Sag C-238/14

Europa-Kommissionen

mod

Storhertugdømmet Luxembourg

»Traktatbrud — socialpolitik — direktiv 1999/70/EF — rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP — midlertidigt ansatte i forlystelsesbranchen — flere på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelseskontrakter — § 5, stk. 1 — bestemmelser med henblik på at forhindre misbrug af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelseskontrakter — begrebet »objektive omstændigheder«, der kan begrunde sådanne kontrakter«

Sammendrag – Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 26. februar 2015

Socialpolitik – rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP – direktiv 1999/70 – foranstaltninger, der har til formål at forhindre misbrug ved anvendelse af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelseskontrakter – nationale retsforskrifter, der opretholder undtagelser til sådanne foranstaltninger for midlertidigt ansatte i forlystelsesbranchen – ikke tilladt – medlemsstaternes forpligtelse til at fastsætte foranstaltninger med henblik på at forhindre og sanktionere et sådant misbrug

(Rådets direktiv 1999/70, bilag, § 5)

En medlemsstat tilsidesætter sine forpligtelser i henhold til § 5 i rammeaftalen om tidsbegrænset ansættelse, der er indeholdt i bilaget til direktiv 1999/70 om rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP, når den opretholder undtagelser til bestemmelserne med henblik på at forhindre misbrug af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelseskontrakter, der indgås med midlertidigt ansatte i forlystelsesbranchen.

Selv om det nemlig antages, at den omhandlede nationale lovgivning forfølger det formål at yde de midlertidigt ansatte i forlystelsesbranchen en vis fleksibilitet og sociale fordele ved at give disses arbejdsgivere mulighed for at ansætte disse arbejdstagere ved gentagen brug af tidsbegrænsede kontrakter, kan et sådant formål ikke medføre, at denne lovgivning bliver forenelig med rammeaftalens § 5, stk. 1, litra a), idet det ikke gør det muligt at godtgøre, at der foreligger præcise og konkrete omstændigheder, som karakteriserer den omhandlede aktivitet, og som følgelig i denne særlige sammenhæng begrunder anvendelsen af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelseskontrakter.

Det bemærkes endvidere, at selv om en medlemsstat har ret til i forbindelse med gennemførelsen af rammeaftalens § 5, stk. 1, at tage hensyn til behovene inden for en bestemt sektor, skal denne ret ikke forstås som en ret, der gør det muligt i forhold til denne sektor at undlade at overholde forpligtelsen til at fastsætte passende bestemmelser for at forhindre og, i givet fald, sanktionere misbrug hidrørende fra anvendelsen af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelseskontrakter. Det forhold, at en medlemsstat kan påberåbe sig et formål såsom den fleksibilitet, der følger af anvendelsen af tidsbegrænsede ansættelseskontrakter, med henblik på at fritage sig fra denne forpligtelse, er nemlig uforeneligt med et af de formål, der forfølges med rammeaftalen, nemlig sikkerheden i ansættelsen, der er et hovedelement i beskyttelsen af arbejdstagere, og ville ligeledes i betydeligt omfang kunne begrænse de personkategorier, der kan nyde godt af de beskyttelsesforanstaltninger, der er fastsat i rammeaftalens § 5.

(jf. præmis 50, 51 og 53 samt domskonkl.)

Sag C-238/14

Europa-Kommissionen

mod

Storhertugdømmet Luxembourg

»Traktatbrud — socialpolitik — direktiv 1999/70/EF — rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP — midlertidigt ansatte i forlystelsesbranchen — flere på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelseskontrakter — § 5, stk. 1 — bestemmelser med henblik på at forhindre misbrug af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelseskontrakter — begrebet »objektive omstændigheder«, der kan begrunde sådanne kontrakter«

Sammendrag – Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 26. februar 2015

Socialpolitik — rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP — direktiv 1999/70 — foranstaltninger, der har til formål at forhindre misbrug ved anvendelse af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelseskontrakter — nationale retsforskrifter, der opretholder undtagelser til sådanne foranstaltninger for midlertidigt ansatte i forlystelsesbranchen — ikke tilladt — medlemsstaternes forpligtelse til at fastsætte foranstaltninger med henblik på at forhindre og sanktionere et sådant misbrug

(Rådets direktiv 1999/70, bilag, § 5)

En medlemsstat tilsidesætter sine forpligtelser i henhold til § 5 i rammeaftalen om tidsbegrænset ansættelse, der er indeholdt i bilaget til direktiv 1999/70 om rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP, når den opretholder undtagelser til bestemmelserne med henblik på at forhindre misbrug af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelseskontrakter, der indgås med midlertidigt ansatte i forlystelsesbranchen.

Selv om det nemlig antages, at den omhandlede nationale lovgivning forfølger det formål at yde de midlertidigt ansatte i forlystelsesbranchen en vis fleksibilitet og sociale fordele ved at give disses arbejdsgivere mulighed for at ansætte disse arbejdstagere ved gentagen brug af tidsbegrænsede kontrakter, kan et sådant formål ikke medføre, at denne lovgivning bliver forenelig med rammeaftalens § 5, stk. 1, litra a), idet det ikke gør det muligt at godtgøre, at der foreligger præcise og konkrete omstændigheder, som karakteriserer den omhandlede aktivitet, og som følgelig i denne særlige sammenhæng begrunder anvendelsen af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelseskontrakter.

Det bemærkes endvidere, at selv om en medlemsstat har ret til i forbindelse med gennemførelsen af rammeaftalens § 5, stk. 1, at tage hensyn til behovene inden for en bestemt sektor, skal denne ret ikke forstås som en ret, der gør det muligt i forhold til denne sektor at undlade at overholde forpligtelsen til at fastsætte passende bestemmelser for at forhindre og, i givet fald, sanktionere misbrug hidrørende fra anvendelsen af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelseskontrakter. Det forhold, at en medlemsstat kan påberåbe sig et formål såsom den fleksibilitet, der følger af anvendelsen af tidsbegrænsede ansættelseskontrakter, med henblik på at fritage sig fra denne forpligtelse, er nemlig uforeneligt med et af de formål, der forfølges med rammeaftalen, nemlig sikkerheden i ansættelsen, der er et hovedelement i beskyttelsen af arbejdstagere, og ville ligeledes i betydeligt omfang kunne begrænse de personkategorier, der kan nyde godt af de beskyttelsesforanstaltninger, der er fastsat i rammeaftalens § 5.

(jf. præmis 50, 51 og 53 samt domskonkl.)