En organisation, der varetager den europæiske stålindustris interesser, kan principielt kun anlægge et annullationssøgsmål til prøvelse af Kommissionens afgørelse om fastlæggelse af midlertidige EU-regler for harmoniseret gratistildeling af emissionskvoter i henhold til artikel 10a i direktiv 2003/87 om en ordning for handel med kvoter for drivhusgasemissioner i Fællesskabet, såfremt de virksomheder, den repræsenterer, eller nogle af disse har individuel søgsmålskompetence eller kan gøre gældende, at de har en særlig interesse.

En fysisk eller juridisk person, der ikke er adressat for en retsakt, kan kun hævde at være individuelt berørt som omhandlet i artikel 263, stk. 4, TEUF, såfremt vedkommende rammes af den pågældende retsakt på grund af visse egenskaber, som er særlige for personen, eller på grund af en faktisk situation, der adskiller den pågældende fra alle andre og derfor individualiserer denne på lignende måde som en adressat for retsakten.

Følgelig kan et annullationssøgsmål, der er anlagt af en organisation, der varetager den europæiske stålindustris interesser, til prøvelse af en afgørelse fra Kommissionens om fastlæggelse af midlertidige EU-regler for harmoniseret gratistildeling af emissionskvoter i henhold til artikel 10a i direktiv 2003/87 om en ordning for handel med kvoter for drivhusgasemissioner i Fællesskabet, ikke antages til realitetsbehandling.

Den omstændighed, at disse virksomheder er driftsledere for de stationære anlæg, der er omhandlet i nævnte direktivs kapitel III, indebærer imidlertid ikke, at de kan anses for individuelt berørt, eftersom de i medfør af bestemmelserne i den anfægtede afgørelse kun er berørt af afgørelsen i deres objektive egenskab af driftsledere for de nævnte anlæg på samme måde som enhver anden erhvervsdrivende, som aktuelt eller potentielt befinder sig i den samme situation.

Det samme gør sig gældende for så vidt angår de processuelle garantier, som disse virksomheder er omfattet af i henhold til artikel 10a, stk. 1, femte afsnit, og artikel 10a, stk. 2, første afsnit, i direktiv 2003/87. Den omstændighed, at en person deltager i proceduren for vedtagelse af en unionsretsakt, individualiserer kun den pågældende i forhold til denne retsakt, når der ved de EU-retlige forskrifter er fastsat visse processuelle garantier for den pågældende person. Såfremt en EU-retlig bestemmelse, der regulerer vedtagelsen af en beslutning, således foreskriver, at der skal følges en procedure, inden for rammerne af hvilken en person kan påberåbe sig eventuelle rettigheder, herunder retten til at blive hørt, har den særlige retsstilling, som denne nyder, til virkning at individualisere denne i henhold til artikel 263, stk. 4, TEUF, og det må konstateres, at en person eller en enhed, der kan påberåbe sig en sådan processuel rettighed, principielt ikke i forhold til en hvilken som helst processuel rettighed har søgsmålskompetence til at anfægte en unionsretsakt og dens materielle begrundelse. Rækkevidden af den enkeltes ret til at anlægge sag til prøvelse af en unionsretsakt afhænger nemlig af den pågældendes retlige stilling, som den er fastsat i EU-retten med det formål at beskytte de således anerkendte berettigede interesser.

Selv om det fremgår af artikel 10a, stk. 1, femte afsnit, og artikel 10a, stk. 2, første afsnit, i direktiv 2003/87, at de virksomheder, der er repræsenteret af sagsøgeren, i kraft af deres egenskab af berørte parter i henhold til disse bestemmelser havde krav på at blive hørt af Kommissionen, og at denne derfor burde havde hørt dem, inden den vedtog den anfægtede afgørelse i henhold til de principper, der er nævnt i disse bestemmelser, vedrører de anbringender, som sagsøgeren har fremsat til støtte for påstanden om annullation af den nævnte afgørelse, nemlig ikke en påstået tilsidesættelse af høringspligten. I det omfang sagsøgeren har anfægtet denne afgørelses materielle gyldighed og ikke har haft til hensigt at beskytte sine medlemmers processueller rettigheder, er de nævnte virksomheder ikke individuelt berørt i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 263, stk. 4, TEUF.

(jf. præmis 30-36, 38 og 39)