Retten bemærkede for det første, at den omstændighed, at en fællesskabsinstitution som svar på en ansøgning fra en person tilsender denne en skrivelse, ikke i sig selv gør denne skrivelse til en beslutning i traktatens artikel 173's forstand (præmis 30). Desuden skal en afgørelse, der har karakter af et afslag, bedømmes efter karakteren af den ansøgning, som den er et svar på. En fællesskabsinstitutions afslag på at tilbagekalde eller ændre en bestemt foranstaltning kan således navnlig kun anses for en retsakt, hvis lovlighed kan efterprøves i henhold til traktatens artikel 173, såfremt den foranstaltning, hvis tilbagekaldelse eller ændring afslås, selv kan anfægtes efter artikel 173 (præmis 31). I den foreliggende sag ønskede appellanterne at opnå, at Kommissionen tilbagekaldte sin beslutning af 19. december 1991 og traf en ny beslutning i den procedure, hvorunder den oprindelige beslutning blev truffet. Hvad angår denne procedure havde appellanterne imidlertid i forhold til de virksomheder, som deltog direkte i transaktionen, udelukkende stilling som tredjemand. De kunne derfor kun rejse krav om tilbagekaldelse af beslutningen af 19. december 1991, såfremt de var umiddelbart og individuelt berørt heraf (præmis 32, 33 og 34).

I den forbindelse fastslog Retten for det første, at den omstændighed, at en retsakt er egnet til at øve indflydelse på forbindelserne mellem aktionærerne i et selskab, ikke er tilstrækkeligt til at antage, at en af disse aktionærer kan anses for at være umiddelbart og individuelt berørt af retsakten (præmis 34). Hvad angår den foreliggende sag måtte det fastslås, at en beslutning, hvorved Kommissionen angiver, at en bestemt transaktion ikke falder ind under fusionsforordningen, ikke i sig selv er egnet til ændre beskaffenheden eller omfanget af aktionærernes rettigheder i det pågældende selskab, det være sig deres rettigheder som andelshavere eller deres mulighed for at deltage i den ledelse af virksomheden, som er forbundet med disse andelsrettigheder (præmis 35).

For det andet måtte der tages hensyn til, at Kommissionens beslutning af 19. december 1991 berørte appellanterne i deres egenskab af aktionærer og dermed berørte dem på samme måde som enhver anden aktionær i dette selskab, som omfatter omkring 140000. I betragtning af, at appellanternes andel i selskabskapitalen udgjorde mindre end 0,5%, og at appellanterne ikke havde påvist, at Kommissionens beslutning havde ændret deres situation i forhold til, hvad der gjaldt for enhver anden aktionær, fandt Retten, at det måtte fastslås, at beslutningen af 19. december 1991 ikke berørte appellanterne individuelt (præmis 36).

Endelig fandt Retten, at appellanterne med urette havde påberåbt sig, at de efter fast retspraksis såvel på konkurrenceområdet som vedrørende statsstøtte og antidumping kunne anlægge sag til beskyttelse af deres berettigede interesser, såfremt de havde anmodet om at deltage i proceduren forud for vedtagelsen af Kommissionens beslutning (præmis 37). Selv om det antoges, at denne del af retspraksis kunne overføres til fusionsområdet skulle der nemlig i hvert fald have været indgivet ansøgninger om genoptagelse af proceduren inden for en rimelig frist (præmis 38). Dette var imidlertid ikke sket i denne sag, da en uformel henvendelse til Kommissionen ikke kan betragtes som en anmodning om genoptagelse af proceduren, og da ansøgningen af 26. juni 1992 ikke kunne anses for rettidigt indgivet, idet appellanterne, som allerede i slutningen af marts eller i begyndelsen af april havde fået kendskab til de angiveligt nye omstændigheder, ikke havde indgivet ansøgningen inden for en rimelig frist (præmis 39).