ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
40

I denne henseende har Domstolen allerede fastslået, at den afgørende begrundelse for antagelsen om, at det, der karakteriserer begrebet »arbejdstid« som omhandlet i direktiv 2003/88, foreligger, er det forhold, at arbejdstageren er forpligtet til fysisk at opholde sig på det sted, som arbejdsgiveren har anvist, for dér at være til arbejdsgiverens rådighed med henblik på straks at kunne udføre de fornødne opgaver (jf. i denne retning dom af 9.3.2021, Radiotelevizija Slovenija (Periode med vagttjeneste på et afsides sted), C-344/19, EU:C:2021:182, præmis 33).
47

Selv om det ikke tilkommer Domstolen at efterprøve disse betingelser, bemærkes under alle omstændigheder, i lighed med det af generaladvokaten anførte i punkt 50 i forslaget til afgørelse, at det fremgår af de sagsakter, som Domstolen råder over, at de betingelser, der kræves i den nederlandske lovgivning for at have ret til de nævnte naturalydelser på Kongeriget Nederlandenes område, i det væsentlige svarer til betingelserne i artikel 24 i forordning nr. 883/2004. Denne artikel opstiller tre betingelser for retten til de naturalydelser, som er fastsat heri. For det første skal den berørte person modtage pension i henhold til lovgivningen i en eller flere medlemsstater, for det andet må denne ikke modtage naturalydelser i henhold til bopælsmedlemsstatens lovgivning, og for det tredje skal den berørte person have ret til disse ydelser i henhold til pensionsmedlemsstatens lovgivning, såfremt den pågældende var bosat i denne medlemsstat. Som den nederlandske regering har bekræftet, kræves der ingen andre betingelser i henhold til den nederlandske lovgivning for at have ret til naturalydelser i henhold til denne forordnings artikel 24.
29

For det andet har den italienske regering – uden dog formelt at bestride, at anmodningerne om præjudiciel afgørelse kan antages til realitetsbehandling – gjort gældende, at den forelæggende ret ikke har angivet grundene til, at den har rejst det spørgsmål, der er forelagt i hver af hovedsagerne, men at den har begrænset sig til udelukkende at redegøre for de forhold, der gør det muligt at lægge til grund, at den i hovedsagerne omhandlede nationale lovgivning ikke udgør statsstøtte. Det fremgår imidlertid af disse anmodninger, at den forelæggende ret er i tvivl om, hvorvidt den i hovedsagerne omhandlede ændring udgør en »ny støtte«, der er underlagt anmeldelsespligten i artikel 108, stk. 3, TEUF, og at den navnlig er af den opfattelse, at Domstolens praksis på området netop ikke gør det muligt for den at besvare dette spørgsmål.
63

Hvad angår Parlamentets argumentation om, at Rettens konstatering af partiskhed hvad angår den undersøger, der havde ansvaret for »chikanesagen« i den administrative undersøgelse, hvilede på en urigtig gengivelse af beviserne, må det konstateres, at denne argumentation er baseret på en fejlagtig læsning af den appellerede dom. Retten fastslog nemlig i den appellerede doms præmis 57, at den undersøger, der havde ansvaret for »chikanesagen« i den administrative undersøgelse, inden sin udnævnelse til undersøger havde været formand for det rådgivende udvalg, der havde foreslået, at ledelsen af UZ’s enhed blev betroet en anden person. I modsætning til, hvad Parlamentet har gjort gældende, anførte Retten på ingen måde, at de midlertidige foranstaltninger vedrørende forflyttelse af UZ fra stillingen som kontorchef var blevet besluttet af den pågældende undersøger. Tværtimod anførte Retten i den appellerede doms præmis 3, at det var generaldirektøren for GD PERS, der meddelte klagerne, at der var truffet bestemmelse om midlertidige foranstaltninger, og i dommens præmis 57, at det var det samlede rådgivende udvalg, og ikke kun formanden for dette, som – efter klagernes ansøgning om bistand – havde anbefalet, at ledelsen af den enhed, som UZ var chef for, blev betroet en anden person. I denne henseende fremgår det af sagsakterne for Domstolen, at en anbefaling af denne art er blandt de anbefalinger, som dette rådgivende udvalg, og herunder dets formand, kan blive foranlediget til at udtrykke med hensyn til valget af de midlertidige foranstaltninger, der skal vedtages i henhold til vedtægtens artikel 24.
17

Den forelæggende ret ønsker for det tredje oplyst, hvilke krav der finder anvendelse for så vidt angår den egenskab af »underviser, der giver privattimer«, som den pågældende skal besidde for at være omfattet af den i artikel 132, stk. 1, litra j), i direktiv 2006/112 fastsatte afgiftsfritagelse. I denne henseende kan princippet om afgiftsneutralitet være til hinder for, at erhvervsdrivende, der udfører de samme transaktioner, behandles forskelligt med hensyn til moms, alt efter om de har egenskab af individuelle erhvervsdrivende eller privatretlige selskaber. Desuden har Domstolen allerede fastslået, at den omstændighed, at underviseren giver timer til flere personer på én gang, ikke er til hinder for, at den pågældende anses for en underviser, der giver privattimer (dom af 14.6.2007, Haderer, C-445/05, EU:C:2007:344, præmis 30 og 31).
17

Pensionsorganet iværksatte kassationsappel til prøvelse af denne dom ved Sąd Najwyższy (øverste domstol, Polen). Til støtte for appellen har dette organ for det første gjort gældende, at Tomaszewska-dommen vedrørte fortolkningen af artikel 45, stk. 1, i forordning nr. 1408/71, der svarer til artikel 6 i forordning nr. 883/2004, og ikke artikel 46, stk. 2, i forordning nr. 1408/71, som svarer til artikel 52, stk. 1, i forordning nr. 883/2004, der er omhandlet i hovedsagen. For det andet finder denne dom kun anvendelse på faktiske omstændigheder, der ligner de faktiske omstændigheder i den sag, der gav anledning til nævnte dom. For det tredje ville en anvendelse af den fortolkning af artikel 45 i forordning nr. 1408/71, som er anlagt i Tomaszewska-dommen, i hovedsagen have til følge, at ikke-bidragspligtige forsikringsperioder, der er tilbagelagt efter Republikken Polens lovgivning, tages i betragtning i et større omfang end det, der er foreskrevet i polsk ret, hvilket ville medføre en forhøjelse af den polske sociale sikringsordnings andel af den forsikrede persons ydelse. For det fjerde fremgår det af punkt 2 i afgørelse nr. H6 fra Den Administrative Kommission for Koordinering af Sociale Sikringsordninger af 16. december 2010 om anvendelsen af visse principper i forbindelse med sammenlægning af perioder i henhold til artikel 6 i forordning (EF) nr. 883/2004 (EUT 2011, C 45, s. 5), at de forsikringsperioder, der indberettes af andre medlemsstater, sammenlægges af den medlemsstat, de er rettet til, uden at der sættes spørgsmålstegn ved kvaliteten heraf, hvilket indebærer, at det polske socialforsikringsinstitut ikke er forpligtet til at tage nationale forsikringsperioder i betragtning i større udstrækning end, hvad der er foreskrevet i den nationale ret.
78

I samme domskonklusion fastslog Domstolen desuden, at i en situation, hvor der er foretaget ændringer i den nationale retsorden, som for det første fratager en national ret kompetencen til at træffe afgørelse i første og sidste instans i søgsmål anlagt af kandidater til dommerembeder ved en ret såsom Sąd Najwyższy (øverste domstol) til prøvelse af afgørelser truffet af et organ såsom domstolsrådet om ikke at forelægge de pågældendes, men andre kandidaters ansøgninger for republikkens præsident med henblik på udnævnelse til disse embeder, som for det andet fastsætter, at sådanne søgsmål, der fortsat er verserende, automatisk skal indstilles, idet behandlingen af dem ikke kan fortsætte, og søgsmålene ikke anlægges på ny, og som for det tredje herved fratager en sådan national ret muligheden for at få svar på de præjudicielle spørgsmål, som den har forelagt Domstolen, – skal artikel 267 TEUF og artikel 4, stk. 3, TEU fortolkes således, at disse bestemmelser er til hinder for sådanne ændringer, såfremt det fremgår – hvilket Domstolen opfordrede den forelæggende ret til at vurdere på grundlag af alle de relevante forhold i den sag, der gav anledning til dommen i sagen A.B. m.fl. – at disse ændringer specifikt bevirker, at Domstolen forhindres i at træffe afgørelse om præjudicielle spørgsmål som dem, den er blevet forelagt af denne ret, og at enhver mulighed for en national ret for i fremtiden på ny at forelægge tilsvarende spørgsmål udelukkes – skal artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU fortolkes således, at denne bestemmelse er til hinder for sådanne ændringer, såfremt det fremgår – hvilket det tilkommer samme ret at vurdere på grundlag af alle de relevante forhold – at disse ændringer kan rejse rimelig tvivl i offentligheden om, hvorvidt de dommere, som republikkens præsident udnævner på grundlag af de nævnte afgørelser fra domstolsrådet, er uimodtagelige for påvirkning udefra, og navnlig for direkte eller indirekte påvirkninger fra den lovgivende og den udøvende magt, og neutrale i forhold til de interesser, som står over for hinanden, og således kan føre til, at disse dommere ikke fremstår som uafhængige og upartiske, hvilket kan skade den tillid, som domstolene skal indgyde borgerne i et demokratisk samfund og en retsstat.
80

Derefter udledte Retten heraf i den første appellerede doms præmis 58 og i den anden appellerede doms præmis 54, at de interesserede parter med føje kunne antage, at Kommissionens undersøgelse alene vedrørte midlerne hidrørende fra mælkeafgiften. I øvrigt præciserede Retten i den første appellerede doms præmis 60 og 61 samt i den anden appellerede doms præmis 58 og 59, at selv om Kommissionen, henset til kravene i artikel 6, stk. 1, i forordning nr. 659/1999, ikke er forpligtet til at foretage en fuldstændig vurdering af den pågældende foranstaltning, kan den ikke gøre gældende, at indledningsafgørelsen kunne undlade at nævne finansieringen via midler fra delstaten Bayerns almindelige budget, eftersom det påhviler Kommissionen at give en tilstrækkelig beskrivelse af rammerne for dens undersøgelse med henblik på ikke at gøre de berørte parters ret til at fremkomme med deres bemærkninger indholdsløs. Det fremgår således af de to appellerede domme, at finansieringen via midler fra delstaten Bayerns almindelige budget burde have været udtrykkeligt nævnt i indledningsafgørelsen.
Kodeksens artikel 13 bestemte:

»1. Toldmyndighederne kan i overensstemmelse med de betingelser, der er fastsat ved gældende bestemmelser, gennemføre enhver kontrolforanstaltning, de anser for at være nødvendig for at sikre, at toldbestemmelser og anden lovgivning vedrørende indførsel, udførsel, transit og overførsel samt særlige anvendelsesformål for så vidt angår varebevægelser mellem [Det Europæiske Fællesskabs] toldområde og tredjelande, og for tilstedeværelsen af varer, der ikke har fællesskabsstatus, anvendes korrekt. Med henblik på en korrekt anvendelse af fællesskabslovgivningen kan der udføres toldkontrol i et tredjeland, hvis der er en international aftale herom.

2. Anden toldkontrol end stikprøver baseres på risikoanalyse, der anvender elektroniske analyseredskaber med henblik på at identificere og angive omfanget af risici og udforme de nødvendige foranstaltninger til at vurdere risiciene på grundlag af kriterier, der er udarbejdet på nationalt plan, på EF-plan og i givet fald på internationalt plan.

Udvalgsproceduren anvendes til at fastlægge en fælles ramme for risikoforvaltning og for at fastlægge fælles kriterier og prioriterede kontrolområder.

Medlemsstaterne indfører i samarbejde med Kommissionen et elektronisk system til gennemførelse af risikoforvaltning.

3. Udføres kontrollen af andre myndigheder end toldmyndighederne, skal denne kontrol udføres under nøje koordinering med toldmyndighederne og så vidt overhovedet muligt på samme tid og samme sted.

[…]«
Artikel 121 i Ley 27/2014 del Impuesto sobre Sociedades (lov nr. 27/2014 om selskabsskat) af 27. november 2014 (herefter »selskabsskatteloven«) med overskriften »Ikke-bogførte eller ikke-angivne formuegoder og rettigheder: formodet indkomst« fastsætter:

»1. Formuebestanddele, som skatteyderen er i besiddelse af, og som ikke er opført i vedkommendes regnskab, formodes at være erhvervet gennem ikke-angivet indkomst.

Denne formodning består ligeledes i tilfælde af delvis tilsløring af erhvervelsesværdien.

2. Formuebestanddele, som ikke er opført i regnskabet, formodes at tilhøre skatteyderen, når denne er i besiddelse af de pågældende formuebestanddele.

3. Den ikke-angivne indkomst formodes at svare til erhvervelsesværdien for de formuegoder eller rettigheder, der ikke er opført i regnskabet, minus størrelsen af den tinglige gæld, der er indgået for at finansiere denne erhvervelse, og som ligeledes ikke er bogført. Beløbet kan under ingen omstændigheder være negativt.

Erhvervelsesværdien kontrolleres på grundlag af den tilhørende dokumentation eller, hvis dette ikke er muligt, på grundlag af de værdiansættelsesregler, der er fastsat i [den almindelige skatte- og afgiftslov].

4. Der består en formodning for, at der er tale om ikke-angivet indkomst, når der er opført ikke-eksisterende gæld i skatteyderens regnskab.

5. Indkomst, der er fastlagt på grundlag af ovennævnte formodninger, skal henføres til det tidligste skatteår, der ikke er omfattet af forældelse, medmindre skatteyderen godtgør, at indkomsten svarer til et eller flere andre skatteår.

6. Under alle omstændigheder anses formuegoder eller rettigheder, for hvilke den oplysningsforpligtelse, der er omhandlet i 18. tillægsbestemmelse til [den almindelige skatte- og afgiftslov], ikke er blevet overholdt inden for de fastsatte frister, for at være erhvervet gennem ikke-angivet indkomst, der skal henføres til det tidligste skatteår, der ikke er omfattet af forældelse, og for hvilket der stadig vil kunne foretages regulering.

Bestemmelserne i dette stykke finder dog ikke anvendelse, hvis skatteyderen fremlægger bevis for, at de formuegoder eller rettigheder, som vedkommende er indehaver af, er erhvervet gennem indkomst, der er indberettet, eller indkomst, der er oppebåret i skatteår, for hvilke vedkommende ikke var selskabsskattepligtig.

[…]«
48

Ved skrivelser af 17. marts 2020 anmodede European Food m.fl. og Viorel Micula m.fl. Domstolen om at udelukke Kongeriget Spanien som part i den foreliggende sag og dermed afvise det af denne medlemsstat indleverede svarskrift i hovedappellen. Til støtte for denne anmodning anførte disse parter, at Kongeriget Spanien som medlemsstat ganske vist ikke var forpligtet til at godtgøre at have en interesse i at intervenere i sagen for Retten på grundlag af artikel 40, stk. 1, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol. I henhold til artikel 172 i Domstolens procesreglement skal enhver part i den pågældende sag for Retten, herunder en medlemsstat, imidlertid godtgøre at have en interesse i, at appellen tages til følge, eller at den afvises eller forkastes, for at få status som part i appelsagen. Denne betingelse, der blev indført i forbindelse med omarbejdningen af det nævnte reglement i løbet af 2012, bør ligeledes gælde for medlemsstaterne.
98

Med sit første anbringendes første led har Kommissionen i det væsentlige kritiseret Retten for at have krævet en analyse af prisunderbuddet for hvert enkelt markedssegment for den omhandlede vare, hvilket er i strid med grundforordningens artikel 3, stk. 3, som kun foreskriver en sådan analyse i forhold til den samme vare. Med dette anbringendes andet led har Kommissionen kritiseret Retten for, at den baserede kravet om en analyse af prisunderbuddet for hvert enkelt markedssegment på to fortilfælde, nemlig rapporten fra appelorganet »HP-SSST« og dom af 28. oktober 2004, Shanghai Teraoka Electronic mod Rådet (T-35/01, EU:T:2004:317), selv om den lære, der kan udledes af disse fortilfælde, ikke finder anvendelse i den foreliggende sag. Med sit første anbringendes tredje led har Kommissionen kritiseret Retten for at have fastslået, at de faktiske omstændigheder, der er opregnet i den appellerede doms præmis 59, 61, 62 og 64, udgjorde særlige omstændigheder, der nødvendiggjorde en analyse af prisunderbuddet pr. markedssegment.
62

Retten fandt angiveligt med urette, at Kommissionen ikke råder over et vidt skøn med henblik på at registrere et forslag til EBI. Ifølge Rumænien kan Kommissionen under alle omstændigheder ikke alene med det formål at sikre, at et EBI er lettilgængeligt, registrere forslag, som ikke overholder betingelserne i artikel 4, stk. 2, litra a)-d), i forordning nr. 211/2011. Rumænien har desuden fremhævet, at Kommissionens afgørelse om registrering af et forslag til EBI udgør en endelig afgørelse, og at Kommissionen derfor ikke kan begrænse sig til at foretage en rent formel efterprøvelse af forslaget til EBI.
99

Hvad for det andet angår den argumentation, som Ville de Bruxelles har fremført, og som er gengivet i denne doms præmis 54, er det tilstrækkeligt at konstatere, at den omstændighed, at Kommissionen har indledt traktatbrudssøgsmål mod Kongeriget Belgien, Kongeriget Spanien eller Den Franske Republik som følge af, at luftkvaliteten på deres respektive område angiveligt ikke er tilstrækkelig, når der henses til kravene i direktiv 2008/50, herunder med hensyn til niveauet for nitrogenoxider, i modsætning til, hvad Retten synes at have fundet i den appellerede doms præmis 83, ikke kan anses for at være en direkte følge af den omtvistede forordning. Eftersom denne forordning, således som det fremgår af denne doms præmis 94, ikke er til hinder for, at de indstævnte byer kan gøre brug af de beføjelser, som de har til at regulere trafikken, således som de ønsker med henblik på bl.a. at beskytte miljøet, kan den nævnte forordning ikke anses for at have en direkte indvirkning på muligheden for, at der ved Domstolen anlægges sag mod de medlemsstater, som disse byer henhører under, eller at de dømmes af Domstolen i forbindelse med et traktatbrudssøgsmål om tilsidesættelse af deres forpligtelser på miljøområdet.
27

I bilaget til meddelelsen omhandlet i nærværende doms præmis 25 havde AGEA vedlagt et skema med overskriften »Liste over opkrævninger pr. opkøber – Perioden 2005/2006«, hvori der for hver producent var anført den allerede betalte og bekræftede afgift samt de beløb, der skulle tilbagebetales, som beregnet i henhold til artikel 9, stk. 3 og 4, i lovdekret nr. 49/2003. AGEA præciserede i denne forbindelse, at den opkøbende virksomhed var forpligtet til at udbetale de tilbagebetalte beløb til de producenter, der havde foretaget leveringerne, og at den opkøbende virksomhed, som var indtrådt i producenternes rettigheder, havde pligt til at betale AGEA de i dette skema krævede beløb med henblik på at gøre det muligt for AGEA at overholde Den Italienske Republiks forpligtelse til at tilbagebetale disse beløb til Den Europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget (EUGFL).
104

Sådanne faktorer viser i den i hovedsagen omhandlede skolesektor, at der er et særligt behov for fleksibilitet, som, således som det blev nævnt i nærværende doms præmis 102, inden for denne særlige sektor i henhold til rammeaftalens| 5, stk. 1, litra a), objektivt kan begrunde anvendelsen af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelseskontrakter med henblik på, på passende vis, at opfylde behovet for undervisning uden at udsætte staten i dens egenskab af arbejdsgiver i denne sektor for risikoen for at skulle fastansætte et langt større antal undervisere, end hvad der reelt er behov for, med henblik på at opfylde dens forpligtelser i denne henseende (dom af 26.11.2014, Mascolo m.fl., C-22/13, C-61/13 – C-63/13 og C-418/13, EU:C:2014:2401, præmis 95).
3

1., 3., 4., 13., 17., 20, 22. og 26. betragtning til forordning nr. 1169/2011 har følgende ordlyd: »(1) Ifølge artikel 169 [TEUF] skal [Den Europæiske Union] bidrage til virkeliggørelsen af et højt forbrugerbeskyttelsesniveau ved foranstaltninger, som den vedtager i henhold til artikel 114 [TEUF]. […] (3) For at opnå et højt niveau for beskyttelse af forbrugernes sundhed og garantere deres ret til information bør der sikres hensigtsmæssig forbrugeroplysning om de fødevarer, de indtager. […] (4) I henhold til Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 178/2002 af 28. januar 2002 om generelle principper og krav i fødevarelovgivningen, om oprettelse af Den Europæiske Fødevaresikkerhedsautoritet og om procedurer vedrørende fødevaresikkerhed [(EUT 2002, L 31, s. 1)] er det et generelt princip for fødevarelovgivningen, at den skal give forbrugerne grundlag for at træffe informerede valg med hensyn til de fødevarer, de indtager, og hindre enhver praksis, som kan vildlede forbrugeren. […] (13) Det er nødvendigt at fastsætte fælles definitioner, principper, krav og procedurer, så der opstilles klare rammer og et fælles grundlag for Unionens og medlemsstaternes foranstaltninger vedrørende fødevareinformation. […] (17) Den primære begrundelse for at kræve obligatorisk fødevareinformation bør være ønsket om at sætte forbrugerne i stand til at identificere en fødevare og anvende den på passende vis og at træffe valg, der passer til deres individuelle kostbehov. […] […] (20) Lovgivningen om fødevareinformation bør omfatte forbud mod at vildlede forbrugerne, navnlig hvad angår fødevarens karakteristika, virkninger eller egenskaber, eller at tillægge fødevarerne medicinske egenskaber. […] […] (22) Der bør opstilles en liste over alle obligatoriske oplysninger, der principielt skal gives for alle fødevarer bestemt til den endelige forbruger og storkøkkener. Listen bør fortsat omfatte de oplysninger, der allerede kræves i henhold til gældende EU-lovgivning, idet det generelt opfattes som et værdifuldt regelsæt for forbrugeroplysning. […] (26) Etiketter på fødevarer bør være tydelige og forståelige, så de kan hjælpe forbrugere, der ønsker at træffe mere kvalificerede valg af fødevarer og kost. […]«
61

I det foreliggende tilfælde må det konstateres, at selv om den forelæggende ret ikke har anført sådanne hensyn i anmodningerne om præjudiciel afgørelse, har den, således som anført i nærværende doms præmis 50, redegjort for de formål, der lå til grund for lovgivers indgreb inden for den afgiftsmæssige behandling af lukkede ejendomsfonde, nemlig formålet om at fremme udviklingen af et særligt instrument til forvaltning af investeringsporteføljer, formålet om at begrænse den brug heraf, der sker for at omgå lovgivningen, samt formålet om at fremme og tilskynde til oprettelsen af lukkede fonde, der ikke udspringer af yderst spekulative og usikre hensigter, idet disse forskellige lovindgreb har været styret af overvejelser om behovet for at begrænse systemiske risici på ejendomsmarkedet. Endvidere har Kommissionen og den italienske regering for Domstolen påberåbt sig forskellige hensyn, nemlig bekæmpelsen af skatte- og afgiftssvig og skatte- og afgiftsunddragelse samt sammenhængen i den i hovedsagerne omhandlede beskatningsordning.
99

Ifølge den i nærværende doms præmis 59 nævnte retspraksis påhviler bevisbyrden for, at alle kriterierne i grundforordningens artikel 2, stk. 7, litra c), er opfyldt, imidlertid den producent, som ønsker at blive undergivet markedsøkonomisk behandling i henhold til denne forordnings artikel 2, stk. 7, litra b). Det påhviler ikke Kommissionen at bevise, at producenten ikke opfylder de fastsatte betingelser for at blive tildelt markedsøkonomisk behandling, men at vurdere, om de oplysninger, som den berørte producent har fremlagt, er tilstrækkelige til at godtgøre, at kriterierne i denne artikel 2, stk. 7, litra c), er opfyldt, for at producenten kan indrømmes markedsøkonomisk behandling.