ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Appel iværksat den 21. februar 2019 af Ehab Makhlouf til prøvelse af dom afsagt af Retten (Femte Afdeling) den 12. december 2018 i sag T-409/16, Makhlouf mod Rådet

(Sag C-157/19 P)

(2019/C 172/18)

Processprog: fransk

Parter

Appellant: Ehab Makhlouf (ved avocat E. Ruchat)

Den anden part i appelsagen: Rådet for Den Europæiske Union

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Appellen antages til realitetsbehandling og appellanten gives medhold.

— Følgelig ophæves dom af 12. december 2018 afsagt af Den Europæiske Unions Ret i sag T-409/16, Ehab Makhlouf mod Rådet for Den Europæiske Union.

Der træffes endvidere en ny afgørelse med følgende indhold:

— Afgørelse (FUSP) 2016/850 af 27. maj 2016 (1) og de efterfølgende gennemførelsesretsakter hertil annulleres, for så vidt som de vedrører appellanten.

— Rådet for Den Europæiske Union betaler sagsomkostningerne.

Anbringender og væsentligste argumenter

Til støtte for appellen har appellanten gjort tre anbringender gældende:

Det første anbringende om en retlig fejl, idet Retten har tilsidesat appellantens ret til at blive hørt inden vedtagelsen af nye restriktive foranstaltninger som fastsat i artikel 41 i chartret om grundlæggende rettigheder.

Det andet anbringende om en retlig fejl og en fordrejet gengivelse af de faktiske omstændigheder, idet Retten undlod at tage hensyn til artikler, som appellanten havde fremlagt til støtte for sit annullationssøgsmål med henblik på at underbygge, at appellanten ikke støtter det syriske regime.

Det tredje anbringende om en retlig fejl, for så vidt som det ikke blev fastslået, at artikel 27 og 28 i afgørelse 2013/255/FUSP (2), hvorefter et tilhørsforhold til Al-Assad-familien eller Makhlouf-familien udgør et selvstændigt kriterium, der begrunder indførelsen af sanktioner, er ulovlige, idet bevisbyrden herved vendes om.

(1) Rådets afgørelse (FUSP) 2016/850 af 27.5.2016 om ændring af afgørelse 2013/255/FUSP om restriktive foranstaltninger over for Syrien (EUT L 141, s. 125).

(2) Rådets afgørelse 2013/255/FUSP af 31.5.2013 om restriktive foranstaltninger over for Syrien (EUT L 147, s. 14).
Appel iværksat den 21. februar 2019 af Razan Othman til prøvelse af dom afsagt af Retten (Femte Afdeling) den 12. december 2018 i sag T-416/16, Othman mod Rådet

(Sag C-158/19 P)

(2019/C 172/19)

Processprog: fransk

Parter

Appellant: Razan Othman (ved avocat E. Ruchat)

Den anden part i appelsagen: Rådet for Den Europæiske Union

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Appellen antages til realitetsbehandling og appellanten gives medhold.

— Følgelig ophæves dom af 12. december 2018 afsagt af Den Europæiske Unions Ret i sag T-416/16, Razan Othman mod Rådet for Den Europæiske Union.

Der træffes endvidere en ny afgørelse med følgende indhold:

— Afgørelse (FUSP) 2016/850 af 27. maj 2016 (1) og de efterfølgende gennemførelsesretsakter hertil annulleres, for så vidt som de vedrører appellanten.

— Rådet for Den Europæiske Union betaler sagsomkostningerne.

Anbringender og væsentligste argumenter

Til støtte for appellen har appellanten gjort tre anbringender gældende:

Det første anbringende om en retlig fejl, idet Retten har tilsidesat appellantens ret til at blive hørt inden vedtagelsen af nye restriktive foranstaltninger som fastsat i artikel 41 i chartret om grundlæggende rettigheder.

Det andet anbringende om en retlig fejl og en fordrejet gengivelse af de faktiske omstændigheder, idet Retten undlod at tage hensyn til artikler, som appellanten havde fremlagt til støtte for sit annullationssøgsmål med henblik på at underbygge, at appellanten ikke støtter det syriske regime.

Det tredje anbringende om en retlig fejl, for så vidt som det ikke blev fastslået, at artikel 27 og 28 i afgørelse 2013/255/FUSP (2), hvorefter et tilhørsforhold til Al-Assad-familien eller Makhlouf-familien udgør et selvstændigt kriterium, der begrunder indførelsen af sanktioner, er ulovlige, idet bevisbyrden herved vendes om.

(1) Rådets afgørelse (FUSP) 2016/850 af 27.5.2016 om ændring af afgørelse 2013/255/FUSP om restriktive foranstaltninger over for Syrien (EUT L 141, s. 125).

(2) Rådets afgørelse 2013/255/FUSP af 31.5.2013 om restriktive foranstaltninger over for Syrien (EUT L 147, s. 14).
1)

Skal forordning (EU) nr. 165/2014 (1), navnlig dennes artikel 34, stk. 3, sidste punktum, samt artikel 36, stk. 2, fortolkes således, at de er til hinder for en national bestemmelse, som kræver, at førere af motorkøretøjer, der er udstyret med en digital takograf som omhandlet i artikel 2, stk. 2, litra h), i forordning (EU) nr. 165/2014 (2), i tilfælde af, at enkelte arbejdsdage mangler på førerkortet [artikel 2, stk. 2, litra f), i den nævnte forordning], og der heller ikke medføres diagramark for de pågældende dage, skal medbringe og udlevere tilsvarende bekræftelser fra arbejdsgiveren, som skal opfylde mindstekravene i den af Kommissionen udarbejdede formular i henhold til artikel 11, stk. 3, i direktiv 2006/22/EF?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Court of Appeal (Det Forenede Kongerige) den 18. marts 2019 — United Biscuits (Pensions Trustees) Limited og United Biscuits Pension Investments Limited mod Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

(Sag C-235/19)

(2019/C 172/25)

Processprog: engelsk

Den forelæggende ret

Court of Appeal

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: United Biscuits (Pensions Trustees) Limited og United Biscuits Pension Investments Limited

Sagsøgt: Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

Præjudicielt spørgsmål

Er levering af ydelser ved forvaltning af pensionsmidler, som de ydelser, der er formidlet til formueforvalterne af a) forsikringsgivere og/eller b) ikke-forsikringsgivere, »forsikringstransaktioner« i henhold til momsdirektivets (1) artikel 135, stk. l, litra a) [tidligere sjette direktivs artikel 13, punkt B, litra a)]?

(1) Rådets direktiv 2006/112/EF af 28.11.2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (EUT 2006 L 347, s. 1).
4.

Fjerde og femte anbringende om retlige fejl. Retten begik en retlig fejl ved at anlægge en ukorrekt fortolkning af dommen i sag T-24/11 (1) og ved at antage, at konstateringen af, at Rådet tilsidesatte sin forpligtelse til at meddele sagsøgeren de forhold, som vedkommende blev lagt til last, i begrundelsen for foranstaltningerne om indefrysning af midler, ikke godtgør, at der foreligger en tilstrækkeligt kvalificeret tilsidesættelse af EU-retten, der medfører at Unionen ifalder ansvar.
2)

Såfremt det foregående spørgsmål besvares bekræftende, er et selskab, der udøver tv-radiospredningsvirksomhed — og som i forbindelse med enhver overføring til almenheden anvender en audiovisuel optagelse, der indeholder en optagelse af et kinematografisk eller andet audiovisuelt værk, hvor et fonogram, der er udgivet i kommercielt øjemed, er blevet reproduceret — da forpligtet til at betale et rimeligt, samlet vederlag i henhold til artikel 8, stk. 2, i de nævnte direktiver?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Corte suprema di cassazione (Italien) den 6. februar 2019 — Agenzia delle Dogane mod Silcompa SpA

(Sag C-95/19)

(2019/C 182/13)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Corte suprema di cassazione

Parter i hovedsagen

Kassationsappellant: Agenzia delle Dogane

Kassationsindstævnt: Silcompa SpA

Præjudicielt spørgsmål

Kan artikel 12, stk. 3, i Rådets direktiv 76/308/EØF om gensidig bistand ved inddrivelse af fordringer i forbindelse med visse bidrag, afgifter, skatter og andre foranstaltninger (1), som ændret ved Rådets direktiv 2001/44/EF (2), sammenholdt med artikel 20 i Rådets direktiv 92/12/EØF om den generelle ordning for punktafgiftspligtige varer, om oplægning og omsætning heraf samt om kontrol hermed (3), fortolkes således, at kriteriet om det sted (hvor varen reelt er overgået til forbrug), hvor en overtrædelse eller uregelmæssighed faktisk er blevet begået, kan være genstand for vurdering i en sag anlagt til prøvelse af eksekutionsforanstaltninger, og i givet fald inden for hvilke grænser, såfremt samme krav, der som i den foreliggende tvist er baseret på samme udførselstransaktioner, fremsættes særskilt mod det afgiftspligtige selskab af den medlemsstat, der anmoder om bistand, og af den medlemsstat, der anmodes om bistand, og hvis der i den sidstnævnte medlemsstat samtidigt verserer både sagen til prøvelse af det nationale krav og sagen til prøvelse af eksekutionsforretningen på vegne af den anden medlemsstat, idet denne vurdering kan være til hinder for anmodningen om bistand og i konsekvens heraf for samtlige eksekutionsforanstaltninger?

(1) Rådets direktiv 76/308/EØF af 15.3.1976 om gensidig bistand ved inddrivelse af fordringer i forbindelse med de foranstaltninger, der er finansieret af Den europæiske udviklings- og garantifond for Landbruget, samt af landbrugsimportafgifter og told (EFT 1976, L 73, s. 18).

(2) Rådets direktiv 2001/44/EF af 15.6.2001 om ændring af direktiv 76/308/EØF om gensidig bistand ved inddrivelse af fordringer i forbindelse med foranstaltninger, der er finansieret af Den Europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget, samt af landbrugsafgifter og told og i forbindelse med merværdiafgift og visse punktafgifter (EFT 2001, L 175, s. 17).

(3) Rådets direktiv 92/12/EØF af 25.2.1992 om den generelle ordning for punktafgiftspligtige varer, om oplægning og omsætning heraf samt om kontrol hermed (EFT 1992, L 76, s. 1).
2.

Det andet anbringende vedrørende ophævelse vedrører den omstændighed, at Retten — selv om den korrekt fastlagde de lovmæssige krav for forslagets støtteberettigelse — fastslog, at det pågældende forslag var lovligt, selv om kun en af betingelserne (nemlig betingelsen vedrørende effektiv arbejdstid) (efter Rettens opfattelse) var opfyldt, idet ERCEA ikke havde anfægtet det. Retten tilsidesatte derfor følgende: i. Forordningerne ii. Retsreglerne om aftalerne iii. Kravet om en passende begrundelse af dommene, hvis det antages, at Retten ikke undlod at vurdere de øvrige betingelser (og at den gjorde det bevidst) iv. Under alle omstændigheder — og henset til, at den ikke undlod at vurdere de øvrige betingelser og faktisk vurderede dem implicit — bevisbyrdereglerne.
Appel iværksat den 15. februar 2019 af Europa-Kommission til prøvelse af dom afsagt af Retten (Tredje Afdeling) den 13. december 2018 i sag T-743/16 RENV, CX mod Kommissionen

(Sag C-131/19 P)

(2019/C 182/20)

Processprog: fransk

Parter

Appellant: Europa-Kommissionen (ved G. Berscheid, T. S. Bohr og C. Ehrbar, som befuldmægtigede)

Den anden part i appelsagen: CX

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Dommen afsagt af Retten den 13. december 2018 i sag T-743/16 RENV, CX mod Kommissionen, ophæves, for så vidt som dommen annullerede den disciplinære sanktion fjernelse fra tjenesten.

— Sagen hjemvises til Retten med henblik på, at denne tager stilling til de øvrige anbringender.

— Afgørelsen om sagsomkostningerne udsættes.

Anbringender og væsentligste argumenter

Første anbringende: Tilsidesættelse af artikel 4 og artikel 22 i bilag IX til tjenestemandsvedtægten ved forkert fortolkning af rækkevidden af retten til personligt fremmøde.

Argumenterne til støtte for det første anbringende er inddelt i flere led.

Med det første led har Kommissionen gjort gældende, at dommen har tilsidesat de retlige kriterier, der finder anvendelse med henblik på at vurdere, hvorvidt tjenestemanden er ude af stand til at give fremmøde, begrundelsespligten samt reglerne om bevisbyrde.

Med det andet led har Kommissionen gjort gældende, at dommen anvendte begrebet om en række samstemmende indicier forkert med henblik på at godtgøre, at tjenestemanden ikke var i stand til at møde til afhøringerne, og at Retten foretog en ufuldstændig undersøgelse af de relevante beviser.

Med det tredje led har Kommissionen gjort gældende, at dommen gengav to beviser forkert.

Andet anbringende: tilsidesættelse af artikel 4 og artikel 22 i bilag IX til tjenestemandsvedtægten ved forkert fortolkning af rækkevidden af retten til at blive hørt skriftligt eller gennem en repræsentant.

Argumenterne til støtte for det andet anbringende er inddelt i to led.

Det førte led vedrører tilsidesættelse af de retlige kriterier, der finder anvendelse med henblik på at vurdere, om tjenestemanden er ude af stand til at fremsætte sine bemærkninger skriftligt eller gennem en repræsentant, tilsidesættelse af begrundelsespligten, tilsidesættelse af reglerne om bevisbyrde for så vidt angår tjenestemandens manglende evne til at forsvare sig under afhøringerne samt forkert anvendelse af begrebet om en række samstemmende indicier.

Det andet led vedrører de selvmodsigende grunde vedrørende tjenestemandens manglende evne til at varetage sit forsvar.

Tredje anbringende: tilsidesættelse af begrundelsespligten vedrørende konsekvenserne af tilsidesættelsen af retten til at blive hørt.

Retten har ikke begrundet, hvorfor den processuelle fejl om manglende høring medfører annullation af den anfægtede afgørelse.
—

For det første begik Retten en retlig fejl ved at fastslå, at Kommissionen havde kompetence til at rette en afgørelse i henhold til artikel 101, stk. 1, TEUF til Unichem, eftersom: Retten anvendte det retlige kriterium for fastlæggelse af en samlet økonomisk enhed urigtigt, og Retten fastslog urigtigt, at Unichem var direkte ansvarlig i sin egenskab af medunderskriver af forligsaftalen.
2.

For det andet er appellanten af den opfattelse, at Retten i den appellerede dom: (i) foretog en urigtig gengivelse af de faktiske omstændigheder ved at bedømme beviserne på en åbenbart urigtig måde; (ii) tilsidesatte bevisbyrdeprincipperne ved at anse visse faktiske omstændigheder for bevist på trods af, at de var i strid med de fremlagte beviser; (iii) tilsidesatte grundsætningen venire contra factum propium non valet (forbuddet mod at handle i strid med sin egen tidligere adfærd) ved at betragte argumenter fra Kommissionen, der strider mod de svar, som denne institution har afgivet over for borgere i overensstemmelse med gennemsigtighedsprincippet, som gyldige.
1.

Det første anbringende er, at Retten begik en retlig fejl ved at fastslå, at den patentaftale, der blev indgået mellem Lupin og Servier den 30. januar 2007, havde et konkurrencebegrænsende formål i henhold til artikel 101 TEUF, stk. 1, navnlig af følgende grunde: a) Retten misforstod den gældende retlige standard for påvisning af et konkurrencebegrænsende formål, navnlig i lyset af de retlige principper, der blev stadfæstet i sag C-67/13 P, Cartes Bancaires. b) Retten så bort fra, at virkningen af konkurrenceforbudsklausuler og ikke-anfægtelsesklausuler i forligsaftaler på konkurrencen er den samme, uafhængigt af, om der eventuelt foreligger en tilskyndelse. c) Retten undlod i strid med retssikkerhedsprincippet at analysere eller redegøre for sondringen mellem begrundede og ubegrundede omvendte betalinger. d) Retten begik en fejl ved at fastslå, at tilstedeværelsen af en »tilskyndelse« for et selskab, der fremstiller generiske produkter, begrunder en konstatering af et konkurrencebegrænsende formål. Den omstændighed, at det selskab, der fremstiller generiske produkter, opnår en »fordel«, kan heller ikke begrunde en sådan konstatering. e) Retten begik en retlig fejl ved at finde, at de tvetydige formuleringer af restriktionerne i henhold til aftalen skulle forstås således, at de omfatter produkter, som går ud over anvendelsesområdet for det mellem parterne omtvistede patent. Ingen konkurrencebegrænsende virkning
Appel iværksat den 21. februar 2019 af Europa-Kommissionen til prøvelse af dom afsagt af Retten (Niende Afdeling) den 12. december 2018 i sag T-684/14, Krka mod Kommissionen

(Sag C-151/19 P)

(2019/C 148/27)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Europa-Kommissionen (ved B. Mongin, F. Castilla Contreras og C. Vollrath, som befuldmægtigede, og barrister D. Bailey)

Den anden part i appelsagen: Krka Tovarna Zdravil d.d.

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Punkt 1-4 i konklusionen i Den Europæiske Unions Rets dom i sag T-684/14 ophæves.

— Sagen hjemvises til Den Europæiske Unions Ret i henhold til artikel 61 i statutten for Domstolen.

— Krka tilpligtes at betale Kommissionens omkostninger.

Anbringender og væsentligste argumenter

Med det første anbringende gøres det gældende, at Retten begik en retlig fejl ved at fastslå, at Krka ikke var en kilde til konkurrencemæssigt pres på Servier på tidspunktet for de omhandlede aftaler.

Med det andet anbringende gøres det gældende, at Retten begik retlige fejl ved bedømmelsen af, hvorvidt indholdet af og formålene med licensaftalen kunne tilskynde Krka til at acceptere restriktionerne i forligsaftalen.

Med det tredje anbringende gøres det gældende, at der blev begået retlige fejl ved anvendelsen af begrebet konkurrencebegrænsende formål som omhandlet i artikel 101, stk. 1, TEUF.

Med det fjerde anbringende gøres det gældende, at der blev begået retlige fejl ved Rettens analyse af parternes hensigter med det formål at anvende artikel 101 TEUF.

Med det femte anbringende gøres det gældende, at Retten begik en retlig fejl ved at tage hensyn til licensens konkurrencefremmende virkninger på markeder, der ikke er omfattet af den overtrædelse af artikel 101, stk. 1, TEUF, der er fastslået i afgørelsen.

Med det sjette anbringende gøres det gældende, at Retten begik en retlig fejl ved bedømmelsen af genstanden for overdragelsesaftalen.

Med det syvende anbringende gøres det gældende, at Retten begik en retlig fejl ved anvendelsen af begrebet konkurrencebegrænsende virkning som omhandlet i artikel 101, stk. 1, TEUF.
—

For det andet for det tilfælde, at forligsaftalen falder ind under artikel 101 TEUF, begik Retten en retlig fejl, da den forkastede Niches fortolkning af forligsaftalen uden at forholde sig til virksomhedens argumenter.
—

For det fjerde har sagsøgte haft ledelsesfunktioner i et erhvervsdrivende selskab og udført en intens politisk aktivitet i et politisk parti, mens han var medlem af Revisionsretten.
Appel iværksat den 25. januar 2019 af Europa-Kommissionen til prøvelse af dom afsagt af Retten (Tredje Udvidede Afdeling) den 15. november 2018 i sag T-793/14, Tempus Energy og Tempus Energy Technology mod Kommissionen

(Sag C-57/19 P)

(2019/C 148/16)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Europa-Kommissionen (ved É. Gippini Fournier og P. Němečková, som befuldmægtigede)

De andre parter i appelsagen: Tempus Energy Ltd, Tempus Energy Technology Ltd og Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Dom afsagt af Retten (Tredje Udvidede Afdeling) den 15. november 2018, som blev meddelt Kommissionen den efterfølgende dag, i sag T-793/14, Tempus Energy Ltd og Tempus Energy Technology Ltd mod Europa-Kommissionen, ophæves. og

— Påstanden om annullation af Kommissionens afgørelse C(2014)5083 final (1) af 23. juli 2014 om ikke at gøre indsigelser mod støtteordningen vedrørende kapacitetsmarkedet i Det Forenede Kongerige tages ikke til følge.

Subsidiært:

— Dom afsagt af Retten (Tredje Udvidede Afdeling) den 15. november 2018, som blev meddelt Kommissionen næste dag, i sag T-793/14, Tempus Energy Ltd og Tempus Energy Technology Ltd mod Europa-Kommissionen, ophæves.

— Sagen hjemvises til Retten med henblik på behandling af det andet anbringende, der blev fremført i første instans.

Under alle omstændigheder tilpligtes sagsøgerne i første instans at betale omkostningerne i forbindelse med sagen i første instans og appelsagen.

Anbringender og væsentligste argumenter

Der er fremsat et enkelt anbringende til støtte for appellen: Retten anlagde en forkert fortolkning af artikel 108, stk. 3, i om Den Europæiske Unions funktionsmåde og artikel 4, stk. 2 og 3, i Rådets forordning (EU) 2015/1589 (2) af 13. juli 2015 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af artikel 108 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde ved at fastslå, at den anmeldte støtteforanstaltning rejste alvorlig tvivl om sin forenelighed med det indre marked.

Eftersom Retten baserede sig på en række indicier for alvorlige vanskeligheder, er det enkelte anbringende opdelt i to led vedrørende de to rækker af indicier, som blev undersøgt i den appellerede dom.

— Første led: Retten begik fejl ved at finde, at længden af og omstændighederne ved kontrakterne forud for anmeldelsen og det forhold, at foranstaltningen var kompleks og ny, udgjorde det største indicium for tvivl.

— Andet led: Retten begik fejl ved at kritisere Kommissionen for at have foretaget en utilstrækkelig undersøgelse af visse aspekter af kapacitetsmarkedet i Det Forenede Kongerige.

(1) Godkendt statsstøtte inden for rammerne af bestemmelserne i artikel 107 og 108 i traktaten om den Europæiske Unions funktionsmåde — Tilfælde, mod hvilke .Kommissionen ikke gør indsigelse (EUT 2014, C 348, s. 5).

(2) EUT 2015, L 248, s. 9).
Appel iværksat den 20. februar 2019 af Mohamed Hosni Elsayed Mubarak til prøvelse af dom afsagt af Retten (Femte Afdeling) den 12. december 2018 i sag T-358/17, Mubarak mod Rådet

(Sag C-145/19 P)

(2019/C 148/24)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Mohamed Hosni Elsayed Mubarak (ved D. Anderson, QC, B. Kennelly, QC, barrister J. Pobjoy og solicitors G. Martin, C. Enderby Smith og F. Holmey)

Den anden part i appelsagen: Rådet for Den Europæiske Union

Appellanten har nedlagt følgende påstande

1. Den appellerede dom ophæves.

2. Domstolen træffer endelig afgørelse i sagen og annullerer de anfægtede retsakter, for så vidt som disse finder anvendelse på appellanten.

3. Subsidiært hjemvises sagen til Retten, således at denne kan træffe afgørelse i overensstemmelse med Domstolens retlige bedømmelse.

4. Rådet tilpligtes at betale appellantens sagsomkostninger for Domstolen og Retten.

Anbringender og væsentligste argumenter

Første anbringende om, at Retten begik en fejl ved at fastslå, at Rådet ikke var forpligtet til at kontrollere, at de egyptiske myndigheder havde overholdt appellantens grundlæggende EU-rettigheder.

Andet anbringende om, at Retten begik en fejl ved at fastslå, at Rådet ikke var forpligtet til at kontrollere, at de retslige procedurer og undersøgelser, der involverer appellanten, vedrører handlinger, som er af en sådan karakter, at de underminerer retsstatsprincippet i Egypten.

Tredje anbringende om, at Retten begik en fejl ved at fastslå, at Rådet ikke havde foretaget et åbenbart urigtigt skøn ved at støtte sig på sag nr. 8897 (sagen om renovering af privat villa).

Fjerde anbringende om, at Retten begik en fejl ved at fastslå, at Rådet ikke havde foretaget et åbenbart urigtigt skøn ved at støtte sig på sag nr. 756 (påstået modtagelse af gaver fra Al-Ahram Establishment) og sag nr. 53 (påstået modtagelse af gaver fra Dar El Tahrir).
2)

Kan et afkald på retten til at anlægge et søgsmål mod en bank under de samme omstændigheder kvalificeres som et generelt kontraktvilkår? Med andre ord: kan et kontraktvilkår af generel karakter, som er affattet af den erhvervsdrivende, hvis indhold ikke forklares til forbrugeren, kvalificeres som et generelt kontraktvilkår?
1)

Er det i overensstemmelse med artikel 4 og artikel 8, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2012/13/EU (1) af 22. maj 2012 om ret til information under straffesager (herefter »direktiv 2012/12/EU«), retten til frihed og sikkerhed som omhandlet i artikel 6 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«), retten til forsvar i chartrets artikel 48, stk. 2, og retten til en retfærdig rettergang i chartrets artikel 47, når nationale myndigheder ikke skriftligt, under en tilbageholdelse, meddeler en anholdt person alle (eller samtlige) de i artikel 4, stk. 2, i direktiv 2012/12/EU omhandlede informationer (navnlig om retten til aktindsigt i materiale i sagen), og heller ikke gør det muligt at anfægte undladelsen af at fremlægge disse informationer i henhold til artikel 8, stk. 2, i direktiv 2012/13/EU? Såfremt dette spørgsmål besvares benægtende, spørges, om en sådan tilsidesættelse af EU-retten på et hvilket som helst tidspunkt i straffesagen kan påvirke lovligheden af den personlige frihedsberøvelse med anholdelse og varetægtsfængsling samt lovligheden af opretholdelsen af tilbageholdelsen?