Forslag til afgørelse fra generaladvokat Lenz fremsat den 20. september 1995. - Union royale belge des sociétés de football association ASBL mod Jean-Marc Bosman, Royal club liégeois SA mod Jean-Marc Bosman m. fl. og Union des associations européennes de football (UEFA) mod Jean-Marc Bosman. - Anmodning om præjudiciel afgørelse: Cour d'appel de Liège - Belgien. - Arbejdskraftens frie bevægelighed - konkurrenceregler for virksomheder - professionelle fodboldspillere - regler om spilleres transfer, som forpligter den nye klub til at betale godtgørelser til den tidligere klub - begrænsning i antallet af spillere fra de øvrige medlemsstater, som kan deltage i officielle kampe. - Sag C-415/93.



Samling af Afgørelser 1995 side I-04921



Generaladvokatens forslag til afgørelse

A - Indledning

I - Problemstilling

1 Nærværende anmodning om præjudiciel afgørelse fra Cour d'appel de Liège rejser to spørgsmål vedrørende nogle inden for fodboldsporten gældende reglers forenelighed med fællesskabsretten. Der er herved for det første tale om de regler, der gør det muligt for en fodboldklub, såfremt en af dennes spillere efter udløbet af sin kontrakt skifter til en anden klub, at kræve, at sidstnævnte klub skal betale et bestemt beløb (en såkaldt »transfersum«). Anmodningen om præjudiciel afgørelse drejer sig for det andet om de regler, der begrænser udenlandske fodboldspilleres adgang til de forskellige turneringer (de såkaldte »udlændingeklausuler«).

2 I det følgende skal jeg først redegøre for de faktiske omstændigheder, der ligger til grund for hovedsagen, og de regler, hvis forenelighed med fællesskabsretten sagen drejer sig om. Da de faktiske omstændigheder i sagen ved Cour d'appel de Liège kun kan forstås på baggrund af de pågældende regler, er det mest hensigtsmæssigt at begynde med disse.

II - Fodboldsportens organisation

3 De regler, som her skal undersøges, er fastsat af private forbund. Som det vil fremgå af det følgende, er der kun i få medlemsstater vedtaget lovgivning af betydning på området. Da forbundenes regler hænger sammen og mere eller mindre er tilpasset hinanden, er det med henblik på forståelsen af reglerne nødvendigt først at anskueliggøre fodboldsportens organisation.

4 Den organiserede fodboldsport udøves i klubber, som er sammensluttet i forbund. I hver medlemsstat er der som regel et enkelt forbund, der organiserer kampene på nationalt plan. Det belgiske forbund er Union royale belge des sociétés de football association ASBL (herefter »URBSFA«). Det Forenede Kongerige udgør en undtagelse fra hovedreglen, idet der dér af historiske grunde findes selvstændige forbund for England, Wales, Skotland og Nordirland.

5 Forbundene er på verdensplan sammensluttet i Fédération internationale de football association (»FIFA«), som har hjemsted i Zürich, Schweiz (1). Inden for FIFA er der flere sammenslutninger, der omfatter forbundene i en bestemt verdensdel. De europæiske fodboldforbund er således sammensluttet i Union des associations européennes de football (»UEFA«). Ud over de atten forbund fra Fællesskabets medlemsstater består UEFA af adskillige andre forbund fra europæiske lande. UEFA har i øjeblikket i alt ca. 50 medlemmer. UEFA har bl.a. til opgave at organisere europamesterskabet for landshold og europa-cuppen for mesterhold, europa-cuppen for pokalvindere og UEFA-cuppen for klubhold (2). UEFA har også hjemsted i Schweiz (3).

III - Transferreglerne

1. Belgien

6 I henhold til URBSFA's love fra 1982 skal der sondres mellem tre begreber, nemlig spillerens tilhørighed til forbundet (»affiliation«) (4), hans tilhørighed til en klub (»affectation«) (5) og spilleberettigelsen (»qualification«). En spiller skal være spilleberettiget for at kunne deltage i de af forbundet organiserede kampe. Spilleberettigelsen forudsætter, at spilleren tilhører det belgiske forbund og en belgisk klub. En transfer defineres som den transaktion, hvorved en spiller under forbundet skifter til en anden klub (6). Definitionen omfatter således egentlig kun klubskifter inden for Belgien, da der i forbindelse med klubskifter til udlandet eller fra udlandet til Belgien også er tale om, at spilleren skifter forbund. I tilfælde af en midlertidig transfer tilhører spilleren fortsat sin hidtidige klub, men han bliver spilleberettiget for den nye klub.

7 Der sondres i lovene mellem tre former for transfers, nemlig en såkaldt »tvungen transfer« (»transfert imposé«), en såkaldt »fri« transfer (»transfert libre«) og en transfer ad administrativ vej (»transfert administratif«) (7). I tilfælde af en »transfert imposé« kræves der samtykke fra spilleren og hans nye klub, men ikke fra hans hidtidige klub. En »transfert libre« forudsætter enighed mellem spilleren og begge de involverede klubber. Den såkaldte »tranfert administratif« er uden betydning for nærværende sag (8).

8 I URBSFA-lovene sondres der mellem amatørers klubskifte på den ene side og professionelle spilleres og non-amatørers (9) klubskifte på den anden side. Der er her ingen grund til at komme nærmere ind på transferreglerne for amatører. Med henblik på forståelsen af det følgende er det dog af betydning, at en amatør ved en tvungen transfer kan skifte klub, hvorved den nye klub skal betale en transfersum på højst 1 mio. BFR (10).

9 Transferreglerne for professionelle og non-amatører kan beskrives således: Klubberne indgår kontrakter med disse spillere, hvori der bl.a. er fastsat løn og minimumsbonus. Der forhandles om kontraktvilkårene, men forbundslovene foreskriver visse minimumsbeløb, således at en professionel spiller f.eks. skal have en fast månedlig indtægt på mindst 30 000 BFR (11). Alle disse kontrakter, som kan have en løbetid på fra et år til højst fem år (12), skal udløbe den 30. juni (13). Inden kontraktens udløb - nemlig senest den 26. april det pågældende år - skal klubben tilbyde spilleren en ny kontrakt. I modsat fald betragtes den berørte spiller i relation til transferreglerne med virkning fra den 1. maj som amatør (14).

Det står spilleren frit for at afslå tilbuddet. Hvis han gør dette, bliver hans navn sat på en transferliste, som skal tilstilles URBSFA senest den 30. april (15). De spillere, hvis navn er medtaget på listen, kan mellem den 1. maj og den 31. maj opnå en tvungen transfer. Dette indebærer, at en transfer også kan komme i stand uden den hidtidige klubs accept, såfremt den nye klub betaler den fastsatte transfersum til den hidtidige klub. Størrelsen af denne transfersum, der i URBSFA's 1982-love betegnes som en træningsgodtgørelse (»indemnité de formation«), fremkommer ved, at spillerens årlige bruttoindtægt ganges med en ud fra spillerens alder fastsat koefficient på henholdsvis mellem 14 og 2 (for professionelle) og mellem 16 og 4 (for non-amatører) (16). For en professionel spiller på mellem 25 og 26 år udgør transfersummen eksempelvis det tidobbelte af bruttoindtægten.

Perioden 1. - 25. juni er perioden for frie transfers (17). Der forhandles i denne forbindelse frit om transfersummen. Et klubskifte kan imidlertid kun komme i stand, såfremt der er opnået enighed mellem den hidtidige og den nye klub om størrelsen af transfersummen (18). Hvis transfersummen ikke bliver betalt, vil klubben kunne pålægges sanktioner af forbundet (19).

Såfremt der ikke bliver tale om en transfer, skal den klub, som spilleren tilhører, tilbyde spilleren en ny kontrakt for en sæson på samme vilkår som dem, der blev tilbudt i april. Hvis spilleren afslår tilbuddet, kan klubben indtil den 1. august tage skridt til at få spilleren udelukket. Hvis den ikke gør dette, bliver spilleren automatisk reamatøriseret (20). Såfremt der i tilfælde af en udelukkelse heller ikke efterfølgende bliver indgået en ny kontrakt eller gennemført en transfer, kan spilleren efter to sæsoner, hvor han ikke har kunnet spille, opnå en transfer som amatør (21).

10 Siden den 1. januar 1993 anvender URBSFA et nyt transfersystem. Da det nye system imidlertid i høj grad ligner den netop beskrevne ordning, skal jeg på dette sted kun fremhæve enkelte forskelle. I de nye regler fremhæves spillerens aftalefrihed, idet det dog samtidig understreges, at den nye klub skal betale en transfersum til den hidtidige klub:

»Sans préjudice de la liberté contractuelle du joueur, le club acquéreur est tenu de verser une indemnité au dernier club d'affectation (Art. IV/61.4)« (22).

I den i bestemmelsen citerede artikel defineres transfersummen som et beløb, der skal tjene som godtgørelse for uddannelse og udvikling af spilleren og som kompensation for spillerens evner og udgifterne til at erstatte spilleren (»une indemnité compensant la formation, la promotion, le savoir-faire et le remplacement«).

Som i henhold til de tidligere gældende regler beregnes transfersummen i forbindelse med en tvungen transfer ved at gange spillerens bruttoindtægt med en koefficient afhængig af spillerens alder (23). Koefficienterne er imidlertid blevet ændret lidt. F.eks. udgør transfersummen for en professionel spiller på mellem 25 og 27 år i den bedste række nu kun det ottedobbelte af hans bruttoindtægt.

11 URBSFA's 1993-love indeholder også regler for det tilfælde, at en spiller, der hidtil har hørt under et udenlandsk forbund, skifter til en belgisk klub. Der henvises herved til FIFA's tilsvarende regler (24). Den pågældende spiller kan først blive spilleberettiget for en belgisk klub, når URBSFA er i besiddelse af et internationalt transfercertifikat, som er udstedt af det forbund, spilleren ønsker at forlade. Forbundet kan blive pålagt at udstede certifikatet af FIFA, der også selv kan udstede et sådant certifikat. Under visse forudsætninger kan URBSFA selv udstede et midlertidigt certifikat (25).

2. UEFA's regler

12 UEFA's transferregler, således som de var gældende i den periode, hvor de begivenheder, der ligger til grund for hovedsagen ved Cour d'appel de Liège, fandt sted, er indeholdt i et dokument med overskriften »Principper for samarbejdet mellem UEFA's medlemsforbund og deres klubber« (herefter »UEFA's transferregler fra 1990«), som blev vedtaget af UEFA's Eksekutivkomité den 24. maj 1990 og i henhold til den afsluttende bestemmelse skulle træde i kraft den 1. juli 1990.

13 I henhold til disse regler har en spiller efter udløbet af sin kontrakt fri adgang til at indgå en ny kontrakt med en anden klub efter eget valg (26). Den nye klub skal straks underrette den hidtidige klub om underskrivelsen af kontrakten. Den hidtidige klub skal straks orientere sit nationale forbund. Dette skal derefter omgående udstede det internationale transfercertifikat (27).

14 Den hidtidige klub har imidlertid over for den nye klub krav på en udviklings- eller træningsgodtgørelse (»indemnité de promotion ou de formation«). Ved det første klubskifte skal der betales en træningsgodtgørelse. Ved ethvert efterfølgende klubskifte skal der betales en udviklingsgodtgørelse, som skal kompensere for de fremskridt, klubben har givet spilleren mulighed for at gøre (28). I tilfælde af uenighed mellem klubberne fastsættes denne transfersum bindende af et af UEFA oprettet ekspertudvalg (29). Dette sker ved, at spillerens bruttoindtægt i den forløbne sæson inklusive bonus mv. ganges med en bestemt koefficient mellem 12 og 1 afhængig af spillerens alder. For en spiller på mellem 25 og 26 år skal der f.eks. betales en transfersum på det ottedobbelte af det nævnte beløb. Transfersummen kan dog ikke overstige 5 mio. SFR (30).

15 Artikel 16 i de omhandlede regler indeholder følgende bestemmelse:

»De to klubbers økonomiske mellemværende med hensyn til trænings- og/eller udviklingsgodtgørelsen får ingen indflydelse på spillerens sportslige virksomhed. Spilleren vil frit kunne spille for den klub, med hvilken han har indgået den nye kontrakt.«

16 I slutningen af UEFA's transferregler fra 1990 nævnes det, at det er ønskeligt, at de nationale transferregler for fodbold på topplan hurtigst muligt tilpasses de i det pågældende dokument nedfældede regler.

17 De i UEFA's transferregler fra 1990 opstillede principper, der gælder for alle UEFA's medlemmer, findes for så vidt angår Fællesskabets medlemsstater i vidt omfang allerede i et dokument af 2. maj 1988 udfærdiget af UEFA's Eksekutivkomité med overskriften »Principes de collaboration entre les clubs de différentes Associations nationales des Etat-membres de la CEE«.

18 Den 5. december 1991 vedtog UEFA en ny udgave af »Principper for samarbejdet mellem UEFA's medlemsforbund og deres klubber«, som skulle træde i kraft den 1. juli 1992 (herefter »UEFA's transferregler fra 1992«). De heri indeholdte regler om transfers svarer i vidt omfang til UEFA's transferregler fra 1990. Der er imidlertid forskelle med hensyn til spørgsmålet om beregningen af transfersummen. Navnlig synes de nye regler ikke længere at indeholde noget maksimumsbeløb i forbindelse med en professionel spillers klubskifte (31).

19 De nævnte regler blev erstattet med det af UEFA den 16. juni 1993 udstedte »Reglement der UEFA zur Festsetzung einer Transferentschädigung« (herefter »UEFA's transferregler fra 1993«), som skulle træde i kraft den 1. august 1993. Disse regler er baseret på artikel 16, stk. 2, i FIFA's regler om fodboldspilleres status og transfer, som jeg senere skal vende tilbage til, og bestemmer, at fodboldspilleres internationale klubskifter reguleres af de nævnte FIFA-regler. UEFA's transferregler fra 1993 regulerer udelukkende proceduren og beregningsmetoden for trænings- og/eller udviklingsgodtgørelsen i henhold til artikel 14 i FIFA's regler, og det kun såfremt klubberne ikke kan blive enige om størrelsen af transfersummen (32).

I UEFA's transferregler fra 1993 gentages det, at en spiller efter udløbet af sin kontrakt frit kan indgå en ny kontrakt med en klub efter eget valg, og at spørgsmålet om den transfersum, der skal betales, ikke må få indflydelse på spillerens sportslige virksomhed. Spilleren vil frit kunne spille for den klub, med hvilken han har indgået den nye kontrakt (33).

Ligesom de tidligere gældende regler foreskriver UEFA's transferregler fra 1993, at størrelsen af transfersummen i tilfælde af uenighed mellem klubberne skal fastsættes af et udvalg, der med henblik herpå ganger spillerens bruttoindtægt med en koefficient på mellem 12 og 0 afhængig af spillerens alder (34). Beregningsgrundlaget synes at være defineret snævrere end i de tidligere gældende regler (35).

3. FIFA's regler

20 FIFA's transferregler, således som de var gældende i 1990, findes i et reglement, der blev vedtaget den 14. og 15. november 1953 og senest blev ændret den 29. maj 1986 (herefter »FIFA's reglement fra 1986«).

21 I henhold til reglementet skal det enkelte nationale forbund træffe afgørelse om sine spilleres status og spilleberettigelse, og disse afgørelser skal anerkendes af de øvrige forbund og af FIFA selv (36).

Ifølge reglementets artikel 14, stk. 1, kan en professionel spiller ikke forlade sit nationale forbund, så længe han er bundet af sin kontrakt og af sin klubs, sin ligas eller sit nationale forbunds regler, hvor strenge disse end måtte være. En transfer forudsætter således, at det hidtidige nationale forbund udsteder et transfercertifikat. Herved bekræfter det hidtidige nationale forbund, at alle forpligtelser af økonomisk art, herunder til betaling af en eventuel transfersum, er opfyldt (37). Et nationalt forbund kan ikke gøre en spiller spilleberettiget, før det har modtaget et sådant certifikat (38).

22 Også FIFA har i mellemtiden ændret sine transferregler. Det nye reglement blev vedtaget af FIFA i april 1991 og revideret i december 1991 og i december 1993. Der skal her kun ses på den nye udgave, som trådte i kraft den 1. januar 1994 (herefter »FIFA's reglement fra 1994«).

23 FIFA's reglement fra 1994 indeholder reglerne om status og spilleberettigelse for fodboldspillere, der på grund af en transfer skifter fra et nationalt forbund til et andet (39). Sådanne spillere kan kun blive spilleberettigede for en klub under et andet forbund, såfremt dette forbund er i besiddelse af et internationalt transfercertifikat udstedt af spillerens hidtidige forbund (40). Det er kun det nye forbund, der er berettiget til at anmode om udstedelse af transfercertifikatet (41). Udstedelse af transfercertifikatet kan kun nægtes, såfremt den berørte spiller ikke har opfyldt sine kontraktlige forpligtelser over for sin tidligere klub fuldt ud, eller såfremt der mellem den hidtidige og den nye klub i forbindelse med transferen består en tvist af ikke-økonomisk karakter (42). FIFA kan pålægge et forbund at udstede et sådant transfercertifikat eller træffe en afgørelse, der træder i stedet for certifikatet. Hvis det hidtidige forbund ikke udsteder transfercertifikatet inden 60 dage fra tidspunktet for fremsættelsen af det nye forbunds anmodning, kan det nye forbund selv udstede et midlertidigt transfercertifikat (43).

24 I henhold til artikel 14, stk. 1, i FIFA's reglement fra 1994 har den hidtidige klub i forbindelse med et klubskifte for en spiller, der ikke er amatør, krav på en »trænings- og/eller udviklingsgodtgørelse«. Hvis en amatørspiller indgår en kontrakt med en ny klub, hvorved han mister sin status som amatør, har hans hidtidige klub krav på en »træningsgodtgørelse« (44). Hvis de to klubber ikke kan blive enige om størrelsen af transfersummen, skal tvisten forelægges FIFA til afgørelse (45). Reglementet åbner dog mulighed for, at konføderationer inden for FIFA (46) kan udstede egne regler om bilæggelse af sådanne tvister. I så fald er konføderationen enekompetent til at træffe afgørelse vedrørende tvister mellem klubber, der har hjemsted på konføderationens område (47). UEFA har som nævnt benyttet sig af denne mulighed (48).

25 Artikel 20, stk. 1, i FIFA's reglement fra 1994 bestemmer, at uenighed om størrelsen af transfersummen ikke må få indflydelse på spillerens sportslige eller erhvervsmæssige virksomhed. Det hedder i bestemmelsen videre:

»Udstedelse af det internationale transfercertifikat må heller ikke nægtes af sådanne grunde. En spiller er derfor fra det øjeblik, transfercertifikatet er nået frem, berettiget til at spille for den nye klub, han har indgået en kontrakt med.«

26 Ifølge afsnit 2 i præamblen til FIFA's reglement fra 1994 skal de i kapitel I, II, III, VII, VIII og X fastsatte principper også ubetinget overholdes på nationalt plan. Kapitel V, som har overskriften »Spilleres transfer mellem to forbund« og omfatter artikel 12-20, er ikke nævnt. I henhold til afsnit 3 i præamblen har hvert enkelt nationalt forbund pligt til at organisere transfers inden for forbundet gennem udstedelse af et reglement. Dette reglement skal indeholde »de i afsnit 2 nævnte ufravigelige regler, de i de efterfølgende artikler opstillede principper samt bestemmelser om bilæggelse af tvister på baggrund af transfers inden for forbundets rammer«.

4. Regler i andre medlemsstater

27 For fuldstændighedens skyld er der grund til at kaste et blik på transferreglerne i de øvrige af Fællesskabets medlemsstater. UEFA har på baggrund af en skriftlig forespørgsel fra Domstolen fremlagt de regler, der ifølge UEFA p.t. er gældende i de forskellige medlemsstater, og har samtidig været så venlig at udfærdige en sammenfatning. Det er hverken muligt eller hensigtsmæssigt at foretage en undersøgelse af alle disse regler i den foreliggende sammenhæng. Jeg vil derfor koncentrere mig om enkelte medlemsstater og kun beskæftige mig med de punkter, jeg finder bemærkelsesværdige. Det skal understreges, at redegørelsen i det følgende udelukkende er baseret på de af UEFA fremlagte regelsæt, der fortrinsvis er affattet på det respektive lands sprog. Det er derfor muligt, at der har sneget sig et par mindre fejl ind i redegørelsen.

28 I strig er de pågældende regler indeholdt i »Regulativ für die dem ÖFB [det østrigske fodboldforbund] angehörigen Vereine und Spieler«, som har været gældende siden den 1. juli 1994. I henhold til regulativets § 25, stk. 3, kan den hidtidige klub i forbindelse med et klubskifte kræve en transfergodtgørelse (»Transferentschädigung«). Ifølge regulativets § 30, stk. 1, udgør denne transfergodtgørelse »en økonomisk kompensation for den forringelse af klubbens konkurrencedygtighed, spillerens afgang medfører. Herudover omfatter transfergodtgørelsen dele af uddannelsesomkostningerne«.

I henhold til regulativets § 30, stk. 4, har uenighed mellem klubberne med hensyn til transfersummen »ingen indflydelse på spillerens spilleberettigelse. Spilleren er spilleberettiget i det øjeblik, den nye klub har foretaget anmeldelse i overensstemmelse med de herom gældende regler«.

For så vidt angår transfers til udlandet eller fra udlandet finder »FIFA's henholdsvis UEFA's relevante reglementer« anvendelse, jf. regulativets § 32, stk. 5.

29 I Tyskland findes transferreglerne hovedsagelig i det tyske fodboldforbunds (herefter »DFB«) Lizenzspielerstatut. Herudover er DFB's Spielordnung af betydning. I henhold til § 29, nr. 1, i Lizenzspielerstatut skal en klub, der skriver kontrakt med en spiller fra en anden klub, betale en transfergodtgørelse (»Transferentschädigung«) til den hidtidige klub. Arbejdskontraktens gyldighed må herved »ikke gøres betinget af en bestemt størrelse af og/eller enighed om en transfergodtgørelse«. Der er grund til at mærke sig reglerne om amatørers overgang til professionelle klubber. I sæsonen 1994/1995 måtte en klub fra Bundesligaen, der skrev kontrakt med en amatørspiller fra en anden klub som licensspiller, betale en transfersum på 100 000 DM. En klub fra 2. Bundesliga måtte i samme sæson betale 45 000 DM for den samme spiller. Transfersummen skal deles mellem de klubber, den pågældende spiller har været spilleberettiget for inden for de sidste syv år inden klubskiftet (49).

Ved klubskifter til udlandet har den hidtidige klub krav på en »Ausbildungs- und Förderungsentschädigung« (trænings- og udviklingsgodtgørelse) (50). For så vidt angår klubskifter til andre forbund inden for Fællesskabet »gælder UEFA's regler om betaling af en trænings- og udviklingsgodtgørelse« i den til enhver tid gældende udgave (51).

30 Hvad angår Danmark har UEFA fremlagt det danske fodboldforbunds standardkontrakt for kontrakter med fodboldspillere. Kontraktens afsnit 3 indeholder reglerne om kontraktspilleres transfer. Der skal tilsyneladende kun betales en transfersum, hvis kontraktspilleren skifter til en klub i den danske superliga eller til udlandet (52). I forbindelse med et klubskifte til en dansk superligaklub beregnes transfersummen ud fra spillerens bruttoindtægt, som ganges med bestemte koefficienter mellem 0 og 3 afhængig af spillerens alder og indtægt. For spillere på mellem 25 og 27 år er koefficienten f.eks. 0,80 for de første 100 000 kr. af bruttoindtægten, 1,60 for den del af bruttoindtægten, der ligger mellem 100 000 og 200 000 kr., og 2,40 for den resterende del af indtægten (53). I tilfælde af et klubskifte til udlandet beregnes transfersummen derimod ved, at spillerens bruttoindtægt ganges med en fast koefficient på mellem 12 og 1. For en spiller på mellem 25 og 27 år er koefficienten 8 (54).

Under den mundtlige forhandling for Domstolen har Danmarks repræsentant imidlertid oplyst, at der er en lov under forberedelse med henblik på at afskaffe transfersummerne.

31 I Spanien bestemmer Real Decreto (kongeligt dekret) nr. 1006/1985 af 26. juni 1985, at der i forbindelse med en transfer i henhold til en overenskomst kan kræves en transfersum (»una compensación por preparación o formación«) (55). UEFA har fremlagt en sådan overenskomst, som i henhold til dennes artikel 4 skulle gælde for perioden 1. juni 1992 - 30. maj 1995. Ifølge overenskomstens artikel 18 skal der i forbindelse med en transfer betales en transfersum, såfremt den pågældende spiller og den fastsatte pris er medtaget på en transferliste. Professionelle spillere, der er 25 år eller ældre, kan ikke medtages på listen. Sådanne spillere kan derfor skifte klub i Spanien (56), uden at der skal betales en transfersum.

I henhold til overenskomstens artikel 21 har spilleren i tilfælde af en transfer krav på 15% af transfersummen.

32 I Frankrig findes de relevante regler i det såkaldte »Charte du football professionnel«. Kapitel 4 i afsnit III i dette regelsæt omhandler professionelle fodboldspilleres status.

Artikel 15, stk. 1 og 2, i det pågældende kapitel lyder således:

»1. Såfremt en spiller skifter fra den klub, med hvilken han har indgået sin første kontrakt som professionel, til en anden klub, har førstnævnte klub (uddannelsesklubben) krav på en træningsgodtgørelse.

2. Den hidtidige klub har krav på træningsgodtgørelsen, såfremt

- klubben har givet spilleren en uddannelse som 'stagiaire' i en periode på mindst en sæson

- uddannelsen har fundet sted i et anerkendt fodbolduddannelsescenter« (57).

Træningsgodtgørelsen svarer størrelsesmæssigt til basisgodtgørelsen eller en del heraf, alt efter uddannelsens længde. Basisgodtgørelsen svarer som udgangspunkt til spillerens bruttoløn i de sidste to år. Hvis uddannelsen har varet mere end tre sæsoner, skal der betales den fulde basisgodtgørelse. Hvis uddannelsen kun har strakt sig over en sæson, udgør transfersummen kun 10% af dette beløb (58).

Der skal således kun betales en transfersum ved den første transfer, og det endda kun, hvis de nævnte betingelser er opfyldt. Bortset fra disse tilfælde skal der ikke betales nogen transfersum i forbindelse med klubskifter inden for Frankrig.

33 Ved klubskifter til udlandet fordobles den transfersum, der skal betales i henhold til artikel 15, jf. artikel 18 i det pågældende kapitel.

34 I Grækenland kan en fodboldspiller ifølge UEFA's oplysninger i henhold til artikel 29, stk. 1, i lov nr. 1958 af 5. august 1991 efter udløbet sin hidtidige kontrakt frit skifte til en ny klub, uden at der skal betales en transfersum. Lovens artikel 29, stk. 3, åbner imidlertid mulighed for, at det i kontrakten mellem klubben og fodboldspilleren kan bestemmes, at spilleren kun kan forlade klubben, når han har betalt et bestemt beløb til denne. Beløbet skal være nævnt i kontrakten. Ifølge UEFA's oplysninger er det dog i praksis for det meste den nye klub, der betaler beløbet.

35 I Italien er fodboldsporten (og sport i almindelighed) reguleret ved lov nr. 91 af 23. marts 1981. I henhold til lovens artikel 6 kan der i forbindelse med en transfer kræves en transfersum (»indemnità di preparazione e di promozione«), som modtageren skal investere i sportsligt øjemed. De nærmere regler om beregningen af beløbet findes i det reglement, det italienske fodboldforbund har udstedt til gennemførelse af loven.

36 Endelig skal Nederlandene omtales. Det fremgår af artikel 49, stk. 1, litra a), i det nederlandske fodboldforbunds reglement, som er fremlagt af UEFA, at forbundet i tilfælde af en spillers skifte til udlandet først udsteder det »i artikel 12 i FIFA's reglement« omhandlede transfercertifikat, når transfersummen er betalt til den hidtidige klub (59).

IV - Udlændingeklausulerne

37 Siden 1960'erne har adskillige - men ikke alle - fodboldforbund indført regler, som begrænser adgangen til at engagere spillere med udenlandsk statsborgerskab. Det skal dog herved tages i betragtning, at de pågældende regler til dels er baseret på et inden for sporten gældende statsborgerskabsbegreb, hvorved der ikke blot ses på det egentlige statsborgerskab, idet det også tillægges betydning, at en spiller allerede har spillet under et forbund i en vis periode (60).

38 Efter Domstolens dom af 14. juli 1976 i Donà-sagen (61) blev der indledt forhandlinger mellem de europæiske fodboldforbund og Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber. I 1978 forpligtede UEFA sig over for Kommissionen til at afskaffe begrænsningerne med hensyn til antallet af udenlandske fodboldspillere, som en klub kan skrive kontrakt med, i det omfang der er tale om statsborgere fra medlemsstater. Desuden gav UEFA tilsagn om, at antallet af sådanne spillere, som kan deltage i en kamp, ville blive fastsat til to, idet denne begrænsning ikke gælder for spillere, der i de sidste fem år har været bosiddende på det pågældende forbunds område.

39 Efter yderligere drøftelser med Kommissionen vedtog UEFA i 1991 den såkaldte »3 + 2«-regel, hvorefter antallet af udenlandske spillere, som kan figurere i holdopstillingen, fra og med 1. juli 1992 ikke kan begrænses til mindre end tre pr. hold + to spillere, der uafbrudt har spillet i det pågældende land i fem år, heraf tre år på ungdomshold (62). Reglen skulle i første omgang gælde for klubberne i hver enkelt EF-medlemsstats bedste række og indtil udgangen af sæsonen 1996/1997 udvides til at gælde for alle divisioner inden for professionel fodbold.

40 Da den af UEFA vedtagne bestemmelse alene er en minimumsregel, står det de enkelte forbund frit for at tillade flere udlændinge. Det engelske forbund anser eksempelvis ikke spillere fra Wales, Skotland, Nordirland og Irland for udlændinge. I Skotland kan der anvendes et ubegrænset antal udenlandske spillere.

41 »3 + 2«-reglen gælder også i forbindelse med de af UEFA selv arrangerede kampe for klubhold (63).

V - Hovedsagens faktiske omstændigheder og sager for de nationale domstole

42 Jean-Marc Bosman er født i 1964 og belgisk statsborger. Allerede i en ung alder blev han tilsluttet det belgiske fodboldforbund og begyndte at spille for den belgiske førstedivisionsklub Standard Liège - i første omgang på ungdomsholdene. I 1986 underskrev han sin første arbejdskontrakt med klubben og blev dermed professionel. I maj 1988 skiftede han for en transfersum på 3 mio. BFR fra Standard Liège til Royal club liégeois SA (herefter »RC Liège«), en lokalrival, som indtil udgangen af den forløbne sæson ligeledes spillede i den belgiske første division. Kontrakten med RC Liège, der udløb den 30. juni 1990, sikrede Bosman en grundløn på 75 000 BFR brutto. Med bonus og andre former for tillæg var Bosman's gennemsnitlige månedsløn ca. 120 000 BFR.

43 I april 1990 tilbød RC Liège Bosman en ny kontrakt for en sæson, hvori grundlønnen var sat ned til 30 000 BFR svarende til det i URBSFA's love fastsatte minimumsbeløb. Bosman nægtede at underskrive kontrakten og blev sat på transferlisten. Transfersummen i forbindelse med en tvungen transfer blev i henhold til forbundets gældende regler fastsat til 11 743 000 BFR.

44 Da ingen klubber havde vist interesse for en tvungen transfer, kontaktede Bosman en fransk klub, Société anonyme d'économie mixte sportive de l'union sportive du littoral de Dunkerque (herefter »US Dunkerque«), der spillede i den franske anden division. Denne klub engagerede Bosman ved en kontrakt, der blev indgået den 30. juli 1990 og skulle give Bosman en grundløn på omregnet godt 90 000 BFR om måneden. US Dunkerque var allerede den 27. juli 1990 blevet enig med RC Liège om vilkårene for spillerens (midlertidige) transfer. RC Liège skulle således overlade spilleren til US Dunkerque for en sæson mod en godtgørelse på 1 200 000 BFR, der forfaldt til betaling ved modtagelsen af transfercertifikatet fra URBSFA. Samtidig fik US Dunkerque en uigenkaldelig option på spillerens endelige transfer for et (yderligere) beløb på 4 800 000 BFR. Begge kontrakter - kontrakten mellem Bosman og US Dunkerque og kontrakten mellem RC Liège og US Dunkerque - var betinget af, at transfercertifikatet fra det belgiske forbund nåede frem til det franske fodboldforbund senest den 2. august, idet de i modsat fald skulle være uden virkninger. Baggrunden herfor synes at have været, at US Dunkerque allerede den 3. august 1990 agtede at benytte Bosman i en vigtig kamp.

RC Liège undlod på grund af tvivl om US Dunkerque's betalingsdygtighed at anmode URBSFA om at udstede transfercertifikatet, hvorfor de to kontrakter faldt bort. Desuden sørgede RC Liège allerede den 31. juli for, at Bosman blev udelukket, således at han i første omgang ikke kunne spille i den nye sæson.

45 Bosman anlagde herefter den 8. august 1990 sag ved Tribunal de première instance de Liège. Ud over hovedsagens anlæg fremsatte han begæring om foreløbige forholdsregler, hvorved han for det første ønskede at opnå, at RC Liège og URBSFA blev tilpligtet at betale ham 100 000 BFR om måneden, indtil han havde fundet en ny arbejdsgiver, for det andet, at der blev nedlagt forbud mod, at modparterne påvirkede hans ansættelsesmuligheder ved at kræve betaling af nogen form for beløb i forbindelse hermed, og for det tredje, at der blev forelagt Domstolen et præjudicielt spørgsmål. Den 9. november 1990 bestemte retten, at RC Liège foreløbig skulle betale Bosman 30 000 BFR om måneden, idet retten nedlagde det krævede forbud og forelagde Domstolen et præjudicielt spørgsmål vedrørende transfersystemets forenelighed med EØF-traktatens artikel 3, litra c), og artikel 48. Sagen blev ved Domstolen registreret som sag C-340/90.

46 Tribunal de première instance de Liège's kendelse blev appelleret til Cour d'appel de Liège, som den 28. maj 1991 ophævede kendelsen, for så vidt som der herved blev forelagt Domstolen et præjudicielt spørgsmål. Cour d'appel stadfæstede imidlertid kendelsen, for så vidt som RC Liège herved blev tilpligtet at betale det månedlige beløb til Bosman, og pålagde URBSFA og RC Liège at stille Bosman til rådighed for enhver klub, som måtte ønske at engagere ham, uden at afkræve denne klub nogen godtgørelse. Domstolen slettede derpå ved kendelse af 19. juni 1991 sag C-340/90 af sit register.

47 Kendelsen om foreløbige forholdsregler åbnede mulighed for, at Bosman i oktober 1990 kunne blive engageret af den franske andendivisionsklub Saint-Quentin. Denne kontrakt blev imidlertid ophævet ved udgangen af den første sæson. I februar 1992 indgik Bosman en ny kontrakt med klubben Saint-Denis de la Réunion, der senere også blev ophævet. Efter lang tids søgen skrev Bosman den 14. maj 1993 kontrakt med den belgiske tredjedivisionsklub Royal olympic club de Charleroi. Ifølge den forelæggende ret er der tydelige tegn på, at Bosman på trods af den frihed, der var givet ham ved kendelsen om foreløbige forholdsregler, var genstand for en boykot fra alle de europæiske klubbers side, der kunne have engageret ham.

48 I hovedsagen, som ligeledes blev anlagt den 8. august 1990 ved Tribunal de première instance de Liège, påstod Bosman i første omgang RC Liège tilpligtet at betale en foreløbig erstatning på 30 mio. BFR. Til støtte herfor gjorde Bosman dels gældende, at sagsøgte havde tilsidesat sine kontraktlige forpligtelser, dels at transfersystemet er ulovligt. Den 3. juni 1991 intervenerede URBSFA i sagen med henblik på at få fastslået, at forbundets regler og UEFA's tilsvarende regler er lovlige. Den 20. august 1991 adciterede Bosman UEFA. Samtidig anlagde han sag mod UEFA med påstand om, at det blev fastslået, at UEFA's reglement strider mod EØF-traktatens artikel 48, 85 og 86 og derfor er ugyldigt, for så vidt som det indeholder regler om et transfersystem, hvorefter der kan kræves en transfersum i forbindelse med, at en spiller, hvis kontrakt er udløbet, skifter klub, og for så vidt som spillere fra andre EF-medlemsstater i henhold til reglementet ikke behandles på samme måde som indenlandske spillere med hensyn til adgangen til at deltage i de nationale turneringer. Bosman påstod endvidere UEFA tilpligtet at standse de omhandlede former for praksis og trække de ugyldige regler tilbage inden for 48 timer. Den 5. december adciterede RC Liège US Dunkerque.

49 Den 9. april 1992 indgav Bosman nogle nye begæringer til Tribunal de première instance de Liège, hvorved han ud over at ændre den oprindelige påstand i sagen mod RC Liège anlagde en særskilt sag mod URBSFA og udvidede sine påstande over for UEFA. Bosman's påstande gik herefter ud på at få nedlagt forbud for RC Liège, URBSFA og UEFA mod at forhindre ham i frit at indgå en kontrakt med en ny arbejdsgiver, og at få de tre parter tilpligtet hver for sig eller med solidarisk hæftelse at betale ham 11 368 350 BFR i erstatning for den skade, han har lidt siden den 1. august 1990, 11 743 000 BFR i erstatning for den skade, han har lidt fra sin karrieres begyndelse indtil den 9. november 1990 som følge af anvendelsen af transfersystemet, og et foreløbigt beløb på 1 BFR i sagsomkostninger. Desuden nedlagde Bosman påstand om, at det blev fastslået, at URBSFA's og UEFA's transferregler og udlændingeklausuler ikke kan finde anvendelse på ham. Endvidere foreslog Bosman, at Domstolen blev anmodet om en præjudiciel afgørelse.

50 To sammenslutninger af professionelle spillere, nemlig den franske Union nationale des footballeurs professionnels (herefter »UNFP«) og den nederlandske Vereniging van contractspelers (herefter »VVCS«), intervenerede til støtte for Bosman.

51 Ved dom af 11. juni 1992 forkastede Tribunal de première instance de Liège en af UEFA fremsat formalitetsindsigelse, hvorefter sager mod organisationen skal anlægges ved de schweiziske domstole, idet retten fastslog, at den var kompetent til at træffe afgørelse i sagen. UNFP's og VVCS' intervention blev tilladt. Endvidere udtalte retten, at alle de nedlagte påstande kunne antages til realitetsbehandling. Den fastslog samtidig, at RC Liège handlede retsstridigt, da klubben lod Bosman's klubskifte til US Dunkerque falde til jorden, og at den skal erstatte den skade, der er lidt. Derimod frifandt retten US Dunkerque, for så vidt angår det af RC Liège over for denne klub rejste krav, da det ikke fandtes godtgjort, at den franske klub havde pådraget sig et ansvar. Endelig indgav retten en anmodning om præjudiciel afgørelse til Domstolen vedrørende fortolkningen af EF-traktatens artikel 48, 85 og 86 i relation til transfersystemet. Denne sag blev ved Domstolen registreret som sag C-269/92.

52 I appelsagen stadfæstede Cour d'appel de Liège ved dom af 1. oktober 1993 den indankede dom, for så vidt som interventionerne herved blev tilladt, Tribunal de première instance erklæret for kompetent, og påstandene antaget til realitetsbehandling. Appelretten var også enig med underinstansen i, at prøvelsen af sagerne mod RC Liège, URBSFA og UEFA indebærer en prøvelse af transfersystemets lovlighed. Den indgav derfor selv en anmodning om præjudiciel afgørelse til Domstolen. Domstolen slettede herefter sag C-269/92 af sit register, da denne sag var blevet genstandsløs. På opfordring af Bosman nåede Cour d'appel tillige frem til, at der også skulle foretages en prøvelse af udlændingeklausulernes lovlighed, da den af Bosman anlagte sag i så henseende var støttet på artikel 11 i den belgiske code judiciaire (retsplejelov), hvorefter sager anlagt »med henblik på at forhindre et truende alvorligt retstab«, kan antages til realitetsbehandling.

Derimod afviste Cour d'appel UEFA's anmodning om at spørge Domstolen om, hvorvidt de forelagte spørgsmål ville skulle besvares anderledes, såfremt et transfersystem giver spilleren fri adgang til at spille for sin nye klub, også selv om denne endnu ikke har betalt transfersummen til den hidtidige klub.

VI - De præjudicielle spørgsmål

53 Cour d'appel de Liège har således forelagt Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:

»Skal artikel 48, 85 og 86 i Rom-traktaten af 25. marts 1957 fortolkes således, at de forbyder,

- at en fodboldklub kan kræve og modtage betaling af et pengebeløb, når en af klubbens spillere, hvis kontrakt er udløbet, engageres af en ny klub

- at nationale og internationale sportsorganisationer eller -forbund i deres respektive reglementer kan indsætte bestemmelser, der begrænser adgangen til turneringer i deres regi for udenlandske spillere, som er statsborgere i en EF-medlemsstat?«

VII - Sagens videre forløb og retsforhandlingerne for Domstolen

54 URBSFA ankede dommen fra Cour d'appel de Liège til Cour de cassation og anmodede om, at dommen skulle gælde for RC Liège, UEFA og US Dunkerque. Cour de cassation forkastede anken og fastslog, at den nævnte begæring dermed var genstandsløs (64).

55 I forbindelse med retsforhandlingerne for Domstolen har Bosman, URBSFA, UEFA, den franske regering, den italienske regering og Kommissionen indgivet skriftlige indlæg. De samme parter deltog også i den mundtlige forhandling for Domstolen den 20. juni 1995. Under den mundtlige forhandling blev der også afgivet indlæg af den danske regering og den tyske regering.

B - Stillingtagen

I - Indledende bemærkninger

56 Nærværende sags betydning er åbenbar. Besvarelsen af spørgsmålet om, hvorvidt transfersystemet og udlændingeklausulerne er forenelige med fællesskabsretten, vil få afgørende indflydelse på den professionelle fodbolds fremtid inden for Fællesskabet.

57 Nogle taleksempler skulle i tilstrækkelig grad kunne dokumentere den betydning, transfersystemet har inden for professionel fodbold nu til dags. Ifølge en undersøgelse foretaget af et engelsk revisionsfirma brugte klubberne i den bedste engelske række - Premier League - i sæsonen 1992/1993 næsten 51 mio. UKL (med den daværende kurs knap 62 mio. ECU) på transfersummer (65). I henhold til oplysninger i pressen har de atten klubber i den bedste italienske række med henblik på sæsonen 1995/1996 brugt over 96 mio. DM (godt 51 mio. ECU) alene på udenlandske spillere (66). Den hidtil dyreste transfer i fodboldhistorien blev gennemført i Italien og kostede den nye klub en transfersum på omregnet ca. 19 mio. ECU (67).

Hvad angår udlændingeklausulerne skal det bemærkes, at de professionelle klubber inden for Fællesskabet allerede beskæftiger et betydeligt antal spillere fra andre medlemsstater og fra tredjelande. Ifølge de af URBSFA fremlagte tal bestod eksempelvis spillertrupperne for de atten klubber i den bedste belgiske række ved begyndelsen af sæsonen 1993/1994 af 398 spillere med belgisk statsborgerskab og 175 udenlandske spillere, hvoraf dog kun 61 blev betragtet som udlændinge i relation til udlændingeklausulerne (68). Såfremt Domstolen måtte nå frem til, at udlændingeklausulerne er i strid med fællesskabsretten, må det forventes, at antallet af fodboldspillere fra EF-medlemsstater, der er ansat af en klub i en anden medlemsstat, vil stige yderligere.

58 Også inden for andre sportsgrene i Fællesskabet findes der transferregler og udlændingeklausuler i forskellige udformninger. Domstolens afgørelse vil derfor også være retningsgivende for disse områder.

59 De begivenheder, der ligger til grund for hovedsagen for Cour d'appel de Liège, ligger nu mere end fem år tilbage. Siden da har flere retter beskæftiget sig med sagen. Domstolen er i denne forbindelse tre gange blevet anmodet om en præjudiciel afgørelse, men de to første anmodninger er - som beskrevet ovenfor - ikke ført til domsafsigelse. Såfremt Domstolen afsiger dom i nærværende sag, er dette langt fra ensbetydende med, at sagen for de nationale domstole er bragt til afslutning. En professionel fodboldspiller kan imidlertid erfaringsmæssigt kun udøve sit erhverv i en begrænset periode. Der bør derfor efter min opfattelse ikke blot på baggrund af sagens betydning for fodboldsporten, men også af hensyn til Bosman's interesser, hurtigst muligt træffes afgørelse i nærværende sag. Dette hensyn har ligget mig på sinde under forberedelsen af mit forslag til afgørelse.

60 Det skal understreges, at rækkevidden af de præjudicielle spørgsmål er begrænset, da de ikke angår hele fodboldsportens område. Det første præjudicielle spørgsmål, som drejer sig om transfersystemet, vedrører den situation, at en spiller, hvis kontrakt er udløbet, skifter klub. Spørgsmålet vedrører således kun spillere, der spiller fodbold mod betaling, dvs. professionel fodbold. Spørgsmålet omfatter dermed ikke amatørfodbold. Domstolen skal således heller ikke afgøre, om det er foreneligt med fællesskabsretten at kræve en transfersum, når en spiller, der hidtil har været amatør, skifter klub og herved indgår en kontrakt som professionel spiller. Det andet præjudicielle spørgsmål er ved en umiddelbar betragtning formuleret bredere, og vil ud fra ordlyden endog kunne fortolkes således, at der anmodes om en prøvelse af alle udlændingeklausulers forenelighed med fællesskabsretten - uden hensyntagen til, om der er tale om professionel fodbold eller amatørfodbold, idet der muligvis sågar sigtes til alle sportsgrene. Det fremgår imidlertid af forelæggelsesdommen, at spørgsmålet kun skulle vedrøre udlændingeklausulerne inden for professionel fodbold. Alle de parter, der har deltaget i retsforhandlingerne for Domstolen, har ligeledes med rette lagt til grund, at spørgsmålet skal forstås således.

61 De berørte forbund har med henblik på at retfærdiggøre de i sagen omhandlede regler ikke kun fremført sportslige, men også økonomiske betragtninger. Navnlig Bosman selv, men også Kommissionen og de andre deltagere i sagen, har diskuteret alle disse momenter udførligt. Det er efter min opfattelse på baggrund af sagens betydning en selvfølge, at argumenterne skal undersøges grundigt.

62 Sagens udfald har interesse for et stort antal borgere inden for Fællesskabet, som er begejstrede for fodbold. Mange dyrker selv sporten eller engagerer sig - ofte ulønnet - på anden måde i klubberne. Måske endnu større er antallet af mennesker, der er knyttet til sporten som tilskuere og navnlig følger kampene i de professionelle ligaer med interesse. Netop derfor har Domstolen og i første omgang jeg selv pligt til at undersøge de foreliggende spørgsmål fordomsfrit og nøgternt.

II - Om antagelse til realitetsbehandling af de præjudicielle spørgsmål

1. Parternes opfattelse

63 UEFA finder, at de præjudicielle spørgsmål er behæftet med formelle mangler og derfor ikke skal besvares af Domstolen. Efter UEFA's opfattelse blev Bosman's transfer til US Dunkerque netop ikke til noget, fordi UEFA's transferregler, der havde skullet finde anvendelse i det pågældende tilfælde, ikke blev overholdt. Hvis reglerne var blevet fulgt, havde transferen kunnet finde sted, og retssagen ville ikke være blevet anlagt. UEFA har under henvisning til Domstolens praksis, som jeg nærmere skal redegøre for i det følgende, gjort gældende, at en besvarelse af de forelagte spørgsmål ikke er nødvendig for afgørelsen af den for Cour d'appel de Liège verserende sag. Organisationen nærer derfor meget stor tvivl om, hvorvidt det første præjudicielle spørgsmål kan antages til realitetsbehandling. Det andet præjudicielle spørgsmål er derimod af ren hypotetisk karakter, da Bosman's karriere på intet tidspunkt er blevet generet af udlændingeklausulerne. Der er i det foreliggende tilfælde tale om en konstrueret sag, hvorved der forfølges politiske mål. De berørte parter forsøger nemlig ifølge UEFA at få Domstolen til at tage stilling til, om former for praksis, der intet har at gøre med den egentlige retssag, er forenelige med fællesskabsretten. Den forelæggende ret har da heller ikke på nogen måde begrundet, hvorfor en besvarelse af det andet præjudicielle spørgsmål skulle være nødvendig med henblik på hovedsagen.

Såfremt Domstolen ikke desto mindre måtte beslutte sig til at besvare de forelagte spørgsmål helt eller delvis, må den under alle omstændigheder gøre dette med den allerstørste omhu, da spørgsmålene drager hele fodboldsportens organisation som sådan i tvivl.

64 URBSFA har ikke i sit skriftlige indlæg beskæftiget sig med spørgsmålet om, hvorvidt de præjudicielle spørgsmål kan antages til realitetsbehandling. Under den mundtlige forhandling for Domstolen anførte forbundet, at der i det foreliggende tilfælde må sondres mellem to sager. Der er for det første tale om en retssag mellem Bosman og RC Liège. Denne kan afgøres, uden at der er behov for en præjudiciel afgørelse fra Domstolen. For det andet foreligger der en kunstig retssag, som enkelte interesseorganisationer af professionelle fodboldspillere fører mod UEFA og URBSFA. URBSFA henviste i denne forbindelse til Cour de cassation's afgørelse i hovedsagen. Forbundet gav herved udtryk for, at Domstolen bør tage hensyn til denne afgørelse i forbindelse med sin undersøgelse.

65 Også den franske, den italienske og den danske regering har gjort gældende, at udlændingeklausulerne ikke har nogen som helst betydning for hovedsagen. Retssagen drejer sig udelukkende om transfersystemets lovlighed. Det andet præjudicielle spørgsmål er derfor af ren hypotetisk karakter. Den franske regering har herved bl.a. henvist til, at udlændingeklausulerne overhovedet ikke blev omtalt i den af Bosman oprindeligt anlagte sag.

Efter at flere af deltagerne under den mundtlige forhandling for Domstolen havde beskæftiget sig med den førnævnte afgørelse fra Cour de cassation, gav den franske regerings repræsentant udtryk for den opfattelse, at Domstolen tilsyneladende på baggrund af denne afgørelse ikke længere behøver at besvare det andet præjudicielle spørgsmål, da dette muligvis ikke - eller ikke længere - eksisterer.

66 Kommissionen har i sit skriftlige indlæg i første omgang anført, at det andet præjudicielle spørgsmål ikke bør antages til realitetsbehandling, da det er af hypotetisk karakter. Under den mundtlige forhandling for Domstolen gav Kommissionens repræsentanter udtryk for, at Kommissionen havde ændret opfattelse. Jeg forstår Kommissionens bemærkninger således, at Kommissionen nu hælder til den opfattelse, at også det andet præjudicielle spørgsmål kan antages til realitetsbehandling. Dette blev dog ikke sagt udtrykkeligt.

67 Bosman har på det bestemteste afvist, at der i det foreliggende tilfælde er tale om en kunstig retssag. Han har henvist til, at den forelæggende ret har antaget hans forskellige påstande til realitetsbehandling, bl.a. på grundlag af artikel 18 i den belgiske code judiciaire, hvorefter der kan anlægges sag med henblik på at forebygge et truende alvorligt tab. Ifølge den forelæggende ret gør sagen det i henhold til de relevante regler i belgisk ret påkrævet at foretage en prøvelse af transfersystemets og udlændingeklausulernes lovlighed. Domstolen kan vanskeligt drage denne fortolkning af de nationale bestemmelser fra Cour d'appel de Liège's side i tvivl. Hvis man alligevel ville gøre dette, ville det skade den samarbejdsprocedure mellem de nationale retter og Domstolen, som er lagt til grund i EF-traktatens artikel 177. Den forelæggende ret har været bekendt med Domstolens praksis angående spørgsmålet om antagelse til realitetsbehandling af præjudicielle forelæggelser og til fulde opfyldt sine heraf følgende forpligtelser, navnlig hvad angår forpligtelsen til at begrunde anmodningen om en præjudiciel afgørelse.

Der er ifølge Bosman heller ikke tale om et misbrug af proceduren i henhold til EF-traktatens artikel 177. Han har nemlig navnlig en interesse i at få fastslået, at de i henhold til UEFA's regler tilladte udlændingeklausuler er ugyldige eller uanvendelige, da de udgør grundlaget for de regler hos de forskellige europæiske fodboldforbund, som forringer hans muligheder for at opnå ansættelse i andre medlemsstater.

Spørgsmålene opfylder således de betingelser for antagelse til realitetsbehandling, som følger af Domstolens praksis.

2. Artikel 177 og Domstolens praksis angående spørgsmålet om antagelse til realitetsbehandling af præjudicielle forelæggelser

68 I henhold til EF-traktatens artikel 177, stk. 1, har Domstolen kompetence til at afgøre præjudicielle spørgsmål om fortolkningen af EF-traktaten og om gyldigheden og fortolkningen af de på grundlag af traktaten udstedte regler og øvrige retsakter.

EF-traktatens artikel 177, stk. 2 (69), har følgende ordlyd:

»Såfremt et sådant spørgsmål rejses ved en ret i en af medlemsstaterne, kan denne ret, hvis den skønner, at en afgørelse af dette spørgsmål er nødvendig, før den afsiger sin dom, anmode Domstolen om at afgøre spørgsmålet.«

Bestemmelsens ordlyd viser, at det er de nationale retter, der afgør, om det er nødvendigt at anmode om en præjudiciel afgørelse fra Domstolen. Artikel 177 giver ikke Domstolen kompetence til at afvise at besvare sådanne præjudicielle spørgsmål.

69 Det fremgår således også af Domstolens faste praksis, at det »udelukkende [tilkommer] de nationale retsinstanser, for hvem en tvist er indbragt, og som har ansvaret for den retslige afgørelse, som skal træffes, på grundlag af omstændighederne i den konkrete sag at vurdere, såvel om en præjudiciel afgørelse er nødvendig for, at de kan afsige dom, som relevansen af de spørgsmål, de forelægger Domstolen« (70). Til støtte herfor taler også, at den nationale ret, der alene har et direkte og nøje kendskab til sagens omstændigheder, bedst er i stand til at vurdere disse spørgsmål (71). Når de af en national ret forelagte spørgsmål vedrører fortolkningen af fællesskabsretten, »er Domstolen derfor i princippet forpligtet til at træffe afgørelse herom« (72). Ikke desto mindre har Domstolen i visse tilfælde tilladt undtagelser fra denne hovedregel og afvist at besvare nogle af eller alle de forelagte spørgsmål (73).

70 Hvis man forsøger at foretage en systematisering, når man frem til, at der herved kan sondres mellem forskellige kategorier af sager. Jeg hælder til den opfattelse, at man i det væsentlige kan sondre mellem tre kategorier. Der er for det første tale om de sager, hvor den forelæggende ret ikke har givet Domstolen alle de oplysninger, som sidstnævnte har behov for for at kunne træffe en relevant afgørelse. For det andet har Domstolen afvist at besvare de forelagte spørgsmål i en række sager, hvor spørgsmålene åbenbart ikke havde nogen forbindelse med hovedsagen. For det tredje er der de sager, hvor Domstolen har afvist den præjudicielle forelæggelse, fordi den var af den opfattelse, at den nationale ret misbrugte proceduren i artikel 177. Til denne sidste kategori henregner jeg også de tilfælde, hvor Domstolen har givet udtryk for, at der var tale om generelle eller hypotetiske spørgsmål. Opdelingen kan naturligvis diskuteres, navnlig fordi grænserne mellem de to sidste af de kategorier, jeg sondrer imellem, er flydende. Man kan således bestemt også argumentere for, at de sidstnævnte sager bør henføres til den anden kategori. Den her valgte opdeling forekommer mig dog mere hensigtsmæssig af grunde, som jeg senere skal komme ind på.

71 For at kunne besvare spørgsmålet om, hvorvidt de af Cour d'appel de Liège forelagte spørgsmål kan antages til realitetsbehandling, må man efter min opfattelse først gennemgå Domstolens hidtidige praksis på området. Jeg vil herved lægge den ovenfor foretagne opdeling til grund.

72 Den første af de nævnte kategorier har først fået større betydning i den seneste tid. Domstolen har ganske vist allerede tidligere udtalt, at »nødvendigheden af at nå til en fortolkning af fællesskabsretten, som kan benyttes af den nationale domstol«, gør det påkrævet, at den retlige og faktiske sammenhæng, hvori fortolkningen ønskes, er nærmere fastlagt (74). Med henblik på at give Domstolen mulighed for at udfylde sin rolle er det »ubetinget nødvendigt, at de nationale retsinstanser i tilfælde, hvor grundene til, at de finder, at en besvarelse af deres spørgsmål er nødvendig for tvistens løsning, ikke klart fremgår af sagen, redegør for disse« (75). I de tilfælde, hvor de således krævede oplysninger ikke er blevet givet, har Domstolen erklæret, at der ikke kan gives nogen brugbar besvarelse af de forelagte spørgsmål (76).

73 Synspunktet har dog først fået større betydning efter Domstolens dom af 26. januar 1993 i Telemarsicabruzzo-sagen (77). Domstolen udtalte i denne dom med udgangspunkt i sin tidligere praksis, at det »for at opnå en fortolkning af fællesskabsretten, som den nationale ret kan bruge, [er] påkrævet, at denne giver en beskrivelse af de faktiske omstændigheder og de regler, som de forelagte spørgsmål hænger sammen med, eller i alt fald forklarer de faktiske forhold, der er baggrunden for dens spørgsmål« (78). Domstolen understregede, at dette navnlig gælder på konkurrenceområdet, som »er karakteriseret ved komplekse faktiske og retlige omstændigheder«. Da forelæggelseskendelserne ikke indeholdt oplysninger af denne art, afviste Domstolen at besvare de præjudicielle spørgsmål (79).

Det er umiskendeligt, at Domstolen dermed fulgte et råd fra generaladvokaten, der havde foreslået en »noget mere restriktiv holdning fra Domstolens side« i relation til spørgsmålet om de krav, der skal stilles til forelæggelseskendelserne (80).

74 Domstolen har bekræftet denne opfattelse i flere senere afgørelser (81). Den har herved samtidig erindret om, at kravet ikke blot skal gøre det muligt for Domstolen at give en brugbar besvarelse, men også skal give medlemsstaterne og andre interesserede parter mulighed for på fornuftig vis at gøre brug af deres ret til at afgive indlæg i henhold til artikel 20 i EØF-statutten for Domstolen (82).

75 Det er indlysende, hvilken tankegang der er fulgt i alle disse sager. Domstolen kan som regel kun besvare de af en national ret forelagte spørgsmål på hensigtsmæssig vis, såfremt den er bekendt med omstændighederne i hovedsagen. Det er imidlertid min opfattelse, at der herved må anlægges en velvillig vurdering. En afvisning af en anmodning om en præjudiciel afgørelse på grund af en mangelfuld fremstilling af sagens faktiske og retlige baggrund bør derfor være forbeholdt undtagelsestilfælde. I flere af de her nævnte sager forekommer Domstolen mig at have anlagt en uforholdsmæssig streng vurdering.

76 Den første af de sager, der må henregnes til den anden kategori af sager, er Domstolens dom af 16. juni 1981 i Salonia-sagen (83). Domstolen henviste i denne dom til, at artikel 177 hviler »på en klar adskillelse mellem de nationale retters og Domstolens kompetence« og ikke giver Domstolen mulighed for at kritisere grundene til en anmodning om præjudiciel afgørelse. Domstolen udtalte videre:

»Det er derfor kun muligt at afvise en anmodning fra en national ret, hvis det viser sig, at den fortolkning af fællesskabsretten eller den efterprøvelse af en fællesskabsregels gyldighed, som den pågældende ret har anmodet om, benbart savner enhver forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand« (84).

77 I Salonia-sagen var disse betingelser ikke opfyldt, hvorfor Domstolen besvarede de forelagte spørgsmål. Det forholdt sig anderledes i den i 1990 afgjorte Falciola-sag (85), som her kort skal behandles som et eksempel på den pågældende kategori af sager. Hovedsagen drejede sig om et vejarbejdsprojekt, som ifølge oplysningerne fra den forelæggende ret faldt inden for anvendelsesområdet for visse EF-direktiver om offentlige bygge- og anlægskontrakter. De præjudicielle spørgsmål havde tilsyneladende ingen forbindelse med hovedsagen. Det fremgik af grundene til forelæggelseskendelsen, at denne i sidste ende sigtede mod at opnå en afgørelse fra Domstolen om, hvorvidt de italienske domstole efter indførelsen af den italienske lov nr. 117/88 af 13. april 1988 om dommeres erstatningsansvar for skade forvoldt under udøvelsen af judicielle funktioner, fortsat kunne give de garantier, som fællesskabsretten måtte kræve, for at de kunne udøve deres hverv som fællesskabsdommere på tilfredsstillende måde (86). Domstolen nåede frem til det resultat, at det for den italienske ret blot drejede sig om den »psykologiske effekt«, som vedtagelsen af den nævnte italienske lov kunne have på visse dommere. Da der åbenbart ikke var nogen forbindelse til fællesskabsretten, erklærede Domstolen sig for inkompetent til at besvare de forelagte spørgsmål (87).

78 Domstolen har såvel i Falciola-sagen som i en lang række andre sager gentaget og bekræftet de ovenfor citerede betragtninger bag Salonia-dommen (88).

79 Det må dog konstateres, at Domstolen i en række andre afgørelser udelukkende har set på, om den fortolkning af fællesskabsretten, der anmodes om, »savner enhver forbindelse« med hovedsagen (89). Antallet af sådanne afgørelser tyder på, at Domstolen her bevidst har undladt at anvende det yderligere kriterium, hvorefter den manglende forbindelse skal være benbar. Om dette rent faktisk har været tilfældet, forekommer imidlertid tvivlsomt af flere grunde. For det førte henvises der i alle disse domme til afgørelsen i Salonia-sagen, hvor muligheden for at undlade at besvare et præjudicielt spørgsmål netop var gjort afhængig af det pågældende yderligere kriterium. For det andet har Domstolen i en kendelse af 16. maj 1994 under udtrykkelig henvisning til Salonia-dommen og Falciola-kendelsen talt om en »fast praksis« (90). Endelig kan man ikke se nogen tidsmæssig rækkefølge. Der er skiftevis truffet afgørelser, hvori kriteriet bliver nævnt, og afgørelser, hvori der ikke henvises til kriteriet.

80 Under alle omstændigheder synes udelukkende den opfattelse, hvorefter Domstolen kun er berettiget til at afvise en præjudiciel forelæggelse, såfremt den helt benbart savner forbindelse til hovedsagen, at være acceptabel. Det skal bemærkes, at Domstolens praksis ikke kan støttes på ordlyden af artikel 177. Som det med rette fastslås i Salonia-dommen, hviler denne bestemmelse på en »klar adskillelse mellem de nationale retters og Domstolens kompetence«. Domstolen kan derfor - hvis overhovedet - kun undtagelsesvis foretage en prøvelse af nødvendigheden af en præjudiciel afgørelse. Domstolens beføjelse må derfor begrænses til de tilfælde, hvor der benbart ikke er nogen forbindelse mellem hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål. Hvis man udelukkende lagde vægt på, om der objektivt mangler en sådan forbindelse, ville den i artikel 177 forudsatte kompetencefordeling blive forvandlet til det modsatte. Dette er efter min opfattelse uacceptabelt.

81 Endelig skal der som det første eksempel fra den tredje kategori af sager henvises til Domstolens afgørelser i sagen Foglia mod Novello. Hovedsagen for den italienske ret var en sag mellem en italiensk vinhandler og en kunde, der ligeledes var italiener. Mariella Novello havde aftalt med vinhandleren, at de købte kartoner italiensk hedvin skulle sendes til Frankrig, og at eventuelle afgifter, som de italienske eller franske myndigheder måtte opkræve i strid med EF-traktatens bestemmelser om frie varebevægelser, ikke skulle bæres af hende. Der blev indsat en lignende bestemmelse i aftalen mellem vinhandleren og det firma, som skulle stå for transporten. De franske myndigheder pålagde de importerede varer visse afgifter, som transportfirmaet betalte og afkrævede vinhandleren. Denne anlagde derpå sag mod Novello med påstand om betaling af de pågældende beløb. Den nationale ret forelagde Domstolen flere spørgsmål vedrørende de franske afgiftsbestemmelsers forenelighed med EF-traktaten. I sin dom af 11. marts 1980 afviste Domstolen at besvare spørgsmålene, idet den navnlig bemærkede, at konstruktionens »kunstige karakter« var åbenbar (91).

82 Den nationale ret forelagde derefter Domstolen endnu en anmodning om præjudiciel afgørelse. I sin på grundlag heraf afsagte dom (92) bekræftede Domstolen sin afvisning af at besvare de præjudicielle spørgsmål, idet den nærmere redegjorde for grundene hertil.

Domstolen udtalte, at det som udgangspunkt er de nationale domstole, der afgør, om en præjudiciel afgørelse er nødvendig, og at de herved råder over »skønsmæssige beføjelser« (93). Der gælder dog herved visse grænser:

»Det må nemlig fremhæves, at artikel 177 ikke tillægger Domstolen som opgave at udøve responderende virksomhed vedrørende generelle eller hypotetiske spørgsmål, men at bidrage til justitsforvaltningen i medlemsstaterne. Domstolen savner således kompetence til at besvare fortolkningsspørgsmål, der stilles i forbindelse med processuelle arrangementer, som parterne har konstrueret med henblik på at formå Domstolen til at tage stilling til nærmere bestemte problemer i fællesskabsretten, og som ikke er udtryk for et objektivt behov i forbindelse med løsningen af en retstvist. Fastslår Domstolen i et sådant tilfælde, at den savner kompetence, er der på ingen måde tale om et indgreb i den nationale domstols kompetenceområde, men om at afværge, at artikel 177-proceduren anvendes til andre formål end dem, hvortil den er beregnet« (94).

Domstolen udtalte videre, at Domstolen ved udøvelsen af den dømmende myndighed, den har fået tillagt ved artikel 177, »ikke alene (skal tage hensyn) til de i sagen deltagende parters interesser, men også til Fællesskabets og medlemsstaternes interesser«. Dette ville ikke være tilfældet, såfremt Domstolen uden videre ville lægge den nationale rets vurdering af nødvendigheden af en præjudiciel afgørelse til grund »i de undtagelsestilfælde, i hvilke skønnet kan være af betydning for artikel 177-procedurens rette funktion« (95). Den »samarbejdsånd«, som præger artikel 177, indebærer nemlig et krav om, »at de nationale domstole ved brugen af de muligheder, artikel 177 giver, tager hensyn til den opgave, som Domstolen alene varetager på området« (96).

83 Den i denne afgørelse foretagne konstatering af, at Domstolen ikke i henhold til artikel 177 har til opgave at besvare generelle eller hypotetiske spørgsmål, er siden blevet gentaget af Domstolen i flere domme (97). Det skal dog bemærkes, at dette aspekt kun udgør en del af de betragtninger, der lå til grund for Domstolens afgørelser i sagen Foglia mod Novello. Disse domme var efter min opfattelse i den sidste ende baseret på, at proceduren i artikel 177 ikke må misbruges. I det konkrete tilfælde bestod misbruget formentlig i, at de involverede parter tilsyneladende var enige om at forsøge at rejse tvivl om franske bestemmelsers forenelighed med fællesskabsretten ved hjælp af en af dem konstrueret retssag for en italiensk domstol.

84 At den pågældende retspraksis faktisk hviler på betragtningen om et misbrug, fremgår særlig tydeligt af to allerede nævnte domme fra 1990, som samtidig nævner begrundelsen for at behandle sagerne i den anden kategori. I dommen i sagen Gmurzynska-Bscher knyttede Domstolen således følgende forbehold til hovedreglen om, at det er de nationale domstole, der skal afgøre, om en præjudiciel afgørelse er nødvendig:

»Det ville kun forholde sig modsat, såfremt det var klart, at proceduren efter traktatens artikel 177 blev anvendt i strid med sit formål og i virkeligheden tilsigtede at foranledige Domstolen til at træffe afgørelse om en konstrueret tvist, eller såfremt det er åbenlyst, at den fællesskabsretlige bestemmelse, som er forelagt Domstolen til fortolkning, ikke finder anvendelse« (98).

Samme udtalelse findes i dommen i Dzodzi-sagen (99).

85 Der er ikke behov for nogen nærmere forklaring på, hvorfor denne retspraksis i princippet ikke giver anledning til betænkeligheder. Såfremt proceduren i artikel 177 bliver misbrugt, kan Domstolen afvise at besvare de forelagte spørgsmål. Det skal imidlertid i hvert enkelt tilfælde undersøges meget nøje, om der faktisk foreligger et sådant misbrug.

3. Prøvelse af, om de præjudicielle spørgsmål fra Cour d'appel de Liège kan antages til realitetsbehandling

86 Betragter man spørgsmålene fra Cour d'appel de Liège på baggrund af det ovenfor anførte, kan der vel ikke være nogen rimelig tvivl om, at der ikke er tale om en sag fra den første kategori, da det på ingen måde kan hævdes, at den nationale ret ikke har oplyst Domstolen om den faktiske og retlige sammenhæng, rettens spørgsmål indgår i.

87 Forelæggelsesdommen omfatter godt 80 tætskrevne sider. Den indeholder ikke blot en udførlig beskrivelse af sagens faktiske omstændigheder, men også en redegørelse for de retlige betragtninger, der har fået den nationale ret til at antage sagerne til realitetsbehandling og forelægge de præjudicielle spørgsmål for Domstolen. Det er de færreste forelæggelsesafgørelser fra nationale retter, der er så grundige og udførlige som den foreliggende.

88 Det er imidlertid korrekt, at forelæggelsesdommen først og fremmest beskæftiger sig med spørgsmål, som vedrører transfersystemet. Problematikken omkring udlændingeklausulerne bliver derimod kun behandlet relativt kort. Man kan ikke desto mindre tydeligt se de væsentligste punkter i den forelæggende rets argumentation. Disse kan gengives således: Den pågældende del af Bosman's påstande sigter mod at få fastslået, at udlændingeklausulerne er ugyldige eller ikke finder anvendelse på ham. Det er til støtte herfor gjort gældende, at klausulerne for Bosman indebærer en alvorlig trussel mod hans fremtidige karriere. Spørgsmålet om, hvorvidt påstanden kan antages til realitetsbehandling, skal efter Cour d'appel de Liège's opfattelse vurderes på grundlag af situationen på det tidspunkt, hvor sagen blev anlagt. På dette tidspunkt opfyldte Bosman ifølge den forelæggende ret de i henhold til artikel 18 i den belgiske code judiciaire gældende betingelser for, at en sag kan antages til realitetsbehandling, da det ikke kunne udelukkes, at han efter udløbet af sin kontrakt med klubben Réunion ville finde en ny klub uden for Belgien, men inden for Fællesskabet. Den nationale ret fandt derfor, at sagen for så vidt kunne antages til realitetsbehandling.

Efter rettens opfattelse var det således muligt, at Bosman ville søge en udenlandsk klub inden for Fællesskabet. Udlændingeklausulerne ville herved udgøre en forhindring. Ud fra disse betragtninger havde Bosman derfor en interesse i på forhånd at få fastslået, at klausulerne ikke måtte anvendes over for ham. Der skulle i dette øjemed indhentes en præjudiciel afgørelse fra Domstolen, da det endnu ikke var fuldstændig afklaret, om udlændingeklausulerne er forenelige med fællesskabsretten.

89 Betragtningerne er kortfattede, men gør det uden videre muligt at forstå den nationale rets tankegang. Det er udelukkende det, det kommer an på. Det spiller i denne forbindelse ingen rolle, om den nationale rets opfattelse er rigtig eller blot plausibel. Det kræves kun, at Domstolen sættes i stand til at træffe en brugbar præjudiciel afgørelse med kendskab til omstændighederne i hovedsagen. Dette krav opfylder forelæggelsesdommen efter min mening.

90 Det er vanskeligere at vurdere, om der eventuelt på baggrund af sagerne i den anden kategori kan være betænkeligheder ved at antage anmodningen om en præjudiciel afgørelse til realitetsbehandling. Spørgsmålet er med andre ord, om de præjudicielle spørgsmål åbenbart savner enhver forbindelse med »realiteten i hovedsagen eller dennes genstand«. Vanskelighederne knytter sig dog kun til det andet spørgsmål. UEFA's og URBSFA's forsøg på at rejse tvivl om, hvorvidt det første præjudicielle spørgsmål kan antages til realitetsbehandling, er ikke overbevisende. Det er ikke afgørende for nærværende sags udfald, om Bosman's transfer til US Dunkerque ville være kommet i stand, såfremt UEFA's angiveligt anvendelige bestemmelser var blevet anvendt korrekt. Dette spørgsmål har højst betydning for besvarelsen af spørgsmålet om, hvem der umiddelbart er ansvarlig for, at klubskiftet ikke blev til noget. Bosman har imidlertid rejst det videregående spørgsmål, om transferordningen som sådan er lovlig. Det er med henblik på besvarelsen af dette spørgsmål uden tvivl nødvendigt at indhente en præjudiciel afgørelse fra Domstolen. Såfremt det måtte vise sig, at transferreglerne er retsstridige, vil dette påvirke den nationale rets afgørelse. Der er således klart en forbindelse mellem den fortolkning af fællesskabsretten, der anmodes om i det første præjudicielle spørgsmål, og hovedsagen.

91 Også det andet præjudicielle spørgsmål har forbindelse med hovedsagens »genstand«. Denne bestemmes ud fra sagsøgerens påstande. Under sagen for de nationale retsinstanser har sagsøgeren nedlagt påstand om, at det fastslås, at udlændingeklausulerne ikke kan anvendes over for ham. Det er til støtte for påstanden gjort gældende, at udlændingeklausulerne er i strid med fællesskabsretten. Jeg kan ikke se, hvorledes man under disse omstændigheder kan være i tvivl om, at der er en forbindelse mellem den fortolkning af fællesskabsretten, der anmodes om, og hovedsagen.

92 Dette bekræftes efter min opfattelse, hvis man kaster et blik på de hidtidige afgørelser, hvorved Domstolen i sådanne tilfælde har afvist at besvare de forelagte spørgsmål. De faktiske omstændigheder, der lå til grund for kendelsen i Falciola-sagen, er beskrevet i det foregående (100). Det kunne ved den lejlighed uden videre konstateres, at de præjudicielle spørgsmål intet havde at gøre med hovedsagen. Dette er som allerede nævnt ikke tilfældet her. I Lourenço Dias-sagen (101) drejede hovedsagen for den forelæggende portugisiske ret sig om et nyt køretøj, der var fremstillet i 1989 og importeret fra Frankrig. Domstolen afviste at besvare seks af de otte forelagte spørgsmål, eftersom de »klart ikke har nogen forbindelse med realiteten i tvisten i hovedsagen« (102). To eksempler skulle i tilstrækkelig grad kunne illustrere dette. Det første præjudicielle spørgsmål vedrørte import af brugte motorkøretøjer, mens det syvende spørgsmål drejede sig om køretøjer fremstillet før 1951 (103). I det foreliggende tilfælde er det derimod klart, at de forelagte spørgsmål vedrører de faktiske omstændigheder, som den forelæggende retsinstans skulle træffe afgørelse om. I sin anden kendelse i Monin-sagen fastslog Domstolen, at de forelagte spørgsmål kun kunne have betydning for en eventuel erstatningssag mod den franske forvaltning og for en sag ved det franske konkurrenceråd. Den forelæggende dommer skulle imidlertid kun varetage visse opgaver i forbindelse med en konkurs. Ingen af de nævnte sager verserede for den pågældende dommer eller kunne indbringes for denne. Den forelæggende dommer havde derfor ikke til opgave at anvende de omhandlede fællesskabsretlige bestemmelser (104). I det foreliggende tilfælde har den nationale ret derimod netop fastslået, at den er kompetent til at træffe afgørelse i den for retten indbragte sag. Endnu større betydning synes der i denne forbindelse af måtte tillægges dommen i sagen Corsica Ferries (105). Domstolen fastslog i denne dom, at Kommissionen med rette havde anført, at den begæring, den forelæggende ret skulle træffe afgørelse om, kun vedrørte bestemte forhold. Det blev derfor afvist at besvare de præjudicielle spørgsmål, der vedrørte andre forhold (106). Som nævnt gentagne gange har Bosman imidlertid under sagen for de nationale domstole netop nedlagt påstand om, at det fastslås, at udlændingeklausulerne ikke kan anvendes over for ham. Kendelsen i La Pyramide-sagen er meget kortfattet, men begrundelsen synes at svare til den, Domstolen anvendte i Corsica Ferries-sagen (107).

93 Der er således efter min opfattelse ikke tale om en manglende forbindelse mellem det andet præjudicielle spørgsmål og genstanden for hovedsagen. Selv om man ikke måtte være enig heri, skal det erindres, at det kun kan komme på tale at afvise spørgsmålet, såfremt der benbart mangler en sådan forbindelse. Dette kan der under alle omstændigheder på baggrund af ovenstående ikke være tale om.

94 I begrundelserne for de afgørelser, der må henregnes til denne kategori af sager, lægges der imidlertid ikke kun vægt på den manglende forbindelse mellem den ønskede fortolkning af fællesskabsretten og hovedsagens genstand, idet det samtidig nævnes, at der også skal være en sådan forbindelse for så vidt angår realiteten i hovedsagen (108). Denne betragtning, som ikke har spillet nogen rolle for de ovenfor behandlede domme fra denne kategori af sager, har tydeligvis tilknytning til den begrundelse, Domstolen har anvendt i domme i den tredje kategori af sager. Spørgsmålet om »realiteten« i en sag kan nemlig kun indebære, at det skal undersøges, om der egentlig ikke er tale om en fiktiv eller konstrueret tvist. Dette skal jeg straks komme ind på i forbindelse med min undersøgelse af, hvilken betydning for nærværende sag dommene fra den tredje kategori af sager har.

95 Forinden skal jeg imidlertid behandle de argumenter, der er støttet på Cour de cassation's afgørelse af 30. marts 1995, idet undersøgelsen af disse argumenter mest hensigtsmæssigt synes at kunne foretages på dette sted. Den af den franske regering fremførte betragtning om, at det andet præjudicielle spørgsmål muligvis er bortfaldet som følge af denne afgørelse, kan ikke stå for en nærmere undersøgelse. Det pågældende spørgsmål var ikke umiddelbart genstand for sagen for Cour de cassation, som derfor ikke beskæftigede sig med spørgsmålet. I dommens præmisser redegør retten for sin opfattelse, hvorefter Cour d'appel de Liège i sin dom af 1. oktober 1993 ikke har fastslået, at Bosman's påstand om, at det fastslås, at URBSFA's regler om udlændinge ikke kan anvendes over for ham, kan antages til realitetsbehandling. Dette kan absolut betragtes som en ændring af den forelæggende rets dom, da denne ret - som allerede nævnt - havde bestemt, at samtlige påstande kunne antages til realitetsbehandling. Efter min opfattelse begrænser afgørelsen sig dog for så vidt til en berigtigelse af en mulig fejl fra Cour d'appel de Liège's side. Det er rigtigt, at det belgiske forbunds udlændingeklausul på ingen måde kan berøre den belgiske statsborger Bosman's rettigheder. Dette har imidlertid ingen konsekvenser for bedømmelsen af det andet præjudicielle spørgsmål vedrørende udlændingeklausulerne, da Bosman også over for UEFA har nedlagt en tilsvarende påstand om reglernes uanvendelighed, og da denne påstand vedrører UEFA's regler eller de nationale forbunds på grundlag heraf indførte regler.

96 Jeg vil nu vende mig mod sagerne fra den tredje kategori, som er af afgørende betydning for spørgsmålet om, hvorvidt de præjudicielle spørgsmål kan antages til realitetsbehandling. Som nævnt er flere af de i sagen deltagende parter af den opfattelse, at det med det andet præjudicielle spørgsmål forsøges at få Domstolen til at tage stilling til generelle eller hypotetiske spørgsmål. UEFA og URBSFA har desuden gjort gældende, at der er tale om en fiktiv eller konstrueret tvist.

97 Man kan ikke komme uden om, at såvel den ene som den anden opfattelse har en vis berettigelse. Dette gælder imidlertid kun for så vidt angår det andet præjudicielle spørgsmål. Hvad angår spørgsmålet om transfersystemets forenelighed med fællesskabsretten, kan der ikke være nogen tvivl om, at Bosman's hensigter er både legitime og forståelige. Bosman har som følge af den omhandlede - korrekte eller forkerte - anvendelse af transferreglerne lidt et tab, som han ønsker at opnå erstatning for ved de nationale domstole. Han er i sin gode ret til herved samtidig at sætte spørgsmålstegn ved lovligheden af transfersystemet som sådant.

Det er derimod ikke lige så indlysende, hvorfor han også går til angreb på udlændingeklausulerne. Bosman ses ikke hidtil som følge af anvendelsen af klausulerne i et konkret tilfælde at være blevet forhindret i at udøve sit erhverv som fodboldspiller. Der er med rette blevet henvist til, at han allerede har spillet for udenlandske klubber. Hans problemer med at finde en ny klub efter begivenhederne i sommeren 1990 må formentlig - bortset fra andre omstændigheder - snarere henføres til den boykot, der synes at være blevet iværksat mod ham, end til hans statsborgerskab. Man kan derfor absolut hævde, at muligheden for, at anvendelsen af udlændingeklausulerne fremover vil kunne blive til ulempe for Bosman, er af yderst tvivlsom og ren hypotetisk karakter.

Desuden er det værd at bemærke, at spørgsmålet om eventuelle ulemper som følge af anvendelsen af udlændingeklausulerne hverken spillede en rolle i den oprindeligt anlagte sag eller i sagen om foreløbige forholdsregler. Spørgsmålet synes først at have fået betydning i forbindelse med den sag, Bosman anlagde i august 1991. De betragtninger, hvormed den forelæggende ret forsøger at begrunde den opfattelse, at spørgsmålet allerede fra begyndelsen har indgået i Bosman's påstande, forekommer mig ikke at være hævet over enhver tvivl.

98 Det er derfor absolut muligt, at Domstolen på baggrund af sin hidtidige praksis når frem til, at det andet præjudicielle spørgsmål må afvises fra realitetsbehandling. Jeg vil imidlertid på det bestemteste anbefale Domstolen at undlade at træffe en sådan afgørelse. Det er efter min opfattelse ikke tilstrækkeligt at lægge vægt på, at det præjudicielle spørgsmål hviler på nogle - muligvis - hypotetiske faktiske omstændigheder. Der skal tværtimod lægges vægt på formålet med muligheden for at afvise et præjudicielt spørgsmål. En sådan undersøgelse fører efter min opfattelse til, at det er muligt, men hverken nødvendigt eller hensigtsmæssigt, at afvise det præjudicielle spørgsmål. Der skal i det følgende redegøres for grundene hertil.

99 Forinden skal jeg dog kort beskæftige mig med spørgsmålet om det præjudicielle spørgsmåls hypotetiske karakter. Sagen for de belgiske domstole sigter mod at afværge et fremtidigt tab. Det skulle ikke være nødvendigt at give nogen mere udførlig begrundelse for, at den omstændighed, at der kun er tale om et tab, der kan forventes i fremtiden, er uden betydning i den foreliggende sammenhæng. Et præjudicielt spørgsmål er ikke af hypotetisk karakter, blot fordi den situation, der ligger til grund for spørgsmålet, endnu ikke er indtrådt. Et forebyggende anerkendelsessøgsmål er et vigtigt middel til at sikre en effektiv retsbeskyttelse. En ret, som skal behandle et sådant søgsmål, skal derfor også have mulighed for at forelægge Domstolen spørgsmål om fortolkningen af den anvendelige fællesskabsret.

Det er på den anden side klart, at denne mulighed ikke kan være ubegrænset. Da Domstolen, som den selv med rette har fastslået, i henhold til EF-traktatens artikel 177 har den opgave at »bidrage til justitsforvaltningen i medlemsstaterne« (109), behøver den kun at træde i funktion, når der rent faktisk er behov for dens bistand. Dette er ikke tilfældet, såfremt der er tale om rent hypotetiske spørgsmål, hvis besvarelse ikke bidrager til justitsforvaltningen i medlemsstaterne. Dette må også gælde for søgsmål af den her omhandlede art.

100 Af tilsvarende grunde gælder der også i henhold til national ret begrænsninger for, hvornår sådanne søgsmål kan antages til realitetsbehandling. De nationale domstole skal kun træde i funktion, når dette virkelig er nødvendigt. Ifølge oplysningerne fra den forelæggende ret gælder der således i henhold til den allerede omtalte artikel 18 i den belgiske code judiciaire flere betingelser for, at en sådan sag kan antages til realitetsbehandling. Dette kan i henhold til bestemmelsen bl.a. kun ske, såfremt den omhandlede rettighed for alvor og ikke kun hypotetisk er truet. Eftersom Cour d'appel de Liège i det foreliggende tilfælde har bestemt, at sagen skal antages til realitetsbehandling, har den øjensynlig været af den opfattelse, at sagen på ingen måde kun er af hypotetisk karakter.

101 Denne opfattelse hos den nationale ret er ikke bindende for Domstolen. Cour d'appel de Liège skulle træffe afgørelse om, hvorvidt den ved denne ret anlagte sag skulle antages til realitetsbehandling. Domstolen skal derimod inden for rammerne af EF-traktatens artikel 177 vurdere, om det præjudicielle spørgsmål sigter mod at opnå en stillingtagen til et hypotetisk spørgsmål. Det er dog klart, at Domstolen skal tage hensyn til den nationale rets opfattelse. Det fremgår af Domstolens faste praksis, at den nationale ret bedst kan bedømme, om der er behov for en præjudiciel afgørelse fra Domstolen. Domstolen bør kun undtagelsesvis, når dette er begrundet, sætte sig ud over den nationale rets vurdering. Dette taler allerede imod at afvise det omhandlede præjudicielle spørgsmål i nærværende sag fra realitetsbehandling.

102 Hertil kommer, at den forelæggende ret har været bekendt med Domstolens praksis vedrørende spørgsmålet om eventuel afvisning af præjudicielle spørgsmål og kort har rekapituleret denne praksis i forelæggelsesdommen. Når Cour d'appel de Liège alligevel har forelagt det andet præjudicielle spørgsmål, betyder dette, at retten uanset den pågældende retspraksis var af den opfattelse, at den havde behov for Domstolens besvarelse af spørgsmålet for at kunne træffe afgørelse i den for retten verserende sag. Også dette skal Domstolen tage hensyn til i denne forbindelse.

103 Som allerede antydet, synes spørgsmålet om det præjudicielle spørgsmåls eventuelle hypotetiske karakter imidlertid ikke at være afgørende. Spørgsmålet er snarere, om der i det foreliggende tilfælde kan konstateres et misbrug af proceduren i artikel 177, som ville berettige Domstolen til at afvise det præjudicielle spørgsmål. Spørgsmålet er således, om proceduren i artikel 177 i det foreliggende tilfælde er blevet anvendt »til andre formål end dem, hvortil den er beregnet«, jf. Domstolens formulering i Foglia-dommen (110).

104 Domstolen bemærkede i den pågældende dom, at proceduren i artikel 177 giver Domstolen til opgave at »bidrage til justitsforvaltningen i medlemsstaterne« (111). Bidraget består i, at Domstolen giver de nationale retter et for dem bindende svar vedrørende fortolkningen af fællesskabsretten, som de har behov for, for at kunne træffe afgørelse i de for dem verserende sager. Denne opgave er en udløber af Domstolens generelle opgave, som i henhold til EF-traktatens artikel 164 er at værne om lov og ret ved fortolkningen og anvendelsen af traktaten. Domstolen behøver derfor efter min opfattelse kun at træde i funktion i henhold til EF-traktatens artikel 177, i det omfang det er nødvendigt med henblik på at udføre denne opgave. Proceduren i artikel 177 ville således blive misbrugt, såfremt der forelægges Domstolen spørgsmål, hvis besvarelse ikke ville bidrage til justitsforvaltningen i medlemsstaterne.

105 Med henblik på at afgøre, om der i nærværende tilfælde kan siges at foreligge et sådant misbrug, skal der først foretages en nærmere undersøgelse af Domstolens to vigtigste domme på området, nemlig Foglia- og Meilicke-dommene. I Meilicke-sagen (112) var hovedsagen anlagt ved en tysk ret af en aktionær mod selskabets direktion med påstand om udlevering af bestemte oplysninger. Oplysningerne drejede sig umiddelbart om en af selskabet gennemført kapitaludvidelse og om anvendelsen af de således opnåede midler. Det egentlige spørgsmål var imidlertid, om den af Bundesgerichtshof's Anden Afdeling udviklede doktrin om skjulte apportindskud var forenelig med de relevante fællesskabsbestemmelser. De præjudicielle spørgsmål vedrørte fortolkningen af disse fællesskabsbestemmelser. Den forelæggende ret bemærkede, at sagsøgerens påstand ikke kunne tages til følge, såfremt Bundesgerichtshof's nævnte praksis måtte være uforenelig med fællesskabsretten.

Domstolen bemærkede, at det på baggrund af oplysningerne fra den forelæggende ret ikke var afklaret, om Bundesgerichtshof's pågældende praksis overhovedet var relevant for sagen, og den konkluderede på den baggrund, at de præjudicielle spørgsmål var af hypotetisk karakter. Desuden fandt Domstolen, at den nationale ret ikke havde givet den alle de oplysninger, som var nødvendige for en besvarelse af de forelagte spørgsmål. Af disse grunde afviste Domstolen de præjudicielle spørgsmål fra realitetsbehandling (113).

Denne begrundelse lader mange spørgsmål ubesvarede. Den bliver mere forståelig, hvis man sammenholder den med generaladvokat Tesauro's klare udtalelser. Generaladvokaten gjorde opmærksom på, at Meilicke under sagen for den nationale ret (og allerede på et tidligere tidspunkt) havde givet udtryk for den opfattelse, at Bundesgerichtshof's omhandlede praksis var i strid med fællesskabsretten. Meilicke indtog således et standpunkt, der ville føre til, at der ikke ville kunne gives ham medhold. Generaladvokat Tesauro fremsatte derfor følgende bemærkning, der er lige så korrekt, som den er kortfattet: »Den ved den forelæggende ret verserende sag er tydeligvis 'konstrueret' af sagsøgeren« (114).

106 Nærværende sag kan ikke sammenlignes med den netop omtalte. Det præjudicielle spørgsmål berører den af Bosman anlagte sag umiddelbart. Bosman er desuden af den opfattelse, at udlændingeklausulerne strider mod fællesskabsretten. Det er en af forudsætningerne for, at han kan vinde sagen for de belgiske domstole, at denne opfattelse er rigtig.

107 De faktiske omstændigheder i Foglia-sagen er beskrevet i det foregående. Man lægger mærke til tre forhold. For det første er det klart, at der i dette tilfælde åbenbart var tale om, at alle involverede parter var enige om at forsøge at opnå en præjudiciel afgørelse fra Domstolen. For det andet lagde Domstolen tydeligvis vægt på, at der i den pågældende sag var tale om, at der blev rejst tvivl om bestemmelserne i en medlemsstat gennem en konstrueret retssag i en anden medlemsstat. Dette nævnes ikke i dommen, men bemærkningen om de hensyn til medlemsstaternes interesser, Domstolen skal tage (115), er efter min mening tydelig nok. For det tredje er det åbenbart, at afvisningen af de præjudicielle spørgsmål ikke fik nogen konsekvenser, da enhver ret, der måtte blive stillet over for en reel tvist vedrørende de franske bestemmelser, fortsat havde mulighed for at anmode Domstolen om en præjudiciel afgørelse af de pågældende spørgsmål. Således havde eksempelvis det firma, der skulle stå for transporten af vinen, eller en af de andre involverede parter kunnet anfægte de franske myndigheders ansættelse af de omhandlede afgifter for de kompetente franske domstole. Disse havde herefter kunnet anmode Domstolen om en præjudiciel afgørelse.

108 I det foreliggende tilfælde er det for det første klart, at tvisten for de belgiske domstole i det højeste kan være »konstrueret« eller »fiktiv«, for så vidt angår sagsøgerens påstande. De sagsøgte forbund kan netop ikke acceptere Bosman's fremgangsmåde, og de gør gældende, at det præjudicielle spørgsmål ikke kan antages til realitetsbehandling. Det er ikke mindst under den mundtlige forhandling for Domstolen blevet klart, at der i denne sag er tale om en reel og på ingen måde »fiktiv« eller »konstrueret« tvist.

109 Hvad angår spørgsmålet om, hvorvidt hovedsagen eventuelt er anlagt ved en ret i en medlemsstat på en sådan måde, at det kan bringe de rettigheder, som andre medlemsstater eller andre berørte parter i andre medlemsstater har, i fare, ville der herved højst kunne være tale om UEFA, som ikke har hjemsted i Belgien, men derimod i Schweiz. Med samme begrundelse har UEFA i hovedsagen gjort gældende, at de belgiske domstole ikke er kompetente. Der er imidlertid ingen tvivl om, at UEFA's regler bl.a. gælder i alle Fællesskabets medlemsstater. Derfor kan domstolene i hver enkelt medlemsstat rejse spørgsmålet om reglernes forenelighed med fællesskabsretten. Endelig skal der henvises til, at dette spørgsmål slet ikke ville kunne behandles eller forelægges Domstolen i henhold til EF-traktatens artikel 177 af de schweiziske domstole.

110 Jeg når altså frem til det resultat, at de forelagte spørgsmål efter ordlyden af artikel 177 og ligeledes efter den seneste retspraksis i relation hertil kan antages til realitetsbehandling.

111 Også selv om man ikke måtte være enig i denne konklusion på baggrund af den seneste retspraksis, kan man ikke komme uden om, at Domstolen i det højeste har ret, men på ingen måde pligt til at afvise de(t) forelagte spørgsmål fra realitetsbehandling. Spørgsmålet er dermed, om Domstolen bør gøre brug af denne mulighed.

112 Grunden til, at jeg vil besvare dette spørgsmål benægtende, er, at jeg ikke kan se, hvorledes spørgsmålet om udlændingeklausulernes forenelighed med EF-traktatens artikel 48 (for så vidt angår artikel 85 og 86 kan situationen være en anden) skulle kunne nå frem til Domstolen på anden måde. Selv om Kommissionen længe har kritiseret klausulerne, har den ikke indledt en traktatbrudsprocedure i henhold til artikel 169, da den af formelle grunde har anset det for tvivlsomt, om en sådan procedure ville kunne gennemføres med et positivt resultat (116). Ingen national ret har anmodet Domstolen om en præjudiciel afgørelse vedrørende klausulerne siden Donà-sagen fra 1976 (som skal behandles senere). Dette synes ikke at være tilfældigt. De berørte parter er enten ikke interesserede i eller ude af stand til at opnå en løsning af problemet ad rettens vej.

113 Erfaringen har i de seneste år bekræftet dette. I mindst to tilfælde har udlændingeklausulerne spillet en afgørende rolle, uden at de berørte parter indbragte sagen for domstolene (117). I det første tilfælde, der gik for sig i Nederlandene, blev kampen spillet om (118). Det andet tilfælde udspillede sig for nylig i Tyskland. I foråret 1995 spillede den nedrykningstruede klub 1. FC Nürnberg på hjemmebane mod SV Meppen i en kamp i den tyske 2. Bundesliga. Få minutter før tid indskiftede Nürnberg ved stillingen 2-0 ved en fejltagelse en fjerde udlænding, der var østrigsk statsborger. DFB besluttede, at resultatet af kampen, som var endt med 2-0 til Nürnberg, på grund af overtrædelsen af reglerne skulle ændres til en sejr på 2-0 til SV Meppen, som dermed også fik de to point. Nürnberg accepterede, at man blev frataget pointene. Dette bekræfter det velkendte fænomen, at man inden for sportens verden som regel frivilligt overholder de vedtagne regler og ikke er indstillet på at indbringe tvister for de nationale domstole (119).

114 Det er uafhængigt heraf vanskeligt at forestille sig, hvorledes en sådan tvist skulle kunne nå frem til Domstolen på en anden måde end den, hvorpå det er sket i det foreliggende tilfælde. Hvis 1. FC Nürnberg f.eks. havde indbragt den omtalte sag for de nationale domstole, og hvis disse havde forelagt et præjudicielt spørgsmål for Domstolen, ville det - hvilket nærværende sag giver belæg for - have varet længe, inden der havde foreligget en besvarelse. Dette ville have kunnet betyde, at spørgsmålet om nedrykning fra 2. Bundesliga (med alle de dermed forbundne konsekvenser for de andre hold) først ville være blevet afklaret efter to år eller endog senere. Det er klart, at dette ville have været uacceptabelt.

115 Man ville højst kunne forestille sig, at en spiller ville anlægge sag ved de nationale domstole, såfremt den klub, han ønskede at spille for, havde afvist hans ansøgning om en arbejdskontrakt med den begrundelse, at han er udlænding og ikke kan engageres, fordi klubben på grund af udlændingeklausulen ikke ville kunne benytte ham. Alt taler imidlertid for, at dette er et hypotetisk tilfælde, der næppe nogensinde bliver en realitet. Man kan desuden vanskeligt forestille sig, at en spiller vil være i stand til at indlede en sådan retssag og føre den til ende. Eksemplet Bosman viser med al ønskelig tydelighed, hvilke vanskeligheder en sådan spiller vil skulle overvinde.

116 Hvis der på trods heraf rent faktisk bliver anlagt en sag ved de nationale domstole, viser erfaringen fra andre sportsgrene, at sagen ikke nødvendigvis bliver forelagt for Domstolen (120). De domstole i Liège, for hvilke hovedsagen har været indbragt, udgør for så vidt en undtagelse fra hovedreglen.

117 Det kan på baggrund af det således anførte konkluderes, at det er yderst usandsynligt, at der på noget tidspunkt igen vil blive forelagt Domstolen et præjudicielt spørgsmål vedrørende udlændingeklausulernes forenelighed med fællesskabsretten. Det er lige så klart, at fodboldforbundene er af den opfattelse, at udlændingeklausulerne er forenelige med fællesskabsretten, og at de ikke er villige til at give afkald på klausulerne. Ved at træffe en præjudiciel afgørelse ville Domstolen kunne afklare spørgsmålet og fjerne de uklarheder, som den hidtidige retspraksis har efterladt. Domstolen ville dermed efter min opfattelse absolut »bidrage til justitsforvaltningen i medlemsstaterne«. Cour d'appel de Liège kan i hvert fald under disse omstændigheder vanskeligt siges at have gjort sig skyldig i et misbrug af proceduren i EF-traktatens artikel 177. Hvis Domstolen derimod afviser at besvare spørgsmålet, ville området fortsat skulle reguleres efter sportsforbundenes forgodtbefindende. Dette vil efter min opfattelse vanskeligt kunne accepteres.

Jeg kan heller ikke se, hvilken beskyttelsesværdig interesse de berørte forbund skulle kunne have i, at det præjudicielle spørgsmål ikke bliver besvaret. Den iver, hvormed de pågældende parter argumenterer for, at det andet præjudicielle spørgsmål ikke kan antages til realitetsbehandling, kan let give en neutral iagttager det indtryk, at man ganske enkelt ikke ønsker at få foretaget en prøvelse af udlændingeklausulerne i forhold til fællesskabsretten. Det giver sig selv, at der ikke ville skulle tages hensyn til en sådan hensigt - såfremt der rent faktisk er tale om en sådan.

118 Som allerede nævnt har Domstolen mulighed for under visse betingelser at afvise et præjudicielt spørgsmål. Dette er ikke ensbetydende med, at den under alle omstændigheder skal gøre brug af denne mulighed. I det foreliggende tilfælde er der efter min opfattelse mest, der taler for at besvare det præjudicielle spørgsmål. Jeg skal i øvrigt erindre om, at generaladvokat Tesauro eksempelvis også i Meilicke-sagen på trods af de beskrevne omstændigheder fandt, at Domstolen skulle besvare de forelagte spørgsmål (121).

119 Endelig taler også dommen i Donà-sagen for en besvarelse af det præjudicielle spørgsmål. Der skal i denne forbindelse redegøres for de faktiske omstændigheder, der lå til grund for denne dom. På det pågældende tidspunkt (1976) var det i princippet forbudt at benytte udlændinge i italiensk professionel fodbold. Formanden for en fodboldklub havde imidlertid bedt Donà om at undersøge, om der i udenlandske fodboldkredse fandtes spillere, der ville være parate til at spille for den pågældende italienske klub. Donà indrykkede derfor en annonce herom i et belgisk sportsblad. Klubformanden afviste imidlertid at refundere de herved opståede udgifter, da Donà havde handlet overilet. Han henviste til det italienske forbunds regler, som ikke tillod benyttelse af udenlandske spillere. Donà anlagde derefter sag ved Giudice conciliatore Rovigo med påstand om betaling af det pågældende beløb. Retten forelagde spørgsmål for Domstolen om udlændingeklausulens forenelighed med fællesskabsretten (122).

Flere kommentatorer har udtrykt mistanke om, at hovedsagen var en konstrueret tvist, der udelukkende havde til formål at få Domstolen til at tage stilling til udlændingeklausulerne (123). Dette er muligvis korrekt. Domstolen besvarede alligevel de forelagte spørgsmål - og det med rette. Den bør derfor også gøre dette i det foreliggende tilfælde og ikke nægte at yde det ønskede bidrag til justitsforvaltningen i medlemsstaterne, som den gentagne gange er blevet anmodet om.

III - Domstolens hidtidige praksis på sportens område

120 Domstolen har i 1970'erne taget stilling til fællesskabsrettens anvendelighed på sportens område i to grundlæggende afgørelser. Der er herved tale om dommen i Walrave-sagen (124) og den flere gange nævnte dom i Donà-sagen. De to afgørelser er blevet diskuteret udførligt i nærværende sag. Det er derfor med henblik på undersøgelsen af de præjudicielle spørgsmål hensigtsmæssigt at begynde med en kort præsentation af de to domme.

121 Den førstnævnte sag drejede sig om to nederlandske statsborgere, B.N.O. Walrave og L.J.N. Koch, som erhvervsmæssigt deltog som pacere i banecykelløb, de såkaldte »stayer-løb«. I denne sportsgren har hver enkelt cykelrytter en pacer på en motorcykel, i hvis slipstrøm han kører. De berørte personer deltog bl.a. i verdensmesterskaberne. Union cycliste internationale (det internationale cykelsportforbund) havde vedtaget et reglement for disse verdensmesterskaber, hvorefter pacer og cykelrytter fra og med 1973 skulle være af samme nationalitet. Walrave og Koch fandt, at denne regel var i strid med fællesskabsretten. De anlagde sag for Arrondissementsrechtbank, Utrecht, som forelagde Domstolen flere spørgsmål, der bl.a. vedrørte EØF-traktatens artikel 7, 48 og 59.

122 Domstolen tog først stilling til spørgsmålet, om fællesskabsretten kan finde anvendelse på sportens område:

»Sportsudøvelse hører i betragtning af Fællesskabets målsætning alene under fællesskabsretten, for så vidt den er en økonomisk virksomhed i den i traktatens artikel 2 forudsatte betydning.

Når en sådan virksomhed har karakter af en lønnet arbejds- eller tjenesteydelse, falder den, alt efter hvilket tilfælde det drejer sig om, specielt ind under traktatens artikel 48-51 eller 59-66.

Disse bestemmelser, der tjener som gennemførelsesbestemmelser til den generelle regel i traktatens artikel 7, indeholder et forbud mod al forskelsbehandling på grundlag af nationalitet ved udøvelsen af de af best