ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
For så vidt som det imidlertid godtgøres, at en forsinkelse i lægeudvalgets arbejde kan tilskrives tjenestemanden eller den af ham udpegede læges forhalende eller endog obstruerende adfærd, er institutionen ikke ansvarlig for denne forsinkelse.

I denne henseende er den berørte institution ansvarlig for hurtigheden af det arbejde, som de af institutionen udpegede læger udfører, og for det lægeudvalgs arbejde, som skal drage de konklusioner, der er fastsat i den fælles ordning vedrørende risikodækning for ulykker og erhvervssygdomme for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber.

For så vidt angår en ikke-økonomisk skade, der er lidt som følge af institutionens tilsidesættelse af princippet om en rimelig frist i forbindelse med sagen om anerkendelse af sygdommen som en erhvervssygdom, skal den berørte tjenestemand ikke godtgøre en sådan eller en årsagsforbindelse, idet dette kan udledes af omstændighederne og arten af den konstaterede fejl. Det er således ubestridt, at følelsen af uretfærdighed og de forulempelser, der for en person udspringer af den omstændighed, at vedkommende er nødt til at føre en klagesag og derefter et søgsmål for at få anerkendt sine rettigheder, udgør en skade, som kan udledes af den ene omstændighed, at administrationen har begået en fejl.

(jf. præmis 80 og 81)

Retten i Første Instans: dom af 11. april 2006, Angeletti mod Kommissionen, EU:T:2006:111, præmis 167
Hvad angår et søgsmål anlagt af en ansat ved Den Europæiske Centralbank, der omfatter påstande, der er rettet mod afgørelsen om afslag på dennes særlige klage, skal disse ikke undersøges selvstændigt, idet de alene har den virkning, at Unionens retsinstanser vil skulle prøve de bebyrdende retsakter, som har været genstand for en anmodning om en administrativ undersøgelse.

Hvad angår supplerende lønstigninger tildelt de ansatte ved Den Europæiske Centralbank, hvis arbejdsindsats er blevet bedømt til at være fremragende i to ud af de tre år, der er gået forud for afgørelsen om tildeling af en sådan lønstigning, for så vidt som artikel 2, stk. 3, i det administrative cirkulære nr. 1/2011 vedrørende de omtalte lønstigninger sætter en personalerepræsentant i en diskriminerende position som følge af, at det er absolut umuligt for denne at forevise ét år mere af fremragende arbejdsindsats, på grund af sin fuldtidsbeskæftigelse som personalerepræsentant i de pågældende tre år, er denne ordning ulovlig. I denne forbindelse kan det ikke med føje gøres gældende, at den berørte parts udøvelse af sin ret til arbejdstidsdispensation med henblik på at varetage sine opgaver inden for personaleudvalget er udtryk for et personligt valg. Valget om at kunne kræve arbejdstidsdispensation med henblik på at varetage hvervet som personalerepræsentant er nemlig en grundlæggende rettighed, således som det fremgår af artikel 27 og 28 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder.

Derudover kan udøvelsen af den grundlæggende ret til ikke-forskelsbehandling, som er knæsat i chartrets artikel 20 og 21, ikke indskrænkes af en regulering, der sætter personalerepræsentanter i en ugunstig og diskriminerende situation i forhold til andre medarbejdere, eftersom disse begrænsninger hverken er nødvendige eller opfylder et klart defineret mål af almen interesse eller behovet for at beskytte andres rettigheder eller frihedsrettigheder.

Idet en personalerepræsentants situation og en medarbejders situation imidlertid er faktuelt forskellige, kan de ikke behandles ens og kan derfor kun være omfattet af kriterier for tildeling af den supplerende lønstigning, der tager hensyn til forskellen i status mellem medarbejdere og personalerepræsentanter, ved at gøre det muligt for sidstnævnte – som for enhver anden medarbejder – at forevise ét år mere af fremragende arbejdsindsats over en periode på tre år, selv om disse vælger at varetage opgaver i personaleudvalget på fuld tid og i mere end et år.

(jf. præmis 51-54 og 60)

Domstolen: dom af 14. september 2010, Akzo Nobel Chemicals og Akcros Chemicals mod Kommissionen, C-550/07 P, EU:C:2010:512, præmis 54 og 55 og den deri nævnte retspraksis

Personaleretten: dom af 2. december 2014, Migliore mod Kommissionen, F-110/13, EU:F:2014:257, præmis 40
Den mulighed, som klageudvalget ved Den Europæiske Investeringsbank har på området for bedømmelse af de ansatte, for at annullere enhver oplysning i bedømmelsesrapporten for en ansat i banken indebærer, at det nævnte udvalg kan foretage en fornyet bedømmelse af rigtigheden af hver af disse oplysninger, inden de forkastes. Rækkevidden af denne kompetence går således klart videre end den blotte kompetence til legalitetskontrol og ophævelse af en retsakts dispositive del, for så vidt som den omfatter muligheden for at annullere endog begrundelsen for vedtagelsen af retsaktens dispositive del, uanset dens betydning i forbindelse med opbygningen af begrundelsen for retsakten.

Den kompetence, som klageudvalget har til fuld kontrol, bekræftes af den kompetence, som det udtrykkeligt er tillagt til at ændre den endelige bedømmelse af de fortjenester, der er et resultat af den overordnede bedømmelse af ophavsmanden til den interne klages præstationer. En ændring af den endelige bedømmelse af den pågældendes fortjenester indebærer nemlig, at udvalget i detaljer kontrollerer samtlige de bedømmelser af fortjenester, der er indeholdt i den anfægtede rapport for så vidt angår spørgsmålet, om der deri foreligger eventuelle faktiske eller retlige bedømmelsesfejl, og at udvalget i givet fald kan træde i bedømmerens sted for at foretage en ny bedømmelse af disse fortjenester.

(jf. præmis 37 og 38)

Den Europæiske Unions Ret: dom af 27. april 2012, De Nicola mod EIB, T-37/10 P, EU:T:2012:205, præmis 41, og af 16. september 2013, De Nicola mod EIB, T-618/11 P, EU:T:2013:479, præmis 37
En afgørelse fra en institution, hvorved der meddeles afslag på en ansøgning om erstatning, udgør en del af den administrative procedure, der går forud for anlæggelsen af et erstatningssøgsmål ved Personaleretten, og følgelig kan påstanden om annullation af en sådan afgørelse ikke bedømmes selvstændigt i forhold til erstatningspåstanden. Den retsakt, der indeholder institutionens stillingtagen under den administrative procedure, har nemlig alene den virkning at gøre det muligt for den skadelidte part at rejse krav om erstatning ved Personaleretten.

(jf. præmis 26)

Personaleretten: dom af 28. april 2009, Verheyden mod Kommissionen, F-72/06, EU:F:2009:40, præmis 30, og af 18. september 2014, Radelet mod Kommissionen, F-7/13, EU:F:2014:217, præmis 57
RETTEN FOR EU-PERSONALESAGERS DOM

(enedommer)

27. oktober 2015

Vassilliki Labiri

mod

Den Europæiske Unions Regionsudvalg

»Personalesag — tjenestemænd — forfremmelsesåret 2013 — afgørelse om ikke at forfremme sagsøgeren — vedtægtens artikel 45, stk. 1 — sammenligning af fortjenester«

Angående:

Søgsmål anlagt i medfør af artikel 270 TEUF, hvorunder Vassilliki Labiri har nedlagt påstand om annullation af Den Europæiske Unions Regionsudvalgs afgørelse, som fremgår af personalemeddelelsen af 9. oktober 2013 med offentliggørelsen af listen over de tjenestemænd, der blev forfremmet til lønklasse AD 13 i forfremmelsesåret 2013, om ikke at forfremme hende til lønklasse AD 13 i nævnte forfremmelsesår.

Udfald:

Den Europæiske Unions Regionsudvalg frifindes. Vassilliki Labiri bærer sine egne omkostninger og betaler Regionsudvalgets omkostninger.

Sammendrag

Tjenestemandssager — genstand — påbud til administrationen — påstand om fastslåelse — afvisning

(Tjenestemandsvedtægten, art. 91)

Unionens retsinstanser har ikke kompetence til at give institutionerne påbud. Inden for rammerne af et søgsmål, der er anlagt i henhold til vedtægtens artikel 91, skal påstande, hvorved Personaleretten anmodes om at rette påbud til administrationen eller at anerkende, at visse af de anbringender, der er fremført til støtte for annullationspåstandene, nemlig åbenbart afvises, eftersom det ikke tilkommer Unionens retsinstanser at rette påbud til EU-institutionerne eller at afgive udtalelser om retstilstanden. Dette gør sig gældende for de påstande, hvorved Personaleretten anmodes om at fastlægge visse faktiske omstændigheder og dernæst rette påbud til administrationen om at vedtage foranstaltninger, som indebærer, at den berørte genindsættes i sine rettigheder.

(jf. præmis 19 og 20)

Henvisning til:

Personaleretten: kendelse af 29. juni 2010, Palou Martínez mod Kommissionen,F-11/10, EU:F:2010:69, præmis 29-31, og dom af 5. juli 2011, V mod Parlamentet,F-46/09, EU:F:2011:101, præmis 63 og den deri nævnte retspraksis
RETTEN FOR EU-PERSONALESAGERS DOM

(Anden Afdeling)

8. oktober 2015

FT

mod

Den Europæiske Værdipapir- og Markedstilsynsmyndighed (ESMA)

»Personalesag — midlertidigt ansat — regnskabsmedarbejder — ingen forlængelse af en tidsbegrænset kontrakt — kompetent myndighed — åbenbart fejlagtigt skøn — bevisbyrde — reglen om overensstemmelse mellem stævningen og klagen«

Angående:

Søgsmål anlagt i medfør af artikel 270 TEUF, hvorunder FT i det væsentlige har nedlagt påstand om annullation af afgørelsen af 28. juni 2013 truffet af den administrerende direktør for Den Europæiske Værdipapir- og Markedstilsynsmyndighed (ESMA) om ikke at forlænge hans tidsbegrænsede kontrakt som midlertidigt ansat, som udløb den 31. december 2013.

Udfald:

Den Europæiske Værdipapir- og Markedstilsynsmyndighed (ESMA) frifindes. FT bærer sine egne omkostninger og betaler de af ESMA afholdte omkostninger.

Sammendrag

Tjenestemænd — kontraktansatte — ansættelse — forlængelse af en tidsbegrænset kontrakt — administrationens skønsbeføjelse — domstolsprøvelse — grænser — åbenbart urigtigt skøn — begreb

[Ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte, art. 47, b), og art. 119]

En kontraktansat, som har en tidsbegrænset kontrakt, har i princippet ikke ret til at få forlænget sin kontrakt, idet dette blot er en mulighed, som er betinget af, at denne forlængelse er i overensstemmelse med tjenestens interesse. I denne forbindelse råder administrationen over en vid skønsbeføjelse på området for kontraktforlængelser. Personaleretten skal, når der for denne anlægges et søgsmål med påstand om annullation af en retsakt vedtaget under udøvelsen af en sådan beføjelse, indskrænke sig til at tage stilling til spørgsmålet om, hvorvidt administrationen, henset til de måder og midler, der kunne lede til administrationens vurdering, har holdt sig inden for grænser, der ikke kan kritiseres, og ikke åbenbart har misbrugt sine beføjelser.

En fejl er imidlertid kun åbenbar, når den umiddelbart og tydeligt kan konstateres på baggrund af de kriterier, som lovgiver har ønsket skal anvendes ved administrationens udøvelse af sit skøn. For at godtgøre, at administrationen har anlagt et åbenbart urigtigt skøn ved vurderingen af de faktiske omstændigheder, der kan begrunde, at en afgørelse, der er truffet på grundlag af denne vurdering, annulleres, forudsættes det derfor, at de beviser, som det påhviler sagsøgeren at fremlægge, skal være tilstrækkelige til at bevirke, at de vurderinger, administrationen har lagt til grund, bliver usandsynlige. Med andre ord skal anbringendet om en åbenbar fejl forkastes, såfremt den anfægtede vurdering – uanset de beviser, sagsøgeren har fremført – fortsat kan anses for at være korrekt og sammenhængende.

(jf. præmis 72-74)

Henvisning til:

Personaleretten: dom af 11. juli 2012, AI mod Domstolen, F-85/10, EU:F:2012:97, præmis 152 og 153 og den deri nævnte retspraksis, og af 19. februar 2013, BB mod Kommissionen,F-17/11, EU:F:2013:14, præmis 57 og den deri nævnte retspraksis
Ansættelsesmyndigheden råder over kompetencen til at foretage en sammenligning af fortjenester ifølge den procedure eller metode, som myndigheden finder mest passende. Der gælder nemlig ingen forpligtelse for den nævnte institution til at vedtage en bestemt bedømmelses- og forfremmelsesordning, henset til den vide skønsbeføjelse, den råder over ved gennemførelsen af formålene med vedtægtens artikel 45, i overensstemmelse med deres særlige behov for organisering og forvaltning af personalet.

Den skønsbeføjelse, der således tilkommer den nævnte myndighed, er ikke desto mindre begrænset af nødvendigheden af at foretage en grundig og upartisk sammenligning af fortjenesterne, i tjenestens interesse og i overensstemmelse med princippet om ligebehandling. Derfor bør den nævnte sammenligning foretages på grundlag af sammenlignelige informations- og oplysningskilder.

Selv om det ganske vist ikke kan gøres gældende, at vedtægtens artikel 43 foreskriver en talmæssig og analytisk bedømmelse, kræver forpligtelsen til at udføre en sammenligning af fortjenesterne på lige vilkår og på grundlag af sammenlignelige informations- og oplysningskilder, som følger af vedtægtens artikel 45, en procedure eller metode, der kan opveje den subjektivitet, som følger af de forskellige bedømmeres bedømmelser.

Enhver bedømmelse af tjenestemændenes fortjenester i forbindelse med bedømmelsesåret indebærer imidlertid generelt og på en uløseligt forbundet måde en vis risiko for uensartethed, der er forbundet med de forskellige bedømmeres subjektivitet. I denne forbindelse gælder, at det med hensyn til en sammenligning med henblik på en forfremmelse i overensstemmelse med de krav, der er fastsat i vedtægtens artikel 45, er nødvendigt og tilstrækkeligt, at institutionerne sætter rammer for denne uensartethed ved bedømmelserne ved så vidt muligt at begrænse denne til den risiko, der er uløseligt forbundet med enhver bedømmelse.

(jf. præmis 24-26 og 34)

Domstolen: dom af 1. juli 1976, de Wind mod Kommissionen, 62/75, EU:C:1976:103, præmis 17

Retten i Første Instans: dom af 16. maj 2006, Magone mod Kommissionen, T-73/05, EU:T:2006:127, præmis 28, af 19. oktober 2006, Buendía Sierra mod Kommissionen, T-311/04, EU:T:2006:329, præmis 131 og 172 og den deri nævnte retspraksis, og af 14. februar 2007, Simões Dos Santos mod KHIM, T-435/04, EU:T:2007:50, præmis 132

Den Europæiske Unions Ret: dom af 15.januar 2014, Stols mod Rådet, T-95/12 P, EU:T:2014:3, præmis 32

Personaleretten: dom af 14. juli 2011, Praskevicius mod Parlamentet, F-81/10, EU:F:2011:120, præmis 53, af 28. september 2011, AC mod Rådet, F-9/10, EU:F:2011:160, præmis 16, og af 18. marts 2015, Ribeiro Sinde Monteiro mod EEAS, F-51/14, EU:F:2015:11, præmis 41, der verserer som appelsag for Den Europæiske Unions Ret under sagsnummer T-278/15 P
Den blotte omstændighed, at et medlem af en udvælgelseskomité, som er beslægtet med en ansøger, i strid med de forpligtelser, som påhviler ham i henhold til vedtægtens artikel 11a, har undladt at oplyse de øvrige medlemmer i udvælgelseskomitéen for en udvælgelsesprøve, hvori deltager den beslægtede ansøger, kan ikke fritage denne, i hans egenskab af ansøger til en stilling, med hensyn til hvilken ansættelsen i overensstemmelse med vedtægtens artikel 27 kræver opfyldelse af de højeste krav til integritet, fra hans ansvar for ikke selv at have fundet det hensigtsmæssigt at oplyse Det Europæiske Personaleudvælgelseskontor og/eller udvælgelseskomitéen om hans slægtskab med et medlem af udvælgelseskomitéen, idet et sådant skridt er det mindste, der kan forventes af en ansøger, som søger at opnå ansættelse som tjenestemand i Den Europæiske Union, så meget desto mere i en sammenhæng, hvor det nævnte kontor adskillige gange har henledt ansøgernes opmærksomhed på forbuddet mod at kontakte et af udvælgelseskomitéens medlemmer.

Følgelig kan en udvælgelseskomité, som har bemyndigelse til at oprette listen over egnede ansøgere i overensstemmelse med vedtægtens artikel 30, i forbindelse med sin vide skønsbeføjelse med rette antage, at en ansøger som følge af hans slægtskab med et medlem af udvælgelseskomitéen, selv om han deltager inden for et andet område, uden udvælgelseskomitéens vidende har en privilegeret stilling i forhold til de øvrige ansøgere til den almindelige udvælgelsesprøve, og at denne situation risikerer at berøre den væsentlige betingelse for enhver udvælgelsesprøve, nemlig garantien for ligebehandling af alle ansøgere.

(jf. præmis 36 og 53)
Ifølge artikel 1 i bilag I til statutten for Domstolen indskrænker Personalerettens kompetence sig til at træffe afgørelse om tvister mellem Unionen og dens ansatte i henhold til artikel 270 TEUF, herunder erstatningssøgsmål, inden for de grænser og på de betingelser, der er fastsat i vedtægten og ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte i Den Europæiske Union.

I denne henseende gælder, at eftersom Unionens retsinstanser med henblik på at træffe afgørelse i tvister vedrørende Unionens offentlige tjeneste, med hensyn til hvilke den er kompetent, udelukkende anvender Unionens tjenestemandsret og ikke nogen national ret, er en parts henvisninger til en national ret irrelevante.

(jf. præmis 17 og 18)
I forbindelse med de almindelige gennemførelsesbestemmelser, der er omhandlet i artikel 9, stk. 2, i bilag VIII til vedtægten, således som vedtaget af Det Økonomiske og Sociale Udvalg (EØSU), kan EØSU med henblik på at beregne længden af en tjenestemands beskæftigelse, når denne har ansøgt om tildeling af førtidig pensionering uden nedsættelse af pensionsrettigheder, tage hensyn til ansøgernes samlede erhvervserfaring, erhvervet såvel i som uden for Unionens institutioner. For det første gælder nemlig, at det bærende hensyn bag artikel 9, stk. 2, i bilag VIII til vedtægten er, gennem tildeling af førtidig pensionering uden nedsættelse af pensionsrettigheder, at lette personaleforvaltningen i Unionens institutioner. Denne bestemmelse tilsigter således ikke at begunstige de tjenestemænd eller øvrige ansatte, som ved afslutningen af deres erhvervskarrierer har et større antal tjenesteår i Unionens institutioner, i forhold til dem, der har et mindre antal tjenesteår i Unionens institutioner som følge af, at deres karrierer i større omfang end for de førstnævntes vedkommende har fundet sted uden for disse institutioner.

For det andet gælder, at førtidig pensionering uden nedsættelse af pensionsrettigheder i overensstemmelse med artikel 9, stk. 2, i bilag VIII til vedtægten kun kan tildeles i tjenestens interesse. Det følger ligeledes af denne bestemmelse, at lovgiver har ønsket at overlade en skønsbeføjelse til ansættelsesmyndigheden i hver af Unionens institutioner hvad angår de kriterier, der skal anvendes ved udvælgelsen af de tjenestemænd og øvrige ansatte, som skal tildeles førtidig pensionering uden nedsættelse af pensionsrettigheder, forudsat at disse kriterier er objektive og fastsat på forhånd. Ovennævnte bestemmelse kræver derfor ikke, at alle institutioner i Unionen vedtager fælles kriterier med henblik på at skelne mellem ansøgerne. Eftersom nævnte artikel 9, stk. 2, ikke pålægger institutionerne at anse anciennitet i tjenesten i Unionens institutioner som et objektivt kriterium, som gør det muligt at skelne mellem ansøgerne til førtidig pensionering uden nedsættelse af pensionsrettigheder, men heller ikke forbyder dette, er det følgelig ikke udelukket, at en institution vælger at bruge sit skøn til i sine almindelige gennemførelsesbestemmelser til artikel 9, stk. 2, i bilag VIII til vedtægten blandt andre kriterier at fastsætte kriteriet om anciennitet i Unionens tjeneste.

(jf. præmis 54-57 og 60)

Henvisning til:

Personaleretten: dom af 12. september 2006, De Soeten mod Rådet,F-86/05, EU:F:2006:87, præmis 48
RETTEN FOR EU-PERSONALESAGERS DOM

(Første Afdeling)

7. juli 2015

Sag F-53/14

WR

mod

Europa-Kommissionen

»Personalesag – løn – familietillæg – børnetilskud – artikel 2, stk. 4, i bilag VII til vedtægten – person, som ligestilles med et barn, over for hvem der består forsørgerpligt – person, over for hvem tjenestemanden efter lovgivningen har forsørgerpligt, som medfører betydelige udgifter for ham – betingelser for tildeling – inddragelse af tillægget – tilbagesøgning af fejlagtigt udbetalte beløb i henhold til vedtægtens artikel 85«

Angående:

Søgsmål anlagt i medfør af artikel 270 TEUF, der finder anvendelse på Euratomtraktaten i henhold til denne traktats artikel 106A, hvorunder WR har nedlagt påstand om annullation af Europa-Kommissionens tre afgørelser af 20. august 2013, der inddrager det børnetilskud, der blev tildelt sagsøgeren til fordel for hendes mor i perioden fra den 1. marts 2010 til den 28. februar 2013, af Kommissionens afgørelse af 25. september 2013 om inddragelse af hendes mors dækning gennem den fælles sygeforsikringsordning og af Kommissionens afgørelse af 23. oktober 2013 om tilbagesøgning af fejlagtigt udbetalte beløb.

Udfald:

Europa-Kommissionen frifindes. WR bærer sine egne omkostninger og betaler Kommissionens omkostninger.

Sammendrag

Tjenestemænd–løn–familietillæg–tilskud for børn, over for hvem der består forsørgerpligt–ligestilling med et barn, over for hvem der består forsørgerpligt–betingelser–forsørgerpligt, der medfører betydelige udgifter–kriterier

I forbindelse med beregningen af de udgifter, der er forbundet med forsørgelsen af en person, som ligestilles med et barn, over for hvem der består forsørgerpligt som omhandlet i artikel 2, stk. 4, i bilag VII til vedtægten, gør en persons samtidige registrering i folkeregistret i to medlemsstater det ikke muligt at fastslå vedkommendes faktiske bopælssted. (jf. præmis 37) Henvisning til: Personaleretten: domme Tzvetanova mod Kommissionen, F-33/09, EU:F:2010:18, præmis 43, og Mioni mod Kommissionen, F-28/10, EU:F:2011:23, præmis 35

Administrationens udbetaling af ydelser til en tjenestemand, selv gennem flere år, kan ikke i sig selv anses for at udgøre præcise, ubetingede og overensstemmende forsikringer, der giver krav på beskyttelse af den berettigede forventning. I modsat fald ville enhver afgørelse truffet af administrationen om afvisning af for fremtiden og eventuelt med tilbagevirkende kraft at udbetale en ydelse, som den berørte part med urette har fået udbetalt i flere år, nemlig automatisk blive annulleret af Unionens retsinstanser under henvisning til en tilsidesættelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning og ville medføre, at navnlig vedtægtens artikel 85 om tilbagesøgning af fejlagtigt udbetalte beløb i vidt omfang ville miste sin effektive virkning. (jf. præmis 64) Henvisning til: Personaleretten: dom Mandt mod Parlamentet, F-45/07, EU:F:2010:72, præmis 125