Forslag til afgørelse fra generaladvokat Sir Gordon Slynn fremsat den 18. juni 1987. - RIJN-SCHELDE-VEROLME (RSV) MACHINEFABRIEKEN EN SCHEEPSWERVEN NV MOD KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER. - STATSSTOETTE - DEN STORE SKIBSVAERFTSVIRKSOMHED OG DE STORE VIRKSOMHEDER FOR BYGNING AF OFF-SHORE-ANLAEG. - SAG 223/85.



Samling af Afgørelser 1987 side 04617



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hoeje Domstol .

Rijn-Schelde-Verolme Machinefabrieken en Scheepswerken NV ( herefter benaevnt "RSV "), der har anlagt denne sag i henhold til EOEF-Traktatens artikel 173, har paa alle tidspunkter, der har betydning i sagen, vaeret det oeverste moderselskab for en stor hollandsk vaerfts - og maskinindustrikoncern . RSV har nedlagt paastand om annullation af Kommissionens beslutning 85/351/EOEF af 19 . december 1984 ( EFT 1985 L*188, s.*44 ). I beslutningen bestemmes det ( i artikel 1 ), at en bestemt stoette, Nederlandene har ydet til RSV, er uforenelig med Faellesmarkedet i henhold til Traktatens artikel 92, og at Nederlandene skal lade stoetten bortfalde ( artikel 2 ) og inden to maaneder underrette Kommissionen om de foranstaltninger, som er truffet for at efterkomme beslutningen ( artikel 3 ).

Der er enighed om, at RSV-koncernen var i vanskeligheder foer 1979, og at den med Kommissionens godkendelse havde modtaget stoette fra den nederlandske regering . Ved skrivelse af 1 . juni 1979 meddelte den nederlandske oekonomiminister formanden for Parlamentets Andetkammer, at RSV havde besluttet at indstille den virksomhed inden for skibsvaerftsindustrien ( bygning af store skibe ) samt konstruktion og reparation af off-shore-anlaeg, som blev drevet af forskellige datterselskaber, herunder et selskab, som benaevnes VDSM . Man havde derfor besluttet, at RSV-koncernen med tilbagevirkende kraft fra 1 . januar 1979 skulle friholdes for de finansielle konsekvenser af en viderefoerelse af aktiviteterne paa disse omraader, indtil staten havde truffet endelig afgoerelse om, hvorvidt den skulle overtage dem . Dette ville - sammen med andre strukturomlaegninger i RSV-koncernen - kraeve, at staten bevilgede yderligere stoettebloeb .

I sidste afsnit i skrivelsen hed det :

"Naermere oplysninger om det stoettetilbud, der hermed fremsaettes, vil blive givet i en skrivelse til RSV . I den forbindelse vil jeg noeje overveje formuleringen af stoettetilbudet og vilkaarene for stoetten . Stoettevilkaarene vil ogsaa kunne angaa andre omraader end dem, der er omtalt i naervaerende skrivelse, saafremt jeg anser det for oenskeligt for at realisere formaalet med stoetten . Desuden skal stoettetilbudet godkendes af EF-Kommissionen . Indtil en saadan godkendelse foreligger, er tilbudet ikke bindende . Der vil kunne opstilles yderligere betingelser, som maatte forekomme hensigtsmaessige paa baggrund af det standpunkt, EF-Kommissionen indtager ."

Der er ikke enighed mellem parterne om retsvirkningerne af denne skrivelse; men det er oplyst, at den blev sendt til Kommissionen, og at denne ikke reagerede .

Kort tid efter besluttede den nederlandske regering, at den ville overtage RSV' s vaerfts - og off-shore-sektioner, og at der til dette formaal skulle oprettes et nyt, statsejet selskab ( benaevnt ROS, som forkortelse for "Rotterdam Off-Shore en Scheepsbouwcombinatie "). Indtil da skulle RSV fortsaette virksomheden paa de to omraader paa statens vegne . I begyndelsen af 1980' erne skiftede staten standpunkt, og ROS blev ikke oprettet . Regeringen besluttede, at virksomheden skulle indstilles, og RSV fik til opgave at forestaa faerdiggoerelsen af de igangvaerende arbejder, afviklingen af personalet og lukningen af vaerfterne . Det forudsattes, at staten paatog sig at baere udgifterne .

I en skrivelse af 17 . marts 1980 til RSV fremsatte oekonomiministeren forskellige forslag om yderligere stoette, som i noget aendret form blev fremsat paa ny i en skrivelse af 23 . april 1980 . RSV accepterede skriftligt de aendrede forslag, som gik ud paa, at der blev betalt 280 mio HFL til daekning af de tab, RSV havde haft i tiden fra 1 . januar 1979 inden for skibsvaerftsindustrien og konstruktion af off-shore-anlaeg, og de tab, der var lidt ved, at VDSM indstillede sin nybygningsvirksomhed; hvis tabene skulle vise sig at vaere mindre, skulle stoetten tilbagebetales . Staten paatog sig desuden at daekke 50% af tab paa mellem 330 og 400 mio HFL og 80% af tab paa over 400 mio HFL . Man lod muligheden for, at statens tilskud kunne blive stoerre, staa aaben for det tilfaelde, at den nederlandske "Nationale Investeringsbank" over for OEkonomiministeriet gav udtryk for, at saadanne stoerre tab ville medfoere, at RSV' s regnskabsmaessige stilling ville blive uantagelig . Desuden skulle der betales 30 mio HFL til daekning af administrationsomkostninger og udgifter til kapacitetsnedskaeringen . Endelig skulle der stilles rentefrie forskud til raadighed, og vaerdien af de sparede renteudgifter blev af RSV anslaaet til 20 mio HFL . Sammenlagt udgjorde de tre beloeb saaledes 330 mio HFL ( 280 + 30 + 20 ), naar man ikke medregner de beloeb, der eventuelt skulle betales senere, i henhold til det saakaldte "open ended "- eller "blanko-check"-arrangement .

Det er ubestridt, at de her naevnte skrivelser ikke blev sendt til Kommissionen, og at Kommissionen ikke fik kendskab til dem foer under denne sag .

Den 19 . november 1980 blev der - med deltagelse af repraesentanter for Kommissionen og medlemsstaterne - afholdt en multilateral konference om skibsvaerftsindustrien . Et af de emner, der blev droeftet, var den yderligere stoette, som den nederlandske regering havde til hensigt at yde RSV . Kommissionen har ikke fremlagt et referat af konferencen for Domstolen, men den har i sit svar paa det andet af Domstolens skriftlige spoergsmaal udtalt, at den i oktober 1980 havde modtaget et dokument med titlen "Problematikken omkring RSV-koncernen" fra den nederlandske regering . I dokumentet omtaltes den foreslaaede nye stoette til RSV, og paa dette grundlag sendte Kommissionen et telex ( dateret den 4 . november 1980 ) til de oevrige medlemsstater forud for konferencen . Efter konferencen gav den nederlandske regering formelt Kommissionen underretning om den paataenkte stoette ved telex af 12 . december 1980 og ved skrivelse af 26 . februar 1981, som forudsaetningsvis gentager det tidligere dokument og bilaget dertil . Deraf fremgaar det, at der - ud over andre beloeb - var brug for 310 mio HFL til afvikling af VDSM' s skibsvaerftsvirksomhed . Dette beloeb synes at svare til de 280 mio HFL + 30 mio HFL, som omtales i skrivelsen af 23 . april 1980 .

Ved skrivelse af 26 . marts 1981 gav Kommissionen den nederlandske regering meddelelse om, at den under hensyn til de synspunkter, medlemsstaterne havde givet udtryk for paa konferencen, ikke havde indvendinger mod den stoetteordning, som blev foreslaaet i telex' et af 12 . december 1980 og skrivelsen af 29 . februar 1981 .

Tabene paa skibsvaerftsindustrien og konstruktionen af off-shore-anlaeg ( ROS-tabene ) blev imidlertid stadig stoerre, og mellem RSV og ministeriet blev der indgaaet nye aftaler, som blev nedfaeldet i en skrivelse af 6 . april 1982 . Staten opstillede et maksimum for den del af ROS-tabene, den ville daekke, og der blev opstillet en sondring mellem tabene dels i forbindelse med konstruktionen af opmudringsplatformen "Simon Stevin", dels de oevrige ROS-tab .

De oevrige ROS-tab ville staten daekke inden for foelgende graenser : de foerste 330 mio HFL ansaa man for allerede at vaere daekket, mens staten nu paatog sig at daekke tab paa mellem 330 og 400 mio HFL fuldt ud, tab paa mellem 400 og 470 mio HFL med 80%, og tab derover med 0% ( dvs . sammenlagt et ekstra beloeb paa 126 mio HFL ). Tabene paa "Simon Stevin" paatog statens sig at betale med 80% for tab paa indtil 210 mio HFL, dvs . med indtil 168 mio HFL . Ved det arrangement, der blev bragt i stand i april 1982, blev statens bidrag til daekning af de paagaeldende tab ud over tab paa 330 mio HFL saaledes begraenset til 294 mio HFL .

Af dette beloeb var 47,5 mio HFL allerede blevet betalt den 29 . december 1981 i henhold til den stoetteordning, der var truffet i april 1980, idet det i 1981 stod klart, at ROS-tabene langt ville overstige 400 mio HFL . Den 29 . april 1982, eller i tiden omkring denne dato ( og ikke som anfoert i beslutningen den 2 . april 1982 ), blev der betalt 238 mio HFL . Stoerstedelen af stoetten var saaledes blevet udbetalt, foer ordningen blev anmeldt til Kommissionen . De resterende 8 mio HFL blev tilsyneladende aldrig udbetalt . ROS-tabene stod saaledes den nederlandske stat i kontant udbetalte beloeb paa mindst 596 mio HFL ( 310 + 47,5 + 238,5 ) og 20 mio HFL i mistede renteindtaegter, dvs . i alt 616 mio HFL .

Selve skrivelsen af 6 . april 1982 blev ikke sendt til Kommissionen, men den nederlandske regering anmeldte den nye ordning ved telex af 19 . jui 1982, som blev viderebragt til Kommissionen af Nederlandenes faste repraesentation i Bruxelles den 20 . juli 1982 . Det hed i meddelelsen, at det endelige stoettebeloeb fra den nederlandske regering til daekning af ROS-tabene var 294 mio HFL stoerre end anslaaet i midten af 1980, og der henvistes til telex-meddelelsen af 12 . december 1980 . Dette tal forekommer mig at vaere for lavt, naar det sammenholdes med korrespondancen i 1980 . Det hed videre, at RSV havde ret til at lade staten daekke ROS-tabene, jfr . den skrivelse af 1 . juni 1979, der var blevet sendt til Kommissionen . Den nederlandske regering gjorde endvidere rede for den udvikling, der senere var sket, nemlig beslutningen om ikke at oprette ROS og om at anmode RSV om at forestaa faerdiggoerelsen af de ordrer, der var modtaget paa ROS' s vegne . Uden udtrykkeligt at naevne skrivelserne af marts og april 1980, henholdsvis af april 1982, redegjorde regeringen naermere for sit bidrag til daekning af ROS-tabene . Det udtaltes, at regeringens forpligtelser ikke ville overstige 680 mio HFL, og at eventuelle yderligere tab skulle baeres af RSV .

Ved telex af 29 . juli 1982 forespurgte Kommissionen, om - og i givet fald hvornaar - stoetten var blevet stillet til raadighed for RSV . Kommissionen anmodede ligeledes om naermere oplysninger om fremtidsudsigterne for RSV paa kort og mellemlang sigt . I den sidste saetning i telex' et hed det, at oplysningerne var noedvendige af hensyn til en korrekt bedoemmelse af stoetten, og at den tidsfrist, der var fastsat for undersoegelsen, derfor blev suspenderet, indtil oplysningerne var meddelt .

Ved telex af 12 . august 1982 svarede den nederlandske regering, at der var blevet stillet 286 mio HFL til raadighed for RSV i slutningen af april 1982 ( selv om 47,5 mio rent faktisk var udbetalt i december 1981 ) i henhold til statens forpligtelse til at bidrage til at daekke udgifterne ved afviklingen af aktiviteterne inden for skibsvaerftsindustrien ( nybygning af store skibe ), men at stoerstedelen af beloebet var betalt i forbindelse med afbestillingen af "Simon Stevin-platformen ". Regeringen tilfoejede, at der var grund til forsigtig optimisme med hensyn til fremtidsudsigterne for RSV-koncernen som helhed .

Ved skrivelse af 8 . oktober 1982 meddelte Kommissionen den nederlandske regering, at den indledte proceduren i henhold til EOEF-Traktatens artikel 93, stk . 2, i anledning af stoetten . Kommissionen anfoerte, at den nederlandske regering ikke havde anmeldt stoetten, foer den blev udbetalt, og Kommissionen forbeholdt sig at bringe reglerne om proceduren i traktatbrudssager af denne art i anvendelse .

I slutningen af oktober 1982 havde regeringen et moede med Kommissionen, og i et telex af 7 . december 1982 til Kommissionen fremhaevede den, at stoetten var ekstraordinaer og uopsaettelig, at der var fare for RSV-koncernens fortsatte eksistens, og at ogsaa den oprindelige koeber af Simon Stevin-platformen, Volker Stevin' s eksistens var truet . En likvidation af disse virksomheder ville have betydet et tab af 43*000 arbejdspladser, heraf 25*000 i Nederlandene .

I januar 1983 besluttede den nederlandske regering at indstille stoettebetalingen til RSV . Umiddelbart efter anmodede RSV retten om afsigelse af betalingshenstandsdekret ( surséance van betaling ), hvilket blev imoedekommet den 9 . februar 1983 . Det ser imidlertid ud til, at koncernen selv efter dette tidspunkt fik bevilget laan .

Regeringen havde stillet som betingelse for stoettebetalingen, at beloebene skulle tilbagebetales, saafremt RSV traadte i likvidation . Det fremgaar af RSV' s svar paa det femte af Domstolens skriftlige spoergsmaal, at den nederlandske stat kraever et beloeb paa i alt 892*934*037,04 HFL plus rente og omkostninger tilbagebetalt af RSV . Af dette beloeb anfoeres 576 mio HFL at vedroere ROS-tabene i tiden fra april 1983 . Selv om dette beloeb - som allerede naevnt - efter min opfattelse maa udgoere 596 mio HFL, er denne forskel ikke af vaesentlig betydning i denne sammenhaeng . RSV har indbragt tilbagebetalingskravet for domstolene, men sagen er endnu ikke afsluttet .

I den foreliggende sag for EF-Domstolen anfaegter RSV saaledes en afgoerelse, som er truffet mere end to aar efter indledningen af proceduren i henhold til Traktatens artikel 93, stk . 2, nemlig den 19 . december 1984 .

Kommissionen har gjort gaeldende, at det kan vaere tvivlsomt, om sagen boer fremmes til realitetsbehandling, idet det under alle omstaendigheder vil blive paalagt RSV at tilbagebetale stoettebeloebene, og RSV-koncernen derfor savner retlig interesse . Heroverfor har RSV anfoert, at den nederlandske regering i sagen for den nederlandske domstol har paaberaabt sig tilbagebetalingsforpligtelsen i henhold til beslutningen, og at beslutningen - hvis den nederlandske domstol skulle give RSV medhold paa grundlag af nederlandsk ret - da ville vaere regeringens eneste grundlag for at kraeve beloebene tilbagebetalt . RSV har derfor retlig interesse i at anfaegte beslutningen . Dette er efter min opfattelse rigtigt, men under alle omstaendigheder maa det antages, at en beslutning - hvorved det paalaegges en medlemsstat at tilbagesoege betydelige beloeb, som er udbetalt i form af traktatstridig stoette til en virksomhed - beroerer den paagaeldende virksomhed umiddelbart og individuelt, jfr . EOEF-Traktatens artikel 173 . Efter min opfattelse kan der ikke herske tvivl om, at soegsmaalet kan paakendes i realiteten .

RSV har fremfoert otte anbringender til stoette for sin paastand om annullation af beslutningen . Parterne har i deres indlaeg i sagen fulgt denne opdeling, som ogsaa er lagt til grund i retsmoederapporten, og jeg vil derfor ogsaa henholde mig til den .

Det foerste anbringende gaar ud paa, at tilbagebetalingskravet savner grundlag, fordi de aftaler, som blev indgaaet i 1982, ikke skulle anmeldes til Kommissionen i henhold til artikel 93, stk . 3 . Aftalerne fra april 1982 bestod nemlig - ifoelge RSV - kun i aendringer af aftaler fra 1980 ( saaledes at der skete en indskraenkning og ikke en udvidelse ), og 1980-aftalerne var igen en konsekvens af skrivelsen af 1 . juni 1979, som Kommissionen havde godkendt . Kommissionen har efter min opfattelse med rette paapeget, at skrivelsen af 1 . juni 1979 ikke er en aftale og heller ikke udgoer en stoetteforanstaltning, men derimod blot indeholder en erklaering om, at man har til hensigt at yde stoette, saaledes at de naermere vilkaar skulle fastsaettes i en skrivelse til RSV . Ministeren har da ogsaa - i skrivelsen af 17 . marts 1980 til RSV - omtalt skrivelsen som en hensigtserklaering . Under alle omstaendigheder godkendte Kommissionen ikke skrivelsen . Intet af det, der senere skete, kan efter min opfattelse forhindre Kommissionen i under denne sag at haevde, at den tog skrivelsen for paalydende, og at den omstaendighed, at den ikke reagerede, ikke kan opfattes som en godkendelse af det stoetteprogram, der omtales i skrivelsen . Desuden forekommer det mig at vaere aabenbart, at Kommissionen paa davaerende tidspunkt ikke havde kendskab til det saakaldte "open ended"-arrangement, som var indeholdt i skrivelserne af 17 . marts og 23 . april 1980, og at det samme var tilfaeldet, da den fik anmeldelse om aftalerne fra april 1982, hvorved Kommissionen for foerste gang fik naermere, konkrete oplysninger . Der var intet grundlag for OEkonomiministeriets udtalelser til RSV ( i skrivelsen af 3 . april 1981 ) om, at Kommissionen havde godkendt den stoette, som omtaltes i de to skrivelser . Under alle omstaendigheder skal medlemsstaterne i henhold til artikel 93, stk . 3 underrette Kommissionen om "enhver *... aendring af stoetteforanstaltninger", og uanset hvordan de betragtes, indeholdt 1982-aftalerne en aendring af en allerede ydet stoette eller en stoette, der allerede var givet tilsagn om . RSV' s foerste anbringende kan saaledes efter min opfattelse ikke laegges til grund .

RSV' s andet anbringende er, at der fra indledningen af proceduren efter artikel 93, stk . 2, gik over to aar, indtil Kommissionen udstedte sin beslutning . Under disse omstaendigheder har Kommissionen efter RSV' s opfattelse ikke i behoerigt omfang fremmet sagen, den har tilsidesat retssikkerhedshensynet og ikke handlet i overensstemmelse med god forvaltningsskik, specielt fordi den har stillet krav om tilbagebetaling efter saa langt et tidsrum, hvori RSV - samt koncernens aktionaerer og kreditorer - var afhaengige af stoetten og havde grund til at tro, at den var ydet RSV i overensstemmelse med gaeldende ret .

Heroverfor har Kommissionen anfoert, at den i de to aar og to maaneder med regelmaessige mellemrum var i kontakt med den nederlandske regering med hensyn til spoergsmaalet om, hvorledes afviklingen af RSV skred frem . Den omstaendighed, at Kommissionen veg tilbage for at traeffe en afgoerelse, kan ikke tages som udtryk for, at den ikke fremmede sagen eller handlede i overensstemmelse med god forvaltningsskik, men viser derimod, at den tog hensyn til de vanskeligheder, der opstod som foelge af en stor industrikoncerns tilbagegang . RSV' s situation var saa kompliceret og konsekvenserne af et sammenbrud saa alvorlige, at det var umuligt at traeffe en afgoerelse paa et tidligere tidspunkt .

Hertil har RSV anfoert, at den langsomme sagsbehandling i Kommissionen har medfoert flere, og ikke faerre vanskeligheder for afviklingen . Som naevnt havde den nederlanske regering allerede i begyndelsen af 1983, dvs . mere end halvandet aar foer Kommissionens beslutning blev truffet, stillet krav om tilbagebetaling af adskillige mio HFL for ROS-tabene ( herunder falder de beloeb, som beslutningen vedroerte ). RSV synes at gaa ud fra, at Kommissionen traf beslutningen for at hjaelpe den nederlandske regering, som har brug for en afgoerelse om tilbagebetaling af stoettebeloebene for at kunne tilbagesoege, hvad den opfatter som offentlige midler, der er spildt paa RSV . Kommissionen skal oprindelig have vaeret fristet til at henlaegge sagen, men skal derefter af den nederlandske regering vaere blevet opfordret til at udstede en beslutning .

Efter min opfattelse har Kommissionen ikke ret til at indlede en procedure i henhold til artikel 93, stk . 2, og derefter lade den ligge eller udsaette den paa ubestemt tid . Den maa under hensyn til omstaendighederne i sagen vaere forpligtet til at traeffe en afgoerelse inden rimelig tid, baade for at fjerne grundlaget for den del af stoetten, der ikke er forenelig med Faellesmarkedet, og for at give parterne klar oplysning om deres retsstilling . At dette er en forudsaetning, fremgaar efter min opfattelse af Domstolens afgoerelse i sag 59/79, Fédération nationale des producteurs de vins de table et vins de pay mod Kommissionen ( Sml . 1979, s.*2425 ), hvor det udtales : "Naar Kommissionen beslutter at indlede en procedure i henhold til EOEF-Traktatens artikel 93, raader den over en rimelig frist til at afslutte denne procedure ."

Kommissionen er naturligvis noedt til at undersoege omstaendighederne og tage stilling til forholdet, og det gaar der tid med; men i denne sag har Kommissionen ikke vaeret i stand til at anfoere en begrundelse for det meget lange tidsrum, der gik, uden at den traf en beslutning, eller at paavise, hvilke fordele der var knyttet hertil . Tvaertimod fremgaar det af Kommissionens argumentation i forbindelse med andre af RSV' s anbringender, at der paa intet tidspunkt var haab om, at stoetten kunne anses som forenelig med Faellesmarkedet . Der skulle have vaeret givet et svar paa et langt tidligere tidspunkt, saaledes at alle parter kendte deres retsstilling . Under disse omstaendigheder maa det siges, at forsinkelsen var uberettiget . Kommissionens undladelse af at overholde kravet om at fremme sagen har mere end blot formel betydning, idet de praktiske konsekvenser kommer i strid med maalsaetningen med artiklerne 92 og 93 . Forholdene paa markedet paavirkes fortsat af virkningerne af en stoette, som ikke er forenelig med Faellesmarkedet, og der er fare for, at parterne faar en urigtig opfattelse af deres retsstilling, idet de, jo laengere tid der gaar, med rimelighed kan antage, at der ikke vil blive rejst indvendinger mod stoetten, ogsaa selv om de ikke kan opfatte det som en stiltiende godkendelse . Efter min opfattelse kan det ikke haevdes, at RSV' s stilling ikke blev paavirket af den tid, der gik . Selv hvis der ses bort fra, at RSV i april 1981 ( urigtigt ) fik oplyst, at stoetten var godkendt af Kommissionen, havde koncernen lov til at gaa ud fra, at stoettebeloebene ikke skulle tilbagebetales, hvis Kommissionen ikke inden rimelig tid gav meddelelse eller i det mindste advarede om, at stoetten ikke ville blive godkendt, eller at den eventuelt ikke ville blive godkendt .

Beslutningen boer efter min opfattelse annulleres under henvisning til dette andet anbringende om, at der ikke blev truffet beslutning inden for blot nogenlunde rimelig tid .

RSV' s tredje anbringende - der, som argumentationen er opbygget, burde vaere placeret foer det andet anbringende - gaar ud paa, at Kommissionen ikke indledte proceduren i henhold til artikel 93, stk . 2, inden to maaneder efter anmeldelsen, som haevdes at have fundet sted den 19 . juli 1982 . Stoetten blev rent faktisk anmeldt til Kommissionen den 20 . juli 1982, dvs . den dag, hvor den nederlandske regerings telex af 19 . juli 1982 blev fremsendt til Kommissionen af Nederlandenes faste repraesentation i Bruxelles . Der synes at vaere enighed mellem parterne om, at proceduren i henhold til artikel 93, stk . 2, blev indledt den 8 . oktober 1982, dvs . den dag, hvor Kommissionen i en skrivelse til den nederlandske regering meddelte, at den indledte proceduren . Dette indebaerer, at der er enighed mellem parterne om, at datoen den 14 . oktober, som er anfoert i beslutningen, ikke er korrekt . RSV stoetter - saa vidt ses - dette krav om en frist paa to maaneder paa afgoerelserne i en raekke sager, hvori Domstolen afsagde dom den 11 . december 1973, herunder sag 120/73, Lorenz mod Forbundsrepublikken Tyskland ( Sml . 1973, s.*1471 ), og paa dommen i sag 84/82, Forbundsrepublikken Tyskland mod Kommissionen ( Sml . 1984, s.*1451 ).

I disse sager tog Domstolen stilling til Traktatens artikel 93, stk . 3, hvorefter Kommissionen skal underrettes om enhver paataenkt indfoerelse eller aendring af stoetteforanstaltninger . Domstolen fandt i Lorenz-sagen, at Kommissionen under den indledende fase i henhold til artikel 93, stk . 3, skal have en rimelig frist til at overveje, om en foreslaaet stoette er forenelig med Faellesmarkedet . Ved afgoerelsen af, hvad der kan betragtes som en rimelig frist, henviste Domstolen til Traktatens artikler 173 og 175, hvori der i tilsvarende situationer opstilles en frist paa to maaneder . Hvis Kommissionen ikke inden udloebet af denne frist har kunnet godkende stoetten, skal den indlede en procedure i henhold til artikel 93, stk . 2, eller ogsaa kan medlemsstaten - efter at have underrettet Kommissionen - gennemfoere stoetteforanstaltningerne, som derved bliver til en eksisterende stoetteordning, jfr . Traktatens artikel 93, stk . 2 . I sag 84/82, Forbundsrepublikken Tyskland mod Kommissionen, omtalte Domstolen den frist, "der normalt er paakraevet" for en indledende undersoegelse i henhold til artikel 93, stk . 3, og det kan saaledes taenkes, at en laengere frist kan vaere paakraevet i saerlige tilfaelde .

I den her foreliggende sag var der imidlertid ikke tale om, at Kommissionen fik underretning om en paataenkt stoette . Stoetten var allerede ydet, eller den eksisterende stoetteordning var aendret, foer anmeldelsen fandt sted . I stedet for at tage sigte paa at afgive en erklaering om, at stoetten var indfoert i strid med Traktatens artikel 93, stk . 3, meddelte Kommissionen ved skrivelse af 8 . oktober 1982 den nederlandske regering, at den havde besluttet at indlede proceduren i henhold til artikel 93, stk . 2, og samtidig opfordrede den regeringen til at fremsaette sine bemaerkninger inden to maaneder . De oevrige medlemsstaterne blev underrettet om stoetten den 10 . november 1982, og der blev givet meddelelse til andre ved offentliggoerelsen i EF-Tidende den 20 . november 1982 .

Kommissionen har foerst og fremmest anfoert, at afgoerelsen i Lorenz-sagen ikke angaar allerede gennemfoerte stoetteordninger, men kun paataenkte stoetteforanstaltninger, som er behoerigt anmeldt til Kommissionen .

Det er rigtigt, at Lorenz-sagen kun angik paataenkte stoetteforanstaltninger . Det maa vaere aabenbart, at en medlemsstat, der har anmeldt en paataenkt stoetteordning, ikke kan vente i ubestemt tid paa afgoerelsen om, hvorvidt stoetten kan gennemfoeres . Af denne aarsag ( som forekommer mig at vaere det centrale i afgoerelsen ) stillede Domstolen krav om, at Kommissionen skulle tage stilling inden to maaneder efter anmeldelsen . Hvis stoetten ikke kan godkendes, skal der indledes en procedure i henhold til artikel 93, stk . 2, eller ogsaa kan medlemsstaten gennemfoere stoetteordningen efter at have givet underretning herom .

Naar stoetten allerede er ydet, men ikke i overensstemmelse med Traktatens artikel 93, stk . 3, og der efterfoelgende gives underretning til Kommissionen, kan der ikke vaere tale om, at medlemsstaten forhindres i at handle . Man kan sige, at der ikke i denne situation er det samme behov for, at medlemsstaten saa hurtigt som muligt faar afklaret, om stoetten godkendes, og at det - hvis stoetten allerede er blevet ydet i nogen tid - kan vare laengere tid for Kommissionen at tage stilling til, om stoetten kan godkendes, end hvis den skal tage stilling til en paataenkt stoetteordning .

Behandlingen af sagen maa dog ikke traekkes ud paa ubestemt tid . Efter min opfattelse maa det - i analogi med afgoerelsen i Lorenz-sagen i forbindelse med anmeldte stoetteforanstaltninger - kraeves, at Kommissionen traeffer en foreloebig afgoerelse inden rimelig tid . Kommissionen skal, inden for et tidsrum, som paa baggrund af afgoerelsen i Lorenz-sagen normalt kan fastsaettes til to maaneder, tage stilling til, om stoetten umiddelbart kan betragtes som forenelig med Faellesmarkedet . Hvis Kommissionen ikke finder, at stoetten kan betragtes som forenelig med Faellesmarkedet, maa den - ogsaa inden for rimelig tid - indlede en procedure i henhold til artikel 93, stk . 2 . Jeg mener dog ikke, at en saadan procedure noedvendigvis skal indledes inden tomaanedersfristens udloeb, men den skal dog indledes uden unoedigt ophold . I den foreliggende sag blev proceduren, naar sagens omstaendigheder tages i betragtning, rent faktisk indledt inden rimelig tid og uden al for stor forsinkelse, og dette maa gaelde uanset om proceduren efter artikel 93, stk . 2 - som efter min opfattelse - antages at vaere indledt ved skrivelsen af 8 . oktober 1982, hvori den nederlandske regering blev anmodet om at fremsaette sine bemaerkninger, eller om den antages at vaere indledt den 10 . eller 20 . november 1982, da medlemsstaterne og andre blev underrettet . I denne sag foreligger der intet om, at nogen er paafoert en skade som foelge af udsaettelsen til den 8 . oktober eller 20 . november 1982 . Men hvis der godtgoeres at vaere sket en skade, kan forholdet vaere et andet ( jfr . sagen Forbundsrepublikken Tyskland mod Kommissionen, hvor medlemsstaterne ikke var blevet hoert i fornoedent omfang, eller Lorenz-sagen, hvor en medlemsstat ikke kunne gennemfoere stoetteforanstaltningerne paa grund af forsinkelsen .

Sagsoegerens tredje anbringende kan derfor efter min opfattelse ikke laegges til grund for en annullation af beslutningen .

Hvis jeg var naaet til det modsatte resultat, dvs . at proceduren skulle vaere indledt inden to maaneder efter anmeldelsen, ville jeg dog ikke have kunnet tiltraede Kommissionens argumentation for, at en anmodning om oplysninger suspenderer tidsfristen, indtil besvarelsen er naaet frem . Dette ville nemlig indebaere, at Kommissionen i alle tilfaelde og mere end én gang kunne udskyde fristen ved at anmode om oplysninger .

RSV' s fjerde anbringende - som stoettes paa EOEF-Traktatens artikel 190 - gaar ud paa, at begrundelsen for beslutningen ikke er fyldestgoerende, eller at den i det mindste ikke har vaeret forstaaelig og/eller har vaeret selvmodsigende .

RSV har i denne forbindelse fremfoert en raekke konkrete forhold, som efter min opfattelse kan sammenfattes i fire hovedpunkter . De foerste tre er : a ) at Kommissionen ikke har redegjort for, paa hvilket grundlag den har kvalificeret foranstaltningerne som en "statsstoette", jfr . artikel 92, stk . 1; b ) at den ikke har anfoert, hvorledes foranstaltningerne paavirker samhandelen mellem medlemsstaterne og fordrejer konkurrencevilkaarene; c ) at den ikke har givet en fyldestgoerende begrundelse for ikke at meddele dispensation i henhold til artikel 93, stk . 3, specielt da der var meddelt dispensation for de tidligere gennemfoerte foranstaltninger .

Kommissionen har om det foerste forhold anfoert, at der ikke er nogen grund til udtrykkeligt at omtale den retlige kvalifikation, naar en medlemsstat betragter foranstaltninger som en stoette, naar den anmelder dem som en stoetteordning, og naar Kommissione tilslutter sig dette . Under alle omstaendigheder anser Kommissionen det for aabenbart, at der er tale om en statsstoette, naar staten udbetaler 294 ( eller 286 ) mio HFL til RSV .

Dette kan jeg tilslutte mig . Der kan ikke taenkes et klarere tilfaelde af statsstoette end direkte udbetaling af betydelige beloeb til daekning af en virksomheds gaeld . Der var ikke uenighed mellem Kommissionen og den nederlandske regering paa dette punkt, og RSV bestrider i det vaesentlige heller ikke, at udbetalingerne maa betragtes som en stoette ( der er derimod ikke enighed mellem parterne om indvirkningen paa samhandelen og konkurrencen og om foreneligheden med Faellesmarkedet ). RSV goer derimod gaeldende, at Kommissionen burde have taget udtrykkelig stilling paa dette punkt, i stedet for blot at forudsaette det, og at denne undladelse er en afgoerende mangel ved begrundelsen . Dette anser jeg for at vaere for formalistisk . Kommissionen maatte have ret til at laegge en omstaendighed til grund, som ikke blev bestridt af den nederlandske regering, og som heller ikke nu bestrides af RSV, nemlig at de stoettebeloeb, den nederlandske regering udbetalte, rent faktisk var stoettebeloeb .

Vedroerende det andet og tredje af de naevnte punkter - dvs . om beslutningen var ledsaget af en fyldestgoerende begrundelse for stoettens indvirkning paa samhandelen og konkurrencen og for afslaget paa at meddele dispensation - har Kommissionen udtalt sig yderst forbeholdent eller overhovedet ikke taget stilling .

I de forenede sager 296 og 318/82, Kongeriget Nederlandene og Leeuwarder Papierwarenfabriek BV mod Kommissionen ( i det foelgende omtalt som "LPF-sagen "), dom af 13 . marts 1985 ( Sml . s.*809 ) udtalte Domstolen, at en begrundelse - for at opfylde kravene i artikel 190 - skal goere "det muligt for Domstolen at udoeve sin kontrol og for de beroerte at give deres opfattelse til kende vedroerende rigtigheden og relevansen af de anfoerte omstaendigheder" ( praemis 21 ). I afgoerelsen fandt Domstolen, at beslutningen var fyldestgoerende begrundet med hensyn til, om foranstaltningerne var en statsstoette . Derimod fandt den ( i praemisserne 22-24 ), at beslutningen ingen begrundelse indeholdt med hensyn til de oevrige kriterier i artikel 92, stk . 1, dvs . paavirkningen af samhandelen og fordrejningen af konkurrencevilkaarene, idet "den omtvistede beslutning ikke indeholder den mindste angivelse vedroerende situationen paa det omhandlede marked, ( sagsoegerens ) markedsandel, handelen med de paagaeldende produkter mellem medlemsstaterne eller om virksomhedens eksport ". Begrundelsen for ikke at anvende undtagelsesbestemmelsen i artikel 92, stk . 3, litra c ), fandtes heller ikke at vaere fyldestgoerende, idet Kommissionen blot havde gentaget, at den ikke fandt, at stoetten ville fremme udviklingen af visse erhvervsgrene, og at det ikke forekom at vaere i den faelles interesse at opretholde produktionskapaciteten i den paagaeldende sektor; det var ikke anfoert, om Kommissionen havde taget hensyn til, at stoetten indgik som et led i et omstruktureringsprogram, hvorefter LPF skulle omlaegge sin produktion til produkter af hoej kvalitet og samtidig indskraenke sin produktionskapacitet og markedsandel .

Kravet gaar ikke noedvendigvis ud paa, at der skal gives en fuldstaendig begrundelse paa samtlige punkter, men det maa forlanges, at begrundelsen skal vaere tilstraekkelig klar paa alle vaesentlige punkter . I sag 40/85 Kongeriget Belgien mod Kommissionen, dom af 10 . juli 1986, Sml . s.*2263, fandt Domstolen saaledes, at Kommissionens begrundelse med hensyn til stoettens indvirkning paa samhandelen og konkurrencen var fyldestgoerende, selv om den kun var udtrykt i foelgende saetninger :

"en saadan stoette, der tager sigte paa at opretholde produktionskapacitet, vil i saerlig alvorlig grad kunne fordreje konkurrencevilkaarene, for normalt ville markedsforholdene foere til lukning af den paagaeldende virksomhed, saaledes at mere konkurrencedygtige virksomheder kunne faa mulighed for at udvikle sig; den paagaeldende virksomhed eksporterer over 70% af sin produktion af sanitetsartikler af keramik til de oevrige medlemsstater, og den belgiske regerings stoette vil derfor kunne paavirke samhandelen mellem medlemsstaterne og fordreje konkurrencevilkaarene som omhandlet i EOEF-Traktatens artikel 92, stk . 1 *..." ( EFT 1985 L*59, s.*22 ).

Selv paa dette grundlag, og uden at kraeve en alt for detaljeret redegoerelse for Kommissionens argumentation, er det min opfattelse, at den anfaegtede beslutning ikke opfylder kravene i artikel 190, saaledes som Domstolen har fortolket dem med hensyn til de to indbyrdes beslaegtede spoergsmaal om stoettens indvirkning paa samhandelen og konkurrencen samt dens forenelighed med Faellesmarkedet . For det foerste indeholder beslutningen praktisk talt ingen oplysninger om det relevante marked eller om RSV' s andel af dette, og det kan i den foreliggende sag ikke haevdes ( som det var tilfaeldet i sag 40/85 ), at Kommissionen led under foelgerne af et manglende samarbejde, idet Kommissionen i sit svar paa det foerste af Domstolens skriftlige spoergsmaal har oplyst, at den ikke havde soegt at fremskaffe oplysninger fra den nederlandske regering om RSV' s markedsandel inden for off-shore-sektoren . For det andet har Kommissionen intet anfoert til stoette for de i beslutningen fremsatte udtalelser om, at der var overkapacitet paa det relevante marked . For det tredje - og dette er alvorligere - indeholder beslutningen i afsnit IV foelgende udtalelse : "ifoelge de oplysninger, som Kommissionen raader over vedroerende denne sektor, der er praeget af alvorlige vanskeligheder, har virksomheder, der konkurrerer med den stoettemodtagende virksomhed, baade i Nederlandene og i andre medlemsstater, i over to aar vaeret forhindret i at afgive tilbud paa bygning af et eller flere store off-shore-anlaeg til det marked, hvor den stoettemodtagende virksomhed opererer; herved modvirkes de spredningsbestraebelser, som skibsbygningsindustrien i Faellesskabet har udvist ". I det tredje af Domstolens skriftlige spoergsmaal blev Kommissionen anmodet om at redegoere for de oplysninger, der laa til grund for denne udtalelse, og at fremlaegge de relevante dokumenter . Kommissionen svarede, at den havde benyttet saetningen i overfoert betydning, og at den ikke var i besiddelse af dokumenter, som kunne stoette udtalelsen, idet der ikke var fremkommet klager . Dette kan ikke accepteres . Hvis Kommissionen vil drage den slutning, at konkurrenterne afholdes fra at paatage sig de betydelige udgifter til licitationer, hvis de mener at vide, at en virksomhed som RSV faar sine tab daekket af det offentlige, boer den sige det og ikke fremstille en slutning som om det var en kendsgerning, at konkurrenterne ifoelge oplysninger, Kommissionen var i besiddelse af, var blevet forhindret i at afgive tilbud . Endelig er argumentationen efter min opfattelse mangelfuld, fordi Kommissionen ikke forklarer, paa hvilket grundlag den var i stand til at godkende den stoette, der blev anmeldt i december 1980, og som i det vaesentlige blev ydet med henblik paa en afvikling af RSV' s skibsvaerfts - og off-shore-divisioner, mens den ikke kunne godkende 1982-aftalerne, der - saa vidt Kommissionen var underrettet - tog sigte paa at daekke uforudsete, yderligere tab i samme forbindelse . Dette kan der eventuelt vaere gode grunde til, men hvis det er tilfaeldet, burde de vaere anfoert .

Det fjerde hovedpunkt vedroerende begrundelsen bestaar i en kritik fra RSV' s side af, at der ikke i beslutningen tages stilling til, om stoetten til Simon Stevin-platformen kunne have vaeret i overensstemmelse med det femte direktiv om stoette til skibsbygningsindustrien ( Raadets direktiv 81/363, EFT 1981 L*137, s.*39 ). Hertil har Kommissionen svaret, at den nederlandske regering ikke anmodede den om at tage stilling til stoetten set i forhold til reglerne i det femte direktiv, og at Simon Stevin efter dens opfattelse ikke kunne falde ind under femte direktiv . Kommissionen har i sine indlaeg i sagen anfoert, for det foerste at Simon Stevin ikke i sig selv var en konstruktion, som var omfattet af direktivets ordlyd og, for det andet at selv hvis den gjorde, omfattede RSV-koncernens virksomhed for mange omraader til, at den kunne betragtes som en "skibsbygningsvirksomhed" i direktivs forstand . I Domstolens sjette skriftlige spoergsmaal til RSV blev koncernen anmodet om at oplyse, om den ville fastholde, at Simon Stevin maatte betragtes som en "muddermaskine", jfr . direktivets artikel 1, litra a ), og i givet fald fremlaegge en skriftlig erklaering fra en sagkyndig til stoette herfor . Som svar har RSV blot fremlagt en skrivelse fra en ingenioer, som erklaerer, at Simon Stevin-platformen opfylder betingelserne for at vaere stoetteberettiget i henhold til fjerde direktiv . Efter min opfattelse er erklaeringen ikke en egentlig sagkyndig erklaering til stoette for RSV' s synspunkt . Domstolen kan ikke hente stoette i erklaeringen ved afgoerelsen af, om Simon Stevin var omfattet af ordlyden af femte direktiv . Jeg er derfor ikke ud fra de foreliggende oplysninger overbevist om, at platformen var en "muddermaskine" som omhandlet i femte direktiv, og at Kommissionen skulle have taget hensyn hertil i begrundelsen . Desuden fandt Kommissionen - efter min opfattelse med rette - at selv hvis Simon Stevin-platformen var omfattet af femte direktiv, var det ikke godtgjort, at RSV-koncernen som saadan opfyldte betingelserne for at faa tilkendt stoette i henhold til direktivet . Paa dette grundlag maa argumentet forkastes, og det er herefter ikke noedvendigt at tage stilling til, om Kommissionen paa eget initiativ skal overveje, om skibsbygningsdirektiverne finder anvendelse, naar der i henhold til artikel 93, stk . 2, gives meddelelse om en stoetteordning eller en paataenkt stoette .

I betragtning af, hvor komplicerede og betydningsfulde spoergsmaal, der her er tale om, er beslutningen under alle omstaendigheder kortfattet, og den indeholder ikke en naermere gennemgang af handlingsforloebet . Naar alt kommer til alt, er det min opfattelse, at RSV boer gives medhold i, at beslutningen maa annulleres, fordi den ikke opfylder kravene i Traktatens artikel 190 paa de foerste tre af de hovedpunkter, der er fremfoert .

RSV' s femte anbringende gaar ud paa, at aftalerne af april 1982 ikke kan betragtes som en statsstoette, jfr . artikel 92, stk . 1, idet de ikke kunne adskilles fra de tidligere indgaaede aftaler, men indebar, at RSV skulle afholde ROS-tabene paa statens vegne . Beloeb, der blev betalt til daekning af disse tab, var derfor ikke udtryk for gavmildhed fra statens side, men var et led i opfyldelsen af en egentlig kontrakt mellem RSV og staten . Kommissionen har blot anfoert, at 1982-aftalerne var en videreudvikling af aftalerne af april 1980, som paa intet tidspunkt var blevet godkendt af Kommissionen og aldrig ville vaere blevet godkendt, og at det foelger af artikel 93, stk . 3, at medlemsstaterne har pligt til at give meddelelse om paataenkte aendringer af eksisterende stoetteordninger . Efter min opfattelse forholder det sig saaledes, at ROS-tabene - uanset om de blev afholdt efter paabud fra staten - blev daekket ind ved midler fra det offentlige, og dette er efter omstaendighederne i denne sag tilstraekkeligt til, at der foreligger en statsstoette . Det er uden betydning, om RSV-koncernen kunne have naegtet at udfoere ROS-ordrerne, hvis den havde haft fuld klarhed over konsekvenserne .

I RSV' s sjette anbringende gentages et af de punkter, der er blevet fremfoert som et led i det fjerde anbringende, nemlig at formaalet med stoetten ikke var at forbedre RSV' s markedsstilling eller at styrke koncernens virksomhed paa nogle omraader, men derimod at afvikle dem . Som foelge heraf paavirkede stoetten ikke samhandelen eller konkurrencen . Her henholder RSV sig til afgoerelsen i LPF-sagen, der i praemis 24 indeholder foelgende udtalelse : "Selv om det i visse tilfaelde kan fremgaa af selve de omstaendigheder, hvorunder stoetten ydes, at den kan paavirke samhandelen mellem medlemsstaterne og fordreje eller true med at fordreje konkurrencevilkaarene, paahviler det i det mindste Kommissionen at angive disse omstaendigheder i beslutningens begrundelse ."

Dette citat fra LPF-dommen angaar naturligvis begrundelsen og ikke beslutningens indhold . Kommissionen har imidlertid i sine indlaeg for Domstolen indtaget samme standpunkt som i beslutningen, dvs . at man maa gaa ud fra, at samhandelen og konkurrencen blev paavirket, idet de divisioner i RSV-koncernen, der var tale om, ville vaere blevet nedlagt paa et tidligere tidspunkt som foelge af markedskraefternes frie spil, hvis stoetten ikke var blevet ydet .

Selv om det er min opfattelse, at begrundelsen ikke er fyldestgoerende, og at Kommissionen ikke har paavist, hvordan samhandelen mellem medlemsstaterne blev paavirket ( ikke mindst fordi de fleste ordrer var for nederlandsk regering, og eksporten skete til tredjelande ) er det paa den anden side ikke godtgjort, at samhandelen mellem medlemsstaterne ikke skulle vaere blevet paavirket . Ogsaa selv om RSV i det paagaeldende tidsrum ikke accepterede ordrer, ville RSV' s konkurrenter have vaeret i stand til at deltage i tilbudsgivning paa de ordrer, som ROS modtog, men som blev udfoert af RSV, og de kunne specielt have givet tilbud paa ordrer fra nederlandsk side . RSV' s sjette anbringende kan saaledes ikke laegges til grund .

Det syvende anbringende gaar ud paa, at Kommissionen - hvis 1982-aftalerne maa betragtes som en stoetteordning ( hvilket RSV bestrider ) - burde have henfoert aftalerne under undtagelsesbestemmelsen i artikel 92, stk . 3, litra c ). RSV har bestridt Kommissionens udtalelse om, at der paa det tidspunkt, hvor stoetten blev ydet, ikke til stoetteordningen var knyttet noget strukturomlaegningsprogram, som kunne bidrage til at fremme et af de faellesskabsmaal, der er opregnet i artikel 92, stk . 3 . RSV har saerlig fremhaevet, at hele formaalet netop var at gennemfoere en omlaegning af RSV-koncernens skibsvaerfts - og off-shore-virksomhed . Det skal dog bemaerkes, at Kommissionen i beslutningens afsnit I, femte betragtning, udtalte foelgende : "Kommissionen konstaterede desuden, at der i dette tilfaelde var tale om at redde en virksomhed, der var kommet i vanskeligheder som foelge af mangelfuld ledelse og ugunstige markedsforhold, og at den paagaeldende stoette tilsyneladende ikke havde til formaal at sanere virksomheden og saaledes at sikre dens levedygtighed . Ved hjaelp af stoetten kunne virksomheden afvikle sin gaeld og dermed opretholde urentable produktionsanlaeg paa et marked, der er praeget af overkapacitet ." Forholdet var efter min mening det, at der i april 1982 var et vist haab om, at denne sidste kapitalindsproejtning fra statens side ville give mulighed for en rolig afvikling af de paagaeldende dele af RSV' s virksomhed, men at dette haab fuldstaendig bristede paa grund af den senere udvikling . Dette kunne eventuelt betegnes som en form for strukturomlaegning, men det var ikke noedvendigvis en omlaegning, som Kommissionen var forpligtet til at henfoere under undtagelsesbestemmelsen i artikel 92, stk . 3, litra c ). Eksempelvis ville det maaske have vaeret bedre ( som det rent faktisk skete paa et senere tidspunkt ) enten at have udskilt de divisioner af RSV-koncernen, som kunne taenkes at vaere levedygtige paa laengere sigt, i selvstaendige selskaber, eller at have solgt aktiverne og de igangvaerende ordrer til konkurrerende virksomheder . I indlaeggende har RSV ikke gjort naermere rede for sine synspunkter paa dette punkt, og det forekommer mig tvivlsomt, om det indeholder momenter, som ikke allerede er omfattet af de oevrige anbringender . Jeg finder ikke, at Kommissionen har overskredet graenserne for sit skoen i forbindelse med, om stoetten kan henfoeres under undtagelsesbestemmelsen i artikel 92, stk . 3, og jeg skal derfor indstille, at RSV' s syvende anbringende forkastes .

RSV' s ottende og sidste anbringende vedroerer det tilbagesoegningspaabud, der er indeholdt i beslutningens artikel 2 . RSV-koncernen har gjort gaeldende, at den ikke med rimelighed kunne forventes at vide, at stoetteudbetalingen var retsstridig . Den nederlandske stat gav den ingen oplysning om, at stoetten kunne vaere i strid med EF-retten, og RSV maatte derfor have grund til at forvente, at anmeldelse var ufornoeden ( eftersom 1982-aftalerne kun tjente til at fastlaegge den oeverste graense for de tidligere aftaler, som RSV havde faaet oplyst var godkendt af Kommissionen . RSV blev ikke inddraget i anmeldelsesproceduren, hverken fra statens eller Kommissionens side, og fik ikke kendskab til meddelelsen i EF-Tidende om indledningen af proceduren i henhold til artikel 93, stk . 2 . Under alle omstaendigheder fremkom denne meddelelse foerst efter, at beloebene var udbetalt, og den indeholdt ikke den nu benyttede standardpassage i saadanne meddelelser, hvorefter stoettemodtagernes goeres bekendt med, at stoettebeloeb, som udbetales foer Kommissionen har haft lejlighed til at tage stilling til, om stoetten er forenelig med Faellesmarkedet, vil kunne kraeves tilbagebetalt . Tilsyneladende gav den nederlandske regering ikke RSV oplysning om afslaget ( som naturligvis kun var rettet til regeringen ) foer i maj 1985 . RSV har i replikken tilfoejet, at meddelelsen om indledningen af proceduren i henhold til artikel 92, stk . 3, i RSV' s tilfaelde fremkom foer Kommissionens meddelelse i november 1983 ( EFT C*318 ) om, at den havde til hensigt for fremtiden i videre omfang at goere brug af muligheden for at kraeve stoettebeloeb tilbagebetalt .

Det er ikke paakraevet at tage stilling til dette anbringende, idet beslutningen boer annulleres paa grundlag af sagsoegerens andet anbringende . Hvis min indstilling var gaaet ud paa, at beslutningen blev truffet rettidigt, ville jeg vaere af den opfattelse, at dette ottende anbringende burde forkastes . Uanset hvorledes forholdet betragtes, kan Kommissionen ikke baere ansvaret for forventninger, den nederlandske regering giver anledning til, og - bortset fra den tid der medgik til sagens behandling - er der intet der tyder paa, at Kommissionen tog skridt, som kunne bestyrke RSV' s opfattelse af, at stoetten ville blive godkendt og ikke kunne kraeves tilbagebetalt . Det er ikke tilstraekkeligt for RSV-koncernen blot at haevde, at den ikke blev advaret om, at stoetten kunne vaere retsstridig og eventuelt kunne kraeves tilbagebetalt .

(*) Oversat fra engelsk .