Forslag til afgørelse fra generaladvokat La Pergola fremsat den 20. maj 1999. - Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber mod Den Franske Republik. - Traktatbrud - Manglende gennemførelse af direktiv 96/97/EF. - Sag C-354/98.



Samling af Afgørelser 1999 side I-04927



Generaladvokatens forslag til afgørelse

I - Den foreliggende sags genstand, parternes argumenter og retlig analyse

1 Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber (herefter »Kommissionen«) har i den foreliggende sag anmodet Domstolen om i henhold til EF-traktatens artikel 169 (nu artikel 226 EF) at fastslaa, at Frankrig har tilsidesat de forpligtelser, der paahviler det i henhold til artikel 3, stk. 1, i Raadets direktiv 96/97/EF af 20. december 1996 om aendring af direktiv 86/378//EOEF om gennemfoerelse af princippet om ligebehandling af maend og kvinder inden for de erhvervstilknyttede sociale sikringsordninger (herefter »direktivet«) (1). Direktivets artikel 1 er traadt i stedet for artikel 2, 3, 6, 8 og 9 i direktiv 86/378/EOEF og har indsat en ny artikel 9a og et bilag i direktivet for at tilpasse det til Domstolens dom i Barber-sagen (2).

2 I henhold til direktivets artikel 3, stk. 1, var medlemsstaterne forpligtet til at saette de noedvendige love og administrative bestemmelser i kraft for at gennemfoere direktivet i deres nationale ret inden den 1. juli 1997 og til straks at underrette Kommissionen herom. Da Kommissionen ikke havde modtaget nogen meddelelse om gennemfoerelsen af direktivet, og da den ikke var i besiddelse af oplysninger, som gjorde det muligt for den at konstatere, om Frankrig faktisk havde opfyldt sine forpligtelser, indledte Kommissionen den 9. september 1997 proceduren i henhold til EF-traktatens artikel 169. Den sendte den franske regering en aabningsskrivelse, hvori den opfordrede regeringen til at fremsaette sine bemaerkninger inden for en frist paa to maaneder. Selv om de franske myndigheder ved svarskrivelse af 26. november 1997 meddelte Kommissionen, at de foranstaltninger, der var noedvendige for at efterkomme direktivet, var under udarbejdelse, undlod de at meddele den teksten til de bestemmelser, der blev udstedt med henblik herpaa. Den 22. april 1998 sendte Kommissionen derfor Den Franske Republik en begrundet udtalelse og opfordrede samtidig den til at traeffe de naevnte foranstaltninger inden to maaneder efter meddelelsen af udtalelsen. Ved skrivelse af 17. juli 1998 underrettede de franske myndigheder sagsoegeren om, at lovbestemmelserne om loenmodtagere fandtes i et lovforslag, der indeholdt forskellige socialpolitiske foranstaltninger, som snart skulle forelaegges for parlamentet.

3 Kommissionen fik imidlertid ikke underretning om nogen national foranstaltning til gennemfoerelse af direktivet og anlagde derfor den 24. september 1998 naervaerende sag. Frankrig har ikke bestridt det traktatbrud, det beskyldes for, og har bekraeftet, at den gaeldende bestemmelse i sidste afsnit af artikel L 913-1 i lov om social sikring - hvorefter forskelsbehandling mellem maend og kvinder er tilladt for saa vidt angaar fastsaettelse af pensionsalderen og betingelserne for tilkendelse af efterladtepension - snarest vil blive aendret ved lov. Ifoelge den sagsoegte regering foelger det imidlertid af princippet om faellesskabsrettens direkte virkning og forrang, at den nationale bestemmelse allerede nu ikke kan paaberaabes for de franske domstole over for loenmodtagere, som er omfattet af erhvervstilknyttede pensionsordninger. Frankrig har endvidere anfoert, at de paagaeldende erhvervstilknyttede ordninger frit fastsaettes og aendres af arbejdsmarkedets parter inden for rammerne af national ret og i overensstemmelse med faellesskabsretsordenens forbud om forskelsbehandling paa grundlag af koen. I oevrigt har en stor del af de private ordninger allerede vaeret genstand for de noedvendige tilpasninger, inden direktivet blev vedtaget, direkte paa grundlag af Barber-dommen, som nu i vid udstraekning er kendt af de ansvarlige for ordningerne.

4 Det bemaerkes, at selv om direktivet faktisk skulle blive gennemfoert i den franske retsorden under den foreliggende sag, kan det under ingen omstaendigheder anerkendes, at gennemfoerelsen har den virkning, at der ikke kan gives Kommissionen medhold i den foreliggende sag, eller at sagens genstand anses for at vaere bortfaldet. Efter Domstolens faste praksis skal »spoergsmaalet om, hvorvidt der foreligger et traktatbrud, vurderes paa baggrund af forholdene i medlemsstaten, som de var ved udloebet af fristen i den begrundede udtalelse, [mens] aendringer af forholdene i tiden derefter ikke kan tages i betragtning af Domstolen« (3). Det afgoerende er derfor udelukkende, at direktivet endnu ikke var gennemfoert i Frankrig, da den frist, Kommissionen havde fastsat i den begrundede udtalelse, udloeb.

5 Desuden har jeg i mit forslag til afgoerelse i sag C-96/95 anfoert og vil ogsaa i denne sag igen fastslaa, at de rettigheder, faellesskabslovgiver anerkender, skal fremgaa med tilstraekkelig klarhed af de nationale regler, og det skal ikke vaere noedvendigt at henvise til de faellesskabsregler, der skal gennemfoeres. Det er netop formaalet med gennemfoerelsen af direktiverne, som udtrykkeligt er foreskrevet i EF-traktatens artikel 5 og 189 (nu henholdsvis artikel 10 og 249 EF), som sagsoegeren har paaberaabt sig i denne sag (4).

Direktivbestemmelser skal altsaa gennemfoeres ved bestemmelser, hvis bindende virkning er uomtvistelig, og som er tilstraekkelig specifikke, bestemte og klare til, at de er i overensstemmelse med retssikkerhedsprincippet, som indebaerer, at de af direktivet omfattede personer i det omfang, det ved direktivet tilsigtes at skabe rettigheder for den enkelte, saettes i stand til at faa fuldt kendskab til deres rettigheder (5). Som det fremgaar af Domstolens faste praksis, kan de nationale retsinstansers forpligtelse til at sikre, at et direktiv faar fuld virkning, ved at undlade at anvende enhver herimod stridende national bestemmelse, ikke medfoere en aendring af en lovbestemmelse (6). En national lovgivnings uoverensstemmelse med traktatens bestemmelser, ogsaa hvor disse sidste er umiddelbart anvendelige, kan derfor kun fjernes helt ved bindende interne regler med samme retlige karakter som de regler, de aendrer (7).

II - Forslag til afgoerelse

Efter det saaledes anfoerte skal jeg derfor foreslaa Domstolen at

- give Kommissionen medhold ved at fastslaa, at Den Franske Republik har tilsidesat de forpligtelser, der paahviler den i medfoer af artikel 3, stk. 1, i Raadets direktiv 96/97/EF af 20. december 1996 om aendring af direktiv 86/378/EOEF om gennemfoerelse af princippet om ligebehandling af maend og kvinder inden for de erhvervstilknyttede sociale sikringsordninger, og

- paalaegge Den Franske Republik at betale sagens omkostninger.

(1) - EFT 1997 L 46, s. 20.

(2) - Jf. dom af 17.5.1990, sag C-262/88, Barber (Sml. I, s. 1889), hvori Domstolen fastslog, at pensioner, der udbetales i henhold til private erhvervstilknyttede ordninger - som er karakteriseret ved, at de er et resultat af en overenskomst mellem arbejdstagere og arbejdsgivere eller af en ensidig beslutning truffet af arbejdsgiveren, at de finansieres fuldt ud af arbejdsgiveren eller af arbejdsgiveren og arbejdstagerne i forening, at lovgivningen tillader, at de med arbejdstagernes samtykke delvis traeder i stedet for den lovbestemte ordning, og at de kun gaelder for arbejdstagere, der er ansat i bestemte virksomheder - er ydelser, som arbejdstageren modtager fra arbejdsgiveren som foelge af arbejdsforholdet, og derfor er omfattet af EF-traktatens artikel 119 (traktatens artikel 117-120 er blevet erstattet af artikel 136 EF - 143 EF). I den fjortende, femtende og sekstende 'betragtning' til direktivet hedder det: Barber-dommen »goer automatisk nogle af bestemmelserne vedroerende loenmodtagere i Raadets direktiv 86/378/EOEF ... ugyldige; traktatens artikel 119 gaelder umiddelbart og kan paaberaabes for de nationale domstole over for enhver arbejdsgiver, det vaere sig en privat person eller en juridisk person, og det tilkommer disse domstole at sikre beskyttelsen af de rettigheder, denne bestemmelse giver borgerne; af hensyn til retssikkerheden er det imidlertid noedvendigt at aendre direktiv 86/378/EOEF for at tilpasse de bestemmelser, der er paavirket af retspraksis ifoelge Barber-dommen«.

(3) - Jf. dom af 27.11.1990, sag C-200/88, Kommissionen mod Graekenland, Sml. I, s. 4299, praemis 13, af 18.12.1997, sag C-361/95, Kommissionen mod Spanien, Sml. I, s. 7351, praemis 13 og 14, og senest af 27.10.1998, sag C-364/97, Kommissionen mod Irland, Sml. I, s. 6593, praemis 8.

(4) - Jf. mit forslag til afgoerelse fremsat den 19.9.1996 i forbindelse med dom af 20.3.1997, sag C-96/95, Kommissionen mod Tyskland, Sml. I, s. 1653, paa s. 1656, punkt 33.

(5) - Jf. bl.a. dom af 4.12.1997, sag C-207/96, Kommissionen mod Italien, Sml. I, s. 6869, praemis 26.

(6) - Jf. dom af 13.3.1997, sag C-197/96, Kommissionen mod Frankrig, Sml. I, s. 1489, praemis 16.

(7) - Jf. den i fodnote 5 naevnte dom i sagen Kommissionen mod Italien, praemis 26.