Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Retspleje - fremsættelse af nye anbringender under sagens behandling - betingelser - nyt anbringende - begreb

(Rettens procesreglement, art. 48, stk. 2)

2. Erstatningssøgsmål - selvstændig karakter i forhold til annullationssøgsmål - krav om udtømning af de nationale retsmidler - undtagelser - ikke muligt at opnå erstatning for den nationale ret, når tabet forvoldes af fællesskabsinstitutionerne - krænkelse af et registreret varemærke

(Art. 235 EF og art. 288, stk. 2, EF)

3. Tilnærmelse af lovgivningerne - varemærker - direktiv 89/104 - ret for indehaveren af et registreret varemærke til at modsætte sig uberettiget anvendelse af varemærket - tegn identisk med eller svarende til varemærket - erhvervsmæssig brug - begreb - anvendelse af det officielle eurosymbol som måden at betegne den fælles mønt - ikke omfattet

[Rådets direktiv 89/104, art. 5, stk. 1, litra b)]

4. Tilnærmelse af lovgivningerne - varemærker - direktiv 89/104 - ret for indehaveren af et registreret varemærke til at modsætte sig uberettiget anvendelse af varemærket - risiko for forveksling - bedømmelse - risiko for forbindelse - utilstrækkelig karakter

[Rådets direktiv 89/104, art. 5, stk. 1, litra b)]

5. Ansvar uden for kontraktforhold - betingelser - lovlig retsakt - faktisk tab, årsagssammenhæng og usædvanligt og særligt tab - kumulativ karakter

(Art. 288, stk. 2, EF)

Sammendrag

$$1. I henhold artikel 48, stk. 2, første punktum, i Rettens procesreglement må der ikke fremsættes nye anbringender under sagens behandling, medmindre de støttes på retlige eller faktiske omstændigheder, som er kommet frem under retsforhandlingerne. I denne forbindelse antages til realitetsbehandling et anbringende, der udgør en uddybning af et anbringende, som tidligere er fremsat direkte eller indirekte, og som har en nær sammenhæng med dette.

( jf. præmis 33 og 34 )

2. Erstatningssøgsmålet i artikel 235 EF og artikel 288, stk. 2, EF er indført som en selvstændig søgsmålsform med et ganske særligt formål inden for rammerne af Fællesskabets søgsmåls- og klageregler og med særlige betingelser udfærdiget med dette formål for øje. Erstatningssøgsmålet skal ganske vist bedømmes i forhold til hele det retsbeskyttelsessystem, der gælder for de enkelte retssubjekter, og kan således i visse tilfælde kun antages til realitetsbehandling, hvis de nationale retsmidler er udtømt, men det er dog en forudsætning, at disse nationale retsmidler effektivt beskytter de retssubjekter, der er af den opfattelse, at de er blevet krænket ved fællesskabsinstitutionernes retsakter, og at de kan sikre erstatning af det påståede tab.

Dette er ikke tilfældet, såfremt retsinstanserne i de medlemsstater, hvori figurtegnet er registreret som varemærke, fastslår, at en EF-institution har krænket dette tegn. En sådan konstatering kan nemlig ikke føre til, at der gives medhold i kravet om erstatning af det af varemærkeindehaveren lidte tab, da artikel 235 EF og artikel 288 EF har tildelt Fællesskabets retsinstanser enekompetence i sager om erstatning, som anlægges mod Fællesskabet, der i henhold til artikel 288, stk. 2, EF - i overensstemmelse med de almindelige grundsætninger, der er fælles for medlemsstaternes retssystemer - skal erstatte skader forvoldt af dets institutioner eller af dets ansatte under udøvelsen af deres hverv.

( jf. præmis 87 og 89 )

3. Brugen af et tegn, der er identisk med varemærket, finder klart sted erhvervsmæssigt, jf. artikel 5, stk. 1, litra b), i første direktiv 89/104 om varemærker, når den finder sted i forbindelse med en erhvervsmæssig virksomhed, hvormed der søges opnået økonomisk vinding. Formålet med den af varemærket ydede beskyttelse er nemlig navnlig at sikre varemærkets funktion som angivelse af oprindelse. Ifølge retspraksis er varemærkets afgørende funktion at garantere oprindelsen af varen eller tjenesteydelsen, der er omfattet af varemærket, over for forbrugeren eller den endelige bruger, som dermed sættes i stand til uden risiko for forveksling at adskille varen eller tjenesteydelsen fra varer eller tjenesteydelser med en anden forretningsmæssig oprindelse, og at varemærket, for at det kan udøve sin funktion som en væsentlig bestanddel af den ordning med loyal konkurrence, som skal gennemføres efter traktaten, skal udgøre en garanti for, at alle varer eller tjenesteydelser, der er forsynet med det, er blevet fremstillet under kontrol af én bestemt virksomhed, der er ansvarlig for deres kvalitet.

I den forbindelse udgør det officielle eurosymbol ikke et tegn, der anbringes på varer eller tjenesteydelser med henblik på at adskille dem fra andre varer eller tjenesteydelser og således gøre det muligt for kundekredsen at identificere deres oprindelse, men tilsigter at betegne en fælles valuta, og der foranstilles eller følger ofte et tal. Dets brug som en måde at betegne den fælles valuta svarer således ikke til en erhvervsmæssig brug af et tegn, der udgør et varemærke, i henhold til direktivet.

( jf. præmis 93-96 )

4. Artikel 5, stk. 1, litra b), i første varemærkedirektiv 89/104 kan kun finde anvendelse, når de varer eller tjenesteydelser, der er dækket af varemærket, er af samme eller lignende art som dem, der er dækket af det pågældende tegn, og der som følge heraf i offentlighedens bevidsthed er forvekslingsrisiko, herunder at der er en forbindelse med varemærket. I denne forbindelse er begrebet risiko for, at der er en forbindelse, ikke et alternativ til begrebet risiko for forveksling, men tjener til nærmere at fastlægge begrebets rækkevidde, således at den blotte risiko for en forbindelse ikke kan opfylde betingelsen om forvekslingsrisiko.

( jf. præmis 123-125 )

5. Hvis princippet om et objektivt ansvar skal anerkendes i fællesskabsretten, forudsætter det under alle omstændigheder, at tre betingelser kumulativt er opfyldt, nemlig at det hævdede tab foreligger, at der er årsagssammenhæng mellem tabet og den handling, der lægges Fællesskabets institutioner til last, samt at tabet har en usædvanlig og særlig karakter.

For så vidt angår betingelsen om et faktisk og reelt tab påhviler det sagsøgeren over for Fællesskabets retsinstanser at føre bevis for, at det tab, der hævdes at være lidt, faktisk er indtrådt. I denne forbindelse kan spørgsmålet om, hvorvidt der foreligger et faktisk og reelt tab, ikke besvares abstrakt af Fællesskabets retsinstanser, men det skal besvares under hensyn til de nøjagtige faktiske omstændigheder, som kendetegner den sag, som disse retsinstanser har fået forelagt.

Årsagsforbindelsen i henhold til artikel 288, stk. 2, EF antages i øvrigt at foreligge, når der er en direkte årsagsforbindelse mellem den retsakt, der bebrejdes den pågældende institution, og det påberåbte tab. Sagsøgeren har bevisbyrden for denne årsagsforbindelse. Fællesskabet ifalder kun ansvar, hvis tabet er en tilstrækkelig direkte følge af den pågældende institutions adfærd.

( jf. præmis 161-163 )