Sag 174/84

Bulk OÜ (Zug) AG

mod

Sun International Limited og Sun Oil Trading Compagny

anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af High Court of Justice, Queen's Bench Division, Commercial Court

»Kvantitative restriktioner iværksat af Det forenede Kongerige på udførslen af råolie til tredjelande (Israel) — lovlighed efter den fælles handelspolitik — lovlighed efter aftalen EØF-Israel«

Sammendrag

En medlemsstats gennemførelse af en politik med tilsvarende virkning som kvantitative restriktioner falder ikke uden for fællesskabsrettens forbud alene af den grund, at den ikke konkret kommer til udtryk i beslutninger, der har bindende virkning for virksomheder, idet selv uforbindende handlinger fra en regering kan påvirke adfærden hos virksomheder og dermed føre til en tilsidesættelse af formålene med Fællesskabet.

Aftalen af 20. maj 1975 mellem Det europæiske økonomiske Fællesskab og Israel skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for, at der indføres nye kvantitative restriktioner eller foranstaltninger med tilsvarende virkning på udførslerne fra en medlemsstat til Israel.

Bestemmelserne i Rådets forordning nr. 2603/69 om fastlæggelse af en fælles udførselsordning skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for, at en medlemsstat indfører nye kvantitative restriktioner eller foranstaltninger med tilsvarende virkning på dets udførsler af olie til tredjelande. Forordningens artikel 10 og dets bilag udgør nemlig den særlige bemyndigelse, der er nødvendig som følge af, at kompetencen på det handelspolitiske område ved overgangsperiodens udløb er overført til Fællesskabet, idet medlemsstaterne i henhold hertil kan fastsætte sådanne foranstaltninger, uden at der i den forbindelse er anledning til at sondre mellem allerede bestående kvantitative restriktioner og nyindførte kvantitative restriktioner.

Selv om traktatens artikel 113 er til hinder for en generel og principiel udelukkelse af visse varer fra den fælles handelspolitik, begrænser dette imidlertid ikke Rådets mulighed for, inden for rammerne af det skøn, som tilkommer det i et økonomisk anliggende af så kompleks karakter, midlertidigt at udelukke visse varer fra den fælles udførselsordning. En sådan udelukkelse er navnlig tilladelig for olie, i betragtning af de internationale forpligtelser, som visse medlemsstater har indgået på området, og på grund af de særlige forhold, der gør sig gældende for denne vare, der er af livsvigtig betydning for en stats økonomi og for dets institutioners og offentlige forvaltnings virke.

Traktatens anikler 34 og 85 er ikke til hinder for, at en medlemsstat gennemfører en politik, hvorefter udførsler af olie til et tredjeland i henhold til artikel 10 i forordning nr. 2603/69 begrænses eller forbydes. En sådan politik rammer nemlig ikke særskilt udførslerne til medlemsstaterne og har ikke til formål at sikre den pågældende medlemsstats indenlandske produktion eller hjemmemarked en særlig fordel, og kan i sig selv ikke begrænse eller fordreje konkurrencen inden for fællesmarkedet.

Selv efter overgangsperiodens udløb og gennemførelsen af forordning nr. 2603/69 pålægger artikel 4 i Rådets beslutning af 9. oktober 1961, sammenholdt med Rådets beslutning af 25. september 1962 og artikel 15 i Rådets beslutning af 16. september 1969, den medlemsstat, der har til hensigt at ændre sit liberaliseringsniveau for udførsler til tredjelande, forinden at underrette de andre medlemsstater og Kommissionen. Den medlemsstat, der undlader en sådan forudgående underretning, eller som foretager denne for sent eller på utilstrækkelig måde, tilsidesætter de forpligtelser, der påhviler den i medfør af de nævnte rådsbeslutninger, men en sådan tilsidesættelse skaber ikke rettigheder for private, som det tilkommer de nationale retter at beskytte.