Når der spørges om retsvirkningerne af direktiv 73/173, som skulle have været gennemført inden udgangen af 1974 — hvilket ikke er sket i Italien — skal jeg indledningsvis fremhæve — med henblik på spørgsmålets formulering — at det givetvis er forkert at tale om, at direktivet er umiddelbart anvendeligt eller umiddelbart gældende. Denne betegnelse anvendes i traktatens artikel 189 kun om forordninger, altså den umiddelbare fællesskabslovgivning, der også kan stifte ret blandt private. Direktiverne, der kun skaber forpligtelser for medlemsstaterne, adskiller sig imidlertid utvetydigt fra forordningerne, hvilket klart fremgår af traktaten og gentagne gange er blevet understreget af Domstolen. Man kan derfor absolut ikke — som tiltalte i hovedsagen — tale om, at også direktiver kan have samme indhold og virkninger som en forordning; direktiver kan snarere siges højst at skabe lignende virkninger (jf. dommen i sag 9/70 (Franz Grad mod Finanzamt Traunstein, dom af 6. 10. 1970, Sml. 1970, s. 157), 41/74 (Yvonne van Duyn mod Home Office, dom af 4. 12. 1974, Sml. 1974, s. 1337) og 51/76 (Verbond van Nederlandse Ondernemingen mod Inspecteur der Invoerrechten en Accijnzen, dom af 1. 2. 1977, Sml. 1977, s. 113). Denne virkning består i visse tilfælde — som nærmest må betragtes som undtagelser — væsentligst deri, at medlemsstater, der ikke har efterkommet direktivets forpligtelser, fratages muligheden for at påberåbe sig den efter fællesskabsretten ulovlige nationale retstilstand, således at private over for den uefterrettelige stat kan henholde sig til direktivet og støtte retskrav herpå, som de nationale domstole skal respektere. Det er derfor rigtigere, om man i disse tilfælde — hvilket altid er sket i Domstolens retspraksis — alene talte om en umiddelbar virkning af direktiverne. Den forelæggende rets første spørgsmål må derfor forstås i denne ændrede betydning.

Under hvilke betingelser en sådan umiddelbar virkning kan anerkendes, er allerede fuldt afklaret i retspraksis. Jeg henviser til de allerede anførte domme samt til dommen i sag 33/70 (SACE mod Den italienske Republiks finansministerium, dom af 17. 12. 1970, Sml. 1970, s. 277) og sag 38/77 (Enka BV mod Inspecteur der Invoerrechten en Accijnzen, dom af 23. 11. 1977, Sml. 1977, s. 2203). Det er herefter afgørende, om et direktiv efter dets art, opbygning og ordvalg kan siges at indeholde klare, fuldstændige og præcise forpligtelser for medlemsstaterne, alene indeholder klart definerede betingelser og ikke overlader medlemsstaterne nogen skønsfrihed ved gennemførelsen.

Anvendes disse kriterier, er det let at afgøre, hvilke bestemmelser i direktiv 73/173, som medlemsstaterne forlængst — som tidligere nævnt — skulle have gennemført, der kan tillægges direkte virkning.

Dette gælder givetvis for artiklerne 1 og 2. Her er, som tidligere anført de af direktivet omfattede stoffer, og her opdeles de giftige og sundhedsfarlige stoffer, der anvendes som opløsningsmidler, i klasser og underklasser med indekstal for hver underklasse, idet det nøje beskriver, hvornår præparater skal betragtes som giftige eller sundhedsfarlige. Det gælder også for artikel 4, der omhandler emballeringen og i sidste punktum bestemmer, at »Enhver emballage, som opfylder disse betingelser, betragtes som tilstrækkelig«. På tilsvarende måde må artiklerne 5 og 6 bedømmes, der omhandler emballagernes etikettering og tilføjelse af forsigtighedsregler. Noget andet gælder for artikel 7, hvorefter medlemsstaterne for emballager i mindre dimensioner og for præparater, der kun indeholder ufarlige mængder, har mulighed for at fastsætte andre regler om etikettering.

Med hensyn til den i spørgsmålet udtrykkeligt angive artikel 8, så synes bestemmelsens ordvalg også her at tale for en umiddelbar virkning. Imidlertid har Kommissionen efter min opfattelse med rette påpeget, at denne bestemmelse i realiteten ikke har nogen selvstændig betydning, men kun stadfæster den i direktivets øvrige bestemmelser og generelle formål indeholdte grundsætning, nemlig at produkter, der opfylder direktivets bestemmelser, frit kan afsættes, og at deres forhandling ikke må hindres. Det må derfor afgøres, om andre bestemmelser i direktivet har umiddelbar virkning, idet artikel 8 reelt kun kan tillægges en sådan virkning i forbindelse med andre af direktivets bestemmelser.

Således må altså det første spørgsmål besvares.