ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
den foreliggende i medfør af EØF-traktatens artikel 169 anlagte sag har Komissionen nedlagt påstand om, at det statueres, at Den italienske Republik ikke har overholdt de forpligtelser, der påhviler den i henhold til EØF-traktatens artikel 30. Den italienske Republik har begrænset indførslen af levnedsmidler, der indeholder gelatine af animalsk oprindelse og som lovligt fremstilles og forhandles i en anden medlemsstat.

Den omtvistede bekendtgørelse fra det italienske sundhedsministerium af 20. oktober 1978 (decreto ministeriale del 20. 10. 1978, supplemento ordinario alla Gazzetta ufficiale n. 337 del 2. 12. 1978) om tilladte kemiske tilsætningsstoffer ved fremstilling og konservering af levnedsmidler bestemmer, at visse varer kun må fremstilles og forhandles i Italien, såfremt indholdet af gelatine af animalsk oprindelse ikke overstiger en bestemt procentdel. For tilberedte kødvarer (carni cotte) er denne fastsat til højst 0,4 %, for is og sukkervarer (prodotti dolciari) til højst 1 %.

Efter Kommissionens opfattelse udgør disse bestemmelser en forbudt foranstaltning med tilsvarende virkning som kvantitative indførselsrestriktioner som omhandlet i artikel 30, da de ikke uomgængeligt er nødvendige af hensyn til beskyttelsen af forbrugerne og heller ikke er begrundet i hensynet til beskyttelsen af den offentlige sundhed. Kommissionen påbegyndte som følge heraf den i EØFtratatens artikel 169, stk. 1, omhandlede procedure, om hvis enkeltheder jeg skal henvise til retsmøderapporten. Efter en forudgående brevveksling, der angik begrænsninger af indførslen i Italien af gelatinerede bolsjer, vendte Kommissionen sig i åbningsskrivelsen i første række imod den ved de omtvistede bestemmelser indførte begrænsning af indholdet af gelatine i sukkervarer. I den begrundede udtalelse af 24. november 1982 vendte Kommissionen sig udtrykkeligt imod de nævnte bestemmelser i deres helhed og opfordrede Den italienske Republik til inden for en frist på to måneder at ophæve denne hindring for handelen.

Under den administrative del af proceduren gjorde den italienske regering gældende, at indtil en endelig harmonisering på området var medlemsstaterne ikke afskåret fra at fastsætte et højesteindhold for gelatine; den italienske regering erklærede sig imidlertid i sit svar på den begrundede udtalelse dog rede til at forhøje det fastsatte højesteindhold for så vidt angår gelatinerede bolsjer. Derefter anlagde Kommissionen den 29. marts 1983 sag med påstand som før nævnt. Først efter sagens anlæg har Den italienske Republik ved ministeriel bekendtgørelse af 14. april 1983 (decreto ministeriale del 14. 4. 1983, Gazzetta ufficiale n. 120 del 4. 5. 1983) ophævet den omtvistede begrænsning i anvendelsen af gelatine af animalsk oprindelse for bolsjer og tilladt tilsætning heraf »i overensstemmelse med god industriel fremgangsmåde (secondo buona tecnica industriale)«.

Den italienske regering har nedlagt påstand om, at det anerkendes, at den har ophævet begrænsningen i anvendelsen af gelatine af animalsk oprindelse for bolsjer og om frifindelse i øvrigt.
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

C. O. LENZ

FREMSAT DEN 10. JULI 1984 ( 1 )

Høje Domstol.

Ved stævning, indgivet til Domstolen den 19. december 1983, har Kommissionen for De europæiske Fællesskaber i medfør af EØF-traktatens artikel 169 anlagt sag med påstand om, at det statueres, at Den italienske Republik har undladt at opfylde de forpligtelser, der påhviler den i henhold til EØF-traktaten, idet den ikke inden for den fastsatte frist har truffet de nødvendige foranstaltninger til at efterkomme Rådets direktiv 79/1071/EØF af 6. december 1979 (EFT L 331 af 27. 12. 1979, s. 10), hvorved den ved direktiv 76/308/EØF indførte ordning om gensidig bistand mellem medlemsstaterne ved inddrivelse af fordringer i forbindelse med foranstaltninger, der er finansieret af Den europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget, samt at landbrugsimportafgifter og told blev udvidet til også at omfatte merværdiafgift.

Ifølge det pågældende direktivs artikel 3 skulle medlemsstaterne træffe de nødvendige foranstaltninger for senest den 1. januar 1981 at efterkomme dette.

Den italienske Republik har erkendt, at den ikke inden for den fastsatte frist har efterkommet denne forpligtelse. Som begrundelse for, at den endnu ikke har udstedt de nødvendige forskrifter, har Den italienske Republik hovedsagelig henvist til vanskeligheder i forbindelse med lovgivningsproceduren. Det anføres i sagsøgtes indlæg, at et nyt lovforslag til gennemførelse af direktivet er under udarbejdelse.

Disse forhold kan imidlertid ikke afhjælpe det traktatbrud, der gøres gældene imod Den italienske Republik. Ifølge Domstolens faste praksis kan en medlemsstat således ikke påberåbe sig bestemmelser, fremgangsmåder eller forhold i sin nationale retsorden til støtte for, at forpligtelser i henhold til fællesskabsdirektiver ikke overholdes.

Jeg skal herefter foreslå, at det statueres, at Den italienske Republik ved ikke inden for den fastsatte frist at have udstedt de nødvendige bestemmelser til at efterkomme Rådets direktiv 79/1071 EØF af 6. december 1979 har undladt at opfylde de forpligtelser, der påhviler den i henhold til traktaten. Det bemærkes endivdere, at den part, der taber sagen, ifølge procesreglementets artikel 69, stk. 2, dømmes til at afholde sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom.

( 1 ) – Oversat fra tysk.
Af hensyn til den rette forståelse af de fire spørgsmåls rækkevidde og logiske rækkefølge er det nødvendigt at omtale den nationale lovgivning, som kommer i betragtning i de to sager, og som der må tages hensyn til ved fortolkningen af de fællesskabsregler, som den forelæggende ret har henvist til.

Byområderne i det vestlige Holland, som er kendt under navnet »Randstad-Nederland« er overbefolkede og overindustrialiserede. For at fremme en aflastning heraf fremsatte den nederlandske regering i 1972 et lovforslag (Wet Selectieve Investeringsregeling eller SIR), hvorved der blev indført en afgift på størstedelen af nye investeringer i disse områder. Forslaget blev vedtaget i 1974, men efter to år blev bestemmelserne suspenderet. Derefter fremsatte samme regering i 1977 endnu et lovforslag (Wet Investeringsregeling eller WIR), hvorefter der skulle gives statstilskud til investeringer i form at skattenedsættelser. Disse tilskud omfattede et basistilskud, der blev givet til enhver type investering, og selektive tilskud, her i blandt et »generelt regionalt tilskud«, som kun blev givet til investeringer uden for Randstad.

Kommissionen (som den nederlandske regering havde underrettet om forslaget til WIR i henhold til EØF-traktatens artikel 93) anså de selektive tilskud, og navnlig det generelle regionale tilskud, for uforenelige med artikel 92, navnlig fordi der i virkeligheden var tale om en regional støtte, som i sig selv skulle have været begrænset til de områder, som Kommissionen har fastlagt inden for rammerne af sin politik. Efter disse bemærkninger ændrede regeringen bestemmelserne i WIR og inkluderede i basistilskuddet de skattelettelser, der var fastsat som selektive tilskud; på denne måde gjorde den støtteforanstaltningerne generelle og overvandt således den hindring, som udgjordes af artikel 92.

Under det nederlandske parlaments behandling af forslaget til WIR blev det afgiftssystem, der var indført i 1974 (SIR) og derefter suspenderet i 1976, gennemgået på ny. I forslaget til WIR blev der følgelig blevet indsat visse ændringer af SIR med det formål at koordinere de to interventionsordninger; bla. blev størrelsen af den støtte, der blev ydet i form af skattelettelser, differentieret, om end midlertidigt, idet der blev fastsat en lavere sats for de investeringer, der blev foretaget i Randstad, og en højere sats for dem, der blev foretaget i andre områder (artikel 36).

Hovedsagerne er netop opstået på grund af de to ordningers samlede virkning, nemlig virkningen af SIR og af WIR. Ifølge sagsøgeren betyder den differentierede nedsættelse af beløbet en støtte til virksomheder, som investerer uden for Randstad; den kan derfor ikke være forskellig fra bestemmelserne i forslaget til WIR, som Kommissionen anså for at være i strid med artikel 92.
4.

La Caisse har såvel i sit skriftlige som i sit mundtlige indlæg klart sagt, at den håber på en ændring i Domstolens Laterza-praksis, som den er klar over indgår i en række tidligere domme ( 4 ), som Domstolen for nylig har bekræftet ( 5 ). Den har herved anført, at artikel 77, stk. 2, litra b), i), kun kan fortolkes inden for grænserne af den kompetence, som er overladt Rådet i henhold til EØF-traktatens artikel 51, dvs. med de to præcise formål for øje, som er nævnt i denne bestemmelse, nemlig — sammenlægning af referenceperioder, — »eksport« af ydelser i Fællesskabets lande. Ifølge la Caisse er dette kompetencespørgsmål, som det hele kan føres tilbage til, aldrig klart blevet forelagt Domstolen, og er i hvert fald endnu ikke blevet udtrykkeligt besvaret i Domstolens praksis. Mere præcist har Domstolen aldrig haft anledning til at udtale sig om, »hvorvidt — og i hvilket omfang — traktatens artikel 51 giver Ministerrådet kompetence til at udstede en forordning, som bevirker, at en medlemsstats myndigheder i strid med den nationale lovs udtrykkelige bestemmelser ( 6 ) forpligtes til at udbetale børnetilskud til børn, som ikke er bosat på denne stats område, ikke blot når der ikke består nogen ret i bopælsstaten... men også når en sådan ret« er anerkendt af denne stat. Følgelig finder la Caisse, at den pågældende artikel 77 skal fortolkes: — enten »efter ordenes normale betydning«, dvs. i modsætning til, hvad Domstolen har statueret i Laterza-sagen, således, at den indeholder en international-privatretlig lowalgsregel inden for fællesskabsretsordenen, som gør det muligt at udpege den nationale lovgivning, der finder anvendelse mht. børnetilskud: Retten til ydelser, som udbetales af en anden medlemsstat end bopælsstaten, består, når henses til den forpligtelse, der pålægges Rådet i traktatens artikel 51, litra b), kun, såfremt bopælsstatens lovgivning ikke giver denne ret, — eller, som Domstolen har gjort i den nævnte sag, hvilket medfører, at den er ugyldig set i forhold til traktatens artikel 51, som hverken pålægger eller synes at tillade Rådet, som har kompetence til at udpege den lovgivning, der skal finde anvendelse, at kombinere to nationale lovgivninger for at opretholde den vandrende arbejdstagers og dennes ydelsesberettigede pårørendes ret til den omhandlede »forskel«. Forbundsrepublikken Tysklands regering, som har interveneret i sagen, mener alene på grundlag af artikel 77 ligesom la Caisse, »at der, når henses til fællesskabsretten, i dette tilfælde ikke består nogen ret til belgiske børnetilskud«.
Efter sagsøgerens opfattelse er hans indplacering i medfør af artikel 46 i tjenestemandsvedtægten på 1. løntrin i lønklasse A 5 fejlagtig. Efter sagsøgerens mening burde indplaceringen i forbindelse med hans udnævnelse til tjenestemand på prøve og senere med hans fastansættelse være sket ikke på grundlag af reglerne om forfremmelse, men i overensstemmelse med den i ansættelsesbrevet af 4. maj 1982 angivne hjemmel, efter reglerne om ansættelse. Sagsøgeren gør gældende, at der i medfør af vedtægtens artikel 32, 2. pkt., og under hensyntagen til en faglig erfaring på 12 år efter hans første universitetseksamen burde være ydet ham en anciennitetsforbedring på 48 måneder, det vil sige på yderligere to løntrin. Dette følger også af artikel 5, stk. 1, i Kommissionens beslutning af 1973 vedrørende de i forbindelse med ansættelse gældende kriterier for indplacering i lønklasse og på løntrin (i det følgende benævnt indplaceringskriterierne) samt af den beslutningen bilagte tabel, hvorefter allerede 11 års faglig erfaring ville have berettiget til en indplacering i 3. løntrin i vedkommende lønklasse. Desuden er den skete indplacering efter sagsøgerens opfattelse ikke mindst i strid med vedtægtens artikel 5, stk. 3, hvorefter der skal gælde samme ansættelses- og karrierevilkår for tjenestemænd tilhørende samme kategori. Sagsøgeren er imidlertid blevet forfordelt i forhold til en udefra kommende ansøger, der har deltaget i samme åbne udvælgelsesprøve, idet der ved dennes indplacering i henhold til vedtægtens artikel 32, 2. pkt., fuldt ud er blevet taget hensyn til dennes faglige erfaring. Sidst men ikke mindst er indplaceringen efter sagsøgerens opfattelse også i strid med almindelige retsgrundsætninger, navnlig grundsætningerne om lighed, om objektivitet, om fordelingsretfærdighed samt grundsætningen »patere legem quam ipse f ecisti« (lovgiver må selv følge loven).

Efter sagsøgtes opfattelse kan vedtægtens artikel 32 derimod efter artikel 15 i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte i Fællesskaberne (i det følgende kaldt ansættelsesvilkårene) kun finde anvendelse ved den første indplacering af en midlertidigt ansat og ikke ved dennes udnævnelse til tjenestemand. Bestemmelsens anvendelse i sidstnævnte tilfælde er efter sagsøgtes opfattelse også udelukket ud fra synspunktet om karrierens kontinuitet. Grundsætningerne om kontinuitet og ligebehandling, der ligger til grund for Fællesskabets tjenestemandsret, kan bedst tilgodeses ved en analog anvendelse af den for forfremmelse gældende regel. Endelig er artikel 8 i indplaceringskriterierne, der bestemmer, at en midlertidigt ansat, der udnævnes til tjenestemand på prøve i samme lønklasse får samme lønanciennitet, udtryk for et almindeligt princip, hvorefter der ved sådanne udnævnelser ikke er nogen anledning for ansættelsesmyndigheden til at undersøge betingelserne for en ny indplacering.
I den sag, sagsøgeren har anlagt ved Amtsgericht Aachen, har han påstået sig tilbagebetalt den del af forsikringspræmien, som han ikke havde skullet betale, såfremt der var blevet givet ham en præmienedsættelse på grund af skadefri kørsel (127,61 DM). Han har i denne forbindelse gjort gældende, at de tyske tarifbestemmelser, hvorefter reglerne om indplacering i elitebilistklasser ikke gælder forsikringspolicer for motorkøretøjer, der er registreret på grænsenummerplader, ikke er sagligt begrundede, og han har særlig anført, at disse bestemmelser strider imod det i EØF-traktaten indeholdte forbud mod forskelsbehandling, idet de indebærer, at sagsøgeren, fordi han bor i et andet EF-land, udelukkes fra at opnå en personlig præmienedsættelse.

Det sagsøgte forsikringsselskab har påstået frifindelse. Det har gjort gældende, at de anfægtede tarifbestemmelser helt igennem er sagligt begrundede. I tilfælde som det foreliggende må der regnes med en forhøjet risiko, fordi køretøjet ikke normalt befinder sig i landet, og idet det i det meste af forsikringsperioden benyttes i områder, hvor kørselsbetingelserne ikke er tilstrækkeligt kendte. Det er forkert, at sagsøgtes tarifbestemmelser, der er offentligt godkendte, systematisk udelukker forsikringstagere i udlandet (EF) fra at opnå de personlige præmienedsættelser, de gives indlændinge.
Domstolen har for det første fastslået:

»Da tildeling af familieydelser i medfør af artikel 73 i forordning nr. 1408/71 er afhængig af fortolkningen og anvendelsen af den nationale lovgivning, kan en anden medlemsstats kompetente institution ikke vurdere, om alle betingelserne er opfyldt.« ( 7 )

Dette resultat følger af princippet om, at fællesskabsbestemmelserne på området for den sociale sikring alene har det formål at koordinere gældende nationale ordninger. Enhver anden løsning, eksempelvis ved anvendelse af antikumulationsreglen i artikel 76 alene på grundlag af, at beskæftigelsstaten institution har fastslået, at arbejdstageren kan gøre krav på ydelserne fra bopælsstaten — uafhængigt af de formelle krav, der skal opfyldes —ville indebære et anslag mod dette princip og medførte en risiko for manglende fasthed i afgørelserne.

For at hindre noget sådant har Domstolen afgjort, at anvendelsen af artikel 73 indebærer et krav om en ensartet fortolkning i alle medlemsstaterne »uden hensyn til, hvorledes de nationale lovgivninger om erhvervelse af ret til familieydelser er udformet« ( 8 ).
De relevante faktiske omstændigheder, der ligger til grund for det præjudicielle spørgsmål, som Supreme Court, Dublin, har forelagt Domstolen, er følgende.

Det irske selskab Robert Fearon & Co. Ltd, herefter benævnt Fearon, ejer en landbrugsejendom i grevskabet Cavan i Irland. Selskabet har fem aktionærer, deter engelske statsborgere. De fire er bosat i England, mens den femte, som tillige er irsk statsborger, er bosat i Irland, om end mere end tre miles fra ejendommen.

Aktionærernes bopæl er af væsentlig betydning i den foreliggende sag. Det fremgår nemlig af Section 32, stk. 3, i »Land Aet« af 1933, som ændret ved Section 35 i »Land Aet« af 1965, at Irish Land Commission, der er en offentlig myndighed, der i henhold til loven har beføjelse til at foretage ekspropriation, ikke kan gennemføre ekspropriation over for ejere, der i mindst et år har boet på ejendommen eller højst tre miles fra denne; det fremgår endvidere, at når ejeren er en juridisk person, skal hver enkelt selskabsdeltager opfylde bopælsbetingelsen igennem samme periode.

Eftersom ingen af deltagerne i selskabet Fearon opfylder den nævnte betingelse, besluttede Irish Land Commission at gennemføre en ekspropriation over for selskabet, og dette har anfægtet beslutningen under en retssag, hvorunder Supreme Court, Dublin, har fundet anledning til at forelægge Domstolen følgende spørgsmål:

»Når lovgivningen i en medlemsstat kræver, at en (fysisk) person, som ejer fast ejendom, skal have boet på denne i en bestemt periode, skal artikel 58 da, når ejendommens ejer er en juridisk person, fortolkes således, at den er til hinder for et krav om, at enhver, der må anses som medejer i forhold til den juridiske person, skal have boet på ejendommen igennem en tilsvarende periode?«
Loven af 10. august 1981 har ikke, som man måske kunne tro, til formål at lade myndighederne fastsætte prisniveauet for bøger, men derimod at pålægge forlægger og importør at fastsætte en pris (»detail-salgspris«), der binder detailhandlerne, som dog har mulighed for at yde en rabat, der ikke kan overstige 5% af den fastsatte pris ( 2 ).

Det skal tilføjes, at forlægger og importør er forpligtet til at tage hensyn til »den service, der ydes til fremme af bøgernes distribution«, hvilket sker i form af kvalitetsrabatter, som er højere end de kvantumsrabatter, der ydes detailhandlerne ( 3 ).

Disse to bestemmelser er udtryk for lovgiverens mål, nemlig at forbyde den hårde priskonkurrence, som føres af visse supermarkeder, og som anses for ødelæggende for de små forretninger, samtidig med at den udgør en trussel for bøgernes kvalitet, og i sidste ende for den litterære skaberevne.

Selv om der ifølge det således indførte system gælder en række undtagelser »ratione personae« for visse offentligretlige foreninger og juridiske personer ( 4 ) finder systemet derimod anvendelse på alle bøger, som uanset deres oprindelse sælges i detailleddet på fransk territorium; ifølge sit anvendelsesområde »ratione loci« gælder systemet nemlig for importerede bøger, hvad enten der er tale om værker, som er udgivet i udlandet, eller værker, som er udgivet i Frankrig, men først bragt i omsætning i andre medlemsstater ( 5 ).

For så vidt angår systemets rækkevidde »ratione temporis«, er der her foretaget en differentiering, idet det indførte system ikke indebærer en endelig »fastfrysning« af detailsalgsprisen. Den ved lov indførte ordning suspenderes nemlig for bøger, som sælges via mægler, ved abonnement eller pr. korrespondance ni måneder efter udgivelsen af første oplag og for alle andre bøger to år efter udgivelsen af første oplag, såfremt de er indkøbt for mere end seks måneder siden ( 6 ).

Endelig skal det nævnes, at der ifølge anordning nr. 82-1176 af 29. december 1982, som ganske vist er udstedt efter de omtvistede omstændigheder, som ligger til grund for hovedsagen, indførtes bødestraf for overtrædelse af nævnte lov.

Muligheden for, at disse bestemmelser er uforenelige med Rom-traktaten, er baggrunden for hovedsagen.
10.

Som anført af Kommissionen er det udtryk for en forskelsbehandling i strid med artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 1612/68 og med den i selve EØF-traktatens artikel 7 indeholdte grundsætning om forbud mod forskelsbehandling på grundlag af nationalitet, når der kun over for andre statsborgere fra Fællesskabet stilles krav om, at de faktisk har haft bopæl i Belgien i de seneste fem år forud for tildelingen af minimex. Dette krav må nemlig antages at bidrage til at lægge hindringer i vejen for mobiliteten hos den statsborger fra Fællesskabet, der søger arbejde eller er arbejdsløs, i og med at dets opfyldelse indebærer, at den pågældende ikke tager ophold uden for Belgien. Kravet medfører også, at vandrende arbejdstagere med bopæl i Belgien, der lejlighedsvis og for et kortere tidsrum har arbejdet i et andet land i Fællesskabet, fratages en ret, som tilkommer belgiske arbejdstagere, netop fordi de benytter sig af den adgang til fri bevægelighed for arbejdstagere i Fællesskabet, der er knæsat i EØF-traktatens artikler 48 og følgende. Det må endvidere som af Kommissionen anført konstateres, at selv om der blev stillet det samme krav over for belgiske statsborgere, ville denne forskelsbehandling ikke dermed være fjernet. Domstolen har nemlig fastslået, at ligebehandlingsprincippet ikke alene gælder enhver form for direkte og åbenlys forskelsbehandling, således som det er tilfældet her, men også indirekte og skjulte former for forskelsbehandling. Det omhandlede bopælskrav må i denne forbindelse nødvendigvis være vanskeligere at opfylde for en vandrende arbejdstager end for en belgisk statsborger ( 17 ). En ret til et eksistensminimum ifølge en medlemsstats lovgivning er derfor en social fordel, som statsborgere fra en anden medlemsstat i medfør af artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 1612/68 kan påberåbe sig. Jeg behøver herefter ikke at besvare det sidste spørgsmål, der er forelagt af Arbeidsrechtbank, Antwerpen. Jeg har dog alligevel en sidste bemærkning. Er der grund til at frygte, at den foreslåede løsning vil kunne fremme en mobilitet hos EF-borgere, der skyldes et ønske om at »udnytte systemet« ? Dette spørgsmål er forbundet med ansøgerens virkelige bevæggrunde og dermed med spørgsmålet om risikoen for en omgåelse af loven. Efter min opfattelse tilkommer det de myndigheder, der udbetaler den pågældende ydelse, at vurdere, om dette er tilfældet, og på grundlag heraf at tage stilling til, om ansøgeren skal tildeles den i den nationale lovgivning garanterede mindsteindkomst, navnlig under hensyntagen til det personelle anvendelsesområde for forordning nr. 1612/68, således som dette er fastlagt i Domstolens praksis.
61983C0240

Forslag til afgørelse fra generaladvokat Lenz fremsat den 22. november 1984. - Anklagemyndigheden mod Association de défense des brûleurs d'huiles usagées (ADBHU). - Anmodning om præjudiciel afgørelse: Tribunal de grande instance de Créteil - Frankrig. - Frie varebevægelser - olieaffald. - Sag 240/83.



Samling af Afgørelser 1985 side 00531
Det er efter min mening ufornødent for afgørelsen af, om der som påstået foreligger et traktatbrud, at tage stilling til de dermed beskrevne foranstaltninger. Jeg skal indskrænke mig til at fastslå, at de med god grund kritiserede forhold hidtil ikke er blevet ændret. Den belgiske regering har forklaret, at tilpasningen til bestemmelserne i artikel 33 er blevet forsinket på grund af vanskeligheder både med hensyn til valget og udformningen af de udbedrende nationale foranstaltninger. Det vil i den forbindelse være tilstrækkeligt at henvise til, at Domstolens faste praksis går ud på, at

»en medlemsstat ... ikke [kan] påberåbe sig indenlandske bestemmelser eller praksis for at retfærdiggøre undladelsen af at respektere forpligtelser og frister, som følger af fællesskabsforordninger« ( 5 ).