forhold til det private forbrugsformål.

57. Med hensyn til det første præjudicielle spørgsmål vedrører de aspekter, som skal vurderes for at vælge den ene eller den anden fortolkning, dels forskellen mellem rationalet med de retskilder (inden for procesretten), som blev vurderet i Gruber-dommen, og rationalet med direktiv 93/13 og med senere lovgivningsakter ( ) om (væsentlig) forbrugerbeskyttelse samt rækkevidden af deres fortolkning, dels den materielle stilling for de personer, som indgår aftalen om forbrug, og de reelle formål med indgåelsen, med henblik på at sikre direktivets effektive virkning, der særligt på området for urimelige kontraktvilkår ville undergraves alvorligt af en for restriktiv fortolkning, dels den nære tilknytning mellem formålene med direktiv 93/13 og formålene med senere ændringer.

58. Vedrørende forskellen mellem rationalet med de i Gruber-dommen fortolkede retskilder og rationalet med direktiv 93/13 sigter direktivet i det væsentlige mod at skabe en reel balance i det aftalemæssige forhold mellem forbruger og erhvervsdrivende ved at genindføre ligheden mellem parterne ( ).

59. Som sagt hviler den ved direktivet indførte beskyttelsesordning på den idé, at forbrugeren befinder sig i en svagere stilling end den erhvervsdrivende såvel hvad angår forhandlingsstyrke som informationsniveau, og at forbrugeren som følge heraf tiltræder betingelser, som på forhånd er udarbejdet af den erhvervsdrivende, uden at denne kan øve nogen indflydelse på disses indhold ( ).

60. Under hensyntagen til denne svagere stilling fastsætter artikel 6, stk. 1, i direktiv 93/13, at urimelige kontraktvilkår ikke binder forbrugeren. Der er tale om en præceptiv bestemmelse ( ), der har til formål at erstatte den formelle balance, som kontrakten indfører mellem medkontrahenternes rettigheder og forpligtelser, med en reel balance, der skal genindføre ligheden mellem parterne ( ). Domstolen har gang på gang fastslået, at det nævnte direktivs artikel 6, stk. 1, skal anses for ligeværdig med nationale regler, der inden for den interne retsorden har rang af ufravigelige retsgrundsætninger ( ). Som Kommissionen har erindret i sit indlæg ( ), må det lægges til grund, at denne kvalifikation udstrækker sig til alle de bestemmelser i direktivet, der er påkrævet for gennemførelsen af det formål, der forfølges med artikel 6 ( ).

61. Den præceptive karakter af bestemmelserne i direktiv 93/13 og de særlige behov for forbrugerbeskyttelse, som er knyttet til disse bestemmelser, taler derfor for, at der skal anlægges en bred fortolkning af begrebet »forbruger« for at sikre direktivets effektive virkning.

62. Derimod sigter bestemmelserne i Bruxelleskonventionens artikel 14, nu i forordning nr. 44/2001 ( ) og forordning nr. 1215/12 ( ), mod at beskytte forbrugeren på det processuelle plan ved at fastsætte en fravigelse af hovedreglen om sagsøgtes bopæl, ifølge hvilken personer, der har bopæl på en medlemsstats område, skal sagsøges ved retterne i denne medlemsstat. De omhandlede bestemmelser har ikke indført en generel forbrugerbeskyttelse, men kun defineret de tilfælde af forbrugeraftaler, som nyder en særlig beskyttelse i medfør af kompetencereglerne. I Gruber-dommen bemærkede Domstolen nemlig, at »behovet for at undgå, at der opstår flere værneting for én og samme kontrakt, er et af Bruxelleskonventionens væsentlige formål« ( ).

63. Gruber-dommen angik således fortolkningen af kompetencereglerne i sager om forbrugeraftaler, som indfører en fravigelse af hovedreglen om, at kompetence til at behandle en sag ligger hos retten i den medlemsstat, hvor sagsøgte har sit sædvanlige opholdssted. Det drejer sig således om et andet område end den væsentlige forbrugerbeskyttelse, fordi Gruber-dommen omhandlede området for processuelle regler. Som Kommissionen med rette har anført ( ), bygger den i dommen anlagte restriktive fortolkning af begrebet »forbruger« på den omstændighed, at denne bestemmelse principielt indebærer en fravigelse af hovedreglen om kompetence ( ). Eftersom der er tale om en fravigelse, kan denne kun fortolkes strengt ( ).

64. Det underliggende rationale med forordningernes vurderede bestemmelser omfatter nemlig yderligere betragtninger ud over beskyttelsen af den svage part med henblik på at finde en balance mellem forbrugerbeskyttelse og andre behov, som også skal beskyttes, dvs. løsningernes forudsigelighed og retssikkerheden ( ), for at undgå, at parternes frihed til at indgå aftaler om værneting ville underminere retssikkerheden i den internationale handel ( ). Inden for ordningen i forordning 1215/12 er ubalancen i forhandlingsstyrke mellem erhvervsdrivende og forbruger således ikke tilstrækkelig til at begrunde en fravigelse af hovedreglen om kompetence; det er også nødvendigt, at forbrugeren har indgået særlige former for aftaler.

65. Henset til den præceptive karakter af bestemmelserne i direktiv 93/13 og det heraf følgende behov for særlig forbrugerbeskyttelse i tilfælde af urimelige kontraktvilkår er det nødvendigt nøje at vurdere den materielle stilling for de personer, som indgår aftalen om forbrug, og de reelle formål med indgåelsen.

66. For ikke at undergrave direktivets effektive virkning er det nemlig i tilfælde af aftaler med dobbelt formål nødvendigt at anlægge en så bred fortolkning som muligt af begrebet »forbruger« med henblik på at undgå, at den erhvervsdrivende nemt kan omgå anvendelsen af præceptive bestemmelser om urimelige kontraktvilkår og påtvinge sådanne vilkår med udgangspunkt i, at en ansøgning om lån på samme tid også har et erhvervsmæssigt formål i bred forstand ( ).

67. Den foreliggende situation er et godt eksempel på en risiko af denne art, idet det fremgår af sagsakterne, at det fremherskende (om end ikke eneste) formål med sagsøgernes ansøgning om lån var købet af en fast ejendom til familien, at kun en af de to ansøgere drev erhvervsmæssig virksomhed, at kreditinstituttet gjorde ydelsen af hele lånet til private forbrugsformål betinget af, at en gæld knyttet til den enes erhvervsmæssige virksomhed skulle tilbagebetales, og at det beløb, som skulle bruges til at indfri den erhvervsmæssige gæld, udgjorde ca. en tredjedel af det samlede lånebeløb.

68. Som den polske regering med rette har argumenteret, »[er direktiv] 93/13/EØF blevet vedtaget netop for at beskytte forbrugerne mod denne form for adfærd, som består i at påtvinge kontraktvilkår, som forbrugerne ikke har haft nogen indflydelse på, og som derfor tilsidesætter deres rettigheder og interesser. En forbruger kan derfor ikke berøves den beskyttelse, som direktiv 93/13/EØF giver, alene fordi en erhvervsdrivende, i en aftale indgået med et ikke-erhvervsmæssigt formål, har påtvunget denne et kontraktvilkår, som vedrører dennes erhvervsmæssige virksomhed« ( ).

69. Afslutningsvis skal det om dette emne fremhæves, som sagsøgerne i hovedsagen har anført ( ), at valget af den af Domstolen i Gruber-sagen anlagte fortolkning ville medføre, at den angivelige forbruger er forpligtet til at bevise de faktiske omstændigheder, der ligger til grund for dennes krav ( ), mens det inden for systemet ifølge direktiv 93/13 påhviler den nationale ret af egen drift at efterprøve, om den person, som gør beskyttelsen mod urimelige kontraktvilkår gældende, karakteriseres som forbruger ( ).

70. For så vidt angår analysen af formålene med bestemmelserne i direktiv 93/13 må det nødvendigvis konstateres, at de har nær tilknytning til formålene med senere direktiver ( ), hvilket taler for en ensartet og bred fortolkning af begrebet »forbruger«.

71. Direktiv 2011/83 om beskyttelsen i tilfælde af aftaler indgået mellem forbrugere og erhvervsdrivende forfølger nemlig samme formål som direktiv 93/13 ( ), og begrebet »forbruger« i artikel 2 i direktiv 2011/83 er nærmest identisk med det tilsvarende begreb i det førstnævnte direktiv. De samme overvejelser angående begrebet »forbruger« gælder desuden med hensyn til direktiv 2013/11 og forordning nr. 524/2013.

72. Forbindelsen mellem de ovennævnte lovgivningsakter og direktiv 93/13 gøres endnu mere åbenlys af den omstændighed, at direktiv 2011/83 ændrede direktiv 93/13 ved at indsætte artikel 8a. Det er ikke tilfældigt, at begge direktiver normalt kan anvendes samtidigt på en og samme aftale ( ). EU-lovgiver har for nylig understreget forbindelsen mellem de to direktiver ved at vedtage direktiv 2019/2161 ( ) om ændring af direktiv 93/13 og direktiv 2011/83 for så vidt angår bedre håndhævelse og modernisering af EU-reglerne om forbrugerbeskyttelse.

73. Jeg deler derfor Kommissionens argument om, at »en systematisk fortolkning af begrebet »forbruger« taler for, at dette begreb skal fortolkes i horisontal forstand i henhold til direktiv 93/13/EØF og andre retlige instrumenter i EU-lovgivningen vedrørende forbrugerbeskyttelse, navnlig direktiv 2011/83/EU, ATB-direktivet og OTB-forordningen. Forklaringerne i betragtningerne til disse retlige instrumenter skal anvendes på grundlag af direktiv 93/13/EØF, fordi disse lovgivningsakter er funktionelt knyttet til direktivet og er blevet vedtaget for at beskytte forbrugeren som den svage part i aftalen med sælgeren« ( ).

74. Ovenstående overvejelser vedrørende forholdet mellem direktiv 93/13 og direktiv 2011/83 (og senere lovgivningsakter) gør det efter min opfattelse muligt at afkræfte sagsøgtes argumenter mod en bred fortolkning af begrebet »forbruger«, som svarer til fortolkningskriteriet i betragtningerne til direktiv 2011/83 og senere direktiver. Disse argumenter fokuserer især på, at anvendelsesområdet for direktiv 93/13 adskiller sig fra anvendelsesområdet for 2011/83, og at direktiv 2011/83 trådte i kraft efter tidspunktet for de faktiske omstændigheder, hvorfor det i dette direktiv definerede begreb »forbruger« i tilfælde af aftaler med dobbelt formål ikke kan finde anvendelse i den foreliggende situation.

75. Hvad angår det forhold, at direktivernes anvendelsesområde ikke er ensartet, vil jeg blot påpege, som et supplement til ovenstående overvejelser, at definitionen af aftaler med dobbelt formål ikke findes i de detaljerede bestemmelser, men i betragtningerne til direktiverne, hvis værdi vitterligt er at give fortolkningskriterier uden at have bindende virkning.

76. Med hensyn til argumenterne om de bestemmelser, der finder anvendelse ratione temporis, drejer det sig ikke om at anvende bestemmelserne i senere direktiver på en forudgående situation, men blot om at anlægge en teleologisk orienteret fortolkning, som allerede var at foretrække, da kun direktiv 93/13 var i kraft, og som EU-lovgiver har udtrykt i senere lovgivningsakter.

77. I denne forbindelse vil jeg påpege, med henvisning til generaladvokat Cruz Villalóns overvejelser, at det fremgår af forarbejderne ( ) til direktiv 2011/83, at 17. betragtning var en kompromisløsning i forhandlingerne mellem EU-institutionerne om hensigtsmæssigheden i at fortolke begrebet »forbruger« i tilfælde af aftaler med dobbelt formål i overensstemmelse med tærsklen for det såkaldte kriterium baseret på det fremherskende formål ( ). Forarbejderne til direktiv 2011/83 bekræfter også, at rækkevidden af 17. betragtning ikke kan opfattes som specifikt knyttet til kun direktiv 2011/83.

78. I lyset af ovennævnte betragtninger mener jeg, at det er nødvendigt at anlægge en fortolkning, som tager hensyn til direktivets effektive virkning, det system, som lovgivningsakten er en del af, og direktivets funktion, og på denne baggrund at vælge den bredeste fortolkning af begrebet »forbruger« for at kvalificere en person, som indgår en aftale med dobbelt formål, svarende til fortolkningskriteriet i ovennævnte betragtninger til direktiv 2011/83, direktiv 2013/11 og forordning nr. 524/2013.

2. Det andet præjudicielle spørgsmål

79. Med det andet præjudicielle spørgsmål anmoder den forelæggende ret ( ), hvis jeg har forstået det korrekt til trods for den lidet klare formulering, nærmere bestemt Domstolen om at præcisere de kriterier, som skal anvendes for at fastlægge, om det erhvervsmæssige formål, med hvilket en af låntagerne indgik låneaftalen, ikke var fremherskende og kun havde en begrænset karakter. De to spørgsmål overlapper hinanden i en vis grad, fordi enkelte elementer, som taler for at foretrække den ovenfor foreslåede fortolkning af begrebet »forbruger« i tilfælde af aftaler med dobbelt formål, på samme tid fungerer som kriterier for at fastlægge, om det private formål er fremherskende eller ej i forhold til det erhvervsmæssige formål i ansøgningen om lån.

80. Fastlæggelsen af, om den konkrete situation kan være omfattet af begrebet »forbruger« som rekonstrueret ovenfor, tilkommer under alle omstændigheder den nationale ret, der er forpligtet til at »efterprøve, under hensyntagen til samtlige beviser og navnlig denne aftales vilkår, om låntageren kan karakteriseres som »forbruger« som omhandlet i det nævnte direktiv« ( ).

81. For at kunne gøre dette skal den nationale ret gennemføre en kvalitativ og kvantitativ analyse af alle nyttige elementer for at løse den konkrete tvist og foretage en samlet vurdering af alle omstændigheder i den konkrete sag, og navnlig arten af de varer eller tjenesteydelser, der er genstand for den drøftede kontrakt, som kan godtgøre, med hvilket formål denne vare eller tjenesteydelse er erhvervet ( ).

82. På denne baggrund kan nogle særlige omstændigheder i den foreliggende situation, som foreslået af den nationale ret, fungere som generelle kriterier for at fastlægge, om kriteriet om »den ikke fremherskende rolle« af det erhvervsmæssige formål i forhold til det private formål i tilfælde af en aftale med dobbelt formål er opfyldt.

83. Den omstændighed, at låntageren, selv om denne handlede inden for rammerne af en blandet kontrakt, indgik låneaftalen sammen med en anden låntager, der udelukkende handlede som led i privat forbrug, er relevant og kan også fungere som kriterium for at fastlægge, om det erhvervsmæssige formål var »fremherskende« i aftalens overordnede sammenhæng eller ej.

84. Det forhold, at aftalen også delvist havde et erhvervsmæssigt formål, kan således ikke bevirke, at den låntager, som var en »simpel« forbruger, mister sin status. Endvidere kunne den af låntagerne indgåede låneaftale, henset til den måde, hvorpå den var udarbejdet og blev indgået – ifølge oplysningerne i sagsakterne – ikke indgås særskilt. Hvis en af de to ansøgere ikke blev anerkendt status som forbruger på grund af det sameksisterende erhvervsmæssige formål hos den ene, ville det medføre, at også den låntager, som var en »simpel« forbruger, blev berøvet sin beskyttelse. Kreditinstituttet ville udmærket have kunnet foreslå låntagerne to adskilte aftaler med henblik på at undgå en overlapning af formålene.

85. Også den omstændighed, at det sagsøgte kreditinstitut gjorde ydelsen af lånet betinget af, at en anden gæld optaget som led i udøvelsen af en erhvervsmæssig virksomhed blev tilbagebetalt (med en del af det ansøgte beløb), er utvivlsomt relevant ( ). Denne omstændighed kan spille rollen som afgørende kriterium i testen vedrørende »den ikke fremherskende rolle« af det erhvervsmæssige formål, eftersom det erhvervsmæssige formål i den konkrete aftale kun var til stede, fordi den erhvervsdrivende »påtvang« det ( ).

86. Af sikker relevans er desuden det kvantitative aspekt, dvs. forholdet mellem størrelsen af det ydede beløb til erhvervsmæssige formål og beløbet til private formål. I den foreliggende situation mener jeg, at forholdet 1:3, sammen med de øvrige elementer, hvis disse fastlægges, kan pege på, at det erhvervsmæssige formål spillede en »ikke fremherskende rolle«.

3. Eventuel begrænsning af virkningerne af Domstolens dom

87. Afslutningsvis har sagsøgte i hovedsagen anmodet om, at Domstolen begrænser virkningerne af sin dom, såfremt den ikke tiltræder den nævnte restriktive fortolkning af begrebet »forbruger« i artikel 2, litra b).

88. I denne forbindelse vil jeg påpege, at »Domstolen […] kun undtagelsesvis i henhold til et almindeligt retssikkerhedsprincip, der er sikret i Unionens retsorden, vil finde anledning til at begrænse borgernes mulighed for at påberåbe sig den således fortolkede bestemmelse med henblik på anfægtelse af tidligere i god tro stiftede retsforhold. For at der kan træffes bestemmelse om en sådan begrænsning, skal to hovedbetingelser være opfyldt, nemlig at de berørte parter skal være i god tro, og at der skal være fare for alvorlige forstyrrelser« ( ).

89. Sagsøgte i hovedsagen har imidlertid ikke givet præcise og detaljerede indikationer for at godtgøre, at de to ovennævnte betingelser er opfyldt. Sagsøgte har blot generisk nævnt omstændigheder, som ikke kan understøtte de ovenstående forudsætninger.

90. Af denne grund finder jeg, at anmodningen ikke skal tages til følge.

IV. Forslag til afgørelse

91. På baggrund af alle ovenstående betragtninger foreslår jeg Domstolen at besvare de præjudicielle spørgsmål, som Sąd Rejonowy dla Warszawy-Woli w Warszawie (retten i første instans i Warszawa-Wola-distriktet, med sæde i Warszawa, Polen) har forelagt, på følgende måde:

»Artikel 2, litra b), i Rådets direktiv 93/13/EØF af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler og betragtningerne hertil

skal fortolkes således, at

disse ikke er til hinder for, at en person, der driver erhvervsmæssig virksomhed, er omfattet af definitionen af »forbruger«, når denne har indgået en låneaftale, der er koblet til en udenlandsk valuta, sammen med en anden låntager, der ikke udøver en sådan virksomhed, og lånet delvist skal anvendes til brug for den ene af låntagernes erhvervsmæssige virksomhed, delvist til formål, der ligger uden for denne virksomhed, og ikke kun i en situation, hvor den erhvervsmæssige brug er så marginal, at den må anses for at have en ubetydelig rolle i den omhandlede aftales overordnede sammenhæng. Under hensyntagen til fortolkningskriterierne i 17. betragtning til direktiv 2011/83/EU er det i tilfælde af aftaler med dobbelt formål tilstrækkeligt, at det erhvervsmæssige formål er så begrænset, at det ikke er fremherskende i aftalens overordnede sammenhæng.

Artikel 2, litra b), i Rådets direktiv 93/13/EØF af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler og betragtningerne hertil

skal fortolkes således, at

spørgsmålet om, hvorvidt det erhvervsmæssige formål er fremherskende i aftalens overordnede sammenhæng, skal afgøres af den nationale ret efter en samlet vurdering af alle omstændigheder i den konkrete sag. I tilfælde af ansøgning om lån indgivet til et kreditinstitut kan den nationale ret tage hensyn til en række kriterier som grundlag for sin vurdering, navnlig forholdet mellem størrelsen af det ydede beløb til erhvervsmæssige formål og beløbet til private formål, den omstændighed, at låneansøgningen er blevet foretaget sammen med en person, der ikke driver erhvervsmæssig virksomhed og er uvedkommende for den anden ansøgers erhvervsmæssige virksomhed, og den omstændighed, at ydelsen af lånet til private forbrugsformål er betinget af den samtidige tilbagebetaling af en gæld, som den ene har optaget til erhvervsmæssige formål.«