ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Finanzgericht Köln (Tyskland) den 23. oktober 2019 – The North of England P & I Association Ltd., også som efterfølger for Marine Shipping Mutual Insurance Company mod Bundeszentralamt für Steuern

(Sag C-786/19)

(2020/C 45/14)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Finanzgericht Köln

Parter i hovedsagen

Sagsøger: The North of England P & I Association Ltd., også som efterfølger for Marine Shipping Mutual Insurance Company

Sagsøgt: Bundeszentralamt für Steuern

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 2, litra d), andet led, sammenholdt med artikel 25, stk. 1, første sætningsled, i direktiv 88/357/EØF (1) og artikel 46, stk. 2, i direktiv 92/49/EØF (2) med hensyn til bedømmelsen af den medlemsstat, hvor risikoen består, fortolkes således, at der herved i tilfælde af forsikring mod risici i forbindelse med driften af et skib er tale om den stat, på hvis område et skib er registreret i et officielt register med henblik på at bevise ejerskabet, eller om den stat, hvis flag skibet fører?

(1) Rådets andet direktiv 88/357/EØF af 22.6.1988 om samordning af love og administrative bestemmelser vedrørende direkte forsikringsvirksomhed bortset fra livsforsikring, om fastsættelse af bestemmelser, der kan lette den faktiske gennemførelse af den frie udveksling af tjenesteydelser, og om ændring af direktiv 73/239/EØF (EFT 1988, L 172, s. 1).

(2) Rådets direktiv 92/49/EØF af 18.6.1992 om samordning af love og administrative bestemmelser vedrørende direkte forsikringsvirksomhed bortset fra livsforsikring og om ændring af direktiv 73/239/EØF og 88/357/EØF (tredje skadesforsikringsdirektiv) (EFT 1992, L 228, s. 1).
1.

Skal §§ 6, stk. 1, og 27, stk. 1, i Verordnung über die EG-Genehmigung für Kraftfahrzeuge und ihre Anhänger sowie für Systeme, Bauteile und selbstständige technische Einheiten für diese Fahrzeuge (1) (herefter »EG-FGV«) henholdsvis artikel 18, stk. 1, og artikel 26, stk. 1, i direktiv 2007/46/EF (2) fortolkes således, at fabrikanten tilsidesætter sin pligt til at udstede en gyldig attest i henhold til § 6, stk. 1, i EG-FGV (henholdsvis sin pligt til i henhold til artikel 18, stk. 1, i direktiv 2007/46/EF at vedlægge en typeattest), når han har monteret en ulovlig manipulationsanordning som omhandlet i artikel 5, stk. 2, og artikel 3, nr. 10), i forordning (EF) nr. 715/2007 (3) i køretøjet, og markedsføring af et sådant køretøj er i strid med forbuddet mod at markedsføre et køretøj uden gyldig typeattest som omhandlet i EG-FGV’s § 27, stk. 1 (henholdsvis med forbuddet mod at sælge uden gyldig typeattest som omhandlet i artikel 26, stk. 1, i direktiv 2007/46/EF)? I bekræftende fald: 1 a. Har EG-FGV’s §§ 6 og 27 henholdsvis artikel 18, stk. 1, artikel 26, stk. 1, og artikel 46 i direktiv 2007/46/EF til formål også at beskytte slutkunden og også med hensyn til dennes dispositionsfrihed og formue? Hører en slutkundes erhvervelse af en bil, som er blevet markedsført uden gyldig typeattest, til den gruppe af risici, som disse bestemmelser blev udstedt for at afværge?
2)

Såfremt spørgsmålet besvares bekræftende: Er det i strid med princippet om neutralitet og princippet om ligebehandling på det indre marked, hvis et apotek i indlandet kan nedsætte afgiftsgrundlaget, mens et apotek, som fra en anden medlemsstat leverer afgiftsfrit til den lovpligtige sygekasse inden for Fællesskabet, ikke kan?
4)

Er artikel 3, nr. 4), i direktiv (EU) 2016/681 og bilag I til dette direktiv forenelige med artikel 7, artikel 8 og artikel 52, stk. 1, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, for så vidt som det system for generel indsamling, overførsel og behandling af passageroplysninger, der er indført ved disse bestemmelser, omfatter enhver person, der anvender det pågældende transportmiddel, uanset om der foreligger noget objektivt forhold, som gør det muligt at antage, at denne person kan frembyde en risiko for den offentlige sikkerhed?
2)

Omhandler artikel 50 (retten til ikke at blive retsforfulgt eller straffet to gange for den samme lovovertrædelse) i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, proklameret den 7. december 2000 i Nice, også administrative lovovertrædelser bestående i misbrug af dominerende stilling som omhandlet i artikel 102 TEUF, for hvilke Kommissionen og myndigheden i en medlemsstat hver især og uafhængigt af hinanden har anvendt sanktioner i forbindelse med udøvelsen af den kompetence, der er tillagt dem ved artikel 11, stk. 6, i Rådets forordning (EF) nr. 1/2003 af 16. december 2002?
1)

Er, og i givet fald på hvilke betingelser, artikel 6 og 7 i direktiv 93/13/EØF (1), sammenholdt med artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, til hinder for en national ordning som den omhandlede, hvorefter fuldbyrdelsesdomstolen ikke må efterprøve det iboende indhold af et endeligt, retsligt fuldbyrdelsesgrundlag, såfremt forbrugeren, efter at være blevet klar over sin status (hvilket tidligere var udelukket ifølge gældende ret), anmoder om en sådan efterprøvelse?
1)

Skal Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/29/EF (1) af 11. maj 2005 om virksomheders urimelige handelspraksis over for forbrugerne på det indre marked og om ændring af Rådets direktiv 84/450/EØF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/7/EF, 98/27/EF og 2002/65/EF og Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 2006/2004 (herefter »direktivet om urimelig handelspraksis«) fortolkes således, at faktiske omstændigheder som i den foreliggende sag, hvorefter en fysisk person, der befinder sig i en vanskelig økonomisk situation og under tidspres, og som havde til hensigt at optage et lån for at bevare ejendomsretten til en fast ejendom, der udgør hans eneste bopæl, blev præsenteret af en erhvervsdrivende kreditor for en kontrakt, som medfører, at ejendomsretten til denne fast ejendom varigt berøves ham, selv om denne person kun ønskede en midlertidig overdragelse af ejendomsretten til denne faste ejendom til kreditgiveren som sikkerhedsstillelse for en låneaftale, udgør en urimelig handelspraksis?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Spetsializiran nakazatelen sad (Bulgarien) den 21. oktober 2019 – straffesag mod UC og TD

(Sag C-769/19)

(2020/C 27/20)

Processprog: bulgarsk

Den forelæggende ret

Spetsializiran nakazatelen sad

Tiltalte i straffesagen

UC og TD

Præjudicielt spørgsmål

Er en national lov, som i tilfælde af et mangelfuldt anklageskrift (hvis indhold er uklart, ufuldstændigt eller modstridende) på ingen måde giver mulighed for, at anklagemyndigheden foretager berigtigelser i det indledende retsmøde, hvor manglerne konstateres, og i stedet altid forpligter retten til at indstille sagen og hjemvise sagen til anklagemyndigheden med henblik på udarbejdelse af et nyt anklageskrift, forenelig med artikel 6 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv2012/13/EU af 22. maj 2012 om ret til information under straffesager (EUT 2012, L 142, s. 1), princippet om behandling inden for en rimelig frist i henhold til artikel 47, stk. 2, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, princippet om EU-rettens forrang og princippet om bevaring af værdighed, når dette medfører en væsentlig forsinkelse af straffesagen, og manglerne kunne afhjælpes omgående under retsmødet?
1)

Skal artikel 7, nr. 2), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1215/2012 af 12. december 2012 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (1) fortolkes således, at et kriterium for retternes kompetence, som er baseret på centrum for sagsøgerens interesse, finder anvendelse i en sag anlagt af en fysisk person til beskyttelse af vedkommendes personlige rettigheder, når den publikation på internettet, som hævdes at udgøre en krænkelse af disse rettigheder, ikke indeholder oplysninger, der direkte eller indirekte vedrører den pågældende fysiske person, men indeholder oplysninger eller angivelser, der antyder en kritisabel adfærd udvist af et fællesskab, som vedkommende indgår i (under de konkrete omstændigheder i denne sag: den nation, han tilhører), og som sagsøgeren anser for at udgøre en krænkelse af hans personlige rettigheder?
2)

Kan anerkendelsen af et organ som omhandlet i artikel 132, stk. 1, litra i), i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem som et organ med tilsvarende formål som offentligretlige organer, der leverer uddannelse af børn og unge, skole- og universitetsundervisning, faglig uddannelse eller omskoling, følge af den omstændighed, at den undervisning, som det pågældende organ yder, består i tilegnelsen af en grundlæggende færdighed (her svømning)?
1)

Skal artikel 19, stk. 1, andet afsnit, artikel 2, artikel 4, stk. 3, og artikel 6, stk. 3, i traktaten om Den Europæiske Union, sammenholdt med artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder og artikel 267 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, fortolkes således, at en dommer ikke kan anses som en uafhængig dommer i EU-rettens forstand, hvis vedkommende blev udpeget til stillingen som dommer i henhold til en procedure, der er i åbenbar modstrid med medlemsstatens regler om udnævnelse af dommere, navnlig fordi denne person blev indstillet til dommerembedet af et nationalt organ, hvis uafhængighed fra den lovgivende og udøvende magt og upartiskhed ikke er sikret, fordi domstolskontrol med lovligheden af nomineringsproceduren systematisk er blevet udelukket, og fordi denne person blev udnævnt til dommer, selv om domstolsrådets (Krajowa Rada Sądownictwa) beslutning og indstilling til udnævnelser til dommerembedet forinden var blevet påklaget til en kompetent national ret (Naczelny Sąd Administracyjny) (den øverste domstol i forvaltningsretlige sager), og selv om gennemførelsen af denne beslutning var blevet indstillet i overensstemmelse med den nationale lovgivning, og selv om den sag, der blev anlagt ved den kompetente nationale ret (Naczelny Sąd Administracyjny) (den øverste domstol i forvaltningsretlige sager), ikke var afsluttet før udnævnelsesbeslutningen blev vedtaget? — og at der i forbindelse dermed ikke er tale om en uafhængig og upartisk domstol, der forudgående er oprettet ved lov i EU-rettens forstand, hvis domstolens sammensætning omfatter personer, der er udnævnt under de ovennævnte omstændigheder?
1.6.

Skal bestemmelserne i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem og de almindelige EU-retlige principper fortolkes således i tilfælde af opgivelse af investeringen, at omstændigheder indtruffet, efter den afgiftspligtige persons har afholdt omkostningerne – eksempelvis (i) en senere indtrådt økonomisk krise, (ii) realiseringen af en på datoen for afholdelse af investeringsomkostningerne eksisterende risiko for manglende gennemførelse af investeringen (eksempelvis den omstændighed, at en offentlig myndighed ikke har vedtaget et byplanlægningsprojekt, som er nødvendigt for at gennemføre den omhandlede investering), eller (iii) ændringen af skøn vedrørende investeringens rentabilitet – udgør konjunkturmæssige forhold, som den afgiftspligtige person ikke har indflydelse på, og som kan vurderes for at fastlægge, om han har handlet i god tro?
2)

Hvis spørgsmål 1) besvares bekræftende, skal artikel 7, stk. 5, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1215/2012 af 12. december 2012 om retternes kompetence og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område fortolkes således, at et selskab, der driver virksomhed i en medlemsstat, og som behandler skadesager vedrørende lovpligtig ansvarsforsikring for motorkøretøjer inden for rammerne af en aftale med et forsikringsselskab, som har hjemsted i en anden medlemsstat, skal anses for at være dette forsikringsselskabs filial, agentur eller anden virksomhed?
2)

Er de i det første spørgsmål nævnte bestemmelser tilsidesat i den situation, hvor parterne i en sag kan iværksætte ekstraordinær appel til prøvelse af en dom afsagt efter en retslig procedure som beskrevet i det første spørgsmål til Sąd Najwyższy (øverste domstol), hvis afgørelser ifølge national ret er endelige, og hvor national ret pålægger retsformanden for den pågældende afdeling en forpligtelse til at tildele sager i henhold til en alfabetisk liste over dommere ved denne ret og udtrykkeligt forbyder retsformanden at springe dommere over, og der ved tildelingen af sager ligeledes skal tildeles sager til en person udnævnt efter indstilling fra et kollegialt organ, såsom Krajowa Rada Sądownictwa (domstolsrådet), der sammensættes på en sådan måde, at dets medlemmer er dommere: a) som udnævnes af et parlamentskammer efter votering på baggrund af en kandidatliste oprettet af et parlamentarisk udvalg efter udpegning foretaget af parlamentariske grupper eller af parlamentets kammers organ på grundlag af henstillinger fra grupper af dommere eller borgere, hvilket betyder, at kandidaterne under udvælgelsesproceduren i tre omgange skal have politikeres støtte b) som udgør et flertal i dette kollegiale organ, der er tilstrækkeligt til at fremsætte forslag om udnævnelse af dommere, samt andre bindende afgørelser, der kræves i henhold til national ret?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Corte suprema di cassazione (Italien) den 26. november 2019 – Prefettura Ufficio territoriale del governo di Firenze mod TB

(Sag C-871/19)

(2020/C 54/39)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Corte suprema di cassazione

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Prefettura Ufficio territoriale del governo di Firenze

Sagsøgt: TB

Præjudicielt spørgsmål

Kan artikel 15, [stk. 7, i forordning nr. 3821/85 (1)] fortolkes således, at den for så vidt angår føreren af et køretøj foreskriver en enkelt samlet adfærd, med den konsekvens, at føreren ved manglende overholdelse heraf begår en enkelt overtrædelse og skal pålægges en enkelt sanktion, eller kan den nævnte artikel – ved anvendelse af strafkumulation – føre til lige så mange overtrædelser og sanktioner som antallet af dage, for hvilke fartskriverens diagramark for det fastsatte tidsrum (»den pågældende dag og de forudgående 28 dage«) ikke er blevet forevist?

(1) Rådets forordning (EØF) nr. 3821/85 af 20.12.1985 om kontrolapparatet inden for vejtransport (EFT 1985, L 370, s. 8).
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Corte suprema di cassazione (Italien) den 26. november 2019 – Prefettura Ufficio territoriale del governo di Firenze mod MI

(Sag C-870/19)

(2020/C 54/38)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Corte suprema di cassazione

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Prefettura Ufficio territoriale del governo di Firenze

Sagsøgt: MI

Præjudicielt spørgsmål

Kan artikel 15, [stk. 7, i forordning nr. 3821/85 (1)] fortolkes således, at den for så vidt angår føreren af et køretøj foreskriver en enkelt samlet adfærd, med den konsekvens, at føreren ved manglende overholdelse heraf begår en enkelt overtrædelse og skal pålægges en enkelt sanktion, eller kan den nævnte artikel – ved anvendelse af strafkumulation – føre til lige så mange overtrædelser og sanktioner som antallet af dage, for hvilke fartskriverens diagramark for det fastsatte tidsrum (»den pågældende dag og de forudgående 28 dage«) ikke er blevet forevist?

(1) Rådets forordning (EØF) nr. 3821/85 af 20.12.1985 om kontrolapparatet inden for vejtransport (EFT 1985, L 370, s. 8).
Skal artikel 7, stk. 1, i Rådets direktiv 93/13/EØF af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler […] og betragtningerne til dette direktiv [den 20. og 24. betragtning, hvorefter:] kontrakterne skal være formuleret på en klar og forståelig måde, forbrugeren skal have en reel mulighed for at gøre sig bekendt med alle vilkårene, i tvivlstilfælde gælder den fortolkning, der er mest fordelagtig for forbrugeren, [og] medlemsstaternes retsmyndigheder og administrative organer skal råde over tilstrækkelige og effektive midler til at bringe anvendelsen af urimelige vilkår i forbrugeraftaler til ophør, som omhandlet i artikel 10, stk. 1 og 2, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/48/EF af 23. april 2008 om forbrugerkreditaftaler og om ophævelse af Rådets direktiv 87/102/EØF […] og 31. betragtning til dette direktiv, fortolkes således, at disse bestemmelser er til hinder for, at bestemmelsen i artikel 339, stk. 2, k.p.c. fortolkes således, at denne bestemmelse forhindrer en national ret i at undersøge en aftale […] vedrørende forbrugerlån, som sagsøgeren har vedlagt […], med henblik på at fastslå, om aftalen indeholder potentielt urimelige vilkår, og i at undersøge om aftalen indeholder alle de oplysninger, der er påkrævet i henhold til lovgivningen, og samtidig kræver, at alene sagsøgerens fremstilling af de faktiske omstændigheder skal lægges til grund ved afsigelsen af en udeblivelsesdom, uden nogen analyse af beviserne med henblik på at fastslå, om der foreligger rimelig tvivl som omhandlet i den bestemmelse?

Er det, set i lyset af Domstolens dom af 1. oktober 2015, ERSTE Bank Hungary (C–32/14, EU:C:2015:637, præmis 62), af 10. september 2014, Kušionova (C–34/13, EU:C:2014:2189, præmis 56), af 6. oktober 2009, Asturcom Telecomunicaciones (C–40/08, EU:C:2009:615, præmis 47) også muligt at fortolke artikel 339, stk. 2, k.p.c., således, at der kan afsiges udeblivelsesdom i en sag [vedrørende forbrugerlån][…] uden nogen undersøgelse af den aftale, sagsøgeren har fremlagt og vedlagt stævningen med henblik på at fastslå eventuelle urimelige vilkår indeholdt i deri, og hvor der heller ikke er foretaget nogen kontrol af, om aftalen indeholder alle de oplysninger, der er påkrævet i henhold til lovgivningen, idet det alene er sagsøgerens fremstilling af de faktiske omstændigheder, der lægges til grund?
2)

Skal direktivet af 30. november 2009 fortolkes således, at formålet om at bevare brugen af metoder og midler til fuglejagt, som bygger på skik og brug, til rekreative formål – for så vidt som alle de andre betingelser, der i artikel 9, stk. 1, litra c), er fastsat for, at en sådan undtagelse finder anvendelse, er opfyldt – kan begrunde, at der ikke findes nogen anden tilfredsstillende løsning i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 9, stk. 1, hvilket således gør det muligt at fravige det princip om forbud mod disse jagtmetoder og -midler, der er fastsat i direktivets artikel 8?
—

Kongeriget Belgien tilpligtes at betale enten et fast beløb på minimum 2 029 000 EUR, eller, såfremt størrelsen af det faste minimumsbeløb overskrides, et fast dagligt beløb på 4 905,90 EUR, regnet fra datoen for afsigelsen af dommen i sag C-110/17 og indtil datoen for afsigelsen af nærværende dom, eller indtil datoen for opfyldelse af dommen i sag C-110/17, hvis denne opfyldelse indtræder tidligere, hvilket beløb indbetales på en af Kommissionen angivet konto.
—

de lagrede data kun må anvendes til at forfølge særligt grove straffelovsovertrædelser og til at afværge en konkret fare for en persons liv og helbred eller frihed eller for forbundsstatens eller en delstats beståen, med undtagelse af den internetprotokoladresse, som er tildelt abonnenten til en internetbenyttelse, og som det er tilladt at anvende i forbindelse med en stamdataoplysning (»Bestandsdatenauskunft«) med henblik på forfølgelse af enhver form for strafbare handlinger, for at afværge en fare for den offentlige sikkerhed og orden samt for at opfylde efterretningstjenesternes opgaver?
—

de lagrede data kun må anvendes til at forfølge særligt grove straffelovsovertrædelser og til at afværge en konkret fare for en persons liv og helbred eller frihed eller for forbundsstatens eller en delstats beståen, med undtagelse af den internetprotokoladresse, som er tildelt abonnenten til en internetbenyttelse, og som det er tilladt at anvende i forbindelse med en stamdataoplysning med henblik på forfølgelse af enhver form for strafbare handlinger, for at afværge en fare for den offentlige sikkerhed og orden samt for at opfylde efterretningstjenesternes opgaver?
C 45/13

Appel iværksat den 24. september 2019 af Ramón Guiral Broto til prøvelse af dom afsagt af Retten (Fjerde Afdeling) den 12. juli 2019 i sag T-772/17 – Café del Mar m.fl. mod EUIPO – Guiral Broto (C del M)

(Sag C-713/19 P)

(2020/C 45/10)

Processprog: spansk

Parter

Appellant: Ramón Guiral Broto (ved abogado A. Sirimarco)

De andre parter i appelsagen: Café del Mar, SC, José Les Viamonte, Carlos Andrea González og Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret

Den Europæiske Unions Domstol (Afdelingen for bevilling af appel) har ved kendelse af 12. december 2019 besluttet, at appellen ikke admitteres, og truffet afgørelse om, at Ramón Guiral Broto bærer sine egne omkostninger.
Appel iværksat den 28. november 2019 af Aeris Invest Sàrl til prøvelse af kendelse afsagt af Retten (Ottende Afdeling) den 10. oktober 2019 i sag T-599/18, Aeris Invest mod SRB

(Sag C-874/19 P)

(2020/C 45/26)

Processprog: fransk

Parter

Appellant: Aeris Invest Sàrl (ved abogados R. Vallina Hoset og A. Sellés Marco)

Den anden part i appelsagen: Den Fælles Afviklingsinstans (SRB)

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Kendelse afsagt af Retten den 10. oktober 2019, Aeris Invest mod SRB, T-599/18, EU:T:2019:740, ophæves, for så vidt som den bestemmer, at sagen afvises.

— Sagen hjemvises til Retten med henblik på, at denne – bundet af de afgørelser om retsspørgsmål, der er indeholdt i Domstolens afgørelse – træffer afgørelse i overensstemmelse med de påstande, som denne part har nedlagt i første instans.

— Afgørelsen om sagsomkostningerne udsættes.

Anbringender og væsentligste argumenter

Med det første anbringende har appellanten gjort gældende, at den appellerede kendelse tilsidesætter artikel 20 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 806/2014 af 15. juli 2014 om ensartede regler og en ensartet procedure for afvikling af kreditinstitutter og visse investeringsselskaber inden for rammerne af en fælles afviklingsmekanisme og en fælles afviklingsfond og om ændring af forordning (EU) nr. 1093/2010 (EUT 2010, L 331, s. 12) og artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«). Ifølge appellanten har den retsakt, der er anfægtet for Retten, bindende retsvirkninger, for så vidt som den endelige værdiansættelse er en integrerende del af afviklingsafgørelsen.

Med det andet anbringende har appellanten anført, at den appellerede kendelse tilsidesætter chartrets artikel 17. Den fortolkning af artikel 20 i forordning nr. 806/2014, der foretages i den appellerede kendelse, er uforenelig med ejendomsretten, for så vidt som den tillader et indgreb i denne parts ejendomsret uden nogen kompensation herfor.

Ifølge appellens tredje anbringende tilsidesætter den appellerede kendelse artikel 20, stk. 11, litra b), i forordning nr. 806/2014. Efter vedtagelsen af afviklingsafgørelsen og nedskrivningen af aktierne blev Banco Populars tidligere aktionærer kreditorer i enheden. Således finder artikel 20, stk. 11, litra b), i forordning nr. 806/2014 anvendelse på de tidligere aktionærer, for så vidt som denne bestemmelse fastsætter en forpligtelse til, i lyset af den endelige værdiansættelse, at træffe afgørelse om at »nedskrive kreditorernes fordringer«.

Endelig har appellanten med det fjerde anbringende gjort gældende, at den appellerede kendelse tilsidesætter artikel 20, stk. 11 og 14, i forordning nr. 806/2014, samt chartrets artikel 41, idet den ikke tager i betragtning, at den anfægtede retsakt har bindende retsvirkninger for denne part, for så vidt som den forhindrer AERIS i at få adgang til aktuelle og fyldestgørende oplysninger om en enheds regnskabsmæssige situation, i hvilken AERIS havde 3,45% af aktieejerskabet.