34

I præmis 92 i den appellerede Hassan-dom og præmis 116 i den appellerede Ayadi-dom, som er affattet i lignende vendinger, blev det anført, at Retten inden for rammerne af Rettens Yusuf- og Kadi-domme bl.a. havde konstateret følgende: »[…] — Forpligtelserne for FN’s medlemsstater i medfør af De Forenede Nationers pagt går ud fra et folkeretligt synspunkt forud for enhver anden forpligtelse i medfør af intern ret eller folkeretlig traktatret, heri indbefattet — for de staters vedkommende, som er medlemmer af Europarådet — forpligtelser i medfør af [den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder, undertegnet i Rom den 4. november 1950 (herefter »EMRK«)], og — for de staters vedkommende, som tillige er medlemmer af Fællesskabet — forpligtelser i medfør af EF-traktaten ([Rettens] Yusuf-dom, præmis 231, og [Rettens] Kadi-dom, præmis 181). — Denne forrang gælder, i overensstemmelse med artikel 25 i De Forenede Nationers pagt, også for beslutninger, som er indeholdt i en sikkerhedsrådsresolution ([Rettens] Yusuf-dom, præmis 234, og [Rettens] Kadi-dom, præmis 184). — Selv om det ikke er medlem af De Forenede Nationer, bør Fællesskabet anses for at være bundet af de forpligtelser, der følger af De Forenede Nationers pagt — på samme måde som dets medlemsstater er det — i medfør af selve den traktat, hvorved Fællesskabet er oprettet ([Rettens] Yusuf-dom, præmis 243, og [Rettens] Kadi-dom, præmis 193). — Dels kan Fællesskabet hverken tilsidesætte de forpligtelser, der påhviler dets medlemsstater i medfør af De Forenede Nationers pagt, eller hindre deres gennemførelse, dels er Fællesskabet i medfør af selve den traktat, hvorved det blev oprettet, forpligtet til under udøvelsen af sine beføjelser at træffe alle nødvendige foranstaltninger for at gøre det muligt for dets medlemsstater at efterkomme disse forpligtelser ([Rettens] Yusuf-dom, præmis 254, og [Rettens] Kadi-dom, præmis 204). — Følgelig skal den argumentation, som er fremført imod de omtvistede forordninger på grundlag af dels den opfattelse, at Fællesskabets retsorden er en retsorden, som er uafhængig i forhold til den retsorden, der udgår fra De Forenede Nationer, dels den opfattelse, at det er nødvendigt at implementere Sikkerhedsrådets resolutioner i medlemsstaternes interne retsorden i overensstemmelse med de forfatningsbestemmelser og grundlæggende retsprincipper, der gælder i disse staters retsorden, ikke tages til følge ([Rettens] Yusuf-dom, præmis 258, og [Rettens] Kadi-dom, præmis 208). — Den [omtvistede] forordning, som blev vedtaget under henvisning til fælles holdning 2002/402, udgør gennemførelsen på fællesskabsplan af den forpligtelse, som påhviler Fællesskabets medlemmer som medlemmer af FN, til, eventuelt ved hjælp af en fællesskabsretsakt, at implementere de sanktioner over for Usama bin Laden, medlemmer af Al-Qaida-organisationen samt Taliban og andre personer, grupper, virksomheder og enheder med tilknytning til disse, som er blevet besluttet og efterfølgende styrket ved en række resolutioner, og som Sikkerhedsrådet har vedtaget i medfør af kapitel VII i De Forenede Nationers pagt ([Rettens] Yusuf-dom, præmis 264, og [Rettens] Kadi-dom, præmis 213). — I denne sammenhæng har fællesskabsinstitutionerne handlet i medfør af en bunden kompetence, således at de ikke rådede over nogen selvstændig skønsmargen ([Rettens] Yusuf-dom, præmis 265, og [Rettens] Kadi-dom, præmis 214). — Henset til betragtningerne ovenfor, kan en bekræftelse af, at Retten er kompetent til indirekte at prøve lovligheden af beslutninger truffet af Sikkerhedsrådet eller sanktionskomitéen efter normen for beskyttelse af de grundlæggende rettigheder, således som de er anerkendt i Fællesskabets retsorden, hverken begrundes i henhold til folkeretten eller i henhold til fællesskabsretten ([Rettens] Yusuf-dom, præmis 272, og [Rettens] Kadi-dom, præmis 221). — De omhandlede sikkerhedsrådsresolutioner er således principielt ikke omfattet af Rettens prøvelsesret, og Retten kan ikke — heller ikke indirekte — anfægte deres lovlighed efter fællesskabsretten. Den er derimod forpligtet til i videst muligt omfang at fortolke og anvende fællesskabsretten på en måde, som er forenelig med medlemsstaternes forpligtelser i medfør af De Forenede Nationers pagt ([Rettens] Yusuf-dom, præmis 276, og [Rettens] Kadi-dom, præmis 225). — Retten er dog bemyndiget til indirekte at prøve lovligheden af de omhandlede sikkerhedsrådsresolutioner i forhold til jus cogens, forstået som et grundlæggende folkeretligt princip, der gælder for alle folkeretlige subjekter, heri indbefattet FN’s organer, og som det ikke er muligt at fravige ([Rettens] Yusuf-dom, præmis 277, og [Rettens] Kadi-dom, præmis 226). — Indefrysningen af midler i henhold til den [omtvistede] forordning tilsidesætter hverken de berørtes grundlæggende ret til at råde over deres midler eller det almindelige proportionalitetsprincip efter den norm, der gælder for den universelle beskyttelse af de grundlæggende menneskerettigheder, der henhører under jus cogens ([Rettens] Yusuf-dom, præmis 288 og 289, og [Rettens] Kadi-dom, præmis 237 og 238). — Eftersom de omhandlede sikkerhedsrådsresolutioner ikke fastsætter en ret for de berørte til at blive hørt af sanktionskomitéen, inden deres optagelse på den omtvistede liste, og det ikke forekommer at være et krav efter nogen tvingende folkeretlig norm, at der foretages en sådan høring under omstændigheder som i det foreliggende tilfælde, kan argumenterne vedrørende den hævdede tilsidesættelse af en sådan ret ikke tages til følge ([Rettens] Yusuf-dom, præmis 306, 307 og 321, og [Rettens] Kadi-dom, præmis 261 og 268). — Under disse omstændigheder, hvor der er tale om en sikkerhedsforanstaltning, der indskrænker de berørtes rådighed over deres midler, kræver overholdelsen af de berørtes grundlæggende rettigheder navnlig ikke, at de får forelagt de faktiske omstændigheder og det bevismateriale, som lægges dem til last, når Sikkerhedsrådet eller sanktionskomitéen finder, at hensyn til det internationale samfunds sikkerhed er til hinder for det ([Rettens] Yusuf-dom, præmis 320, og [Rettens] Kadi-dom, præmis 274). — Fællesskabsinstitutionerne var heller ikke forpligtet til at høre de berørte inden vedtagelsen af den [omtvistede] forordning ([Rettens] Yusuf-dom, præmis 329) eller i forbindelse med dens vedtagelse og gennemførelse ([Rettens] Kadi-dom, præmis 259). — Inden for rammerne af et søgsmål med henblik på annullation som i den foreliggende sag foretager Retten en fuldstændig prøvelse af lovligheden af de omtvistede forordninger for så vidt angår fællesskabsinstitutionernes overholdelse af de kompetenceregler og de formelle regler og væsentlige formforskrifter, der gælder for deres handlinger. Retten prøver ligeledes lovligheden af de omtvistede forordninger set i forhold til de sikkerhedsrådsresolutioner, som forordningerne har til formål at gennemføre, særligt med hensyn til forordningernes formelle og materielle overensstemmelse, indre sammenhæng og proportionalitet i forhold til de sidstnævnte. Retten prøver desuden lovligheden af de omtvistede forordninger og, indirekte, lovligheden af de omhandlede sikkerhedsrådsresolutioner set i forhold til de overordnede folkeretlige regler, der henhører under jus cogens, herunder tvingende normer med henblik på universel beskyttelse af menneskerettighederne ([Rettens] Yusuf-dom, præmis 334, 335 og 337, og [Rettens] Kadi-dom, præmis 279, 280 og 282). — Derimod påhviler det ikke Retten indirekte at prøve selve de omhandlede sikkerhedsrådsresolutioners overensstemmelse med de grundlæggende rettigheder, således som de er beskyttet i Fællesskabets retsorden. Det tilkommer heller ikke Retten at kontrollere, at der ikke er tale om et fejlagtigt skøn med hensyn til de faktiske omstændigheder og beviser, som Sikkerhedsrådet har lagt til grund til støtte for de foranstaltninger, som det har truffet, og heller ikke — med forbehold af den begrænsede ramme, som er defineret i det foregående led — indirekte at prøve hensigtsmæssigheden og forholdsmæssigheden af disse foranstaltninger ([Rettens] Yusuf-dom, præmis 338 og 339, og [Rettens] Kadi-dom, præmis 283 og 284). — For så vidt råder de berørte ikke over noget retsmiddel, idet Sikkerhedsrådet ikke har fundet det hensigtsmæssigt at oprette en international uafhængig retsinstans, der har til opgave at træffe afgørelse med hensyn til såvel jus som faktum i sager anlagt til prøvelse af enkeltbeslutninger truffet af sanktionskomitéen ([Rettens] Yusuf-dom, præmis 340, og [Rettens] Kadi-dom, præmis 285). — Den således i det foregående led fastslåede lakune i sagsøgernes retsbeskyttelse er ikke i sig selv i strid med jus cogens, eftersom i) retten til domstolsprøvelse ikke er absolut, ii) den begrænsning af de berørtes ret til domstolsprøvelse, der er en følge af den retlige immunitet, som de resolutioner, som Sikkerhedsrådet har vedtaget i medfør af kapitel VII i De Forenede Nationers pagt, principielt er omfattet af inden for medlemsstaternes interne retsorden, i det foreliggende tilfælde skal anses for at være uløseligt forbundet med denne ret, iii) en sådan begrænsning er begrundet såvel i karakteren af de beslutninger, som Sikkerhedsrådet skal træffe i medfør af det nævnte kapitel VII, som i det lovlige formål, som forfølges, og iv) oprettelsen af et organ som sanktionskomitéen og den foreskrevne mulighed for til enhver tid at henvende sig til denne for at opnå en revurdering af ethvert enkelttilfælde gennem en formaliseret mekanisme, der involverer de berørte regeringer, i mangel af en international retsinstans, der er kompetent til at prøve lovligheden af Sikkerhedsrådets retsakter, er et rimeligt alternativ for at opnå en adækvat beskyttelse af de berørtes grundlæggende rettigheder, således som de er anerkendt ved jus cogens ([Rettens] Yusuf-dom, præmis 341-345, og [Rettens] Kadi-dom, præmis 286-290). — De argumenter, som er gjort gældende imod de [omtvistede forordninger] om tilsidesættelse af retten til en effektiv søgsmålsadgang, kan derfor ikke tages til følge ([Rettens] Yusuf-dom, præmis 346, og [Rettens] Kadi-dom, præmis 291).«