Forslag til afgørelse fra generaladvokat Tesauro fremsat den 9. juli 1991. - FONDS VOOR ARBEIDSONGEVALLEN MOD MADELEINE DE PAEP. - ANMODNING OM PRAEJUDICIEL AFGOERELSE: HOF VAN CASSATIE - BELGIEN. - ARBEJDSTAGER, SOM ER BESKAEFTIGET PAA ET FISKERFARTOEJ, DER SEJLER UNDER BRITISK FLAG, OG SOM AFLOENNES AF EN BELGISK VIRKSOMHED - ARBEJDSULYKKE OM BORD PAA FARTOEJET - FASTLAEGGELSE AF, HVILKEN LOVGIVNING DER FINDER ANVENDELSE PAA ARBEJDSFORHOLDET, OG HVILKEN LOVGIVNING DER GAELDER, FOR SAA VIDT ANGAAR SOCIAL SIKRING. - SAG C-196/90.



Samling af Afgørelser 1991 side I-04815

svensk specialudgave side I-00425

finsk specialudgave side I-00457



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hr. afdelingsformand,

De herrer dommere,

1. I denne sag har Belgiens Hof van Cassatie forelagt Domstolen to spoergsmaal, som i det vaesentlige vedroerer fortolkningen af lovvalgsreglerne i afsnit II i forordning (EOEF) nr. 1408/71 (1). Sagen angaar en arbejdstager, som har vaeret udsat for en ulykke om bord paa et skib, der sejler under en anden medlemsstats flag end den medlemsstat, hvor den virksomhed, der afloennede arbejdstageren, har hjemsted.

For at lette forstaaelsen og raekkevidden af samt meningen med de forelagte spoergsmaal finder jeg det hensigtsmaessigt kort at redegoere for sagens faktiske omstaendigheder og retlige baggrund.

Madeleine De Paep, kassationsindstaevnte i hovedsagen, var direktoer for et belgisk selskab, De Pax, der ejede fiskerfartoejet "Hosanna". Ved en stranding i juli 1979 blev skibet staerkt havareret, hvorefter det blev erklaeret usoedygtigt. I januar maaned aaret efter blev fiskerfartoejet solgt til et engelsk selskab, hvori De Paep ejede en del af aktierne, og skibet blev derfor registreret under britisk flag.

To uger senere forliste skibet, og fem medlemmer af besaetningen, hvoriblandt skipperen Germain Ackx, De Paep' s aegtefaelle, og skibsdrengen Piet Ackx, De Paep' s soen, blev meldt savnet. Der blev senere ved Rechtbank van eerste aanleg, Brugge, afsagt doedsformodningsdom over dem begge. Paa ulykkestidspunktet var Piet Ackx, der var bosat i Belgien, stadig afloennet af selskabet De Pax.

Fonds voor Arbeidsongevallen (herefter benaevnt "Fonds"), som i henhold til den belgiske lov om arbejdsulykker har til formaal at udbetale erstatning til soefolk, der har vaeret udsat for en arbejdsulykke, afslog Madeleine De Paep' s ansoegning om en livrente til erstatning af tabet af hendes soen.

Den retsinstans, som De Paep herefter besluttede at indbringe sagen for, gav hende imidlertid medhold, og den afsagte dom blev stadfaestet af Arbeidshof, Gent; Fonds ankede imidlertid appelinstansens afgoerelse under henvisning til blandt andet to anbringender, der stoettedes dels paa en tilsidesaettelse af artikel 76, stk. 1, i den belgiske lov af 10. april 1971 om arbejdsulykker, hvorefter begrebet soefolk med henblik paa anvendelsen af loven omfatter besaetningen paa et belgisk fiskerfartoej, dels paa artikel 89 i den belgiske lov af 5. juni 1928 om arbejdsaftaler i forbindelse med skibstjeneste (Moniteur belge af 26.7.1928), hvorefter aftalen ophoerer fra det tidspunkt, hvor det officielt fastslaas, at skibet er usoedygtigt.

Da Hof van Cassatie fandt, at det for at afgoere sagen var noedvendigt at fortolke Faellesskabets socialsikringsregler, besluttede den at udsaette sagen og spoerge Domstolen, om artikel 13, stk. 2, litra b) [nu litra c)], og artikel 14, stk. 2, litra c), (nu artikel 14b, stk. 4) i forordning (EOEF) nr. 1408/71 i et tilfaelde som det her foreliggende skal fortolkes saaledes, at arbejdsforholdet mellem skadelidte og den virksomhed, der afloenner ham, er undergivet lovgivningen i det land, hvor virksomheden har hjemsted. Yderligere oenskede Hof van Cassatie afgjort, om faellesskabsrettens bestemmelser om arbejdskraftens frie bevaegelighed og ligebehandling i medlemsstaterne, navnlig EOEF-Traktatens artikel 48 og 51 samt ovennaevnte forordnings artikel 3, stk. 1, artikel 13, stk. 2, litra b), og artikel 14, stk. 2, litra c), skal fortolkes saaledes, at de er til hinder for, at lovgivningen om arbejdsaftalen og lovgivningen om erstatning for arbejdsulykker foerer til, at skadelidte mister sin ret til socialsikringsydelser, fordi fiskerfartoejet ikke er udrustet under det lands flag, hvor virksomheden har hjemsted.

2. For at besvare den nationale rets foerste spoergsmaal skal jeg her ganske kort minde om forordning nr. 1408/71' s anvendelsesomraade, saaledes som det fremgaar af forordningens artikel 2 og 4. Forordningens personlige anvendelsesomraade fastlaegges i artikel 2. Det praeciseres blandt andet her, at forordningen finder anvendelse paa arbejdstagere og selvstaendige erhvervsdrivende, som er eller har vaeret omfattet af lovgivningen i en eller flere medlemsstater, og som er statsborgere i en af disse stater, samt paa deres familiemedlemmer og efterladte. Artikel 4 fastlaegger det saglige anvendelsesomraade, idet det i stk. 1 bestemmes, at forordningen finder anvendelse paa enhver lovgivning om en raekke naermere fastsatte socialsikringsgrene.

Heraf fremgaar, at lovvalgsreglerne i ovennaevnte artikel 13 og 14, som er indeholdt i forordningens afsnit II, med henblik paa afgoerelsen af, hvilken lovgivning der skal finde anvendelse paa arbejdstagere og selvstaendige erhvervsdrivende, udelukkende vedroerer lovgivningen om de socialsikringsgrene, der er opregnet i artikel 4, og ikke lovgivningen om kontraktforholdet mellem arbejdstager og arbejdsgiver. Dette forhold reguleres ikke af bestemmelserne i forordning nr. 1408/71, men maa derimod bedoemmes paa grundlag af de relevante bestemmelser i international privatret.

3. Med hensyn til Hof van Cassatie' s andet spoergsmaal skal jeg foerst bemaerke, at indholdet ikke forekommer mig helt klart, for saa vidt angaar de nationale retsregler.

Mens det er klart, at anvendelsen af artikel 76 i den belgiske lov om arbejdsulykker, hvorefter begrebet soefolk alene omfatter besaetningen paa et belgisk fiskerfartoej, foerer til, at kassationsindstaevnte i hovedsagen mister sin ret til erstatning, fordi hendes soen var beskaeftiget paa et skib, der sejlede under britisk flag, forekommer situationen mig imidlertid anderledes, for saa vidt angaar den belgiske lov om arbejdsaftaler i forbindelse med skibstjeneste, saafremt denne lov i henhold til den internationale privatrets regler finder anvendelse i den foreliggende sag.

I denne forbindelse maa det noedvendigvis som anfoert af den nationale retsinstans fastslaas, at arbejdsaftalen i henhold til lovens artikel 89 ophoerer fra det tidspunkt, hvor skibet erklaeres usoedygtigt, mens lovens bestemmelser ifoelge artikel 17 i oevrigt ikke finder anvendelse paa de kontrakter om skibstjeneste, som indgaas af en belgisk soemand vedroerende tjeneste paa et udenlandsk skib, selv ikke naar aftalen indgaas i Belgien.

Som Kommissionen har anfoert, bestemmer artikel 6, stk. 1, i loven om arbejdsulykker yderligere, at en arbejdsaftales ugyldighed ikke er til hinder for, at loven finder anvendelse.

Det ville i virkeligheden vaere anderledes overraskende, hvis en person, der opfylder de vaesentlige betingelser for, at der bestaar et arbejdsforhold, nemlig arbejdspraestationen, afloenningen og underordnelsesforholdet, derefter kan miste enhver beskyttelse, fordi arbejdsaftalen kendes ugyldig.

4. Naar dette er sagt, skal jeg overlade det til den nationale ret at fortolke den belgiske lovgivning om arbejdsulykker og her blot tage stilling til det af den nationale ret naevnte tilfaelde, hvor lovgivningen om arbejdsaftalen og lovgivningen om arbejdsulykker er opbygget paa en saadan maade, at de ikke kan paaberaabes af skadelidte, fordi skibet ikke er udrustet under den stats flag, hvor virksomheden har hjemsted.

Jeg skal foerste bemaerke, at artikel 1, litra a), i forordning nr. 1408/71 indeholder en meget vid definition af begrebet arbejdstager, idet det navnlig bestemmes, at med henblik paa anvendelsen af forordningen omfatter begrebet arbejdstager "enhver person: i) der er forsikret i henhold til en tvungen forsikring eller en frivillig fortsat forsikring mod en eller flere risici, der svarer til de sikringsgrene, som indgaar i en social sikringsordning for arbejdstagere eller selvstaendige erhvervsdrivende".

Denne bestemmelse er i oevrigt en udmoentning af et af Domstolen fastslaaet princip i forbindelse med den tidligere forordning nr. 3 om social tryghed for vandrende arbejdstagere (2), hvorefter begrebet "arbejdstager eller dermed ligestillet person" ogsaa i denne sammenhaeng har et faellesskabsretligt indhold, idet det omfatter alle, der i denne egenskab og uanset under hvilken benaevnelse er omfattet af de forskellige nationale socialsikringsordninger (3).

Yderligere har Domstolen fastslaaet, at en arbejdstager, der opfylder de objektivt fastsatte materielle betingelser i den for ham gaeldende socialsikringsordning, skal betragtes som arbejdstager i forordning nr. 1408/71' s forstand, selv om de for tilknytning til den naevnte ordning fornoedne foranstaltninger ikke er truffet (4).

Forordningens afsnit II indeholder lovvalgsregler med henblik paa fastsaettelsen af den sociallovgivning, der skal anvendes.

Artikel 13, stk. 2, litra b), i den paa det relevante tidspunkt gaeldende udgave (5) bestemmer, at medmindre andet er bestemt i artikel 14-17, er en arbejdstager, der er beskaeftiget om bord paa et skib, som foerer en medlemsstats flag, omfattet af denne stats lovgivning. Artikel 14, stk. 2, litra c) (6), bestemmer imidlertid som udtrykkelig undtagelse fra ovennaevnte regel, at "en arbejdstager, der er beskaeftiget om bord paa et skib, der foerer en medlemsstats flag, og som for denne beskaeftigelse afloennes af en virksomhed eller en person, der har sit hjemsted eller bopael i en anden medlemsstat, er omfattet af lovgivningen i den sidstnaevnte stat, saafremt han er bosat paa dens omraade; den virksomhed eller person, som udbetaler loennen, anses som arbejdsgiver ved anvendelsen af denne lovgivning".

Ifoelge Domstolens faste praksis indeholder afsnit II i forordning nr. 1408/71 imidlertid et saet udtoemmende kollisionsnormer (7), der ikke alene har til formaal at undgaa samtidig anvendelse af flere nationale lovgivninger, men ogsaa at forhindre, at de personer, som er omfattet af forordningens anvendelsesomraade, mister beskyttelse paa det sociale omraade, fordi der ikke er nogen lovgivning, der finder anvendelse paa dem (8).

Selv om det saaledes paahviler den enkelte medlemsstats lovgiver at fastsaette vilkaarene for retten eller forpligtelsen til at tilslutte sig en socialsikringsordning (9), raader medlemsstaterne dog ikke i denne forbindelse over et absolut skoen, men er forpligtet til at lovgive inden for de i faellesskabsretten fastsatte graenser paa dette omraade.

Det fremgaar nemlig af Domstolens praksis, at "medlemsstaterne ikke er befoejet til at afgoere, i hvilket omfang deres egen lovgivning eller en anden medlemsstats lovgivning skal anvendes" (10), idet de er "forpligtet til at overholde gaeldende faellesskabsretlige bestemmelser" (11). De af medlemsstaterne fastsatte betingelser for tilslutning til en socialsikringsordning kan isaer ikke have til virkning at udelukke, at den paagaeldende lovgivning anvendes paa de personer, som denne lovgivning finder anvendelse paa i medfoer af forordning nr. 1408/71 (12).

5. Under anvendelse af disse principper har Domstolen i en nyere sag, den flere gange citerede Kits van Heijningen-sag, vedroerende et tilfaelde, der svarer til det her foreliggende, foerst henvist til, at artikel 13, stk. 2, litra a), i forordning nr. 1408/71 bestemmer, at den person, der har loennet beskaeftigelse paa en medlemsstats omraade, er omfattet af denne stats lovgivning, "selv om han er bosat paa en anden medlemsstats omraade", og herefter fastslaaet, at denne bestemmelse ville miste den tilsigtede virkning, saafremt en medlemsstats bopaelskrav for tilslutning til statens forsikringsordning kunne goeres gaeldende over for de af ovennaevnte artikel omfattede personer. Hvad angaar disse personer, indebaerer artikel 13, stk. 2, litra a), at bopaelskravet erstattes med en betingelse, der er baseret paa udoevelse af loennet beskaeftigelse paa den paagaeldende medlemsstats omraade (13).

Domstolens argumentation vedroerende ovennaevnte bestemmelse maa imidlertid efter min mening ogsaa gaelde for forordningens artikel 14, som paa tilsvarende maade indebaerer, at den betingelse, at arbejdstageren udoever sin beskaeftigelse om bord paa et skib, der sejler under den medlemsstats flag, hvor virksomheden har hjemsted, erstattes af en anden betingelse, der udelukkende stoettes paa virksomhedens hjemsted og arbejdstagerens bopael. Dette gaelder naturligvis ikke blot en ordning som udtrykkeligt indeholder en anden regel, saaledes som det er tilfaeldet med artikel 76 i den belgiske lov om arbejdsulykker, men ogsaa bestemmelser, som - endog indirekte - reelt foerer til samme resultat. Saafremt det anerkendes, at national lovgiver i det af denne regel omfattede tilfaelde kan anvende andre tilknytningskriterier end dem, der er fastsat af faellesskabslovgiver, ville bestemmelserne i afsnit II i forordning nr. 1408/71 nemlig miste deres tilsigtede virkning.

Uanset hvilken lovgivning der finder anvendelse paa arbejdsaftalen under hensyntagen til international privatrets regler, kan denne lovgivning set ud fra dette synspunkt under ingen omstaendigheder have til virkning at ophaeve indholdet af lovvalgsreglerne efter forordning nr. 1408/71, saaledes at en person, der er omfattet af forordningens personlige anvendelsesomraade, herved mister den tilsigtede beskyttelse.

6. Jeg skal herefter sammenfattende foreslaa, at Domstolen besvarer de af Belgiens Hof van Cassatie forelagte spoergsmaal saaledes:

"1) Fastlaeggelsen af den lovgivning, der finder anvendelse paa arbejdsforholdet mellem en arbejdstager og den virksomhed, som afloenner ham, er ikke omfattet af forordning nr. 1408/71.

2) Bestemmelserne i afsnit II i forordning nr. 1408/71, herunder navnlig artikel 13, stk. 2, litra b) [nu litra c)], og artikel 14, stk. 2, litra c), (nu artikel 14b, stk. 4), indebaerer, at en national bestemmelse, hvorefter adgangen til at vaere omfattet af en socialsikringsordning direkte eller indirekte er betinget af, at arbejdstageren er beskaeftiget om bord paa et skib, der sejler under den paagaeldende medlemsstats flag, ikke kan paaberaabes over for de af forordningsbestemmelserne omfattede personer eller deres retssuccessorer."

(*) Originalsprog: italiensk.

(1) Raadets forordning af 14.6.1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet (EFT 1971 II, s. 366).

(2) Org. ref.: JO 1958, 30, s. 561.

(3) Dom af 19.3.1964 (sag 75/63, Unger, Sml. 1954-1964, s. 471).

(4) Dom af 15.12.1976 (sag 39/76, Mouthaan, Sml. s. 1910, praemis 10).

(5) Jf. kodificeret udgave af forordning nr. 1408/71, EFT C 138 af 9.6.1980, s. 1; den paagaeldende bestemmelse er i det vaesentlige identisk med artikel 13, stk. 2, litra c), i forordningens nugaeldende udgave.

(6) Det drejer sig i det vaesentlige om artikel 14b, stk. 4, i den nugaeldende udgave.

(7) Dom af 10.7.1986 (sag 60/85, Luijten, Sml. s. 2365, praemis 14).

(8) Dom af 3.5.1990 (sag C-2/89, Kits van Heijningen, Sml. I, s. 1755, praemis 12).

(9) Dom af 24.4.1980 (sag 110/79, Coonan, Sml. s. 1445, praemis 12) og af 12.7.1979 (sag 266/78, Brunori, Sml. s. 2705, praemis 6).

(10) Dom af 23.9.1982 (sag 276/81, Kuijpers, Sml. s. 3027, praemis 14).

(11) Dom af 23.9.1982 (sag 275/81, Koks, Sml. s. 3013, praemis 10).

(12) Ovennaevnte dom af 3.5.1990 (Kits van Heijningen, praemis 20).

(13) Ovennaevnte dom af 3.5.1990 (Kits van Heijningen, praemis 21).