Forslag til afgørelse fra generaladvokat Lenz fremsat den 23. oktober 1986. - ALESSANDRO RIENZI MOD KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER. - AFSLAG PAA ANERKENDELSE AF EN ERHVERVSSYGDOM. - SAG 76/84.



Samling af Afgørelser 1987 side 00315



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hoeje Domstol .

1 . A - I den sag, jeg skal tage stilling til i dag, er spoergsmaalet, om sagsoegeren, der siden 1966 har vaeret i De europaeiske Faellesskabers tjeneste, og som allerede er Domstolen bekendt fra sagerne 255 og 256/83, kun kan goere krav paa invalidepension i henhold til tjenestemandsvedtaegtens artikel 78, stk . 3, eller om han vil kunne pensioneres i henhold til stk . 2 .

2 . Denne regel i EF' s tjenestemandsret lyder som bekendt saaledes :

"I henhold til de i artiklerne 13-16 i bilag VIII fastsatte betingelser er den tjenestemand, der er ramt af vedvarende invaliditet, som anses for fuldstaendig, og medfoerer, at den paagaeldende er ude af stand til at goere tjeneste i en stilling i hans stillingsgruppe, berettiget til invalidepension .

Naar invaliditeten skyldes en ulykke under udoevelsen eller i forbindelse med udoevelsen af tjenesten, erhvervssygdom eller en opofrende handling i offentlig interesse eller, at tjenestemanden har sat sit liv paa spil for at redde menneskeliv, udgoer invalidepensionen 70% af tjenestemandens grundloen .

Naar invaliditeten har andre aarsager, svarer invalidepensionen til den alderspension, som tjenestemanden ville vaere berettiget til ved det fyldte 65 . aar, hvis han var forblevet i tjenesten indtil denne alder .

...

Saafremt invaliditeten er fremkaldt med forsaet af tjenestemanden, kan ansaettelsesmyndigheden bestemme, at den paagaeldende kun faar alderspension ."

3 . I betragtning af det, der er fastslaaet i dommen i de tidligere naevnte sager samt i mit forslag til afgoerelse af disse sager, kan jeg noejes med nogle korte bemaerkninger om sagens forhistorie .

4 . De ved, at der i tiden fra september 1981 til januar 1983 blev gennemfoert en disciplinaersag mod sagsoegeren . I forbindelse hermed fastslog disciplinaerraadet i december 1982, at sagsoegeren havde tilsidesat sine tjenstlige pligter, idet han aktivt tog del i videregivelse mod vederlag af ikke-fortrolige dokumenter til tredjemand, idet han i ansoegningen om tilladelse til at udoeve en bibeskaeftigelse gav forkerte oplysninger om dennes omfang og indtaegterne herved, og idet han undlod at ansoege om tilladelse til at udoeve bibeskaeftigelse i aarene 1977-1982 . Paa grundlag af det saaledes fastslaaede og i overensstemmelse med disciplinaerraadets forslag ikendte ansaettelsesmyndigheden den 3 . januar 1983 sagsoegeren en disciplinaerstraf i form af degradation fra loenklasse A 5 til loenklasse A 6 .

5 . Som De ligeledes ved, fik sagsoegeren ikke medhold, da han anfaegtede denne afgoerelse under de naevnte sager . Ved dommen af 11 . juli 1985 frifandtes Kommissionen, baade med hensyn til paastanden om annullation af afgoerelsen i disciplinaersagen og med hensyn til paastanden om, at Kommissionen var erstatningsansvarlig for en tjenstlig fejl, som den angiveligt havde begaaet ved gennemfoerelsen af disciplinaersagen, og som havde foert til sagsoegerens sygdom og invaliditet .

6 . Hvad sagsoegerens sygdom angaar - og hermed kommer jeg til naervaerende sags egentlige genstand - har den aabenbart siden december 1981 foert til, at sagsoegeren gentagne gange har vaeret fravaerende fra tjenesten, og til, at sagsoegerens sag i marts 1983 blev forelagt invaliditetsudvalget . Det blev udtrykkeligt paalagt udvalget at udtale sig om, hvorvidt en eventuel invaliditet kunne foeres tilbage til en erhvervssygdom, og udvalget blev ogsaa af sagsoegeren anmodet om at fastslaa, om der var en aarsagsforbindelse mellem disciplinaersagen og disciplinaerstraffen paa den ene side og sagsoegerens helbredstilstand paa den anden .

7 . Efter en undersoegelse af sagsoegeren udtalte invaliditetsudvalget den 7 . maj 1983, at sagsoegeren var blevet ramt af vedvarende invaliditet, som ansaas for fuldstaendig, og tilfoejede - med hensyn til invaliditetens oprindelse - at "invaliditeten viste sig i forbindelse med bestemte begivenheder, der indtraf under tjenesten ". Paa grundlag heraf blev sagsoegeren ved afgoerelse truffet den 27 . juni 1983 pensioneret med virkning fra den 1 . juli 1983 og tilkendt invalidepension i medfoer af vedtaegtens artikel 78, stk . 3 . I en foelgeskrivelse af samme dag hed det, at man havde anvendt den naevnte bestemmelse, fordi den af invaliditetsudvalget anvendte formulering - som jeg netop har gengivet - "ikke stemmer overens med nogle af de tilfaelde, der er omtalt i artiklens stk . 2 ".

8 . Denne konklusion anser sagsoegeren ikke for korrekt, og han indgav derfor den 13 . juli 1983 klage over den naevnte afgoerelse . I klagen anfoerte han, at den af invaliditetsudvalget anvendte formulering henviste til den disciplinaersag, der var gennemfoert mod ham . Herefter stod det fast - og definitivt - at hans invaliditet kunne foeres tilbage til en erhvervssygdom, og at vedtaegtens artikel 78, stk . 2, derfor fandt anvendelse .

9 . For at underbygge sit standpunkt skrev sagsoegeren den 19 . juli 1983 ogsaa til den laege, som han havde udpeget til invaliditetsudvalget . I brevet spurgte han, om udvalget var i stand til at fastslaa, om der var en aarsagsforbindelse mellem disciplinaersagen og sagsoegerens helbredstilstand, som havde foert til invaliditeten, og rejste spoergsmaalet, om det udtryk, der var anvendt i udvalgets udtalelse "bestemte begivenheder, der indtraf under tjenesten", refererede til disciplinaersagen . Sagsoegeren fik i september 1983 det svar, at udvalget enstemmigt havde anset disciplinaersagen for at vaere aarsag til sagsoegerens svaere depression, som havde foert til invaliditeten, og at der altsaa var en direkte forbindelse mellem disse begivenheder og forvaerringen af sagsoegerens helbredstilstand . Desuden hed det i svaret, at laegerne i udvalget af denne grund havde "betragtet Deres sygdom som en lidelse, der er opstaaet i forbindelse med tjenesten ".

10 . Sagsoegerens klage gav som bekendt ikke resultat . Det blev udtrykkeligt gjort klart i en afgoerelse af 20 . december 1983 ( altsaa efter, at firemaanedersfristen i vedtaegtens artikel 90 var udloebet ), at der ifoelge artikel 3 i ordningen om daekning af risikoen for ulykker og erhvervssygdomme hos tjenestemaend ved De europaeiske Faellesskaber kun kan vaere tale om en erhvervssygdom, naar det godtgoeres, at den er opstaaet under eller i forbindelse med tjenesten ved Faellesskaberne . Denne konklusion er invaliditetsudvalget ikke naaet til, hed det i afgoerelsen . Selv om man paa den anden side efter udvalgets udtalelser maatte gaa ud fra, at sagsoegerens sygdom ville kunne foeres tilbage til en korrekt disciplinaersag, der - ligesom den ikendte disciplinaerstraf - var udloest af sagsoegerens forkerte og retsstridige adfaerd, kunne dette ikke retfaerdiggoere den antagelse, at sagsoegeren var blevet offer for en erhvervssygdom .

11 . Herefter blev der anlagt retssag, hvorunder sagsoegeren nedlagde foelgende paastande :

1 ) Afgoerelsen af 27 . juni 1983 samt foelgeskrivelsen af samme dato annulleres, for saa vidt som disse afviser at anerkende sagsoegerens sygdom som en erhvervssygdom .

2 ) I det omfang, det er noedvendigt, annulleres den udtrykkelige afvisning ved skrivelse af 20 . december 1983 af sagsoegerens klage .

3 ) Det konkluderes, at sygdommen, som har foert til sagsoegerens vedvarende og fuldstaendige invaliditet, er en erhvervssygdom .

4 ) Sagsoegte tilpligtes at tilkende sagsoegeren pension i henhold til vedtaegtens artikel 78, stk . 2 .

12 . B - Disse paastande og de argumenter, der er anfoert til stoette herfor - som Kommissionen som bekendt ikke anser for overbevisende - giver anledning til foelgende bedoemmelse :

I Formaliteten

13 . Spoergsmaalet om sagens antagelse til realitetsbehandling, som ikke har givet anledning til bemaerkninger under den skriftlige forhandling, maa behandles foerst, fordi der ved slutningen af den mundtlige forhandling blev rejst det spoergsmaal, hvad sagsoegeren yderligere ville opnaa ved en anvendelse af artikel 78, stk . 2, fremfor stk . 3 . Vi har fra Kommissionen erfaret, at der i det foreliggende tilfaelde ikke er nogen forskel mellem ydelserne efter de to stykker, fordi sagsoegeren - paa grund af sin anciennitet - ogsaa efter artikel 78, stk . 3, faar en pension paa 70% af grundloennen . Det betyder, at der formodentlig ikke er nogen anledning til at afgoere spoergsmaalet om, hvilket af de to stykker der skal anvendes i sagsoegerens tilfaelde .

14 . Efter at Kommissionen havde fremsat denne udtalelse, opstod der imidlertid ogsaa det spoergsmaal, om sagsoegeren overhovedet har interesse i at gennemfoere naervaerende sag . Dette spoergsmaal blev udtrykkeligt stillet sagsoegeren, og han mente - som De ved - at kunne besvare det bekraeftende . I den forbindelse gjorde han gaeldende, at han ogsaa var daekket mod risikoen for erhvervssygdom i medfoer af vedtaegtens artikel 73 . Ifoelge artikel 73 kan der ved vedvarende, fuldstaendig invaliditet vaere tale om at udbetale et engangsbeloeb, der er lig med den aarlige grundloen multipliceret med otte samt at daekke udgifterne til laegebehandling og lignende med 100 %. Da begrebet "erhvervssygdom" i artikel 73 har samme betydning som i artikel 78, maa det efter sagsoegerens opfattelse anerkendes, at han har interesse i en afgoerelse af de stridsspoergsmaal, der er rejst under den foreliggende sag ( nemlig om hans invaliditet kan foeres tilbage til en erhvervssygdom ), for at han - og ogsaa Kommissionen - derefter kan traeffe afgoerelse om den videre forfoelgning af kravene i henhold til vedtaegtens artikel 73 ( med hensyn til hvilke han faktisk - som det fremgaar af skrivelsen af 27 . juni 1983 - allerede har indgivet ansoegning ).

15 . Hvis man her anser strenge kriterier for berettigede, kunne man vel med rimelighed sige, at en saadan soegsmaalsinteresse ikke er begrundet . I det mindste maa det ikke overses, at sagen her udelukkende vedroerer vedtaegtens artikel 78, og det maa ogsaa tages i betragtning, at det i artikel 25 i ordningen om daekning af risikoen for ulykker og erhvervssygdomme hos tjenestemaend ved De europaeiske Faellesskaber hedder : "Det forhold, at der i medfoer af vedtaegtens artikel 73 og denne ordning er anerkendt en vedvarende, total eller delvis invaliditet, foregriber paa ingen maade anvendelsen af vedtaegtens artikel 78, eller omvendt ."

16 . Paa den anden side maa det erkendes, at de laegelige udtalelser i sagen ( at sagsoegerens sygdom kan henfoeres til disciplinaersagen ) ikke er omtvistet, og at det afgoerende spoergsmaal snarere er, om ansaettelsesmyndigheden i saadanne tilfaelde ogsaa kan foretage en retlig vurdering, og om denne er foretaget korrekt, for saa vidt som der ikke saas at vaere en tilstraekkelig snaever forbindelse med tjenesten, fordi sygdommen var opstaaet som foelge af en korrekt disciplinaersag paa grund af sagsoegerens pligtstridige adfaerd . Det maa ogsaa indroemmes, at svaret herpaa kan vaere af betydning for det andet spoergsmaal, der ligger sagsoegeren paa sinde, fordi tjenestemandsvedtaegtens artikler 73 og 78 faktisk anvender det samme begreb "erhvervssygdom ". Dette blev aabenbart gjort gaeldende rettidigt i henhold til artikel 17 i den naevnte ordning og er endnu ikke endeligt afgjort .

17 . Herefter kan det vel af procesoekonomiske hensyn anses for forsvarligt at anerkende, at sagsoegeren har en rimelig interesse i at faa afklaret vaesentlige stridsspoergsmaal i sagen . I hvert fald har jeg ikke lyst til at foreslaa, at sagen afvises paa grund af manglende retlig interesse, men vil hoejst bede Domstolen overveje kun at foretage en saadan vurdering, for saa vidt angaar den fjerde paastand ( at sagsoegte tilpligtes at betale sagsoegeren den i artikel 78, stk . 2, naevnte pension ).

II Realiteten

18 . 1 . I forgrunden staar sagsoegerens tese - som er genstand for den foerste soegsmaalsgrund - om at invaliditetsudvalget har anerkendt, at sagsoegeren er ramt af en erhvervssygdom . Afgoerelsen af 27 . juni 1983 stoettes paa den anden side - som begrundelsen viser - alene paa invaliditetsudvalgets konklusioner . Naar den alligevel udelukker en anvendelse af vedtaegtens artikel 78, stk . 2 ( som behandler invaliditet, der skyldes en erhvervssygdom ) maa det ifoelge sagsoegeren indvendes, at der savnes en begrundelse herfor .

19 . Lad mig straks sige, at jeg ikke kan tilslutte mig denne opfattelse .

20 . a)*Det er vigtigt, at det i artikel 78, stk . 2, hedder : "Naar invaliditeten skyldes *... erhvervssygdom *..." (" lorsque l' invalidité résulte *... d' une maladie professionnelle *..."). Det spoergsmaal, som invaliditetsudvalget skulle besvare ifoelge den formular, det skulle udfylde, er affattet i overensstemmelse hermed . Det blev imidlertid - som allerede naevnt - ikke ( som man kunne have forestillet sig ) besvaret blot med et "ja", men med ordene "invaliditeten viste sig i forbindelse med bestemte begivenheder, der indtraf under tjenesten ." Det kan kun betyde, at invaliditetsudvalget netop ikke ville fastslaa noget saadant, som er omhandlet i vedtaegtens artikel 78, stk . 2, men hoejst har givet udtryk for, at der er en vis forbindelse mellem sagsoegerens invaliditet og tjenesten .

21 . Denne konklusion kommer man heller ikke uden om, naar man tager som udgangspunkt, at der i vedtaegtens artikler 73 og 78 anvendes samme begreb "erhvervssygdom", og herefter ser paa den definition af begrebet erhvervssygdom, der findes i artikel 3 i ordningen om daekning af risikoen for ulykker og erhvervssygdomme hos tjenestemaend ved De europaeiske Faellesskaber . Heri anvendes der nemlig ogsaa en formulering, der klart afviger fra invaliditetsudvalgets, naar der tales om, at en sygdom, som er opstaaet under eller i forbindelse med tjenesten ved Faellesskaberne, anses for en erhvervssygdom . Hvad paa den anden side angaar den udtalelse, sagsoegerens laege har fremsat den 6 . september 1983, og som sagsoegeren ogsaa har henvist til, er det vigtigste heri vel den konstatering, at disciplinaersagen har vaeret aarsag til sagsoegerens svaere depression og hans invaliditet ( hvilket er ensbetydende med, at den saettes i forbindelse med et bestemt tjenstligt omraade ). For saa vidt som der herudover er tale om, at laegerne i udvalget har "betragtet Deres sygdom som en lidelse, der er opstaaet i forbindelse med tjenesten", er det betegnende, at heller ikke denne formulering anvendes i vedtaegtens artikel 78, stk . 2 . Skulle laegen imidlertid have haft til hensigt hermed at goere opmaerksom paa en invaliditet, der skyldes en erhvervssygdom, maatte man sige, at vi i foerste raekke maa holde os til den formulering, invaliditetsudvalget selv har valgt, og ikke kan laegge en rent ensidig fortolkning fra ét medlem af udvalget til grund .

22 . Sagsoegerens opfattelse, hvorefter invaliditetsudvalget var naaet til den konklusion, at en erhvervssygdom havde foert til hans invaliditet, kan altsaa ikke anses for rigtig .

23 . b)*Med hensyn til det af sagsoegeren anfoerte om manglende begrundelse maa desuden for det foerste bemaerkes, at henvisningen, i begrundelsen for afgoerelsen af 27 . juni 1983, til invaliditetsudvalgets konklusioner vel maa forstaas saaledes, at der hermed kun menes den konklusion, at der foreligger vedvarende og fuldstaendig invaliditet . Man kunne saaledes sige, at der i selve afgoerelsen slet ikke er givet nogen begrundelse for at anvende vedtaegtens artikel 78, stk . 3 . Alligevel ville der ikke vaere tale om en manglende begrundelse, der var relevant, for ifoelge retspraksis ( jfr . dom i sag 69/83 ( 1 ), er alle omstaendigheder og isaer ogsaa henvisninger i andre dokumenter af betydning for begrundelsen . Set paa den maade er det af betydning, at det i foelgeskrivelsen af 27 . juni 1983 erklaeres, at den af invaliditetsudvalget anvendte formulering ikke passer paa de tilfaelde, artikel 78, stk . 2, omhandler; derfor kan denne regel ikke anvendes paa sagsoegeren . Efter min opfattelse er de krav, der stilles til begrundelsen for en afgoerelse hermed - om end kun summarisk - opfyldt .

24 . Hvis man imidlertid - trods begrundelsens ordlyd - maatte forstaa henvisningen til invaliditetsudvalgets konklusioner i en vid betydning, altsaa saaledes at den ogsaa omfattede den naevnte indledningsvis anfoerte vending - maatte der for det andet holdes fast ved, at der hermed netop ikke blev givet udtryk for, at sagsoegeren led af en erhvervssygdom, men kun, at hans invaliditet kunne foeres tilbage til disciplinaersagen . Ved denne udlaegning var der uden tvivl ingen anledning til i selve afgoerelsen eller en foelgeskrivelse dertil at give en begrundelse for, at ansaettelsesmyndigheden havde fjernet sig fra det resultat, som invaliditetsudvalget var kommet til .

25 . c)*Den foerste soegsmaalsgrund indeholder saaledes intet til stoette for sagsoegerens paastand .

26 . 2 . I den anden soegsmaalsgrund har sagsoegeren navnlig givet udtryk for den opfattelse, at det kun tilkommer invaliditetsudvalget at fastslaa, om en sygdom har sin oprindelse i arbejdet, med invaliditet til foelge . Desuden mente han, at ansaettelsesmyndigheden skulle have respekteret det hverv, den for saa vidt havde givet invaliditetsudvalget, og at den derfor ikke kunne bestride rigtigheden af de konklusioner, invaliditetsudvalget var naaet til vedroerende oprindelsen til sagsoegerens sygdom .

27 . Heller ikke i denne sammenhaeng kan jeg faktisk se nogen grund til at kritisere Kommissionens holdning .

28 . a)*Hvad foerst angaar det grundlaeggende spoergsmaal, om det udelukkende tilkommer invaliditetsudvalget, altsaa laeger, at drage de noedvendige konklusioner i henhold til vedtaegtens artikel 78, stk . 2, eller om der ogsaa kraeves juridiske vurderinger fra administrationens side vedroerende begrebet "erhvervssygdom", maa der efter min overbevisning svares ja til det sidste . Ogsaa selv om man maa anerkende, at der her er mange muligheder for rent medicinske konstateringer ( f.eks . med hensyn til spoergsmaalene, om der foreligger en sygdom, om der er tale om invaliditet, og om der kan findes en aarsagssammenhaeng mellem de to ting ), er det dog lige saa sikkert, at der ogsaa opstaar retlige spoergsmaal ( f.eks . vedroerende fortolkningen af vedtaegten ) og navnlig om, hvorvidt en konstateret sygdom staar i tilstraekkelig snaever forbindelse med udoevelsen af erhvervsmaessige funktioner . For at indse dette er det tilstraekkeligt at kaste et blik paa andre elementer i artikel 78, stk . 2 ( hvorefter det er af betydning, om invaliditeten skyldes en opofrende handling i offentlig interesse, eller at tjenestemanden har sat sit liv paa spil for at redde menneskeliv ). Her er der bestemt ikke tale om rent medicinske spoergsmaal, men det er ogsaa paa sin plads at foretage en juridisk vurdering med henblik paa en noejagtig graensedragning ( som f.eks . det tilfaelde, der er behandlet i sag 342/82 ( 2 ), tydeliggoer ). Paa den anden side kan der henvises til dommen i sag 257/81 ( 3 ). Det er her betegnende, at invaliditetsudvalgets opgave - snaevert - afgraenses saaledes, at det skal fastslaa aarsagen til invaliditeten, hvilket i dommens slutning praeciseres derhen, at udvalget skal fastslaa, "hvorvidt sagsoegerens patologiske tilstand har en tilstraekkelig direkte sammenhaeng med en speciel og typisk risiko, der foelger af de opgaver, som sagsoegeren har udfoert ". Det er ogsaa betegnende, at Domstolen udtaler, at det maatte paahvile administrationen at undersoege og afgoere, om sagsoegerens invaliditet skyldes en erhvervssygdom, en formulering, man ikke ville have anvendt, hvis administrationens vurdering ikke havde vaeret afgoerende i denne sammenhaeng .

29 . Omvendt kan der ikke udledes noget, der strider imod denne opfattelse, af artikel 13 i vedtaegtens bilag VIII, som sagsoegeren har henvist til . Naar det dér hedder : "Saafremt invaliditetsudvalget anerkender, at en tjenestemand, der endnu ikke er fyldt 65 aar i det tidsrum, hvor han erhverver pensionsrettigheder, er blevet varigt og total invalid *...", kan heraf kun sluttes, at det tilkommer invaliditetsudvalget at fastslaa invaliditeten, men ikke tillige, at udvalget skal traeffe en afgoerelse om, hvorvidt aarsagen hertil maa anses for at vaere en erhvervssygdom, naar der kun er en vis forbindelse til tjenesten, men ikke til de typiske risici i forbindelse med tjenesten .

30 . b)*Herefter er det ogsaa klart, at den opgave, der er paalagt invaliditetsudvalget i den skildrede summariske form ( at fastslaa, om invaliditeten kan foeres tilbage til en erhvervssygdom ) naturligvis ikke kan betyde, at administrationen selv for saa vidt ikke skal traeffe nogen yderligere afgoerelse . Det er ligeledes sikkert - det fremgaar allerede klart af det vedroerende den foerste soegsmaalsgrund anfoerte - at Kommissionens konklusion vedroerende kvalifikationen af sagsoegerens sygdom som en erhvervssygdom ifoelge den formulering, der er valgt af invaliditetsudvalget, og som er anfoert i indledningen, ikke kan anses for en utilladelig bestriden af det, udvalget har fastslaaet .

31 . c)*Hvad endelig angaar det spoergsmaal, der stadig skal droeftes i denne sammenhaeng, og som ikke er blevet droeftet i forbindelse med den anden soegsmaalsgrund, nemlig om Kommissionen i det foreliggende tilfaelde med rette har fastslaaet, at sagsoegerens invaliditet ikke skyldtes en erhvervssygdom, maa der endnu en gang erindres om, at invaliditetsudvalget - hvilket rent medicinsk er uangribeligt - er gaaet ud fra, at sagsoegerens sygdom i vaesentligt omfang maa foeres tilbage til den disciplinaersag, der er gennemfoert mod ham, og hvorom det i oevrigt ifoelge Domstolens dom i sagerne 250 og 256/83 ( hvori det ogsaa blev gjort gaeldende, at sagen var blevet behandlet for langsomt ) staar fast, at der hverken er noget at indvende mod gennemfoerelsen eller mod resultatet .

32 . Idet jeg gaar ud herfra og mod sagsoegerens opfattelse, idet han anser en vid fortolkning af begrebet "erhvervssygdom" for rigtig ( han mener, at en erhvervssygdom er en sygdom, som har vist sig under udoevelsen af eller i anledning af udoevelsen af tjenstlige funktioner ), vil jeg umiddelbart antage, at der i virkeligheden ikke er noget at udsaette paa Kommissionens vurdering .

33 . Et foerste holdepunkt herfor kan udledes af artikel 3 i ordningen om daekning af risikoen for ulykker og erhvervssygdomme, hvorefter erhvervssygdomme netop ikke defineres som antaget af sagsoegeren, hvorimod det er af betydning, om en sygdom "er opstaaet under eller i forbindelse med tjenesten ved Faellesskaberne ". Endnu tydeligere er den formulering, som allerede er citeret fra dommen i sag 257/81, hvorefter det kommer an paa, om den patologiske tilstand har en tilstraekkelig direkte sammenhaeng med en speciel og typisk risiko, der foelger af de opgaver som sagsoegeren har udfoert . Imidlertid maa det i det foreliggende tilfaelde erkendes, at aarsagen til sagsoegerens sygdom ikke laa i udfoerelsen af de funktioner, der var overdraget ham; sygdommen kunne ikke foeres tilbage til saerlige risici, der var forbundet med hans tjenstlige opgaver, men i sidste instans til hans ukorrekte adfaerd i og uden for tjenesten, som jo foerte til den naevnte disciplinaersag . Alligevel at tale om en sygdom opstaaet under tjenesten, blot fordi der er blevet draget tjenstlige konsekvenser af en adfaerd, der i grunden er tjenesten fremmed, ville sikkert vaere ensbetydende med at gaa ind for en utilladelig begrebsforvirring . Der kan ogsaa vanskeligt udledes noget til stoette herfor af artikel 78 som helhed ( der - efter sagsoegerens opfattelse - maa anses for at hvile i sig selv, og hvorefter - som sidste stykke viser - kun den forsaetlige fremkaldelse af invaliditeten kan foere til, at der udbetales en mindre pension ). Denne betragtning synes faktisk ikke indlysende; tvaertimod maa det antages, at naar der foreligger en anden, dadelvaerdig adfaerd, som har foert til en disciplinaersag og i sidste instans til invaliditet, kan der absolut ved bedoemmelsen af det spoergsmaal, der er vaesentligt i henhold til artikel 78, stk . 2, tages hensyn til, om invaliditeten udspringer af tjenesten eller ej . Herefter kan man ikke tale om en afvigelse fra ordningen i vedtaegtens artikel 78 .

34 . d)*Det maa foelgelig fastholdes, at heller ikke alle de argumenter, der er anfoert i forbindelse med den anden soegsmaalsgrund, kan medfoere, at sagsoegerens paastande tages til foelge . Herefter staar det ligeledes fast, at der ikke er nogen anledning til at afhoere laegerne i invaliditetsudvalget som vidner, som sagsoegeren har forlangt .

35 . 3 . I en tredje soegsmaalsgrund har sagsoegeren endvidere klaget over, at den afgoerelse, der blev truffet i anledning af hans klage, indeholder en anden begrundelse end afgoerelsen af 27 . juni 1983 . Det anser han for utilladeligt, da hans klage blev afvist og den anfaegtede afgoerelse stadfaestet . Efter hans opfattelse maa afgoerelsen derfor bedoemmes paa grundlag af den oprindelige begrundelse ( altsaa under hensyntagen til henvisningen til invaliditetsudvalgets konklusioner, hvorefter der forelaa en erhvervssygdom ).

36 . a)*Hertil maa foerst bemaerkes, at sagsoegeren har givet en forkert fremstilling af begrundelsen for afgoerelsen af 27 . juni 1983 . Som jeg allerede har paavist, har henvisningen til invaliditetsudvalgets konklusioner vel kun betydning, for saa vidt angaar konstateringen af invaliditeten . En begrundelse for anvendelsen af vedtaegtens artikel 78, stk . 3, findes derimod kun i foelgeskrivelsen til afgoerelsen af samme dato . Efter denne begrundelse i foelgeskrivelsen er det klart, at vedtaegtens artikel 78, stk . 2, ikke blev anvendt, fordi der i betragtning af den af invaliditetsudvalget valgte formulering, som er anfoert i indledningen, ikke kan siges at foreligge en erhvervssygdom . I betragtning heraf indeholder afgoerelsen af klagen imidlertid i virkeligheden ingen ny og anden begrundelse, men - som Kommissionen har ment - alene en tydeliggoerelse af den begrundelse, der er indeholdt i foelgeskrivelsen . Dette kan man sige, fordi man kan se, at der bag den af invaliditetsudvalget valgte formulering ligger den konstatering - som er sagsoegeren bekendt - at hans sygdom kan foeres tilbage til disciplinaersagen . Afgoerelsen af klagen praeciserer faktisk kun, at disciplinaersagen er udloest af en adfaerd, der kan bebrejdes sagsoegeren, og at der under saadanne forhold ikke kan vaere tale om en sygdom, der skyldes risici i forbindelse med tjenesten .

37 . b)*Det staar derfor fast, at begrundelsen for afgoerelsen af klagen ikke med rette kan lades ude af betragtning som utilladelig . Hertil kommer, at sagsoegerens standpunkt, hvorefter begrundelsen for en afgoerelse ikke boer aendres i afgoerelsen af en klage, i princippet ikke er rigtigt .

38 . Der kan ikke af den af sagsoegeren anfoerte praksis udledes noget, der stoetter hans opfattelse, fordi denne praksis i virkeligheden ikke behandler det problem, der er af interesse her . Det fastholdes paa den ene side - saaledes i sagerne 121/76 ( 4 ) og 75/77 ( 5 ) - at begrundelsen for en stiltiende afvisning af en klage falder sammen med begrundelsen for den anfaegtede afgoerelse . Paa den anden side hed det i retspraksis - saaledes i sagerne 33 og 75/79 ( 6 ) - at en udtrykkelig afvisning, der meddeles, efter at firemaanedersfristen i artikel 90, stk . 2, er udloebet, kun bekraefter den stiltiende afgoerelse, som allerede foreligger paa dette tidspunkt . Der er ogsaa meget tydelige holdepunkter for, at Kommissionens standpunkt er rigtigt, i reglerne om klageadgangen i vedtaegten . Det klare formaal med dem er at muliggoere en grundig diskussion med administrationen, foer det kommer til en retssag . Denne diskussion kan foere til en aendring af den kritiserede afgoerelse; sker det ikke, har en udfoerlig begrundelse for afgoerelsen af klagen muligvis til foelge, at klageren afholder sig fra at foere sag . Derfor er det ogsaa udtrykkeligt fastsat i vedtaegtens artikel 90, at afgoerelsen af klagen skal begrundes . Dette kan imidlertid kun forstaas i en vid betydning, for hvis sagsoegerens standpunkt var rigtigt ( at der i afgoerelsen af klagen ikke maa gives nogen begrundelse, der gaar ud over den oprindelige begrundelse for afgoerelsen ), ville artikel 90, stk . 2, andet afsnit, vaere uden betydning i tilfaelde, hvor der slet ikke gives nogen begrundelse for den anfaegtede afgoerelse ( saaledes at der her trods gennemfoerelsen af en klagesag kun kunne ske en ophaevelse af den anfaegtede afgoerelse paa grund af manglende begrundelse ). Desuden kan der ogsaa henvises til den omstaendighed, at artikel 91, stk . 3, foreskriver en ny klagefrist, naar der paa en stiltiende afvisning foelger en udtrykkelig afvisning af en klage . Dette forudsaetter direkte - som Kommissionen med rette har understreget - at dens standpunkt er rigtigt, men er i virkeligheden en ny overvejelsesfrist ( som saadan maa klagefristen betragtes ), som kun er berettiget, naar afgoerelsen af klagen godt maa indeholde elementer, som ikke findes i den oprindelige afgoerelse .

39 . c)*Der kan saaledes heller ikke af den tredje soegsmaalsgrund udledes noget, der stoetter sagsoegerens paastand .

40 . 4 . Endelig goeres i den fjerde soegsmaalsgrund gaeldende, at Kommissionen har gjort sig skyldig i magtfordrejning . Det begrundes med, at Kommissionens afgoerelse af invaliditetsspoergsmaalet er ensbetydende med en ny sanktion over for sagsoegeren paa grund af den adfaerd, som foerte til disciplinaersagen, idet Kommissionen ikke har anerkendt, at hans sygdom var opstaaet i forbindelse med tjenesten, og ikke har tilsluttet sig den retmaessige kvalifikation af sygdommen som erhvervssygdom, som invaliditetsudvalget havde foretaget .

41 . Paa baggrund af det allerede anfoerte synes det uden videre klart, at der heller ikke kan gives sagsoegeren medhold heri .

42 . Jeg maa endnu en gang minde om, at invaliditetsudvalget faktisk ikke har betegnet sagsoegerens sygdom som erhvervssygdom, men ved at vaelge en saerlig formulering har gjort det klart, at spoergsmaalet skulle staa aabent, saa administrationen kunne tage stilling til det . Det kan altsaa ikke bebrejdes administrationen, at den har afveget fra invaliditetsudvalgets bedoemmelse; tvaertimod har den foretaget en selvstaendig vurdering af dette punkt .

43 . Man kan heller ikke tale om en ny sanktion i anledning af den forseelse, der med rette er bebrejdet sagsoegeren . Kommissionen har blot taget stilling til de faktiske omstaendigheder ( invaliditet som foelge af en disciplinaersag ) inden for rammerne af reglerne om invaliditet, og den er herved - som paavist - med rette naaet til den opfattelse, at under saadanne omstaendigheder foreligger der ikke en invaliditet, der skyldes erhvervsudoevelsen, men invaliditet af andre aarsager, jfr . vedtaegtens artikel 78, stk . 3 .

44 . Herefter kan man bestemt ikke tale om magtfordrejning .

45 . C - Da det saaledes staar fast, at ingen af soegsmaalsgrundene kan laegges til grund, og Kommissionen altsaa med rette har naegtet at anerkende, at sagsoegerens sygdom er en erhvervssygdom, maa sagsoegte frifindes i det hele, og der maa traeffes afgoerelse om sagens omkostninger i henhold til procesreglementets artikel 70 .

(*) Oversat fra tysk .

( 1 ) Dom af 21 . juni 1984 i sag 69/83, Charles Lux mod Revisionsretten for De europaeiske Faellesskaber, Sml . s.*2447 .

( 2 ) Dom af 24 . november 1983 i sag 342/82, Hartog Cohen mod Kommissionen for De europaeiske Faelleskaber, Sml . s.*3829 .

( 3 ) Dom af 12 . januar 1983 i sag 257/81, K . mod Raadet for De europaeiske Faellesskaber, Sml . s.*1 og s.*7 ff .

( 4 ) Dom af 27 . oktober 1977 i sag 121/76, Alessandro Moli mod Kommissionen, Sml . s.*1971 .

( 5 ) Dom af 13 . april 1978 i sag 75/77, Emma Mollet mod Kommissionen, Sml . s.*897 .

( 6 ) Dom af 28 . maj 1980 i de forenede sager 33 og 75/79, Richard Kuhner mod Kommissionen, Sml . s.*1677 .