ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
54

For det andet har appellanten gjort gældende, at artikel 1, stk. 2, i forordning nr. 40/94 bestemmer, at EF-varemærket har enhedskarakter, og at det har de samme retsvirkninger overalt inden for Unionen. Ved vurderingen af, om et varemærke kan registreres, og navnlig af, om det har særpræg, skal Unionen således opfattes som et fælles enhedsmarked. Det ville være forkert at støtte sig på de enkelte nationale markeder. Ved spørgsmålet, om et varemærke har fået et fornødent særpræg, skal der tages udgangspunkt i hele befolkningen, uden at der skal sondres mellem de nationale markeder. Hvis et varemærke har et fornødent særpræg, som det har fået hos en overvejende del af Unionens befolkning set som helhed, er dette også tilstrækkeligt til, at dette varemærke kan tilføres en beskyttelse på hele det europæiske marked.
54

Hvad navnlig angår begrundelserne for restriktioner for de frie kapitalbevægelser i forhold til tredjelande bemærkes endelig, at den franske regering har begrænset sig til at gøre gældende, at med hensyn til kapitalbevægelser, og så længe der ikke foreligger beskatningsoverenskomster, der fastsætter gensidig administrativ bistand, skal de omtvistede restriktioner begrundes i nødvendigheden af at sikre en effektiv skattekontrol. Det fremgår ganske vist af retspraksis, at sådanne kapitalbevægelser indgår i en anden retlig sammenhæng end den, der er tale om i forholdet mellem medlemsstater (A-dommen, præmis 60). Det er dog i denne forbindelse tilstrækkeligt at bemærke, at den franske regering ikke har fremlagt nogen oplysninger, der godtgør, hvorfor en effektiv skattekontrol skulle begrunde en beskatning, der specifikt og udelukkende rammer ikke-hjemmehørende investeringsinstitutter. Da anmodningerne om præjudiciel afgørelse endvidere ikke omhandler en fortolkning af artikel 64 TEUF, er det ufornødent at undersøge, om den restriktion for de frie kapitalbevægelser til eller fra tredjelande, der følger af en lovgivning som den i hovedsagerne omhandlede, kan begrundes i medfør af denne bestemmelse.
93

Det bemærkes, at indehaveren af det ældre varemærke for at nyde godt af den beskyttelse, der er indført ved artikel 8, stk. 5, i direktiv 40/94, skal føre bevis for, at brugen af det varemærke, der er ansøgt registreret, ville medføre en utilbørlig udnyttelse af det ældre varemærkes særpræg eller renommé, eller sådan brug ville skade dette særpræg eller renommé. I den forbindelse er indehaveren af det ældre varemærke ikke forpligtet til at påvise, at der foreligger en faktisk og aktuel krænkelse af den pågældendes varemærke som omhandlet i nævnte artikel 8, stk. 5. Når det kan forudsiges, at en sådan krænkelse vil følge af den brug, som indehaveren af det yngre varemærke kan tænkes at gøre af sit varemærke, er indehaveren af det ældre varemærke ikke forpligtet til at afvente den faktiske iværksættelse heraf for at kunne forbyde nævnte brug. Indehaveren af det ældre varemærke skal imidlertid godtgøre, at der foreligger oplysninger, der gør det muligt at fastslå, at der er en alvorlig risiko for, at en sådan krænkelse indtræder i fremtiden (jf. analogt dom af 27.11.2008, sag C-252/07, Intel Corporation, Sml. I, s. 8823, præmis 37 og 38).
Artikel 8, stk. 1, i Kommissionens forordning (EF) nr. 1663/95 af 7. juli 1995 om gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 729/70 for så vidt angår proceduren for regnskabsafslutning for EUGFL, Garantisektionen (EFT L 158, s. 6), som ændret ved Kommissionens forordning (EF) nr. 2245/1999 af 22. oktober 1999 (EFT L 273, s. 5, herefter »forordning nr. 1663/95«), har følgende ordlyd:

»Når Kommissionen som følge af en undersøgelse finder, at udgifterne ikke er afholdt efter EF-reglerne, meddeler den den pågældende medlemsstat sine resultater og de korrigerende foranstaltninger, der skal træffes for at sikre, at reglerne fremtidigt overholdes.

Meddelelsen skal indeholde en henvisning til nærværende forordning. Medlemsstaten skal afgive svar inden for to måneder, og Kommissionen kan ændre sit standpunkt under hensyn hertil. I behørigt begrundede tilfælde kan Kommissionen forlænge besvarelsesfristen.

Efter udløbet af denne frist indkalder Kommissionen til en bilateral drøftelse, og de to parter søger at nå frem til en aftale om de foranstaltninger, der skal træffes, og til en vurdering af, hvor alvorlig overtrædelsen er, og af den finansielle skade, den har påført Det Europæiske Fællesskab. Kommissionen meddeler efter denne drøftelse og efter udløbet af alle frister, som den har fastsat i samråd med medlemsstaterne, efter de bilaterale drøftelser til meddelelse af yderligere oplysninger, eller hvis medlemsstaten ikke accepterer indkaldelsen, efter udløbet af den frist, som Kommissionen har fastsat til medlemsstatens accept af denne indkaldelse, derefter officielt medlemsstaten sine konklusioner under henvisning til Kommissionens beslutning 94/442/EF […] Uden at gyldigheden af fjerde afsnit i dette stykke berøres, vurderer Kommissionen i denne meddelelse, hvilke udgifter den har til hensigt at udelukke i medfør af artikel 5, stk. 2, litra c), i forordning […] nr. 729/70.

Medlemsstaterne underretter snarest Kommissionen om de korrigerende foranstaltninger, som [de] har truffet for at sikre, at Fællesskabets regler overholdes, og om datoen for disse foranstaltningers faktiske iværksættelse. Kommissionen vedtager i givet fald en eller flere afgørelser i medfør af artikel 5, stk. 2, litra c), i forordning […] nr. 729/70 for indtil den faktiske dato for de korrigerende foranstaltningers iværksættelse at udelukke de udgifter, der er afholdt, uden at Fællesskabets regler blev overholdt.«
Sagens genstand

Afgørelse



Sagens genstand

Angående

Appel af dom afsagt af Retten (Ottende Afdeling) den 24. marts 2011 i sag T-376/06, Legis Industries mod Kommissionen, hvorved Retten frifandt Kommissionen for en påstand om delvis annullation af Kommissionens beslutning K(2006) 4180 endelig af 20. september 2006 om en procedure efter artikel 81 [EF] og EØS-aftalens artikel 53 (sag COMP/F-1/38 121 – Fittings) – sektoren for kobberfittings og fittings af kobberlegeringer – tilsidesættelse af retten til rettergang for en uafhængig og upartisk domstol – tilregnelse af ulovlig adfærd – tilsidesættelse af princippet om ligebehandling, om personligt ansvar og om individuelle straffe – urigtig gengivelse af beviser.

Afgørelse

Konklusion

1) Appellen forkastes.

2) Legris Industries SA betaler sagens omkostninger.
17

Nævnte bestemmelse skal endvidere forstås under hensyntagen til formålet med den fritagelse, som den indfører. Hvad angår dette formål findes der ingen holdepunkter for at antage, at det skulle have været at forhindre medlemsstater, der er part i den nordatlantiske traktat, i at få en afgiftsfordel som følge af deres NATO-medlemskab, således som det er blevet gjort gældende for den forelæggende ret. Som den forelæggende ret selv har anført, ville et sådant formål desuden indebære eksistensen af en generel fritagelse for levering af varer og ydelser til fordel for de forpligtelser, som er blevet indgået inden for rammerne af NATO, herunder af egne væbnede styrker i den medlemsstat, hvor disse leveringer eller ydelser har fundet sted. Det er dog åbenlyst, at momsdirektivets artikel 151, stk. 1, litra c), ikke indfører en fritagelse af et sådant omfang.
7

Artikel 8 i direktiv 1999/31 med overskriften »Betingelser for udstedelse af en godkendelse« bestemmer: »Medlemsstaterne træffer sådanne foranstaltninger: a) at den kompetente myndighed kun godkender et deponeringsanlæg, hvis den har vished for: i) at projektet opfylder alle de relevante krav i dette direktiv, herunder bilagene, jf. dog artikel 3, stk. 4 og 5 ii) at ledelsen af deponeringsanlægget varetages af en fysisk person, der er teknisk kompetent til at lede anlægget; at faglig og teknisk oplæring og uddannelse af deponeringsanlæggets operatører og personale er sikret iii) at deponeringsanlægget vil blive drevet således, at der træffes de nødvendige foranstaltninger til forebyggelse af ulykker og begrænsning af følgerne af sådanne ulykker iv) at ansøgeren på grundlag af nærmere bestemmelser, der fastsættes af medlemsstaterne, inden deponeringen påbegyndes, har truffet eller vil træffe passende forholdsregler i form af sikkerhedsstillelse eller tilsvarende med henblik på at sikre, at de forpligtelser (herunder foranstaltninger til efterbehandling), som følger af den i henhold til direktivet udstedte godkendelse, opfyldes, og at nedlukningsprocedurerne i artikel 13 følges. Denne sikkerhed eller tilsvarende tilbageholdes, så længe anlægget er genstand for vedligeholdelse og efterbehandling i overensstemmelse med artikel 13, litra d). Medlemsstaterne kan efter eget valg erklære, at dette punkt iv) ikke finder anvendelse på deponeringsanlæg for inert affald b) at projektet er i overensstemmelse med den eller de relevante affaldshåndteringsplaner, der er nævnt i artikel 7 i direktiv 75/442/EØF c) at den kompetente myndighed, inden deponeringen påbegyndes, aflægger et kontrolbesøg på anlægget for at sikre sig, at det opfylder de relevante godkendelsesbetingelser. Dette begrænser på ingen måde operatørens ansvar i henhold til godkendelsesbetingelserne.«
37

Det første anbringendes andet led kan opdeles i to dele. Med dette leds første del har Smart Technologies gjort gældende, at den appellerede dom er behæftet med en retlig fejl, eftersom Retten betegnede det ansøgte varemærke som et »slogan« tilhørende en underkategori, som ikke figurerer i de forordninger, der regulerer EF-varemærkerne, idet kategorien ikke er nævnt i artikel 4 i forordning nr. 40/94. Med dette leds anden del har appellanten kritiseret Retten for at have begået en retlig fejl ved i den appellerede doms præmis 26 og 27 at have draget den konklusion, at det – ligesom det er tilfældet for tredimensionale varemærker – er vanskeligere at godtgøre, at reklameslogans har fornødent særpræg, end det er at godtgøre for andre kategorier af varemærker. Appellanten har i denne forbindelse navnlig bestridt, at det, som anført i præmis 35 i dommen i sagen KHIM mod Erpo Möbelwerk, er muligt at anse varemærker bestående af reklameslogans for at være omfattet analogt af det ræsonnement, som Domstolen gav udtryk for i præmis 36 i dommen i sagen Procter & Gamble mod KHIM, hvorefter det kan være vanskeligere at godtgøre, at tredimensionale varemærker har fornødent særpræg, end det er at godtgøre fornødent særpræg for et ord- eller figurmærke.
Da Republikken Estland vedtog ÜLTS den 7. april 2004, gennemførte den de forpligtelser, som følger af forordning nr. 1972/2003, ved at indføre en afgift på overskudslagre af landbrugsprodukter og ved at fastlægge fremgangsmåden ved beregningen heraf. ÜLTS skaber i Estland således forpligtelser for borgerne, selv om den pågældende forordning ikke må gøres gældende over for borgerne, før disse har haft lejlighed til at gøre sig bekendt med denne gennem en forskriftsmæssig offentliggørelse på medlemsstatens sprog i Den Europæiske Unions Tidende. Blandt disse forpligtelser er forpligtelsen til senest den 15. maj 2004 at angive de lagre af visse landbrugsprodukter, som de var i besiddelse af den 1. maj 2004, til Põllumajandusministeerium. Det er ubestridt, at forpligtelsen til at indbetale afgiften på overskudslagre således er fastsat i forhold til det varelager, der var i besiddelse på denne dato. Datoen for udstedelsen af afgiftsansættelsen er således uden betydning for den begivenhed, der udløser denne afgift. Den omstændighed i hovedsagen, at afgiftsansættelsen af 29. marts 2007 er udstedt efter den forskriftsmæssige offentliggørelse på estisk i Den Europæiske Unions Tidende af forordning nr. 1789/2003 og nr. 1972/2003 giver således ikke grundlag for at fastslå, at nævnte forordninger kunne gøres gældende over for Pimix på tidspunktet for ikrafttrædelsen af ÜLTS.
26

Den svenske regering har gjort gældende, at 67-årsreglen for det første har til formål at undgå ydmygende afskedigelser af arbejdstagere som følge af deres høje alder. For det andet muliggør den en justering af alderspensionsordninger, som baseres på livsindkomstprincippet. For det tredje har den til formål at begrænse hindringerne for dem, der ønsker at arbejde efter, at de er fyldt 65 år. Den har for det fjerde til formål at udgøre en tilpasning til den demografiske udvikling og faren for mangel på arbejdskraft. For det femte har den til formål at skabe en ret og ikke en pligt til at arbejde til 67-årsalderen, således at arbejdsforholdet kan fortsætte efter 65-årsalderen. Fastsættelsen af en obligatorisk pensionsalder er også medvirkende til, at det er nemmere for unge mennesker at komme ind på arbejdsmarkedet.
27

Uden at det er nødvendigt at tage stilling til den præcise rækkevidde af udtrykket »forhandlinger« – som i øvrigt også er anvendt i andre af sjette direktivs bestemmelser, bl.a. i artikel 13, punkt B, litra d), nr. 1-4 – bemærkes således, at udtrykket i den sammenhæng, hvori det indgår i nævnte nr. 5), tager sigte på en virksomhed, som udøves af en mellemmand, der ikke optræder som part i en kontrakt om et finansielt produkt, og hvis virksomhed adskiller sig fra de kontraktmæssige ydelser, der typisk udføres af parterne i sådanne kontrakter. Mellemmandsvirksomhed er en tjenesteydelse, som udføres over for en kontraktpart, og som parten yder vederlag for, idet der er tale om en særskilt formidlingsvirksomhed. Virksomheden kan bl.a. bestå i at give den pågældende oplysning om, hvornår der kan være mulighed for at indgå en sådan kontrakt, at optage kontakt med den anden part og i mandantens navn og for dennes regning at føre forhandlinger om den nærmere fastlæggelse af de gensidige ydelser. Virksomheden har således til formål at træffe de nødvendige foranstaltninger for, at de to parter indgår en kontrakt, uden at formidleren har en selvstændig interesse i denne kontrakts indhold (CSC Financial Services-dommen, præmis 39).
63

Under omstændigheder som dem, der foreligger i hovedsagen, ville en begrænsning i anvendelsen af princippet om konsumption af spredningsretten i artikel 4, stk. 2, i direktiv 2009/24 til alene at omfatte kopier af edb-programmer, der er solgt via lagring på et fysisk medium, gøre det muligt for indehaveren af ophavsretten at kontrollere videresalget af kopier, der er downloadet fra internettet og i forbindelse med hvert salg kræve et nyt vederlag, selv om det første salg af den pågældende kopi allerede havde gjort det muligt for indehaveren af ophavsretten at opnå et passende vederlag. En sådan begrænsning i videresalget af kopier af edb-programmer, der er downloadet fra internettet, går ud over, hvad der er nødvendigt for at bevare den omhandlede intellektuelle ejendomsrets særlige genstand (jf. i denne retning dommen i sagen Football Association Premier League m.fl., præmis 105 og 106).
Da Oberlandesgericht Wien finder, at der er behov for en fortolkning af bestemmelserne i direktiv 97/7 for at den kan træffe afgørelse i den tvist, der er indbragt for den, har den besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:

»Opfyldes kravet i artikel 5, stk. 1, i direktiv [97/7], hvorefter en forbruger skal modtage bekræftelse af de deri nævnte oplysninger på et varigt medium, som er til hans rådighed og tilgængeligt for ham, medmindre oplysningerne allerede er givet forbrugeren forud for aftalens indgåelse på et varigt medium, som er til hans rådighed og tilgængeligt for ham, såfremt forbrugeren får stillet disse oplysninger til rådighed på leverandørens hjemmeside via et hyperlink i en tekst, som forbrugeren skal markere som læst ved at afkrydse det for at etablere et kontraktforhold?«
8

Direktivets artikel 77, stk. 1-3, bestemmer følgende: »1. Medlemsstaterne træffer hensigtsmæssige foranstaltninger til at sikre, at engrosforhandling af lægemidler er undergivet krav om, at den pågældende person er i besiddelse af en tilladelse til at udøve virksomhed som lægemiddelgrossist med anførelse af det sted, hvor tilladelsen er gyldig. 2. Når personer, som har tilladelse eller bemyndigelse til at udlevere lægemidler til forbrugerne, også kan udøve engrosvirksomhed i henhold til national lovgivning, er de undergivet den i stk. 1 omhandlede tilladelse. 3. Besiddelse af en fremstillingstilladelse giver ligeledes tilladelse til at forhandle de af denne tilladelse omfattede lægemidler en gros. Besiddelse af en tilladelse til at udøve virksomhed som lægemiddelgrossist fritager ikke for forpligtelsen til at have tilladelse til fremstilling og at overholde de bestemmelser, der er fastsat med henblik herpå, heller ikke når fremstillingen eller indførslen sker som bierhverv.«
56

Henset til de ovenstående bemærkninger skal det andet spørgsmål besvares med, at artikel 1, stk. 1, i direktiv 2003/124 skal fortolkes således, at begrebet »en række forhold, der […] med rimelighed kan forventes at komme til at foreligge, eller en begivenhed, der […] med rimelighed kan forventes at indtræde«, tager sigte på de fremtidige forhold eller de fremtidige begivenheder, hvorom det på grundlag af en samlet bedømmelse af allerede tilgængelige forhold fremgår, at der er en reel mulighed for, at de vil foreligge eller indtræde. Dette begreb skal imidlertid ikke fortolkes således, at der skal tages hensyn til omfanget af indvirkningen af den pågældende række forhold eller af den pågældende begivenhed på kurserne på de omhandlede finansielle instrumenter.
54

Under disse omstændigheder skal de forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 45 TEUF og artikel 7, stk. 4, i forordning nr. 1612/68 er til hinder for bestemmelser i kollektive og individuelle overenskomster, hvorefter et opnormeringsbeløb som det i hovedsagen omhandlede, der udbetales af arbejdsgiveren som led i en ordning om aldersbetinget deltidsbeskæftigelse, skal beregnes således, at der ved fastsættelsen af beregningsgrundlaget for dette opnormeringsbeløb foretages et fiktivt fradrag af den lønindkomstskat, som skyldes i beskæftigelsesmedlemsstaten, selv om det følger af en beskatningsoverenskomst, der har til formål at forhindre dobbeltbeskatning, at gage, lønninger og lignende vederlag, som udbetales til arbejdstagere, der ikke har bopæl i beskæftigelsesmedlemsstaten, beskattes i arbejdstagernes bopælsmedlemsstat. I henhold til nævnte artikel 7, stk. 4, er sådanne bestemmelser retligt ugyldige. Såvel artikel 45 TEUF som bestemmelserne i forordning nr. 1612/68 overlader det til medlemsstaterne eller arbejdsmarkedsparterne frit at vælge mellem de forskellige løsninger, der kan opfylde det formål, som disse bestemmelser hver især tilstræber.
17

Titus Donner anfægtede domfældelsen, idet han iværksatte en »revisions«-anke for Bundesgerichtshof. Han gjorde for det første gældende, at »spredning til almenheden« som omhandlet i artikel 4, stk. 1, i direktiv 2001/29, og dermed som omhandlet i UrhG’s § 17, forudsætter en overgang af varernes ejendomsret, og at denne overgang i hovedsagen fandt sted i Italien. Overgangen af besiddelsen af varerne, nemlig den faktiske råderet over varerne, er ufornøden i denne forbindelse. Titus Donner anførte for det andet, at enhver sanktion, der pålægges ham på grundlag af en anden fortolkning, er i strid med de frie varebevægelser, som er sikret ved artikel 34 TEUF, da den vil medføre en kunstig, ubegrundet opdeling af markederne. Endelig anførte han for det tredje, at der med overdragelsen af varerne til transportøren i Italien, der modtog varerne på vegne af bestemte kunder, under alle omstændigheder er sket overgang af besiddelsen af dem, og at de relevante begivenheder også efter denne synsvinkel fandt sted i Italien.
16

Symvoulio tis Epikrateias har på denne baggrund besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »Skal bestemmelsen i artikel 3, stk. 2, litra b), i direktiv 2001/42[…], som bestemmer, at der skal gennemføres en miljøvurdering for alle planer og programmer, »for hvilke det på grund af den sandsynlige indvirkning på lokaliteter er besluttet, at der kræves en vurdering i medfør af artikel 6 eller 7 i [habitatdirektivet], forstås således, at den gør forpligtelsen til at underkaste en konkret plan en miljøvurdering betinget af, at forudsætningerne for, at denne plan skal underkastes en miljøvurdering i henhold til [habitatdirektivet], er opfyldt, og at denne bestemmelse i direktiv 2001/42 følgelig, ligesom de ovennævnte bestemmelser i [habitatdirektivet], ligeledes kræver, at det fastslås, at planen vil kunne få en væsentlig indvirkning på et konkret særligt bevaringsområde, idet den overlader den faktiske vurdering heraf til medlemsstaterne? Eller er kravet om gennemførelse af en miljøvurdering i henhold til artikel 3, stk. 2, litra b), i direktiv 2001/42 ikke afhængigt af, at betingelserne for en gennemførelse af en miljøvurdering i henhold til [habitatdirektivet] er opfyldt, dvs. af bedømmelsen af sandsynligheden for en væsentlig indvirkning på et særligt bevaringsområde, idet konstateringen af, at en bestemt plan under alle omstændigheder er forbundet med et område omfattet af [habitatdirektivet], men ikke nødvendigvis med et særligt bevaringsområde, tværtimod er tilstrækkelig til, at der indtræder en forpligtelse til at gennemføre en sådan vurdering?«
66

Henset til ovenstående betragtninger skal de forelagte spørgsmål i sag C-80/11 herefter besvares med, at artikel 167, artikel 168, litra a), artikel 178, litra a), og artikel 273 i direktiv 2006/112 skal fortolkes således, at de er til hinder for en national praksis, hvorefter afgiftsmyndigheden nægter retten til fradrag med den begrundelse, at den afgiftspligtige person ikke har sikret sig, at udstederen af fakturaen for de goder, i forhold til hvilke der anmodes om udøvelse af fradragsretten, var afgiftspligtig, rådede over de pågældende goder og kunne levere dem samt havde opfyldt sin pligt til at angive og indbetale momsen, eller med den begrundelse, at den nævnte afgiftspligtige person foruden nævnte faktura ikke er i besiddelse af dokumenter, der kan godtgøre, at de nævnte omstændigheder er opfyldt, til trods for at de materielle og formelle betingelser, der for udøvelse af fradragsretten er fastsat i direktiv 2006/112, er opfyldt, og at den afgiftspligtige person ikke var i besiddelse af indicier, som begrundede en mistanke om, at der forelå uregelmæssigheder eller svig i nævnte udsteders sfære.
33

Endelig, og for fuldstændighedens skyld, skal det bemærkes, at medlemsstaterne med vedtagelsen af artikel 15, stk. 1, første sætning, i direktiv 2008/9 har forlænget den omhandlede frist med tre måneder. Som Europa-Kommissionen i det væsentlige har gjort gældende, kan det heraf udledes, at medlemsstaterne selv har taget for givet, at den omhandlede frist var en præklusiv frist, idet forlængelse af en frist generelt kun er nødvendigt, hvis udløbet heraf medfører fortabelse af den ret, som ville have kunnet udøves inden udløbet af denne frist. Samme konklusion kan så meget desto mere drages i forhold til den omstændighed, at artikel 1 i direktiv 2010/66, undtagelsesvis og kun for ansøgninger vedrørende tilbagebetalingsperioder i 2009, yderligere har forlænget fristen for indgivelse heraf indtil den 31. marts 2011 for at afhjælpe de tekniske problemer, der er opstået i løbet af 2010 i forbindelse med de kompetente myndigheders modtagelse af tilbagebetalingsansøgninger for regnskabsåret 2009.