ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
31

Det bemærkes først, at EF-varemærkesystemet bygger på det princip, der er fastsat i artikel 8, stk. 2, i forordning nr. 40/94 (nu artikel 8, stk. 2, i forordning nr. 207/2009), hvorefter den første ansøger tildeles en eneret. I henhold til dette princip kan et varemærke kun registreres som EF-varemærke, for så vidt som et ældre varemærke ikke er til hinder herfor, uanset om der er tale om navnlig et EF-varemærke, et varemærke, der er registreret i en medlemsstat eller hos Benelux-kontoret for intellektuel ejendomsret, et varemærke, som er genstand for en international registrering med retsvirkning i en medlemsstat, eller et varemærke, som er genstand for en international registrering med retsvirkning i Unionen. Derimod er den omstændighed alene, at tredjemand har brugt et ikke-registreret varemærke, ikke til hinder for, at et identisk eller lignende varemærke registreres som EF-varemærke for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art. Det samme gælder principielt for tredjemands brug af et varemærke registreret uden for Unionen.
Rettens dom (Syvende Afdeling) af 15. marts 2012 – Evropaïki Dynamiki mod Kommissionen

(Sag T-236/09)

»Offentlige tjenesteydelsesaftaler – udbudsprocedure – ekstern serviceydelse til udvikling, studier og understøttelse af informationssystemer – afslag på tilbud fra en tilbudsgiver – begrundelsespligt – ligebehandling – gennemsigtighed – åbenbart urigtigt skøn – ansvar uden for kontraktforhold«

1. Den Europæiske Unions offentlige kontrakter – udbudsprocedure – tilbuddenes gyldighedsperiode – formål – muligt for den ordregivende myndighed at anmode tilbudsgivere om en forlængelse af gyldigheden – tilbudsgiverne forpligtet til at imødekomme anmodningen – foreligger ikke – forpligtelse til at annullere proceduren i tilfælde af afslag – foreligger ikke [Kommissionens forordning nr. 342/2002, art. 130, stk. 2, litra c)] (jf. præmis 37-40)

2. Den Europæiske Unions offentlige kontrakter – udbudsprocedure – tildeling af kontrakter – udelukkelse af tilbudsgivere, der groft misligholder deres forpligtelser i forbindelse med en anden kontrakt – betingelse – tilbudsgivere, der er blevet pålagt en administrativ sanktion i henhold til finansforordningens artikel 9, stk. 1 [Rådets forordning nr. 1605/2002, art. 93, stk. 1, litra f), art. 94 og art. 96, stk. 1; Kommissionens forordning nr. 2342/2002, art. 134b] (jf. præmis 50 og 51)

3. Den Europæiske Unions offentlige kontrakter – udbudsprocedure – ret til deltagelse i udbudsprocedurer for virksomheder, der er hjemmehørende i lande, der ikke har ratificeret aftalen om offentlige indkøb, eller som anvender underleverandører hjemmehørende i disse lande – lovlig (Rådets forordning nr. 1605/2002, art. 106 og 107) (jf. præmis 55)

4. Institutionernes retsakter – begrundelse – forpligtelse – rækkevidde – beslutning, i forbindelse med proceduren for indgåelse af en offentlig kontrakt, om ikke at antage et bud – vurdering på grundlag af omstændighederne i den foreliggende sag (art. 253, EF; Rådets forordning nr. 1605/2002, art. 100, stk. 2; Kommissionens forordning nr. 2342/2002, art. 149, stk. 3) (jf. præmis 76-80)

5. Den Europæiske Unions offentlige kontrakter – udbudsprocedure – institutionernes skønsbeføjelser – afgørelse, der kræver en indviklet teknisk vurdering – Domstolens prøvelsesret – grænser (jf. præmis 88 og 111)

6. Retspleje – stævning – formkrav – kort fremstilling af søgsmålsgrundene – simpel påstand, der ikke ledsages af faktuelle eller juridiske præciseringer – afvisning [Rettens procesreglement, art. 44, stk. 1, litra c)] (jf. præmis 114 og 115)

Angående

Dels en påstand om annullation af Kommissionens beslutning af 27. marts 2009 om ikke at antage de bud, som sagsøgeren havde indgivet inden for rammerne af udbudsproceduren RTD-R4-2007-001-ISS-FP7 (EUT 2007 S 238) om ekstern serviceydelse til udvikling, studier og understøttelse af informationssystemer på delaftale 1, der har overskriften »On-site udviklingsekspertise (intern)«, og på delaftale 2, der har overskriften »Off-site udviklingsprojekter (ekstern)«, og af beslutningerne, hvorved disse delaftaler blev tildelt andre tilbudsgivere, dels en påstand om erstatning.

Konklusion

1) Europa-Kommissionen frifindes.
Det skal bemærkes, at efter at have konstateret i 48. betragtning til den anfægtede beslutning, at »intet [var] til hinder for at følge samme tilgang som i Deggendorf-sagen og dermed anse den [omhandlede] støtte for at være forenelig på betingelse af, at dens udbetaling stilles i bero, indtil artikel 44 f-støtten er tilbagebetalt«, har Kommissionen konkluderet følgende i 50. betragtning til den pågældende beslutning:

»[...] Ifølge punkt 23 i [rammebestemmelserne] skal Kommissionen, når den tager stilling til en støtte til omstrukturering, »tage hensyn til for det første den samlede virkning af den tidligere og den nye støtte og for det andet det forhold, at den gamle støtte ikke er blevet tilbagebetalt«. Som anført i [fodnote nr. 14] i rammebestemmelserne er denne bestemmelse baseret på den ovennævnte Deggendorf-dom. I den foreliggende sag har Frankrig givet tilsagn om at tilbagesøge artikel 44 f-støtten, før den udbetaler nogen ny støtte. I overensstemmelse med Deggendorf-dommen skal Kommissionen i denne beslutning omdanne dette tilsagn til en betingelse for den anmeldte støttes forenelighed med fællesmarkedet. Derved kan [Kommissionen] sikre, at den gamle støtte ikke kumuleres med den nye, og at den gamle støtte bliver tilbagebetalt. I den resterende del af vurderingen af den nye støtte er det derfor ikke længere nødvendigt at tage hensyn hverken til en samlet virkning af de to støtteforanstaltninger eller til den manglende tilbagebetaling.«
58

Det følger af ovenstående betragtninger (jf. præmis 32, 33, 45, 46 og 55), at anvendelsen af artikel 4, stk. 5, i forordning nr. 1049/2001 til afgørelse af, om afslaget på aktindsigt i et dokument, der hidrører fra en medlemsstat, kan være berettiget i undtagelserne i denne artikels stk. 1-3, er baseret på et loyalt samarbejde mellem institutionen og den berørte medlemsstat. Det er således først efter afslutningen af en åben og konstruktiv dialog om muligheden for at begrunde et afslag på aktindsigt i henhold til artikel 4, stk. 1-3, i forordning nr. 1049/2001, at institutionen, såfremt den konkluderer, at begrundelsen ikke kan forsvares, kan beslutte sig for at tage afstand fra den af medlemsstaten anførte begrundelse til støtte for indsigelsen.
Rettens dom (Anden Afdeling) af 31. januar 2012 – Spar mod KHIM – Spa Group Europe (SPA GROUP)

(Sag T-378/09)

»EF-varemærker – indsigelsessag – ansøgning om EF-ordmærket SPA GROUP – de ældre nationale figurmærker SPAR – relativ registreringshindring – ingen risiko for forveksling – ingen lighed mellem tegnene – artikel 8, stk. 1, litra b), i forordning nr. 207/2009«

EF-varemærker – definition på og erhvervelse af et EF-varemærke – relative registreringshindringer – indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art – risiko for forveksling med det ældre varemærke [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 24, 25, 54 og 69-74)

Angående

Påstand om annullation af afgørelse truffet den 16. juli 2009 af Første Appelkammer ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (KHIM) (sag R 123/2008-1) vedrørende en indsigelsessag mellem Spar Handelsgesellschaft mbH og Spa Group Europe Ltd & Co. KG.

Konklusion

1) Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) frifindes.
62

I denne forbindelse fremførte Kommissionen i det væsentlige alene, at disse 700 000 kvoter skal anses for den maksimale disponible mængde for anlæg nr. 116 for hele perioden 2008-2012 og ikke kun for 2008 (jf. præmis 54 ovenfor in fine). En sådan fortolkning understøttes ganske vist af en gennemlæsning af den sidste kolonne i den belgiske »nationale tildelingstabel« som forelagt af Kongeriget Belgien den 18. februar 2009, og hvori der i lighed med kvoterne i første kolonne for 2008 er anført den mængde på 700 000 kvoter for hele perioden 2008-2012. Denne omstændighed i sig selv taler imidlertid ikke til støtte for Kommissionens primære indsigelse om, at den omstridte ansøgning om korrektion ikke er baseret på den belgiske nationale tildelingsplan – som forelagt og ikke afvist – i henhold til artikel 44, stk. 2, i forordning nr. 2216/2004, men bekræfter derimod, at det samlede antal kvoter for anlæg nr. 116, der blev ansøgt om for samme periode, lå klart under loftet for tildeling af de kvoter, der var fastsat i tabellen i bilag Va til den belgiske nationale tildelingsplan. Kommissionen kan følgelig ikke under sagens behandling foreholde Kongeriget Belgien at have indgivet en ansøgning om korrektion, der tilsigtede en ændring af de kvoter, der kun var til rådighed for 2008, og ikke for de følgende år i den omhandlede tildelingsperiode.
15

Ved afgørelse af 17. marts 2008 afslog annullationsafdelingen ugyldighedsbegæringen. For så vidt som begæringen var støttet på artikel 52, stk. 1, litra a), i forordning nr. 40/94, afslog annullationsafdelingen begæringen med den begrundelse, at sagsøgeren ikke havde fremlagt bevis for brug af varemærket med hensyn til de ældre rettigheder, der var registreret i Det Forenende Kongerige, efter den begæring om bevis for reel brug, som intervenienten havde fremsat. For så vidt som begæringen var støttet på samme forordnings artikel 51, stk. 1, litra b), fastslog annullationsafdelingen, at sagsøgeren ikke havde været i stand til at fremlægge bevis for, at intervenienten var i ond tro. Annullationsafdelingen fandt, at forskellen på to måneder mellem datoen for indgivelsen af ansøgningen om registrering af det amerikanske varemærke (den 25.4.1994) og datoen for indgivelsen af ansøgningen om registrering af det spanske varemærke nr. 1909496 (den 20.6.1994) udelukkede den onde tro. Annullationsafdelingen anførte endvidere, at der var en kontinuitet eller en »forretningsmæssig udvikling«, der forbandt intervenientens spanske varemærker og EF-varemærkerne, hvorfor datoen for indgivelsen af ansøgningen om registrering af det spanske varemærke var blevet taget i betragtning. Ifølge annullationsafdelingen var det ikke blevet bevist, at sagsøgerens amerikanske varemærke var velkendt på det amerikanske marked mellem 1991 og 1994 og mellem 1994 og 2002 i De Forenede Stater, og at denne velkendthed var kommet til intervenientens kendskab. Den elektroniske korrespondance mellem de to parter i 2006, hvori intervenienten fastsatte salgsprisen for EF-varemærket, udgjorde ikke et bevis for, at han var i ond tro. Endelig fandt annullationsafdelingen, at den omstændighed, at varemærkerne var identiske, og at de vedrørte samme anvendelsesområde, ikke kunne danne grundlag for at antage, at der forelå ond tro.
Rettens dom (Syvende Afdeling) af 2. februar 2012 – skytron energy mod KHIM (arraybox)

(Sag T-321/09)

»EF-varemærker – ansøgning om EF-ordmærket arraybox – absolut registreringshindring – beskrivende karakter – mangel på fornødent særpræg – artikel 7, stk. 1, litra b) og c), i forordning (EF) nr. 207/2009«

EF-varemærker – definition på og erhvervelse af et EF-varemærke – absolutte registreringshindringer – varemærker, som udelukkende består af tegn eller angivelser, der kan tjene til at betegne varens egenskaber [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 7, stk. 1, litra c)] (jf. præmis 20-22 og 36)

Angående

Påstand om annullation af afgørelse truffet den 4. juni 2009 af Første Appelkammer ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (KHIM) (sag R 1680/2008-1) vedrørende en ansøgning om registrering af ordtegnet arraybox som EF-varemærke.

Konklusion

1) Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) frifindes.
71

Desuden fremgår det af den anfægtede beslutning, at Kommissionen har anført, at nogle af de af sagsøgeren angivne omkostninger ifølge revisionsrapporten var anslået for højt, og at det drejede sig om personaleudgifter, udgifter til bistand fra tredjemand og rejseudgifter, idet den nævnte de pågældende beløb for hver af kontrakterne. Endelig har Kommissionen anført, at da de bemærkninger, som sagsøgeren fremsatte for sent i forhold til de kontraktbestemte frister, ikke havde frembragt yderligere oplysninger, der kunne begrunde en genoptagelse af revisionsproceduren, besluttede Kommissionen at iværksætte proceduren for tilbagesøgning af de omhandlede beløb.
84

Endelig fremhæves den afgørende rolle, som staten spillede i de godkendte økonomiske udvalg, hvori den repræsenteredes af den regionale præfekt. Det fremgår nemlig af bestemmelserne i code rural, at en anmodning om godkendelse, som et økonomisk udvalg har indgivet til landbrugsministeren i henhold til code rurals artikel R*552-1 med henblik på tildeling af offentlig støtte, ifølge samme lovs R*552-2 skal ledsages af visse dokumenter, herunder »[u]dvalgets vedtægter«, der skal indeholde bestemmelser, som fastsætter, at »[r]egler vedtaget af udvalget først finder anvendelse efter landbrugsministerens godkendelse«, en »[e]rklæring, der præciserer, hvilken form for støtte udvalgets medlemmer eventuelt kan tildeles«, og »ordlyden af de regler, som udvalget har vedtaget i henhold til bestemmelserne i artikel L.552-1«. Ifølge artikel R.552-10 i code rural kan et godkendt økonomisk udvalg kun vedtage nye regler eller ændre allerede vedtagne regler med landbrugsministerens udtrykkelige samtykke. Desuden bestemmer artikel R.552-11 i code rural, at »[l]andbrugsministeren udpeger en repræsentant for hvert godkendt økonomisk udvalg, og at denne repræsentant, hvis rolle er at være en teknisk rådgiver for udvalget, deltager eller lader sig på de af landbrugsministeren fastsatte betingelser repræsentere på bestyrelsesmøderne og generalforsamlingen, endvidere at han på stedet kan få eller kan anmode om at få adgang til alle sagsakter og dokumenter vedrørende udvalget eller organisationer, som er en del heraf, og at han regelmæssigt underrettes om alle de beslutninger, som bestyrelsen træffer, og de afgørelser, som vedtages på generalforsamlingen. Tilsvarende er det fastsat i artikel 1 i landbrugsministerens bekendtgørelse af 30. oktober 2000 vedrørende nærmere bestemmelser om statens repræsentation i de økonomiske udvalg i frugt- og grøntsagssektoren (JORF af 15.11.2000, s. 18079), at den regionale præfekt eller dennes stedfortræder med fuld ret deltager i alle de møder, hvorunder de godkendte udvalgs bestyrelsesorganer træffer afgørelser, og at han modtager alle afgørelser og referater udarbejdet inden for rammerne heraf. Artikel 2 i samme bekendtgørelse pålægger statens repræsentant, der om nødvendigt kan få bistand fra Oniflhor, en pligt til at sikre sig, at de opgaver, der tillægges disse udvalg, udføres i overensstemmelse med de retningslinjer, der er fastsat i lovgivning og administrative forskrifter, og bestemmer med henblik herpå, at han før opgavernes udførelse skal godkende de afgørelser, som udvalgenes beslutningsorganer eller efter omstændighederne generalforsamlingen eller bestyrelsen har truffet, og de indgåede aftaler, når de har til formål at fastsætte pligter for udvalgenes medlemmer, eller når de fastsætter vilkår for anvendelsen af nationale offentlige midler til brug for funktionsmåden eller investeringer i produktionssektoren eller af EF-midler. De omhandlede afgørelser kan ikke gennemføres uden denne godkendelse.
Kommissionen har imidlertid i sine skriftlige indlæg henvist til retspraksis (jf. dommen i sagen Kommissionen mod Anic Partecipazioni, nævnt ovenfor i præmis 50, præmis 83 og 84), hvorefter virksomheden for at bringe sit ansvar til ophør åbent og utvetydigt skal tage afstand fra kartellet, således at de andre deltagere er bevidste om det forhold, at virksomheden ikke længere støtter kartellets generelle formål. Kommissionen har ud fra dette konkluderet, at sagsøgernes deltagelse i den mellemliggende periode, idet de undlod at tage afstand i løbet af denne overtrædelsesperiode med mindre intensitet, ikke desto mindre kan gøres gældende imod sagsøgerne, uden at dette medfører, at der pålægges en bøde for denne periode. Ifølge denne retspraksis virker den stiltiende godkendelse af et ulovligt initiativ, uden offentligt at tage afstand fra dets indhold eller gøre de administrative myndigheder opmærksom på det, som en tilskyndelse til at fortsætte overtrædelsen og hindre, at den bliver opdaget. Denne medvirken udgør en form for passiv deltagelse i overtrædelsen, som kan gøre den pågældende virksomhed ansvarlig. Da det imidlertid for det første fremgår af den anfægtede beslutning, at kartellets normale virkemåde blev afbrudt i den mellemliggende periode, som varede i mere end 2 år, da det for det andet ikke er blevet godtgjort, at sagsøgerne deltog i de kontakter, der fandt sted i løbet af den mellemliggende periode med det formål at genstarte kartellet, eller at de havde kendskab dertil, og da for det tredje for så vidt angår den fortsatte virkning af de udbud, der blev tildelt før maj 1997, disse virkninger selv ifølge Kommissionen højst fortsatte indtil november eller december 1997, hvilket under alle omstændigheder efterlader en periode på 18 måneder før genoptagelsen af kartellet, under hvilken der ikke foreligger nogen objektive og samstemmende indicier, der gør det muligt at fastslå, at sagsøgerne deltog i de kontakter, der fandt sted under denne kriseperiode for kartellet, kan Kommissionen ikke støtte sig på den omstændighed, at sagsøgerne ikke under den mellemliggende periode tog afstand fra de handlinger, som visse medlemmer af kartellet foretog for at genoplive det.
Det omtvistede [fortroligt] har følgende ordlyd:

»Jeg er af den opfattelse, at vi har en enestående mulighed for at fastsætte et bedre prisniveau i år. Jeg har forstået, at Sumed nu er indstillet på at acceptere en væsentlig prisforhøjelse.

Jeg er enig i Deres forslag om at lade C at få en væsentlig del af kontrakten, og jeg foreslår følgende tal, hvor den bedst placerede efter vinderen skal ligge på PL x 0,65. Det bør vi forsøge os med.

Jeg beder Dem venligst bekræfte, at samtlige medlemmer accepterer denne fremgangsmåde. Hvis dette ikke er tilfældet, beder jeg Dem fremsende forslag hurtigst muligt.«
220

Hvad angår det første og det andet spørgsmål nævnt i den foregående præmis har sagsøgeren anført, at det er »vanskeligt at føre bevis for, at en begivenhed aldrig indtræder«, men at selskabet under alle omstændigheder ikke har kendskab til nogen virksomhed, som skulle være »interesseret i at købe dets aktiver (og passiver)«. Dette svar er imidlertid baseret på en urigtig forudsætning. Salget af samtlige aktiver for et selskab, som er gået konkurs, med henblik på en fortsat drift, som omhandlet i præmis 189 ovenfor, indebærer ikke, i modsætning til sagsøgerens opfattelse, at køberen også overtager dette selskabs passiver. Gælden indeholdt i passiverne dækkes ved indtægterne fra salget. Det er sandsynligt, at der kun vil være delvis dækning, idet selskabet ellers ikke ville være blevet erklæret konkurs. Det forholder sig ikke desto mindre i almindelighed således, at det samlede salg af alle aktiverne for et selskab, som er gået konkurs, med henblik på en fortsat drift kan give et bedre resultat end et individuelt salg af hvert enkelt aktiv, eftersom et samlet salg af samtlige aktiver for en virksomhed, som er gået konkurs, gør det muligt at afhænde immaterielle aktiver såsom virksomhedens omdømme på markedet og desuden gør det muligt for en interesseret køber at udvikle en aktivitet i den pågældende sektor og at undgå besværet, omkostningerne og komplikationerne forbundet med skabelsen af en helt ny virksomhed.
86

I 78.-86. betragtning til den anfægtede beslutning fandt Kommissionen, at et af beviserne for erhvervelse af enekontrol i løbet af december 2003 var, at sagsøgeren havde det absolutte flertal i CNR’s direktion fra 2003 og mulighederne for at bevare det. Til støtte for denne opfattelse gjorde den dels gældende, at reglerne for udpegning af medlemmer af direktionen sikrede tilstedeværelsen af to af sagsøgerens repræsentanter ud af de tre medlemmer, der udgjorde dette vigtige organ, som forvalter CNR’s aktiviteter og fastlægger dets forretningspolitik, idet CDC og sagsøgeren havde et blokerende mindretal i tilsynsrådet, som er det organ, der træffer beslutning om udpegning af direktionens medlemmer (78. og 83. betragtning). I denne forbindelse nævner Kommissionen ligeledes den omstændighed, at to ud af de tre medlemmer af direktionen fra den 8. juli 2003 reelt repræsenterede sagsøgeren, hvilket denne ikke har bestridt, hverken i sit svar på klagepunktsmeddelelsen eller under høringen (83. betragtning). Dels fandt Kommissionen, at den omstændighed, at tilsynsrådet skulle godkende visse beslutninger foreslået af direktionen, var uden relevans, for der var kun tale om foranstaltninger, der ikke kunne give det mulighed for at udøve en bestemmende indflydelse på CNR’s strategi (79. og 80. betragtning). I forbindelse med sidstnævnte element tilføjede Kommissionen i 81. betragtning for fuldstændighedens skyld, at generalforsamlingen i tilfælde af konflikt mellem disse to organer skulle træffe afgørelse, og her havde sagsøgeren mulighed for at gennemtvinge sit synspunkt.
130

Med hensyn til de dokumenter, der blev kopieret i forbindelse med kontrolundersøgelsen, skal det således bemærkes, at sagsøgerne beholdt de originale dokumenter, enten i papirform eller i elektronisk form, og at de har mulighed for at se, hvilke dokumenter der var tale om, og hvad de indeholdt. Sagsøgerne har imidlertid ikke oplyst, hvilke konkrete dokumenter eller dele af dokumenter der skulle være beskyttet i henhold til EU-retten. Sagsøgerne har blot anført, at Kommissionen ikke havde ret til at kopiere disse dokumenter for at undersøge dem nærmere i sine kontorer. Sagsøgerne mener, at dokumenterne burde have været undersøgt i Nexans Frances lokaler, og at Kommissionen kun måtte kopiere dokumenter, der var relevante for undersøgelsen. Det må derfor fastslås, at sagsøgerne ikke har kritiseret Kommissionen for at have gennemgået eller kopieret visse konkrete dokumenter, der var beskyttede, men for at have undersøgt dem i sine egne kontorer i Bruxelles i stedet for i Nexans Frances lokaler og for at have beholdt dem frem til undersøgelsen.
1533

Det bemærkes hvad dette angår, at de former for praksis, sagsøgeren udviste over for OEM og MSH, som tidligere nævnt i princippet var sammenlignelige, idet den eneste forskel var, at eksklusivitetsbetalingen til MSH ikke havde til formål at forhindre, at en direkte kunde til sagsøgeren fik sine forsyninger fra en konkurrent, men at en distributør i et efterfølgende forsyningsled solgte konkurrerende produkter. Det påhvilede ikke Kommissionen at definere et specifikt produktmarked eller et specifikt geografisk marked for så vidt angår MSH. Sagsøgerens praksis over for MSH havde nemlig evne til at begrænse konkurrencen på verdensmarkedet for x86-cpu’er. Ved at fratage OEM en distributionskanal for computere med AMD-cpu’er var denne praksis nemlig egnet til at påvirke OEM’s efterspørgsel efter AMD-cpu’er på verdensmarkedet for x86-cpu’er. Den var følgelig egnet til at gøre det vanskeligere for AMD at få adgang til dette marked (jf. præmis 169 ovenfor). Det udgør derfor mindst et af de markeder, der var berørt af sagsøgerens adfærd over for MSH. Den omstændighed, at sagsøgerens praksis over for MSH også kan have berørt det marked, hvorpå MSH drev virksomhed, anfægter ikke denne konklusion. Det er følgelig ikke nødvendigt at prøve, om det marked, hvorpå MSH drev virksomhed, var afgrænset korrekt.