ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
35

Den belgiske regering har anført, at den belgiske lovgiver ved artikel 1 i kongelig anordning nr. 20 af 20. juli 1970 og rubrik XXVIII i tabel A i bilaget til denne kongelige anordning har indført en sådan begrænsning med henblik på at fastsætte, at den nedsatte momssats alene skal anvendes på indrømmelse af retten til adgang til sportsfaciliteter og retten til at bruge disse faciliteter, hvorved enhver instruktion, personlig eller ej, og enhver rådgivning i form af undervisning er udelukket. Som det nærmere bestemt fremgår af den særlige administrative kommentar vedrørende drift af fitnesscentre, der blev vedtaget den 24. juli 1984, vil en fitnesscenteroperatørs tjenesteydelser være underlagt den normale momssats, såfremt den pågældende operatør yder undervisning til de personer, som udøver forskellige former for aktiviteter i centret.
Artikel 22 med overskriften (»Afslutning af proceduren på grund af udenretslig fyldestgørelse eller ved bortfald af tvistens genstand. Særlige tilfælde, hvor udsættelsen indstilles.«) i Ley 1/2000 de Enjuiciamiento Civil (lov nr. 1/2000 om den civile retspleje) af 7. januar 2000 (BOE nr. 7 af 8.1.2000, s. 575), i den affattelse, der finder anvendelse på tvisten i hovedsagen (herefter »LEC«), bestemmer:

»1. Når der på grund af indtrufne omstændigheder med hensyn til søgsmålet og modkravet ikke længere foreligger en legitim interesse i at opnå den ønskede effektive retsbeskyttelse, fordi sagsøgerens krav, og eventuelt sagsøgtes modkrav, er blevet fyldestgjort uden for sagen, eller af andre grunde, underrettes parterne herom, og efter aftale mellem parterne fastslår Letrado de la Administración de Justicia (justitssekretæren), at sagen er afsluttet, uden at der skal træffes afgørelse om, at den ene part tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

2. Hvis en af parterne gør gældende, at den pågældende fortsat har en legitim interesse, idet vedkommende med behørig begrundelse afviser, at der er sket udenretslig fyldestgørelse af den pågældendes krav, eller anfører andre argumenter, tilsiger justitssekretæren parterne til at møde for retten inden for en frist på ti dage alene med henblik på dette spørgsmål.

Efter mødet afsiger retten kendelse inden for ti dage om spørgsmålet om, hvorvidt sagen skal fortsættes, og om at omkostningerne skal bæres af den part, som ikke har fået medhold i sin påstand.

3. Kendelser, hvori det fastslås, at sagen fortsættes, kan ikke appelleres. Kendelser, hvori det fastslås, at sagen afsluttes, kan appelleres.«
34

I denne henseende bemærkes, at det udelukkende tilkommer den nationale ret, for hvilken en tvist er indbragt, og som har ansvaret for den retlige afgørelse, som skal træffes, på grundlag af omstændighederne i den konkrete sag at vurdere, såvel om en præjudiciel afgørelse er nødvendig for, at den kan afsige dom, som relevansen af de spørgsmål, den forelægger Domstolen. Når de forelagte spørgsmål vedrører fortolkningen eller gyldigheden af en EU-retlig regel, er Domstolen derfor principielt forpligtet til at træffe afgørelse. Heraf følger, at der foreligger en formodning for, at spørgsmål, som er forelagt af de nationale retter, er relevante. Domstolen kan kun afslå at træffe afgørelse vedrørende et præjudicielt spørgsmål fra en national ret, såfremt det fremgår, at den ønskede fortolkning savner enhver forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand, såfremt problemet er af hypotetisk karakter, eller såfremt Domstolen ikke råder over de faktiske og retlige oplysninger, som er nødvendige for, at den kan foretage en sagligt korrekt besvarelse af disse spørgsmål (dom af 24.2.2022, Viva Telecom Bulgaria, C-257/20, EU:C:2022:125, præmis 41 og den deri nævnte retspraksis).
32

Eftersom underposition 85177011 i KN ikke kan fortolkes således, at den omfatter antenner til routere, for så vidt som disse antenner ikke kan sidestilles med »[a]ntenner til radiotelegrafi- eller radiotelefoniapparater«, skal opsamlingsunderposition 85177019 i KN fortolkes således, at de nævnte antenner henhører under sidstnævnte underposition.
Nævnte direktivs artikel 7 med overskriften »Urimelige kontraktvilkår og handelspraksisser« foreskriver i stk. 1-3:

»1. Medlemsstaterne træffer bestemmelse om, at et kontraktvilkår eller en handelspraksis vedrørende betalingsdagen eller betalingsfristen, morarentesatsen eller kompensation for inddrivelsesomkostningerne enten ikke er bindende eller giver grundlag for krav om skadeserstatning, hvis vilkåret er klart urimeligt over for kreditor.

Ved afgørelsen af, om et kontraktvilkår eller en handelspraksis er klart urimelig(t) over for kreditor i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i første afsnit, tages der hensyn til alle sagens omstændigheder, herunder:

a) enhver klar afvigelse fra god handelspraksis i strid med god tro og redelig handlemåde

b) produktets eller tjenesteydelsens art samt

c) om skyldneren har en objektiv grund til at fravige den lovbestemte rente for forsinket betaling, betalingsfristen […] eller det faste beløb i artikel 6, stk. 1.

2. For så vidt angår stk. 1 anses et kontraktvilkår eller en handelspraksis, som udelukker morarenter ved forsinket betaling, for at være klart urimelig(t).

3. For så vidt angår stk. 1 formodes et kontraktvilkår eller en handelspraksis, som udelukker kompensation for inddrivelsesomkostninger, jf. artikel 6, at være klart urimelig(t).«
17

Det skal i denne henseende for det første bemærkes, at det følger af Domstolens faste praksis, at det udelukkende tilkommer den nationale ret, for hvilken en tvist er indbragt, og som har ansvaret for den retlige afgørelse, som skal træffes, på grundlag af omstændighederne i den konkrete sag at vurdere, såvel om en præjudiciel afgørelse er nødvendig for, at den kan afsige dom, som relevansen af de spørgsmål, den forelægger Domstolen. Når de forelagte spørgsmål vedrører fortolkningen eller gyldigheden af en EU-retlig regel, er Domstolen derfor principielt forpligtet til at træffe afgørelse. Heraf følger, at der foreligger en formodning for, at spørgsmål, som er forelagt af de nationale retter, er relevante. Domstolen kan kun afslå at træffe afgørelse vedrørende et præjudicielt spørgsmål fra en national ret, såfremt det fremgår, at den ønskede fortolkning savner enhver forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand, såfremt problemet er af hypotetisk karakter, eller såfremt Domstolen ikke råder over de faktiske og retlige oplysninger, som er nødvendige for, at den kan foretage en sagligt korrekt besvarelse af disse spørgsmål (dom af 16.7.2020, Facebook Ireland og Schrems, C-311/18, EU:C:2020:559, præmis 73 og den deri nævnte retspraksis).
34

Under disse omstændigheder har Curtea de Apel Oradea (appeldomstolen i Oradea) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Skal bestemmelserne i artikel 9, stk. 1, i direktiv [2000/78], hvorefter det sikres, at »enhver, der mener sig krænket, fordi princippet om ligebehandling tilsidesættes i forhold til den pågældende«, kan indgive klage, og bestemmelserne i [chartrets] artikel 47, [stk. 1,] der sikrer, at enhver »skal have adgang til effektive retsmidler [og] har ret til en retfærdig […] rettergang«, fortolkes således, at de er til hinder for en national lovgivning som den, der følger af artikel 211, litra c), i [lov om dialogen mellem arbejdsmarkedets parter], ifølge hvilken fristen på tre år for at anlægge erstatningssøgsmål løber »fra den dato, hvor tabet er opstået«, uafhængigt af, om sagsøgerne har haft kendskab til tabets opståen (og omfang)? 2) Skal bestemmelserne i artikel 2, stk. 1 og 2, og bestemmelserne i artikel 3, stk. 1, litra c), in fine, i direktiv [2000/78] fortolkes således, at de er til hinder for en national lovgivning som den, der følger af artikel 1, stk. 2, i [rammelov nr. 330/2009], som fortolket i [kassationsdomstolens dom], under omstændigheder, hvor [de omhandlede dommere] ikke havde haft den lovbestemte mulighed for at anmode om forhøjet [leder]godtgørelse, idet de var blevet ansat inden for retsvæsenet efter ikrafttræden af lov nr. 330/2009, dvs. en retsakt, der udtrykkeligt bestemte, at lønrettigheder udelukkende er og forbliver dem, der er fastsat i denne lov, med den følge, at der er skabt en lønmæssig forskelsbehandling i forhold til deres kollegaer, herunder på baggrund af alderskriteriet, hvilket i praksis er ensbetydende med, at kun de ældre dommere, som er tiltrådt tjenesten før januar 2010 (der nød godt af domme afsagt i perioden fra 2006 til 2009, hvis domskonklusion blev genstand for fortolkning i 2019 i kraft af [kassationsdomstolens] dom […], opnåede betaling med tilbagevirkende kraft af lønrettigheder (som ligner dem, der udgør kravet i det søgsmål, som er genstand for den foreliggende sag), i perioden fra december 2019 til januar 2020 med hensyn til perioden fra 2010 til 2015, til trods for, at også sagsøgerne i den samme periode var beskæftigede som dommere og udførte de samme arbejdsydelser på de samme vilkår og i den samme institution? 3) Skal bestemmelserne i direktiv [2000/78] fortolkes således, at de kun er til hinder for en forskelsbehandling, såfremt den er knyttet til et af de i direktivets artikel 1 fastsatte kriterier, eller er disse bestemmelser, eventuelt sammenholdt med andre EU-retlige bestemmelser, omvendt generelt til hinder for, at en ansat behandles lønmæssigt forskelligt fra en anden ansat, hvis den pågældende udfører det samme arbejde for den samme arbejdsgiver i den samme periode og på de samme vilkår?«
Forordningens artikel 21 med overskriften »Indgivelse af en anmodning om overtagelse« bestemmer følgende i stk. 1:

»Hvis en medlemsstat, som en ansøgning om international beskyttelse indgives til, mener, at en anden medlemsstat er ansvarlig for behandlingen af ansøgningen, kan den snarest muligt og under alle omstændigheder inden for en frist på tre måneder efter, at ansøgningen er indgivet, jf. artikel 20, stk. 2, anmode denne anden medlemsstat om at overtage ansøgeren.

I tilfælde af et hit med data registreret i Eurodac, jf. artikel 14 [Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 603/2013 om oprettelse af »Eurodac« til sammenligning af fingeraftryk med henblik på en effektiv anvendelse af [forordning nr. 604/2013] og om medlemsstaternes retshåndhævende myndigheders og Europols adgang til at indgive anmodning om sammenligning med Eurodacoplysninger med henblik på retshåndhævelse og om ændring af forordning (EU) nr. 1077/2011 om oprettelse af et europæisk agentur for den operationelle forvaltning af store it-systemer inden for området med frihed, sikkerhed og retfærdighed (EUT 2013, L 180, s. 1)], skal anmodningen uanset nærværende stykkes første afsnit sendes senest to måneder efter modtagelsen af hittet, jf. artikel 15, stk. 2, i nævnte forordning.

Fremsættes der ikke anmodning om overtagelse af en ansøger inden for de frister, der er fastsat i første og andet afsnit, påhviler ansvaret for behandlingen af ansøgningen om international beskyttelse den medlemsstat, som ansøgningen er indgivet til.«
Forordningens artikel 6 med overskriften »Lovlig behandling« fastsætter i stk. 1-3:

»1. Behandling er kun lovlig, hvis og i det omfang mindst ét af følgende forhold gør sig gældende:

[…]

e) Behandling er nødvendig af hensyn til udførelse af en opgave i samfundets interesse eller som henhører under offentlig myndighedsudøvelse, som den dataansvarlige har fået pålagt.

[…]

2. Medlemsstaterne kan opretholde eller indføre mere specifikke bestemmelser for at tilpasse anvendelsen af denne forordnings bestemmelser om behandling med henblik på overholdelse af stk. 1, litra c) og e), ved at fastsætte mere præcist specifikke krav til behandling og andre foranstaltninger for at sikre lovlig og rimelig behandling, herunder for andre specifikke databehandlingssituationer som omhandlet i kapitel IX.

3. Grundlaget for behandling i henhold til stk. 1, litra c) og e), skal fremgå af:

a) EU-retten, eller

b) medlemsstaternes nationale ret, som den dataansvarlige er underlagt.

Formålet med behandlingen skal være fastlagt i dette retsgrundlag eller for så vidt angår den behandling, der er omhandlet i stk. 1, litra e), være nødvendig for udførelsen af en opgave i samfundets interesse eller som henhører under offentlig myndighedsudøvelse, som den dataansvarlige har fået pålagt. Dette retsgrundlag kan indeholde specifikke bestemmelser med henblik på at tilpasse anvendelsen af bestemmelserne i denne forordning, bl.a. de generelle betingelser for lovlighed af den dataansvarliges behandling, hvilke typer oplysninger der skal behandles, berørte registrerede, hvilke enheder personoplysninger må videregives til, og formålet hermed, formålsbegrænsninger, opbevaringsperioder og behandlingsaktiviteter samt behandlingsprocedurer, herunder foranstaltninger til sikring af lovlig og rimelig behandling såsom i andre specifikke databehandlingssituationer som omhandlet i kapitel IX. EU-retten eller medlemsstaternes nationale ret skal opfylde et formål i samfundets interesse og stå i rimeligt forhold til det legitime mål, der forfølges.«
3

Anden, tredje og femte betragtning til Montrealkonventionen lyder således: »[De kontraherende stater er klar over] behovet for at modernisere [konventionen angående indførelse af visse ensartede regler for international luftbefordring, undertegnet i Warszawa den 12. oktober 1929 (herefter »Warszawakonventionen«)] og kodificere de dertil knyttede ordninger. [De kontraherende stater er klar over], at det er vigtigt at sikre forbrugernes interesser i international luftfart, og at der er behov for rimelig godtgørelse på grundlag af restitutionsprincippet. […] […] [S]taternes fælles indsats for yderligere at harmonisere og kodificere bestemte regler for international lufttransport ved hjælp af en ny konvention er den bedste måde, hvorpå en rimelig ligevægt mellem de forskellige interesser kan opnås.«
Hvad indledningsvis angår spørgsmålet om, hvorvidt der foreligger en eventuel direkte beskatning af udbytte, fremgår det af de sagsakter, som Domstolen råder over, at den i hovedsagen omhandlede EBI-ordning gør det muligt at sikre, at udbytte modtaget fra det overtagne selskab ikke beskattes hos det overtagende selskab. Denne ordning fastsætter nemlig som et første trin, at udbytte, som et moderselskab modtager, medregnes i moderselskabets beskatningsgrundlag, og som et næste trin, at et beløb svarende til 95% af dette udbytte fratrækkes i dette beskatningsgrundlag, for så vidt som moderselskabet har et skattepligtigt overskud, efter at der er sket fradrag for andre fritagne overskud. Den nævnte ordning medfører følgelig ikke en direkte beskatning af udbyttet fritaget i medfør af artikel 4, stk. 1, første led, i direktiv 90/435, hvilket i øvrigt ikke er gjort gældende at nogen af de parter, der har afgivet indlæg.
21

Ifølge den forelæggende ret må det desuden principielt anerkendes, at artikel 25 i forordning nr. 910/2014 indfører et forbud mod at anfægte elektroniske dokumenter, således at et elektronisk dokument vil blive anset for gyldigt, selv hvis det bliver godtgjort, at det er påført en ikke-kvalificeret elektronisk signatur. Denne tilgang vil skabe en uligevægt mellem på den ene side et dokument i papirform med en håndskreven underskrift og på den anden side et elektronisk dokument med en elektronisk signatur. I tilfælde af en klage over et dokument udfærdiget i papirformat, som fører til, at det fastslås, at den underskrift, der fremgår af dokumentet, ikke er den angivne ophavsmands, vil det pågældende dokument blive erklæret ugyldigt på grund af manglende underskrift. Når der derimod er tale om et elektronisk dokument, kan det – selv hvis det konstateres, at den elektroniske signatur ikke udgør en »kvalificeret elektronisk signatur« – ikke lægges til grund, at dokumentet ikke er underskrevet, og dette dokument vil derfor være gyldigt.
35

I denne henseende skal det imidlertid bemærkes, at en fortolkning af artikel 7, stk. 1, litra b), i direktiv 86/653, som tillægger denne bestemmelse en ufravigelig karakter, ikke nødvendigvis vil føre til en øget beskyttelse af handelsagenterne. Som generaladvokaten har forklaret i punkt 66 i forslaget til afgørelse, kan det nemlig ikke udelukkes, at visse agenturgivere under sådanne omstændigheder vil kompensere for omkostningen til den provision, der nødvendigvis vil skyldes for en forretning, som i agenturkontraktperioden er afsluttet med en tredjemand, som agenten tidligere har skaffet som kunde for så vidt angår lignende forretninger, ved at nedsætte grundprovisionen, ved at begrænse eller udelukke udgifter, som tidligere blev godtgjort, eller andre vederlagselementer eller ved at ophøre med at indgå kontraktforhold med handelsagenter.
16

Under retsforhandlingerne for denne domstol viste det sig for det første, at denne tildeling var blevet besluttet af MIT, der i et notat af 26. september 2018, som var underskrevet af den pågældende minister, i forbindelse med kontrakten med Liberty Lines’ ophør den 1. oktober 2018 gjorde opmærksom på behovet for at sikre kontinuiteten i den pågældende søtransporttjeneste, og at »fleksibiliteten i jernbaneforbindelserne mellem Sicilien og det italienske fastland« med henblik herpå kunne sikres ved, at den pågældende rute blev »medtaget« i programaftalen mellem den italienske stat og RFI. For det andet svarede RFI den 8. oktober 2018 MIT og anmodede ministeriet om at drøfte »væsentlige elementer i tildelingen af tjenesten […] med henblik på dens fortsættelse« og behovet for at foretage en »tilpasning« af denne programaftale.
12. og 16. betragtning til direktiv 93/13 har følgende ordlyd:

»[D]e nationale lovgivninger giver […] på nuværende tidspunkt kun mulighed for en delvis harmonisering; kun kontraktvilkår, der ikke er blevet individuelt forhandlet, er omfattet af dette direktiv; det er vigtigt at give medlemsstaterne mulighed for under overholdelse af traktaten at sikre forbrugeren et højere beskyttelsesniveau ved at fastsætte strengere nationale bestemmelser end bestemmelserne i dette direktiv.

[…]

[V]urderingen efter faste generelle kriterier af, om vilkår er urimelige, navnlig i forbindelse med erhvervsvirksomhed af offentlig karakter i form af levering af kollektive tjenesteydelser baseret på solidaritet mellem brugerne, skal suppleres med en samlet vurdering af de forskellige berørte interesser; heri ligger hensynet til, at der er handlet i god tro; ved vurderingen af begrebet god tro skal der især tages hensyn til styrkeforholdet i parternes forhandlingspositioner, til, om forbrugeren på den ene eller den anden måde er blevet tilskyndet til at give sin tilslutning til kontraktvilkåret, og til, om varerne eller tjenesteydelserne er solgt eller leveret på forbrugerens særlige bestilling; den erhvervsdrivende kan opfylde kravet om god tro ved at handle loyalt og rimeligt med den anden part, hvis legitime interesser han skal tage hensyn til.«
41

Det følger af samtlige ovenstående grunde, at det forelagte spørgsmål skal besvares med, at artikel 17, stk. 2, litra a), i direktiv 86/653 skal fortolkes således, at en udligningsgodtgørelse, som agenturgiveren har betalt til hovedagenten for den af underagenten tilførte kundekreds, kan udgøre en betydelig fordel for hovedagenten. Betaling af en udligningsgodtgørelse til underagenten kan dog anses for ikke at være rimelig som omhandlet i denne bestemmelse, når underagenten fortsætter sin virksomhed som handelsagent for de samme kunder og for de samme varer, men i direkte forbindelse med hovedagenturgiveren, idet underagenten erstatter den hovedagent, som tidligere havde antaget den pågældende.
Forordningens artikel 132 med overskriften »Særlige regler om konnekse sager« bestemmer:

»1. En EU-varemærkedomstol, der skal afgøre et søgsmål som omhandlet i artikel 124, bortset fra søgsmål til fastslåelse af, at der ikke foreligger krænkelse, udsætter sagen, medmindre der er særlige årsager til at fortsætte sagens behandling, enten ex officio efter at have hørt parterne eller på anmodning af en af parterne og efter at have hørt de øvrige parter, såfremt der ved en anden EU-varemærkedomstol allerede er fremsat et modkrav, hvorved EU-varemærkets gyldighed bestrides, eller der til [EUIPO] er indgivet begæring om varemærkets fortabelse eller ugyldighed.

2. [EUIPO] udsætter sin behandling af en begæring om varemærkets fortabelse eller ugyldighed, medmindre der er særlige årsager til at fortsætte sagens behandling, enten ex officio efter at have hørt parterne eller på anmodning af en af parterne og efter at have hørt de øvrige parter, såfremt der ved en EU-varemærkedomstol allerede er fremsat et modkrav, hvorved EU-varemærkets gyldighed bestrides. Hvis en af parterne i sagen for EU-varemærkedomstolen anmoder om det, kan domstolen dog udsætte sagen efter at have hørt de øvrige parter i sagen. [EUIPO] fortsætter i så fald behandlingen af begæringen.

3. Udsætter EU-varemærkedomstolen sagens behandling, kan den anordne anvendelse af foreløbige, herunder sikrende retsmidler, for det tidsrum, udsættelsen varer.«
3

Artikel 46 i aftalen om handelsrelaterede intellektuelle ejendomsrettigheder, der er indeholdt i bilag 1 C til Marrakeshoverenskomsten om oprettelse af Verdenshandelsorganisationen, der blev godkendt ved Rådets afgørelse 94/800/EF af 22. december 1994 om indgåelse på Det Europæiske Fællesskabs vegne af de aftaler, der er resultatet af de multilaterale forhandlinger i Uruguay-rundens regi (1986-1994), for så vidt angår de områder, der hører under Fællesskabets kompetence (EFT 1994, L 336, s. 1) (herefter »TRIPS-aftalen«), bestemmer: »For effektivt at forebygge krænkelser skal de retlige myndigheder være beføjet til at bestemme, at varer, som efter deres opfattelse betegner en krænkelse, uden erstatning af nogen art skal afhændes uden for handelsleddene på en sådan måde, at enhver skade for rettighedsindehaveren undgås, eller, dersom dette strider mod de eksisterede forfatningsmæssige bestemmelser, tilintetgøres. De retlige myndigheder skal tillige være beføjet til at bestemme, at materialer og redskaber, der overvejende har været anvendt til fremstilling af de varer, der betegner en krænkelse, uden erstatning af nogen art skal afhændes uden for handelsleddene på en sådan måde, at risikoen for yderligere krænkelser gøres så lille som muligt. Ved behandlingen af sådanne anmodninger skal der tages hensyn til, at der skal være et rimeligt forhold mellem krænkelsens omfang og de trufne foranstaltninger, samt til tredjeparters interesser. Hvad angår varemærkeforfalskede varer, er den blotte fjernelse af det ulovligt påsatte varemærke ikke tilstrækkelig til at begrunde varernes frigivelse til omsætning i handelsleddene, medmindre der er tale om ekstraordinære tilfælde.«