DOMSTOLENS DOM (FEMTE AFDELING) AF 11. JUNI 1992. - OFFICE NATIONAL DES PENSIONS MOD EMILIO DI CRESCENZO OG ANGELA CASAGRANDE, ENKE EFTER BAREL. - ANMODNINGER OM PRAEJUDICIEL AFGOERELSE: COUR DU TRAVAIL DE LIEGE - BELGIEN. - ALDERS- OG EFTERLADTEPENSION - BEREGNING AF YDELSERNE - NATIONALE OG FAELLESSKABSRETLIGE ANTIKUMULATIONSREGLER. - FORENEDE SAGER C-90/91 OG C-91/91.



Samling af Afgørelser 1992 side I-03851



Sammendrag

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

++++

Social sikring af vandrende arbejdstagere og selvstaendige erhvervsdrivende ° ydelser ° nationale antikumulationsregler ° erhvervelse af ret alene i henhold til national lovgivning ° anvendelse heraf ° graenser ° faellesskabsreglerne, herunder disses antikumulationsregler, mere fordelagtige for arbejdstageren

(Raadets forordning nr. 1408/71, art. 12, stk. 2, og art. 46)

Sammendrag

Efter artikel 46 i forordning nr. 1408/71 skal den kompetente institution i en medlemsstat, naar den beregner den alderspension, der tilkommer en vandrende arbejdstager, foretage en sammenligning mellem de ydelser, der vil kunne udbetales alene i medfoer af den nationale lovgivning, og de ydelser, der vil kunne udbetales i medfoer af faellesskabsretten, og tildele den vandrende arbejdstager den hoejeste af de to ydelser.

Med henblik herpaa skal den kompetente institution, naar den fastsaetter den ydelse, der alene tilkendes paa grundlag af den nationale lovgivning, udelukkende anvende de nationale antikumulationsregler, hvorimod den kompetente institution, naar den fastsaetter den ydelse, der tildeles i henhold til faellesskabsbestemmelserne, skal se bort fra de nationale antikumulationsregler, jf. artikel 12, stk. 2, i forordning nr. 1408/71, men om fornoedent regulere ydelsesbeloebet i overensstemmelse med artikel 46, stk. 3.

Dommens præmisser

1 Ved to domme af 22. februar 1991, indgaaet til Domstolen den 12. marts s.aa., har Cour du travail de Liège i medfoer af EOEF-traktatens artikel 177 forelagt nogle praejudicielle spoergsmaal vedroerende fortolkningen af artikel 12, stk. 2, og artikel 46 i Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet, som affattet ved Raadets forordning (EOEF) nr. 2001/83 af 2. juni 1983 (EFT L 230, s. 6).

2 Spoergsmaalene er blevet rejst under to retssager mellem Office national des pensions (herefter benaevnt "ONP") og Emidio Di Crescenzo og Angela Casagrande vedroerende ONP' s beregning af en alderspension til Di Crescenzo og en efterladtepension til Casagrande.

3 Det fremgaar af de sagsakter, den nationale domstol har fremsendt til Domstolen, at Di Crescenzo, som er italiensk statsborger, har arbejdet i Belgien som minearbejder i 27 aar. Han havde tidligere vaeret beskaeftiget i Italien med loenarbejde eller hermed ligestillet arbejde i 256 uger.

4 Office national des pensions pour travailleurs salariés (herefter benaevnt "ONPTS"), som var den kompetente belgiske institution paa omraadet, tilkendte den 1. april 1975 Di Crescenzo den fulde belgiske alderspension for minearbejdere. Pensionen var baseret paa de 27 aar, hvor han reelt havde arbejdet i Belgien, forlaenget med tre fiktive aar i overensstemmelse med de belgiske regler om minearbejderpensioner.

5 Di Crescenzo kunne fra den 1. juli 1980 ligeledes oppebaere en italiensk alderspension. Ved aendringsafgoerelse af 17. maj 1985 meddelte ONPTS, at institutionen paa grundlag af de belgiske antikumulationsregler og under hensyn til det antal aar, for hvilke Di Crescenzo kunne oppebaere en italiensk pension, havde nedsat det antal fiktive aar, som han var blevet tildelt, og som foelge heraf hans pensionsbeloeb pr. 1. juli 1980.

6 Angela Casagrande er enke efter Romeo Barel, der doede den 16. januar 1983. ONPTS beregnede i overensstemmelse med belgisk lovgivning Casagrande' s efterladtepension paa grundlag af den alderspension, som hendes mand ville have faaet. Barel, der var italiensk statsborger, arbejdede som minearbejder i Belgien i 21 aar. Han havde tidligere vaeret beskaeftiget i Italien med loenarbejde eller hermed ligestillet arbejde i 14 aar.

7 Angela Casagrande fik den 30. september 1983 foreloebig tilkendt den fulde efterladtepension for loenmodtagere. Pensionen var baseret paa de 21 aar, hvor hendes mand reelt havde arbejdet i Belgien som minearbejder. Denne periode blev i medfoer af de belgiske regler om loenmodtagerpensioner forlaenget med de 14 aar, hvorunder han formodedes at have arbejdet som loenmodtager.

8 ONPTS nedsatte ved sin endelige afgoerelse af 12. oktober 1984 paa grundlag af de belgiske antikumulationsregler og under hensyn til det antal aar, for hvilke Casagrande kunne oppebaere en italiensk efterladtepension, det antal aar med formodet loenmodtagerbeskaeftigelse, som oprindeligt var blevet tildelt Barel, og som foelge heraf det pensionsbeloeb, der var tilkendt Casagrande.

9 Di Crescenzo og Casagrande indankede ONPTS' afgoerelser af henholdsvis 17. maj 1985 og 12. oktober 1984 for Tribunal du travail de Liège, idet de gjorde gaeldende, at de nationale antikumulationsbestemmelser i henhold til artikel 12, stk. 2, i ovennaevnte forordning nr. 1408/71 ikke finder anvendelse paa statsborgere fra andre medlemsstater. Retten gav dem medhold og fastslog, at de var berettigede til fuld pension.

10 ONP, der var indtraadt i ONPTS' rettigheder og forpligtelser, var enig i, at Di Crescenzo skulle tilkendes fuld pension indtil den 31. december 1980, eftersom belgisk lovgivning indtil dette tidspunkt ikke indeholdt antikumulationsbestemmelser. ONP appellerede imidlertid dommen til Cour du travail de Liège for saa vidt angaar beregningen af Di Crescenzo' s pension fra og med den 1. januar 1981, ligesom den appellerede dommen, hvorved Casagrande tilkendtes ret til fuld efterladtepension.

11 I betragtning af at retssagerne frembyder en raekke problemer vedroerende faellesskabsrettens fortolkning, har Cour du travail de Liège udsat sagerne og forelagt Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal, der er enslydende for begge sager:

"1) Naar der tilkendes en pension (her fuld pension) alene i henhold til belgisk lovgivning, finder samtlige bestemmelser i artikel 46, herunder stk. 3, i forordning (EOEF) nr. 1408/71 da anvendelse ved afgoerelsen af, om pensionen kan sammenlaegges med en pension tilkendt af en anden medlemsstat, in casu Italien? Gaelder den praksis, der hviler paa Petroni-dommen og tilsvarende senere domme, stadig?

2) Skal der anvendes samme regel, naar der ikke er tale om en alderspension beregnet paa grundlag af tilbagelagte forsikringsperioder og hermed ligestillede perioder, men om en invalidepension, der udbetales af Fonds national de retraite des ouvriers mineurs [pensionskassen for minearbejdere], og som er ens for alle, bortset fra forskelle beroende paa familiemaessig status?

3) Kan den omstaendighed, at artikel 12, stk. 2, andet punktum, i forordning (EOEF) nr. 1408/71 udelukker anvendelse af en national antikumulationsregel, hvorefter ydelser, der er fastsat alene som foelge af forsikringsperioder tilbagelagt i den paagaeldende medlemsstat, nedsaettes paa grundlag af de ydelser af samme art, der oppebaeres i en anden medlemsstat, foere til, at de nationale ydelser nedsaettes i henhold til artikel 46, stk. 3, i forordning (EOEF) nr. 1408/71, saafremt det ikke var noedvendigt at foretage sammenlaegning af forsikringsperioder for at erhverve ret til ydelserne i denne stat, og forordningens artikel 12, stk. 2, andet punktum, alene har til virkning, at der opretholdes en ret, der alene er erhvervet efter national lovgivning?"

12 Hvad naermere angaar hovedsagernes faktiske omstaendigheder, retsforhandlingernes forloeb samt de skriftlige indlaeg for Domstolen henvises til retsmoederapporten. Disse omstaendigheder omtales derfor kun i det foelgende i det omfang, det er noedvendigt for forstaaelsen af Domstolens argumentation.

Det foerste og det tredje spoergsmaal

13 Det fremgaar af forelaeggelsesdommenes praemisser, at den nationale domstol med disse spoergsmaal, som boer undersoeges under ét, i det vaesentlige oensker oplyst, hvorvidt den kompetente institution i en medlemsstat har pligt til at anvende artikel 46, herunder stk. 3, i ovennaevnte forordning nr. 1408/71 i sin helhed, naar en vandrende arbejdstager alene i henhold til national lovgivning har ret til fuld alderspension, og hvorvidt samme forordnings artikel 12, stk. 2, under disse omstaendigheder goer en national antikumulationsbestemmelse uanvendelig, der foreskriver, at den vandrende arbejdstagers ydelser skal nedsaettes som foelge af, at den paagaeldende ogsaa oppebaerer pension i en anden medlemsstat.

14 Det skal indledningsvis bemaerkes, at Domstolen i sin dom af 21. oktober 1975 (sag 24/75, Petroni, Sml. s. 1149) har fastslaaet, at maalet for EOEF-traktatens artikel 48-51 ikke ville blive naaet, hvis arbejdstagerne, fordi de udnytter deres ret til fri bevaegelighed, mister socialsikringsrettigheder, som de under alle omstaendigheder har erhvervet ifoelge lovgivningen i en enkelt medlemsstat. Det foelger heraf, at faellesskabslovgivningen ikke kan medfoere en nedsaettelse af ydelser, der er tilkendt i henhold til en medlemsstats lovgivning (jf. dom af 9.7.1980, sag 807/79, Gravina, Sml. s. 2205).

15 Det fremgaar imidlertid af fast retspraksis (jf. senest dom af 18.2.1992, sag C-5/91, Di Prinzio, Sml. I, s. 897), at naar en vandrende arbejdstager oppebaerer pension alene i henhold til én medlemsstats lovgivning, er bestemmelserne i forordning nr. 1408/71 ikke til hinder for, at den nationale lovgivning, herunder antikumulationsreglerne, anvendes i sin helhed paa den paagaeldende arbejdstager.

16 Af samme praksis foelger, at saafremt lovgivningen i den paagaeldende medlemsstat viser sig at vaere mindre fordelagtig for arbejdstageren end Faellesskabets ordning, saaledes som den fremgaar af artikel 46 i forordning nr. 1408/71, skal bestemmelserne i denne artikel anvendes i deres helhed.

17 Den kompetente institution skal foelgelig foretage en sammenligning mellem de ydelser, der vil kunne udbetales alene i medfoer af den nationale lovgivning, herunder dennes antikumulationsregler, og de ydelser, der vil kunne udbetales i medfoer af faellesskabsretten, herunder antikumulationsreglen i artikel 46, stk. 3, i forordning nr. 1408/71, og tildele den vandrende arbejdstager den hoejeste af de to ydelser.

18 Det fremgaar af artikel 12, stk. 2, i forordning nr. 1408/71, at bestemmelser i en medlemsstats lovgivning om, at en ydelse skal nedsaettes, naar modtageren samtidig faar udbetalt andre sociale ydelser i henhold til en anden medlemsstats lovgivning, ikke finder anvendelse, saafremt den paagaeldende oppebaerer tilsvarende alderspensionsydelser, der er fastsat i overensstemmelse med samme forordnings artikel 46.

19 Ydelsernes beloeb skal i overensstemmelse med artikel 46 i forordning nr. 1408/71 beregnes i tre trin. Den kompetente institution skal foerst beregne den saakaldt "selvstaendige" ydelse i overensstemmelse med forordningens artikel 46, stk. 1, foerste afsnit. Dernaest beregner den i henhold til artikel 46, stk. 1, andet afsnit, den saakaldt "forholdsmaessige" ydelse i overensstemmelse med reglerne i samme artikels stk. 2. Den kompetente institution skal herefter i overensstemmelse med artikel 46, stk. 1, andet afsnit, andet punktum, sammenligne den selvstaendige ydelse med den forholdsmaessige ydelse og tage det hoejeste af de to beloeb i betragtning. Til sidst anvendes den faellesskabsretlige antikumulationsregel i artikel 46, stk. 3.

20 Paa det foerste trin, dvs. ved beregningen af den selvstaendige ydelse, fastsaetter den kompetente institution ydelsen ifoelge sin egen lovgivning og paa grundlag af den samlede varighed af de forsikrings- eller opholdsperioder, der skal tages i betragtning alene i henhold til denne lovgivning. Nationale reduktionsklausuler finder ifoelge artikel 12, stk. 2, i forordning nr. 1408/71 ikke anvendelse.

21 Det skal i den forbindelse bemaerkes, at en national bestemmelse, der foreskriver en nedsaettelse af det antal supplerende fiktive beskaeftigelsesaar, som arbejdstageren kan tildeles, med det antal aar, for hvilke den paagaeldende kan oppebaere pension i en anden medlemsstat, maa anses for en reduktionsklausul i artikel 12, stk. 2' s forstand i forordning nr. 1408/71 (jf. ovennaevnte dom af 18.2.1992, Di Prinzio).

22 Saafremt en medlemsstats lovgivning, naar der tillaegges et vist antal fiktive eller formodede aar til den faktiske eller hermed ligestillede beskaeftigelsesperiode, og der ses bort fra enhver national reduktionsregel, giver ret til fuld pension, vil den selvstaendige ydelse, der tilkendes i henhold til artikel 46, stk. 1, foerste afsnit, saaledes svare til den fulde pension.

23 Det andet trin, nemlig beregningen af den forholdsmaessige ydelse, er delt i to etaper. Den kompetente institution bestemmer foerst stoerrelsen af den teoretiske ydelse i henhold til artikel 46, stk. 2, litra a), i forordning nr. 1408/71. Dernaest beregnes ydelsens faktiske beloeb i overensstemmelse med artikel 46, stk. 2, litra b).

24 Det teoretiske ydelsesbeloeb er ifoelge artikel 46, stk. 2, litra a), det beloeb, som den paagaeldende ville kunne goere krav paa, hvis samtlige forsikringsperioder, der er tilbagelagt i de forskellige medlemsstater, havde vaeret tilbagelagt i den omhandlede medlemsstat og efter den lovgivning, der gaelder for den paagaeldende institution paa det tidspunkt, hvor ydelsen skal fastsaettes.

25 Det skal i den forbindelse for det foerste bemaerkes, at det fastsaettes i artikel 46, stk. 2, litra c), at forsikringsperiodernes samlede laengde ikke maa overstige den laengste forsikringstid, der, efter den medlemsstats lovgivning, som den institution, der foretager beregningen, er underlagt, kraeves tilbagelagt, for at en fuld ydelse kan opnaas. Saafremt en arbejdstager har ret til fuld pension alene i henhold til én medlemsstats lovgivning uden at foretage sammenlaegning med perioder, der er tilbagelagt i henhold til andre medlemsstaters lovgivning, er det saaledes ikke noedvendigt at tage hensyn til disse perioder for at supplere de perioder, der er tilbagelagt under den foerste medlemsstats lovgivning, med henblik paa at erhverve ret til ydelser. I saadanne tilfaelde fastsaetter den kompetente institution den teoretiske ydelse uden at medregne forsikringsperioder, som arbejdstageren har tilbagelagt i en anden medlemsstat.

26 Det skal dernaest fremhaeves, at det foelger af artikel 46, stk. 2, litra a), i forordning nr. 1408/71, at den kompetente institution skal anvende den nationale lovgivning i sin helhed. Saafremt det foreskrives i den nationale lovgivning, at ydelsen skal beregnes paa grundlag af ikke blot faktiske eller hermed ligestillede perioder, men ogsaa paa grundlag af et vist antal fiktive eller formodede aar, skal disse aar foelgelig ligeledes indgaa i beregningen af den teoretiske ydelse.

27 Det skal endelig understreges, at den kompetente institution, naar den fastsaetter det teoretiske beloeb, i overensstemmelse med artikel 12, stk. 2, i forordning nr. 1408/71 skal se bort fra enhver national reduktionsregel. Det foelger heraf, at den teoretiske pension i sager som dem, der verserer for den forelaeggende ret, svarer til den fulde pension, der vil kunne tilkendes i den omhandlede medlemsstat.

28 Den faktiske ydelse beregnes i overensstemmelse med artikel 46, stk. 2, litra b), i forordning nr. 1408/71 paa grundlag af det allerede beregnede teoretiske beloeb og efter forholdet mellem laengden af de forsikringsperioder, der er tilbagelagt efter den for institutionen gaeldende lovgivning forud for forsikringsbegivenhedens indtraeden, og den samlede laengde af de forsikringsperioder, der er tilbagelagt efter lovgivningen i alle de beroerte medlemsstater forud for forsikringsbegivenhedens indtraeden.

29 Det fremgaar af ovennaevnte dom af 18. februar 1992, Di Prinzio, at i tilfaelde som de i hovedsagerne omhandlede, hvor der efter national lovgivning anerkendes fiktive eller formodede perioder, som ligger forud for forsikringsbegivenhedens indtraeden, skal disse fiktive eller formodede perioder indgaa i beregningen af det faktiske forholdsmaessige beloeb.

30 Paa det tredje trin sammenlignes den selvstaendige ydelse med den forholdsmaessige ydelse for at finde frem til det hoejeste af de to beloeb. Det er i denne sammenhaeng tilstraekkeligt at fastslaa, at den forholdsmaessige ydelse i sager som dem, der verserer for den forelaeggende ret, hvor den teoretiske ydelse beloebsmaessigt svarer til den selvstaendige ydelse, noedvendigvis maa vaere lavere end den selvstaendige ydelse. Arbejdstageren bliver derfor ikke bedre stillet ved anvendelse af artikel 46, stk. 2, i forordning nr. 1408/71.

31 Paa det fjerde trin anvendes Faellesskabets antikumulationsregel. Den kompetente institution har saaledes pligt til at kontrollere, hvorvidt summen af samtlige de selvstaendige og forholdsmaessige ydelser, som den paagaeldende kan oppebaere, overstiger den oevre graense, der er fastsat i artikel 46, stk. 3, svarende til det hoejeste teoretiske beloeb. Denne regel gaelder ogsaa i tilfaelde som de i hovedsagerne omhandlede, hvor det teoretiske beloeb er af samme stoerrelse som den fulde ydelse, der kan tilkendes alene i henhold til en medlemsstats lovgivning (jf. dom af 21.3.1990, sag C-199/88, Cabras, Sml. I, s. 1023).

32 Den kompetente institution skal, saafremt den naevnte oevre graense overskrides, nedsaette ydelsen ifoelge bestemmelserne i artikel 46, stk. 3, andet afsnit, i forordning nr. 1408/71 og se bort fra alle nationale reduktionsklausuler (jf. ovennaevnte dom af 18.2.1992, Di Prinzio).

33 Naar kun en enkelt institution udbetaler en selvstaendig ydelse, skal denne institution nedsaette sin ydelse i henhold til artikel 46, stk. 3, andet afsnit, med hele det beloeb, hvormed summen af den selvstaendige ydelse og de forholdsmaessige ydelser overskrider det hoejeste teoretiske beloeb (jf. dom af 17.12.1987, sag 323/86, Collini, Sml. s. 5489).

34 Den kompetente institution skal, naar den har foretaget den beregning, der foreskrives i artikel 46 i forordning nr. 1408/71, som anfoert i praemis 16 i naervaerende dom sammenligne den ydelse, der vil kunne opnaas ved anvendelse af den nationale lovgivning alene, herunder dennes antikumulationsregler, og den ydelse, der vil kunne opnaas ved anvendelse af faellesskabsretten i sin helhed, herunder dens antikumulationsbestemmelser. Artikel 46 i forordning nr. 1408/71 kan ifoelge retspraksis ikke anvendes, hvis det betyder, at den vandrende arbejdstager tildeles en lavere ydelse end den, han ville have faaet efter den relevante nationale lovgivning alene (jf. ovennaevnte dom af 21.3.1990, Cabras).

35 Det foelger af det foregaaende, at den forelaeggende rets foerste og tredje spoergsmaal skal besvares med, at artikel 46 og artikel 12, stk. 2, i Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet, som affattet ved Raadets forordning (EOEF) nr. 2001/83 af 2. juni 1983, skal fortolkes saaledes, at den kompetente institution ved fastsaettelsen af en ydelse, der alene tilkendes paa grundlag af den nationale lovgivning, udelukkende skal anvende de nationale antikumulationsregler. Ved fastsaettelsen af ydelsen i henhold til faellesskabsbestemmelserne skal den kompetente institution derimod se bort fra de nationale antikumulationsregler, jf. forordningens artikel 12, stk. 2, men om fornoedent regulere ydelsesbeloebet i overensstemmelse med artikel 46, stk. 3. Den sikrede person har krav paa det hoejeste af de ydelsesbeloeb, som fremkommer paa grundlag af de naevnte beregninger.

Det andet spoergsmaal

36 Det fremgaar af sagsakterne og de bemaerkninger, som repraesentanterne for parterne i hovedsagerne fremsatte under retsmoedet, at det andet spoergsmaal, som vedroerer den ordning, Fonds national de retraite des ouvriers mineurs anvender ved tildeling af en invalidepension, ikke har nogen forbindelse med de sager, der har givet anledning til forelaeggelsen. Eftersom den nationale domstol ikke i oevrigt har anfoert naermere oplysninger om dette punkt, er der derfor ikke grund til at besvare dette spoergsmaal.

Afgørelse om sagsomkostninger

Sagens omkostninger

37 De udgifter, der er afholdt af Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagernes parter udgoer et led i de sager, der verserer for den nationale domstol, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger.

Afgørelse

Paa grundlag af disse praemisser

kender

DOMSTOLEN (Femte Afdeling)

vedroerende de spoergsmaal, der er forelagt af Cour du travail de Liège ved to domme af 22. februar 1991, for ret:

Artikel 46 og artikel 12, stk. 2, i Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet, som affattet ved Raadets forordning (EOEF) nr. 2001/83 af 2. juni 1983, skal fortolkes saaledes, at den kompetente institution ved fastsaettelsen af en ydelse, der alene tilkendes paa grundlag af den nationale lovgivning, udelukkende skal anvende de nationale antikumulationsregler. Ved fastsaettelsen af ydelsen i henhold til faellesskabsbestemmelserne skal den kompetente institution derimod se bort fra de nationale antikumulationsregler, jf. forordningens artikel 12, stk. 2, men om fornoedent regulere ydelsesbeloebet i overensstemmelse med artikel 46, stk. 3. Den sikrede person har krav paa det hoejeste af de ydelsesbeloeb, som fremkommer paa grundlag af de naevnte beregninger