DOMSTOLENS DOM (FEMTE AFDELING) AF 10 DECEMBER 1985. - STICHTING SIGARETTENINDUSTRIE M. FL. MOD KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER. - KONKURRENCE - AFTALER OG SAMORDNET PRAKSIS VEDROERENDE TOBAKSVARER. - FORENEDE SAGER 240, 241, 242, 261, 262, 268 OG 269/82.



Samling af Afgørelser 1985 side 03831

spansk specialudgave side 01261



Sammendrag

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

1 . Konkurrence _ aftaler _ paavirkning af handelen mellem medlemsstater _ aftale som kun omfatter markedet i én medlemsstat men som vedroerer en vare hidroerende fra en anden medlemsstat

( EOEF-traktaten , art . 85 , stk . 1 )

2 . Konkurrence _ boeder _ forbud mod at paalaegge boeder for handlinger omfattet af en anmeldt aftale _ aftale der er fritaget for anmeldelse og ikke er anmeldt _ ikke omfattet

( Raadets forordning nr . 17/62 , art . 4 , stk . 2 , og art . 15 , stk . 5 , litra a ))

3 . Institutionernes retsakter _ begrundelse _ pligt _ omfang _ beslutning om anvendelse af konkurrencereglerne

( EOEF-traktaten , art . 190 )

Sammendrag

1 . Selv uden opdeling af markeder beroerer en prisaftale mellem virksomheder etableret i en medlemsstat , som kun omfatter markedet i denne stat , samhandelen mellem medlemsstater i den i traktatens artikel 85 forudsatte betydning , naar den , selv kun delvis , vedroerer en vare hidroerende fra en anden medlemsstat , og selv naar deltagerne har erhvervet varen hos et selskab i deres koncern .

2 . Forbudet mod at paalaegge boeder i artikel 15 , stk . 5 , litra a ), i forordning nr . 17/62 gaelder kun for faktisk anmeldte aftaler . Det foelger heraf , at selv hvis en aftale er omfattet af artikel 4 , stk . 2 , i forordning nr . 17/62 , hvorefter bestemte aftaler kan vaere genstand for en beslutning om fritagelse uden at vaere blevet anmeldt , kan Kommissionen paalaegge de virksomheder boeder , som har deltaget i den , naar denne aftale ikke var blevet anmeldt .

3 . Selv om Kommissionen i henhold til traktatens artikel 190 skal begrunde sine beslutninger og herved anfoere de faktiske og retlige omstaendigheder , som er afgoerende for foranstaltningens lovlighed samt de betragtninger , der har foert til dens beslutning , kraeves det ikke , naar der er tale om en beslutning om anvendelse af konkurrencereglerne , at den imoedegaar samtlige faktiske og retlige indsigelser , der er rejst af hver enkelt beroert under den administrative procedure .

Dommens præmisser

1 Ved saerskilte staevninger , indleveret til Domstolens justitskontor den 22 ., 24 . og 29 . september 1982 , har Stichting Sigarettenindustrie , Philip Morris Holland BV , Theodorus Niemeyer BV , Reynolds Tobacco BV , British-American Tobacco BV , Sigarettenfabriek Ed . Laurens og Turmac Tobacco i medfoer af EOEF-traktatens artikel 173 , stk . 2 , anlagt sag med paastand om annullation af en beslutning af 15 . juli 1982 ( IV/29.525 og IV/30.000 SSI , EFT L 232 , s . 1 ), hvorved Kommissionen konstaterede , at de havde begaaet en raekke overtraedelser af traktatens artikel 85 .

2 Ved kendelse af 28 . oktober 1982 har Domstolen besluttet at forene disse syv sager med henblik paa retsforhandlingerne og domsafsigelsen .

3 Sagsoegerne er Stichting Sigarettenindustrie ( herefter benaevnt SSI ) og en raekke nederlandske tobaksvarefabrikanter , som er medlemmer deraf . SSI , som er en sammenslutning efter nederlandsk ret oprettet i 1955 , omfatter stoerstedelen af de i Nederlandene etablerede fabrikanter og importoerer af tobaksvarer . Dens formaal er at varetage sine medlemmers faelles interesser . Den 20 . december 1976 indgik SSI ' s medlemmer en rammeaftale , som i det vaesentlige bestemmer , at kontrahenterne udpeger SSI som eneste forhandlingspartner i droeftelser med de offentlige myndigheder om bl.a . detailpriser og avancer for engros- og detail- handel . Denne rammeaftale blev anmeldt til Kommissionen i september 1977 . De fleste af de aftaler og den samordnede praksis , som fordoemmes af Kommissionen i den ovennaevnte beslutning , er indgaaet inden for rammerne af SSI .

4 I sin beslutning har Kommissionen konstateret , at SSI ' s medlemmer har tilsidesat traktatens artikel 85 ved at indgaa en raekke aftaler vedroerende avancerne for grossister og detailhandlere inden for tobaksvarer , det vil sige den del af detailsalgsprisen , som tilfalder forhandlerne .

5 SSI ' s medlemmer har saaledes den 4 . december 1974 indgaaet en aftale , hvorefter specialiserede detailhandlere , der opfylder visse kriterier , faar en aarlig godtgoerelse paa et fast beloeb for hver tusind cigaretter , der koebes hos dem . Den saaledes udbetalte godtgoerelse er regelmaessigt blevet forhoejet for i 1978 at andrage 0,75 HFL pr . tusind cigaretter . Denne aftale er blevet anmeldt til Kommissionen .

6 Desuden indgik SSI ' s medlemmer i slutningen af 1979 en aftale med visse grossister om fastsaettelse af disses maksimale avance . En lignende aftale er paa samme tid blevet indgaaet mellem SSI ' s medlemmer og en forening af visse detailhandlere om fastsaettelse af disses maksimale avance i tilfaelde af direkte levering . Disse to aftaler er blevet anmeldt til Kommissionen den 27 . december 1979 .

7 Disse aftaler blev samtidig suppleret af en samordnet praksis mellem SSI ' s medlemmer vedroerende ydelse af en fast avance for direkte leverancer , og af samordnet praksis med grossisterne med hensyn til ydelse af en maksimal avance for disses leverancer til specialforretninger .

8 Endelig forstaerkes virkningerne af de ovenfor beskrevne aftaler og praksis ved en anden aftale indgaaet af SSI ' s medlemmer den 23 . april 1975 . Denne aftale , hvorved der blev fastsat etiske regler for salg af cigaretter , bestemmer , at der ikke kan gives andre rabatter end dem , der er aftalt mellem SSI ' s medlemmer indbyrdes .

9 Desuden har SSI ' s medlemmer indgaaet aftaler om forhoejelse af deres detailsalgspriser ved tre lejligheder , nemlig den 1 . august 1974 , den 7 . november 1975 og den 1 . februar 1978 . Disse aftaler , som har vaeret af begraenset varighed ( tre maaneder ), er hver gang blevet indgaaet netop paa det tidspunkt , hvor der blev givet tilladelse til at forhoeje priserne i henhold til den nederlandske lovgivning .

10 Kommissionen mener , at samtlige de ovennaevnte aftaler og samordnede praksis var overtraedelser af traktatens artikel 85 , stk . 1 . Den har da ogsaa naegtet at meddele fritagelse i henhold til traktatens artikel 85 , stk . 3 , for aftalen af 4 . december 1974 om rabatter til specialforretninger og for afta- lerne om maksimale avancer for grossister og detailhandlere , som var blevet anmeldt til den . Endelig har den paalagt samtlige sagsoegere boeder , bortset fra SSI , for at have deltaget i forskellige aftaler om forhoejelse af detailsalgspriserne .

11 SSI og de oevrige sagsoegere , som ikke har bestridt , at de har indgaaet aftalerne eller deltaget i den ovenfor beskrevne samordnede praksis , har til stoette for deres paastand gjort fire anbringender gaeldende , nemlig at betingelserne for at anvende traktatens artikel 85 , stk . 1 , ikke er opfyldt , at Kommissionens beslutning er selvmodsigende , at artikel 15 i Raadets forordning nr . 17/62 af 6 . februar 1962 ( EFT 1959-1962 , s . 81 ) er tilsidesat , og endelig at traktatens artikel 190 er tilsidesat , idet Kommissionen ikke tilstraekkeligt har undersoegt sagsoegernes argumenter . Sagsoegerne har i oevrigt fremfoert en raekke indsigelser mod boedernes stoerrelse .

I _ Foerste anbringende : betingelserne for anvendelse af traktatens artikel 85 , stk . 1 , er ikke opfyldt

12 De argumenter , som sagsoegerne har fremfoert under dette anbringende , gaar for det foerste ud paa at paavise , at da en egentlig konkurrence ikke er mulig i Nederlandene i sektoren for tobaksvarer , har deres aftaler og samordnede praksis ikke kunnet have hverken til formaal eller til foelge at begraense den . Konkurrencen i denne sektor forhindres af lovgivningen , pres fra myndighederne og en »hoej multiplikator» , som foelger af det hoeje vaerdiafgiftsniveau . Sagsoegerne har dernaest gjort gaeldende , at aftalerne og den samordnede praksis ikke kunne paavirke handelen mellem medlemsstaterne .

A _ De forbudte aftaler og den forbudte praksis har hverken haft til formaal eller til foelge at begraense konkurrencen

1 . Den afgoerende indflydelse , som lovgivningen har haft paa sagsoegernes adfaerd

a ) Beskrivelse af lovgivningen

13 Det fremgaar af sagen , at den nederlandske lovgiver i overensstemmelse med Raadets direktiv 72/464 af 19 . december 1972 om forbrugsbeskatning af forarbejdet tobak bortset fra omsaetningsafgift ( JO 1972 , L 303 , s . 1 ) har valgt i det vaesentlige at paalaegge tobaksvarer en hoej ad valorem forbrugsafgift ( beregnet som en procentdel af den maksimale salgspris ) fremfor en specifik forbrugsafgift ( hvis stoerrelse fastsaettes pr . vareenhed ).

14 Disse forbrugsafgifter opkraeves ved hjaelp af banderoler , som fabrikanterne eller importoererne koeber hos skatte- og afgiftsmyndighederne . Fabrikanterne eller importoererne fastsaetter foerst detailsalgsprisen for deres varer inklusive alle afgifter . De betaler derefter de afgifter , der er indbefattet i denne pris . Endelig anbringer de afgiftsbanderolerne , som angiver detailsalgsprisen , paa deres varer .

15 Ifoelge artikel 30 i den nederlandske lov om tobaksafgifter ( Wet op de Accijnzen van Tabaksfabrikaten , Staatsblad 208 , herefter benaevnt »tobaksafgiftsloven« ) er det ikke tilladt at saelge tobaksvarer til en hoejere eller lavere pris end den paa banderolen anfoerte . Desuden bestemmer lovens artikel 28 , at en og samme tobaksvare kun maa saelges til én detailsalgspris , medmindre der i det maerke eller ved hjaelp af et maerke , hvorunder varen pakkes , tydeligt goeres en forskel . Der er dog mulighed for undtagelser .

16 Som et led i inflationsbekaempelsen og i henhold til prisloven ( Prijzenwet , Staatsblad 135 ) har de nederlandske myndigheder desuden siden 1973 i form af en ministeriel bekendtgoerelse aarligt indfoert en prisordning , den saakaldte »Prijzenbeschikking Goederen en Diensten« ( herefter naevnt »PGD« ). Denne bekendtgoerelse fastsaetter kriterier for beregning af forhoejelse af detailsalgspriserne i tilfaelde af en foroegelse af omkostningerne eller omvendt nedsaettelse af detailsalgspriserne i tilfaelde af et fald i omkostningerne .

17 PGD ' s artikel 2 forbyder producenterne at saelge deres varer til en hoejere pris end den , til hvilken varen er blevet solgt paa en bestemt dato ( skaeringsdato ), forhoejet med beloebet for stigningen i produktionsomkostningerne for denne vare siden denne dato , eller omvendt nedsat med faldet i disse omkostninger . PGD ' s artikel 3 forbyder handlende at saelge nogen vare til en hoejere pris end indkoebsprisen forhoejet med en maksimal avance . En fabrikant eller en forhandler har dog altid mulighed for at overskride disse maksima fastsat i PGD paa betingelse af , at de opnaar en saerlig tilladelse fra oekonomiministeriet . Overtraedelser af PGD er strafbare i henhold til lov af 22 . juni 1950 om oekonomisk kriminalitet ( Staatsblad K 258 ).

b ) Argumentet om , at konkurrence paa detailsalgspriserne er umulig

18 I deres forskellige indlaeg har sagsoegerne for det foerste haevdet , at den ovenfor beskrevne lovgivning forhindrer enhver effektiv konkurrence paa fastsaettelse af detailsalgspriser .

19 Saavel den nederlandske tobaksgiftslovgivning som PGD udelukker ifoelge sagsoegerne enhver smidighed i virksomhedernes prispolitik og forhindrer , at der skabes prisforskelle mellem konkurrenter . Dels maa en producent , foer han aendrer prisen paa sine varer , opbruge hele det lager , hvorpaa den gamle pris er anfoert , fordi tobaksafgiftslovens artikel 28 forbyder at saelge varer af samme maerke til forskellige priser . Dels maa fabrikanten ( eller importoeren ), naar der gives ministeriel tilladelse til at forhoeje prisen i henhold til PGD , benytte sig af denne tilladelse . Hvis han besluttede at opretholde sin salgspris , som saaledes ville blive lavere end hans konkurrenters , ville PGD ' s artikel 2 ikke tillade ham senere at forhoeje sine priser uden ministeriel tilladelse . Der er saaledes lagt loft over denne producents priser paa et lavere niveau end hans konkurrenters priser . Ydermere vedroerer de tilladelser til at forhoeje priserne , som senere meddeles , priser beregnet ud fra et lavere grundlag .

20 Desuden har sagsoegerne anfoert , at hvis en fabrikant alligevel skulle have held til at foere andre priser end sine konkurrenter , ville en saadan adfaerd ikke vaere rentabel for denne producent . Den nederlandske lovgiver har nemlig valgt at paalaegge tobaksvarer en ad valorem forbrugsafgift , som er meget hoej , hvilket har tvunget samtlige fabrikanter til at nedsaette deres omkostninger , herunder deres avancer , til et minimum ( sagsoegerne kalder dette faenomen »komprimeringseffekten« ). Under disse omstaendigheder er deres handlefrihed meget brgraenset . De kan kun konkurrere ved at nedsaette deres fortjeneste yderligere . Denne nedsaettelse af fortjenesten , som kun kan vaere ringe , kan kun fremkalde en mindre prisforskel i forhold til konkurrenterne . Men dette offer er under alle omstaendigheder ikke rentabelt paa grund af stivheden i efterspoergslen paa cigaretter , idet en nedsaettelse af fortjenesten ikke kompenseres ved en mere end proportional foroegelse af salget .

21 Kommissionen har erkendt , at artikel 28 i tobaksafgiftsloven kan skabe visse praktiske vanskeligheder for producenten . Men den mener , at det er overdrevet at haevde , at denne bestemmelse forhindrer enhver konkurrence , om ikke andet , saa fordi der er mulighed for undtagelser . Kommissionen har ogsaa kritiseret sagsoegernes argumentation vedroerende PGD ' s artikel 2 . Efter Kommissionens opfattelse er den ministerielle tilladelse ikke knyttet til en frist . Foelgelig kan en fabrikant beslutte ikke straks at haeve sine priser til det tilladte maksimum , men gradvis at forhoeje dem til dette .

22 I oevrigt mener Kommissionen , at sagsoegernes oekonomiske argumenter ( komprimeringseffekt og stivhed i efterspoergslen ) savner grundlag . Selv hvis det blev paavist , at der findes en saadan komprimeringseffekt , ville de af sagsoegerne indgaaede aftaler desuden have gjort det muligt at undgaa dens foelger , fordi sagsoegerne ved at forhoeje priserne ogsaa ville have forhoejet deres avance .

23 Sagsoegernes argumentation om , at det er umuligt at konkurrere paa priserne som foelge af den nederlandske lovgivning , kan ikke laegges til grund .

24 Herved bemaerkes foerst , at tobaksafgiftsloven ikke beroever producenter friheden til at fastsaette deres detailsalgspriser , fordi pligten til at overholde banderoleprisen i henhold til lovens artikel 30 kun beroerer detailhandlerne .

25 Ved at forbyde at saelge varer under samme maerke til forskellige priser skaber tobaksafgiftslovens artikel 28 ganske vist praktiske vanskeligheder for en producent , som oensker at aendre sine salgspriser . Men disse vanskeligheder er kun midlertidige . Endvidere giver artikel 28 udtrykkeligt mulighed for undtagelser . Endelig forhindrer artikel 28 ikke en fabrikant , som introducerer en ny vare , i fra starten at fastsaette en anden pris end sine konkurrenter og saaledes skabe en prisforskel , som goer det muligt for ham at foroege sin markedsandel .

26 Til forskel fra de belgiske myndigheder , hvis praksis er beskrevet i dommen af 29 . oktober 1980 ( Van Landewijck mod Kommissionen , 209-215 og 218/78 , Sml . s . 3125 ), begraenser de nederlandske myndigheder i oevrigt ikke udvalget af afgiftsbanderoler , som staar til raadighed for fabrikanterne , og forhindrer altsaa ikke disse i at foere priser , som er til fordel for forbrugerne .

27 En gennemgang af de nederlandske prisbestemmelser , PGD , kan ikke aendre dette resultat . For at forhindre producenterne eller importoererne i at foere for hoeje priser i forhold til deres omkostninger forbyder PGD ' s artikel 2 dem at saelge til en hoejere pris end et vist maksimum . Men disse bestemmelser forbyder dem ikke at saelge deres varer til en lavere pris end dette maksimum .

28 Desuden fremgaar det af forhandlingerne for Domstolen , at en producent kan beslutte ikke straks at forhoeje sine priser med det tilladte beloeb . Ved at opretholde sine priser kan denne producent saaledes tage konkurrencen op med firmaer , som har besluttet at forhoeje deres priser .

29 Det maa derfor udledes af det foregaaende , at selv om den nederlandske lovgivning indsnaevrer handlefriheden for fabrikanter af tobaksvarer med hensyn til konkurrence paa priserne , giver den alligevel fabrikanterne muligheder for at skabe en prisforskel mellem deres varer og deres konkurrenters , enten ved at nedsaette deres priser eller ved at opretholde dem paa samme niveau , mens andre forhoejer dem .

30 Det er ligeledes med urette , at sagsoegerne har paaberaabt sig komprimeringseffekten som forklaring paa , at det er umuligt at konkurrere paa priserne i sektoren for tobaksvarer .

31 Indledningsvis bemaerkes , at det ikke er godtgjort , at komprimeringseffekten , saafremt den eksisterer , foerer til , at alle tobaksvareproducenters omkostninger nedsaettes til samme niveau . Selv hvis hver af disse producenter har vaeret tvunget til at nedsaette sine egne omkostninger til et minimum , svarer dette minimum ikke noedvendigvis til en anden producents minimumsomkostninger . Derfor kan en ringe forskel i omkostninger , saafremt den overvaeltes , som foelge af nedenfor omtalte multiplikatorvirkning give sig udslag i en forstaerket forskel i salgspriserne og saaledes muliggoere konkurrence paa priserne .

32 Under alle omstaendigheder opstaar komprimeringseffekten kun , hvis konkurrencen udspiller sig normalt . Hver producent er saa tvunget til at nedsaette sine omkostninger , herunder sin avance , til et minimum . Men sagsoegerne har ved deres prisaftaler netop elimineret enhver uvished om de priser , som deres konkurrenter foerer , og har saaledes kunnet undgaa komprimeringseffekten . At det har vaeret i producenternes interesse ved en faelles indsats at unddrage sig de begraensninger , som markedskraefterne paalaegger hver enkelt individuelt , goer ikke deres aftaler forenelige med konkurrenceretten .

c ) Argumentet om , at det er umuligt at konkurrere paa avancerne

33 Sagsoegerne mener i oevrigt , at de nederlandske bestemmelser ogsaa har elimineret enhver mulighed for konkurrence paa de avancer , som tildeles forhandleren .

34 Paa dette punkt drejer sagsoegernes argumentation sig om den modsigelse , som bestaar mellem to retsnormer , nemlig PGD artikel 3 , som er udstedt i henhold til prisloven , og tobaksafgiftslovens artikel 30 . PGD artikel 3 forpligter alle detailhandlere til at nedsaette deres salgspris , hvis deres omkostninger falder . Naar en fabrikant tildeler nogle detailhandlere en stoerre avance og saaledes nedsaetter deres indkoebspris tilsvarende , er disse handlende paa grund af PGD artikel 3 forpligtet til at nedsaette deres detailsalgspris . Sagsoegerne betegner denne mekanisme som »dominovirkningen« . Denne »dominovirkning« bevirker imidlertid , at detailhandlerne overtraeder tobaksafgiftslovens artikel 30 , som forbyder dem at saelge cigaretterne til en anden pris end den paa afgiftsbanderolen anfoerte . Ved at konkurrere paa avancerne tvinger producenterne altsaa noedvendigvis detailhandlerne til at overtraede en lovbestemmelse og medvirker til denne overtraedelse .

35 Heroverfor har Kommissionen i foerste raekke anfoert , at PGD har en saerlig funktion i sektoren for tobaksvarer . Dominovirkningen som beskrevet af sagsoegerne udspiller sig kun fuldt ud i de sektorer , hvor detailhandlerne bevarer befoejelsen til at fastsaette deres salgspriser . Det maa saa sikres , at de fordele , som tildeles dem , i sidste ende afspejler sig i detailsalgsprisen . Dette er dominovirkningens rolle . I sektoren for tobaksvarer derimod fastsaetter producenterne selv detailsalgsprisen . Det er altsaa ikke laengere noedvendigt at forpligte detailhandlerne til at overvaelte fald i deres omkostninger paa prisen . Naar en ministeriel tilladelse til at forhoeje prisen er givet , omfatter den tilladte forhoejelse hele den avance , som denne pris kan sikre industrien og handelen . Men fordelingen af denne avance mellem de forskellige erhvervsdrivende kan give anledning til konkurrence mellem producenterne .

36 Sagsoegernes argumentation kan ikke laegges til grund . Ved at indgaa forskellige aftaler om fastsaettelse af grossisternes og detailhandlernes avance og om tildeling af en saerlig rabat til nogle af disse , har SSI ' s medlemmer kollektivt gjort det , som de haevder , at de ikke kunne goere individuelt . Deres handlings kollektive karakter har ikke forhindret , at de ved disse aftaler begunstigede skulle have vaeret straffet , hvis den nederlandske lovgivning havde den raekkevidde , som sagsoegerne tillaegger den . Dette kan ikke vaere tilfaeldet , fordi det ikke er blevet bevist , at en eneste grossist eller detailhandler er blevet doemt i Nederlandene for ikke at have overfoert en fordel til forbrugerne , som var blevet tildelt ham af SSI ' s medlemmer .

37 Kommissionen har i oevrigt paa overbevisende maade forklaret , hvorledes PGD har en saerlig funktion i sektoren for tobaksvarer . Det fremgaar af disse forklaringer , at domino-virkningen kun gaelder i de sektorer , hvor hver enkelt erhvervsdrivende frit kan fastsaette sin salgspris , hvilket ikke er tilfaeldet for tobaksvarer paa grund af den forpligtelse , som tobaksafgiftsloven paalaegger detailhandlerne til at overholde banderoleprisen , som er fastsat af producenten eller importoeren .

2 . Det pres , som er blevet udoevet af de offentlige myndigheder

38 Sagsoegerne har ogsaa anfoert , at de nederlandske offentlige myndigheder gentagne gange paa afgoerende maade har oevet indflydelse paa salgsprisdannelsen og avancerne . De offentlige myndigheders indgriben skyldes deres oenske om dels at opnaa et hoejt afgiftsprovenu , dels at sikre visse handlende en stabil indtaegt . Inden for rammerne af dette samvirke har de offentlige myndigheder til tider truet med at traeffe »foranstaltninger« i egentlig forstand , hvis SSI ' s medlemmer ikke tilpassede deres adfaerd til de beskrevne formaal .

39 Ifoelge Kommissionen viser de af sagsoegerne fremlagte dokumenter ikke , at de omtvistede aftaler er blevet indgaaet med de nederlandske myndigheders billigelse eller efter deres tilskyndelse . Den nederlandske regering har desuden energisk benaegtet , at dette skulle vaere tilfaeldet , i sit svar paa en forespoergsel fra Kommissionen .

40 Det er ikke noedvendigt her at undersoege , i hvilket omfang et pres eller en tilskyndelse fra offentlige myndigheder kan bevirke , at aftaler indgaaet af virksomheder kan falde uden for traktatens artikel 85 . Det er ganske vist blevet godtgjort , at de nederlandske myndigheder med forskellige beroerte virksomheder har haft forskellige samraad , hvorunder de har beskrevet visse formaal , som de oenskede opnaaet . Det er imidlertid ikke blevet bevist , at myndighederne havde tilkendegivet , at disse formaal skulle opnaas ved indgaaelse af de konkurrencebegraensende aftaler , som rammes af den anfaegtede beslutning .

3 . Den konkurrencefordrejning , som en hoej multiplikator medfoerer

41 En af sagsoegerne , Laurens , har anfoert , at Domstolen i dommen af 29 . oktober 1980 ( den foernaevnte dom Van Landewijck mod Kommissionen ) har anerkendt , at ad valorem-afgifter har en multiplikatorvirkning paa detailsalgsprisen . Som foelge af denne multiplikatorvirkning , der er saerlig staerk i Nederlandene , vil enhver aendring i omkostningerne , herunder ogsaa avancen , som en producent beslutter at overvaelte , have en forstaerket virkning paa detailsalgsprisen . Ifoelge Laurens skaber denne multiplikatorvirkning fordrejninger i konkurrencen paa detailsalgspriserne og de avancer , der tildeles forhandlerne , fordi det normale forhold mellem de ydelser , der tilbydes forbrugerne , og varernes salgspris er staerkt ude af balance .

42 Kommissionen har erkendt , at der er en multiplikatorvirkning for tobaksvarer i Nederlandene , men har fremhaevet , at den styrker konkurrencen , fordi den forstaerker ethvert fald i de omkostninger , som producenten overvaelter , og saaledes goer det muligt for denne at foere vaesentligt lavere priser end sine konkurrenter .

43 Indledningsvis bemaerkes , at multiplikatorvirkningen , som Domstolen allerede har anerkendt i dommen af 29 . oktober 1980 ( den tidligere naevnte dom Van Landewijck mod Kommissionen ), i princippet spiller ind baade ved en stigning i omkostningerne og ved et fald . Paa grund af multiplikatorvirkningen kan producenten _ som er ene om at tage initiativ til at lade et fald i omkostningerne slaa igennem eller til ikke at overvaelte en foroegelse af omkostningerne _ foere salgspriser , som i forstaerket grad afspejler hans fordel .

44 Under disse omstaendigheder begraenser multiplikatorvirkningen langt fra priskonkurrencen , men kan forstaerke den , saa meget mere , som denne virkning i Nederlandene udspiller sig uden begraensning i nedadgaaende retning . Den nederlandske lovgiver har til forskel fra den belgiske lovgiver paa tidspunktet for Van Lande wijck-sagen ikke besluttet at paalaegge en hoej minimumsforbrugsafgift , som har skullet sikre afgiftsprovenuet og begraense multiplikatorvirkningen i tilfaelde af et fald i omkostningerne .

45 Som Domstolen har bemaerket i dommen af 29 . oktober 1980 ( den foernaevnte sag Van Landewijck mod Kommissionen ) udspiller multiplikatorvirkningen sig i oevrigt ikke , naar en fabrikant eller importoer inden for en given salgspris individuelt forhoejer den del af denne salgspris , som tilkommer grossisterne og detailhandlerne . I dette omfang er konkurrence paa avancerne mulig , uden at multiplikatorvirkningen skaber nogen fordrejning .

B _ De forbudte aftaler har ikke paavirket handelen mellem medlemsstater

46 Sagsoegerne mener , at deres aftaler ikke har paavirket handelen mellem medlemsstater i den i traktatens artikel 85 , stk . 1 forudsatte betydning . For det foerste kan tobaksvarer , naar der er blevet paasat en afgiftsbanderole , ikke laengere eksporteres til en anden medlemsstat . Desuden er tobaksvarer , som endnu ikke er blevet forsynet med afgiftsbanderoler , ganske vist genstand for udveksling mellem virksomheder i samme koncern . Men da de i dette tilfaelde endnu ikke er blevet bragt i handelen i en medlemsstat , kan aftalerne vedroerende dem ikke paavirke handelen mellem medlemsstater .

47 Ifoelge Kommissionen kraever traktatens artikel 85 ikke , at handelen mellem medlemsstater begraenses , men kun , at aendringen i konkurrencen kan paavirke denne handel , om ikke direkte , saa i hvert fald faktisk eller potentielt . Deltagerne i de omtvistede aftaler og den omtvistede praksis har imidlertid 90% af det nederlandske marked og deltager i betydeligt omfang i indfoerslerne mellem medlemsstater . Under disse omstaendigheder og paa baggrund af praemisserne 170-172 i dommen af 29 . oktober 1980 ( den foernaevnte sag Van Landewijck mod Kommissionen ) kan det efter Kommissionens opfattelse vanskeligt haevdes , at betingelsen om paavirkning af handelen mellem medlemsstater ikke er opfyldt .

48 Som Domstolen har statueret i dommen af 30 . juni 1966 ( Société technique minière , 56/65 , Sml . 1965-1968 , s . 211 ), kraeves det , for at en aftale kan kunne paavirke handelen mellem medlemsstater , at »det paa grund af samtlige objektive , retlige eller faktiske forhold kan forudses med tilstraekkelig sandsynlighed , at aftalen direkte eller indirekte , aktuelt eller potentielt oever indflydelse paa varehandelen mellem medlemslandene . Om en aftale ... falder ind under artikel 85 , afhaenger derfor navnlig af , om aftalen kan medfoere , at der opstaar handelsskranker mellem medlemslandene paa markedet for bestemte varer og dermed skabes vanskeligheder for den med traktaten tilsigtede gensidige oekonomiske integration.« Det boer fremhaeves , at opdelingen af markederne kun er et eksempel paa paavirkningen af handelen mellem medlemsstater som omhandlet i traktatens artikel 85 , stk . 1 .

49 Selv uden opdeling af markeder beroerer prisaftaler mellem virksomheder etableret i en medlemsstat , som kun omfatter markedet i denne stat , foelgelig samhandelen mellem medlemsstater i den i traktatens artikel 85 forudsatte betydning , naar de , selv kun delvis , vedroerer en vare hidroerende fra en anden medlemsstat , og selv naar deltagerne har erhvervet varen hos et selskab i deres koncern .

50 Det samme gaelder aftaler vedroerende de avancer , der tildeles forhandlerne . Som Domstolen har fremhaevet i dommen af 29 . oktober 1980 ( den foernaevnte sag Van Landewijck mod Kommissionen ), mindsker sagsoegerne ved en aftale af denne art desuden maerkbart mellemhandlernes tilskyndelse til mod individuelle oekonomiske fordele at begunstige salget af bestemte varer , navnlig indfoerte varer , i forhold til andre .

51 Kommissionen har derfor med rette konstateret , at de aftaler og den praksis , der omhandles i dens beslutning , kunne paavirke handelen mellem medlemsstater . Det foerste anbringende kan derfor ikke laegges til grund .

II _ Andet anbringende : Kommissionens beslutning er selvmodsigende

52 En af sagsoegerne , British American Tobacco , mener , at der er modstrid mellem den anfaegtede beslutnings artikel 6 , som forbyder SSI at foere droeftelser med myndighederne , og samme beslutnings artikler 1 og 4 , som lader bestemmelserne i rammeaftalen af 1976 om disse droeftelser uberoert .

53 Kommissionen mener , at den ikke har forbudt droeftelser mellem SSI og myndighederne , for saa vidt disse droeftelser forberedes ved neutralt og fortroligt at indsamle de noedvendige oplysninger , resultaterne deraf meddeles paa objektiv maade , og for saa vidt droeftelserne ikke foerer til indgaaelse af konkurrencebegraensende aftaler .

54 Den anfaegtede beslutnings artikel 6 bestemmer , at »de i artikel 7 naevnte virksomheder og sammenslutninger af virksomheder afholder sig herefter fra at foere kollektive droeftelser indbyrdes vedroerende prisforhoejelser paa cigaretter og tilpasning af avancerne for distribution af cigaretter i Nederlandene« .

55 En gennemlaesning af denne artikel viser , at Kommissionen har forbudt de paagaeldende virksomheder at foere droeftelser indbyrdes om priser eller avancer . Det fremgaar af begrundelsen til beslutningen , at saadanne droeftelser mellem virksomheder er i strid med traktatens artikel 85 .

56 Derimod er der intet i denne artikel , der er til hinder for droeftelser mellem de paagaeldende virksomheder og de nederlandske myndigheder , for saa vidt disse droeftelser ikke giver anledning til handlinger i strid med traktatens artikel 85 . Derfor kan det af British American Tobacco fremfoerte anbringende ikke laegges til grund .

III _ Tredje anbringende : tilsidesaettelse af artikel 15 i Raadets forordning nr . 17/62

57 Som anfoert ovenfor har Kommissionen paalagt de virksomheder boeder , som havde deltaget i de prisaftaler , der var i strid med traktatens artikel 85 .

58 De sagsoegere , hvem disse boeder er blevet paalagt , har anfaegtet dem under henvisning til en raekke argumenter . De har haevdet , at de hverken har handlet forsaetligt eller uagtsomt . Aftalen af 1978 om priserne er blevet stiltiende meddelt . Der kunne ikke paalaegges boeder paa grund af aftaler , som er omfattet af artikel 4 , stk . 2 , nr . 1 , i Raadets forordning nr . 17/62 . Kommissionen har ifoelge sagsoegerne tilsidesat princippet om ligebehandling og proportionalitetsprinippet . Endelig har Kommissionen tilsidesat traktatens artikel 85 , stk . 3 .

A _ Manglende forsaet eller uagtsomhed

59 Indledningsvis har nogle af sagsoegerne henvist til , at overtraedelse af traktatens artikel 85 kun kan give anledning til paalaeggelse af boeder , hvis det godtgoeres , at der er tale om »forsaet« eller »uagtsomhed« hos deltagerne i aftalen . Kommissionen har imidlertid ikke i dette tilfaelde bevist hverken forsaet eller uagtsomhed .

60 Derimod skal der ifoelge sagsoegerne i denne sag anvendes et strafferetligt princip , hvorefter en retsvildfarelse udelukker ethvert ansvar . Sagsoegerne har paaberaabt sig flere grunde til deres vildfarelse . For det foerste har de henvist til , at konkurrencereglernes raekkevidde ikke var klar med hensyn til tobaksvarer , fordi Kommissionens beslutning ( nr . 78/670 af 20 . 7 . 1978 , EFT L 224 , s . 29 ) i Van Landewijck-sagen blev vedtaget senere end deres aftaler . For det andet har en af sagsoegerne , Reynolds , anfoert ikke at have deltaget i droeftelserne med de nederlandske myndigheder . Reynolds har kun deltaget i de omtvistede aftaler paa grund af sin overbevisning om , at myndighederne ansaa disse aftaler for noedvendige , og at disse var haevet over enhver kritik .

61 Kommissionen har henvist til , at den kun har paalagt sagsoegerne boeder paa grund af deres deltagelse i prisaftalerne . Der er tale om en af de alvorligste overtraedelser af konkurrenceretten , som Kommissionen altid har forfulgt uden at blive kritiseret paa dette punkt af Domstolen . I beslutningens punkt 167 har Kommissionen givet en detaljeret begrundelse for , at sagsoegerne i hvert fald maa antages at have handlet uagtsomt .

62 Med hensyn til sagsoegernes argumentation mener Kommissionen for det foerste , at det er klart , at prisaftalerne er i strid med traktatens artikel 85 . Det er herved tilstraekkeligt at laese selve traktatens ordlyd . Disse aftaler er i oevrigt blevet fordoemt fra begyndelsen , som det er fremgaaet fra den foerste beretning om konkurrencen ( Foerste Beretning om Konkurrencepolitikken , udgivet i tilslutning til »Femte Almindelige Beretning om Faellesskabernes Virksomhed« , 1972 , s . 25 ). Endelig er det ikke droeftelserne med myndighederne , som det drejer sig om her , men de konkurrencebegraensende handlinger , som sagsoegerne har begaaet .

63 Artikel 15 , stk . 2 , i Raadets foernaevnte forordning nr . 17/62 bestemmer foelgende : »ved beslutning kan Kommissionen paalaegge virksomheder og sammenslutninger af virksomheder boeder ..., saafremt de forsaetligt eller uagtsomt overtraeder bestemmelserne i traktatens artikel 85 , stk . 1 ... « .

64 Det er fremgaaet under denne sag , at Kommissionen havde fastsat boedernes stoerrelse ud fra den opfattelse , at de af sagsoegerne begaaede overtraedelser var blevet begaaet uagtsomt .

65 I det foreliggende tilfaelde kunne medlemmerne af SSI ikke vaere uvidende om , at de ved at indgaa aftaler om prisforhoejelser begraensede konkurrencen . De kunne heller ikke vaere uvidende om , at disse aftaler maatte anses for at kunne paavirke handelen mellem medlemsstater , da de omfattede et nationalt marked i sin helhed og vedroerte varer indfoert fra en anden medlemsstat . Herefter har Kommissionen med rette antaget , at sagsoegerne i hvert fald havde handlet uagtsomt .

66 Dette resultat gaelder ogsaa for Reynolds , som er traengt ind paa det nederlandske marked senere , men som har vaeret deltager i tre aftaler om priser indgaaet inden for rammerne af SSI . Reynolds har i oevrigt ikke haevdet at have vaeret udsat for noget pres for at bringe sin adfaerd paa linje med de virksomheder , der allerede var etableret paa dette marked . Herefter maa det fastslaas , at Reynolds helt frit har handlet i strid med traktatens artikel 85 , og at denne sagsoeger foelgelig i hvert fald har handlet uagtsomt .

B _ Anmeldelsen af SSI-rammeaftalen af 1976 maa sidestilles med anmeldelse af prisaftalen af 1978

67 Sagsoegerne har haevdet , at de i god tro har antaget , at anmeldelsen af SSI-rammeaftalen af 1976 kunne sidestilles med anmeldelse af prisaftalen af 1978 , som blot var en gennemfoerelse heraf .

68 Ifoelge Kommissionen vedroerer rammeaftalen samordningen mellem sektoren for tobaksvarer og myndighederne , mens prisaftalerne er en samordning mellem producenterne selv . Kommissionen forstaar derfor ikke , hvorledes anmeldelse af den ene skulle kunne gaelde som anmeldelse af den anden .

69 Sagsoegernes argument maa forkastes . Det fremgaar ikke af rammeaftalen , hvorved samordningen mellem de nederlandske myndigheder og tobaksvarefabrikanterne blev organiseret , at denne samordning kunne have indgaaelse af konkurrencebegraensende aftaler til formaal . Det er i oevrigt ikke blevet godtgjort under denne sag , at de droeftelser , der faktisk er blevet foert med myndighederne , havde dette formaal . Anmeldelsen af rammeaftalen kan under disse omstaendigheder ikke gaelde som anmeldelse af en konkurrencebegraensende aftale som den prisaftale , der blev indgaaet i 1978 .

C _ Kommissionen kunne ikke paalaegge boeder paa grund af aftaler , som er omfattet af artikel 4 , stk . 2 , i Raadets forordning nr . 17/62

70 Sagsoegerne har fremhaevet , at de alle var etableret i samme medlemsstat , og at deres prisaftaler hverken angik indfoersler eller udfoersler . De har heraf udledt , at de ifoelge artikel 4 , stk . 2 , nr . 1 , i Raadets naevnte forordning nr . 17/62 ikke var forpligtet til at anmelde dem , og at Kommissionen ikke kunne paalaegge dem boeder paa grund af disse aftaler . Sondringen i den naevnte artikel 4 mellem aftaler , som skal anmeldes , og aftaler , som ikke skal anmeldes , ville ikke have mening , hvis der kunne paalaegges boeder for aftaler , der er omfattet af artikel 4 , stk . 2 , nr . 1 , i forordning nr . 17/62 .

71 Kommissionen mener for det foerste , at de aftaler , der er genstand for denne sag , utvivlsomt ikke var omfattet af artikel 4 , stk . 2 , nr . 1 , i forordning nr . 17/62 . De var blevet indgaaet af firmaer , som forsynede ca . 90% af det nederlandske marked for tobaksvarer . Desuden vedroerte disse aftaler indfoerte varer . Selv hvis der var tale om aftaler , der var omfattet af artikel 4 , stk . 2 , ville dette i oevrigt ikke automatisk betyde , at der ikke kunne paalaegges boeder . Artikel 15 , stk . 5 , litra a ), i Raadets naevnte forordning nr . 17/62 finder kun anvendelse , naar der er tale om en minimal begraensning af konkurrencen .

72 Artikel 4 , stk . 1 , i Raadets naevnte forordning nr . 17/62 bestemmer , at der kun kan traeffes afgoerelse om fritagelse til fordel for en aftale af den i traktatens artikel 85 , stk . 1 , omhandlede art , naar aftalen er blevet anmeldt til Kommissionen . Det praeciseres i stk . 2 , at denne bestemmelse ikke gaelder for aftaler , hvori der kun deltager virksomheder fra én medlemsstat , naar de paagaeldende aftaler ikke vedroerer indfoersel eller udfoersel mellem medlemsstater . Det bestemmes endelig , at disse sidstnaevnte aftaler kan anmeldes til Kommissionen .

73 Sagsoegernes argumentation gaar i det vaesentlige ud paa , at forbudet mod at paalaegge boeder i artikel 15 , stk . 5 , litra a ), i forordning nr . 17/62 ogsaa gaelder for aftaler , som er omfattet af artikel 4 , stk . 2 , i forordning nr . 17/62 , og som ikke er blevet anmeldt .

74 Herved bemaerkes foerst , at dette forbud kun udtrykkeligt er fastsat for aftaler , der faktisk er anmeldt , uden at der sondres efter , om disse aftaler falder ind under den almindelige ordning , der er indfoert ved artikel 4 , stk . 1 , eller henhoerer under den saerlige ordning i henhold til artikel 4 , stk . 2 .

75 Dernaest bemaerkes , at sondringen mellem aftaler , der er omfattet af artikel 4 , stk . 1 , og aftaler , der er omfattet af artikel 4 , stk . 2 , i modsaetning til hvad sagsoegerne haevder , har en betydning , selv om virksomhederne i mangel af anmeldelse kan paalaegges boeder for deltagelse i aftaler , der er omfattet af artikel 4 , stk . 2 . Sondringen har en dobbelt formel betydning . Dels skal Kommissionen med hensyn til aftaler , der er omfattet af artikel 4 , stk . 2 , ex officio undersoege , om betingelserne i artikel 85 , stk . 3 , er opfyldt , selv naar den kommer til kundskab om disse aftaler som foelge af en procedure indledt paa dens eget initiativ ; derimod er fritagelse for aftaler , der er omfattet af artikel 4 , stk . 1 , betinget af deres forudgaaende anmeldelse . Dels kan Kommissionen for aftaler , der er omfattet af artikel 4 , stk . 2 , i henhold til artikel 6 , stk . 2 , give sin beslutning om fritagelse ubegraenset tilbagevirkende kraft ; for aftaler omfattet af artikel 4 , stk . 1 , kan beslutningen om fritagelse ifoelge artikel 6 , stk . 1 , sidste punktum , ikke have tilbagevirkende kraft forud for anmeldelsesdagen .

76 Endelig bemaerkes , at muligheden for at anmelde aftaler , som er omfattet af artikel 4 , stk . 2 , ogsaa skal have den tilsigtede virkning , hvilket kun kan vaere tilfaeldet , hvis de virksomheder , som benytter denne mulighed , opnaar fordele til gengaeld . Uafhaengigt af den omstaendighed , at de paagaeldende saaledes kan opnaa vished med hensyn til muligheden for at opnaa en fritagelse uden at skulle afvente , at der indledes en procedure ex officio over for dem , kan denne fordel kun bestaa i at undgaa boeder ved at drage fordel af det forbud , der er rettet til Kommissionen ved artikel 15 , stk . 5 , litra a ), i forordning nr . 17/62 . Det er i oevrigt forstaaeligt , at faellesskabslovgiver har villet forbeholde denne fordel for de virksomheder , som har anmeldt deres aftaler , for ved saaledes at afsloere dem , baerer de risikoen for at maatte bringe dem til ophoer og reducerer i oevrigt i tilsvarende omfang Kommissionens undersoegelsesopgaver .

77 Af disse grunde maa det forstaas , at forbudet mod at paalaegge boeder i artikel 15 , stk . 5 , litra a ), i forordning nr . 17/62 kun gaelder for faktisk anmeldte aftaler .

78 Det foelger heraf , at selv hvis de paagaeldende aftaler var omfattet af artikel 4 , stk . 2 , i Raadets forordning nr . 17/62 , kunne Kommissionen paalaegge de sagsoegere boeder , som har deltaget i dem , naar disse aftaler ikke var blevet anmeldt .

D _ Tilsidesaettelse af princippet om ligebehandling og proportionalitetsprincippet

79 Sagsoegerne mener for det foerste , at der er tale om ulige behandling , fordi de er blevet behandlet forskelligt fra virksomhederne i Van Landewijck-sagen . I denne sag blev der ikke paalagt nogen boede , skoent lovovertraedelserne var grove .

80 Kommissionen har med rette antaget , at sagsoegernes anbringende savner grundlag . De i denne sag paalagte boeder er blevet paalagt paa grund af de prisaftaler , som sagsoegerne har indgaaet . De aftaler , der var tale om i dommen af 29 . oktober 1980 ( den naevnte sag Van Landewijck mod Kommissionen ), indebar ikke en forhoejelse af detailsalgspriserne , men vedroerte kun den forhandlerne tilkommende del af de salgspriser , som blev fastsat frit af hver enkelt fabrikant eller importoer .

81 For det andet har sagsoegerne anfoert , at det er i strid med proportionalitetsprincippet systematisk at paalaegge boeder i tilfaelde af prisaftaler , naar artikel 85 ikke sondrer mellem de forskellige typer aftaler .

82 Det bemaerkes , at det ikke foelger af denne manglende sondring , at alle overtraedelser er lige grove . Aftaler , som forhindrer forbrugerne i at forsyne sig til de mest fordelagtige priser , er af en saerlig grovhed , som berettiger , at Kommissionen goer streng brug af sin befoejelse til at paalaegge boeder .

E _ Den haevdede tilsidesaettelse af traktatens artikel 85 , stk . 3

83 Tre sagsoegere mener , at Kommissionen ikke skulle have paalagt boeder paa grund af prisaftaler , men skulle have fritaget disse aftaler i henhold til traktatens artikel 85 , stk . 3 . Reynolds har saaledes anfoert , at disse aftaler har haft til formaal at beskytte distributionsnettets struktur og altsaa har gavnet forbrugerne . Laurens mener , at der skal gives fritagelse , saa laenge de fordrejninger , der skyldes de nationale lovgivninger , ikke er afskaffet . Endelig har Turmac anfoert , at artikel 85 , stk . 3 , er tilstraekkeligt smidig til at blive anvendt i en saa speciel sektor som sektoren for tobaksvarer .

84 Efter Kommissionens opfattelse maa Reynolds ' argumentation forkastes , naar henses til dommen af 29 . oktober 1980 ( Van Landewijck mod Kommissionen ), hvor Domstolen allerede har fastslaaet , at »antallet af forhandlere og maerker ikke ubetinget er hovedkriteriet for en forbedring af fordelingen i artikel 85 , stk . 3 ' s forstand.« I oevrigt mener Kommissionen , at det kun drejer sig om spoergsmaalet , om konkurrence paa priserne fortsat var mulig for tobaksvarer i Nederlandene .

85 Det er her tilstraekkeligt at bemaerke , som Kommissionen med rette har paapeget i sin beslutning , at en fritagelse , selv hvis den kunne vaere givet ex officio , skulle have vaeret afslaaet , fordi prisaftalerne kun var til fordel for fabrikanterne og importoererne og ikke gav forbrugerne nogen fordel .

IV _ Fjerde anbringende : EOEF-traktatens artikel 190 er tilsidesat , idet Kommissionen ikke har undersoegt sagsoegernes argumenter tilstraekkeligt

86 Ifoelge sagsoegerne har Kommissionen undladt at tage hensyn til deres argumenter paa alle sagens stadier . Ingen af disse argumenter fremgaar af beslutningen .

87 Efter Kommissionens opfattelse er det ikke noedvendigt , at den i sin beslutning gentager alle de af parterne paaberaabte argumenter .

88 Det bemaerkes , at ifoelge fast retspraksis skal Kommissionen i henhold til traktatens artikel 190 ganske vist begrunde sine beslutninger og herved anfoere de faktiske og retlige omstaendigheder , som er afgoerende for foranstaltningens lovlighed samt de betragtninger , der har foert til dens beslutning , men det kraeves ikke , at den imoedegaar samtlige faktiske og retlige indsigelser , der er rejst af hver enkelt beroert under den administrative procedure . Foelgelig kan det fjerde anbringende ikke laegges til grund .

V _ Klagepunkterne vedroerende boedernes stoerrelse

89 De paalagte boeders stoerrelse er foelgende : 350 000 ECU for British-American Tobacco ; 425 000 ECU for Sigarettenfabriek Ed . Laurens BV ; 100 000 ECU for Theodorus Niemeyer BV ; 125 000 ECU for Philip Morris Holland BV ; 150 000 ECU for R . J . Reynolds Tobacco BV og 325 000 ECU for Turmac Tobacco Co . BV .

90 Samtlige sagsoegere har gjort gaeldende , at saafremt Domstolen opretholder boederne , boer den ved fastsaettelsen af deres stoerrelse tage en raekke omstaendigheder i betragtning , nemlig aftalernes varighed ( kun tre maaneder for prisaftalernes vedkommende ), den omstaendighed , at sagsoegerne i god tro har ment , at anmeldelse af SSI-rammeaftalen maatte gaelde som anmeldelse af prisaftalen af 1978 samt aftalernes nationale karakter . Desuden boer Domstolen tage hensyn til lovgivningens virkninger og den rolle , myndighederne har spillet .

91 Efter Kommissionens opfattelse var sagsoegerne afgjort klar over , at deres aftaler eliminerede saavel konkurrencen paa avancer som konkurrencen paa detailsalgspriser . I oevrigt har de ikke benaegtet at have indgaaet disse aftaler med den paagaeldende viden , men har blot haevdet , at ingen effektiv konkurrence var mulig paa det paagaeldende marked . Betingelserne i artikel 15 , stk . 2 , i forordning nr . 17/62 er derfor ifoelge Kommissionen opfyldt .

92 Det bemaerkes for det foerste , at prisaftalen af 1978 ikke er en gennemfoerelse af SSI-rammeaftalen af 1976 , og at sagsoegerne derfor ikke kan goere gaeldende , at de i god tro har antaget , at anmeldelsen af rammeaftalen daekkede prisaftalen .

93 For det andet kan prisaftalernes nationale karakter heller ikke anses for en formildende omstaendighed , naar disse aftaler kunne paavirke samhandelen mellem medlemsstaterne .

94 For det tredje bemaerkes , at selv hvis en tilskyndelse fra myndighederne skulle kunne udgoere en formildende omstaendighed , er det i dette tilfaelde tilstraekkeligt at konstatere , at disse ikke har tilskyndet til indgaaelsen af de af Kommissionen kritiserede konkurrencebegraensende aftaler .

95 For det fjerde fremgaar det af punkt 167 i den anfaegtede beslutning , at Kommissionen har taget overtraedelsernes varighed i betragtning . Mens Kommissionen har erkendt , at prisaftalerne var af ret kort varighed , har den med rette fremhaevet , at de netop blev indgaaet i den periode , i hvilken konkurrence paa prisen var mulig . Foelgelig kan deres korte varighed ikke anses for en formildende omstaendighed .

96 Endelig har Kommissionen med hensyn til de relevante bestemmelser anfoert , at disse i et vist omfang begraenser parternes handlefrihed uden dog at afskaffe dem , og den har taget hensyn hertil ved fastsaettelsen af boedernes stoerrelse . Dens skoen boer ikke aendres paa dette punkt .

97 Nogle sagsoegere har ogsaa anfoert saerlige formildende omstaendigheder . Philip Morris Holland og British-American Tobacco har saaledes anfoert , at de har bestraebt sig paa at tilpasse SSI ' s struktur , saaledes at denne blev bragt mere i overensstemmelse med konkurrenceretten . Takket vaere deres bestraebelser har rammeaf talen af 1976 kunnet underskrives og anmeldes til Kommissionen . Niemeyer har fremhaevet , at selskabets markedsandel i Nederlandene er svundet staerkt ind i de senere aar . Endelig har Reynolds anfoert , at da selskabet er traengt senere ind paa det nederlandske marked , har man i god tro antaget , at man lovligt kunne deltage i de i tobakssektoren bestaaende aftaler .

98 Philip Morris Holland og Britih-American Tobaccos argumentation kan ikke laegges til grund . Der er ikke blevet paalagt dem en boede paa grund af deres deltagelse i SSI ramme-aftalen , men fordi de har deltaget i prisaftalerne af 1974 , 1975 og 1978 . Herefter er det uden betydning , at de har bestraebt sig paa at bringe SSI ' s struktur i overensstemmelse med konkurrenceretten .

99 Endvidere har Kommissionen , i modsaetning til hvad sagsoegeren Niemeyer har haevdet , taget de forskellige firmaers markedsandel i betragtning . Det fremgaar af sagen , at hver boedes stoerrelse er en procentdel af hver af de beroerte virksomheders omsaetning i 1981 . Omsaetningen afspejler den markedsandel , som hver virksomhed havde paa det tidspunkt , da Kommissionen traf sin beslutning . Foelgelig har Kommissionen allerede taget hensyn til en eventuel formindskelse af Niemeyers markedsandel , som maatte vaere sket mellem aftalernes indgaaelse og beslutningens vedtagelse .

100 Endelig bemaerkes , at Kommissionen under retsforhandlingerne for Domstolen har erkendt , at Reynolds paa grund af sin sene indtraeden paa det nederlandske marked har spillet en mindre aktiv rolle end de oevrige sagsoegere . Det fremgaar imidlertid af de forklaringer , som Kommissionen har afgivet for Domstolen , at boeden er blevet fastsat efter samme procentsats af omsaetningen for alle sagsoegerne , hvilket ikke tager hensyn til den mindre aktive rolle , som Reynolds har spillet . Herefter boer den boede , som er paalagt Reynolds , nedsaettes fra 150 000 til 100 000 ECU eller 260 884 HFL .

101 Det foelger af samtlige ovenfor anfoerte betragtninger , at Kommissionen i det hele boer frifindes i de sager , der er anlagt af Stichting Sigarettenindustrie , Philip Morris Holland BV , Theodorus Niemeyer BV , British-American Tobacco BV , Sigarettenfabriek Ed . Laurens og Turmac Tobacco , at der boer gives Reynolds medhold i paastanden om nedsaettelsen af boeden , og at Kommissionen i oevrigt boer frifindes .

Afgørelse om sagsomkostninger

Sagens omkostninger

102 Ifoelge procesreglementets artikel 69 , stk . 2 , paalaegges den part , der taber sagen , at betale sagens omkostninger . Ifoelge samme artikels stk . 3 , foerste afsnit , kan Domstolen imidlertid ophaeve sagsomkostningerne helt eller delvis , hvis hver af parterne henholdsvis taber eller vinder paa et eller flere punkter . Da Reynolds har faaet delvis medhold , boer hver af parterne baere sine omkostninger i sag 261/82 . I de oevrige sager boer sagsoegerne solidarisk betale omkostningerne , da de i det hele har tabt deres sager .

Afgørelse

Paa grundlag af disse praemisser

udtaler og bestemmer

DOMSTOLEN ( femte afdeling )

1 ) Den boede , der er paalagt Reynolds , nedsaettes fra 150 000 ECU til 100 000 ECU eller 260 884 HFL .

2 ) I oevrigt frifindes Kommissionen for Reynolds paastande .

3 ) I de oevrige sager frifindes Kommissionen .

4 ) I sag 261/82 baerer hver part sine omkostninger .

5 ) I de oevrige sager betaler sagsoegerne omkostningerne in solidum .