Forslag til afgørelse fra generaladvokat La Pergola fremsat den 6. februar 1997. - Friedrich Kremzow mod Republikken Østrig. - Anmodning om præjudiciel afgørelse: Oberster Gerichtshof - Østrig. - EF-traktatens artikel 164 - Den europæiske menneskerettighedskonvention - Frihedsberøvelse - Ret til retfærdig rettergang - Retsvirkningerne af en dom afsagt af Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol. - Sag C-299/95.



Samling af Afgørelser 1997 side I-02629



Generaladvokatens forslag til afgørelse

I - Indledning

1 I denne sag anmodes Domstolen om at tage stilling til, om den europaeiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlaeggende frihedsrettigheder i sin helhed er en integrerende del af faellesskabsretten, og om Domstolen foelgelig har kompetence til at fortolke enhver bestemmelse i konventionen under en praejudiciel procedure i henhold til EF-traktatens artikel 177.

II - Sagens faktiske omstaendigheder

2 Den sag, der verserer for den forelaeggende ret, angaar et krav om erstatning for den skade, som Friedrich Kremzow angiveligt har lidt som foelge af de oestrigske myndigheders ulovlige frihedsberoevelse af ham, idet Den Europaeiske Menneskerettighedsdomstol ved dom af 21. september 1993 fastslog, at der var sket tilsidesaettelse af Kremzow's ret til forsvar i henhold til artikel 6, stk. 1, sammenholdt med stk. 3, litra c), i den europaeiske menneskerettighedskonvention (herefter »konventionen«). Ifoelge dommen havde Republikken OEstrig gjort sig skyldig i overtraedelsen derved, at Kremzow, der var tiltalt for og i foerste instans fundet skyldig i manddrab, ikke havde faaet mulighed for at forsvare sig personligt under appelsagens behandling.

3 Kremzow har nedlagt paastand om erstatning i medfoer af konventionens artikel 5, stk. 5, under henvisning til, at frihedsberoevelsen af ham var retsstridig. Den forelaeggende ret har i denne forbindelse oplyst, at den den 3. april 1995 afslog at tage Kremzow's begaering om nedsaettelse af den idoemte straf til foelge, hvilken begaering Kremzow fremsatte efter Menneskerettighedsdomstolens dom.

Saaledes som sagen nu foreligger for den nationale ret, skal der tages stilling til, hvilken betydning bestemmelserne i den europaeiske menneskerettighedskonvention har for oestrigsk proces- og forvaltningsret. Ifoelge Oberster Gerichtshof er en saadan undersoegelse paakraevet for at kunne afgoere, om sagsoegeren har krav paa erstatning.

4 For at faa loest dette problem har Oberster Gerichtshof derfor fundet det paakraevet at forelaegge De Europaeiske Faellesskabers Domstol foelgende praejudicielle spoergsmaal:

»1) Skal samtlige eller i det mindste de materielle bestemmelser i den europaeiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlaeggende frihedsrettigheder (herefter 'EMK') - herunder bestemmelserne i EMK's artikel 5, 6 og 53, som sagen for Oberster Gerichtshof angaar - anses for en integrerende del af faellesskabsretten (EOEF-traktatens artikel 164), saaledes at De Europaeiske Faellesskabers Domstol i medfoer af EOEF-traktatens artikel 177, stk. 1, har kompetence til at afgoere praejudicielle spoergsmaal om fortolkningen af denne konvention?

2) Saafremt spoergsmaal 1 besvares bekraeftende - i det mindste i henseende til EMK's artikel 5 og artikel 6 - forelaegges De Europaeiske Faellesskabers Domstol foelgende yderligere spoergsmaal:

a) Er de nationale domstole bundet af en dom afsagt af Den Europaeiske Menneskerettighedsdomstol, hvorved der er blevet konstateret overtraedelser af EMK, i det mindste saaledes, at de ikke maa laegge til grund, at den i dommen omhandlede adfaerd fra statslige organers side har vaeret i overensstemmelse med konventionen?

b) Er det udelukket at goere erstatningskrav, der stoettes paa EMK's artikel 5, stk. 5, gaeldende, saafremt skaden er foraarsaget af en afgoerelse truffet af Oberster Gerichtshof?

c) Er frihedsberoevelse i den i EMK's artikel 5, stk. 1, litra a), omhandlede betydning ex tunc i strid med konventionen, saafremt Menneskerettighedsdomstolen har fastslaaet, at retten under straffesagen har tilsidesat rettergangsprincipper i henhold til konventionens artikel 6?

d) Skal der tillaegges det argument betydning, som sagsoegte har gjort gaeldende i en sag om embedsansvar, nemlig at straffen ikke ville vaere blevet udmaalt anderledes, saafremt den af Menneskerettighedsdomstolen fastslaaede overtraedelse af konventionens artikel 6 ikke var sket, selv om den oestrigske strafferetsplejelovgivning ikke - hidtil - har indeholdt hjemmel til, at sagen i saa tilfaelde genoptages eller hjemvises, saaledes at rettergangsfejlen kunne afhjaelpes?

Paahviler bevisbyrden for, at der er kausalitet mellem overtraedelsen af EMK's artikel 6 og frihedsberoevelsen, sagsoegeren, eller paahviler bevisbyrden for, at dette ikke er tilfaeldet, sagsoegte?«

III - Gennemgang af sagen

a) Spoergsmaalet, om biintervenientens indlaeg kan admitteres

5 Biintervenienten i hovedsagen, Dr. Wilfried Weh, har personligt, dvs. uden at vaere repraesenteret af en advokat, afgivet skriftligt og mundtligt indlaeg under den praejudicielle procedure for Domstolen. Det fremgaar endvidere af forelaeggelseskendelsen, at Dr. Weh, der selv er advokat, personligt har givet moede for den forelaeggende ret og selv har varetaget sine interesser som biintervenient under den dér verserende sag.

Domstolen har for ganske nylig fastslaaet, at »det fremgaar af ordlyden af statuttens artikel 17, stk. 3, og navnlig af, at der i bestemmelsen anvendes udtrykket 'repraesenteres', at ... en 'part' i naevnte bestemmelses forstand ikke [er] bemyndiget til selv at foere sin sag for Domstolen, men skal lade en anden person moede for sig, og denne person skal have beskikkelse i en medlemsstat eller i en stat, som er part i EOES-aftalen. Andre bestemmelser i statutten og i procesreglementet (statuttens artikel 19, stk. 1, og artikel 29 samt procesreglementets artikel 37, stk. 1, artikel 38, stk. 3, og artikel 58) er bekraeftende eksempler paa, at en part og hans rettergangsfuldmaegtig ikke kan vaere én og samme person. Som Domstolen har fastslaaet i kendelsen i sagen Vaupel mod Domstolen (1), »indeholder hverken statutten eller Domstolens procesreglement nogen undtagelse eller mulighed for at fravige denne regel« (2).

Loesningen i sagen Lopes mod Domstolen kan efter min opfattelse ikke i sin helhed overfoeres paa den foreliggende sag. Som foelge af de saerlige omstaendigheder i Lopes-sagen maa det resultat, som Domstolen naaede frem til i denne sag, kun antages at skulle finde anvendelse inden for et mere begraenset omraade. Dr. Weh's processuelle stilling adskiller sig nemlig fra den, der i denne kendelse blev taget stilling til. Jeg finder saaledes, at der under alle omstaendigheder maa tillaegges procesdeltagerne i en praejudiciel procedure en anden processuel stilling end personer, der er parter i andre typer af sager, der forelaegges for Domstolen.

Domstolen har i oevrigt i tidligere sager anset sig for bundet af princippet om anerkendelse af parternes processuelle stilling i hovedsagen. Dette princip er kommet til udtryk i procesreglementets artikel 104, stk. 2. Domstolen har f.eks. fortolket denne bestemmelse saaledes, at en part i hovedsagen personligt kan moede for Domstolen og kan afgive skriftlige og mundtlige indlaeg, uden at vaere repraesenteret af en advokat, naar denne mulighed anerkendes af den nationale retsplejeordning (3).

Den undtagelse, der fremgaar af procesreglementets artikel 104, medfoerer efter min opfattelse, at Dr. Weh's indlaeg boer admitteres, selv om de er blevet indgivet henholdsvis afgivet, uden at Dr. Weh har vaeret bistaaet og repraesenteret af en advokat. Denne betragtning stoettes i den foreliggende sag paa, at biintervenienten har adgang til personligt at varetage sine interesser under hovedsagen.

b) Realiteten

6 Det foerste spoergsmaal, som Oberster Gerichtshof har forelagt, lader sig klart og utvetydigt besvare paa grundlag af Domstolens praksis. Jeg skal i det foelgende kort omtale denne praksis.

Domstolen har gentagne gange udtalt (4), at »ifoelge Domstolens faste praksis hoerer grundrettighederne til de almindelige retsgrundsaetninger, som Domstolen skal beskytte. I den forbindelse laegger Domstolen de forfatningsmaessige traditioner i medlemsstaterne til grund samt de anvisninger i form af internationale traktater om beskyttelse af menneskerettighederne, som medlemsstaterne har vaeret med til at udarbejde, eller som de senere har tiltraadt (jf. bl.a. dom af 14.5.1974, sag 4/73, Nold, Sml. s. 491, praemis 13). Den europaeiske menneskerettighedskonvention er herved af saerlig betydning (jf. bl.a. dom af 15.5.1986, sag 222/84, Johnston, Sml. s. 1651, praemis 18). Det foelger heraf, som Domstolen har bekraeftet det i dom af 13. juli 1989 (sag 5/88, Wachauf, Sml. s. 2609, praemis 19), at foranstaltninger, som er uforenelige med overholdelsen af de ved konventionen anerkendte og sikrede menneskerettigheder, ikke er tilladte i Faellesskabet« (5).

Det foelger af denne principielle konstatering, at De Europaeiske Faellesskabers Domstol har kompetence til at fortolke konventionen. Som Domstolen gentagne gange har fastslaaet (6), er en saadan fortolkning imidlertid kun mulig og kan kun foretages, for saa vidt der er tale om regler, som har sammenhaeng med faellesskabsretten, paa hvilket omraade Domstolen i henhold til traktaten er den oeverste fortolkningsmyndighed.

Saavel den tilsidesaettelse af retten til forsvar, som Menneskerettighedsdomstolen konstaterede, som det fremsatte erstatningskrav, udspringer i det foreliggende tilfaelde af en straffesag, der ikke har nogen tilknytningsmomenter til faellesskabsretten. Baggrunden for den paagaeldende sag var saaledes, at der var begaaet en lovovertraedelse, der efter oestrigsk ret er en strafbar handling, som paa ingen maade har forbindelse med faellesskabsretten eller med bestemmelser i national ret, der paa nogen maade har tilknytning til faellesskabsretten. Derfor har Domstolen efter min opfattelse ikke kompetence til at behandle de af Oberster Gerichtshof forelagte praejudicielle spoergsmaal.

7 Jeg finder heller ikke, at sagsoegerens argument om, at indgreb i den personlige frihed er en alvorlig hindring for de rettigheder og friheder, som Unionens retsorden har indroemmet Faellesskabets borgere, kan tillaegges betydning. Ifoelge sagsoegeren skulle Domstolen paa grundlag af dette argument erklaere sig kompetent til at traeffe afgoerelse i denne sag og foelgelig tage stilling til, hvorledes konventionen skal fortolkes. Sagsoegerens argumentation boer forkastes, da han forveksler den strafforanstaltning, som gerningsmanden til den paagaeldende forbrydelse ifoelge national ret ifalder, med reglerne om gerningsindhold, der som allerede naevnt er uden tilknytningsmomenter til faellesskabsretten. Saafremt man fulgte sagsoegerens argumentation, ville samtlige sanktioner i en medlemsstats retsorden, der indebaerer frihedsstraf, uden videre falde ind under faellesskabsrettens anvendelsesomraade, idet den tiltalte eller domfaeldte herved beroeves sin frihed, og de hindrer, eller i det mindste begraenser, den paagaeldendes adgang til at udoeve de rettigheder og friheder, som faellesskabsretten indroemmer ham.

Jeg kan ikke se, hvorledes en saadan antagelse skulle kunne begrundes. Faellesskabets retsorden er ikke altomfattende og beroerer derfor i princippet (7) ikke medlemsstaternes straffelovgivning. Hertil kommer, at sagsoegerens opfattelse under alle omstaendigheder forudsaetter, at varetaegtsfaengsling og frihedsstraf skulle anses for at udgoere indgreb i de grundlaeggende rettigheder efter medlemsstaternes forfatninger, inden der overhovedet opstaar spoergsmaal om, hvorvidt disse foranstaltninger er til hinder for udoevelsen af de ved faellesskabsretten sikrede friheder. Saadanne sanktioner er imidlertid forenelige med de forfatningsmaessigt sikrede grundrettigheder, da de i almenhedens interesse saerligt skal sikre beskyttelsen af interesser, som trues af forbrydelser.

IV - Forslag til afgoerelse

8 Jeg skal herefter foreslaa Domstolen at besvare de af Oberster Gerichtshof forelagte spoergsmaal saaledes:

»Domstolen har ikke kompetence til at undersoege, hvorvidt nationale bestemmelser i en medlemsstat er forenelige med den europaeiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlaeggende frihedsrettigheder, naar de paagaeldende bestemmelser falder uden for faellesskabsrettens anvendelsesomraade.«

(1) - Kendelse af 15.3.1984, sag 131/83, ikke trykt i Samling af Afgoerelser.

(2) - Kendelse af 5.12.1996, sag C-174/96 P, Lopes mod Domstolen, Sml. I, s. 6401.

(3) - Dom af 26.11.1975, sag 39/75, Coenen m.fl., Sml. s. 1547, og af 5.7.1984, sag 238/83, Meade, Sml. s. 2631.

(4) - Dom af 18.6.1991, sag C-260/89, ERT, Sml. I, s. 2925, og af 4.10.1991, sag C-159/90, Society for the Protection of Unborn Children Ireland, Sml. I, s. 4685.

(5) - ERT-dommen, a.st.

(6) - Dom af 11.7.1985, forenede sager 60/84 og 61/84, Cinéthèque, Sml. s. 2605, og af 30.9.1987, sag 12/86, Demirel, Sml. s. 3719; ERT-dommen, a.st., og dom af 13.6.1996, sag C-144/95, Maurin, Sml. I, s. 2909.

(7) - Dom af 11.11.1981, sag 203/80, Casati, Sml. s. 2595.