ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
27

Henset til dette formål og det vide skøn, som den nævnte lovgiver råder over, bemærkede Retten, at situationen for tjenestemænd og ansatte, der modtager udlandstillæg eller særligt udlandstillæg, ikke kunne sammenlignes med situationen for de tjenestemænd og ansatte, der som appellanterne har to statsborgerskaber, herunder i deres tjenesteland, selv om deres hjemsted ikke er beliggende dér. Selv om en tjenestemand eller en ansat, der vælger ikke at erhverve statsborgerskab i tjenestelandet, giver udtryk for et vis ønske om at opretholde sine bånd til hjemstedet, viser den omstændighed, at en tjenestemand eller en ansat har ansøgt om og opnået statsborgerskab i den medlemsstat, hvori tjenestestedet er beliggende, nemlig, at hvis der om ikke består et ægteskabeligt bånd til denne stat, foreligger der i det mindste et ønske om at etablere midtpunktet for sine hovedinteresser dér. Retten udledte heraf, at situationen for de tjenestemænd og ansatte, der er bosat i udlandet, og den situation, som appellanterne befandt sig i, udgjorde to forskellige retlige situationer, der begrundede en forskellig behandling på grundlag af en formodning om, at en persons statsborgerskab udgør et relevant kriterium for, at der foreligger mangfoldige og tætte bånd mellem denne person og det land, hvori den pågældende er statsborger (den første appellerede doms præmis 71-73 og den anden appellerede doms præmis 69-71).
83

Det følger heraf, at den retlige kvalifikation, der er givet af de faktiske omstændigheder i meddelelsen af klagepunkter, pr. definition kun kan være foreløbig, og en senere afgørelse fra Kommissionen kan ikke annulleres med den ene begrundelse, at de endelige konklusioner, der er draget af disse faktiske omstændigheder, ikke nøjagtigt svarer til denne foreløbige kvalifikation. Det påhviler nemlig Kommissionen at høre adressaterne for en klagepunktsmeddelelse og i givet fald tage hensyn til de bemærkninger, hvormed de besvarer de fremførte klagepunkter, ved at ændre sin analyse for netop hermed at tage hensyn til deres ret til forsvar. Kommissionen skal således have mulighed for at præcisere denne kvalificering i sin endelige afgørelse under hensyntagen til forhold, der kom frem under den administrative procedure, enten for at forkaste de klagepunkter, der viste sig at være ugrundede, eller for at forbedre og fuldstændiggøre den faktiske og retlige argumentation til støtte for de klagepunkter, som den lægger til grund, dog forudsat at den kun lægger de faktiske omstændigheder, som de pågældende har haft lejlighed til at udtale sig om, til grund, og at den under den administrative procedure har fremlagt de forhold, som er nødvendige for at forsvare deres interesser (dom af 5.12.2013, SNIA mod Kommissionen, C-448/11 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2013:801, præmis 43 og 44 og den deri nævnte retspraksis).
21

Dette er navnlig tilfældet, hvor et eller flere elementer må anses for at udgøre hovedydelsen, mens andre elementer omvendt skal anses for sekundære ydelser, der afgiftsmæssigt følger hovedydelsen. En ydelse skal navnlig anses for sekundær i forhold til en hovedydelse, når den for kunderne ikke udgør et mål i sig selv, men et middel til at udnytte tjenesteyderens hovedydelse på de bedst mulige betingelser (dom af 2.12.2010, Everything Everywhere, C-276/09, EU:C:2010:730, præmis 24 og 25 og den deri nævnte retspraksis).
16

Artikel 9 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/22/EF af 15. marts 2006 om minimumsbetingelser for gennemførelse af forordning nr. 3820/85 og nr. 3821/85 med hensyn til sociale bestemmelser inden for vejtransportvirksomhed og om ophævelse af Rådets direktiv 88/599/EØF (EUT 2006, L 102, s. 35), som ændret ved Kommissionens direktiv 2009/5/EF af 30. januar 2009 (EUT 2009, L 29, s. 45, berigtiget i EUT 2009, L 256, s. 38) (herefter »direktiv 2006/22«), der har overskriften »Risikoklassificeringssystem«, bestemmer: »1. Medlemsstaterne indfører et system for risikoklassificering af virksomheder baseret på det relative antal og grovheden af de overtrædelser af forordning […] nr. 3820/85 eller […] nr. 3821/85, som den enkelte virksomhed har begået. Kommissionen fremmer dialogen mellem medlemsstaterne med henblik på at bidrage til overensstemmelsen mellem disse systemer for risikoklassificering. 2. Virksomheder i en høj risikoklasse kontrolleres grundigere og hyppigere. Kriterierne og de nærmere regler for indførelsen af et sådant system drøftes i det i artikel 12 omhandlede udvalg med henblik på at udvikle et system til udveksling af oplysninger om bedste praksis. 3. En foreløbig liste over overtrædelser af forordning […] nr. 3820/85 og […] nr. 3821/85 er opstillet i bilag III. Med henblik på at opstille retningslinjer for vægtning af overtrædelser af forordning […] nr. 3820/85 og […] nr. 3821/85 kan Kommissionen, hvis det er relevant, efter proceduren i artikel 12, stk. 2, tilpasse bilag III med henblik på at fastlægge en fælles ramme for overtrædelser, som inddeles i kategorier, efter hvor alvorlige overtrædelserne er. […]«
47

Ved afgørelse af 8. maj 2017 meddelte APIA Ira Invest, at sidstnævnte ikke havde vedlagt betalingsansøgningen for produktionsåret 2016 nogen dokumentation for selskabets status som aktiv landbruger. I denne afgørelse henvises der til artikel 8, stk. 1, litra n), i hastebekendtgørelse nr. 3/2015 om landbrugerens forpligtelse til på tidspunktet for indgivelsen af enkeltansøgningen om betaling at fremlægge de nødvendige dokumenter, der godtgør, at landbrugsarealet er til landbrugerens rådighed, herunder et certifikat i overensstemmelse med indførelserne i landbrugsregisteret for det år, for hvilket ansøgningen er indgivet.
51

Henset til sådanne formål synes et luxembourgsk SICAV at befinde sig i en situation, der er objektivt sammenlignelig med situationen for et finsk investeringsinstitut. Som det fremgår af de sagsakter, som Domstolen råder over, og med forbehold af den forelæggende rets efterprøvelse, er disse to institutter fritaget for indkomstbeskatning, og det afkast, som de udlodder, beskattes udelukkende hos modtagerne.
56

Det følger ligeledes heraf, at eftersom dette organs deltagelse i medfør af direktiv 2009/103 og vedrørende et identificeret køretøj kun foreskrives i tilfælde, hvor indgåelsen af den i artikel 3, stk. 1, i direktiv 2009/103 omhandlede forsikring er obligatorisk, gælder den i nærværende doms præmis 47 anførte fortolkning ligeledes for at sikre virkeliggørelsen af formålet om beskyttelse af ofrene for ulykker forvoldt af motorkøretøjer, eftersom denne fortolkning sikrer, at ofrene under alle omstændigheder får erstatning enten af forsikringsgiveren i henhold til en aftale indgået med henblik herpå eller af det organ, der er omhandlet i artikel 10 i direktiv 2009/103, i tilfælde af, at forpligtelsen til at forsikre et køretøj, der har været involveret i en ulykke, ikke er opfyldt, eller i tilfælde af, at køretøjet ikke er identificeret. Det skal i denne henseende bemærkes, at dette formål, som er omhandlet i direktiverne om ansvarsforsikring for motorkøretøjer, konstant er blevet forfulgt og forstærket af Den Europæiske Unions lovgiver, og at det atter bekræftes i anden betragtning til direktiv 2009/103 (jf. i denne retning dom af 4.9.2018, Juliana, C-80/17, EU:C:2018:661, præmis 47 og den deri nævnte retspraksis).
62

Det skal i øvrigt bemærkes, at reglen om sammenlægning vedrører metoderne til beregning af kapaciteten for de aktiviteter, der udøves inden for et anlæg, og at den, henset til de betingelser, der er nævnt i denne doms præmis 49, ikke har til formål at identificere driftslederen af dette anlæg. I det foreliggende tilfælde kan en sådan regel i modsætning til, hvad de sagsøgte i hovedsagen synes at antyde, hverken føre til, at Granarolo udpeges som driftslederen af den i hovedsagen omhandlede kraftvarmeenhed, selv om denne ikke længere kan anses for at have kontrol over driften af dette anlæg, og at Granarolo således ikke længere er i stand til at sikre overvågningen af de drivhusgasemissionerne som følger af den nævnte enheds aktivitet, eller til at fratage Granarolo retten til at ansøge om ajourføring af sin drivhusgasemissionstilladelse.
94

Det fremgår derimod af de sagsakter, der er fremlagt for Domstolen, at Vectigal Immobilien i sin egenskab af ejer og bygherre for Gate 2-bygningen af økonomiske grunde, der udgjorde et særligt vigtigt aspekt for dette selskab, sørgede for at sikre, at opførelsen blev udført på en sådan måde, at det ville være muligt for selskabet straks at genudleje de pågældende arealer til tredjemand i tilfælde af, at Wiener Wohnen helt eller delvist fraflyttede lokalerne. Ifølge Republikken Østrig fastsatte Vectigal Immobilien således bl.a., at der for samtlige de arealer, der skal udlejes, og som står til rådighed på en given etage, skal være flere adskillelser med selvstændige nødudgange og adgange til elevatorerne for hver etage, for at have muligheden for at udleje individuelle arealer eller udleje de forskellige etager separat i fremtiden.
66

Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal de forelagte spørgsmål besvares med, at momsdirektivets artikel 98, stk. 2, sammenholdt med bilag III, punkt 12a), til dette direktiv og artikel 6 i gennemførelsesforordning nr. 282/2011, skal fortolkes således, at begrebet »restaurations- og cateringydelser« omfatter levering af fødevarer, når leveringen er ledsaget af tilstrækkelige dertil knyttede ydelser med henblik på at gøre det muligt for slutkunden umiddelbart at indtage disse fødevarer, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve. Når slutkunden vælger ikke at benytte sig af de materielle og menneskelige ressourcer, som den afgiftspligtige stiller til vedkommendes rådighed til at ledsage indtagelsen af de leverede fødevarer, må det antages, at der ikke er nogen tjenesteydelse forbundet med leveringen af disse fødevarer.
18

Under disse omstændigheder har Landesgericht Korneuburg (den regionale domstol i Korneuburg) besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Skal artikel 8, stk. 3, i [forordning nr. 261/2004] fortolkes således, at den skal anvendes på to lufthavne, der begge befinder sig i umiddelbar nærhed af en bykerne, men hvoraf kun den ene er beliggende i byregionen, hvorimod den anden er beliggende i nabodelstaten? 2) Skal artikel 5, stk. 1, litra c), artikel 7, stk. 1, og artikel 8, stk. 3, i [forordning nr. 261/2004] fortolkes således, at der i tilfælde af landing i en anden ankomstlufthavn i samme by, i samme byområde eller samme region består en ret til kompensation som følge af aflysning af flyvningen? 3) Skal artikel 6, stk. 1, artikel 7, stk. 1, og artikel 8, stk. 3, i [forordning nr. 261/2004] fortolkes således, at der i tilfælde af landing i en anden lufthavn i samme by, i samme byområde eller samme region består en ret til kompensation som følge af lang forsinkelse? 4) Skal artikel 5, artikel 7 og artikel 8, stk. 3, i [forordning nr. 261/2004] fortolkes således, at forsinkelsen ved efterprøvelsen af, om en passager har lidt et tab af tid på tre timer eller mere som omhandlet i […] dom [af 19. november 2009, Sturgeon m.fl. (C-402/07 og C-432/07, EU:C:2009:716)], skal beregnes således, at det afgørende er landingstidspunktet i den anden ankomstlufthavn, eller er det afgørende det tidspunkt, hvor der gennemføres transport til den ankomstlufthavn, som reservationen oprindeligt gjaldt for, eller til et andet nærliggende bestemmelsessted efter aftale med passageren? 5) Skal artikel 5, stk. 3, i [forordning nr. 261/2004] fortolkes således, at et luftfartsselskab, der gennemfører flyvninger som led i en flyrotation, kan påberåbe sig en hændelse, der er indtrådt i tredjesidste led inden den berørte flyvning, konkret en reduktion af antallet af indflyvninger som følge af uvejr? 6) Skal artikel 8, stk. 3, i [forordning nr. 261/2004] fortolkes således, at luftfartsselskabet i tilfælde af landing i en anden ankomstlufthavn skal tilbyde transport til et andet sted på eget initiativ, eller påhviler det passageren at anmode om en sådan transport? 7) Skal artikel 7, stk. 1, artikel 8, stk. 3, og artikel 9, stk. 1, litra c), i [forordning nr. 261/2004] fortolkes således, at passageren har ret til kompensation som følge af tilsidesættelsen af de i artikel 8 og 9 fastsatte forpligtelser til at tilbyde bistand, forplejning og indkvartering?«
47

Med henblik på at give den berørte person en tilstrækkelig domstolsbeskyttelse skal et særligt retsmiddel, der er forskellig fra den klageadgang, der er nævnt i den foregående præmis, i praksis sikre denne person muligheden for at opnå, at den anmodende medlemsstats kompetente myndigheder ikke kan gennemføre overførslen af den nævnte person til en anden medlemsstat, når der foreligger omstændigheder, der er indtruffet senere end afgørelsen om overførsel, og som er til hinder for gennemførelsen heraf. Det nævnte retsmiddel skal ligeledes, når en omstændighed, der er indtruffet senere end afgørelsen om overførsel, indebærer, at den anmodende medlemsstat er ansvarlig, sikre, at denne medlemsstats kompetente myndigheder er forpligtet til at træffe de nødvendige foranstaltninger for at anerkende dette ansvar og for straks at indlede behandlingen af den anmodning om international beskyttelse, som den pågældende person har indgivet (jf. i denne retning dom af 25.10.2017, Shiri, C-201/16, EU:C:2017:805, præmis 43).
17

Den forelæggende ret er af den opfattelse, at indførelsen af en administrativ sanktion havde til formål at tilskynde de afgiftspligtige personer til at udarbejde deres afgiftsangivelser korrekt og omhyggeligt. Den i hovedsagen omhandlede sanktion er imidlertid snarere af repressiv end forebyggende karakter. Momslovens artikel 112b, stk. 2, gør det således ikke muligt at tage hensyn til den omstændighed, at forkert betaling af moms skyldtes en fejlvurdering foretaget af de to parter i en transaktion for så vidt angår spørgsmålet, om leveringen var afgiftspligtig. Ifølge den forelæggende ret udgør denne sanktion et uhensigtsmæssigt middel i forhold til at opnå virkeliggørelsen af målet om at bekæmpe afgiftsmæssige lovovertrædelser og går under alle omstændigheder videre, end hvad der er nødvendigt for at nå dette mål, eftersom sanktionen ikke synes at udfylde sin rolle som nødvendig forebyggelse over for potentielle svindlere, og hverken tager hensyn til overtrædelsens art eller grovhed eller til den omstændighed, at statskassen ikke har lidt noget tab af afgiftsindtægter, ligesom der ikke foreligger holdepunkter for at antage, at der er sket afgiftssvig.
Følgende var fastsat i artikel 71, stk. 1, i Kommissionens forordning (EF) nr. 1122/2009 af 30. november 2009 om gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 73/2009 for så vidt angår krydsoverensstemmelse, graduering og det integrerede forvaltnings- og kontrolsystem inden for rammerne af de ordninger for direkte støtte til landbrugerne, som er omhandlet i nævnte forordning, og om gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning (EF) nr. 1234/2007 for så vidt angår krydsoverensstemmelse inden for rammerne af støtteordningen for vin (EUT 2009, L 316, s. 65):

»Skyldes den fastslåede misligholdelse uagtsomhed fra en landbrugers side, skal der foretages en nedsættelse, jf. dog artikel 77. Nedsættelsen er generelt på 3% af det samlede beløb, der er nævnt i artikel 70, stk. 8.

Betalingsorganet kan dog på grundlag af kontrolmyndighedens vurdering i kontrolrapportens evalueringsdel i overensstemmelse med artikel 54, stk. 1, litra c), beslutte enten at nedsætte procentsatsen til 1% eller at forhøje den til 5% af det samlede beløb eller i de tilfælde, som er nævnt i artikel 54, stk. 1, litra c), andet afsnit, slet ikke at foretage nogen nedsættelse.«
46

Det skal indledningsvis i første række bemærkes, at Domstolen tidligere har fastslået, at det på EU-rettens nuværende udviklingstrin tilkommer medlemsstaterne i overensstemmelse med folkerettens almindelige bestemmelser at fastlægge de nødvendige betingelser for at kunne registrere skibe i deres registre samt for at kunne indrømme disse skibe ret til at føre deres flag, og at medlemsstaterne under udøvelsen af denne kompetence skal overholde EU-retten (jf. i denne retning dom af 25.7.1991, Factortame m.fl., C-221/89, EU:C:1991:320, præmis 13 og 14), idet der i overensstemmelse med Montego Bay-konventionens artikel 91, stk. 1, som Domstolen har kompetence til at fortolke (dom af 7.5.2020, Rina, C-641/18, EU:C:2020:349, præmis 46 og den deri nævnte retspraksis), skal være en »ægte forbindelse« mellem staten og de pågældende skibe, uanset om det vedrører registreringen af skibene på denne stats område eller indrømmelsen af en rettighed til eller disse skibes mulighed for at føre nævnte stats flag.
49

I denne henseende bemærkes, at indførelsen af en aldersgrænse på 50 år for adgangen til udvælgelsesprøven for adgang til notarerhvervet har til følge at øge rådigheden over stillinger, der kan besættes af unge ansøgere, og den kan således udgøre et passende middel til at opfylde formålet om at lette generationsskiftet og forynge notarerhvervet, for så vidt som en sådan foranstaltning dog ikke går ud over det, der er nødvendigt for at nå dette formål, og ikke udgør et for vidtgående indgreb i de berørte personers interesser. Det påhviler i denne sammenhæng den nationale ret ikke blot at tage hensyn til, om disse personer er egnede til at udøve dette erhverv, men ligeledes at tage det tab, som denne foranstaltning kan medføre for de berørte personer, i betragtning (jf. i denne retning dom af 6.11.2012, Kommissionen mod Ungarn, C-286/12, EU:C:2012:687, præmis 66).
41

Indledningsvis bemærkes, at den forelæggende ret ikke har præciseret, om den ønsker at undersøge, om denne faste ejendom kan kvalificeres som et fast forretningssted for en afgiftspligtig person, der modtager – eller i modsat fald leverer – tjenesteydelser i forbindelse med den udlejning, som ejendommen er genstand for. Det er imidlertid muligt at besvare det præjudicielle spørgsmål under hensyntagen til begge disse tilfælde.
47

Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal de forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 7, stk. 1 og 2, i direktiv 96/9 skal fortolkes således, at en internetsøgemaskine, som er specialiseret i søgning i databasers indhold, som kopierer og indekserer hele eller en væsentlig del af en database, der er frit tilgængelig på internettet, og som dernæst gør det muligt for sine brugere at foretage søgninger i denne database på søgemaskinens eget websted efter kriterier, der er relevante for indholdet heraf, foretager et »udtræk« og en »genanvendelse« af dette indhold som omhandlet i denne bestemmelse, der kan forbydes af databasefremstilleren, for så vidt som disse handlinger skader vedkommendes investering i indsamlingen, kontrollen eller præsentationen af dette indhold, dvs. at de udgør en risiko for mulighederne for at afskrive denne investering ved en normal udnyttelse af den pågældende database, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.
36

Derudover bemærkes det, at når forskellene i lønvilkårene for arbejdstagere, der udfører samme arbejde eller arbejde af samme værdi, ikke kan tilskrives én og samme kilde, mangler der en enhed, som er ansvarlig for forskelsbehandlingen, og som kan genoprette ligebehandlingen, således at en sådan situation ikke er omfattet af denne bestemmelse (jf. i denne retning dom af 17.9.2002, Lawrence m.fl., C-320/00, EU:C:2002:498, præmis 17 og 18, og af 13.1.2004, Allonby, C-256/01, EU:C:2004:18, præmis 46). Det følger heraf, at en situation, hvor lønvilkårene for arbejdstagere af forskelligt køn, der udfører samme arbejde eller arbejde af samme værdi, kan tilskrives en og samme kilde, henhører under artikel 157 TEUF, og at disse arbejdstageres arbejde og løn kan sammenlignes på grundlag af denne artikel, selv om arbejdstagerne udfører deres arbejde på forskellige driftssteder.
Artikel 7 i direktiv 2008/115 med overskriften »Frivillig udrejse« bestemmer følgende i stk. 3 og 4:

»3. I perioden for frivillig udrejse kan der pålægges visse forpligtelser med sigte på at undgå risikoen for, at den pågældende forsvinder, såsom en pligt til regelmæssigt at melde sig hos myndighederne, til at stille en passende økonomisk garanti, til at indlevere dokumenter eller til at opholde sig et bestemt sted.

4. Er der risiko for, at den pågældende vil forsvinde, eller er en ansøgning om lovligt ophold blevet afvist som åbenbart grundløs eller svigagtig, eller udgør den pågældende person en risiko for den offentlige orden, den offentlige sikkerhed eller den nationale sikkerhed, kan medlemsstaterne undlade at indrømme en frist for frivillig udrejse eller de kan indrømme en frist på under syv dage.«
26

På denne baggrund har Tribunal Superior de Justicia de Aragón (den øverste regionale domstol i Aragonien) besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Skal [rammeaftalens] § 4 […] fortolkes således, at den ret, som opnåelse af en stilling i den offentlige sektor giver med henblik på anerkendelse af en bestemt tjenesteretlig stilling i den stilling, også i den offentlige sektor, som hidtil er blevet beklædt, er et ansættelsesvilkår, hvorefter forskelsbehandling mellem ansatte med tidsbegrænset ansættelse og fastansatte er udelukket? 2) Skal [rammeaftalens] § 4 […] fortolkes således, at begrundelsen for en forskelsbehandling mellem ansatte med tidsbegrænset ansættelse og fastansatte begrundet i objektive forhold omfatter et mål om at undgå betydelige forstyrrelser og ulemper i form af manglende kontinuitet [i] personalet inden for et så følsomt område, som levering af sundhedsydelser er, i forbindelse med den forfatningssikrede ret til sundhedsbeskyttelse, således at det kan tjene som grundlag for at afslå at bevilge en bestemt tjenestefrihed til dem, som opnår en tidsbegrænset stilling, men ikke til dem, som opnår en fast stilling? 3) Er [rammeaftalens] § 4 […] til hinder for en bestemmelse som den i artikel 15 i [bekendtgørelsen om tjenesteretlige stillinger] omhandlede, hvorefter varetagelse af en stilling som midlertidig ansat tjenestemand eller kontraktansat med tidsbegrænset ansættelse udelukkes fra de tilfælde, som gør det muligt at opnå tjenestefrihed med henblik på udførelse af tjeneste i den offentlige sektor, når den nævnte stilling skal anerkendes for dem, der beklæder en fast stilling i den offentlige sektor, og er mere fordelagtig for en offentligt ansat end de andre tjenesteretlige stillinger, som den pågældende ville være nødt til at søge for at kunne beklæde en ny stilling, som den pågældende er blevet udnævnt til.«
44

Med det første appelanbringendes andet led har Recylex gjort gældende, at Retten foretog en urigtig gengivelse af de håndskrevne notater, som var udfærdiget af en af Campines ansatte, og som var blevet beslaglagt ved kontrolundersøgelsen i denne virksomheds lokaler, læst i lyset af oplysningerne fra JCI som led i disse virksomheders ansøgning om bødefritagelse af 22. juni 2012, for så vidt som den i den appellerede doms præmis 95 lagde til grund, at disse beviser gav Kommissionen mulighed for i tilstrækkelig grad at føre bevis for mødet i Windhagen og for at fastsætte starttidspunktet for overtrædelsen til datoen for dette møde. Recylex har for det første anført, at de oplysninger, som JCI fremlagde, på ingen måde henviser til et møde eller til konkurrencebegrænsende kontakter, som fandt sted i september 2009, og at de heller ikke antyder, at kartellet var blevet indledt netop på dette tidspunkt. For det andet har Recylex anført, at disse håndskrevne notater henviste til en anden dato end den, som Kommissionen lagde til grund, nemlig den 24. og ikke den 23. september 2009, at de nævnte notater ikke giver mange oplysninger om deltagerne i dette møde eller om mødets karakter, og at Campine endelig under hele den administrative procedure vedvarende har benægtet, at disse notater havde konkurrencebegrænsende indhold.