Forslag til afgørelse fra generaladvokat Tesauro fremsat den 16. december 1997. - Cabour SA og Nord Distribution Automobile SA mod Arnor "SOCO" SARL, procesdeltager: Automobiles Peugeot SA og Automobiles Citroën SA. - Anmodning om præjudiciel afgørelse: Cour d'appel de Douai - Frankrig. - Konkurrence - Salg af automobiler - Gyldigheden af en eneforhandlingsaftale - EF-traktatens artikel 85, stk. 1 og 3 - Forordning (EØF) nr. 123/85 - Forordning (EØF) nr. 1475/95. - Sag C-230/96.



Samling af Afgørelser 1998 side I-02055



Generaladvokatens forslag til afgørelse

1 De praejudicielle spoergsmaal fra Cour d'appel de Douai drejer sig om fortolkningen af EF-traktatens artikel 85, stk. 1, og visse bestemmelser i Kommissionens forordning (EOEF) nr. 123/85 af 12. december 1984 om anvendelse af traktatens artikel 85, stk. 3, paa kategorier af salgs- og serviceaftaler vedroerende motorkoeretoejer (1) og Kommissionens forordning (EF) nr. 1475/95 af 28. juni 1995 (2), som med virkning fra den 1. oktober 1995 ophaevede og traadte i stedet for forordning nr. 123/85.

Den nationale ret spoerger Domstolen, om eneforhandlingsaftalerne om salg af automobiler af maerkerne Peugeot og Citroën i Frankrig er i overensstemmelse med en raekke bestemmelser i de naevnte gruppefritagelsesforordninger, saaledes at den kan traeffe afgoerelse i en sag om illoyal konkurrence, som to autoriserede eneforhandlere har anlagt mod en videreforhandler, der ikke er tilsluttet nogen bilfabrikants salgsnet. Efter den franske Cour de cassation's praksis og den relevante nationale lovgivning er der dog intet grundlag for en saadan sag, hvis de paagaeldende eneforhandlingsaftaler er retsstridige.

Relevante retsforskrifter

2 Med henblik paa en bedre forstaaelse af de praejudicielle spoergsmaal og begrundelsen for dem skal jeg indledningsvis resumere de bestemmelser i forordning nr. 123/85 og nr. 1475/95, der anmodes om en fortolkning af. Den forelaeggende ret spoerger Domstolen, om visse klausuler i salgsaftalerne med Peugeot og Citroën er i overensstemmelse med de relevante bestemmelser i forordningerne, nemlig bestemmelserne om de sagligt rimelige grunde, der goer det muligt at frigoere sig fra forpligtelsen til ikke at konkurrere, raekkevidden af denne forpligtelse og de salgsmaal, som leverandoeren foreskriver for forhandleren. Disse bestemmelser findes i artikel 3, nr. 3, artikel 4, stk. 1, nr. 3, artikel 5, stk. 2, nr. 1, litra a) og b), og artikel 5, stk. 2, nr. 2 og 3, i forordning nr. 123/85 samt i de dertil svarende bestemmelser i forordning nr. 1475/95.

3 Forordning nr. 123/85 og forordning nr. 1475/95 indeholder begge en fritagelse fra forbuddet i traktatens artikel 85, stk. 1, for aftaler, hvorved en leverandoer giver en (godkendt) videreforhandler i opdrag at fremme salget af aftalevarer i et bestemt omraade og forpligter sig til inden for det paagaeldende omraade kun at levere koeretoejer og reservedele til videreforhandleren (artikel 1).

Ifoelge artikel 3, nr. 3, i forordning nr. 123/85 gaelder fritagelsen i henhold til traktatens artikel 85, stk. 3, ogsaa, naar den i artikel 1 omhandlede forpligtelse er forbundet med en forpligtelse for forhandleren til »ikke at saelge nye motorkoeretoejer, som konkurrerer med aftalevarerne, og til ikke i forretningslokaler, hvor aftalevarerne udbydes til salg, at saelge nye motorkoeretoejer, som udbydes af andre end fabrikanten«. Samme forordnings artikel 4 bestemmer, at fritagelsen ogsaa omfatter en forpligtelse for forhandleren til »inden for aftaleomraadet og inden for et bestemt tidsrum at bestraebe sig paa at saelge mindst det antal aftalevarer, som parterne aftaler, eller som leverandoeren i mangel af enighed fastlaegger paa grundlag af skoen over forhandlerens afsaetningsmuligheder« (artikel 4, stk. 1, nr. 3).

Endelig er foelgende bestemmelser i artikel 5 relevante:

»2. Har forhandleren paataget sig forpligtelser ... med henblik paa at fremme salgs- og servicestrukturen, gaelder fritagelsen i henhold til artikel 3, nr. 3 og 5, for forpligtelsen til ikke at saelge eller indgaa salgs- eller serviceaftaler om andre nye motorkoeretoejer end de, der er omfattet af aftaleprogrammet, paa betingelse af, at:

1) parterne aftaler, at

a) leverandoeren frigoer forhandleren fra de i artikel 3, nr. 3 og 5, omhandlede forpligtelser, saafremt forhandleren godtgoer, at der foreligger sagligt rimelige grunde til at goere det

b) leverandoeren kun kan indgaa salgs- og serviceaftaler vedroerende aftalevarer med bestemte andre virksomheder inden for aftaleomraadet eller aendre aftaleomraadet, saafremt han godtgoer, at der foreligger sagligt rimelige grunde til at goere det

2) aftalen er indgaaet for mindst fire aar, eller at den normale opsigelsesfrist for en paa ubestemt tid indgaaet aftale er paa mindst et aar for begge aftaleparter, medmindre

- leverandoeren i henhold til lov eller saerlig aftale skal betale en rimelig erstatning ved aftalens ophoer, eller

- der er tale om forhandlerens optagelse i salgsnettet og om den foerste aftaleperiode eller den foerste mulighed for ordinaer opsigelse

3) hver af parterne i en paa bestemt tid indgaaet aftale forpligter sig til at underrette den anden part mindst seks maaneder foer aftalens udloeb om, at han ikke oensker at forlaenge aftalen.

3. En part kan kun paaberaabe sig sagligt rimelige grunde efter denne artikel, som er fastlagt ved aftalens indgaaelse, dersom de uden forskelsbehandling paaberaabes i tilsvarende situationer over for virksomheder i salgsnettet.«

4 De relevante bestemmelser i forordning nr. 1475/95, der traadte i kraft den 1. oktober 1995, afviger mere eller mindre vaesentligt fra de netop gengivne.

Ifoelge artikel 3, nr. 3, i forordning nr. 1475/95 gaelder fritagelsen fortsat for forpligtelsen til ikke i samme forretningslokaler at saelge nye motorkoeretoejer, som udbydes af andre end fabrikanten, men det praeciseres, at salg af nye koeretoejer af et andet maerke er tilladt, hvis salget finder sted »i saerskilte salgslokaler med egen administration, der i retlig henseende udgoer en saerskilt enhed, og saaledes at enhver sammenblanding af maerker er udelukket«. Endvidere bestemmer forordningens artikel 4, stk. 1, nr. 3, at det ikke er til hinder for indroemmelse af fritagelse, at forhandleren forpligter sig til »inden for aftaleomraadet og i loebet af et bestemt tidsrum at bestraebe sig paa at saelge mindst det antal aftalevarer, som parterne aftaler, eller som i tilfaelde af uenighed mellem parterne vedroerende det aarlige minimumssalg for aftalevarerne fastsaettes af en uvildig sagkyndig saerligt paa baggrund af det hidtidige salg i det paagaeldende omraade samt et skoen over afsaetningsmulighederne i det paagaeldende omraade og paa nationalt plan«.

Endelig bestemmer de dele af forordningens artikel 5, som er relevante for denne sag, foelgende:

»2. Har forhandleren paataget sig forpligtelser som omhandlet i artikel 4, stk. 1, med henblik paa at fremme salgs- og servicestrukturen, gaelder fritagelsen paa betingelse af, at:

...

2) aftalen er indgaaet for mindst fem aar, eller at den normale opsigelsesfrist for en paa ubestemt tid indgaaet aftale er paa mindst to aar for begge aftaleparter; denne frist nedsaettes til mindst et aar

- hvis leverandoeren i henhold til lov eller saerlig aftale skal betale en rimelig erstatning ved aftalens ophoer, eller

- hvis der er tale om forhandlerens optagelse i salgsnettet og om den foerste aftaleperiode eller den foerste mulighed for ordinaer opsigelse

3) hver af parterne i en paa bestemt tid indgaaet aftale forpligter sig til at underrette den anden part mindst seks maaneder foer aftalens udloeb om, at han ikke oensker at forlaenge aftalen.

3. De i stk. 1 og 2 naevnte betingelser for fritagelse beroerer ikke:

- leverandoerens ret til at opsige aftalen med mindst et aars varsel, hvis det er noedvendigt at foretage en gennemgribende reorganisering af hele forhandlernettet eller en del heraf

- en aftaleparts ret til at opsige aftalen ekstraordinaert, hvis den anden aftalepart misligholder én af aftalens vaesentlige forpligtelser.

I tilfaelde af uenighed skal parterne i hvert enkelt tilfaelde acceptere en hurtig afgoerelse af tvisten enten ved at anvende en uvildig sagkyndig eller at afgoere sagen ved voldgift, uden at dette indskraenker parternes mulighed for at indbringe sagen for domstolene i overensstemmelse med gaeldende national ret.«

Faktiske omstaendigheder og praejudicielle spoergsmaal

5 Cabour SA (herefter »Cabour«) og Nord Distribution Automobile SA (herefter »Nord Distribution«), som er eneforhandlere i Douai af henholdsvis bilmaerket Citroën og bilmaerket Peugeot, anlagde ved Tribunal de commerce de Douai sag mod Arnor »SOCO« SARL (herefter »Arnor«), som er videreforhandler af nye koeretoejer af (bl.a.) maerkerne Citroën og Peugeot, og som ikke er tilsluttet nogen bilfabrikants salgsnet. Cabour og Nord Distribution henviste til, at forordning nr. 123/85 indebar forbud mod at videreforhandle motorkoeretoejer uden for salgsnettet, og gjorde gaeldende, at Arnor udoevede illoyal konkurrence. De nedlagde derfor paastand ved Tribunal de commerce de Douai om, at Arnor blev tilpligtet at betale erstatning og paalagt at ophoere med denne virksomhed.

Ved afgoerelse af 16. juni 1994 afviste Tribunal de commerce de Douai sagsoegernes krav med den begrundelse dels, at eneforhandlingsaftalerne med Peugeot og Citroën ikke var omfattet af gruppefritagelsen i forordning nr. 123/85 og derfor ikke kunne goeres gaeldende over for Arnor, dels, at Arnor ikke kunne have overtraadt aftalerne, da virksomheden havde indkoebt de nye koeretoejer paa lovlig vis.

6 Cabour og Nord Distribution har nu appelleret afgoerelsen, idet de haevder, at Arnor ved at tage nye koeretoejer paa lager og saelge dem i det omraade, hvor de autoriserede Peugeot- og Citroën-eneforhandlere i Douai har eneretten hertil, optraeder som videreforhandler og derved paafoerer dem illoyal konkurrence og beroever dem en del af deres kunder. De understreger, for saa vidt angaar den foreliggende sag, at selv om de relevante faellesskabsregler kun tillader eksklusive salgsnet, uden dermed at goere det ulovligt at saelge uden for nettet, forholder det sig ikke desto mindre saadan, at uautoriserede videreforhandlere kan paalaegges sanktioner efter den nationale lovgivnings bestemmelser om illoyal konkurrence og den franske Cour de cassation's praksis.

Under denne synsvinkel har Cabour og Nord Distribution gjort gaeldende, at Arnor har indroemmet at have indkoebt nye koeretoejer af en biludlejningsvirksomhed, hvilket er en ulovlig maade at forsyne sig paa, da der er tale om, at koeretoejer, som en eneforhandler har solgt til en biludlejningsvirksomhed, er blevet anvendt til et andet formaal, end det, som de var bestemt til. Det er paa dette grundlag, at de over for Tribunal de commerce de Douai har nedlagt paastand om, at der afsiges dom om, at Arnor ved at indkoebe nye koeretoejer paa en »ulovlig« maade udoever illoyal konkurrence over for de autoriserede videreforhandlere, og om, at Arnor foelgelig doemmes til at erstatte disse det tab, som de har lidt.

7 Arnor goer paa sin side gaeldende: a) at virksomheden altid har betegnet sig som almindelig videreforhandler, hvorfor der ikke er nogen fare for, at den sammenblandes med skriftligt befuldmaegtigede repraesentanter og endnu mindre med de autoriserede eneforhandlere; b) at sidstnaevnte ikke har bevist, at det salgsnet, som skulle vaere udsat for illoyal konkurrence, er lovligt; c) at de eneforhandlingsaftaler, som sagen drejer sig om, indeholder bestemmelser, som - navnlig i forhold til reglerne om, hvilke sagligt rimelige grunde der goer det muligt at frigoere sig for forpligtelsen til ikke at konkurrere, raekkevidden af denne forpligtelse og de salgsmaal, som leverandoeren foreskriver for forhandleren - ikke er i overensstemmelse med forordning nr. 123/85, hvorfor aftalerne ikke kan vaere omfattet af fritagelsen; d) at aftalerne virker konkurrencebegraensende i traktatens artikel 85, stk. 1's forstand, hvorfor de ikke kan goeres gaeldende over for virksomheden; e) at den ikke kan bebrejdes noget for saa vidt angaar de omstaendigheder, hvorunder den har indkoebt og solgt de paagaeldende koeretoejer, herunder navnlig dens paastaaede ulovlige maade at forsyne sig paa.

Arnor har derfor nedlagt paastand om, at Cour d'appel de Douai stadfaester den afgoerelse, som retten i foerste instans traf den 16. juni 1994.

8 Automobiles Peugeot SA (herefter »Peugeot«) og Automobiles Citroën SA (herefter »Citroën«), som har interveneret i hovedsagen til stoette for Cabour og Nord Distribution, goer navnlig gaeldende, at de af Arnor anfaegtede aftaleklausuler er i overensstemmelse med forordning nr. 123/85. De peger paa, at aftalerne er blevet anmeldt til Kommissionen efter reglerne i artikel 8 i forordning nr. 123/85, og haevder: a) at forordning nr. 123/85 ingenlunde forpligter parterne i en eneforhandlingsaftale til udtrykkelig at anfoere, hvilke sagligt rimelige grunde der goer det muligt for eneforhandleren at frigoere sig for sin forpligtelse til ikke at konkurrere; b) at den forpligtelse til ikke at konkurrere, som forordningen ikke goer det forbudt at paalaegge eneforhandlerne, ikke er begraenset til kun at omfatte koeretoejer, der konkurrerer med aftalevarerne, men at den kan udstraekkes til ogsaa at omfatte andre nye koeretoejer end dem, der er omfattet af aftaleprogrammet; c) at faellesskabsreglerne ogsaa goer det muligt at fritage bestemmelser fra forbuddet i traktatens artikel 85, stk. 1, naar de forpligter forhandleren til at bestraebe sig paa inden for aftaleomraadet og inden for et bestemt tidsrum at saelge et bestemt minimumsantal aftalevarer.

Peugeot og Citroën mener saaledes, at retten i foerste instans ikke havde ret i sin vurdering af, at de omtvistede eneforhandlingsaftaler faldt uden for gruppefritagelsen og derfor ikke kunne goeres gaeldende over for tredjemand. Under alle omstaendigheder, understreger de, kan en eventuel konflikt mellem de omtvistede aftaleklausuler og de relevante bestemmelser i forordning nr. 123/85 ikke medfoere, i det mindste ikke i sig selv, at de paagaeldende aftaler som helhed er ugyldige.

9 Over for disse argumenter paapeger den nationale ret indledningsvis, som ogsaa fastholdt af Arnor, at uoverensstemmelse mellem nogle af eneforhandlingsaftalernes klausuler og de relevante bestemmelser i forordning nr. 123/85 meget vel kan medfoere, at aftalerne ikke kan goeres gaeldende over tredjemand, herunder videreforhandlere uden for salgsnettet, og at dette ogsaa ville have til foelge, at betingelserne for en dom for illoyal konkurrence ikke var opfyldt. Retten fremhaever endvidere, at en afgoerelse af sagen forudsaetter - i hvert fald for saa vidt angaar kravene om, at der betales erstatning for det lidte tab og nedlaegges forbud mod at videresaelge de paagaeldende koeretoejer - at de relevante bestemmelser i forordning nr. 1475/95 (som ophaevede og traadte i stedet for forordning nr. 123/85) foerer til samme resultat. Men selv om der maa drages den konklusion, at de omtvistede klausuler ikke opfylder betingelserne i gruppefritagelsesforordningerne, vil det under alle omstaendigheder staa tilbage at afgoere, om et salgsnet, der bygger paa aftaler som de foreliggende, er omfattet af forbuddet i traktatens artikel 85, stk. 1.

10 Da Cour d'appel de Douai fandt, at ovenstaaende spoergsmaal rejste vanskelige faellesskabsretlige problemer, besluttede den at udsaette sagen og forelaegge Domstolen tre praejudicielle spoergsmaal. De lyder saaledes:

»1) Kan Kommissionens forordning nr. 123/85 af 12. december 1984 om anvendelse af EOEF-traktatens artikel 85, stk. 3, fortolkes saaledes, at den ved forordningens artikel 1 fastlagte fritagelse omfatter en eneforhandlingsaftale mellem en bilfabrikant og en eneforhandler, naar aftalen:

a) ikke i detaljer fastlaegger de 'sagligt rimelige grunde', som er omhandlet i denne forordnings artikel 5, stk. 2, nr. 1, litra a) og b), og artikel 5, stk. 3

b) medmindre det godtgoeres, at der foreligger sagligt rimelige grunde, som ikke forelaa paa tidspunktet for aftalens indgaaelse, udelukker enhver mulighed for eneforhandleren for at saelge nye motorkoeretoejer, som udbydes af andre end fabrikanten, endog i forretningslokaler, som er adskilt fra dem, hvori aftalevarerne udbydes, idet der skal henses til denne betingelse ved fortolkningen af bestemmelserne i forordningens artikel 3, nr. 3, og artikel 5, stk. 2

c) foreskriver et salgsmaal, i henhold til hvilket eneforhandleren forpligter sig til at goere sit bedste for i loebet af hver 12 maaneders periode at saelge et antal aftalekoeretoejer, som i mangel af naermere aftale herom mellem parterne fastsaettes af fabrikanten i henhold til overslag eller kriterier, som udfaerdiges af fabrikanten, og naar det i aftalen er praeciseret, at fabrikanten, saafremt salgsmaalet ikke opfyldes med 90% af 7/11 pr. 31. august i den loebende 12 maaneders periode, og hvis 'den samlede markedsandel' for aftalekoeretoejerne i aftaleomraadet, opgjort pr. 31. juli i den loebende 12 maaneders periode, er mindre end 15%-45%, afhaengig af omraadets beliggenhed, i forhold til den nationale markedsandel for samme koeretoejer, da med et varsel paa tre eller seks maaneder kan aendre aftaleomraadet og/eller tilbagekalde eneforhandlerens eneret til etablering, eller opsige forhandlingsaftalen, idet der skal tages hensyn til disse betingelser ved fortolkningen af bestemmelserne i forordningens artikel 4, stk. 1, nr. 3, og artikel 5, stk. 2, nr. 2 og 3?

2) Kan Kommissionens forordning nr. 1475/95 af 28. juni 1995, som erstatter ovennaevnte forordning nr. 123/85, fortolkes saaledes, at den ved forordningens artikel 1 fastlagte fritagelse omfatter en eneforhandlingsaftale, som indeholder klausuler som dem, der er omhandlet i spoergsmaal 1), litra b) og c), naar henses til henholdsvis artikel 3, nr. 3, og artikel 4, stk. 1, nr. 3, i forordning nr. 1475/95, sammenholdt med artikel 5, stk. 2, nr. 2 og 3, samt artikel 5, stk. 3?

3) Saafremt forordning nr. 123/85 og nr. 1475/95 ikke kan fortolkes saaledes, at den ved forordningerne fastlagte fritagelse omfatter forhandlingsaftaler som dem, der er omhandlet i spoergsmaal 1) og 2), skal EOEF-traktatens artikel 85, stk. 1, da fortolkes saaledes, at en bilfabrikants eksklusive salgsnet, som paa en medlemsstats samlede omraade er baseret paa saadanne aftaler, falder ind under det forbud, som artiklen indeholder?«

11 De praejudicielle spoergsmaal tager saaledes sigte paa en afgoerelse af, om eneforhandlingsaftalerne med Peugeot og Citroën er i overensstemmelse med forskrifterne i forordning nr. 123/85 (foerste spoergsmaal) og forordning nr. 1475/95 (andet spoergsmaal) og dermed, om de er omfattet af gruppefritagelsen efter disse forordninger. I benaegtende fald anmodes Domstolen om at afgoere, om traktatens artikel 85, stk. 1, skal fortolkes saaledes, at den forbyder et eksklusivt og selektivt salgsnet, der er baseret paa aftaler som i denne sag (tredje spoergsmaal).

Inden jeg behandler spoergsmaalenes realitet, maa jeg imidlertid undersoege formaliteten. Saavel Kommissionen som Peugeot og Citroën har faktisk gjort gaeldende under retsforhandlingerne, at Domstolen ikke kan besvare den forelaeggende rets spoergsmaal, da de er aabenbart irrelevante for genstanden i hovedsagen og besvarelsen af dem derfor helt unoedvendig for afgoerelsen af denne.

Spoergsmaalenes relevans

12 Indledningsvis erindrer jeg om, at det ifoelge Domstolens faste praksis »udelukkende tilkommer de nationale retsinstanser, for hvem en tvist er indbragt, og som har ansvaret for den retslige afgoerelse, som skal traeffes, paa grundlag af omstaendighederne i den konkrete sag at vurdere, saavel om en praejudiciel afgoerelse er noedvendig for, at de kan afsige dom, som relevansen af de spoergsmaal, de forelaegger Domstolen. En afvisning fra realitetsbehandling af en anmodning fra en national retsinstans er kun mulig, hvis det viser sig, at den oenskede fortolkning af faellesskabsretten aabenbart savner enhver forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand« (3).

Naar Domstolen efterproever sin kompetence, undersoeger den saaledes de omstaendigheder, hvorunder den nationale ret har forelagt spoergsmaalene (4). Saadanne undersoegelser, som i realiteten kun er af marginal karakter, har indtil nu kun foranlediget Domstolen til at afvise at udtale sig om spoergsmaal, som »ikke har nogen forbindelse med realiteten i tvisten i hovedsagen« (5), som er »af hypotetisk karakter« (6), eller som ikke fremstaar som »objektivt noedvendig[e] for den afgoerelse, [retten] skal traeffe« (7). Derimod har Domstolen fundet det tilstraekkeligt til at erklaere sig kompetent til at besvare spoergsmaal, hvis relevans der var rejst tvivl om, at det fremgik eller i hvert fald kunne udledes af forelaeggelseskendelsen, at dens svar var nyttige for afgoerelsen af tvisten i hovedsagen (8).

13 Ved en saadan marginal kontrol af de forelagte spoergsmaals relevans er det derfor af saerlig betydning, hvilken begrundelse den nationale ret maatte have anfoert i forelaeggelseskendelsen for at forklare, hvordan de haenger sammen med den tvist, som er indbragt for den, og dermed hvorfor det er noedvendigt at opnaa Domstolens svar (9).

I den aktuelle sag har den forelaeggende ret saaledes klart og utvetydigt anfoert, at afgoerelsen af de forelagte spoergsmaal »kan vaere udslaggivende i sager om illoyal konkurrence, som en eneforhandler vil have svaert ved at vinde, hvis han ikke nyder retsbeskyttelse mod uautoriserede videreforhandlere«. Den forelaeggende ret peger med andre ord paa, at Cabour og Nord Distribution ikke ville faa medhold, hvis eneforhandlingsaftalerne var ulovlige, netop fordi hovedbetingelsen for at kunne foere en sag om illoyal konkurrence i saa fald ikke ville vaere opfyldt.

14 Peugeot og Citroën mener imidlertid ikke, at de forelagte spoergsmaal er relevante for tvistens substans, for selv om man naaede frem til, at de omtvistede aftaleklausuler ikke var omfattet af gruppefritagelsen, ville de ikke vaere ulovlige af den grund, og man ville endnu mindre kunne udlede heraf, at aftalerne som helhed var ugyldige. Til stoette for denne opfattelse henviser Peugeot og Citroën til dommene i sagerne Grand garage albigeois m.fl. og Nissan France m.fl., hvori Domstolen understregede, at »forordning nr. 1475/95 ... ikke [indeholder] nogen bindende forskrifter, der direkte paavirker gyldigheden eller indholdet af vilkaarene i en aftale eller forpligter aftaleparterne til at tilpasse aftalen til forordningen, men [blot] hjemler ... mulighed for, at de erhvervsdrivende inden for automobilbranchen i et vist omfang kan indgaa salgs- og serviceaftaler, som trods visse vilkaar om eneret og om forbud mod konkurrence ikke omfattes af forbuddet i artikel 85, stk. 1« (10).

Endvidere peger de paa, at Domstolen i de paagaeldende domme tilfoejede, at »bestemmelserne i denne fritagelsesforordning ... derfor ikke [kan] beroere tredjemands - herunder uafhaengige handlendes - rettigheder og forpligtelser i forhold til de kontrakter, som er indgaaet mellem bilfabrikanter og deres eneforhandlere« (11). Dette indebaerer ikke kun, at Arnor's virksomhed ikke kan forbydes i henhold til forordning nr. 123/85, men - for saa vidt denne sag angaar - ogsaa, og isaer, at en vurdering af eneforhandlingsaftalernes klausuler i forhold til fritagelsesforordningen vil vaere fuldstaendig uden betydning for afgoerelsen af tvisten i hovedsagen, som udelukkende boer traeffes paa grundlag af den relevante nationale lovgivning og retspraksis.

15 Ogsaa Kommissionen goer gaeldende, at de forelagte spoergsmaal er irrelevante for det foreliggende tilfaelde, men ud fra en delvis anderledes argumentation. Den finder det unoedvendigt at afgoere, om de omtvistede klausuler er forenelige med fritagelsesforordningerne, eftersom Domstolen allerede i de foernaevnte domme i sagerne Grand garage albigeois m.fl. og Nissan France m.fl., udtoemmende har forklaret, at forordning nr. 123/85 - som ikke har til formaal at regulere virksomhed udoevet af tredjemaend, der kan virke paa markedet uden for det omraade, som er daekket af salgsaftalerne - »ikke kan fortolkes saaledes, at den forbyder en erhvervsdrivende, der ikke er tilsluttet et officielt salgsnet for et bestemt bilmaerke, og som ikke er befuldmaegtiget mellemhandler i forordningens forstand, at drive uafhaengig virksomhed med salg af nye koeretoejer af det paagaeldende maerke« (12).

Derfor, mener Kommissionen, staar det helt klart, at det ikke har nogen betydning for, om Arnor's videreforhandling er lovlig, om eneforhandlingsaftalerne er gyldige i forhold til fritagelsesforordningerne, og navnlig ikke for, om virksomhedens maade at skaffe sig koeretoejer paa er »lovlig«. For at afgoere den tvist, der er indbragt for den, behoever den nationale ret derfor blot at drage konsekvenserne af retspraksis, hvorefter forordning nr. 123/85 ikke forbyder virksomhed, der udoeves af videreforhandlere, som ikke er tilsluttet nettet, og som ikke er i besiddelse af en skriftlig fuldmagt. Den nationale ret har saaledes ved at forelaegge Domstolen spoergsmaal, som er irrelevante for afgoerelsen af, om der er grundlag for soegsmaalet om illoyal konkurrence, foretaget en unoedvendig udvidelse af tvisten.

16 Idet jeg navnlig henviser til de grunde, som den forelaeggende ret har anfoert som forklaring paa, hvorfor det er noedvendigt, at Domstolen besvarer de forelagte spoergsmaal, og de overvejelser, som jeg har anstillet herom, mener jeg, at de netop refererede argumenter allerede ved foerste oejekast er irrelevante for paastanden om ... at de praejudicielle spoergsmaal i denne sag er irrelevante. Jeg begraenser mig derfor til nogle detailbemaerkninger om dette aspekt.

For det foerste er det baade ubestridt og ubestrideligt, at de omtvistede klausulers eventuelle uoverensstemmelse med fritagelsesforordningerne ikke i sig selv medfoerer, at de er ulovlige, og endnu mindre, at aftalerne er ugyldige. Et saadant argument har imidlertid ingen eksistensberettigelse. Det er herved tilstraekkeligt at pege paa, at det netop er fordi, at den forelaeggende ret er klar over dette, at den har forelagt Domstolen et konkret og praecist spoergsmaal for at faa afklaret, om et salgsnet baseret paa aftaler med saadanne klausuler er omfattet af forbuddet i traktatens artikel 85, stk. 1, for det tilfaelde at Domstolen afgoer, at de omtvistede klausuler ikke er omfattet af gruppefritagelsen.

17 Paa samme maade fremgaar det af forelaeggelseskendelsen, at den nationale ret har et godt kendskab til de af Domstolens domme, ifoelge hvilke gruppefritagelsesforordningen ikke kan fortolkes saaledes, at den forbyder virksomhed udoevet af videreforhandlere, som ikke er tilsluttet nettet, og som ikke er i besiddelse af en skriftlig fuldmagt fra de endelige forbrugere, eftersom den ikke regulerer forholdet til tredjemand, men kun forholdet mellem leverandoererne og de officielle forhandlere i deres net. Denne omstaendighed indebaerer dog ingenlunde, at besvarelsen af de praejudicielle spoergsmaal i denne sag ikke er relevant for afgoerelsen af tvisten i hovedsagen.

Hvad den nationale ret reelt oensker afklaret, er, som det udtrykkelig anfoeres, om eneforhandlingsaftalerne med Peugeot og Citroën er forbudt i henhold til traktatens artikel 85, stk. 1, for i saa fald ville der ikke vaere noget grundlag for en sag om illoyal konkurrence, hvorfor Cabour og Nord Distribution naturligvis ville tabe sagen. Den nationale ret spoerger med andre ikke Domstolen, om eneforhandlingsaftalerne kan goeres gaeldende over for Arnor paa grundlag af faellesskabsretten, for den er udmaerket klar over, at der ifoelge Domstolens praksis paa dette omraade ikke kan udledes nogen regel af gruppefritagelsesforordningerne om, at aftalerne enten kan goeres eller ikke kan goeres gaeldende over for tredjemand (13). Hvis de imidlertid er ugyldige i medfoer af traktatens artikel 85, stk. 2, vil de ikke kunne goeres gaeldende over for tredjemand (14), og den ret, der ville kunne beskyttes gennem et soegsmaal om illoyal konkurrence, ville vaere reduceret til ingenting.

18 Jeg mener saaledes ikke, at der kan vaere nogen tvivl om, at en besvarelse af de forelagte spoergsmaal er noedvendig og nyttig, i hvert fald for den nationale rets afgoerelse af, om soegsmaalet om illoyal konkurrence kan antages til realitetsbehandling. Og selv om Peugeot og Citroën i oevrigt har ret i, at spoergsmaalet skal loeses paa grundlag den nationale retspraksis og lovgivning, er det lige saa rigtigt, at det netop er dét, som den nationale ret har til hensigt.

I den forbindelse skal det bemaerkes, at det efter den franske Cour de cassation's praksis er ulovligt og udgoer illoyal konkurrence, hvis en uautoriseret videreforhandler har overtalt en autoriseret forhandler til at forsyne ham i strid med de konkurrencebestemmelser, som salgsnettet er underlagt, eller naar han sammen med andre selskaber har skabt et egentligt parallelt salgsnet, der sloerer den oprindelige leverandoers identitet (15). Hertil kommer, at artikel 14 i lov nr. 96/588 af 1. juli 1996 om loyale og afbalancerede forbindelser inden for afsaetning - som traadte i kraft paa et senere tidspunkt end det, som sagens omstaendigheder knytter sig til, og som afspejler den netop omtalte retspraksis - bestemmer, at enhver, industriel eller ikke-industriel, producent paadrager sig ansvar og erstatningspligt, hvis han »direkte eller indirekte medvirker til at overtraede det forbud mod videreforhandling uden for nettet, som forhandlere, der er bundet af en selektiv og/eller eksklusiv salgsaftale, der er fritaget for konkurrencerettens bestemmelser, er underlagt«.

19 Det er derfor mere end oplagt, at det netop er i relation til et eksklusivt og selektivt salgsnet, at den relevante nationale lovgivning og, ydermere, Cour de cassation, anser indkoeb af nye biler foretaget af uautoriserede videreforhandlere, som ikke er i besiddelse af en skriftlig fuldmagt i forordningens forstand, for at vaere »ulovligt«. Lige saa oplagt foelger det af denne tingenes tilstand, at det kun er i tilfaelde af, at de omtvistede aftaler er ugyldige, at der ikke er noget grundlag for de soegsmaal om illoyal konkurrence, der er rejst mod de uautoriserede videreforhandlere. Under de omstaendigheder, og i den forstand, maa de for Domstolen forelagte spoergsmaal anses for relevante for afgoerelsen af tvisten.

Derfor mener jeg, at det mildt sagt er en overdrivelse at paastaa, at de af Cour d'appel de Douai forelagte spoergsmaal benbart savner enhver forbindelse med realiteten i hovedsagen eller er objektivt unoedvendige for tvistens afgoerelse. Foelgelig gaar jeg nu over til at behandle de spoergsmaal, som den nationale ret har forelagt.

Foerste spoergsmaal

20 Med sit foerste spoergsmaal oensker den forelaeggende ret som naevnt svar paa, om de klausuler i aftalen med Peugeot og Citroën, der fastlaegger, hvilke sagligt rimelige grunde der goer det muligt for aftaleparterne at frigoere sig fra forpligtelsen til ikke at konkurrere, samt raekkevidden af denne forpligtelse og salgsmaalene, er i overensstemmelse med bestemmelserne i forordning nr. 123/85, dvs. om de er omfattet af gruppefritagelsen.

- De sagligt rimelige grunde

21 Det skal afgoeres, om det forhold, at eneforhandlingsaftalerne med Peugeot og Citroën ikke i detaljer fastlaegger, hvilke sagligt rimelige grunde, der goer det muligt for aftaleparterne at frigoere sig fra forpligtelsen til ikke at konkurrere, betyder, at de betingelser for at opnaa fritagelse, der opstillet i forordning nr. 123/85, ikke er opfyldt. Dette er i oevrigt Arnor's standpunkt, som blev tiltraadt af den nationale ret i foerste instans.

22 Jeg skal indledningsvis pege paa, at fritagelsen for forpligtelsen til ikke at saelge andre nye koeretoejer end dem, der er omfattet af aftaleprogrammet, og til ikke i relation til nye koeretoejer at indgaa salgs- og serviceaftaler, ifoelge artikel 5, stk. 2, nr. 1, litra a) og b), i forordning nr. 123/85 er betinget af, at parterne goer det muligt at frigoere sig fra deres respektive forpligtelser mod at godtgoere, at der foreligger sagligt rimelige grunde hertil. De naevnte bestemmelser opstiller saaledes blot et princip om, at aftaleparterne skal goere det muligt at frigoere sig fra forpligtelsen til ikke at konkurrere mod at godtgoere, at der foreligger saadanne sagligt rimelige grunde.

Derfor er det for at opnaa fritagelse tilstraekkeligt, at leverandoeren og forhandleren i den omhandlede saerlige situation kan paaberaabe sig sagligt rimelige grunde; det er ikke paakraevet, at de paa forhaand, ved indgaaelsen af aftalen, naermere har fastlagt, hvori disse kan bestaa.

23 I oevrigt synes det ikke muligt at drage nogen anden konklusion, idet artikel 5, stk. 3, foreskriver, at de sagligt rimelige grunde, »som er fastlagt ved aftalens indgaaelse«, kun kan paaberaabes, hvis de anvendes uden forskelsbehandling paa samtlige virksomheder i salgsnettet. Denne bestemmelse ville faktisk godt kunne fortolkes saaledes, at de sagligt rimelige grunde, der eventuelt var blevet fastlagt ved aftalens indgaaelse, kun ville kunne paaberaabes, hvis de i tilsvarende situationer fandt anvendelse uden forskelsbehandling. Men den kan under alle omstaendigheder kun fortolkes paa baggrund af og under hensyn til foeromtalte bestemmelser, hvoraf det saerdeles klart fremgaar, at det for at opnaa fritagelse er tilstraekkeligt, at parterne har gjort det muligt at frigoere sig fra forpligtelsen til ikke at konkurrere, hvis der foreligger sagligt rimelige grunde hertil.

Det skal yderligere tilfoejes herom, at en »statisk« fastlaeggelse af, hvilke sagligt rimelige grunde der goer det muligt for parterne at frigoere sig fra forpligtelsen til ikke at konkurrere, godt kan vise sig at vaere i strid med formaalet med de paagaeldende bestemmelser og, mere generelt, med fritagelsesforordningen som helhed. For selv om bestemmelsen udmaerker sig ved at goere det lettere at loese eventuelle tvister paa omraadet, er det alligevel saadan, at den kan goere det umuligt at tage hensyn til sagligt rimelige grunde, som kan foreligge i saerlige situationer, der ikke blev forudset ved aftalens indgaaelse. Derfor er der efter min opfattelse ingen tvivl om, at det er forpligtelsen til at indfoeje en klausul i eneforhandlingsaftalen, der udtrykkelig goer det muligt ud fra berettigede motiver at frigoere sig fra forpligtelsen til ikke at konkurrere, der er det vaesentlige, hvorimod det ingenlunde er noedvendigt, at aftalen i dette oejemed ogsaa indeholder en udtoemmende liste over, hvilke grunde der kan paaberaabes.

24 Jeg mener saaledes, at en eneforhandlingsaftale ikke er i strid med de relevante bestemmelser i forordning nr. 123/85, naar den foreskriver, at parterne for at frigoere sig fra forpligtelsen til ikke at konkurrere kan paaberaabe sig sagligt rimelige grunde, men ikke naermere angiver, hvori disse kan bestaa.

- Forpligtelsen til ikke at konkurrere

25 Som naevnt goer artikel 3, nr. 3, det muligt at paalaegge forhandleren »ikke at saelge nye motorkoeretoejer, som konkurrerer med aftalevarerne«, og »ikke i samme forretningslokaler at saelge nye motorkoeretoejer, som udbydes af andre end fabrikanten«. Bestemmelsen indebaerer saaledes modsaetningsvis, at den forpligtelse, som eneforhandleren kan vaere paalagt til ikke at saelge nye koeretoejer, der udbydes af andre end fabrikanten, ikke er omfattet af fritagelsen, hvis den ogsaa gaelder for salg i andre forretningslokaler end dem, hvor aftalevarerne udbydes til salg.

De relevante klausuler i aftalerne med Peugeot og Citroën, der forbyder forhandleren at saelge nye koeretoejer af andre maerker, undtagen hvis der foreligger sagligt rimelige grunde dertil, kan saaledes ikke anses for omfattede af bestemmelserne i artikel 3, nr. 3. Denne fortolkning strider, i modsaetning til hvad Peugeot og Citroën haevder, ikke imod den del af artikel 5, stk. 2, hvorefter fritagelsen i henhold til artikel 3, nr. 3, ogsaa omfatter forpligtelsen til »ikke at saelge andre nye koeretoejer end de, der er omfattet af aftaleprogrammet«, paa betingelse af, at forhandleren kan frigoere sig fra forpligtelsen ved at godtgoere, at der foreligger sagligt rimelige grunde hertil. Denne bestemmelse kan derfor ikke fortolkes saaledes, at forhandleren, for at saelge koeretoejer leveret af andre end fabrikanten i andre forretningslokaler end dem, hvor aftalevarerne udbydes til salg, skal kunne godtgoere, at der foreligger sagligt rimelige grunde dertil. Den goer det tvaertimod muligt for ham, hvis der foreligger sagligt rimelige grunde dertil, at saelge motorkoeretoejer af andre maerker, som dog ikke konkurrerer med aftalevarerne, endog i de lokaler, hvor ogsaa aftalevarerne udbydes til salg.

26 Jeg mener derfor, at artikel 3, nr. 3, og artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 123/85 skal fortolkes saaledes, at en aftaleklausul ikke er omfattet af denne fritagelsesforordning, hvis den goer det umuligt for forhandleren at saelge nye koeretoejer, der udbydes af andre end fabrikanten - endog i forretningslokaler, der er klart adskilt fra de lokaler, hvor aftalevarerne udbydes til salg - undtagen hvis det godtgoeres, at der foreligger sagligt rimelige grunde dertil, som ikke forelaa ved aftalens indgaaelse.

- Salgsmaalene

27 Endelig anmodes Domstolen om at afgoere - stadig paa grundlag af forordning nr. 123/85 - om gruppefritagelsen ogsaa omfatter en aftaleklausul, som paalaegger forhandleren et bestemt salgsmaal for en bestemt periode, og som tillader fabrikanten med et varsel paa tre eller seks maaneder at aendre aftaleomraadet, tilbagekalde eneretten eller opsige aftalen, hvis dette maal ikke er naaet. Paa grundlag af de bestemmelser, som er relevante i denne forbindelse, kan fabrikanten ifoelge artikel 4, stk. 1, nr. 3, paalaegge forhandleren at bestraebe sig paa inden for aftaleomraadet og inden for et bestemt tidsrum at saelge mindst det antal aftalevarer, som parterne har aftalt, mens artikel 5, stk. 2, nr. 2 og 3, fastsaetter betingelserne for opsigelse af eneforhandlingsaftalen.

Det forelagte spoergsmaal kraever derfor undersoegelse af to forskellige aspekter, nemlig a) om og i hvilken udstraekning det er i overensstemmelse med forordningen at fastsaette salgsmaal, og b) hvilke sanktioner der kan ivaerksaettes, med respekt af forordningen, hvis salgsmaalene ikke naas.

28 Hvad punkt a) angaar skal det indledningsvis anfoeres, at forordning nr. 123/85 udtrykkelig goer det muligt at lade fritagelsen omfatte paalaeg til forhandleren om at »bestraebe sig paa at saelge« et mindsteantal aftalevarer, naar det sker efter aftale med eneforhandleren eller i tilfaelde af uenighed paa grundlag af overslag.

Udtrykket »bestraebe sig paa at saelge« forpligter naturligvis kun forhandleren til at anvende bestemte midler, ikke til at praestere et bestemt resultat. Lige saa oplagt er det, at man i et tilfaelde som det foreliggende, hvor salgsmaalet ikke er fastlagt efter aftale mellem parterne, men ensidigt fastsat af leverandoeren, ikke paa forhaand kan udelukke, at det er vilkaarligt i forhold til den oekonomiske og sociale virkelighed, som eneforhandleren skal virke i. Derfor tilkommer det den nationale ret at efterproeve, om et bestemt salgsmaal forpligter forhandleren til at anvende bestemte midler, og om det er rimeligt og retfaerdigt, bl.a. paa baggrund af overslag for det omraade og tidsrum, som der er tale om, uden at dette i oevrigt beroerer det forhold, at forordningen ikke som saadan forbyder, at der fastsaettes salgsmaal, der skal naas inden for et bestemt tidsrum.

29 Hvad punkt b) angaar skal det indledningsvis anfoeres, at forordningen foreskriver, at aftalen skal vaere indgaaet for mindst fire aar, og at den normale opsigelsesfrist for begge parter - bortset fra i visse udtrykkeligt fastsatte tilfaelde - skal vaere paa mindst et aar, hvis aftalen er indgaaet paa ubestemt tid (artikel 5, stk. 2, nr. 2), eller paa mindst seks maaneder, hvis en af parterne ikke at oensker forlaenge en aftale indgaaet paa ubestemt tid (artikel 5, stk. 2, nr. 3). Desuden foreskriver forordningen, at aftalen skal kunne opsiges ekstraordinaert (artikel 5, stk. 4). Det er nemlig paa grundlag af disse bestemmelser, det skal afgoeres, om det kan anses for tilstraekkeligt og i overensstemmelse med fritagelsesforordningen at bestemme, som i aftalerne med Peugeot og Citroën, at fabrikanten med et varsel paa tre eller seks maaneder kan aendre aftaleomraadet og/eller tilbagekalde eneforhandlerens eneret.

Jeg mener, om end det bestrides af Arnor, ikke, at et tilfaelde som det naevnte i sig selv er i strid med forordningen, saaledes at forstaa, at der er tale om et tilfaelde af ekstraordinaer opsigelse. Jeg understreger dog, at det tilkommer den nationale ret at efterproeve, om fabrikantens udoevelse af retten til at opsige aftalen staar i forhold til den manglende overholdelse af aftalemaessige forpligtelser, som eneforhandleren beskyldes for, og om sanktionen anvendes paa en ikke-diskriminerende maade i forhold til andre eneforhandlere, der befinder sig i en tilsvarende situation.

Andet spoergsmaal

30 Med sit andet spoergsmaal anmoder den forelaeggende ret som naevnt Domstolen om at afgoere, om fritagelse i henhold til forordning nr. 1475/95 ogsaa omfatter saadanne aftaleklausuler om omfanget af forpligtelsen til ikke at konkurrere og om fastsaettelse af salgsmaal, som jeg gennemgik i relation til forordning nr. 123/85. Inden dette kan efterproeves, maa det imidlertid undersoeges, om forordning nr. 1475/95 finder anvendelse paa omstaendighederne i denne sag. Da det staar fast, at disse knytter sig til perioden foer forordningens ikrafttraedelse, har den franske regering gjort gaeldende, at Domstolen ikke skal besvare dette praejudicielle spoergsmaal.

Hvad dette angaar peger jeg dog paa, at den nationale ret for netop at forklare, hvorfor spoergsmaalet er noedvendigt og relevant for afgoerelsen af tvisten i hovedsagen, udtrykkelig har gjort opmaerksom paa, at »de soegsmaal om illoyal konkurrence, som eneforhandlerne har anlagt, baade har til formaal at opnaa erstatning for en gennem flere aar lidt skade og at faa nedlagt et forbud af hensyn til fremtiden«. Efter den forelaeggende rets opfattelse udgoer selve det forhold, at soegsmaalet om illoyal konkurrence for de anfoerte aspekters vedkommende baade omfatter perioden foer og perioden efter ikrafttraedelsen af forordning nr. 1475/95, saaledes en baade uomgaengelig og tilstraekkelig grund til ogsaa at anmode om og opnaa en afgoerelse fra Domstolen vedroerende bestemmelserne i denne forordning. Den opfattelse kan man naturligvis kun dele.

31 Inden jeg gaar over til spoergsmaalets realitet, minder jeg om, at det udelukkende drejer sig om, hvorvidt aftaleklausulerne om forpligtelsen til ikke at konkurrere og salgsmaalene er i overensstemmelse med forordning nr. 1475/95. I oevrigt fremhaever jeg, at de bemaerkninger, som jeg har gjort om de relevante bestemmelser i forordning nr. 123/85, ogsaa gaelder i denne forbindelse, naturligvis i den udstraekning de er vedkommende for spoergsmaalet.

- Forpligtelsen til ikke at konkurrere

32 Det skal saaledes afgoeres, denne gang i forhold til artikel 3, nr. 3, i forordning nr. 1475/95, om en aftaleklausul, der goer det umuligt for en eneforhandler at saelge nye motorkoeretoejer, der udbydes af andre end fabrikanten, endog i andre forretningslokaler end dem, hvor aftalevarerne udbydes til salg, kan falde ind under gruppefritagelsen.

Jeg skal med det samme understrege, at mine bemaerkninger og konklusioner om den tilsvarende bestemmelse i forordning nr. 123/85 gaelder saa meget mere i dette tilfaelde, og at det ikke kan vaere anderledes. Bestemmelsen i forordning nr. 1475/95 undtager faktisk udtrykkelig salg af nye koeretoejer af et andet maerke »i saerskilte salgslokaler med egen administration, der i retlig henseende udgoer en saerskilt enhed, og saaledes at enhver sammenblanding af maerker er udelukket« fra den efter forordningen fritagne forpligtelse til ikke at konkurrere. Bestemmelsen er saaledes efter sin ordlyd klart til hinder for, at en klausul, der udelukker denne mulighed, kan vaere omfattet af fritagelsen.

- Salgsmaalene

33 Med hensyn til, om klausulen med salgsmaal, som leverandoeren har foreskrevet over for forhandleren, er i overensstemmelse med forordning nr. 1475/95, finder jeg det tilstraekkeligt at pege paa, at forordningens artikel 4, stk. 1, nr. 3, adskiller sig fra den tilsvarende bestemmelse i forordning nr. 123/85 ved at bestemme, at salgsmaal, der ikke er fastlagt efter aftale, skal fastsaettes af en uvildig sagkyndig paa baggrund af et skoen og det hidtidige salg i det paagaeldende omraade. Det vil sige, at fabrikanten efter forordning nr. 1475/95 ikke kan paalaegge eneforhandleren at saelge et bestemt mindsteantal aftalevarer i aftaleomraadet inden for et bestemt tidsrum.

Endelig understreger jeg for saa vidt angaar fabrikantens mulighed for at aendre aftaleomraadet og/eller tilbagekalde eneforhandlerens eneret eller for at opsige aftalen med et varsel paa tre eller seks maaneder, at artikel 5, stk. 3, andet led, udtrykkelig giver hver aftalepart ret til at opsige aftalen ekstraordinaert, hvis den anden part misligholder en af dens vaesentlige forpligtelser. Mine tidligere bemaerkninger om de relevante bestemmelser i forordning nr. 123/85 kan saaledes ogsaa knyttes til bestemmelserne i forordning nr. 1475/95 med den tilfoejelse, at denne udtrykkelig foreskriver, at parterne i tilfaelde af uenighed skal acceptere en hurtig afgoerelse af tvisten, som enten skal traeffes af en uvildig sagkyndig eller ved voldgift.

34 Aftaleklausuler, der foreskriver salgsmaal, er saaledes kun i overensstemmelse med forordning nr. 1475/95, hvis salgsmaalene ikke er fastlagt ensidigt, og de sanktioner for manglende opfyldelse af de saaledes fastsatte salgsmaal, som bestaar i aendring af aftaleomraadet og/eller tilbagekaldelse af eneretten, overholder de i forordningen fastsatte betingelser, navnlig ved, at det i klausulerne er bestemt, at parterne skal lade en eventuel uenighed afgoere af en uvildig sagkyndig eller ved voldgift.

Tredje spoergsmaal

35 Med sit tredje spoergsmaal anmoder den forelaeggende ret som naevnt Domstolen om at afgoere, om forbuddet i traktatens artikel 85, stk. 1, finder anvendelse paa en bilfabrikants eksklusive salgsnet, som er baseret paa aftaler med klausuler som de undersoegte, der ikke er omfattet af gruppefritagelsen.

Den forelaeggende ret spoerger kort sagt, om et salgsnet, der er baseret paa salgsaftaler som de omtvistede, falder ind under forbuddet i traktatens artikel 85, stk. 1, fordi de indeholder klausuler, som ikke er omfattet af fritagelsen efter forordning nr. 123/85 og forordning nr. 1475/95, nemlig klausulen om, at forhandleren ikke maa saelge koeretoejer, der udbydes af andre end fabrikanten, endog i saerskilte forretningslokaler, og - med forbehold af den efterproevelse, som den nationale ret maatte finde anledning til at foretage - den klausul, hvori der fastsaettes bestemte salgsmaal. Retten gaar tydeligvis ud fra, at (konkurrencebegraensende) klausuler, som ikke er udtrykkeligt omfattet af fritagelsen, er uforenelige med artikel 85, stk. 1, og at denne uforenelighed automatisk indebaerer, at de paagaeldende aftaler som helhed ikke er fritaget, eller at de af samme grund er ubetinget ugyldige i medfoer af traktatens artikel 85, stk. 2.

36 Hvad dette angaar erindrer jeg indledningsvis om, at Domstolen for laengst har fastslaaet, at »beskrivelsen af en kategori ... imidlertid kun [er] en ramme og [ikke] betyder ... at de aftaler, som falder inden for denne ramme, alle er underlagt forbuddet; beskrivelsen medfoerer heller ikke, at en aftale, som hoerer til den fritagne kategori, men ikke opfylder alle betingelserne i den naevnte beskrivelse, noedvendigvis falder ind under forbuddet«. Derfor, som Domstolen forklarede ved samme lejlighed, »foregriber [en gruppefritagelsesforordning] ikke fortolkningen af artikel 85, stk. 1; forordningens sigte er at undtage kategorier af aftaler og former for samordnet praksis fra forbuddet, og den kan derfor ikke bevirke, at de kategorier, som den har til formaal at begunstige, i foerste omgang om end stiltiende, underkastes forbuddet i artikel 85, stk. 1, og skabe en forordning til skade for en hvilken som helst aftale for, at betingelserne i naevnte artikel uden videre er opfyldt« (16).

I overensstemmelse med denne linje har Domstolen senere udtalt vedroerende forordning nr. 123/85, at denne »blot [hjemler] mulighed for, at de erhvervsdrivende inden for automobilbranchen i et vist omfang kan indgaa salgs- og serviceaftaler, som ... ikke omfattes af forbuddet i artikel 85, stk. 1. Forordning nr. 123/85 paalaegger imidlertid ikke de erhvervsdrivende at udnytte disse muligheder, ligesom den heller ikke indebaerer, at indholdet af en saadan aftale aendres eller bliver ugyldigt, hvis de i forordningen angivne betingelser ikke er opfyldt« (17).

37 Disse udtalelser indebaerer naturligvis, at aftaleklausuler, som ikke opfylder betingelserne for gruppefritagelse, ikke alene derfor er forbudt efter artikel 85, stk. 1. For at afgoere, om dette er tilfaeldet, maa man derfor fastslaa uafhaengigt af fritagelsesforordningen, om de paagaeldende klausuler begraenser konkurrencen, eller om de kan paavirke handelen mellem medlemsstater.

For at afgoere, om en given klausul har til formaal at begraense konkurrencen som omhandlet i artikel 85, stk. 1, skal man ifoelge veletableret retspraksis undersoege, hvilken funktion klausulen har set i sammenhaeng med det aftaleforhold, hvori den indgaar (18). I den henseende anser Domstolen normalt ikke klausuler for konkurrencebegraensende, hvis de er noedvendige for, at en aftale, der ikke i sig selv er skadelig for konkurrencen, fuldt ud kan faa den juridisk-oekonomiske funktion, der kendetegner dens indhold (19).

38 I forhold til omstaendighederne i den foreliggende sag skal det derfor afgoeres, om det, for at en aftale kan opfylde sit formaal, er noedvendigt, at den indeholder en klausul, som, eksempelvis, goer det umuligt for forhandleren at saelge nye koeretoejer, der udbydes af andre end fabrikanten, endog i andre forretningslokaler end dem, hvor aftalevarerne udbydes til salg. Dette kan der efter min mening kun svares benaegtende paa, for en saadan klausul kan principielt ikke anses for noedvendig i den omtalte forstand. Det maa nemlig erkendes, at det eneste formaal med den paagaeldende klausul reelt er at fremme salget af aftalevarer ved at begraense forhandlernes forretningsmaessige uafhaengighed. I oevrigt er det helt oplagt, at klausulen, da den blot udgoer en af flere forpligtelser til ikke at konkurrere - uanset at disse falder ind under fritagelsen efter de forordninger, som sagen drejer sig om - ifoelge sin natur kun kan have til formaal at begraense konkurrencen.

Det er naeppe noedvendigt at tilfoeje, at man, hvis man alligevel udelukkede, at klausulens formaal var at begraense konkurrencen, under alle omstaendigheder maatte anse dens virkninger for uforenelige med en konkurrence i det faelles marked, der »fungerede« efter hensigten. En saadan konklusion ville ganske vist forudsaette, at der, for at klarlaegge, hvordan klausulen konkret ville kunne skade konkurrencen, i det faelles marked var blevet gennemfoert en undersoegelse, der byggede paa et stort antal faktiske omstaendigheder, saasom konkurrenceniveauet paa det paagaeldende marked og den oekonomiske og lovgivningsmaessige ramme, som den skulle fungere i. Idet jeg forudsaetter, at det i mangel af oplysninger herom tilkommer den nationale ret at foretage en saadan undersoegelse, begraenser jeg mig til at understrege, at den omtvistede klausul indgaar i aftaler, som binder samtlige eneforhandlere i salgsnettet, og at den alene af den grund kan medfoere en vaesentlig begraensning af konkurrencen.

Jeg er saaledes af den opfattelse, at den omtvistede klausul har til formaal og til foelge at begraense konkurrencen, med forbehold af de resultater, som den nationale ret, som det tilkommer at foretage den naevnte undersoegelse, naar frem til.

39 For at artikel 85, stk. 1, kan finde anvendelse, er det, som bekendt, derudover en betingelse, at der foreligger en hindring af handelen mellem medlemsstaterne. Efter fast retspraksis anses en saadan hindring for at foreligge, naar samtlige objektive, retlige eller faktiske forhold goer det muligt med tilstraekkelig sandsynlighed at forudsige, at aftalen, direkte eller indirekte, aktuelt eller potentielt, kan oeve en saadan indvirkning paa handelen mellem medlemsstater, at det kan befrygtes, at den kan hindre virkeliggoerelsen af enhedsmarkedet (20).

Det staar fast, at saavel Peugeot's som Citroën's salgssystem omfatter hele Frankrig, og at samtlige eneforhandlere er bundet af de undersoegte aftaleklausuler. Dét er efter min opfattelse tilstraekkeligt til at konkludere, at klausulerne kan paavirke handelen mellem medlemsstater. Som Domstolen saaledes flere gange har udtalt, bevirker en »restriktiv konkurrencepraksis, som straekker sig over en medlemsstats hele omraade, ifoelge selve sin natur ... en styrkelse af opdelingen i nationale markeder, hvorved den haemmer den med traktaten tilstraebte oekonomiske sammenvoksen« (21).

40 Det foelger derfor af ovenstaaende betragtninger - under forbehold af andre undersoegelser, som den nationale ret maatte foretage - at de omtvistede aftaleklausuler er omfattet af forbuddet i traktatens artikel 85, stk. 1. Denne konklusion udgoer dog ikke et udtoemmende svar paa det forelagte spoergsmaal. Den nationale ret oensker nemlig afgjort, om et salgsnet baseret paa aftaler med klausuler som de paagaeldende, er uforeneligt med artikel 85, stk. 1, dvs. om klausulernes ubetingede ugyldighed i medfoer af artikel 85, stk. 2, kan og/eller skal udstraekkes til ogsaa omfatte de konkurrencebegraensende klausuler, som er omfattet af fritagelsen, hvilket ville indebaere, at eneforhandlingsaftalerne som helhed var ugyldige.

41 Herom skal det paapeges, at Domstolen allerede har haft lejlighed til at fastslaa, at »det ... kun [er] de dele af aftalen, som falder ind under forbuddet, som uden videre er ugyldige, og [at] hele aftalen ... kun [er] ugyldig, hvis disse dele ikke kan udskilles fra aftalens oevrige bestemmelser« (22), eller med en anden formulering, at ugyldigheden kun omfatter »hele aftalen, hvis disse dele synes uadskillelige fra aftalens oevrige bestemmelser« (23). Hertil kommer, at Domstolen ogsaa har udtalt, at »alle de bestemmelser, der ikke rammes af forbuddet, omfattes herefter ikke af traktaten og skal saaledes ikke bedoemmes ud fra Faellesskabets retsregler« (24).

Endelig fremgaar det af retspraksis paa omraadet, at »det kun er de kontraktbestemmelser, der er uforenelige med artikel 85, stk. 1, der er ugyldige i henhold til artikel 85, stk. 2«, og at »virkningerne af denne ugyldighed for de oevrige bestanddele af aftalen ... ikke [skal] bedoemmes efter faellesskabsretten«, men »fastlaegges af den nationale domstol efter intern ret« (25). Med den tilfoejelse, at det ikke afhaenger af faellesskabsretten, om aftalen som helhed er ubetinget ugyldig, hvis de af dens klausuler, der er uforenelige med artikel 85, stk. 1, kan udskilles fra de klausuler, der er omfattet af fritagelsen, og ikke er noedvendige bestanddele af aftalen, hvorefter det tilkommer den nationale ret at afgoere efter intern ret, hvilken betydning det har for aftalen som helhed, at de paagaeldende aftaleklausuler er ugyldige.

42 Herefter finder jeg det noedvendigt at uddybe mine betragtninger med hensyn til, a) hvordan konkurrencebegraensende klausuler, som ikke er omfattet af fritagelsen, kan udskilles fra konkurrencebegraensende klausuler, som er det, og b) hvordan det kan fastslaas, om en klausul, som ikke er omfattet af fritagelsen, er en noedvendig bestanddel af en eneforhandlingsaftale.

For saa vidt angaar punkt a) maa det paapeges, at det kan medfoere en meget anderledes oekonomisk og konkurrencemaessig situation end den, som lovgiver gik ud fra, da gruppefritagelsesreglen blev fastsat, hvis en aftale, hvis oevrige bestemmelser er omfattet af gruppefritagelsen, indeholder en konkurrencebegraensende klausul, som ikke er omfattet. Derfor maa aftalen som helhed anses for at falde uden for gruppefritagelsen og for derfor at skulle anmeldes til Kommissionen, saaledes at denne ud fra de nye oekonomiske og konkurrencemaessige forhold kan afgoere, om der skal indroemmes individuel fritagelse for den. For saa vidt angaar punkt b) begraenser jeg mig derimod til at fremhaeve, at det ville vaere vanskeligt at anse en ikke udtrykkeligt fritaget forpligtelse til ikke at konkurrere, som goer det umuligt for forhandleren at saelge nye koeretoejer leveret af andre end fabrikanten, for at vaere unoedvendig for den indre sammenhaeng i en eneforhandlingsaftale om salg af motorkoeretoejer. Det tilkommer naturligvis den nationale ret, som er den eneste, der kender samtlige bestanddele af aftalen og den oekonomiske sammenhaeng, hvori den fungerer, at undersoege dette.

43 Jeg skal yderligere bemaerke herom, at det er lettere at traeffe en afgoerelse i det aktuelle tilfaelde, i det mindste med hensyn til, hvilke konsekvenser der skal drages af ugyldigheden af en konkurrenceforbudsklausul som den omtvistede, der ikke opfylder betingelserne i forordning nr. 1475/95. I denne bestemmes det nemlig udtrykkelig i henhold til artikel 6, stk. 1, nr. 3, at der ikke indroemmes fritagelse, hvis det forbydes forhandleren at saelge koeretoejer af et andet maerke paa saerskilte salgssteder (26). Dette indebaerer naturligvis, at samtlige bestemmelser i den paagaeldende aftale skal vurderes i relation til artikel 85, stk. 1, og at, som det vil vaere mere end rimeligt at tro, stoersteparten af dem vil skulle anses for konkurrencebegraensende, hvilket vil medfoere, at hele aftalen er ugyldig.

Derimod forholder det sig anderledes med hensyn til forordning nr. 123/85, som ikke indeholder nogen bestemmelse om dette forhold. I relation til denne forordning skal det derfor fastslaas, om en aftaleklausul, der paalaegger forhandleren en ubetinget forpligtelse til ikke at konkurrere, heller ikke i saerskilte forretningslokaler eller uden for aftaleomraadet, er noedvendig for aftalens indre sammenhaeng, og i forbindelse hermed, om den kan udskilles fra de fritagne klausuler. Herom kan jeg kun gentage, at en forpligtelse til ikke at konkurrere, som den jeg har undersoegt, kun vanskeligt kan antages at vaere en unoedvendig bestanddel af en eneforhandlingsaftale.

Forslag til afgoerelse

44 Paa baggrund af foranstaaende betragtninger foreslaar jeg Domstolen, at den svarer saaledes paa de af Cour d'appel de Douai forelagte spoergsmaal:

»1) Kommissionens forordning (EOEF) nr. 123/85 af 12. december 1984 om anvendelse af EOEF-traktatens artikel 85, stk. 3, paa kategorier af salgs- og serviceaftaler vedroerende motorkoeretoejer skal fortolkes saaledes, at den ved forordningen fastlagte fritagelse:

a) omfatter en eneforhandlingsaftale, som ikke i detaljer fastlaegger de 'sagligt rimelige grunde', som er omhandlet i denne forordnings artikel 5, stk. 2, nr. 1, litra a) og b), og artikel 5, stk. 3, paa betingelse af, at aftalen som omhandlet i disse bestemmelser goer det muligt at frigoere sig fra forpligtelsen til ikke at konkurrere, hvis en af aftaleparterne godtgoer, at der foreligger sagligt rimelige grunde hertil, som finder anvendelse uden forskelsbehandling over for virksomheder, der befinder sig i tilsvarende situationer

b) ikke omfatter aftaleklausuler, der goer det umuligt for forhandleren at saelge nye motorkoeretoejer, som udbydes af andre end fabrikanten, ogsaa i forretningslokaler, som er adskilt fra dem, hvori aftalevarerne udbydes, medmindre det godtgoeres, at der foreligger sagligt rimelige grunde hertil, som ikke forelaa ved aftalens indgaaelse

c) omfatter en aftale, som paalaegger forhandleren salgsmaal, paa betingelse af, at der ikke er tale om en forpligtelse til at naa et bestemt resultat, og at de fastsatte maal er rimelige og retfaerdige; disse forhold tilkommer det den nationale ret at efterproeve.

2) Kommissionens forordning (EF) nr. 1475/95 af 28. juni 1995 skal fortolkes saaledes, at den ved forordningen fastlagte fritagelse:

a) ikke omfatter en aftaleklausul, som goer det umuligt for forhandleren at saelge nye motorkoeretoejer, der udbydes af andre end fabrikanten, ogsaa i andre forretningslokaler end dem, hvor aftalevarerne udbydes til salg

b) ikke omfatter en aftaleklausul, som goer det muligt for leverandoeren ensidigt at fastsaette salgsmaal, og som ikke foreskriver, at parterne skal lade en eventuel uenighed om aendring af aftaleomraadet og/eller tilbagekaldelse af eneretten paa grund af eneforhandlerens misligholdelse af den afgoere af en uvildig sagkyndig eller ved voldgift.

3) Aftaleklausuler, der ikke er udtrykkelig fritaget som omhandlet i forordning nr. 123/85 og forordning nr. 1475/95, som de i denne sag omhandlede, er omfattet af forbuddet i traktatens artikel 85, stk. 1, hvis de begraenser konkurrencen og kan haemme handelen mellem medlemsstater. Saadanne klausulers ubetingede ugyldighed i medfoer af artikel 85, stk. 2, kan udstraekkes til at omfatte aftalen i sin helhed, hvis de ikke kan udskilles fra de fritagne klausuler og er noedvendige for aftalens indre sammenhaeng.«

(1) - EFT 1985 L 15, s. 16.

(2) - EFT L 145, s. 25.

(3) - Jf. bl.a. dom af 16.10.1997, sag C-304/96, Hera, Sml. I, s. 5685, praemis 11.

(4) - Jf. senest dom af 11.11.1997, sag C-408/95, Eurotunnel m.fl., Sml. I, s. 6315, praemis 20.

(5) - Jf. dom af 26.1.1990, sag C-286/88, Falciola, Sml. I, s. 191, praemis 9, og af 16.7.1992, sag C-343/90, Lourenço Dias, Sml. I, s. 4673, praemis 42.

(6) - Dom af 16.7.1992, sag C-83/91, Meilicke, Sml. I, s. 4871, praemis 28, 29 og 30.

(7) - Kendelse af 16.5.1994, sag C-428/93, Monin Automobiles, Sml. I, s. 1707, praemis 15, og senest dom af 9.10.1997, sag C-291/96, Grado, Sml. I, s. 5531, praemis 16.

(8) - Jf. eksempelvis dom af 5.6.1997, sag C-105/94, Celestini, Sml. I, s. 2971, praemis 25, hvori Domstolen saaledes fandt det tilstraekkeligt at understrege vedroerende relevansen af de forelagte spoergsmaal, at »den nationale ret [har] forklaret, at saafremt Domstolens besvarelse indebaerer, at iltforhold 16/18-metoden er forenelig med faellesskabsretten, maa Celestini's soegsmaal foere til frifindende dom. Inden for sagens rammer tilkommer det ikke Domstolen at rejse tvivl om denne bedoemmelse«. I Eurotunnel-dommen (note 4) afviste Domstolen paa samme maade de rejste indvendinger om, at den eventuelle ugyldighed af de direktiver, der var omtvistet i den paagaeldende sag, ikke havde den mindste betydning for det krav om skadeserstatning, som sagsoegeren i hovedsagen havde fremsat, ved blot at understrege, at »direktivernes eventuelle ugyldighed i hvert fald vil give den nationale ret mulighed for at paalaegge SeaFrance for fremtiden at ophoere med det afgiftsfrie salg, saaledes som Eurotunnel kraever det« (praemis 24).

(9) - Dette forklarer i oevrigt, hvorfor Domstolen i sin praksis paa dette omraade stadig hyppigere, og navnlig i de seneste aar, har fremhaevet, at det er »ubetinget noedvendigt, at de nationale retsinstanser angiver grundene til, at de finder, at en besvarelse af deres spoergsmaal er noedvendig for tvistens loesning« (jf. eksempelvis Lourenço Dias-dommen, note 5, praemis 19).

(10) - Domme af 15.2.1996, sag C-226/94, Sml. I, s. 651, praemis 15, og sag C-309/94, Sml. I, s. 677, praemis 15. Jf. ogsaa den tidligere dom af 18.12.1986, sag 10/86, VAG France, Sml. s. 4071, praemis 12 og 16, og senest dom af 5.6.1997, sag C-41/96, VAG, Sml. I, s. 3123, praemis 16.

(11) - Grand garage albigeois- og Nissan France-dommene, praemis 19 i begge.

(12) - Grand garage albigeois m.fl. og Nissan France m.fl. (jf. note 10), praemis 20 i begge. Jf. ogsaa dom af 20.2.1997, sag C-128/95, Fontaine m.fl., Sml. I, s. 967, praemis 20, og senest VAG-dommen (note 10), praemis 17.

(13) - Jf. bl.a. VAG-dommen, note 10, praemis 9-19.

(14) - Jf. dom af 25.11.1971, sag 22/71, Béguelin, Sml. s. 257, praemis 29, hvori Domstolen udtalte, at »da ugyldigheden efter artikel 85, stk. 2, er absolut, kan en aftale, som ifoelge denne bestemmelse er uden gyldighed, hverken have virkning i retsforholdene mellem kontrahenterne eller goeres gaeldende over for tredjemand«.

(15) - Der er tale om en fast retspraksis, som anvendes paa uautoriserede videreforhandlere med hensyn til afsaetning af varer, der saelges af mellemhandlere tilknyttet et selektivt og eksklusivt net. Denne retspraksis, som isaer har udviklet sig i forbindelse med parfumerivarer, blev ved dom af 9.7.1996 udvidet til ogsaa at omfatte salg af biler.

(16) - Dom af 13.7.1966, sag 32/65, Italien mod Raadet og Kommissionen, Sml. 1965-1968, s. 293, naermere bestemt s. 297 og 298.

(17) - VAG France-dommen, jf. note 10, praemis 12.

(18) - Jf. eksempelvis dom af 28.3.1984, forenede sager 29/83 og 30/83, CRAM og Rheinzink mod Kommissionen, Sml. s. 1679.

(19) - Jf. bl.a. dom af 11.7.1985, sag 42/84, Remia mod Kommissionen, Sml. s. 2545, af 28.1.1986, sag 161/84, Pronuptia, Sml. s. 353, af 27.9.1988, sag 65/86, Bayer og Hennecke, Sml. s. 5249, og af 28.2.1991, sag C-234/89, Delimitis, Sml. I, s. 935. Jf. desuden for en mere fuldstaendig gennemgang af spoergsmaalet mit forslag til afgoerelse i forbindelse med dom af 15.12.1994, sag C-250/92, DLG, Sml. I, s. 5641, navnlig punkt 14, 15 og 16.

(20) - Jf. dom af 30.6.1966, sag 56/65, Société Technique Minière, Sml. 1965-1968, s. 211, og senest dom af 17.7.1997, sag C-219/95 P, Ferriere Nord mod Kommissionen, Sml. I, s. 4411, praemis 20.

(21) - Dommen i sagen Remia mod Kommissionen, jf. note 19, praemis 22.

(22) - Société Technique Minière-dommen, jf. note 20, paa s. 217.

(23) - Jf. dom af 13.7.1966, forenede sager 56/64 og 58/64, Consten og Grundig mod Kommissionen, Sml. 1965-1968, s. 245, naermere bestemt s. 256.

(24) - Société Technique Minière-dommen, jf. note 20. Domstolen traf en tilsvarende afgoerelse i den nyligere VAG France-dom (jf. note 17), hvori den fastslog, at »retsvirkningerne af ugyldigheden af aftalebestemmelser, der er uforenelige med artikel 85, stk. 1, for aftalen i oevrigt og for andre heraf foelgende forpligtelser [skal] ikke bedoemmes efter faellesskabsretten« (praemis 14), hvorfor det »tilkommer den nationale retsinstans paa grundlag af gaeldende national lovgivning at tage stilling til, hvilken raekkevidde og hvilke retsvirkninger det har for aftaleforholdet som saadan, at visse af aftalebestemmelserne er i ugyldige i medfoer af artikel 85, stk. 2« (praemis 15).

(25) - Jf. dom af 14.12.1983, sag 319/82, Société de vente de ciments et bétons de l'Est, Sml. s. 4173, praemis 11 og 12.

(26) - I den forbindelse skal det bemaerkes, at Kommissionen i en vejledende pjece om denne forordning paapeger, at »har fabrikanten fastsat bestemmelser, der paalaegger forhandleren kun at saelge motorkoeretoejer af ét maerke ... betragtes det som en konkurrencebegraensende foranstaltning, der ikke er udtrykkelig fritaget efter denne forordning (artikel 6, stk. 1, nr. 3), hvilket automatisk medfoerer, at der ikke indroemmes fritagelse«.