ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
DA Den Europæiske Unions Tidende C 382/33

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Amtsgericht Köln (Tyskland) den 22. august 2017 — Bußgeldverfahren mod Josef Baumgartner

(Sag C-513/17)

(2017/C 382/40)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Amtsgericht Köln

Parter i hovedsagen

Josef Baumgartner

De andre parter: Bußgeldverfahren og Staatsanwaltschaft Köln

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 19, stk. 2, første punktum, i forordning (EF) nr. 561/2006 (1) fortolkes således, at en sanktion, der er pålagt en virksomhed eller en ledende medarbejder i en virksomhed i henhold til § 30, § 9 og § 130 i Gesetz über Ordnungswidrigkeiten (tysk lov om administrative forseelser, herefter »OWiG«) for en administrativ forseelse, der blev begået på virksomhedens hjemsted, alene kan pålægges af den medlemsstat, på hvis område virksomheden er etableret? Eller har andre medlemsstater ligeledes beføjelse til at pålægge en sanktion for en administrativ forseelse, når den er blevet konstateret på deres område?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 561/2006 af 15.3.2006 om harmonisering af visse sociale bestemmelser inden for vejtransport og om ændring af Rådets forordning (EØF) nr. 3821/85 og (EF) nr. 2135/98 samt ophævelse af Rådets forordning (EØF) nr. 3820/85 (EUT L 102, s. 1)
4.

Retten har foretaget en fejlagtig fortolkning af toldkodeksens artikel 239 med hensyn til Combaro SA’s åbenbare forsømmelighed. Retten har begået en fejl ved at kræve, at Kommissionen beviser, at importøren bevidst har tilsidesat oprindelsesreglerne. Såfremt reglen om anvendelse af bevisbyrden var blevet anvendt korrekt, ville Retten nødvendigvis have anerkendt, at tvivlsspørgsmål, som med rimelighed må antages at være opstået, ville have været tilstrækkelige til at pålægge importøren en forpligtelse til at indhente oplysninger eller præciseringer, der er relevante for de pågældende toldbehandlingsprocedurer, i det mindste fra dennes eksportør.
3)

Er det foreneligt med princippet om forbud mod forskelsbehandling af disse ansatte, at begrebet arbejdstagere med tidsbegrænset ansættelse omfattes af en abstrakt bestemmelse som tillægsbestemmelse 18 til Ley Regional Ley 5/2012, de 12 de julio, de Presupuestos Generales de la Junta de Comunidades de Castilla-La Mancha para 2012 [lov nr. 5 af 12.7.2012 om det generelle budget for regionen Castilla-La Mancha], som af budgetbesparelseshensyn og med henblik på opfyldelse af underskudsmålene bl.a. ophævede anvendelsen af rammeaftalen af 10. marts 1994, der var blevet indgået mellem det spanske undervisnings- og videnskabsministerium og fagforeningen ANPE, offentliggjort ved Generaldirektoratet for Personale og Tjenesters beslutning af 15. marts 1994, (BOMEC af 28.3.1994), vedrørende betaling for ferie i juli og august for ansættelser på mere end fem og en halv måned samt for vikarer, og som foreskriver, at de ikke-universitetsansatte lærervikarer betales for ferier svarende til 22 hverdage, hvis personen var vikaransat for hele skoleåret, eller for de dage, der forholdsmæssigt svarer hertil?
3)

I tilfælde af, at det er muligt at registrere varemærker, der i ansøgningen er gengivet som billede, som et farvemærke, er det da for registreringen af et varemærke, som i ansøgningen er gengivet grafisk med den nødvendige præcision for registrering af et farvemærke i henhold til Domstolens retspraksis (og det ikke drejer sig om registrering af en farve som varemærke i sig selv, abstrakt, formløst eller ubegrænset) som farvemærke nødvendigt med en velunderbygget dokumentation for en benyttelse, som den forlanges af patent- og registerforvaltningen, eller en dokumentation herfor i det hele taget?
Sag C-390/17 P: Appel iværksat den 28. juni 2017 af Irit Azoulay, Andrew Boreham, Mirja Bouchard og Darren Neville til prøvelse af dom afsagt af Retten (Ottende Afdeling) den 28. april 2017 i sag T-580/16, Azoulay m.fl. mod Europa-Parlamentet

Appel iværksat den 28. juni 2017 af Irit Azoulay, Andrew Boreham, Mirja Bouchard og Darren Neville til prøvelse af dom afsagt af Retten (Ottende Afdeling) den 28. april 2017 i sag T-580/16, Azoulay m.fl. mod Europa-Parlamentet

(Sag C-390/17 P)

Parter

Appellanter: Irit Azoulay, Andrew Boreham, Mirja Bouchard og Darren Neville (ved advokat M. Casado García-Hirschfeld)

Den anden part i appelsagen: Europa-Parlamentet

Appellanterne har nedlagt følgende påstande

— Den appellerede dom ophæves.

— Appellanterne gives medhold i de i første instans nedlagte påstande i forbindelse med sag T-580/16.

— Appelindstævnte tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanterne er af den opfattelse, at den appellerede dom er behæftet med adskillige retlige fejl og at de faktiske omstændigheder er gengivet forkert.

Retten har begået en retlig fejl og fordrejet de faktiske omstændigheder ved at forkaste en selvstændig og ensartet fortolkning af begrebet skoleudgifter i Unionens retsorden og ved at lade dette begreb afhænge af dets betydning i diverse uddannelsessystemer i en tjenestemands bopælsland, uden at tage højde for udgifternes karakter og børnenes interesser.

Ifølge Domstolens praksis følger det såvel af en ensartet anvendelse af EU-retten som af lighedsprincippet, at en bestemmelse i EU-retten, som ikke indeholder nogen udtrykkelig henvisning til medlemsstaternes ret med henblik på at fastlægge dens betydning og rækkevidde, normalt skal undergives en selvstændig og ensartet fortolkning i hele Den Europæiske Union, som skal søges under hensyntagen til bestemmelsens kontekst og formålet med den pågældende ordning (dom af 15.10.2015, Axa Belgium, C-494/14, EU:C:2015:692).

Desuden er Rettens konklusion i den appellerede doms præmis 47 usammenhængende og tilsidesætter retspraksis vedrørende overensstemmelse mellem den forudgående administrative klage og søgsmålet.

Appellanterne har ligeledes gjort gældende, at Retten har tilsidesat begrundelsespligten ved ikke at tage stilling til tilsidesættelsen af ligebehandlingsprincippet og af artikel 22 i chartret om grundlæggende rettigheder, der imidlertid blev påberåbt for denne.

Følgelig er Retten ved sin alt for kortfattede undersøgelse af appellanternes tre adskilte klagepunkter ifølge appellanterne nået frem til konklusioner, som ikke er retligt eller faktisk begrundede.
3a)

Såfremt svaret på det første spørgsmål er, at forordning nr. 1303/2013 finder anvendelse: Når et investeringsobjekt (sejlbåd), der er erhvervet ved hjælp af projektstøtte ydet inden for rammerne af en Leader-foranstaltning af sammenslutningen, der arbejder uden gevinst for øje, og som har modtaget støtten, udlejes til en anden sammenslutning, der arbejder uden gevinst for øje, og som anvender sejlbåden til samme operation som den, hvortil støttemodtageren blev ydet støtten, skal denne udlejning da anses for en ændring i ejendomsretten til et infrastrukturelement, som giver en virksomhed en uretmæssig fordel, som omhandlet i artikel 71, stk. 1, litra b), i forordning nr. 1303/2013, når man i denne forbindelse tager hensyn til, at der ikke er sket ændringer i ejendomsretten til sejlbåden, men at modtageren ikke længere har direkte, men kun indirekte råderet over sejlbåden og opnår lejeindtægter i stedet for indtægter fra levering af den i ansøgningen beskrevne tjenesteydelse? Skal en medlemsstats betalingsorgan fastslå, hvori fordelen konkret består, for at betingelsen om en uretmæssig fordel er opfyldt? Såfremt dette spørgsmål besvares bekræftende: Kan den uretmæssige fordel bestå i, at den faktiske bruger af investeringsobjektet ikke var blevet tildelt støtten, såfremt denne selv havde indgivet en ansøgning med samme indhold?
Sag C-587/17 P: Appel iværksat den 5. oktober 2017 af Kongeriget Belgien til prøvelse af dom afsagt af Retten (Anden Afdeling) den 20. juli 2017 i sag T-287/16, Belgien mod Kommissionen

Appel iværksat den 5. oktober 2017 af Kongeriget Belgien til prøvelse af dom afsagt af Retten (Anden Afdeling) den 20. juli 2017 i sag T-287/16, Belgien mod Kommissionen

(Sag C-587/17 P)

Parter

Appellant: Kongeriget Belgien (ved J.-C. Halleux, M. Jacobs og C. Pochet, som befuldmægtigede, bistået af advokaterne E. Grégoire og J. Mariani)

Den anden part i appelsagen: Europa-Kommissionen

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Dom afsagt af Retten (Anden Afdeling) den 20. juli 2017 i sag T-287/16, Belgien mod Kommissionen (EU:T:2017:531) ophæves.

— Kommissionen gennemførelsesafgørelse (EU) 2016/417 af 17. marts 2016 ( 1 ) annulleres, for så vidt som den udelukker et beløb på 9601619,00 EUR fra EU-finansiering (budgetpost 6701).

— Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Anbringender og væsentligste argumenter

Sagsøgeren har til støtte for sin appel fremsat et enkelt anbringende om en retlig fejl som følge af Rettens fejlagtige fortolkning af artikel 32, stk. 8, litra a), i forordning nr. 1290/2005 ( 2 ), nu, i det væsentlige, artikel 54, stk. 5, litra c), i forordning nr. 1306/2013 ( 3 ), både for så vidt angår udtømmelsen af interne retsmidler og den pligt til at udvise omhu, der følger af bestemmelsen.

( 1 ) – Kommissionens gennemførelsesafgørelse (EU) 2016/417 af 17.3.2016 om udelukkelse fra EU-finansiering af visse udgifter, som medlemsstaterne har afholdt inden for rammerne af Den Europæiske Garantifond for Landbruget (EGFL) og Den Europæiske Landbrugsfond for Udvikling af Landdistrikterne (ELFUL) (EUT 2016, L 75, s. 16).

( 2 ) – Rådets forordning (EF) nr. 1290/2005 af 21.6.2005 om finansiering af den fælles landbrugspolitik (EUT 2005, L 209, s. 1).

( 3 ) – Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1306/2013 af 17.12.2013 om finansiering, forvaltning og overvågning af den fælles landbrugspolitik og om ophævelse af Rådets forordning (EØF) nr. 352/78, (EF) nr. 165/94, (EF) nr. 2799/98, (EF) nr. 814/2000, (EF) nr. 1290/2005 og (EF) nr. 485/2008 (EUT 2013, L 347, s. 549, berigtiget ved EUT 2016, L 130, s. 13).
Sag C-594/17: Sag anlagt den 13. oktober 2017 — Europa-Kommissionen mod Republikken Slovenien

Sag anlagt den 13. oktober 2017 — Europa-Kommissionen mod Republikken Slovenien

(Sag C-594/17)

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved L. Flynn, G. von Rintelen og M. Žebre)

Sagsøgt: Republikken Slovenien

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Republikken Slovenien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 15, stk. 1, i Rådets direktiv 2011/85/EU af 8. november 2011 om krav til medlemsstaternes budgetmæssige rammer (EUT 2011, L 306, s. 41), idet den ikke har vedtaget de love og administrative bestemmelser, som er nødvendige for at efterkomme dette direktiv senest den 31. december 2013, eller ikke har givet Kommissionen meddelelse herom.

— Republikken Slovenien pålægges i medfør af artikel 260, stk. 3, TEUF at betale en tvangsbøde på 7099,20 EUR pr. dag fra datoen for afsigelse af dommen i nærværende sag.

— Republikken Slovenien tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

I henhold til artikel 15, stk. 1, i Rådets direktiv 2011/85/EU af 8. november 2011 om krav til medlemsstaternes budgetmæssige rammer skulle Republikken Slovenien senest den 31. december 2013 have vedtaget og offentliggjort alle de love og administrative bestemmelser, som er nødvendige for at efterkomme dette direktiv. Eftersom Republikken Slovenien ikke inden udløbet af denne frist har givet Kommissionen meddelelse om, at gennemførelsen af det nævnte direktiv har fundet sted, har Kommissionen besluttet at anlægge nærværende sag for Domstolen.

Med dette søgsmål har Kommissionen nedlagt påstand om, at Domstolen skal pålægge Republikken Slovenien at betale en tvangsbøde på 7099,20 EUR pr. dag. Kommissionen har ved beregningen af dette beløb taget hensyn til overtrædelsens grovhed og varighed samt til bødens afskrækkende karakter i forhold til den pågældende medlemsstats, dvs. Republikken Sloveniens, betalingsevne.
1)

Hvis den fuldbyrdende judicielle myndighed ikke kan fortolke de nationale gennemførelsesbestemmelser til en rammeafgørelse således, at anvendelsen af disse bestemmelser fører til et resultat, der er i overensstemmelse med rammeafgørelsen, skal denne myndighed da på grund af princippet om EU-rettens forrang undlade at anvende de nationale bestemmelser, der er i strid med denne rammeafgørelse?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 402/11

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundespatentgericht (Tyskland) den 5. september 2017 — LN

(Sag C-527/17)

(2017/C 402/13)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Bundespatentgericht

Parter i hovedsagen

Sagsøger: LN

Procesdeltager: Deutsches Patent- und Markenamt

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 2 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 469/2009 af 6. maj 2009 om det supplerende beskyttelsescertifikat for lægemidler (1) fortolkes således, at en tilladelse i henhold til direktiv 93/42/EØF (2), der udstedes for et kombinationsprodukt bestående af medicinsk udstyr og lægemiddel som omhandlet i artikel 1, stk. 4, i direktiv 93/42/EØF, for så vidt angår anvendelse af forordningen sidestilles med en gyldig tilladelse til markedsføring i henhold til direktiv 2001/83/EF (3), når lægemiddelbestanddelen inden for rammerne af tilladelsesproceduren i henhold til punkt 7.4, første del, i bilag I til direktiv 93/42/EØF af en EU-medlemsstats lægemiddelmyndighed på en måde, der svarer til fremgangsmåden efter direktiv 2001/83/EØF, er blevet kontrolleret med hensyn til dens kvalitet, sikkerhed og hensigtsmæssighed?

(1) EUT L 152, s. 1.

(2) Rådets direktiv 93/42/EØF af 14.6.1993 om medicinske anordninger (EFT L 169, s. 1).

(3) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/83/EF af 6.11.2001 om oprettelse af en fællesskabskodeks for humanmedicinske lægemidler (EFT L 311, s. 67).
1)

Skal artikel 16, stk. 2, litra a), i Rådets direktiv 2003/86/EF (1) af 22. september 2003 om ret til familiesammenføring […] fortolkes således, at denne bestemmelse er til hinder for at inddrage en opholdstilladelse, der er meddelt i forbindelse med en familiesammenføring, såfremt opholdstilladelsen er opnået ved svigagtige oplysninger, men familiemedlemmet ikke vidste, at der var tale om svigagtige oplysninger?
1)

Er EU-retten til hinder for, at en medlemsstat (her Tyskland) i henhold til gennemførelsen af hjemmelen i artikel 33, stk. 2, litra a), i direktiv 2013/32 (1) henholdsvis den foregående ordning i artikel 25, stk. 2, litra a), i direktiv 2005/85/EF (2) afviser en ansøgning om international beskyttelse, fordi ansøgeren er blevet tildelt flygtningestatus i en anden medlemsstat, såfremt udformningen af den internationale beskyttelse, navnlig levevilkårene for anerkendte flygtninge i den anden medlemsstat (her Bulgarien), der allerede har tilkendt ansøgeren international beskyttelse, a) ikke opfylder kravene i artikel 20 ff. i direktiv 2011/95/EU (3) og/eller b) er i strid med artikel 4 i chartret om grundlæggende rettigheder henholdsvis EMRK’s artikel 3?
1)

Er EU-retten til hinder for, at en medlemsstat (her Tyskland) i henhold til gennemførelsen af hjemmelen i artikel 33, stk. 2, litra a), i direktiv 2013/32/EU (1) henholdsvis den foregående ordning i artikel 25, stk. 2, litra a), i direktiv 2005/85/EF (2) afviser en ansøgning om international beskyttelse, fordi ansøgeren er blevet tildelt flygtningestatus i en anden medlemsstat, såfremt udformningen af den internationale beskyttelse, navnlig levevilkårene for anerkendte flygtninge i den anden medlemsstat (her Bulgarien), der allerede har tilkendt ansøgeren international beskyttelse, a) ikke opfylder kravene i artikel 20 ff. i direktiv 2011/95/EU (3) og/eller b) er i strid med artikel 4 i chartret om grundlæggende rettigheder henholdsvis EMRK’s artikel 3?
1)

Er artikel 16 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 861/2007 (1) af 11. juli 2007 om indførelse af en europæisk småkravsprocedure til hinder for anvendelsen af en national bestemmelse, hvorefter sagsomkostningerne skal betales eller afpasses under hensyn til, om parterne henholdsvis vinder eller taber, når der i sagen er fremsat flere påstande, eller når der alene gives delvist medhold i en påstand?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 402/15

Appel iværksat den 18. september 2017 af BPC Lux 2 Sàrl m.fl. til prøvelse af kendelse afsagt af Retten (Anden Afdeling) den 19. juli 2017 i sag T-812/14, BPC Lux 2 Sàrl m.fl. mod Europa-Kommissionen

(Sag C-544/17 P)

(2017/C 402/17)

Processprog: engelsk

Parter

Appellanter: BPC Lux 2 Sàrl m.fl. (ved K. Bacon, QC, barrister B. Woogar og solicitors J. Webber og M. Steenson)

De andre parter i appelsagen: Europa-Kommissionen og Den Portugisiske Republik

Appellanterne har nedlagt følgende påstande

— Rettens kendelse ophæves.

— Sagen hjemvises til Retten til fornyet realitetsbehandling.

— Kommissionen tilpligtes at betale appellanternes omkostninger.

Anbringender og væsentligste argumenter

Dette er en appel til prøvelse af Rettens kendelse af 19. juli 2017 i sag T-812/14 BPC Lux 2 Sàrl mod Europa-Kommissionen, EU:T:2017:560 (»den appellerede kendelse«), hvorved Retten afviste appellanternes søgsmål med påstand om annullation af Kommissionens afgørelse C(2014) 5682 om statsstøtte SA.39250 Afvikling af Banco Espírito Santo (»den anfægtede afgørelse«).

Retten fastslog i den appellerede kendelse ex officio, at appellanterne ikke havde en interesse i en annullation, og at deres søgsmål følgelig ikke kunne antages til realitetsbehandling. Appellanterne har nu iværksat appel ved Domstolen, støttet på det enkelte anbringende, at Retten begik en retlig fejl og/eller gengav de beviser, den blev forelagt, åbenbart urigtigt.

Retten begik navnlig en fejl ved at fastslå, at en annullation af den anfægtede afgørelse ikke kunne have nogen indvirkning på den nationale retssag, fordi den vedrørte spørgsmål om national ret, hvorimod denne retssag vedrører EU-retlige problemstillinger. Som anført nedenfor havde appellanterne således fremlagt dokumentation fra deres portugisiske advokat — som hverken Kommissionen eller Den Portugisiske Republik har bestridt — for, at en annullation af den anfægtede afgørelse i væsentlig grad ville forøge sandsynligheden for, at de ville få medhold i deres nationale begæring om domstolsprøvelse, hvilket ville berettige dem til enten en annullation af afviklingen af Banco Espírito Santo eller at kræve erstatning. Ved at nå til den modsatte konklusion, og derved nægte de portugisiske retter muligheden for selv at behandle punktet, satte Retten retsstridigt sin egen vurdering af fortolkningen af national ret i stedet for de portugisiske retters, og/eller gengav de beviser, den blev forelagt, åbenbart urigtigt.
1)

Skal artikel 6, stk. 1, i direktivet om urimelige kontraktvilkår (1) — under hensyn ligeledes til den nationale lovgivning, der fastsætter en forpligtelse til at lade sig repræsentere under et søgsmål — fortolkes således, at det er nødvendigt at undersøge hvert kontraktvilkår individuelt, fordi det kan være urimeligt, uafhængigt af om det reelt er nødvendigt at undersøge samtlige kontraktvilkår for at træffe afgørelse om den påstand, der er formuleret i stævningen?
2)

Skal artikel 107 TEUF og 108 TEUF fortolkes således, at de omfatter den bestemmelse i den nationale lov »RdFunkBeitrStVtrBW«, i henhold til hvilken enhver voksen, der bor i Bundesland Baden-Württemberg, ubetinget opkræves et bidrag, der udelukkende går til myndighedsrelaterede/offentligretlige radio- og tv-virksomheder, eftersom dette bidrag indebærer en støtte, der er i strid med EU-retten, og hvorved der sker teknisk udelukkelse af radio- og tv-virksomheder fra EU-medlemsstater, eftersom bidragene anvendes til at oprette en konkurrerende transmissionsvej (DVB-T2 — Monopol), som det ikke er hensigten, at udenlandske radio-og tv-virksomheder skal kunne anvende? Skal artikel 107 TEUF og108 TEUF fortolkes således, at de ikke kun omfatter direkte økonomisk støtte, men også andre erhvervsmæssigt relevante privilegier (ret til at udstede tvangsfuldbyrdelsesdokumenter, beføjelse til at handle både som virksomhed og som myndighed, fortrinsstilling ved beregningen af gæld)?
3)

Er Den Europæiske Centralbanks afgørelse (EU) 2015/774 af 4. marts 2015 i sin aktuelle affattelse, som er nævnt i første spørgsmål, i strid med artikel 119 og artikel 127, stk. 1 og stk. 2, TEUF, samt artikel 17-24 i protokollen om statutten for Det Europæiske System af Centralbanker og Den Europæiske Centralbank, idet den går ud over det mandat for Den Europæiske Centralbank vedrørende den monetære politik, som er fastsat i disse forskrifter, og derfor griber ind i medlemsstaternes kompetence? Er der navnlig tale om en overskridelse af Den Europæiske Centralbanks mandat derved, at a) den i første spørgsmål nævnte afgørelse på grund af PSPP-programmets volumen, som den 12. maj 2017 udgjorde 1 534,8 mia. EUR, i væsentlig grad påvirker medlemsstaternes refinansieringsbetingelser? b) den i første spørgsmål nævnte afgørelse i betragtning af den under a) nævnte forbedring af medlemsstaternes refinansieringsbetingelser og dennes indvirkning på forretningsbankerne ikke kun påvirker den økonomiske politik indirekte, men de objektivt observerbare konsekvenser også gør det nærliggende at antage, at programmet har en økonomipolitisk målsætning, som mindst er sidestillet med den monetærpolitiske målsætning? c) den i første spørgsmål nævnte afgørelse på grund af sin stærke indvirkning på den økonomiske politik er i strid med proportionalitetsprincippet? d) det på grund af en manglende specifik begrundelse ikke er muligt i gennemførelsesperioden, som har varet i over to år, at prøve, om den i første spørgsmål nævnte afgørelse fortsat er nødvendig og forholdsmæssig?
2)

Påvirkes svaret på det første spørgsmål af den omstændighed, at den person, der importerede de omhandlede produkter fra en medlemsstat, vidste, at produkterne, som indeholdt denatureret ethanol, var fremstillet efter hans ordre og blev udbudt (solgt) til endelige forbrugere i Litauen af andre personer, indtages af visse personer som alkoholholdige drikkevarer, og han derfor fremstillede og mærkede disse produkter under hensyntagen til denne omstændighed med det formål at sælge så mange af dem som muligt?
—

Er forordning 91/2009 af 26. januar 2009 (1), hvorved der indføres endelig antidumpingtold på importen af visse skruer fra Kina, ugyldig som følge af, at Kommissionen og Rådet — ifølge WTO's Appellate Body — baserede sig på en proces, der knyttede definitionen af EU erhvervsgrenen til EU producenternes villighed til at indgå i stikprøve og til at blive kontrolleret, resulterende i en selv-selekteringsproces i industrien, som indebar en materiel risiko for forvrængning af undersøgelsen og resultatet.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 424/24

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Raad van State (Nederlandene) den 4. oktober 2017 — Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie mod H.

(Sag C-582/17)

(2017/C 424/35)

Processprog: nederlandsk

Den forelæggende ret

Raad van State

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie

Sagsøgt: H.

Præjudicielt spørgsmål

Skal Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 604/2013 (1) af 26. juni 2013 om fastsættelse af kriterier og procedurer til afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen af en ansøgning om international beskyttelse, der er indgivet af en tredjelandsstatsborger eller en statsløs i en af medlemsstaterne fortolkes således, at kun den medlemsstat, hvor ansøgningen om international beskyttelse blev indgivet første gang, skal afgøre, hvilken medlemsstat, der er ansvarlig, med den konsekvens, at en udlænding kun i denne medlemsstat i henhold til Dublinforordningens artikel 27 kan gøre gældende for domstolene, at der er sket en ukorrekt anvendelse af et af de ansvarlighedskriterier, der er omhandlet i Dublinforordningens kapitel III, herunder artikel 9?

(1) EUT 2013, L 180, s. 31, herefter Dublin-forordningen.