ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
26

I henhold til artikel 21, første afsnit, i statutten for Domstolen, sammenholdt med artikel 53, første afsnit, i denne statut og artikel 44, stk. 1, litra c), i procesreglementet af 2. maj 1991 skal enhver stævning indeholde en angivelse af søgsmålets genstand og en kort fremstilling af søgsmålsgrundene. Disse angivelser skal være tilstrækkeligt klare og præcise til, at sagsøgte kan tilrettelægge sit forsvar, og Retten i givet fald på det således foreliggende grundlag kan tage stilling til sagen. Det er af retssikkerheds- og retsplejehensyn en forudsætning for, at søgsmålet kan antages til realitetsbehandling, at de væsentlige faktiske og retlige omstændigheder, søgsmålet støttes på, fremgår på en sammenhængende og forståelig måde af selve stævningen, i det mindste i summarisk form. For at opfylde disse krav skal en stævning, hvori der nedlægges påstand om betaling af erstatning for skade forvoldt af en EU-institution, nærmere bestemt indeholde oplysninger, der gør det muligt at identificere den adfærd, som sagsøgeren bebrejder institutionen, grundene til, at han antager, at der består en årsagsforbindelse mellem adfærden og den skade, han hævder at have lidt, samt karakteren og størrelsen af denne skade (jf. dom af 7.10.2015, Accorinti m.fl mod ECB, T-79/13, EU:T:2015:756, præmis 53 og den deri nævnte retspraksis).
Sagsøgeren har støttet sig på en e-mail, som selskabets norske juridiske rådgiver tilsendte dette den 29. november 2012. Den juridiske rådgiver anførte følgende:

»6. Konkurrence

Købet af Friendmalls aktier i [Morpol] vil give anledning til en anmeldelse til de kompetente konkurrencemyndigheder.

Vi har ikke et overblik over de to selskabers omsætning fordelt på jurisdiktion, og heller ikke over de øvrige oplysninger, der er nødvendige for at analysere, hvorledes og hvor en sådan anmeldelse skal foretages.

Vi anbefaler Dem på det kraftigste at sætte alt ind på at fastlægge disse forhold som en prioritet, eftersom de vil gøre det muligt for os at udfærdige og fremsende anmeldelserne forholdsvist hurtigt efter en eventuel købsdato.

Vores erfaring viser, at indhentelsen af de for sådanne overtagelser nødvendige godkendelser vil tage tid. Det kan ikke udelukkes, at De vil blive pålagt at frasælge forretningsområder for at opnå den nødvendige godkendelse i visse jurisdiktioner. Så snart De ved, hvor dette kan være nødvendigt, bør De udarbejde strategier for, hvorledes sådanne indvendinger skal imødegås.

Som tidligere omtalt vil [Marine Harvest] ikke være i stand til at udøve nogen som helst aktionærrettigheder i [Morpol], som er knyttet til de købte aktier, før De har modtaget alle de konkurrenceretlige godkendelser.«
115

For det syvende kan sagsøgerens argument om Kommissionens manglende overholdelse af de kriterier, der er fastsat i Kommissionens meddelelse med titlen »Vejledning om Kommissionens prioritering af håndhævelsen i forbindelse med anvendelsen af [artikel 102 TEUF] på virksomheders misbrug af dominerende stilling gennem ekskluderende adfærd« (EUT 2009, C 45, s. 7), heller ikke godtgøre, at Kommissionen begik en åbenbar fejl. I henhold til denne meddelelse anser Kommissionen leveringsnægtelser for betydelige, for det første når de vedrører et produkt eller tjenesteydelse, der er absolut nødvendig for at kunne udøve effektiv konkurrence på et underliggende marked, for det andet når de kan føre til udelukkelse af en underliggende konkurrence, og for det tredje når de kan skade forbrugeren. Eftersom Kommissionen uden at begå en åbenbar fejl fastslog, at sandsynligheden for, at der kunne godtgøres en risiko for udelukkelse af enhver konkurrence, var lav, opfyldte denne sag ikke et af de kumulative kriterier for at kunne anses for betydningsfuld. Eftersom et af kriterierne ikke var opfyldt, var det ikke nødvendigt at vurdere, om sagsøgerens argumenter vedrørende de to øvrige kriterier om, at reservedelene var absolut nødvendige for, at der kunne udøves en effektiv konkurrence, og om den skade, som forbrugerne ville lide, var begrundede.
53

Det bemærkes endvidere, at det var med rette, at Kommissionen fremhævede de vanskeligheder og den usikkerhed, den stødte på, for så vidt som Forbundsrepublikken Tyskland i sin skrivelse af 1. marts 2011 fremhævede de vanskeligheder, der var forbundet med afgrænsningen af de relevante markeder. For det første gjorde den gældende, at markedet for elektriske biler eller lette elektriske biler endnu ikke kunne fastlægges, og at markedet for hybridbiler »kun ville åbne sig for de øvre segmenter«, dvs. segmenterne E og F. Følgelig var det verdensmarkedet for konventionelle biler i sin helhed, der var relevant uden nogen form for undersegmentering. For det andet anførte Forbundsrepublikken Tyskland som svar på Kommissionens konkrete spørgsmål vedrørende de segmenter, som de elektriske biler ville kunne høre til, at i3-bilerne som følge af deres længde, henhørte under segmenterne B og C, men at de som følge af deres pris snarere skulle placeres i segmentet D. For det tredje for så vidt angår de elektriske biler, der blev produceret af sagsøgerens konkurrenter, ville det i mangel af detaljerede oplysninger stadig være svært at klassificere dem, men de kunne ifølge Forbundsrepublikken Tyskland bl.a. falde ind under segmenterne A, B eller C. Endvidere gælder, at eftersom produktion af elektriske biler først blev indledt for nylig, ville ny produktionskapacitet automatisk have til følge, at den første virksomhed i en pionerposition fra en statistisk synsvinkel ville erobre betydelige markedsandele. Forbundsrepublikken Tyskland gjorde i denne forbindelse ligeledes gældende, at der i analysen i henhold til retningslinjernes punkt 68 ikke skulle tages hensyn dertil, for så vidt som disse retningslinjer snarere forfulgte et formål om at udelukke overkapacitet eller tilstedeværelsen af dominerende virksomheder på markedet.
114

Sagsøgeren har imidlertid ikke løftet den bevisbyrde, der påhviler denne. Retten må således i lighed med revisorerne konstatere, at de fakturaer og timesedler, som sagsøgeren har påberåbt sig og fremlagt for Retten i forbindelse med en foranstaltning med henblik på sagens tilrettelæggelse, ikke gør det muligt at påvise rigtigheden og dermed støtteberettigelsen af de omkostninger, der er anmeldt for ekspert X. De fremlagte fakturaer viser kun, hvilket beløb den pågældende ekspert har faktureret over for sagsøgeren i en bestemt periode, og præciserer ikke, hvilken foranstaltning der er tale om, eller hvilket arbejde denne ekspert har udført. De fremlagte timesedler viser kun, hvor længe den samme ekspert har arbejdet med en omhandlede foranstaltning en bestemt dag, og indeholder ikke nærmere oplysninger om ekspertens aktiviteter og den tid, der er brugt på hver aktivitet. Sagsøgeren har i øvrigt ikke afvist revisorernes konstateringer om, at der for det første var en overlapning mellem flere foranstaltninger, som sagsøgeren deltog i, og at sagsøgerens regnskabssystem for det andet ikke gjorde det muligt at afgøre, hvilke personaleomkostninger der svarede til hvilken foranstaltning (jf. præmis 101 ovenfor). Det må under disse omstændigheder konkluderes, at sagsøgeren ikke har godtgjort rigtigheden og dermed støtteberettigelsen af de omkostninger, der er anmeldt for den pågældende ekspert i forbindelse med foranstaltningen i tilskudsaftale C, hverken for den 13. februar 2009 eller for de øvrige 39 dage.
Det er ganske vist korrekt, at artikel 32, stk. 3, i protokol nr. 3 til associeringsaftalen om definitionen af begrebet »varer med oprindelsesstatus« og om metoderne for administrativt samarbejde ikke i detaljer pålægger udførselslandet måden, hvorpå det skal foretage en efterfølgende kontrol af varecertifikaterne. I denne bestemmelse antages under alle omstændigheder, at Kommissionen, henset til de finansielle konsekvenser for importøren og omstændighederne i den foreliggende sag, burde have sikret sig, at denne kontrol blev foretaget på en pålidelig og omhyggelig måde, så meget desto mere, som der af OLAF’s rapport, punkt 4 med overskriften »Konklusioner«, fremgår følgende:

»Denne sag har mere end en gang afsløret, at det i forbindelse med komplekse tilfælde af svig er mere nyttigt og mere effektivt ikke udelukkende at forlade sig på de administrative procedurer, der finder anvendelse (som i den foreliggende sag på den efterfølgende kontrolprocedure), men at forsøge at afklare alle sagens aspekter på stedet og i tæt samarbejde med det omhandlede tredjelands kompetente myndigheder. Denne handlemåde indebærer bl.a., at de forskellige lande lærer, hvordan sådanne undersøgelser skal foretages, får kendskab til de oplysninger og dokumenter, der er nødvendige for at oplyse og retsforfølge overtrædelser i Fællesskabet, med henblik på at være bedre i stand til at vurdere medlemsstaternes behov i lignende tilfælde og for dermed at kunne gennemføre deres egne undersøgelser.«
79

Appelkammeret har endvidere, ligesom EUIPO ligeledes har gjort gældende, anført, at Liechtenstein ikke har indrømmet gensidighed på området. Det skal imidlertid bemærkes for det første, at hverken appelkammeret eller EUIPO har godtgjort, at indførelsen i registret over godkendte mødeberettigede ved kontoret for intellektuel ejendomsret var betinget af, at den berørte havde et forretningssted i denne stat. Parternes argumenter vedrører snarere spørgsmålet om, hvorvidt og i hvilket omfang en godkendt mødeberettiget i en medlemsstat i Unionen kan repræsentere en klient ved kontoret for intellektuel ejendomsret. For det andet har hverken appelkammeret eller EUIPO fundet, at denne hævdede mangel på gensidighed var af en sådan art, at den kunne begrunde den nævnte restriktion for den frie udveksling af tjenesteydelser. EUIPO er af den opfattelse, at der er tale om et argument, der alene har til formål at illustrere det forhold, at den liechtensteinske lovgiver ikke vurderer den retlige situation anderledes end EU-lovgiver. For det tredje og under alle omstændigheder er det tilstrækkeligt at bemærke, at en medlemsstat i henhold til Domstolens praksis (jf. dom af 13.2.2003, Kommissionen mod Italien, C-131/01, EU:C:2003:96, præmis 46 og den deri nævnte retspraksis) ikke kan påberåbe sig en manglende overholdelse af gensidighedsprincippet eller støtte sig på en anden medlemsstats eventuelle tilsidesættelse af traktaten som begrundelse for sit eget traktatbrud. EUIPO har ikke fremført noget retligt eller faktisk argument, der kan føre til, at denne retspraksis ikke finder anvendelse på området for den frie bevægelighed, som er fastsat i EØS-aftalen. En anvendelse af gensidighedsprincippet ville være i strid med de særlige fremgangsmåder på området for overvågningsprocedurer og bilæggelse af tvister, der er fastsat i EØS-aftalens artikel 109 og 111.
Det skal for det andet præciseres, at ordlyden af klausul 3 i aftalen af 1967 med overskriften »Andre bestemmelser« var affattet således:

»3.1 – De [Giuseppe Cipriani] accepterer, at [den retlige forgænger for intervenienten] og […] hotellet Villa Cipriani i Asolo [Italien] kan beholde [deres] nuværende navn, og at [disse] generelt kan råde over en eneret til at bruge navnet Cipriani, selv efter at De og Deres familie ikke længere har en finansiel interesse i [den nævnte retlige forgænger], og selv om De […] og Deres søn ophører med at have et sæde i bestyrelsen [for denne retlige forgænger]. De forpligter Dem ligeledes til ikke i fem år efter den nuværende dato at grundlægge – samt at sørge for, at ingen af Deres familiemedlemmer forsøger at grundlægge – nye virksomheder, der bruger navnet Cipriani, eller som på nogen måde kan trække [samme retlige forgængers] eller hotellet Villa Ciprianis kunder bort, medmindre vi [Stondon, Ondale and Patmore Company] giver samtykke hertil. Derudover er der enighed om, at Deres retsefterfølgere og De selv såvel som enhver, der i denne forbindelse har gyldige grunde hertil, kan fortsætte med at bruge navnet Cipriani for Locanda Cipriani, i Torcello [Italien].

3.2 – Vi [dvs. Stondon, Ondale and Patmore Company] forpligter os for vores del til i fem år fra tidspunktet for [nærværende aftale] ikke at grundlægge nye virksomheder, der bruger navnet Cipriani, medmindre De giver samtykke hertil.

3.3 – Vi lover at gøre vores yderste for i fremtiden at garantere den fremragende karakter og den høje kvalitet af de tjenesteydelser, der leveres af [den pågældende retlige forgænger] og af hotellet Villa Cipriani til deres respektive kunder.«
21

Ifølge Kommissionen omgår forslaget til EBI desuden reglen, hvorefter et EBI ikke kan opfordre Kommissionen til ikke at foreslå en bestemt retsakt eller til at foreslå en afgørelse om ikke at vedtage en bestemt retsakt. Ordlyden af artikel 10, stk. 1, litra c), i forordning nr. 211/2011, for så vidt som den henviser til de »foranstaltninger, den agter at træffe«, forudsætter nemlig, at alene EBI’er, der har til formål at få vedtaget en retsakt med et bestemt indhold eller at få annulleret en eksisterende retsakt, kan fremsættes. Såfremt Kommissionen i sin meddelelse i henhold til artikel 10, stk. 1, litra c), i forordning nr. 211/2011 oplyste, at den ikke havde til hensigt at foreslå en hertil svarende retsakt, ville dette medføre en uacceptabel politisk begrænsning af dennes initiativret. Det kan tilføjes, at et EBI’s særlige funktion, der består i at få Kommissionen til offentligt at behandle det tema, som er genstanden for dette EBI, og dermed at skabe en politisk debat, kun ville kunne opfyldes fuldstændigt ved et forslag til EBI, der har til formål at få vedtaget en retsakt med et bestemt indhold eller at få annulleret en eksisterende retsakt. Et EBI, der kræver, at en afgørelse fra Rådet ikke vedtages, vil ikke længere være i stand til at opfylde den funktion, der består i overhovedet at skabe en sådan politisk debat, og ville udgøre en utilladelig indblanding i en igangværende lovgivningsprocedure.
32

Det fremgår af fast retspraksis, at betingelsen om, at en fysisk eller juridisk person skal være umiddelbart berørt af den afgørelse, som prøves under en sag, kræver, at to kumulative kriterier er opfyldt, nemlig, for det første, at den anfægtede EU-foranstaltning umiddelbart skal have indvirkning på den pågældendes retsstilling, og, for det andet, at foranstaltningen ikke må overlade et skøn til de adressater, der skal gennemføre den, men at gennemførelsen skal ske helt automatisk og udelukkende i medfør af EU-reglerne uden anvendelse af andre mellemkommende regler (jf. dom af 10.9.2009, Kommissionen mod Ente per le Ville Vesuviane og Ente per le Ville Vesuviane mod Kommissionen, C-445/07 P og C-455/07 P, EU:C:2009:529, præmis 45 og den deri nævnte retspraksis, og kendelse af 9.7.2013, Regione Puglia mod Kommissionen, C-586/11 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2013:459, præmis 31 og den deri nævnte retspraksis). Det andet kriterium vedrørende den berørte medlemsstats manglende skøn er ligeledes opfyldt, såfremt medlemsstaten kun har en rent teoretisk mulighed for at undlade at efterkomme EU-retsakten, og der ikke er nogen tvivl om, at den vil give retsakten virkninger efter dens indhold (jf. dom af 10.9.2009, Kommissionen mod Ente per le Ville Vesuviane og Ente per le Ville Vesuviane mod Kommissionen, C-445/07 P og C-455/07 P, EU:C:2009:529, præmis 46 og den deri nævnte retspraksis, og af 3.3.2011, Caixa Geral de Depósitos mod Kommissionen, T-401/07, ikke trykt i Sml., EU:T:2011:72, præmis 61 og den deri nævnte retspraksis).
47

Kommissionen har anført, at Saremars søgsmålsinteresse er bortfaldet under sagens behandling på grund af den igangværende likvidation af dette selskab. Kommissionen har i denne henseende gjort gældende, at Saremars likvidation befinder sig på et fremskredent stadium og kan blive afsluttet inden afsigelsen af nærværende dom. I øvrigt kan sagsøgeren, som denne selv har erkendt, ikke længere genoptage en økonomisk aktivitet, om så den anfægtede afgørelse måtte blive annulleret, og sagsøgeren selv derfor måtte blive fritaget for forpligtelsen til at tilbagebetale støtten. Endelig er Saremars kreditorers interesse i, at det omtvistede støttebeløb udelukkes fra dette selskabs passiver, forskellig fra interessen i at videreføre dets økonomiske aktivitet. Kommissionen har som konklusion angivet, at en sådan manglende søgsmålsinteresse bør lede Retten til i nærværende sag at fastslå, at det er ufornødent at træffe afgørelse.
181

For det fjerde og i modsætning til, hvad RAS har gjort gældende, konstaterede Kommissionen i den anfægtede afgørelses punkt 267 ikke, at Saremar havde lidt stigende tab, men at denne virksomhed havde lidt vedvarende tab. Selv om det er rigtigt, at Saremar i 2011 havde et nettooverskud, der beløb sig til 2523439 EUR, påpegede Kommissionen imidlertid, at dette nettooverskud ikke gjorde det muligt at dække underskuddet i 2010, som var dobbelt så stort, og at Saremar i 2012, som var det år, hvor støtten var blevet ydet, tillige havde et underskud på 1,7 mio. EUR, som uden udbetalingen af den omtvistede kompensationsforanstaltning ville have beløbet sig til 13 mio. EUR. Følgelig er konstateringen af vedvarende tab over den omhandlede periode ikke ukorrekt. Punkt 11 i rammebestemmelserne for støtte til redning og omstrukturering nævner ganske vist ikke vedvarende tab blandt de holdepunkter, der giver grundlag for at fastslå, at en virksomhed er kriseramt, men alene et voksende underskud. Det fremgår imidlertid af ordlyden af dette punkt 11, at listen over de holdepunkter, som det opregner, har en rent vejledende karakter. Kommissionen begik derfor ikke nogen retlig fejl og foretog heller ikke et åbenbart urigtigt skøn ved at lægge vægt på forekomsten af vedvarende tab som et relevant holdepunkt med henblik på at kvalificere Saremar som en kriseramt virksomhed. Af de samme grunde kan fraværet i den foreliggende sag af de andre holdepunkter, der er opregnet i det nævnte punkt 11 – i modsætning til, hvad RAS har gjort gældende – heller ikke anses for egnet til at godtgøre, at der blev anlagt et åbenbart urigtigt skøn. Under alle omstændigheder følger det af præmis 175-180 ovenfor, at Kommissionen ikke begik nogen fejl, da den fastslog, at Saremar opfyldte den betingelse, der er fastsat i de samme rammebestemmelsers punkt 10, litra a), for at blive kvalificeret som en kriseramt virksomhed, og at denne konstatering i sig selv var tilstrækkelig til at medføre en sådan kvalificering. Følgelig er de ovennævnte argumenter uvirksomme, for så vidt som de vedrører Kommissionens anvendelse af de nævnte rammebestemmelsers punkt 11.
253

Sagsøgeren har i denne forbindelse gjort gældende, at den omstændighed, at den administrative procedure var for lang, »påvirkede selskabets mulighed for at forsvare sig«, navnlig for så vidt som selskabet på det tidspunkt, hvor det blev underrettet om, at det var omfattet af undersøgelsens anvendelsesområde, dvs. på datoen for klagepunktsmeddelelsen den 30. juni 2011, allerede havde afhændet den sidste andel i intervenienternes selskabskapital, og at det derfor kun fik begrænset aktindsigt i beviserne for sin investering. I denne forbindelse er det dog tilstrækkeligt at minde om, at i medfør af den almindelige pligt til at udvise forsigtighed, som påhviler enhver virksomhed eller virksomhedssammenslutning, er sagsøgeren ifølge fast retspraksis forpligtet til at drage omsorg for at bevare dokumenter i sine forretningsbøger eller arkiver, som gør det muligt at genkalde sagsøgerens aktiviteter, navnlig for at råde over de nødvendige beviser i tilfælde af retsforfølgning eller administrative procedurer (jf. i denne retning dom af 16.6.2011, Heineken Nederland og Heineken mod Kommissionen, T-240/07, EU:T:2011:284, præmis 301 og den deri nævnte retspraksis). Denne forpligtelse finder i overensstemmelse med dom af 27. juni 2012, Bolloré mod Kommissionen (T-372/10, EU:T:2012:325, præmis 152), ligeledes anvendelse på afhændelse af et datterselskab, hvilken afgørelse efter appel blev stadfæstet ved dom af 8.5.2014, Bolloré mod Kommissionen (C-414/12 P, EU:C:2014:301).
222

Hvad for det andet angår det manglende kendskab til den ulovlige adfærd vedrørende undervandselkabler skal det bemærkes, at som det er blevet forklaret i præmis 134 ovenfor, blev R-møder, som N. deltog i, indledt med en generel del, hvorunder repræsentanterne for Nexans France og Pirelli informerede de øvrige R-kartelmedlemmer om de drøftelser, der havde fundet sted under det foregående A/R-møde. Som fastslået i præmis 130-132 ovenfor vedrørte A/R-møderne således fordelingen af jord- og undervandselkabelprojekterne i »eksportområderne« mellem R-medlemmerne i det samme kartel på den ene side, og det omhandlede kartels A- og K-medlemmer på den anden side. Det følger heraf, at sagsøgerne nødvendigvis havde kendskab til den omstændighed, at undervandselkabelprojekterne var genstand for en fordeling mellem kartellets A- og R-medlemmer. For så vidt angår det kendskab, som sagsøgerne havde til fordelingen af undervandselkabelprojekterne mellem kartellets R-medlemmer, skal det bemærkes, at selv hvis det antages, at drøftelserne vedrørende undervandselkabler og jordelkabler i lighed med R-mødet den 18. og den 19. november 2003 altid blev afholdt adskilt, og at repræsentanterne for Brugg Kabel aldrig deltog i R-møder, hvorunder jordelkabelprojekterne og undervandselkabelprojekterne var genstand for fælles drøftelser – hvilket i høj grad afsvækkes af de beviser, som Kommissionen har fremlagt som svar på en af Retten anordnet foranstaltning med henblik på sagens tilrettelæggelse (jf. præmis 134-138 ovenfor) – er den omstændighed, at sagsøgerne, henset til de forberedende dokumenter til de pågældende medlemmers møder, havde kendskab til, at der ville blive afholdt drøftelser om undervandselkabler, tilstrækkelig til at godtgøre, at selskaberne havde kendskab til denne fordeling eller burde have forventet det. Desuden fremgår det af den e-mail fra J. til N. den 23. januar 2006, som er nævnt i 377. og 378. betragtning til den anfægtede afgørelse, og der omhandler fordelingen i »eksportområderne«, at sagsøgerne havde kendskab til, at arrangementerne indeholdt bestemmelser om en koordinering for undervandselkabelprojekterne. Følgende fremgår således af denne e-mail: »A har mistet tilliden og nægter at fortsætte øvelsen [Kuwait] (og afviser derfor denne tild.), hvis [C. fra Pirelli] og du ikke forpligter jer til at overholde de kommende aftaler om dette land. [C. fra Pirelli] har bekræftet, at de fremover vil følge med og givet en troværdig forklaring på deres handling (knyttet til et undervandsprojekt)«.
213

Hverken anvendelsen af konditionalis og futurum i de af Y. udarbejdede notater eller den omstændighed, at sidstnævnte udtalte, at der ikke blev indgået nogen aftale – end ikke efter mødet afholdt i oktober 1999 i Kuala Lumpur – er således tilstrækkeligt til at lægge til grund, at de selskaber, som deltog i mødet i Zürich, den 18. februar 1999 endnu ikke havde tilsidesat artikel 101, stk. 1, TEUF. Selv om sagsøgerne har rejst tvivl om bevisværdien af Y.’s notater på grundlag af den omstændighed, at der er tale om et af J-Power Systems’ interne dokumenter, der efter selskabernes opfattelse ikke bekræftes af andre notater fra de øvrige deltagere i mødet, skal det endvidere bemærkes, at det fremgår af retspraksis, at den omstændighed, at et dokument er internt, ikke kan forhindre Kommissionen i at gøre det gældende som et belastende bevis for at bestyrke andre beviser, navnlig som led i en mere omfattende række samstemmende beviser (jf. i denne retning dom af 8.7.2004, JFE Engineering mod Kommissionen, T-67/00, T-68/00, T-71/00 og T-78/00, EU:T:2004:221, præmis 231). Det skal i denne henseende tilføjes, at Kommissionen for at nå til sin konklusion ikke udelukkende støttede sig på Y.’s notater, men, som det fremgår af præmis 201-206 ovenfor, ligeledes på den generelle sammenhæng støttet på andre beviser vedrørende navnlig parternes adfærd før og efter dette sidste møde. Endelig svækkes bevisværdien af de omhandlede notater – i modsætning til, hvad sagsøgerne har gjort gældende – ikke af den omstændighed, at notaterne er blevet fortolket af ophavsmanden hertil flere år senere på grundlag af en efter selskabernes opfattelse »svækket hukommelse«. I denne forbindelse er det tilstrækkeligt at bemærke, at en sådan tidsmæssigt fjerntliggende fortolkning, som Kommissionen ligeledes har anført, ikke kan skade disse notaters bevisværdi som samtidige dokumentbeviser.