ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
54

Henset til det ovenstående skal det andet spørgsmål besvares med, at princippet ne bis in idem, som er fastsat i gennemførelseskonventionens artikel 54, sammenholdt med chartrets artikel 50, skal fortolkes således, at en afgørelse fra anklagemyndigheden, hvorved strafforfølgningen bliver opgivet, og hvorved efterforskningen vedrørende en person bliver indstillet endeligt, uden at der er blevet pålagt sanktioner, idet efterforskningen dog kan genoptages eller annulleres, ikke kan anses for at være en endelig afgørelse i disse artiklers forstand, når det fremgår af begrundelsen for denne afgørelse, at den nævnte efterforskning er blevet indstillet, uden at der er foretaget en grundig efterforskning, idet den manglende afhøring af ofret og af et eventuelt vidne udgør et indicium for, at der ikke er foretaget en sådan efterforskning.
Artikel 10a i direktiv 2003/87 med overskriften »Midlertidige fællesskabsregler for harmoniseret gratistildeling« fastsætter:

»1. Kommissionen vedtager senest den 31. december 2010 fuldt harmoniserede gennemførelsesforanstaltninger for hele Fællesskabet med henblik på tildeling af de i stk. 4, 5, 7 og 12 omhandlede kvoter, herunder eventuelle nødvendige bestemmelser om harmoniseret anvendelse af stk. 19.

Disse foranstaltninger, der har til formål at ændre ikke-væsentlige bestemmelser i dette direktiv ved at supplere det, vedtages efter forskriftsproceduren med kontrol i artikel 23, stk. 3.

De foranstaltninger, der er omhandlet i første afsnit, skal så vidt muligt fastlægge ex ante-benchmarks for hele Fællesskabet for at sikre, at tildelingen sker på en måde, der skaber incitamenter til reduktion af drivhusgasemissioner og anvendelse af energieffektive teknikker ved at inddrage de mest effektive teknikker [...].

For hver sektor og delsektor beregnes benchmarket i princippet for slutproduktet, frem for inputtet, for at maksimere drivhusgasreduktioner og energibesparelser i hele produktionsprocessen i den pågældende sektor eller delsektor.

[...]

2. Ved fastlæggelsen af principperne for etablering af ex ante-benchmarks i de enkelte sektorer eller delsektorer skal udgangspunktet være den gennemsnitlige præstation for de 10% mest effektive anlæg i en sektor eller delsektor i Fællesskabet i 2007-2008. Kommissionen rådfører sig med de relevante aktører, herunder de berørte sektorer og delsektorer.

[...]«
69

Kommissionens forslag vedrørende tvangsbøden kan ikke binde Domstolen og udgør blot et nyttigt sammenligningsgrundlag. Ligeledes er retningslinjer som dem, der er indeholdt i Kommissionens meddelelser, ikke bindende for Domstolen, men bidrager til at sikre gennemsigtigheden, forudsigeligheden og retssikkerheden i Kommissionens egne handlinger, når denne institution fremsætter forslag for Domstolen. I forbindelse med en sag på grundlag af artikel 260, stk. 2, TEUF vedrørende et vedvarende traktatbrud i en medlemsstat, til trods for den omstændighed, at samme traktatbrud allerede er blevet konstateret i en første dom, der er afsagt i henhold til artikel 226 EF eller artikel 258 TEUF, skal Domstolen nemlig have mulighed for at fastsætte størrelsen af og formen på den pålagte tvangsbøde, som den finder passende, for at tilskynde denne medlemsstat til at bringe den manglende opfyldelse af de forpligtelser, der følger af Domstolens første dom, til ophør (dom af 15.10.2015, Kommissionen mod Grækenland, C-167/14, EU:C:2015:684, præmis 53 og den deri nævnte retspraksis).
26

Derimod skal appellanternes klagepunkter antages til realitetsbehandling, for så vidt som appellanterne har anfægtet den metode, som Retten anvendte til at bedømme bevisværdien af de oplysninger, som appellanterne gav med henblik på at afkræfte formodningen for, at appellanterne har udøvet afgørende indflydelse på SKW, idet de har kritiseret Retten for at have fastslået, at det forhold, at det godtgøres, at et datterselskabs adfærd er i åbenbar modstrid med moderselskabets instrukser, ikke gør det muligt at afkræfte denne formodning, og for så vidt som de ligeledes har foreholdt Retten, at den har anvendt et for strengt kriterium, som indebar, at en sådan formodning ikke kunne afkræftes. Det spørgsmål, der rejses med disse klagepunkter, om, hvorvidt Retten har anvendt et korrekt retligt kriterium ved bedømmelsen af de faktiske omstændigheder og beviserne, udgør således et retligt spørgsmål, som er underlagt Domstolens prøvelse i forbindelse med en appelsag (jf. i denne retning dom af 11.7.2013, Kommissionen mod Stichting Administratiekantoor Portielje, C-440/11 P, EU:C:2013:514, præmis 59 og den deri nævnte retspraksis).
37

På denne baggrund har Juzgado de lo Social no 33 de Barcelona (arbejdsret nr. 33 i Barcelona) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Er et ansættelsesforhold mellem en »socio-trabajador« (arbejdstagende andelshaver) og et »cooperativa de trabajo asociado« (arbejdsandelsselskab), som det, der er reguleret ved artikel 80 i lov 27/1999 om andelsselskaber (Ley 27/99 de Cooperativas) og artikel 89 i Ley 8/2003 de Cooperativas de la Comunidad Valenciana (lov 8/2003 om andelsselskaber i regionen Valencia), omfattet af anvendelsesområdet for direktiv 2010/18 om [den reviderede rammeaftale], hvilken aftale er defineret i denne rammeaftales § 1, stk. 2, og kan dette forhold, selv om det i de nationale retsregler og retspraksis betegnes som »selskabsmæssigt«, anses for at være et »ansættelsesforhold« som omfattet af EU-retten? Det andet spørgsmål stilles subsidiært, såfremt det første spørgsmål besvares benægtende. 2) Skal § 8, stk. 2, i [den reviderede rammeaftale], nærmere bestemt den bestemmelse, hvorefter »[g]ennemførelsen af bestemmelserne i denne aftale [ikke] udgør en gyldig begrundelse for at sænke det generelle niveau for beskyttelse af arbejdstagerne på det område, der dækkes af denne aftale«, fortolkes således, at hvis medlemsstaten ikke udtrykkeligt har gennemført direktiv 2010/18, kan det beskyttelsesområde, som medlemsstaten selv definerede, da den gennemførte det tidligere direktiv 96/34, ikke indskrænkes? Kun såfremt et af disse to spørgsmål besvares bekræftende, og såfremt direktiv 2010/18 kan anses for at finde anvendelse på et associeret ansættelsesforhold som sagsøgerens, forelægges af de grunde, der er anført nedenfor, følgende øvrige spørgsmål: 3) Skal § 6 i [den reviderede rammeaftale], der er knyttet som bilag til direktiv 2010/18, fortolkes således, at der er en forpligtelse til, at den nationale gennemførelsesregel eller ‑overenskomst omfatter og tydeliggør virksomhedsejernes forpligtelse til at »overveje« og »besvare« arbejdstagernes anmodninger om »ændrede arbejdstider og/eller ‑mønstre«, når de vender tilbage fra forældreorlov, under hensyntagen til både arbejdsgiveres og arbejdstageres behov, og at gennemførelseskravet ikke kan anses for at være opfyldt ved en national retsforskrift eller selskabsmæssig forskrift, der gør den faktiske gennemførelse af denne rettighed betinget af, at virksomhedsejeren udelukkende på grundlag af eget skøn vælger at efterkomme de nævnte anmodninger? 4) Har § 6 i [den reviderede rammeaftale] i lyset af artikel 3 i direktiv [2010/18] og de »afsluttende bestemmelser« i rammeaftalens § 8 i tilfælde af manglende gennemførelse »direkte horisontal« virkning, henset til, at der er tale om en EU-retlig minimumsbestemmelse?«
3

Følgende fremgår af 5., 6., 10., 12., 17. og 20. betragtning til forordning nr. 805/2004: »(5) Begrebet »ubestridte krav« bør dække alle situationer, hvor en kreditor, når debitor påviseligt ikke har gjort indsigelse mod arten eller omfanget af et pengekrav, har opnået enten en retsafgørelse over den pågældende debitor eller et eksigibelt dokument, der forudsætter debitors udtrykkelige samtykke, enten i form af et retsforlig eller et officielt bekræftet dokument. (6) Den manglende indsigelse fra debitors side som omhandlet i artikel 3, stk. 1, litra b), kan antage form af, at debitor udebliver fra et retsmøde eller ikke efterkommer en opfordring fra retten til skriftligt at tilkendegive, at han agter at tage til genmæle. [...] (10) Når der i en medlemsstat er truffet en retsafgørelse om et ubestridt krav, uden at debitor har deltaget i retsmøderne, er afskaffelsen af enhver form for kontrol i fuldbyrdelsesstaten uløseligt knyttet sammen med og betinget af, at der er tilstrækkelige garantier for, at debitor har kunnet varetage sine interesser. [...] (12) Der bør fastsættes mindstestandarder for den retssag, der fører frem til retsafgørelsen, så det sikres, at debitor – i så god tid og på en sådan måde, at han kan varetage sine interesser under sagen – underrettes om retssagen mod ham, om betingelserne for hans aktive deltagelse heri for at bestride kravet og om konsekvenserne af hans manglende deltagelse. [...] (17) De retter, som er kompetente til at efterprøve, om de processuelle mindstestandarder er overholdt fuldt ud, bør, når dette er godtgjort, udstede en standardiseret attest som et europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument, som klart viser denne efterprøvelse og resultatet heraf. [...] (20) Kreditor bør frit kunne vælge, om han vil anmode om attestering som et europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument i forbindelse med et ubestridt krav eller i stedet benytte ordningen for anerkendelse og fuldbyrdelse efter [Rådets] forordning (EF) nr. 44/2001 [af 22. december 2000 om retternes kompetence og om anerkendelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (EFT L 12, s. 1)] eller andre fællesskabsinstrumenter.«
43

Kommissionen forkastede efterfølgende i 247.-250. betragtning til den omtvistede beslutning hvert enkelt af de argumenter, som appellanterne med henblik på at afkræfte formodningen for, at SKW Holding faktisk udøvede afgørende indflydelse på SKW, havde fremført i deres skriftlige bemærkninger som svar på klagepunktsmeddelelsen. Til argumentet om, at SKW Holding ikke havde haft kendskab til overtrædelsen, henviste Kommissionen i 247. betragtning til beslutningen således til den begrundelse, der allerede var blevet gjort udførligt rede for i 224. betragtning til den pågældende beslutning, af hvilken begrundelse det ikke fulgte, at den henvisning til den afgørende indflydelse, som SKW Holding blev formodet at have udøvet, skulle forstås således, at det var blevet foreholdt selskabet at have brugt sin indflydelse til at tilskynde sit datterselskab til at deltage i overtrædelsen eller i det mindste ikke at have brugt denne indflydelse til at forhindre en sådan deltagelse. Hvad angår argumentet om, at SKW Holding ikke havde nogen økonomisk interesse i det omhandlede kartel, fordi selskabet var Degussas handelsrepræsentant, forkastede Kommissionen i 248. betragtning til den omtvistede beslutning dette argument ved at støtte sig på ordlyden af den leverings-og tjenesteydelseskontrakt, der er omhandlet i 28. og 31. betragtning til denne beslutning, hvorefter ingen af parterne havde forhandlet for den andens regning. Hvad angår argumentet om, at SKW Holdings rolle i forhold til SKW kun svarede til en almindelig finansiel investors rolle, fastslog Kommissionen i 250. betragtning til den pågældende beslutning, at dette argument på baggrund af den praksis fra Domstolen, som er omhandlet i samme beslutning, ikke kunne rejse tvivl om formodningen for, at SKW Holding faktisk udøvede afgørende indflydelse på SKW.
85

I denne sammenhæng har Kommissionen, hvem det påhviler at godtgøre, at det påståede traktatbrud foreligger, og at fremlægge de beviser for Domstolen, der er nødvendige for, at den kan kontrollere, om der foreligger et sådant traktatbrud (jf. bl.a. dom af 23.12.2015, Kommissionen mod Grækenland, C-180/14, EU:C:2015:840, præmis 60 og den deri nævnte retspraksis), ikke fremlagt forhold, der beviser, at en sådan kontrol ikke opfylder betingelserne om forholdsmæssighed, at den ikke er egnet til at garantere opfyldelsen af formålet om at beskytte de offentlige finanser, og at den går videre end, hvad der er nødvendigt for at nå et sådant mål.
Artikel 6 i Rådets forordning (EF) nr. 2792/1999 af 17. december 1999 om de nærmere regler og betingelser for Fællesskabets strukturforanstaltninger for fiskeriet (EFT 1999, L 337, s. 10) lyder således:

»1. Fornyelse af fiskerflåden og modernisering af fiskerfartøjerne skal tilrettelægges i henhold til dette afsnit.

Hver medlemsstat skal forelægge Kommissionen vedvarende ordninger for tilsyn med fornyelse af fiskerflåden og modernisering til godkendelse efter proceduren i artikel 23, stk. 2. Inden for rammerne af disse ordninger skal medlemsstaterne dokumentere, at tilgang til og afgang fra flåden vil blive forvaltet således, at kapaciteten ikke overstiger de årlige mål for den samlede flåde og de berørte fartøjskategorier, der er fastsat i det flerårige udviklingsprogram, eller eventuelt at fiskerikapaciteten gradvis reduceres, således at disse mål nås.

Disse ordninger skal navnlig tage i betragtning, at kapacitet med undtagelse af kapaciteten af fartøjer med en længde overalt på under 12 m, bortset fra trawlere, der er taget ud med offentlig støtte, ikke kan erstattes.

2. Medlemsstaterne kan forelægge en anmodning om en præcist beskrevet og kvantificeret forøgelse af kapacitetsmålene for foranstaltninger til forbedring af sikkerhed, navigation til søs, hygiejne, produktkvalitet og arbejdsforhold, under forudsætning af at disse foranstaltninger ikke medfører en udvidelse af udnyttelsesgraden for de berørte ressourcer.

En sådan anmodning skal behandles og godkendes af Kommissionen efter proceduren i artikel 23, stk. 2. Eventuelle kapacitetsforøgelser skal forvaltes af medlemsstaterne i henhold til de permanente ordninger som omhandlet i stk. 1.«
70

Henset til denne retspraksis må det konstateres, at selv om Retten i den appellerede doms præmis 63-68 ikke udtrykkeligt tog stilling til artikel 6 i EMRK følger det imidlertid klart af den begrundelse, som Retten lagde til grund, at den tog stilling til klagepunktet vedrørende princippet om upartiskhed ved at forkaste dette med en begrundelse, som gør det muligt for appellanten at forstå begrundelsen for Rettens afgørelse og for Domstolen at udøve sin prøvelsesret. I denne henseende bemærkede Retten bl.a. i den appellerede doms præmis 63, at princippet om god forvaltningsskik, som finder anvendelse på alle Unionens institutioner, indebærer en forpligtelse for enhver institution til upartisk at undersøge alle relevante omstændigheder i det foreliggende tilfælde. I øvrigt bemærkede Retten i denne doms præmis 64, at generalsekretæren over for Præsidiet skal afgive en højtidelig forsikring om, at han vil udøve sine funktioner fuldstændig upartisk og samvittighedsfuldt. Retten fastslog dernæst i den nævnte doms præmis 65-68, efter en indgående undersøgelse, at generalsekretæren ikke havde tilsidesat denne forsikring, da han vedtog den omtvistede afgørelse. Retten tog således i den appellerede doms præmis 63-68 stilling til appellantens klagepunkt om tilsidesættelse af princippet om upartiskhed.
Denne fælles aktions artikel 12 med overskriften »Overførsel af pågrebne og tilbageholdte personer med henblik på udøvelse af domstolskompetencen« har følgende ordlyd:

»1. På grundlag af Somalias samtykke til, at medlemsstater eller tredjestater udøver deres domstolskompetence, på den ene side og artikel 105 i [De Forenede Nationers] havretskonvention på den anden side, overføres personer, der som omhandlet i artikel 101 og 103 i De Forenede Nationers havretskonvention mistænkes for at have til hensigt at begå, for at begå eller for at have begået piratvirksomhed eller væbnede røverier, og som pågribes og tilbageholdes med henblik på foretagelse af retsforfølgning, i Somalias territorialfarvande eller indre farvande eller på åbent hav, samt de genstande, der er anvendt til at udføre disse handlinger, til:

— de kompetente myndigheder i den medlemsstat eller i den tredjestat, som deltager i operationen, hvis flag det fartøj, der har foretaget pågribelsen, fører, eller

— hvis denne stat ikke kan eller ikke ønsker at udøve sin domstolskompetence, til en medlemsstat eller enhver tredjestat, der ønsker at udøve sin domstolskompetence i forhold til de ovennævnte personer eller genstande.

2. Personer, der mistænkes for som omhandlet i artikel 101 og 103 i De Forenede Nationers havretskonvention at have til hensigt at begå, for at begå eller for at have begået piratvirksomhed eller væbnede røverier, og som pågribes og tilbageholdes, med henblik på foretagelse af retsforfølgning, af Atalanta i territorialfarvandene, i de indre farvande eller i arkipelagfarvande, der tilhører andre stater i regionen efter aftale med disse stater, samt genstande, der er anvendt til at udføre disse handlinger, kan overføres til den pågældende stats kompetente myndigheder eller med den pågældende stats samtykke til en anden stats kompetente myndigheder.

3. Ingen af de i stk. 1 og 2 nævnte personer kan overføres til en tredjestat, medmindre betingelserne for en sådan overførsel er aftalt med den pågældende tredjestat under iagttagelse af gældende international ret, navnlig de internationale menneskerettigheder, særligt for at sikre, at ingen underkastes dødsstraf, tortur eller anden form for grusom, umenneskelig eller nedværdigende behandling.«
15

Den forelæggende ret har efter at have mindet om baggrunden for de spanske myndigheders udskiftning af bestemmelsen om afgifter af elektronisk udstyr, der var gældende indtil 2011, med en ordning vedrørende rimelig kompensation for privatkopiering, der finansieres af statens generelle budget, for det første anført, at denne nye ordning til forskel fra den foregående ordning og i overensstemmelse med princippet om, at budgetmidlerne ikke er bundet til et bestemt formål, er finansieret af samtlige spanske skatteydere, uafhængigt af om disse kan foretage privatkopiering eller ej. Den forelæggende ret overvejer endvidere, om direktiv 2001/29 skal fortolkes således, at det pålægger de medlemsstater, der vælger en sådan ordning, at sikre sig, på samme måde som når de prioriterer at pålægge en afgift, at udgifterne direkte eller indirekte bæres udelukkende af de personer, der forventes at forårsage et tab for rettighedsindehaverne, henset til, at de foretager eller har mulighed for at foretage privatkopiering. I benægtende fald overvejer den forelæggende ret, om den omstændighed, at det beløb, der bevilges til betaling af den rimelige kompensation til rettighedsindehavere, fastsættes på forhånd for hvert finansår, gør det muligt at sikre, at denne kompensation er rimelig.
3

Sjette direktivs artikel 17 med overskriften »Fradragsrettens indtræden og omfang« bestemmer følgende: »1. Fradragsretten indtræder samtidig med, at den fradragsberettigede afgift forfalder. 2. I det omfang goder og tjenesteydelser anvendes i forbindelse med den afgiftspligtige persons afgiftspligtige transaktioner, er han berettiget til i den afgift, der påhviler ham, at fradrage følgende beløb: a) den merværdiafgift, som skyldes eller er erlagt i indlandet for goder og tjenesteydelser, der er eller vil blive leveret til ham af en anden afgiftspligtig person. [...] 5. For så vidt angår goder og ydelser, som af en afgiftspligtig person benyttes såvel til transaktioner, der giver ret til fradrag i medfør af stk. 2 og 3, som til transaktioner, der ikke giver ret til fradrag, er fradrag kun tilladt for den del af merværdiafgiften, der forholdsmæssigt svarer til beløbet for den førstnævnte form for transaktioner. Pro rata-satsen beregnes for samtlige transaktioner, som udføres af den afgiftspligtige i overensstemmelse med artikel 19. Medlemsstaterne kan dog: a) give den afgiftspligtige person tilladelse til at fastsætte en pro rata-sats for hver sektor inden for sin virksomhed, såfremt der føres særskilte regnskaber for hver af disse sektorer b) påbyde den afgiftspligtige person at fastsætte en pro rata-sats for hver sektor inden for sin virksomhed og at føre særskilte regnskaber for hver af disse sektorer c) give den afgiftspligtige person tilladelse til eller pålægge ham at foretage fradraget under hensyntagen til, hvordan samtlige eller en del af goderne og ydelserne benyttes d) give den afgiftspligtige person tilladelse til eller pålægge ham at foretage fradraget i overensstemmelse med den i første afsnit anførte regel for samtlige goder og tjenesteydelser benyttet til alle de omhandlede transaktioner e) fastsætte, at såfremt den merværdiafgift, som den afgiftspligtige person ikke kan fradrage, er af ringe størrelse, skal den ikke tages i betragtning. [...]«
46

Det er derfor kun rent undtagelsesvis, at Domstolen under anvendelse af et almindeligt retssikkerhedsprincip, der er sikret i Unionens retsorden, vil finde anledning til at begrænse muligheden for at gøre en bestemmelse gældende, som Domstolen har fortolket. For at der kan træffes bestemmelse om en sådan begrænsning, skal to hovedbetingelser være opfyldt, nemlig at de berørte parter skal være i god tro, og at der skal være fare for alvorlige forstyrrelser (dom af 10.1.2006, Skov og Bilka, C-402/03, EU:C:2006:6, præmis 51, og af 14.4.2015, Manea, C-76/14, EU:C:2015:216, præmis 54).
41

Endelig skal det præciseres, at medlemsstaterne har kompetence til at fastsætte sanktioner, såfremt de formelle betingelser for udøvelsen af retten til momsfradrag ikke overholdes. I medfør af artikel 273 i direktiv 2006/112 kan medlemsstaterne træffe foranstaltninger for at sikre en nøjagtig opkrævning af afgiften og for at undgå svig, forudsat at disse foranstaltninger ikke går ud over, hvad der er nødvendigt for at nå disse mål, og ikke anfægter princippet om momsens neutralitet (jf. i denne retning dom af 9.7.2015, Salomie og Oltean, C-183/14, EU:C:2015:454, præmis 62).
Metodens afdeling 3 præciserer, at begrebet »strandede omkostninger« omfatter forpligtelser eller driftsgarantier, som i realiteten kan antage forskellige former, bl.a. langsigtede købekontrakter, investeringer foretaget med direkte eller indirekte garanti for salg og investeringer uden for den almindelige aktivitet. Navnlig fastsætter metodens punkt 3.3, at der skal være risiko for, at disse forpligtelser eller driftsgarantier ikke kan opfyldes på grund af bestemmelserne i direktiv 96/92, for at de kan udgøre strandede omkostninger, som kan godkendes af Kommissionen, og:

»[F]or at kunne betragtes som en strandet omkostning, skal en forpligtelse eller garanti derfor blive uøkonomisk som følge af direktivets virkninger og medføre en mærkbar belastning af den pågældende virksomheds konkurrencedygtighed. Dette skal bl.a. medføre, at den pågældende virksomhed foretager regnskabsmæssige posteringer (f.eks. hensættelser), der afspejler den forudseelige virkning af disse garantier eller forpligtelser.

Den vigtigste begrundelse for, at disse forpligtelser eller garantier anses for at opfylde kravene i foregående afsnit, er derfor, at de uden støtte eller overgangsforanstaltninger kan bringe de berørte virksomheders levedygtighed i fare.

Virkningen af pågældende forpligtelser eller garantier på virksomhedernes konkurrenceevne eller levedygtighed skal vurderes på koncernniveau. For at forpligtelserne eller garantierne kan udgøre strandede omkostninger, skal der kunne fastlægges en årsags-/virkningssammenhæng mellem ikrafttrædelsen af direktiv 96/92/EF og de vanskeligheder, som virksomhederne har med at opfylde forpligtelserne eller garantierne eller med at sikre, at de overholdes. For at fastslå, om der foreligger en sådan årsags-/virkningssammenhæng, skal Kommissionen især se på faldet i elpriserne eller de berørte virksomheders tab af markedsandele. De forpligtelser eller garantier, der uafhængigt af direktivets ikrafttræden ikke kunne opfyldes, udgør ikke strandede omkostninger.«