ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2)

Skal § 4, stk. 1, i rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP, som blev indarbejdet i fællesskabsretten ved Rådets direktiv 1999/70 og direktiv 2001/23, fortolkes således, at artikel 24, stk. 5, i den kollektive overenskomst i byggebranchen bestemmer, at forskellige stillinger i medfør af to eller flere faste byggekontrakter med den samme virksomhed eller en gruppe af virksomheder inden for den i artikel 15, stk. 5, i lov om arbejdstageres rettigheder fastsatte periode eller frist ikke resulterer i, at den i den nævnte bestemmelse omhandlede status opnås i disse tilfælde såvel som i tilfælde af virksomhedsoverdragelse som omhandlet i artikel 44 i lov om arbejdstageres rettigheder eller subrogation som omhandlet i artikel 27 i førnævnte kollektive overenskomst, idet der ikke foreligger nogen objektiv begrundelse for at tilsidesætte den nationale lovgivning, hvor artikel 15, stk. 5, i lov om arbejdstageres rettigheder bestemmer, at »arbejdstagere, der med eller uden afbrydelse i en periode på 30 måneder har været ansat i mere end 24 måneder i den samme eller i forskellige stillinger inden for samme virksomhed eller samme koncern, og som har indgået mindst to tidsbegrænsede kontrakter, uanset om der er tale om direkte ansættelse eller ansættelse gennem et vikarbureau, og uanset om samme eller forskellige kontraktvilkår for midlertidig ansættelse har fundet anvendelse, skal anses for at være fastansat, medmindre andet er foreskrevet i denne artikels stk. 1, litra a), og stk. 2 og 3. Bestemmelserne i det foregående afsnit finder også anvendelse ved virksomhedsoverdragelse eller subrogation på de ved lov eller kollektiv overenskomst fastsatte betingelser«?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Conseil d’État (Frankrig) den 30. december 2019 – Les Chirurgiens-Dentistes de France, Confédération des Syndicats médicaux français, Fédération des Syndicats pharmaceutiques de France, Syndicat des Biologistes, Syndicat des Médecins libéraux, Union dentaire, Conseil national de l’Ordre des Chirurgiens-Dentistes, Conseil national de l’Ordre des Masseurs-Kinésithérapeutes og Conseil national de l’Ordre des Infirmiers mod Ministre des Solidarités et de la Santé, Ministre de l’Enseignement supérieur, de la Recherche et de l’Innovation og Premier ministre

(Sag C-940/19)

(2020/C 77/42)

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Conseil d’État

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: Les Chirurgiens-Dentistes de France, Confédération des Syndicats médicaux français, Fédération des Syndicats pharmaceutiques de France, Syndicat des Biologistes, Syndicat des Médecins libéraux, Union dentaire, Conseil national de l’Ordre des Chirurgiens-Dentistes, Conseil national de l’Ordre des Masseurs-Kinésithérapeutes og Conseil national de l’Ordre des Infirmiers

Sagsøgte: Ministre des Solidarités et de la Santé, Ministre de l’Enseignement supérieur, de la Recherche et de l’Innovation og Premier ministre

Præjudicielt spørgsmål

Udelukker artikel 4f, stk. 6, i direktiv 2005/36/EF af 7. september 2005 (1), at en medlemsstat indfører mulighed for en delvis adgang til et af de erhverv, som er omfattet af mekanismen for automatisk anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer i bestemmelserne i samme direktivs kapitel III i afsnit III?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/36/EF af 7.9.2005 om anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer (EUT 2005, L 255, s. 22).
Appel iværksat den 28. november 2019 af FV til prøvelse af dom afsagt af Retten (Ottende Afdeling) den 19. september 2019 i sag T-153/17, FV mod Rådet

(Sag C-877/19 P)

(2020/C 77/36)

Processprog: fransk

Parter

Appellant: FV (ved avocat É. Boigelot)

Den anden part i appelsagen: Rådet for Den Europæiske Union

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Ophævelse af dom af 19. september 2019 (sag T-153/17).

— Følgelig gives appellanten medhold i hans påstande i første instans og følgelig annulleres bedømmelsesrapporterne for 2014 og 2015, som blev endeligt vedtaget den 5. december 2016.

— Appelindstævnte tilpligtes at betale sagsomkostningerne for begge instanser.

Anbringender og væsentligste argumenter

I den appellerede dom blev påstanden om annullation af bedømmelsesrapporterne for 2014 og 2015 forkastet.

Appellanten har fremført et anbringende dels om tilsidesættelse af kontrolforpligtelsen og af begrundelsespligten, samt om forkert gengivelse af sagsakterne, dels om tilsidesættelse af bedømmelsesvejledningen, af begrundelsespligten og af omsorgspligten, samt om anlæggelse af et åbenbart urigtigt skøn.

Ifølge appellanten anlagde Retten et åbenbart urigtigt skøn og gengav de faktiske omstændigheder forkert ved at antage, at hans, adgiveligt upassende, adfærd var den eneste grund til, at administrationen havde tildelt ham bedømmelsen »god« for »ansvarsfølelse«, selv om denne rubrik i bedømmelsesvejledningen er defineret som »den pågældendes engagement i arbejdet, hans parathed til at udføre opgaverne i en aktiv og konstruktiv ånd«.

Desuden efterprøvede Retten ikke formindskelsen af appellantens arbejdsopgaver korrekt. Sygdom og lægeligt begrundet deltidsarbejde ville ikke kunne begrunde en tilbagetrækning af en del af en tjenestemands arbejdsopgaver, oven i købet uden dennes accept.

I øvrigt har appellanten anfægtet Rettens bedømmelse af ændringen af kontor og af stilling samt af appellantens adfærd i bedømmelsesåret 2014 og gjort gældende, at der er tale om en forkert gengivelse af sagsakterne.

Endelig har den appellerede dom undladt at underkende tilsidesættelsen af omsorgspligten, navnlig hvad angår en tjenestemand, hvis psykologiske helbred er påvirket, og at anvende tjenestemandsvedtægtens artikel 59, stk. 1, tredje afsnit.
4.

Såfremt det første og det andet spørgsmål besvares bekræftende, og det tredje spørgsmål besvares benægtende: Skal artikel 294, stk. 2, i Kommissionens forordning (EØF) nr. 2454/93 af 2. juli 1993 om visse gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning (EØF) nr. 2913/92 om indførelse af en EF-toldkodeks (gennemførelsesforordningen til EF-toldkodeksen) (2) fortolkes således, at a) en bevilling med tilbagevirkende kraft fra den dato, hvor den oprindelige bevillings gyldighedsperiode udløb, som fastsat i bestemmelsens stk. 3, højst kunne meddeles således, at den gjaldt fra et år før datoen for ansøgningens indgivelse, og b) skal kravet i bestemmelsens stk. 3 om, at der skal foreligge et dokumenteret økonomisk behov og at ansøgningen ikke må være forbundet med forsøg på bedrageri eller åbenbar forsømmelighed, også skal være opfyldt ved en fornyelse af en bevilling i henhold til stk. 2?
1)

Følger der af EU-retten en direkte anvendelig regel, som giver en afgiftspligtig person, til hvem Finanzamt (skatte-og afgiftsmyndigheden) i en situation som den i hovedsagen omhandlede ikke rettidigt har tilbagebetalt et momstilgodehavende, et krav på morarenter, således at den pågældende kan gøre dette krav gældende over for skatte- og afgiftsmyndigheden eller ved forvaltningsdomstolene, selv om den nationale lovgivning ikke indeholder en sådan renteregel? Såfremt spørgsmål 1. besvares bekræftende:
1)

Foreligger der også en »direkte tilsluttet flyforbindelse« som omhandlet i artikel 2, litra h), i forordning (EF) nr. 261/2004 (1), hvis der i forbindelse med flyvninger, som er reserveret samlet, og som indebærer en mellemlanding i en omstigningslufthavn uden for den Europæiske Unions område, planlægges et længere ophold på stedet for mellemlandingen og videreflyvningen ikke er reserveret på den tidligst mulige flyvning?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Rechtbank Amsterdam (Nederlandene) den 6. november 2019 — Stichting Cartel Compensation og Equilib Netherlands BV mod Koninklijke Luchtvaart Maatschappij NV m.fl.

(Sag C-819/19)

(2020/C 95/12)

Processprog: nederlandsk

Den forelæggende ret

Rechtbank Amsterdam

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: Stichting Cartel Compensation, Equilib Netherlands BV og Equilib Netherlands BV

Sagsøgte: Koninklijke Luchtvaart Maatschappij NV, Martinair Holland NV, Deutsche Lufthansa AG, Lufthansa Cargo AG, British Airways plc, Société Air France SA, Singapore Airlines Ltd, Singapore Airlines Cargo Pte Ltd, Koninklijke Luchtvaart Maatschappij NV, Martinair Holland NV, Société Air France SA, Singapore Airlines Cargo Pte Ltd, Singapore Airlines Ltd, Lufthansa Cargo AG, Deutsche Lufthansa AG, Swiss International Air Lines AG, British Airways plc, Air Canada, Cathay Pacific Airways Ltd, SAS AB, Scandinavian Airlines System Denmark-Norway-Sweden, SAS Cargo Group A/S, Koninklijke Luchtvaart Maatschappij NV, Martinair Holland NV, Société Air France SA, Lufthansa Cargo AG, Deutsche Lufthansa AG British Airways plc

Præjudicielt spørgsmål

Er en national ret i en tvist mellem skadelidte parter (i dette tilfælde bortfragtere, modtagere af luftfragttjenesteydelser) og luftfartsselskaber beføjet til — enten i medfør af den direkte virkning af artikel 101 TEUF, eller i al fald af EØS-aftalens artikel 53, eller i medfør af (den umiddelbare virkning af) artikel 6 i forordning 1/2003 (1) — at anvende artikel 101 TEUF, eller i al fald EØS-aftalens artikel 53, i fuldt omfang på aftaler/samordnet praksis mellem luftfartsselskaberne vedrørende fragttjenesteydelser på flyvninger gennemført før den 1. maj 2004 på ruter mellem lufthavne i EU og lufthavne uden for EØS, henholdsvis før den 19. maj 2005 på ruter mellem Island, Liechtenstein, Norge og lufthavne uden for EØS, henholdsvis på flyvninger gennemført før den 1. juni 2002 mellem lufthavne i EU og Schweiz, også i den periode, hvor overgangsordningen i henhold til artikel 104 TEUF og 105 TEUF var gældende, eller er overgangsordningen til hinder herfor?

(1) Rådets forordning (EF) nr. 1/2003 af 16.12.2002 om gennemførelse af konkurrencereglerne i traktatens artikel 81 og 82 (EFT 2003, L 1, s. 1).
1)

Skal aftalen mellem Det Europæiske Fællesskab og Det Schweiziske Forbund af 21. juni 1999 (1) om luftfart, som ændret ved afgørelse nr. 2/2010 (2) truffet af Luftfartsudvalget Fællesskabet/Schweiz af 26. november 2010 fortolkes således, at Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 261/2004 af 11. februar 2004 om fælles bestemmelser om kompensation og bistand til luftfartspassagerer ved boardingafvisning og ved aflysning eller lange forsinkelser og om ophævelse af forordning (EØF) nr. 295/91 (3) i overensstemmelse med forordningens artikel 3, stk. 1, litra b), også gælder for luftfartspassagerer, der efter en flyvning fra et tredjeland ankommer til en lufthavn i Schweiz for derefter at påbegynde en flyvning til en medlemsstat?
C 95/14

Appel iværksat den 4. december 2019 af Susanne Rutzinger-Kurpas til prøvelse af dom afsagt af Retten (Tredje Afdeling) den 3. oktober 2019 i sag T-491/18 — Vafo Praha mod EUIPO — Rutzinger-Kurpas

(Sag C-887/19 P)

(2020/C 95/14)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Susanne Rutzinger-Kurpas (ved Rechtsanwalt F. Lichtnecker)

De andre parter i appelsagen: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret og Vafo Praha s.r.o.

Den Europæiske Unions Domstol (Afdelingen for bevilling af appel) har ved kendelse af 11. februar 2020 besluttet, at appellen ikke admitteres, og truffet afgørelse om, at Susanne Rutzinger-Kurpas bærer sine egne omkostninger.
1)

Er en national fortolkning og praksis, hvorefter afgiftsmyndigheden nægter retten [til at fradrage moms] i forbindelse med en økonomisk transaktion mellem parterne på det grundlag, at denne myndighed anser retsforholdet mellem disse parter (en arbejdskontrakt) for at være svigagtigt, fordi det medfører en fradragsret, og derfor kvalificerer det i overensstemmelse med § 1, stk. 7, i [lov om almindelige skatte- og afgiftsprocedurer] som en aktivitet (formidlingsvirksomhed), der ikke medfører en fradragsret, idet førnævnte myndighed er af den opfattelse, at parternes adfærd har til formål at begå skatteunddragelse, eftersom den aktivitet, som modtageren af fakturaen udøver, ikke nødvendigvis skal antage [denne form for erhvervsvirksomhed], idet den pågældende ligeledes kunne have udøvet den i egenskab af formidler, i overensstemmelse med de relevante bestemmelser [om momsfradrag] i direktiv 2006/112 (1) og med princippet om afgiftsneutralitet? Har afgiftspligtige personer i denne forbindelse, som et krav for at anvende [momsfradraget], en afgiftsmæssig forpligtelse til at vælge den form for økonomisk aktivitet, som medfører den største afgiftsbyrde, eller udgør den omstændighed, at de under udøvelsen af den aftalefrihed, som de er tillagt, og med formål, der ikke er knyttet til skattelovgivningen, vælger en kontraktform for den økonomiske aktivitet, der finder sted mellem dem, som også har en virkning, som de ikke forfølger, som består i retten til at fradrage moms, et misbrug?
1)

Skal artikel 90, stk. 1, i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (1) fortolkes således, at den er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omtvistede, hvorefter en medicinalvirksomhed, som i henhold til en aftale, hvis indgåelse ikke er obligatorisk, foretager betalinger til den statslige sygeforsikringsinstitution på grundlag af den omsætning, der er opnået med farmaceutiske produkter, og som dermed ikke beholder den fulde modydelse for disse produkter, ikke har ret til efterfølgende at nedsætte sit afgiftsgrundlag alene på grund af den omstændighed, at betalingerne hverken sker på den måde, der er fastlagt i medicinalvirksomhedens forretningspolitik, eller hovedsageligt i reklameøjemed?
5)

Såfremt et direktiv ikke er blevet gennemført i den nationale lovgivning, kan det da i sig selv skabe forpligtelser for privatpersoner og dermed i sig selv udgøre grundlaget for et søgsmål mod en privatperson i en tvist, som er anlagt ved en national domstol?
1)

Er artikel 15, litra c), og artikel 2, litra f), i direktiv 2011/95/EU (1) til hinder for en fortolkning og anvendelse af en bestemmelse i national ret, hvorefter en alvorlig og individuel trussel mod en civilpersons liv eller fysiske integritet som følge af vilkårlig vold i forbindelse med væbnet konflikt (i den forstand, at en civilperson alene som følge af sin tilstedeværelse i det berørte område vil løbe en reel risiko for at være udsat for en sådan trussel) i de tilfælde, hvor truslen ikke er specifikt rettet mod denne person på grund af specielle omstændigheder ved den pågældendes situation, kun kan foreligge, såfremt der allerede er konstateret et minimum af civile ofre (døde og sårede)?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Consiglio di Stato (Italien) den 12. december 2019 — Ministero della Giustizia, ved ministeren p.t. mod GN

(Sag C-914/19)

(2020/C 87/12)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Consiglio di Stato

Parter i hovedsagen

Appellant: Ministero della Giustizia, ved ministeren p.t.

Indstævnt: GN

Andre parter i sagen: HM, JL og JJ

Præjudicielt spørgsmål

Er artikel 21 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, artikel 10 TEUF og artikel 6 i Rådets direktiv 2000/78/EF (1) af 27. november 2000, som fastsætter et forbud mod forskelsbehandling på grund af alder for så vidt angår adgang til beskæftigelse, til hinder for, at en medlemsstat kan fastsætte en maksimal aldersgrænse for adgang til notarerhvervet?

(1) Rådets direktiv 2000/78/EF af 27.11.2000 om generelle rammebestemmelser om ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv (EFT 2000, L 303, s. 16).
2)

a) Såfremt spørgsmål 1 a) skal besvares bekræftende: Skal artikel 6b, stk. 1, første afsnit, i forordning (EU) nr. 531/2012 i en situation som den foreliggende fortolkes således, at der også for så vidt angår tarifoptionen som sådan kan opstilles en politik om rimeligt forbrug (»Fair Use Policy«) i forbindelse med brug af regulerede detailroamingtjenester? b) Såfremt spørgsmål 1 a) skal besvares bekræftende og spørgsmål 2 a) skal besvares benægtende: Skal artikel 6b, stk. 1, første afsnit, i forordning (EU) nr. 531/2012 i en situation som den foreliggende fortolkes således, at der kan opstilles en fælles politik om rimeligt forbrug (»Fair Use Policy«) i forbindelse med brug af regulerede detailroamingtjenester for både mobilkommunikationstariffen og tarifoptionen med den konsekvens, at den samlede indenlandske detailpris ved mobilkommunikationstariffen eller summen af de samlede indenlandske detailpriser ved mobilkommunikationstariffen og tarifoptionen skal lægges til grund ved udmålingen af de mængder data, der skal stilles til rådighed inden for rammerne af en fælles »Fair Use Policy«? c) Såfremt spørgsmål 1 a) skal besvares bekræftende og spørgsmål 2 a) samt 2 b) skal besvares benægtende: Kan artikel 6b, stk. 1, første afsnit, i forordning (EU) nr. 531/2012, sammenholdt med artikel 4, stk. 2, første afsnit, i gennemførelsesforordningen (EU) 2016/2286 (2) i en situation som den foreliggende anvendes analogt således, at der kan opstilles en politik om rimeligt forbrug (»Fair Use Policy«) for tarifoptionen som sådan?
4.

Den appellerede kendelses præmis 30 og 35 savner en begrundelse for, at det, som hævdet, var nødvendigt at konvertere alle de supplerende kapitalinstrumenter som en nødvendig forudsætning for at gennemføre det afviklingsinstrument, som består i et salg af virksomheden.
2)

Skal artikel 10, litra f), i forordning nr. 1069/2009 fortolkes således, at den oprindelige kategorisering som kategori 3-materiale for animalske produkter eller fødevarer indeholdende animalske produkter går tabt, når materialet på grund af senere nedbrydnings- eller fordærvelsesprocesser udgør en risiko for folke- og dyresundheden?
D)

Hvis de ovenstående spørgsmål besvares bekræftende, således at en udvidelse af moderselskabets ansvar for sine handlinger til at omfatte datterselskaber accepteres, ville en national standard som i konkurrencelovens artikel 71, stk. 2, som udelukkende giver mulighed for at udvide datterselskabets ansvar til moderselskabet, være forenelig med denne fællesskabsretlige doktrin, og ville det forudsætte, at moderselskabet har en kontrollerende stilling i forhold til datterselskabet?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesfinanzgericht (Østrig) den 20. december 2019 — Titanium Ltd

(Sag C-931/19)

(2020/C 87/14)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Bundesfinanzgericht

Parter i hovedsagen

Appellant: Titanium Ltd

Sagsøgt myndighed: Finanzamt Wien 1/23

Præjudicielt spørgsmål (1)

Skal begrebet »fast forretningssted« forstås således, at der altid skal foreligge menneskelige og tekniske ressourcer, og at ydelsesleverandørens eget personale derfor altid skal forefindes på forretningsstedet, eller kan en fast ejendom i det konkrete tilfælde, hvor afgiftspligtig udlejning af en i indlandet beliggende ejendom fremstår som en passiv toleranceydelse, også uden menneskelige ressourcer anses for et »fast forretningssted«?

(1) Om fortolkning af Rådets direktiv 2006/112/EF af 28.11.2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (EUT 2006, L 347, s. 1) som ændret ved direktiv 2008/8/EF (EUT 2008, L 44, s. 11) og Rådets gennemførelsesforordning (EU) nr. 282/2011 af 15.3.2011 om foranstaltninger til gennemførelse af direktiv 2006/112/EF (EUT 2011, L 77, s. 1).
C 87/5

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal Supremo (Spanien) den 28. november 2019 — L mod Banco de Caja España de Inversiones, Salamanca y Soria, S.A.U.

(Sag C-869/19)

(2020/C 87/06)

Processprog: spansk

Den forelæggende ret

Tribunal Supremo

Parter i hovedsagen

Sagsøger: L

Sagsøgt: Banco de Caja España de Inversiones, Salamanca y Soria, S.A.U.

Præjudicielt spørgsmål

Er artikel 6, stk. 1, i direktiv 93/13/EØF (1) til hinder for anvendelsen af det processuelle princip om forhandlingsgrundsætningen, om kongruens og om forbud mod reformatio in pejus, som forhindrer den ret, der behandler appelsagen anlagt af banken til prøvelse af en afgørelse, som tidsmæssigt begrænsede tilbagebetalingen af de beløb, der var blevet betalt med urette af forbrugeren på grundlag af en »gulvklausul«, der er blevet erklæret ugyldig, i at tilkende forbrugeren fuld tilbagebetaling af sådanne beløb og derved forværre appellantens stilling, fordi den nævnte begrænsning ikke er blevet appelleret af forbrugeren?

(1) Rådets direktiv 93/13/EØF af 5.4.1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler (EFT 1993, L 95, s. 29).
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Rechtbank Den Haag, Sitzungsort ’s Hertogenbosch (Nederlandene) den 16. december 2019 — LH mod Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid

(Sag C-921/19)

(2020/C 103/15)

Processprog: nederlandsk

Den forelæggende ret

Rechtbank Den Haag, Sitzungsort ’s Hertogenbosch

Parter i hovedsagen

Sagsøger: LH

Sagsøgt: Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid

Præjudicielle spørgsmål

1) Kan den omstændighed, at en medlemsstats besluttende myndighed bestemmer, at originale dokumenter aldrig kan udgøre nye elementer eller oplysninger, såfremt disse dokumenters ægthed ikke kan fastslås, forenes med proceduredirektivets artikel 40, stk. 2 (1), sammenholdt med kvalifikationsdirektivets artikel 4, stk. 2 (2), og artikel 47 og 52 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder? Såfremt dette ikke er tilfældet, har det da nogen betydning, hvis ansøgeren i forbindelse med en fornyet ansøgning fremlægger kopier af dokumenter eller dokumenter hidrørende fra en kilde, der ikke objektivt kan efterprøves?

2) Skal proceduredirektivets artikel 40, sammenholdt med kvalifikationsdirektivets artikel 4, stk. 2, fortolkes således, at en medlemsstats besluttende myndighed, når den bedømmer dokumenter og tillægger dem bevisværdi, kan sondre mellem dokumenter, der fremlægges ved en første ansøgning, og dokumenter, der fremlægges ved en fornyet ansøgning? Er det tilladt en medlemsstat, såfremt der fremlægges dokumenter ved en fornyet ansøgning, ikke at opfylde samarbejdspligten yderligere, når dokumenternes ægthed ikke kan fastslås?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/32/EU af 26.6.2013 om fælles procedurer for tildeling og fratagelse af international beskyttelse (EUT 2013, L 180, s. 60).

(2) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/95/EU af 13.12.2011 om fastsættelse af standarder for anerkendelse af tredjelandsstatsborgere eller statsløse som personer med international beskyttelse, for en ensartet status for flygtninge eller for personer, der er berettiget til subsidiær beskyttelse, og for indholdet af en sådan beskyttelse (EUT 2011, L 337, s. 9).
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal Supremo (Spanien) den 17. december 2019 — Van Ameyde España S.A. mod GES Seguros y Reaseguros S.A.

(Sag C-923/19)

(2020/C 103/17)

Processprog: spansk

Den forelæggende ret

Tribunal Supremo

Parter i hovedsagen

Sagsøgt og appellant: Van Ameyde España S.A.

Sagsøger og indstævnt: GES Seguros y Reaseguros S.A.

Præjudicielt spørgsmål

Er artikel 3, sidste afsnit, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/103/EF (1) af 16. september 2009 om ansvarsforsikring for motorkøretøjer og kontrollen med forsikringspligtens overholdelse, sammenholdt med det nævnte direktivs artikel 1, til hinder for en fortolkning af en national bestemmelse (artikel 5, stk. 2, i lov om erstatningsansvar og forsikring for motorkøretøjer), ifølge hvilken skade på en sættevogn, i tilfælde som det i hovedsagen foreliggende, anses for at være undtaget fra dækningen af en lovpligtig forsikring for motorforvognen eller det trækkende køretøj, fordi sættevognen sidestilles med de ting, der bliver transporteret i motorforvognen eller det trækkende køretøj, eller endog fordi sættevognen, for så vidt angår tingsskade, anses for at udgøre et enkelt køretøj sammen med motorforvognen eller det trækkende køretøj?

(1) EUT 2009, L 263, s. 11.
Appel iværksat den 25. november 2019 af NHS, Inc. til prøvelse af dom afsagt af Retten (Ottende Afdeling) den 19. september 2019 i sag T-378/18 — NHS mod EUIPO

(Sag C-858/19 P)

(2020/C 103/13)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: NHS, Inc. (ved advokat P. Olson)

Den anden part i appelsagen i appelsagen: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO)

Den Europæiske Unions Domstol (Afdelingen for bevilling af appel) har ved kendelse af 6. februar 2020 besluttet, at appellen ikke admitteres og truffet afgørelse om, at NHS, Inc bærer sine egne omkostninger.