ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Retten kun kan påkende de påstande, der hviler på en kontrakt, der er indgået af Unionen, og som indeholder en voldgiftsbestemmelse, eller som står i direkte forbindelse med de forpligtelser, der følger af denne kontrakt.

I denne henseende er det ubestridt, at alle de foregående ansættelseskontrakter, som er indgået mellem sagsøgeren og dennes ansatte, indeholder en bestemmelse, som udtrykkeligt fastsætter, at retterne i en medlemsstat har kompetence i tvister, som udspringer af eller vedrører disse kontrakter, og at alene den sidste tidsbegrænsede kontrakt udtrykkeligt fastsætter, at de tvister, der udspringer af eller vedrører denne kontrakt, henhører under Domstolens kompetence i henhold til artikel 272 TEUF.

Heraf følger, at Retten, eftersom sagen er anlagt på grundlag af artikel 272 TEUF, i princippet kun har kompetence til at påkende de påstande, der hviler på den sidste tidsbegrænsede kontrakt, eller som har en direkte forbindelse med de forpligtelser, der følger af denne kontrakt.

For så vidt som sagsøgerens påstande om, at alle hans kontraktforhold ændres til en tidsubegrænset kontrakt, og at han tillægges de rettigheder, der kan følge af en sådan ændringer, er knyttet til eksistensen af et enkelt ansættelsesforhold, der er støttet på flere på hinanden følgende tidsbegrænsede kontrakter, tilsigter de en ændring af alle de indgåede kontrakter, og de er støttet på alle de nævnte kontrakter, herunder den sidste kontrakt.

(jf. præmis 40, 42, 43, 46 og 47)
Domstolens dom (Niende Afdeling) af 7. juni 2018 –

Equipolymers m.fl. mod Rådet

(Sag C-363/17 P)

»Appel – dumping – import af visse typer polyethylenterephthalat med oprindelse i Indien, Thailand og Taiwan – gennemførelsesafgørelse 2013/226/EU – afgørelse om at afslutte den fornyede undersøgelsesprocedure i forbindelse med foranstaltningernes udløb uden at indføre en endelig antidumpingtold – ansvar uden for kontraktforhold – årsagsforbindelse – begrundelsespligt«

1. Appel–anbringender–urigtig vurdering af de faktiske omstændigheder og af beviserne–afvisning–Domstolens prøvelse af vurderingen af de faktiske omstændigheder og af beviselementer–udelukket, medmindre de er gengivet urigtigt (Art. 256, stk. 1, andet afsnit, TEUF; statutten for Domstolen, art. 58, stk. 1) (jf. præmis 20 og 22)

2. Appel–anbringender–utilstrækkelig eller selvmodsigende begrundelse–formaliteten–rækkevidden af begrundelsespligten–Rettens anvendelse af en stiltiende begrundelse–lovlig–betingelser (Art. 256, stk. 1, andet afsnit, TEUF; statutten for Domstolen, art. 58, stk. 1) (jf. præmis 24 og 44-46)

3. Ansvar uden for kontraktforhold–betingelser–ulovlighed–skade–årsagsforbindelse–bevisbyrde (Art. 340, stk. 2, TEUF) (jf. præmis 36 og 37)

Konklusion

1) Appellen forkastes.
1.

Statsstøtte–begreb–foranstaltninger med henblik på kompensation for udgifter til offentlig tjeneste, som en virksomhed har påtaget sig–første betingelse fastsat i Altmark-dommen–klart definerede public service-forpligtelser–der foreligger ikke en begunstiget virksomhed, som rent faktisk er pålagt at udføre public service-forpligtelser–omfattet af begrebet–markedssvigt–utilstrækkelige omstændigheder til at konstatere, at der foreligger en tjenesteydelse af almindelig økonomisk interesse–medlemsstaternes skøn–rækkevidde (Art. 107, stk. 1, TEUF) (jf. præmis 41-44 og 46)
Sag C-30/17

Dyrektor Izby Celnej w Poznaniu

mod

Kompania Piwowarska S.A. w Poznaniu

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Naczelny Sąd Administracyjny)

»Præjudiciel forelæggelse – fiskale bestemmelser – punktafgifter – direktiv 92/83/EØF – artikel 3, stk. 1 – alkohol og alkoholholdige drikkevarer – øl – aromatiseret øl – Plato-grad – beregningsmåde«

Sammendrag – Domstolens dom (Fjerde Afdeling) af 17. maj 2018

Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – punktafgifter – direktiv 92/83 – alkohol og alkoholholdige drikkevarer – fastsættelse af punktafgiftens størrelse – fastsættelse ved hjælp af Plato-skalaen – beregningsmåde

(Rådets direktiv 92/83, art. 3, stk. 1)

Artikel 3, stk. 1, i Rådets direktiv 92/83/EØF af 19. oktober 1992 om harmonisering af punktafgiftsstrukturen for alkohol og alkoholholdige drikkevarer skal fortolkes således, at der ved fastsættelsen af afgiftsgrundlaget for aromatiseret øl ved hjælp af Plato-skalaen skal ske medregning af tørstoffet i stamurten, uden at de aromastoffer og den sukkeropløsning, der tilsættes efter gæringens afslutning, skal medregnes.

I denne henseende er det for det første ubestridt, at Plato-skalaen, i dens sædvanlige betydning i bryggeribranchen, gør det muligt at beregne masseprocenten af tørstofindholdet af stamurten, idet 1 Plato-grad svarer til 1 g tørstof pr. 100 g stamurt. Det følger heraf, at Plato-graden, som den almindeligvis forstås i bryggeribranchen, beregnes uden at tage hensyn til aromastoffer og sukkeropløsning, som tilsættes efter gæringsprocessen.

For det andet bekræfter en kontekstuel analyse, at inden for direktiv 92/83 kan der ved beregningen af Plato-grader i aromatiseret øl ikke ske medregning af de aromastoffer og den sukkeropløsning, der tilsættes efter gæringsprocessens afslutning.

(jf. præmis 28, 31 og 43 samt domskonkl.)
Artikel 12, stk. 1, andet afsnit, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 1999/5/EF af 9. marts 1999 om radio- og teleterminaludstyr samt gensidig anerkendelse af udstyrets overensstemmelse, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 596/2009 af 18. juni 2009, skal fortolkes således, at en fabrikant af radioudstyr, når han gør brug af proceduren i nævnte direktivs bilag III, andet afsnit, og anvender harmoniserede standarder for at fastlægge de i dette afsnit omhandlede radioprøvningssæt, ikke skal henvende sig til et bemyndiget organ som omhandlet i direktivets artikel 11, stk. 1, og således ikke skal supplere CE-mærkningen med identifikationsnummeret på det bemyndigede organ.

Det fremgår således af ordlyden af bilag III til direktiv 1999/5, at et apparaturs overensstemmelse med de væsentlige krav, som ifølge dette direktivs artikel 10, stk. 1, er de i direktivets artikel 3 omhandlede, kan godtgøres af fabrikanten selv, hvis han har gennemført alle de væsentlige radioprøvningssæt fastlagt i de harmoniserede standarder. I medfør af selve affattelsen af dette bilag nødvendiggør denne procedure for vurdering følgelig under alle omstændigheder ikke det bemyndigede organs indgriben i hverken valget af de væsentlige radioprøvningssæt eller for at gennemføre disse prøvningssæt. Det følger heraf, at når en fabrikant har benyttet de harmoniserede standarder ved anvendelsen af proceduren for overensstemmelsesvurdering nævnt i bilag III til direktiv 1999/5, skal ordlyden af artikel 12, stk. 1, andet afsnit, i direktiv 1999/5, sammenholdt med ordlyden af bilag III til dette direktiv, fortolkes således, at den ikke kræver det bemyndigede organs indgriben, og dermed, at anbringelsen af CE-mærkningen på radioudstyr skal suppleres med identifikationsnummeret på det bemyndigede organ.

Endvidere bestemmer artikel 5, stk. 1, i direktiv 1999/5, at når apparaturet opfylder de »harmoniserede standarder«, der er fastsat i direktivets artikel 2, litra h), som »teknisk[e] specifikation[er], som er vedtaget af et [...] standardiseringsorgan [...] med det formål at fastlægge krav på europæisk plan, idet overholdelse heraf ikke er obligatorisk«, følger der ligeledes heraf en formodning for overholdelse af de væsentlige krav. I et sådant tilfælde er det bemyndigede organs indgriben derfor ikke nødvendig for at sikre, at det nævnte udstyr ikke udgør en unødig risiko for sundheden, og er således heller ikke nødvendig for at beskytte brugernes sundhed og sikkerhed.

(jf. præmis 34, 35, 39, 44 og 47 samt domskonkl. 1)
1)

Irland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til henholdsvis artikel 4 og 7 i direktiv 2003/96 og Rådets direktiv 95/60/EF af 27. november 1995 om afgiftsmærkning af gasolier og petroleum, idet medlemsstaten har undladt at sikre, at de minimumsafgiftssatser for motorbrændstof, som er fastsat i Rådets direktiv 2003/96/EF af 27. oktober 2003 om omstrukturering af EF-bestemmelserne for beskatning af energiprodukter og elektricitet, finder anvendelse på dieselolie anvendt som brændstof til fremdrift af private fritidsfartøjer, og har tilladt anvendelsen af mærket brændstof til fremdrift af private fritidsfartøjer, selv når dette brændstof ikke er omfattet af nogen fritagelse fra eller nedsættelse af punktafgift.
Sag C-364/17

»Varna Holideis« EOOD

mod

Direktor na Direktsia »Obzhalvane i danachno-osiguritelna praktika« – Varna pri Tsentralno upravlenie na Natsionalnata agentsia za prihodite

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Administrativen sad – Varna)

»Præjudiciel forelæggelse – det fælles merværdiafgiftssystem (moms) – direktiv 2006/112/EF – levering af fast ejendom før Republikken Bulgariens tiltrædelse af Den Europæiske Union – salgsaftalens ugyldighed konstateret efter tiltrædelsen – forpligtelse til regulering af det oprindeligt foretagne fradrag – fortolkning – Domstolens kompetence«

Sammendrag – Domstolens dom (Sjette Afdeling) af 27. juni 2018

Præjudicielle spørgsmål – Domstolens kompetence – grænser – fortolkning af et fællesskabsdirektiv i en tvist forud for en stats tiltrædelse af Den Europæiske Union – ikke omfattet – fradrag for merværdiafgift foretaget før den pågældende medlemsstats tiltrædelse – omstændigheder indtrådt efter tiltrædelsen, som kan begrunde en forpligtelse til regulering af nævnte fradrag – ingen betydning

(Art. 267 TEUF; Rådets direktiv 2006/112)

Det fremgår af fast retspraksis, at Domstolen kun har kompetence til at fortolke EU-retten med hensyn til dens anvendelse i en ny medlemsstat fra tidspunktet for dennes tiltrædelse af Den Europæiske Union (kendelse af 11.5.2017, Exmitiani, C-286/16, ikke trykt i Sml., EU:C:2017:368, præmis 12).

Det følger bl.a. heraf, at Domstolen ikke er kompetent til at fortolke EU-retlige direktiver vedrørende moms, hvis inddrivelsen af de i hovedsagen omtvistede afgifter ligger forud for den pågældende medlemsstats tiltrædelse af Unionen (kendelse af 11.5.2017, Exmitiani, C-286/16, ikke trykt i Sml., EU:C:2017:368, præmis 13).

Da forpligtelsen til regulering er uløseligt forbundet med forfaldstidspunktet for den skyldige eller betalte indgående moms og den deraf følgende ret til fradrag, vil omstændigheder indtrådt efter en medlemsstats tiltrædelse af Unionen, som i princippet kan begrunde en sådan forpligtelse, følgelig ikke give Domstolen mulighed for at fortolke momsdirektivet, hvis leveringen af de omhandlede varer eller tjenesteydelser fandt sted før denne tiltrædelse.

(jf. præmis 17, 18 og 31)
Sag C-121/17

Teva UK Ltd m.fl.

mod

Gilead Sciences Inc.

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (patents courts))

»Præjudiciel forelæggelse – humanmedicinske lægemidler – behandling af human immundefektvirus (HIV) – originale og generiske lægemidler – supplerende beskyttelsescertifikat – forordning (EF) nr. 469/2009 – artikel 3, litra a) – betingelser for opnåelse – begrebet »produkt beskyttet ved et grundpatent, der er i kraft« – bedømmelseskriterier«

Sammendrag – Domstolens dom (Store Afdeling) af 25. juli 2018

Tilnærmelse af lovgivningerne – ensartede lovgivninger – ejendomsret, industriel og kommerciel – patentret – supplerende beskyttelsescertifikat for lægemidler – betingelser for opnåelse – produkt beskyttet ved et grundpatent, der er i kraft – anvendelse i forhold til et produkt, der består af en kombination af aktive ingredienser – bedømmelseskriterier

[Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 469/2009, art. 3, litra a)]

Artikel 3, litra a), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 469/2009 af 6. maj 2009 om det supplerende beskyttelsescertifikat for lægemidler skal fortolkes således, at et produkt, der består af flere aktive ingredienser med en samlet virkning, er »beskyttet ved et grundpatent, der er i kraft« som omhandlet i denne bestemmelse, når kombinationen af de aktive ingredienser, det består af, nødvendigvis og specifikt er omhandlet i grundpatentets krav, selv om kombinationen ikke udtrykkeligt er nævnt i disse krav. Til det formål, set ud fra en fagmands synspunkt og på grundlag af den kendte teknik på datoen for indgivelsen af grundpatentet eller dets prioritetsdato, skal

– kombinationen af disse aktive ingredienser nødvendigvis, set i lyset af beskrivelsen og tegningerne i patentet, være omfattet af den opfindelse, der dækkes af patentet, og

– hver af disse aktive ingredienser være specifikt identificerbar set i lyset af alle de elementer, der offentliggøres ved dette patent.

Det følger heraf, at kravene – henset til det formål, der forfølges med forordning nr. 469/2009 – ikke kan give indehaveren af grundpatentet mulighed for via erhvervelse af et supplerende beskyttelsescertifikat at opnå en beskyttelse, der går videre end den, der ydes for den opfindelse, der er dækket af dette patent. Således skal kravene i grundpatentet ved anvendelsen af forordningens artikel 3, litra a), forstås på baggrund af grænserne for denne opfindelse, således som den fremgår af beskrivelsen og tegningerne i dette patent. Det følger af ovenstående, at genstanden for den beskyttelse, der ydes ved et supplerende beskyttelsescertifikat, er begrænset til de tekniske karakteristika ved den opfindelse, der er omfattet af grundpatentet, som beskrevet i kravene til dette patent.

(jf. præmis 43, 46 og 57 samt domskonkl.)
Artikel 4 og artikel 14, stk. 1, første afsnit, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1007/2011 af 27. september 2011 om tekstilfiberbetegnelser og tilknyttet etikettering og mærkning af tekstilprodukters fibersammensætning og om ophævelse af Rådets direktiv 73/44/EØF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 96/73/EF og 2008/121/EF, sammenholdt med tiende betragtning til denne forordning, skal fortolkes således, at de fastsætter en generel forpligtelse til etikettering eller mærkning med henblik på at angive fibersammensætningen for alle tekstilprodukter, herunder de tekstilprodukter, der er defineret i den nævnte forordnings artikel 7.

Det fremgår i øvrigt ikke af de sagsakter, der er indgivet til Domstolen, at en praksis som den i hovedsagen omhandlede udgør en urimelig eller vildledende handelspraksis, der er forbudt ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/29/EF af 11. maj 2005 om virksomheders urimelige handelspraksis over for forbrugerne på det indre marked og om ændring af Rådets direktiv 84/450/EØF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/7/EF, 98/27/EF og 2002/65/EF og Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 2006/2004 (»direktivet om urimelig handelspraksis«) ( EUT 2005, L 149, s. 22 ).

Artikel 7, stk. 1, i forordning nr. 1007/2011 skal fortolkes således, at den ikke fastsætter en forpligtelse til, at der på et rent tekstilprodukts etikette eller mærkning anvendes en af de tre heri omhandlede tilføjelser, dvs. »100%«, »ren« eller »hel-«. Når disse tilføjelser anvendes, kan de anvendes i kombination med hinanden.

Artikel 9, stk. 1, i forordning nr. 1007/2011 skal fortolkes således, at forpligtelsen til på etiketten eller mærkningen at angive betegnelsen og vægtprocenten for alle de i det omhandlede tekstilprodukt indeholdte fibre ikke finder anvendelse på et rent tekstilprodukt.

Det skal i denne henseende konstateres, at artikel 9 i forordning nr. 1007/2011 finder anvendelse på »[m]ultitekstilfiberprodukter«, mens denne forordnings artikel 7 omhandler »[r]ene tekstilprodukter«. Således afgrænser hver af disse artikler deres anvendelsesområde til en specifik kategori af tekstilprodukter. Det følger heraf, at rene tekstilprodukter ikke kan henhøre under anvendelsesområdet for den nævnte forordnings artikel 9, således at de i denne artikels stk. 1 fastsatte krav ikke kan finde anvendelse på sådanne produkter. Desuden bemærkes, at idet et rent tekstilprodukt pr. definition udelukkende er fremstillet af samme fiber, kan forpligtelsen til at angive vægtprocenten for »alle indeholdte fibre i rækkefølge efter faldende vægt« ikke finde anvendelse for et sådant produkt.

(Jf. præmis 45, 46 og 50 samt domskonkl. 3)
Sag C-227/17

Medtronic GmbH

mod

Finanzamt Neuss

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Finanzgericht Düsseldorf)

»Præjudiciel forelæggelse – forordning (EØF) nr. 2658/87 – toldunion og fælles toldtarif – tarifering – kombineret nomenklatur – underposition 90211010, 90211090 og 90219090 – rygsøjlefikseringssystem – gennemførelsesforordning (EU) nr. 1214/2014«

Sammendrag – Domstolens dom (Tiende Afdeling) af 12. april 2018

Toldunion – den fælles toldtarif – toldpositioner – rygsøjlefikseringssystem, som sammensættes specifikt til den enkelte, og som er beregnet til behandling af degenerative diskus-sygdomme, stenoser og dislokationer af rygsøjlen eller fejlslagne tidligere fusioner, tumorer, skoliose og til behandling af knoglefrakturer – tarifering i underposition 90219090 eller 90211010 eller 90211090 – den nationale rets efterprøvelse

(Rådets forordning nr. 2658/87, som ændret ved forordning nr. 2015/1754, bilag I)

Den kombinerede nomenklatur, som er indeholdt i bilag I til Rådets forordning (EØF) nr. 2658/87 af 23. juli 1987 om told- og statistiknomenklaturen og den fælles toldtarif, som ændret ved Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) 2015/1754 af 6. oktober 2015, skal fortolkes således, at tarifering af rygsøjlefikseringssystemer som de i hovedsagen omhandlede i underposition 90219090 i den kombinerede nomenklatur er udelukket, såfremt disse systemer kan tariferes i en anden underposition under pos. 9021 i den kombinerede nomenklatur. En eventuel tarifering af disse systemer i underposition 90211010 eller i underposition 90211090 i den kombinerede nomenklatur afhænger af den hovedfunktion, der kendetegner dem, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at afgøre under hensyntagen til systemernes objektive karakteristika og egenskaber samt deres bestemmelse og den konkrete anvendelse heraf.

(jf. præmis 65 og domskonkl.)
Begrebet »vilkår, der ikke har været genstand for individuel forhandling«, som fremgår af artikel 3, stk. 1, i Rådets direktiv 93/13/EØF af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler, skal fortolkes således, at det omfatter bl.a. et kontraktvilkår, der er blevet ændret ved en bindende national lovbestemmelse, som er vedtaget efter indgåelsen af en aftale med en forbruger med henblik på at afhjælpe et ugyldigt vilkår, der er indeholdt i den nævnte aftale.

Artikel 1, stk. 2, i direktiv 93/13 skal fortolkes således, at anvendelsesområdet for dette direktiv ikke omfatter vilkår, som afspejler bindende nationale lovbestemmelser, der er blevet indsat efter indgåelsen af en låneaftale indgået med en forbruger, og som tilsigter at afhjælpe et ugyldigt vilkår deri, idet den pålægger en vekselkurs fastsat af nationalbanken. I denne henseende har Domstolen allerede fastslået, at artikel 1, stk. 2, i direktiv 93/13 skal fortolkes således, at dette direktiv ikke finder anvendelse på de betingelser, som indgår i en kontrakt mellem en erhvervsdrivende og en forbruger, og som er fastlagt ved en national ordning (jf. i denne retning kendelse af 7.12.2017, Woonhaven Antwerpen, C-446/17, ikke trykt i Sml., EU:C:2017:954, præmis 31).

Et vilkår vedrørende kursrisikoen som det i hovedsagen omhandlede er dog ikke udelukket fra det nævnte anvendelsesområde i medfør af denne bestemmelse. Som det blev anført i nærværende doms præmis 54, skal artikel 1, stk. 2, i direktiv 93/13 nemlig fortolkes indskrænkende. Det forhold, at visse vilkår, der afspejler lovbestemmelser, ikke er omfattet af dette direktivs anvendelsesområde, medfører således ikke, at gyldigheden af andre vilkår, der fremgår af samme aftale, og som ikke er omfattet af lovbestemmelser, ikke kan bedømmes af den nationale ret i forhold til det nævnte direktiv.

For så vidt angår de kontraktvilkår, der omhandler spørgsmålet om kursrisikoen, og som ikke er omfattet af disse lovændringer, fremgår det af Domstolens praksis, at sådanne vilkår henhører under artikel 4, stk. 2, i direktiv 93/13, der kun udelukkes fra vurderingen af, om de er urimelige, for så vidt som den kompetente nationale retsinstans efter en bedømmelse i hvert enkelt tilfælde når frem til, at den erhvervsdrivende har affattet dem på en klar og forståelig måde (dom af 20.9.2017, Andriciuc m.fl., C-186/16, EU:C:2017:703, præmis 43).

Det forhold, at betingelserne om forskellen i vekselkursen således er udelukket fra anvendelsesområdet for direktiv 93/13 i medfør af dette direktivs artikel 1, stk. 2, forhindrer i øvrigt ikke, at de krav, der følger af dette direktivs artikel 6, stk. 1, og artikel 7, stk. 1, og af Domstolens praksis, således som der bl.a. er redegjort for denne i præmis 32-34 i dom af 31. maj 2018, Sziber (C-483/16, EU:C:2018:367), stadig finder anvendelse på alle de andre områder, der er omfattet af dette direktiv, og bl.a. på de processuelle regler, der gør det muligt at sikre overholdelsen af de rettigheder, som det nævnte direktiv medfører for borgerne.

(jf. præmis 63, 66, 68-70 og domskonkl. 2)
Artikel 2, stk. 6, i Rådets direktiv 89/665/EØF af 21. december 1989 om samordning af love og administrative bestemmelser vedrørende anvendelsen af klageprocedurerne i forbindelse med indgåelse af offentlige indkøbs- samt bygge- og anlægskontrakter, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/23/EF af 26. februar 2014 om tildeling af koncessionskontrakter, skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en national processuel bestemmelse som den i hovedsagen omhandlede, hvorefter muligheden for at gøre et hvilket som helst civilretligt krav gældende på grundlag af en overtrædelse af retsforskrifterne vedrørende offentlige kontrakter eller proceduren for indgåelse heraf er betinget af, at et klagenævn for offentlige udbud eller en domstol, som behandler et søgsmål til prøvelse af en afgørelse fra dette klagenævn, endeligt fastslår, at der har fundet en overtrædelse af retsforskrifterne sted.

Det er ganske vist korrekt, således som Domstolen gentagne gange har fastslået, at det tilkommer medlemsstaterne, når de fastsætter de proceduremæssige regler for klageadgangen, der skal sikre beskyttelsen af de rettigheder, som EU-retten tillægger de ansøgere og tilbudsgivere, der berøres af de ordregivende myndigheders beslutninger, at sikre, at hverken effektiviteten af direktiv 89/665 eller de rettigheder, som EU-retten tillægger borgerne, bringes i fare (jf. i denne retning dom af 15.9.2016, Star Storage m.fl., C-439/14 og C-488/14, EU:C:2016:688, præmis 43 og 44). Domstolen har i denne henseende fastslået, at den mulighed, som medlemsstaterne er tillagt ved artikel 2, stk. 6, i direktiv 89/665, ikke er uden grænser og er betinget af, at det annullationssøgsmål, som går forud for ethvert erstatningssøgsmål, er effektivt (jf. i denne retning dom af 26.11.2015, MedEval, C-166/14, EU:C:2015:779 præmis 36-44). De skal bl.a. sikre adgangen til effektive retsmidler og til en upartisk domstol i overensstemmelse med chartrets artikel 47, stk. 1 og 2, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«) (jf. i denne retning dom af 15.9.2016, Star Storage m.fl., C-439/14 og C-488/14, EU:C:2016:688, præmis 46).

(jf. præmis 38, 39 og 41 samt domskonkl. 1)