ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
10

Artikel 1 i loi du 20 février 1939 sur la protection du titre et de la profession d’architecte (lov af 20.2.1939 om beskyttelse af titlen arkitekt og arkitekterhvervet) (Moniteur belge af 25.3.1939, s. 1942), som ændret ved lov af 21. november 2008 om gennemførelse af direktiv 2005/36/EF og 2006/100/EF og om ændring af loi du 20 février 1939 sur la protection du titre et de la profession d’architecte og af loi du 26 juin 1963 créant un Ordre des Architectes (lov af 26.6.1963 om oprettelse af en arkitektforening) (Moniteur belge af 11.2.2009, s. 11596, herefter »lov af 20. februar 1939«), fastsætter: »§ l. Titlen arkitekt kan kun benyttes […] af personer, som er i besiddelse af et eksamensbevis, der attesterer, at vedkommende har bestået de eksamener, som er nødvendige for at erhverve dette eksamensbevis. § 2. Med forbehold af §§ 1 og 4 samt denne lovs artikel 7 og 12 kan belgiere og statsborgere i Det Europæiske Fællesskabs øvrige medlemsstater eller en anden stat, der er part i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde [af 2. maj 1992 (EFT 1994 L 1, s. 3, herefter »EØS-aftalen«)], benytte titlen arkitekt i Belgien, såfremt de er i besiddelse af et af de eksamensbeviser, certifikater eller andre kvalifikationsbeviser, der er nævnt i bilag 1, b, til nærværende lov, som ændret ved de ajourføringer, der er blevet offentliggjort i Den Europæiske Unions Tidende i overensstemmelse med artikel 21, stk. 7, andet afsnit, i [direktiv 2005/36]. Disse ajourføringer offentliggøres i deres helhed i form af formelle udtalelser i Moniteur belge. § 2/1. Den belgiske stat anerkender de i bilag 2, a, anførte uddannelsesbeviser for arkitekter, som er udstedt af de øvrige medlemsstater for en uddannelse, der er påbegyndt senest i løbet af det i nævnte bilag anførte akademiske referenceår, selv om de ikke opfylder mindstekravene i bilag 1, a. Den belgiske stat giver dem samme retsvirkning på sit område som de uddannelsesbeviser for arkitekter, den selv udsteder, for så vidt angår adgang til og udøvelse af erhvervsmæssig virksomhed som arkitekt. [...] § 2/2. Med forbehold af § 2/1 anerkendes de certifikater udstedt til medlemsstaternes statsborgere af de medlemsstater, der havde bestemmelser om adgang til og udøvelse af virksomhed som arkitekt på nedenstående datoer: [...] De i første afsnit omhandlede certifikater bekræfter, at indehaveren har fået tilladelse til at benytte titlen arkitekt senest på denne dato og rent faktisk inden for disse bestemmelsers rammer har udøvet den pågældende virksomhed i mindst tre på hinanden følgende år inden for de fem år, der går forud for certifikatets udstedelse. [...]«
26

På denne baggrund har Juzgado de Primera Instancia no 4 de Palma de Mallorca besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Skal […] direktiv 93/13 […] og de EU-retlige principper om forbrugerbeskyttelse og kontraktmæssig ligevægt fortolkes således, at de er til hinder for de spanske retsforskrifter vedrørende pant, der, til trods for, at disse bestemmer, at panthaver kan anmode om, at sikkerhedsstillelsen udvides, når værdiansættelsen af en pantsat ejendom mindskes med 20%, ikke fastsætter, at forbrugeren/debitor/rekvisitus – når værdiansættelsen er steget med samme eller en større procentdel i den tid, der er gået mellem stiftelsen og realiseringen af pantet – i forbindelse med proceduren for realisering af pantet kan anmode om en revurdering af værdiansættelsen i det mindste med henblik på virkningerne af LEC’s artikel 671? 2) Skal […] direktiv 93/13[…] og de EU-retlige principper om forbrugerbeskyttelse og kontraktmæssig ligevægt fortolkes således, at de er til hinder for den spanske processuelle ordning for realisering af pant, hvorefter kreditor […] kan overtage den pantsatte ejendom for 50% af dennes værdiansættelse (nu 60%), hvilket indebærer en ubegrundet straf for forbrugeren/debitor/rekvisitus svarende til 50% (nu 40%) af denne værdiansættelse? 3) Skal […] direktiv 93/13[…] og de EU-retlige principper om forbrugerbeskyttelse og kontraktmæssig ligevægt fortolkes således, at der foreligger misbrug af rettigheder og uberettiget berigelse, når [kreditor][…] efter at have overtaget den pantsatte ejendom for 50% (nu 60%) af værdiansættelsen begærer udlæg foretaget for det resterende beløb med henblik på indfrielse af den fulde gæld […], til trods for at værdiansættelsen og/eller den reelle værdi af det aktiv, der er overtaget, er højere end den samlede skyldige sum, selv om en sådan handling er i overensstemmelse med den nationale procesret? 4) Skal […] direktiv 93/13[…] og de EU-retlige principper om forbrugerbeskyttelse og kontraktmæssig ligevægt fortolkes således, at overtagelsen af den pantsatte ejendom til en skønnet værdi og/eller reel værdi, der er højere end det samlede realkreditlån, medfører, at LEC’s artikel 570 skal anvendes i stedet for LEC’s artikel 579 og artikel 671, og [kreditor] […] dermed skal anses for at have opnået fuld dækning?«
30

Hertil kommer, at det i betragtning af de i hovedsagen omhandlede produkters objektive egenskaber, navnlig deres detailsalg, deres anvendelse i et medicinsk miljø samt det forhold, at de er bestemt til at indgives patienter ved hjælp af en mavesonde og under lægeligt tilsyn med henblik på forebyggelse og behandling af underernæring i forbindelse med sygdom eller lidelse, må konkluderes, at disse produkter er til terapeutisk og profylaktisk brug som omhandlet i toldposition 3004.
29

Under disse omstændigheder har Finanzgericht Baden-Württemberg besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Skal den omregning af schweiziske familietillæg fra schweiziske franc til euro under omstændigheder som dem, der foreligger i hovedsagen, hvor en tysk social sikringsinstitution den 17. oktober 2012 i henhold til artikel 10, stk. 1, litra a), i forordning nr. 574/72 tildelte og udbetalte børnetilskud (ved modregning) for tidsrummet oktober 2006 til november 2011 med forskellen i forhold til familietillæg ydet af Det Schweiziske Forbund, ske i overensstemmelse med artikel 107, stk. 1, i forordning nr. 574/72, artikel 107, stk. 6, i forordning nr. 574/72 eller artikel 90 i forordning nr. 987/2009, sammenholdt med [afgørelse nr. H3]? 2) Såfremt det følger af besvarelsen af spørgsmål 1, at omregningen helt eller delvist skal ske i overensstemmelse med artikel 107, stk. 6, i forordning nr. 574/72: Er det under de i spørgsmål 1 nævnte omstændigheder relevant for omregningen, hvornår den udenlandske ydelse, der skal modregnes, er blevet udbetalt, eller er det afgørende, hvornår den nationale ydelse, som den udenlandske ydelse modregnes i, udbetales? 3) Såfremt det følger af besvarelsen af spørgsmål 1, at omregningen helt eller delvist skal ske i overensstemmelse med artikel 107, stk. 1, i forordning nr. 574/72: Hvorledes skal den i artikel 107, stk. 2 og 4, i forordning nr. 574/72 omhandlede referenceperiode, under omstændigheder som dem, der foreligger i hovedsagen, fastsættes? Har det betydning for omregningen, hvornår den schweiziske institution har bevilget eller udbetalt de familieydelser, der skal modregnes? 4) Såfremt det følger af besvarelsen af spørgsmål 1, at omregningen helt eller delvist skal ske i overensstemmelse med artikel 90 i forordning nr. 987/2009, sammenholdt med afgørelse nr. H3 […]: I henhold til hvilken bestemmelse [nr. 2, nr. 3, litra a), eller nr. 3, litra b)] i afgørelse nr. H3 […] skal omregningen af familieydelser ske, og hvorledes skal den foretages, når national ret for så vidt angår den nationale familieydelse bestemmer, at tildeling af ydelsen er udelukket (§ 65, stk. 1, nr. 2, i [lov om indkomstskat]), og den alene ydes i henhold til EU-retten? Er det af betydning for omregningen, hvornår den schweiziske institution har bevilget eller udbetalt familieydelserne?«
36

Det må konstateres, at den anfægtede afgørelse har til formål at bemyndige 11 medlemsstater til at indføre et forstærket indbyrdes samarbejde på området for oprettelse af en fælles AFT-ordning under overholdelse af de relevante bestemmelser i traktaterne. Derimod udgør de af Det Forenede Kongerige anfægtede beskatningsprincipper på ingen måde en bestanddel af denne afgørelse. For det første svarer »medkontrahentsprincippet« nemlig til et forhold i det forslag fra 2011, som er omhandlet i sjette betragtning til afgørelsen. For det andet blev »udstedelsesprincippet« indskrevet for første gang i forslaget af 2013.
100

For det første følger det af agenturets forretningsorden, at en simpel tilsidesættelse af standarderne for god praksis ikke skaber en sundhedsrisiko. Følgelig var det en åbenbar fejlvurdering at sidestille et brud på standarderne for god praksis med kvalitetsmangler. Acino har understreget, at det vedrørende den enkelte kritiske overtrædelse, nemlig omskrivningen af protokollerne for fremstillingen af partier, fremgår af udtalelsen fra den inspektør, som foretog et besøg på stedet, at der ikke var blevet ændret på nogen oplysninger vedrørende kvaliteten. Retten så derfor med urette bort fra dette forhold, idet den i den appellerede doms præmis 120 fastslog, at kompetencen til at vedtage foranstaltninger i henhold til artikel 20, stk. 3, i forordning nr. 726/2004 under alle omstændigheder påhviler Kommissionen. Disse rent formelle betragtninger er kritisable, for så vidt som de ikke forklarer, hvorfor Kommissionen så bort fra nævnte inspektørs anbefaling. Acino mener også, at Retten tilsidesatte proportionalitetsprincippet ved i den appellerede doms præmis 119 at henvise til agenturets forretningsorden, hvoraf fremgår, at et væsentligt brud på standarderne for god praksis kan medføre en ændring af markedsføringstilladelsen eller et forbud mod udlevering af det fremstillede lægemiddel.
37

Under hensyn til det ovenstående skal det første spørgsmål besvares med, at artikel 7, stk. 1, i direktiv 75/442 skal fortolkes således, at en national generel retsforskrift som den i hovedsagen omhandlede, der – som en undtagelse til reglen, hvorefter der ikke kan gives tilladelse til centre for teknisk nedgravning af affald uden for de områder, der er fastlagt i affaldshåndteringsplanen som krævet efter denne artikel – bestemmer, at de centre for teknisk nedgravning af affald, der har opnået tilladelse før den nævnte affaldshåndteringsplans ikrafttræden, også efter dette tidspunkt kan opnå nye tilladelser for de samme grundstykker, ikke udgør en »affaldshåndteringsplan« som omhandlet i den nævnte bestemmelse i direktiv 75/442. Artikel 8 i direktiv 1999/31 er imidlertid ikke til hinder for en sådan national generel retsforskrift, der kan have sit retsgrundlag i dette direktivs artikel 14 og finde anvendelse på deponeringsanlæg, der allerede er godkendt eller i drift på tidspunktet for direktivets gennemførelse, dog med forbehold for, at de øvrige betingelser, der er nævnt i denne artikel 14, overholdes, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at undersøge.
4

KN’s første del indeholder en række indledende bestemmelser. I denne del, under afsnit I, hvori de almindelige bestemmelser findes, er der under afsnit A med overskriften »Almindelige tariferingsbestemmelser vedrørende [KN]« fastsat følgende: »Tariferingen af varer i [KN] sker efter følgende regler: 1. Overskrifter til afsnit, kapitler og underkapitler tjener alene til orientering; tariferingen skal ske med hjemmel i positionsteksterne og de til afsnit og kapitler knyttede bestemmelser samt, for så vidt det ikke strider mod de nævnte tekster og bestemmelser, efter nedenstående regler. 2. [...] b) Når et bestemt materiale nævnes i en positionstekst, henhører materialet under positionen såvel i ren tilstand som blandet med eller i forbindelse med andre materialer. Når varer fremstillet af et bestemt materiale nævnes, tages der herved sigte på varer fremstillet såvel helt som delvis af det pågældende materiale. Den nærmere fremgangsmåde ved tariferingen af blandinger og af sammensatte varer er angivet i punkt 3 nedenfor. 3. Såfremt varer ved anvendelse af ovennævnte punkt 2 b) eller af andre årsager kan henføres under to eller flere positioner, afgøres tariferingen efter følgende regler: a) Den position, der har den mest specificerede varebeskrivelse, skal foretrækkes for positioner med en mere almindelig varebeskrivelse. Såfremt to eller flere positioner hver for sig kun nævner en del af de materialer, som indgår i blandinger eller sammensatte varer, eller en del af varer i sæt til detailsalg, betragtes disse positioner som lige specificerede for disse varer, selv om en af dem giver en mere fuldstændig eller præcis beskrivelse af varerne. b) Når den foran under a) nævnte regel ikke kan anvendes ved tariferingen af blandinger eller sammensatte varer, bestående af forskellige materialer eller forskellige bestanddele, eller af varer i sæt til detailsalg, tariferes de pågældende varer, som om de bestod af det materiale eller den bestanddel, der er karaktergivende, for så vidt udøvelsen af et skøn herover forekommer mulig. c) Når hverken den foran under a) eller den foran under b) angivne regel kan anvendes ved tariferingen, henføres varen under den position, som har det højeste nummer blandt de positioner, der i lige grad kan komme i betragtning. […]«
8

Direktivets artikel 10 med overskriften »Delegerede retsakter« bestemmer følgende i stk. 1-3: »1. Kommissionen fastsætter nærmere bestemmelser om etiketten og databladet ved delegerede retsakter i overensstemmelse med artikel 11, 12 og 13, for hver type produkt i overensstemmelse med nærværende artikel. Når et produkt opfylder de kriterier, der er anført i stk. 2, skal der vedtages en delegeret retsakt for det i overensstemmelse med stk. 4. Delegerede retsakter skal indeholde bestemmelser om etikettens og databladets oplysninger om forbruget af energi og andre væsentlige ressourcer under anvendelsen, som sætter slutbrugerne i stand til at træffe mere velinformerede købsafgørelser, og som sætter markedstilsynsmyndighederne i stand til at kontrollere, om produkterne lever op til de anførte oplysninger. Når en delegeret retsakt indeholder bestemmelser om både energieffektivitet og forbrug af væsentlige ressourcer for et produkt, skal etikettens udformning og indhold fremhæve produktets energieffektivitet. 2. De i stk. 1 omhandlede kriterier er følgende: a) Produkterne skal ifølge de nyeste foreliggende tal og under hensyntagen til, hvor store mængder de omsættes i på EU-markedet, rumme betydelige muligheder for at spare energi og i givet fald andre væsentlige ressourcer. b) Der skal være stor spredning i de relevante præstationsniveauer for de produkter, der kan fås på markedet med de relevante funktionelle egenskaber. c) Kommissionen skal tage hensyn til relevant EU-lovgivning og selvregulering som f.eks. frivillige aftaler, der forventes at opfylde de politiske mål hurtigere eller til lavere omkostninger end obligatoriske krav. 3. Når Kommissionen udarbejder et udkast til delegeret retsakt, skal den: […] d) fastsætte en eller flere gennemførelsesdatoer, eventuel fasedeling eller overgangsforanstaltninger eller -perioder, navnlig under hensyntagen til eventuelle virkninger for SMV’er eller for særlige produktgrupper, der primært fremstilles af SMV’er.«
22

Under disse omstændigheder har Bundesfinanzhof besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål, som er formuleret ens i de to sager: »Kræver artikel 2, stk. 3, i direktiv 2003/96/EF om omstrukturering af EF-bestemmelserne for beskatning af energiprodukter og elektricitet, at der ved beskatningen af energiprodukter, ud over dem, der er fastsat en afgiftssats for i direktivet, skal anvendes en afgiftssats, der i henhold til national ret er fastsat for anvendelsen af et energiprodukt som brændsel til opvarmning, såfremt dette andet energiprodukt ligeledes anvendes som brændsel til opvarmning? Eller kan – når det andet energiprodukt ved anvendelsen som brændsel til opvarmning svarer til et bestemt energiprodukt – den i national ret fastsatte afgiftssats for dette energiprodukt finde anvendelse, også når det herved drejer sig om en ensartet afgiftssats uden hensyntagen til, om det anvendes som motorbrændstof eller brændsel til opvarmning?«
36

Det fremgår endelig af Domstolens praksis, at når den omhandlede tjenesteydelse, som i hovedsagen, bl.a. er karakteriseret ved, at tjenesteyderen til stadighed står til rådighed med henblik på, på givne tidspunkter, at levere de plejeydelser, som beboerne har behov for, er det ikke nødvendigt for at fastslå en direkte sammenhæng mellem den nævnte ydelse og den modtagne modydelse at godtgøre, at en betaling vedrører en individualiseret, enkeltstående plejeydelse leveret på anmodning fra en beboer (jf. i denne retning dom Kennemer Golf, EU:C:2002:200, præmis 40).
20

Heraf følger, at selv hvis det lægges til grund, at Alpina og Nicko Tours med rette har anført, at sejladsen på havstrækningen mellem Chioggia og Porto Levante ikke er tilstrækkeligt omfattende til bevirke, at det i hovedsagen omhandlede krydstogt er af maritim karakter, synes deres antagelse om, at nævnte krydstogt er af hovedsageligt ikke-maritim karakter, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve, under alle omstændigheder at savne grundlag, for så vidt som de andre dele af ruten end nævnte strækning såsom navigationsområderne i den venetianske lagune og ved Po-flodens udmunding er en del af Den Italienske Republiks indre farvande.
9

Artikel 20 i DPR nr. 574/1988 bestemmer: »1. I civilretlige sager kan hver part vælge at benytte det sprog, som processkriftet er affattet på. Valget fremgår af, på hvilket af de to sprog det indledende processkrift, svarskrift eller et hermed ligestillet dokument er affattet. 2. Såfremt det indledende processkrift og svarskriftet eller det tilsvarende dokument er affattet på samme sprog, er sagen ensproget. I modsat fald er sagen tosproget. 3. Under tosprogede sager benytter parterne det sprog, de hver især har valgt. Retsafgørelser forkyndes og affattes på begge sprog, såfremt den part, der har interesse heri, ikke har givet afkald herpå senest inden det retsmøde, hvor retten anmodes om at træffe afgørelse herom. Processkrifter og dokumenter fra parterne affattes på italiensk eller tysk, i hvilken forbindelse retten ikke har pligt til ex officio at foranledige oversættelse og afholde udgifterne hertil. Under tosprogede sager kan parter, der ikke har bopæl eller hjemsted i provinsen Bolzano, inden 30 dage fra fremsendelse eller indgivelse af akter og dokumenter anmode retten om at lade disse oversætte til det andet sprog helt eller delvist og for rettens regning. Retten kan bestemme, at dokumenter, som er indgivet af parterne, og som må anses for åbenbart irrelevante, helt eller delvist undlades oversat.«
Forordningens artikel 19 bestemmer:

»1. Registreringen som et EF-design giver indehaveren eneret til at bruge det pågældende design og til at forbyde tredjemand at bruge det uden indehaverens samtykke. Ved brug af det pågældende design forstås navnlig fremstilling, udbud, markedsføring, indførsel, udførsel eller brug af et produkt, som designet indgår i eller finder anvendelse på, eller oplagring af et sådant produkt med de nævnte formål.

2. Et ikke-registreret EF-design giver imidlertid kun indehaveren ret til at forbyde de i stk. 1 nævnte handlinger, hvis den brug, som der gøres indsigelse imod, skyldes kopiering af det beskyttede design.

Den brug, der gøres indsigelse imod, anses imidlertid ikke for at skyldes kopiering af et beskyttet design, hvis den hidrører fra et selvstændigt arbejde fra en designer, som med rimelighed må formodes ikke at have haft kendskab til det design, indehaveren har offentliggjort.

[...]«
61

Det følger af disse betragtninger, at det andet spørgsmål skal besvares med, at når en medlemsstat ikke gør brug af beføjelsen i artikel 3, stk. 3, andet punktum, i direktiv 2008/95, skal dette direktivs artikel 3, stk. 3, første punktum, fortolkes således, at det i forbindelse med en ugyldighedssag vedrørende et varemærke, som er uden iboende fornødent særpræg, for at vurdere, om dette varemærke har opnået fornødent særpræg som følge af brug, skal undersøges, om et sådant særpræg var opnået inden tidspunktet for indgivelsen af ansøgningen om registrering af dette varemærke. Det er i denne henseende uden betydning, at indehaveren af det anfægtede varemærke gør gældende, at varemærket under alle omstændigheder har opnået fornødent særpræg som følge af brug efter indgivelsen af ansøgningen om registrering, men før varemærkets registrering.
17

Nejvyšší správní soud er af den opfattelse, at den tjekkiske lovgivning dels kan afholde en virksomhed som ACO Industries Tábor fra at benytte tjenesteydelser, der tilbydes af et vikarbureau med hjemsted i en anden medlemsstat end Den Tjekkiske Republik, eftersom denne lovgivning i en sådan situation ikke blot foreskriver en forpligtelse til indeholdelse af kildeskat, men også, for så vidt angår beskatningens omfang, et fast beskatningsgrundlag, som ikke tager hensyn til den faktiske løn, som arbejdstagerne har oppebåret. Dels er det en konsekvens af denne lovgivning, at det er mindre attraktivt for et vikarbureau med hjemsted uden for Den Tjekkiske Republik at udbyde tjenesteydelser i denne medlemsstat end for et bureau med hjemsted i denne stat. Ligeledes gøres adgangen til arbejdsmarkedet i Den Tjekkiske Republik gennem udenlandske vikarbureauer vanskeligere. Af disse grunde rejser denne ret spørgsmålet, om den omhandlede lovgivning ikke udgør en restriktion for etableringsfriheden eller den frie udveksling af tjenesteydelser og – accessorisk – tillige for arbejdskraftens frie bevægelighed.
13

Under disse omstændigheder har Landesarbeitsgericht Hamm besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Skal artikel 7, stk. 1, i direktiv 2003/88/EF fortolkes således, at den er til hinder for en national lovgivning eller praksis, ifølge hvilken retten til den årlige betalte mindsteferie ved arbejdstagerens død bortfalder i sin helhed, dvs. ikke kun den ret til at blive fritaget for arbejdsforpligtelsen, som ikke længere kan virkeliggøres, men også retten til betaling af feriepenge? 2) Skal artikel 7, stk. 2, i direktiv 2003/88/EF fortolkes således, at retten til en finansiel godtgørelse for den årlige betalte mindsteferie ved arbejdsforholdets ophør er knyttet til arbejdstagerens person på en sådan måde, at dette krav kun tilkommer denne, med henblik på at han også på et senere tidspunkt kan virkeliggøre de formål om rekreation og fritid, der er forbundet med ydelsen af den årlige betalte ferieperiode? 3) Skal artikel 7, stk. 1, i direktiv 2003/88/EF fortolkes således, at arbejdsgiveren med henblik på at beskytte arbejdstagerens sikkerhed og sundhed ved tilrettelæggelsen af arbejdstiden er forpligtet til også reelt at give arbejdstageren ferie inden kalenderårets udgang eller senest inden udgangen af den overførselsperiode, der er relevant for arbejdsforholdet, uafhængigt af, om arbejdstageren har ansøgt om ferie?«
36

Hvis varerne derimod endnu ikke var henført under proceduren for ekstern fællesskabsforsendelse på tidspunktet for unddragelsen, men stadig befandt sig under midlertidig opbevaring, er debitor for toldskylden – hvis bestemmelserne i de tre første led i toldkodeksens artikel 203, stk. 3, ikke finder anvendelse – den person, der varetager opbevaringen af varerne efter losningen heraf for at sikre varernes opbevaring eller oplagring, idet det påhviler ham at opfylde de forpligtelser, der opstår ved varens midlertidige opbevaring (jf. i denne retning domme United Antwerp Maritime Agencies og Seaport Terminals, C-140/04, EU:C:2005:556, præmis 39, og Codirex Expeditie, EU:C:2013:429, præmis 34).