ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Annullationssøgsmål - retsakter, der kan være genstand for søgsmål - begreb - retsakter, der fremkalder bindende retsvirkninger - Kommissionens stillingtagen som led i en kontrolprocedure, der fører til de nationale myndigheders fastsættelse af den mængde bananer, der skal tildeles de erhvervsdrivende - ingen retligt bindende virkninger - ikke omfattet - efterkommet af den nationale myndighed, den er rettet til - ingen betydning

(Art. 230 EF; Kommissionens forordning nr. 1442/93, art. 6, stk. 2)

Sammendrag

$$Der foreligger retsakter eller beslutninger, der kan gøres til genstand for et annullationssøgsmål i medfør af artikel 230 EF, når foranstaltningerne har retligt bindende virkninger, der kan berøre sagsøgerens interesser gennem en væsentlig ændring af hans retsstilling. Ved afgørelsen af, om en retsakt eller en beslutning har sådanne virkninger, må der lægges vægt på dens indhold.

Det følger af bestemmelserne i afsnit I i forordning nr. 1442/93 om gennemførelsesbestemmelser for Fællesskabets importordning for bananer og af selve kontrolprocedurens art, at de går ud på, at der først kan foreligge en foranstaltning, der har retligt bindende virkninger, som kan berøre den pågældende erhvervsdrivendes interesser, når denne procedure er afsluttet, og der er fastsat en endelig referencemængde. Fastsættelsen af tal på tidligere trin i kontrolproceduren er blot en foreløbig foranstaltning som led i de forberedende arbejder, der fører til, at de nationale myndigheder fastsætter den mængde, der nævnes i artikel 6, stk. 2, i forordning nr. 1442/93. En nedsættelse, som Kommissionen foretager, og som figurerer på et »arbejdsnotat«, kan derfor ikke anses for at være en retsakt, der kan være genstand for et søgsmål.

I denne forbindelse er en opfattelse, som Kommissionen tilkendegiver over for en medlemsstat i en situation, hvor Kommissionen ikke har kompetence til at træffe afgørelse, kun en udtalelse, der ikke har retsvirkninger. I øvrigt kan der ikke rejses tvivl om, at en stillingtagen fra Kommissionen er uforbindende, fordi den nationale myndighed, som er adressat for retsakten, har efterkommet denne, da dette blot er en følge af samarbejdet mellem Kommissionen og de nationale organer, som skal gennemføre fællesskabsbestemmelserne.

( jf. præmis 61, 64 og 65 )
56

Kommissionen konstaterer, at sagsøgerne ikke har fremsat noget argument til støtte for, at artikel 3a i forordning nr. 857/84, som ændret ved forordning nr. 764/89, ikke er klar og præcis, og ikke har givet dem mulighed for uden tvetydighed at få kendskab til deres rettigheder og pligter, og træffe deres forholdsregler heraf. For så vidt angår sin egen forordning mener Kommissionen, at den er klar og præcist angiver de beviser, som de nationale myndigheder kan tage hensyn til for at vurdere, om en producent har opfyldt den i Rådets forordning fastsatte betingelse om at være i stand til på sin bedrift at producere en mængde svarende til den ansøgte referencemængde. Kommissionen præciserer i øvrigt i duplikken, at sagsøgerne selv har anerkendt (jf. præmis 47 ovenfor), at producenterne gennem driftsmidler, som de drev, skulle kunne producere de ansøgte referencemængder, idet det ifølge sagsøgerne præciseredes, at en del af benyttede driftsmidler skulle være de samme som dem, de havde til rådighed på tidspunktet for påtagelsen af ikke-markedsføringsforpligtelsen. Under disse omstændigheder er artikel 3a i forordning nr. 1546/88, som ændret ved forordning nr. 1033/89, der kun har til formål at sikre gennemførelsen af artikel 3a i forordning nr. 857/84, som ændret ved forordning nr. 764/89, ligesom sidstnævnte bestemmelse, klar for sagsøgerne, og dens betydning er den, som Kommissionen har lagt til grund, således at det ikke kan foreholdes Kommissionen, at den har handlet ulovligt. Erstatningssøgsmålet bør derfor forkastes.
Rådets afgørelse af 5. oktober 1998 om ikke at vedtage det forslag til Rådets forordning (EF) om indførelse af en endelig antidumpingtold på importen af ubleget stof af bomuld med oprindelse i Folkerepublikken Kina, Egypten, Indien, Indonesien og Pakistan, endelig opkrævning af den midlertidige told, som er blevet indført ved forordning (EF) nr. 773/98 af 7. april 1998 (EFT L 111, s. 19), og afslutning af proceduren for så vidt angår importen af sådant stof med oprindelse i Tyrkiet, som er fremsat af Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber den 21. september 1998 (dok. KOM(1998) 540 endelig udg.), annulleres.
Ytringsfriheden, der er knæsat i artikel 10 i den europæiske menneskerettighedskonvention, indgår blandt de grundlæggende rettigheder, som efter fast retspraksis, der er bekræftet af præamblen til den europæiske fælles akt og af artikel F, stk. 2, i traktaten om Den Europæiske Union (efter ændring nu artikel 6, stk. 2, EU), er beskyttet i Fællesskabets retsorden, og som navnlig tilkommer Fællesskabets tjenestemænd. Imidlertid udgør de grundlæggende rettigheder ikke absolutte forrettigheder, men kan være undergivet begrænsninger, forudsat at disse er nødvendige for at tilgodese almene hensyn, og ikke, når henses til deres formål, indebærer et uforholdsmæssigt og for et demokratisk samfund uantageligt indgreb i det centrale indhold af den beskyttede rettighed.

Vedtægtens artikel 17, stk. 2, er set i lyset af ovennævnte principper udtryk for tanken om det fortsatte behov for en retfærdig balance mellem adgangen til at udøve en grundlæggende rettighed og beskyttelsen af et legitimt alment hensyn. Dette hensyn kan således kun begrunde en begrænsning af en grundlæggende rettighed, hvis dette under de konkrete omstændigheder er påkrævet, og kun i det omfang, det er nødvendigt. I henhold til denne bestemmelse er tjenestemanden på den ene side forpligtet til at anmode om samtykke for at offentliggøre en artikel, men på den anden side er denne forpligtelse afgrænset til artikler, der vedrører den virksomhed, som udøves af Fællesskaberne, og samtykket kan kun nægtes, »såfremt den påtænkte offentliggørelse vil kunne skade Fællesskabernes interesser«.

(jf. præmis 50, 51 og 52)

Henvisning til: Domstolen, 13. december 1989, sag C-100/88, Oyowe og Traore mod Kommissionen, Sml. s. 4258, præmis 16; Domstolen, 5. oktober 1994, sag C-404/92 P, X mod Kommissionen, Sml. I, s. 4737. præmis 18; Retten, 15. maj 1997, sag T-273/94, N mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A, s. 97, og II, s. 289, præmis 73; Retten, 17. februar 1998, sag T-183/96, E mod ØSU, Sml. Pers. I-A, s. 67, og II, s. 159, præmis 41; Domstolen, 8. juli 1999, sag C-235/92 P, Montecatini mod Kommissionen, Sml. I, s. 4539, præmis 137.
Den omstændighed, at en afgørelse om afslag på en klage træffes af en myndighed, der ikke har kompetence, medfører ikke, at den afgørelse, der er genstand for klagen, skal annulleres.

Formålet med meddelelsen om ledig stilling er dels at underrette interesserede så nøjagtigt som muligt om arten af de betingelser, der stilles for at beklæde den stilling, der skal besættes, for at sætte dem i stand til at afgøre, om det har noget formål for dem at indgive ansøgning, dels at fastlægge den retlige ramme for ansættelsesmyndighedens sammenligning af ansøgernes fortjenester, som omhandlet i vedtægtens artikel 45, stk. 1.

For at et anbringende om en retsstridig meddelelse om ledig stilling kan medføre annullation af en afgørelse om afslag på ansøgning indgivet efter en mundtlig prøve, skal det godtgøres, at afgørelsen kunne have fået et andet indhold, såfremt meddelelsen ikke havde været retsstridig.

(jf. præmis 63 og 64)

Henvisning til: Domstolen, 23. april 1986, sag 150/84, Bernadi mod Parlamentet, Sml. s. 1375, præmis 28; Retten, 23. november 1995, sag T-64/94, Benecos mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 257, og II, s. 769, præmis 80; Retten, 2. oktober 1996, sag T-356/94, Vecchi mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 437, og II, s. 1251, præmis 50; Retten, 19. februar 1998, sag T-3/97, Campogrande mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 89, og II, s. 1215, præmis 101; Retten, 9. marts 1999, sag T-212/97, Hubert mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 41, og II, s. 185, præmis 53.
Pligten til at begrunde et afslag på forfremmelse — som i hvert fald består på det tidspunkt, da klagen afvises — har til formål dels at give tjenestemanden de nødvendige oplysninger til at kunne vurdere, om den for ham bebyrdende afgørelse er berettiget, og om det tjener noget formål at anlægge sag ved Fællesskabets retsinstanser, dels at gøre det muligt for disse at udøve kontrol med lovligheden af den anfægtede retsakt.

Forfremmelser foretages efter vedtægtens artikel 45 »på grundlag af en udvælgelse«, og begrundelsen kan derfor kun vedrøre spørgsmålet, om de retlige betingelser er opfyldt, som stilles i vedtægten for forfremmelsesprocedurens lovlighed.

(jf. præmis 19 og 20)

Henvisning til: Retten, 18. december 1997, sag T-142/95, Delvaux mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 477, og II, s. 1247, præmis 84; Retten, 21. september 1999, sag T-157/87. Oliveira mod Parlamentet, Sml. Pers. II, s. 851, præmis 50.
Under en sag anlagt af en tjenestemand med henblik på at få annulleret ansættelsesmyndighedens beslutning om ikke at udnævne ham i den stilling, der skal besættes, skal en påstand om annullation af den beslutning om at udnævne en anden ansøger i stillingen, der er vedtaget på grundlag af et nyt stillingsopslag, og som sagsøgeren ikke har klaget over, afvises. På samme måde skal anbringender, der udelukkende støttes på de mangler, som den anden beslutning er behæftet med, og som har til formål at få den første beslutning annulleret, ligeledes afvises.

Den pågældende tjenestemand bevarer imidlertid en interesse i at få annulleret beslutningen om at afslå hans ansøgning. I tilfælde af en annulation af denne beslutning kan ikke alene ulovligheden være en mangel, der kan medføre et erstatningsansvar for den sagsøgte institution, men det tilkommer i henhold til traktatens artikel 176 (nu artikel 233 EF) tillige institutionen at drage de nødvendige konsekvenser heraf.

(jf. præmis 30, 31 og 80)

Henvisning til: Domstolen, 14. februar 1989, sag 346/87, Bossi mod Kommissionen, Sml. s. 303, præmis 13.
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Annullationssøgsmål - fysiske eller juridiske personer - søgsmålsinteresse - påstand nedlagt af en tilbudsgiver, hvis bud ikke er blevet accepteret - formaliteten

(Art. 230, stk. 4, EF)

2. De Europæiske Fællesskabers offentlige kontrakter - indgåelse af en aftale efter udbud - institutionernes skønsbeføjelser - domstolsprøvelse - grænser

3. Retspleje - fremsættelse af nye anbringender under sagens behandling - betingelser - nyt anbringende - begreb

[Rettens procesreglement, art. 44, stk. 1, litra c), og art. 48, stk. 2]

Sammendrag

1. Spørgsmålet om, hvorvidt en sag anlagt af en fysisk eller juridisk person kan antages til realitetsbehandling, beror på, om personen godtgør at have en retlig interesse i søgsmålet. Inden for rammerne af en procedure for tildeling af offentlige kontrakter kan den ordregivende myndighed ikke gøre gældende, at den tilbudsgiver, hvis bud ikke blev accepteret, ikke har retlig interesse i et søgsmål som følge af, at selskabet afgav et bud, der under ingen omstændigheder kunne accepteres. For så vidt den anfægtede afgørelse annulleres, og dette medfører en genåbning af udbudsproceduren på andre vilkår, har sagsøgeren retlig interesse i at anlægge en sag for at kunne indgive et nyt bud uden at være i konkurrence med den første tilslagsmodtager.

( jf. præmis 28 og 33 )

2. Parlamentet har, som de andre institutioner, et vidt skøn ved afgørelsen af, hvilke faktorer der skal tages i betragtning ved indgåelse af en aftale efter udbud, og Rettens kontrol skal begrænse sig til en efterprøvelse af, om der foreligger en åbenbar og alvorlig vildfarelse. Dog er institutionerne i henhold til princippet om god forvaltningsskik og princippet om loyalt samarbejde mellem Fællesskabets institutioner og medlemsstaterne forpligtet til at sikre, at de betingelser, der er fastsat i et udbud, ikke tilskynder de potentielle tilbudsgivere til at tilsidesætte den nationale lovgivning, der finder anvendelse på deres virksomhed.

( jf. præmis 39 og 41 )

3. Det følger af bestemmelserne i artikel 44, stk. 1, litra c), sammenholdt med artikel 48, stk. 2, i Rettens procesreglement, at den stævning, der indgives til Retten, skal angive søgsmålets genstand og indeholde en kort fremstilling af søgsmålsgrundene, og at nye anbringender ikke må fremsættes under sagens behandling, medmindre de støttes på retlige eller faktiske omstændigheder, som er kommet frem under retsforhandlingerne. Den omstændighed, at sagsøgeren får kendskab til et faktisk forhold under retsforhandlingerne for Retten, er ikke ensbetydende med, at dette forhold udgør et faktisk forhold, som er kommet frem under retsforhandlingerne. Det er et yderligere krav, at sagsøgeren ikke har været i stand til at få kendskab til dette forhold tidligere.

( jf. præmis 59 og 62 )
RETTENS DOM (Femte Afdeling)

27. juni 2000

Sag T-67/99

K.

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Tjenestemænd — administrationens bistandspligt — vedtægtens artikel 24 — rækkevidde — grænser«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-579

Angående:

Påstand om annullation af Kommissionens afgørelse af 15. maj 1998, hvorved den afviste af efterkomme en anmodning om bistand i henhold til artikel 24 i vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber, hvormed sagsøgeren havde anmodet Kommissionen om at afholde sagsomkostningerne i forbindelse med en straffesag som følge af en anmeldelse indgivet til anklagemyndigheden i Bruxelles.

Udfald:

Frifindelse. Hver part bærer sine egne omkostninger.

Sammendrag

Det fremgår af vedtægtens artikel 24, at Fællesskabets institutioner kun har pligt til at bistå deres tjenestemænd i tilfælde af retsstridig adfærd fra tredjemands side, der er rettet mod tjenestemanden på baggrund af dennes stilling eller hverv. I denne henseende kan det ikke, blot fordi et barn er blevet optaget i en af Fællesskabet drevet vuggestue som følge af en af forældrenes ansættelse i Fællesskabet, og dér er blevet udsat for meget alvorlige overgreb, antages, at forbindelsen, som omhandlet i vedtægtens artikel 24, mellem den omhandlede retsstridige adfærd fra tredjemands side og stillingen som tjenestemand for den ene af vedkommende barns forældre, er godtgjort. Selv om det således ikke kan bestrides, at formålet med vedtægtens artikel 24 er at beskytte tjenestemændenes arbejdsforhold, eller at indretningen af system med vuggestuer, børnehaver, fritidshjem og skoler for Fællesskabets ansatte har det samme formål, kan det således ikke antages, at en retsstridig adfærd fra tredjemands side, der finder sted på dette uddannelsessystems institutioner, nødvendigvis skyldes forældres stilling som tjenestemænd og de opgaver, de som sådanne skal varetage. (jf. præmis 32, 36, 38 og 40) Henvisning til: Domstolen, 5. oktober 1988, sag 180/87, Hamill mod Kommissionen, Sml. s. 6141, præmis 15.

Administrationens bistands- og omsorgspligt over for sine ansatte har ikke helt samme indhold. Bistandspligten er omhandlet i vedtægtens artikel 24 og pålægger administrationen at yde tjenestemanden bistand over for enhver form for angreb eller trussel, som rettes mod ham på baggrund af hans stilling eller hverv. Omsorgspligten, som ikke er nævnt i vedtægten, afspejler balancen mellem de gensidige rettigheder og forpligtelser, som vedtægten har tilvejebragt i forholdet mellem EU-institutionerne og deres ansatte, hvilket navnlig indebærer, at administrationen, når den træffer afgørelse om en tjenestemands forhold, skal tage samtlige omstændigheder i betragtning, der kan være bestemmende for dens afgørelse, og herved ikke blot skal tage hensyn til tjenestens men også til den pågældende tjenestemands interesse. (jf. præmis 66) Henvisning til: Retten, 1. juni 1999, forenede sager T-114/98 og T-115/98, Rodríguez Pérez m.fl. mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 97, og II, s. 529, præmis 32.
RETTENS DOM (Anden Afdeling)

15. juni 2000

Sag T-51/99

Sophia Fantechi

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Tjenestemænd — udlandstillæg — tjenesteydelser udført for en international organisation uden for tjenestestedet — Artikel 4, stk. 1, litra a), i bilag VII til vedtægten«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-485

Angående:

Påstand dels om annullation af Kommissionens afgørelse af 7. juli 1998, hvorved sagsøgeren fik afslag på udlandstillæg i henhold til artikel 4 i bilag VII til vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber, og dels om betaling af udlandstillægget med tillæg af morarenter.

Udfald:

Kommissionens afgørelse af 7. juli 1998 annulleres. Det er unødvendigt at træffe afgørelse vedrørende påstanden om betaling af udlandstillægget. Kommissionen bærer sine egne omkostninger og betaler sagsøgerens omkostninger.

Sammendrag

Tjenestemænd – vederlag – udlandstillæg – tildelingsbetingelser – bopæl uden for tjenestestedet i referenceperioden – tjenesteydelse udført for en international organisation på en anden medlemsstats område end tjenestestedets – tidligere bopæl på tjenestestedet – uden betydning

[Tjenestemandsvedtægten, bilag VII, art. 4, stk. 1, litra a)]

Artikel 4, stk. 1, litra a), i vedtægtens bilag VII kan ikke fortolkes således, at den udelukker tildeling af udlandstillæg til en tjenestemand, der i referenceperioden har udført tjenesteydelser for en international organisation på en anden medlemsstats område end tjenestestedets.

Bestemmelsen indrømmer en tjenestemand, som vedvarende i referenceperioden har boet uden for medlemsstaten, på hvis område hans tjenestested er beliggende, ret til udlandstillæg, selv om han har boet i denne stat forud for referenceperioden, uden at det i de klare tilfælde er nødvendigt at undersøge, om der for den pågældende er forbundet helt de samme byrder og ulemper med på ny at blive integreret i miljøet på hans tjenestested, som gælder for en tjenestemand, der aldrig har boet på den pågældende stats område.

(jf. præmis 30 og 32)

Henvisning til: Retten, 8. april 1992, sag T-18/91, Costacurta Gelabert mod Kommissionen, Sml. II, s. 1655, præmis 44.
Når en prøve annulleres i forbindelse med en almindelig udvælgelsesprøve med henblik på oprettelse af en ansættelsesreserve, er rettighederne for en sagsøger, der ikke bestod prøven, tilstrækkeligt beskyttet, hvis udvælgelseskomiteen og ansættelsesmyndigheden tager deres beslutninger op til fornyet overvejelse og søger en rimelig løsning på sagen, uden at det er nødvendigt at omstøde resultatet af udvælgelsesprøven som helhed eller at annullere de udnævnelser, som er foretaget på grundlag heraf.

Udvælgelseskomiteen har et vidt skøn med hensyn til det detaljerede indhold af de opgaver, som stilles under en udvælgelsesprøve. Det tilkommer kun Fællesskabets retsinstanser at efterprøve dette indhold, såfremt det går ud over den ramme, der er angivet i meddelelsen om udvælgelsesprøven, eller det ikke er i overensstemmelse med formålene med prøven eller udvælgelsesprøven.

En udvælgelseskomite for en udvælgelsesprøve på grundlag af kvalifikationsbeviser og prøver skal, for at den kan anses for oprettet i overensstemmelse med vedtægtens bestemmelser og artikel 3 i dennes bilag III, være sammensat således, at det sikres, at den kan foretage en objektiv bedømmelse af ansøgernes faglige kvalifikationer ud fra deres præstationer ved prøverne. De kompetencekrav, som stilles til medlemmerne af en udvælgelseskomite, varierer imidlertid efter hver udvælgelsesprøves særlige omstændigheder. I den forbindelse har ansættelsesmyndigheden og personaleudvalget et vidt skøn ved bedømmelsen af de personers kompetence, som de udpeger til medlemmer af udvælgelseskomiteen, og Retten kan kun tilsidesætte deres valg, såfremt grænserne for dette skøn ikke er overholdt.

Når en fælles udvælgelsesprøve er afholdt med henblik på oprettelsen af to forskellige reservelister med to forskellige valgmuligheder, er det ikke udtryk for et retsstridigt forhold, at den samme udvælgelseskomite udpeges til at vurdere resultaterne fra prøverne i forbindelse med begge valgmuligheder, for så vidt som medlemmerne af udvælgelseskomiteen opfylder kompetencekravene og således er i stand til at foretage en objektiv bedømmelse af ansøgernes præstationer ved prøverne, der henhører under den ene eller den anden valgmulighed.

(jf. præmis 70 og 71)

Henvisning til: Valverde Mordt mod Domstolen, præmis 105 og 106, og den dér nævnte retspraksis; Retten, 17. december 1997, sag T-166/95, Karagiozopouloumod Kommissionen, Sml. Pers. I-A, s. 397, og II, s. 1065, præmis 34.
Henvisningen til den negative udtalelse fra den rådgivende læge udgør en korrekt, om end kortfattet, begrundelse for den administrative afgørelse om afslag på en ansøgning om forholdstilladelse til at gennemgå en badekur. Det er ikke nødvendigt, at institutionen af egen drift som bilag til denne afgørelse vedlægger indholdet af de lægelige vurderinger, der er foretaget af den rådgivende læge, eller gentager disse i afgørelsens begrundelse. Da sådanne vurderinger kan være omfattet af den lægelige tavshedspligt eller af krav om fortrolighed, påhviler det tjenestemanden selv eller hans behandlende læge, såfremt han anfægter den rådgivende læges konklusion, at anmode institutionen om at meddele ham dem rådgivende læges lægelige vurderinger eller anmode om, at disse bliver meddelt ham via institutionens lægetjeneste.

(jf. præmis 18 og 19)

Henvisning til: Retten, 11. marts 1999, sag T-66/98, Gaspari mod Parlamentet, Sml. Pers. IA, s. 55, og II, s. 287, præmis 27, 28 og 29.
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

EF-varemærker - definition af og opnåelse af et EF-varemærke - absolutte registreringshindringer - manglende særpræg - undtagelse - særpræg opnået ved brug - rækkevidde - varemærke uden særpræg i en del af Fællesskabet - særpræg opnået ved brug i netop denne del

(Rådets forordning nr. 40/94, art. 7, stk. 3)

Sammendrag

$$Det er en betingelse for at opnå registrering af et varemærke i medfør af artikel 7, stk. 3, i forordning nr. 40/94 om EF-varemærker, at det særpræg, der er opnået som følge af brugen af dette mærke, påvises i den væsentlige del af Fællesskabet, hvor mærket manglede særpræg efter artikel 7, stk. 1, litra b), c) og d), i den nævnte forordning.

( jf. præmis 27 )