ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Domstolens kendelse (Sjette Afdeling) af 12. juli 2018 –

Pinzaru og Cirstinoiu

(sag C-707/17) ( 1 )

»Præjudiciel forelæggelse – artikel 99 i Domstolens procesreglement – kontrol med likvide midler, der indføres til eller forlader Den Europæiske Union – forordning (EU) nr. 1889/2005 – overtrædelse af angivelsespligten – sanktioner fastsat i national ret – foranstaltning om konfiskation til fordel for staten af det ikke-angivne beløb – frihedsstraf – bøde, der fastsættes til det dobbelte af det beløb, som overtrædelsen vedrører – forholdsmæssighed«

Fri bevægelighed for kapital og frihed til at foretage betalinger–kontrol med likvide midler, der indføres til eller forlader Den Europæiske Union–forordning nr. 1889/2005–angivelsespligt–tilsidesættelse–sanktioner–national lovgivning, der dels fastsætter en foranstaltning om konfiskation til fordel for staten af det ikke-angivne beløb, dels frihedsstraf på op til seks år eller en bøde, der fastsættes til det dobbelte af det beløb, som overtrædelsen vedrører–ikke tilladt–tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet

(Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 1889/2005, art. 3 og art. 9, stk. 1)

(jf. præmis 30-33 og 35 samt domskonkl.)

Konklusion

Artikel 9, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1889/2005 af 26. oktober 2005 om kontrol med likvide midler, der indføres til eller forlader Fællesskabet, skal fortolkes således, at den er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, der, som sanktion for tilsidesættelse af den angivelsespligt, der er fastsat i denne forordnings artikel 3, stk. 1, dels fastsætter en foranstaltning om konfiskation til fordel for staten af det ikke-angivne beløb, dels frihedsstraf på op til seks år eller en bøde, der fastsættes til det dobbelte af det beløb, som overtrædelsen vedrører.

( 1 ) – EUT C 94 af 12.3.2018.
Domstolens kendelse (Tiende Afdeling) af 17. maj 2018 –

JYSK mod Kommissionen

(Sag C-406/17 P) ( 1 )

»Appel – artikel 181 i Domstolens procesreglement – afslag på ydelse af et finansielt bidrag fra Den Europæiske Fond for Regionaludvikling (EFRU) til det store projekt »European Regional Centre« – annullationssøgsmål – virksomhed med ansvar for projektets gennemførelse – betingelser for antagelse til realitetsbehandling – ikke umiddelbart berørt«

Appel–anbringender–ingen angivelse af den påberåbte retlige fejl–åbenbart afvisningsgrundlag

[Art. 256, stk. 1, TEUF; statutten for Domstolen, art. 58, stk. 1; Domstolens procesreglement, art. 168, stk. 1, litra d), og art. 169]

(jf. præmis 22)

Konklusion

1) Appellen afvises.

2) JYSK sp. z o.o. betaler sagsomkostningerne.

( 1 ) – EUT C 309 af 18.9.2017.
1.

Retslig procedure – sagsomkostninger – krav om erstatning – frist for indgivelse – forpligtelse til at fremsætte kravet om erstatning inden for en rimelig frist – opgørelse – ingen frist for indgivelse af begæring om fastsættelse af sagens omkostninger (Domstolens procesreglement, art. 145) (jf. præmis 20-23)
Domstolens kendelse (Tiende Afdeling) af 13. november 2019 –

Hamed og Omar

(Forenede sager C-540/17 og C-541/17) ( 1 )

»Præjudiciel forelæggelse – artikel 99 i Domstolens procesreglement – område med frihed, sikkerhed og retfærdighed – fælles procedurer for tildeling og fratagelse af international beskyttelse – direktiv 2013/32/EU – artikel 33, stk. 2, litra a) – myndighederne i en medlemsstats afvisning af en asylansøgning som følge af, at der tidligere er blevet indrømmet flygtningestatus i en anden medlemsstat – artikel 4 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder – reel og påvist risiko for at blive genstand for umenneskelig eller nedværdigende behandling – levevilkårene i denne anden medlemsstat for personer med flygtningestatus«

Grundlæggende rettigheder – forbud mod tortur og mod umenneskelig eller nedværdigende behandling eller straf – rækkevidde – systemiske mangler efter afslutningen af proceduren for tildeling af international beskyttelse i en medlemsstat som følge af levevilkårene for personer med en sådan beskyttelsesstatus – myndighederne i en medlemsstats afvisning af en asylansøgning som følge af, at der tidligere er blevet indrømmet flygtningestatus i en anden medlemsstat – betingelser – vurdering af, hvorvidt der foreligger reelle mangler – kriterier – krav, at der foreligger en situation med alvorlige materielle afsavn

[Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 4; Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/32, art. 33, stk. 2, litra a)]

(jf. præmis 34-43 samt konkl.)

Konklusion

Artikel 33, stk. 2, litra a), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/32/EU af 26. juni 2013 om fælles procedurer for tildeling og fratagelse af international beskyttelse skal fortolkes således, at bestemmelsen er til hinder for, at en medlemsstat udøver den ved bestemmelsen fastsatte beføjelse til at afvise en ansøgning om international beskyttelse med den begrundelse, at en anden medlemsstat allerede har indrømmet ansøgeren flygtningestatus, når de forventelige levevilkår, som ansøgeren vil leve under i sin egenskab af person med den nævnte status i denne anden medlemsstat, udsætter den pågældende for en alvorlig risiko for at blive underkastet umenneskelig eller nedværdigende behandling som omhandlet i artikel 4 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder.

( 1 ) – EUT C 402 af 27.11.2017.
Domstolens kendelse (Tiende Afdeling) af 14. maj 2019 –

Acea Energia m.fl.

(Forenede sager C‑406/17 – C‑408/17 og C‑417/17) ( 1 )

»Præjudiciel forelæggelse – artikel 99 i Domstolens procesreglement – direktiv 2005/29/EF – virksomheders urimelige handelspraksis over for forbrugerne på det indre marked – direktiv 2009/72/EF – det indre marked for elektricitet – direktiv 2009/73/EF – det indre marked for naturgas – direktiv 2011/83/EU – aggressiv handelspraksis – indgåelse af kontrakter om levering af elektricitet og naturgas, som forbrugerne ikke har anmodet om – indgåelse af leveringskontrakter om fjernsalg eller uden for fast forretningssted i strid med forbrugernes rettigheder – myndighed, som har kompetence til at straffe sådan praksis«

1. Præjudicielle spørgsmål – Domstolens kompetence – fastlæggelse af de relevante EU-retlige elementer – omformulering af spørgsmålene (Art. 267 TEUF) (jf. præmis 42 og 43)

2. Forbrugerbeskyttelse – virksomhedernes urimelige handelspraksis over for forbrugerne – direktiv 2005/29 – anvendelsesområde – artikel 3, stk. 4 – begrebet uoverensstemmelse (jf. præmis 49)

3. Forbrugerbeskyttelse – virksomhedernes urimelige handelspraksis over for forbrugerne – direktiv 2005/29 og 2011/83 – anvendelsesområde (Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/29, art. 3, stk. 4, og direktiv 2011/83, art. 3, stk. 2) (jf. præmis 62 og konkl.)

Konklusion

Artikel 3, stk. 4, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/29/EF af 11. maj 2005 om virksomheders urimelige handelspraksis over for forbrugerne på det indre marked og om ændring af Rådets direktiv 84/450/EØF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/7/EF, 98/27/EF og 2002/65/EF og Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 2006/2004 og artikel 3, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/83/EU af 25. oktober 2011 om forbrugerrettigheder, om ændring af Rådets direktiv 93/13/EØF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 1999/44/EF samt om ophævelse af Rådets direktiv 85/577/EØF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/7/EF skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en national lovgivning, i henhold til hvilken adfærd som den i hovedsagen omhandlede, som består i at indgå kontrakter om levering, som forbrugerne ikke har anmodet om, eller som består i at indgå kontrakter om fjernsalg og uden for fast forretningssted i strid med forbrugernes rettigheder, skal bedømmes, henset til bestemmelserne i henholdsvis direktiv 2005/29 og 2011/83, med den konsekvens, at sektormyndigheden som omhandlet i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/72/EF af 13. juli 2009 om fælles regler for det indre marked for elektricitet og om ophævelse af direktiv 2003/54/EF og i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/73/EF af 13. juli 2009 om fælles regler for det indre marked for naturgas og om ophævelse af direktiv 2003/55/EF ifølge denne nationale lovgivning ikke har kompetence til at straffe en sådan adfærd.

( 1 ) – EUT C 338 af 9.10.2017.
Artikel 7, stk. 1, i Rådets direktiv 93/13/EØF af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler og artikel 10 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/48/EF af 23. april 2008 om forbrugerkreditaftaler og om ophævelse af Rådets direktiv 87/102/EØF skal fortolkes således, at de er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, som gør det muligt at afsige en kendelse om betalingspåbud, der er baseret på et bankkontoudtog som dokumentation for, at der består en fordring baseret på en forbrugerkreditaftale, når den ret, som behandler en sag om udstedelse af et betalingspåbud, ikke har kompetence til at foretage en undersøgelse af, om vilkårene i denne aftale eventuelt er urimelige, og til at sikre sig, at aftalen indeholder de i nævnte artikel 10 anførte oplysninger, eftersom retningslinjerne for udøvelse af retten til at gøre indsigelse mod en sådan kendelse ikke gør det muligt at sikre overholdelse af de rettigheder, som forbrugerne har i henhold til disse direktiver.

Processuelle regler som de i hovedsagen omhandlede, for så vidt som de kræver af forbrugeren, at denne inden for en frist på to uger at regne fra forkyndelsen af kendelsen om betalingspåbud fremlægger faktiske oplysninger og beviser, som gør det muligt for retten at foretage sin bedømmelse, og straffer forbrugeren med den måde, hvorpå sagsomkostningerne beregnes, medfører en ikke ubetydelig risiko for, at forbrugeren ikke gør indsigelse (jf. i denne retning dom af 13.9.2018, Profi Credit Polska,C-176/17, EU:C:2018:711, præmis 69 og 70).

(jf. præmis 48 og 53 samt domskonkl.)
Kendelse afsagt af Domstolens vicepræsident den 5. september 2018 –

Minority SafePack – one million signatures for diversity in Europe mod Rumænien og Kommissionen

(Sag C-717/17 P(I))

»Appel – intervention – artikel 40, stk. 2, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol – tvist mellem en medlemsstat og en af Den Europæiske Unions institutioner – europæisk borgerinitiativ Minority SafePack – one million signatures for diversity in Europe – anmodning om intervention fra arrangørerne af dette europæiske borgerinitiativ – afvisning«

1. Retslig procedure – intervention – personer med berettiget interesse – anmodning om intervention indgivet af fysiske eller juridiske personer i sager mellem en medlemsstat og en EU-institution – afvisning (Art. 13, stk. 1, TEU; statutten for Domstolen, art. 40, stk. 2) (jf. præmis 23, 24, 33 og 37)

2. Unionsborgerskab – borgernes rettigheder – indgivelse af et borgerinitiativ – forordning nr. 211/2011 – forslag til borgerinitiativ kan ikke sidestilles med forslag til vedtagelse af retsakter af EU-institutionerne (Art. 24, stk. 1, TEUF; Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 211/2011) (jf. præmis 30 og 31)

Konklusion

1) Appellen forkastes.

2) Comitetul cetăţenilor ai iniţiativei cetăţeneşti europene Minority SafePack – one million signatures for diversity in Europe bærer sine egne omkostninger og betaler de af Rumænien afholdte omkostninger.
Domstolens kendelse (Tiende Afdeling) af 12. september 2018 –

Holistic Innovation Institute mod REA

(Sag C-241/17 P) ( 1 )

»Appel – artikel 181 i Domstolens procesreglement – projekter finansieret af Den Europæiske Union på området for forskning – syvende rammeprogram for forskning og teknologisk udvikling (2007-2013) – projekterne Inachus og ZONeSEC – afgørelse om at nægte appellanten deltagelse – annullationssøgsmål og erstatningssøgsmål«

1. Appel – anbringender – ingen angivelse af den påberåbte retlige fejl – åbenbart afvisningsgrundlag [Domstolens procesreglement, art. 168, stk. 1, litra d), og art. 169, stk. 2] (jf. præmis 42, 43, 50 og 95)

2. Institutionernes retsakter – begrundelse – forpligtelse – rækkevidde (Art. 296 TEUF) (jf. præmis 58 og 59)

3. Appel – anbringender – urigtig vurdering af de faktiske omstændigheder – afvisning – Domstolens kontrol med vurderingen af de faktiske omstændigheder, der er fremført for Retten – udelukket, medmindre de er gengivet urigtigt (Art. 256, stk. 1, TEUF; statutten for Domstolen, art. 58, stk. 1) (jf. præmis 63 og 64)

4. Appel – anbringender – anbringender og argumenter, som blot gentager det for Retten påberåbte – afvisning (jf. præmis 78 og 90)

Konklusion

1) Appellen forkastes, idet det er åbenbart, at den delvis ikke kan antages til realitetsbehandling, delvis er ugrundet.

2) Holistic Innovation Institute, SLU betaler sagsomkostningerne.

( 1 ) – EUT C 221 af 10.7.2017.
15

Under disse omstændigheder har Tribunale amministrativo regionale per il Piemonte (den regionale forvaltningsdomstol for Piemonte) besluttet at udsætte sagerne og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »Er princippet om, at enhver har ret til en retfærdig og offentlig rettergang inden en rimelig frist for en uafhængig og upartisk domstol, som er fastsat i [chartrets] artikel 47, stk. 2, og artikel 6, stk. 1, i den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder og er blevet gjort til et EU-retligt princip ved artikel 6, stk. 3, TEU, sammenholdt med det princip, som kan udledes af artikel 67 TEUF, ifølge hvilket Unionen udgør et fælles område med retfærdighed, hvor de grundlæggende rettigheder respekteres, samt det princip, som fremgår af artikel 81 TEUF og 82 TEUF, ifølge hvilket Unionen etablerer et retligt samarbejde om civilretlige og strafferetlige spørgsmål med grænseoverskridende virkninger, der bygger på princippet om gensidig anerkendelse af retsafgørelser og udenretslige afgørelser, til hinder for nationale bestemmelser som den italienske bestemmelse, der er indeholdt i artikel 5e i lov nr. 89/2001, hvorefter personer, som allerede er blevet tilkendt beløb i form af en »rimelig erstatning« fra den italienske stat som følge af en urimeligt lang sagsbehandlingstid, pålægges en række forpligtelser med henblik på at opnå betalingen samt at afvente, at fristen i den nævnte artikel 5e, stk. 5, i lov nr. 89/2001 udløber, uden at de i mellemtiden kan træffe nogle retslige fuldbyrdelsesforanstaltninger, og uden at de på et senere tidspunkt kan gøre krav på erstatning for den skade, som er forbundet med den forsinkede betaling, selv i det tilfælde, hvor den »rimelige erstatning« er blevet tilkendt som følge af en urimeligt lang behandlingstid i en civilretlig sag med grænseoverskridende virkninger, eller under alle omstændigheder på et område, som falder ind under Den Europæiske Unions kompetence, og/eller et område, inden for hvilket Den Europæiske Union fastsætter en gensidig anerkendelse af retsafgørelser?«
16

Ifølge forelæggelsesafgørelsen skal der tages hensyn til, at Todor Iliev og Blagovesta Ilieva, selv om de havde fast bopæl i Bulgarien, var bosiddende på italiensk område på datoen for indgåelsen af det borgerlige ægteskab, på datoen for anskaffelse af bilen, på datoen for afsigelse af skilsmissedommen og på datoen for indgivelse af søgsmålet i hovedsagen. Den forelæggende ret har præciseret, at Blagovesta Ilieva har boet og arbejdet uafbrudt i Italien i en periode på ti år, at hun den 14. marts 2016 oplyste de bulgarske myndigheder om, at hun var bosiddende i Italien, og at det af hendes identitetskort, der er udstedt af de italienske myndigheder, fremgår, at hun er bosiddende i Alba i Cuneo-provinsen (Italien).
Artikel 6, stk. 1, 3 og 4, i det nævnte direktiv bestemmer:

»1. For de særlige bevaringsområder iværksætter medlemsstaterne de nødvendige bevaringsforanstaltninger, hvilket i givet fald kan indebære hensigtsmæssige forvaltningsplaner, som er specifikke for lokaliteterne eller integreret i andre udviklingsplaner, samt de relevante retsakter, administrative bestemmelser eller aftaler, der opfylder de økologiske behov for naturtyperne i bilag I og de arter i bilag II, der findes på lokaliteterne.

[…]

3. Alle planer eller projekter, der ikke er direkte forbundet med eller nødvendige for lokalitetens forvaltning, men som i sig selv eller i forbindelse med andre planer og projekter kan påvirke en sådan lokalitet væsentligt, vurderes med hensyn til deres virkninger på lokaliteten under hensyn til bevaringsmålsætningerne for denne. På baggrund af konklusionerne af vurderingen af virkningerne på lokaliteten, og med forbehold af stk. 4, giver de kompetente nationale myndigheder først deres tilslutning til en plan eller et projekt, når de har sikret sig, at den/det ikke skader lokalitetens integritet, og når de – hvis det anses for nødvendigt – har hørt offentligheden.

4. Hvis en plan eller et projekt, på trods af at virkningerne på lokaliteten vurderes negativt, alligevel skal gennemføres af bydende nødvendige hensyn til væsentlige samfundsinteresser, herunder af social eller økonomisk art, fordi der ikke findes nogen alternativ løsning, træffer medlemsstaten alle nødvendige kompensationsforanstaltninger for at sikre, at den globale sammenhæng i Natura 2000 beskyttes. Medlemsstaten underretter Kommissionen om, hvilke kompensationsforanstaltninger der træffes.

Hvis der er tale om en lokalitet med en prioriteret naturtype og/eller en prioriteret art, kan der alene henvises til hensynet til menneskers sundhed og den offentlige sikkerhed eller væsentlige gavnlige virkninger på miljøet, eller, efter udtalelse fra Kommissionen, andre bydende nødvendige hensyn til væsentlige samfundsinteresser.«
19

På denne baggrund har Corte suprema di cassazione (kassationsdomstol) besluttet at udsætte sagerne og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål i hver af de to sager: »Er en national bestemmelse som artikel 3, stk. 7, i [lovdekret nr. 64/2010], hvorefter »pensionsalderen for arbejdstagere inden for underholdningsbranchen, som henhører under kategorien [balletdansere] for mænd og kvinder er fastsat til 45 år med den følge, at den omregningskoefficient, der er omhandlet i artikel 1, stk. 6, i lov nr. 335 af 8. august 1995 vedrørende den øvre aldersgrænse, finder anvendelse på de arbejdstagere, som fuldt ud er omfattet af den blandede ordning eller den bidragsbaserede ordning. I to år efter ikrafttrædelsen af denne bestemmelse har de omhandlede arbejdstagere, som er ansat på ubegrænset tid, og som har nået eller har passeret pensionsalderen, mulighed for at forlænge deres ansættelse årligt med henblik på at forblive i tjenesten. Der skal gøres brug af denne mulighed ved indgivelse af en ansøgning til ENPALS senest to måneder efter datoen for bestemmelsens ikrafttræden eller tre år efter opnåelse af retten til pension, jf. dog den øvre grænse for alderspension, som er 47 år for kvinder og 52 år for mænd«, i strid med det i direktiv 2006/54 […] og i [chartret] (artikel 21) omhandlede forbud mod forskelsbehandling på grundlag af [køn]?«
8

Under overskriften »Dokumentation med henblik på adgang til udbuddet« bestemmer artikel 40 i Decreto Legislativo Regional n.o 27/2015/A, de 29 de dezembro, que aprova o Regime Jurídico dos Contratos Públicos na Região Autónoma dos Açores (regionalt lovdekret nr. 27/2015/A af 29.12.2015 om godkendelse af den retlige ordning for offentlige udbud i den selvstyrende region Azorerne) (Diário da República, 1. serie, nr. 253, af 29.12.2015, herefter »regionalt dekret nr. 27/2015/A«), som gennemfører direktiv 2014/24 i Azorernes regionale retsorden, bl.a.: »3. Indkaldelsen af tilbud eller udbudsbekendtgørelsen kan ud over, hvad der er nævnt i stk. 2, ligeledes kræve opfyldelse af andre adgangsforudsætninger vedrørende den valgte tilbudsgivers økonomiske og finansielle kapacitet samt tekniske og faglige formåen med henblik på at opfylde kontrakten i overensstemmelse med de følgende afsnit. […] 5. Med henblik på at vurdere den tekniske og faglige formåen kan de regionale ordregivende enheder kræve fremlæggelse af: a) et dokument, som godtgør, at tilbudsgiver besidder tilstrækkelige menneskelige og tekniske ressourcer til at sikre, at kontrakten gennemføres korrekt b) et dokument, som godtgør, at tilbudsgivers menneskelige og tekniske ressourcer har en faglig erfaring, der er relevant for at gennemføre kontrakten korrekt c) verificerede referencer vedrørende kontrakter, som den valgte tilbudsgiver har gennemført tidligere, der påviser tilstrækkelig passende erfaring til at opfylde kontrakten på tilfredsstillende vis. 6. Såfremt betingelserne i stk. 3-5 finder anvendelse, er de ordregivende myndigheder forpligtet til i udbudsbekendtgørelsen at angive de mindstekrav, der kræves med hensyn til økonomisk, finansiel, teknisk og faglig formåen, og de dokumenter, som godtgør dette.«
Artikel 110 TEUF skal fortolkes således, at bestemmelsen er til hinder for en medlemsstats lovgivning, hvorefter den herved indførte engangsfærdselsafgift opkræves på lette personbiler, der er blevet indregistreret eller opført i et register i denne medlemsstat, uden at der tages hensyn til tidspunktet for den første indregistrering af et køretøj, når denne har fundet sted i en anden medlemsstat, med den følge, at den afgift, der pålægges køretøjer indført fra en anden medlemsstat, er højere end den, som pålægges lignende ikke-indførte køretøjer.
53

Henset til det ovenstående skal spørgsmålet besvares således, at artikel 7, stk. 1, i direktiv 93/13 samt artikel 10 i direktiv 2008/48 skal fortolkes således, at de er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, som gør det muligt at afsige en kendelse om betalingspåbud, der er baseret på et bankkontoudtog som dokumentation for, at der består en fordring baseret på en forbrugerkreditaftale, når den ret, som behandler en sag om udstedelse af et betalingspåbud, ikke har kompetence til at foretage en undersøgelse af, om vilkårene i denne aftale eventuelt er urimelige, og til at sikre sig, at aftalen indeholder de i nævnte artikel 10 anførte oplysninger, eftersom retningslinjerne for udøvelse af retten til at gøre indsigelse mod en sådan kendelse ikke gør det muligt at sikre overholdelse af de rettigheder, som forbrugerne har i henhold til disse direktiver.
23

For det andet er Kommissionen af den opfattelse, at det er for vidtgående at bruge 13 advokater i en periode, der strækker sig fra den 7. marts 2017 til den 16. januar 2019. Den arbejdsperiode, der skal tages hensyn til, er kun på ca. seks måneder og indledtes på datoen for meddelelsen af appellen til UPS og afsluttedes på datoen for UPS’ indgivelse af duplik. Timetaksterne, som de to hovedadvokater anvendte, dvs. 862 EUR/time, og mellem 695 EUR og mere end 820 EUR/time, er ligeledes for høje, henset til de salærer på mellem 360 EUR og 495 EUR/time, som Domstolen synes at have godkendt i tidligere sager. UPS har krævet godtgørelse af 878,4 timers arbejde for advokater med en gennemsnitlig timeløn på 600 EUR/time, selv om adskillige junioradvokater og praktikanter har været involveret. Kommissionen er af den opfattelse, at der bør indrømmes en gennemsnitlig sats på 350 EUR/time. Kommissionen har ved at sammenlægge de rubrikker, som UPS har angivet i bilagene, udledt, at de 13 økonomer havde arbejdet i 363,5 timer til en gennemsnitlig timetakst på 824 EUR/time, hvilket ligeledes er uforholdsmæssigt højt.
2.

EU-varemærker–definition på og erhvervelse af et EU-varemærke–bedømmelse af, om et tegn er egnet til at kunne registreres–udelukkende hensyntagen til de EU-retlige bestemmelser–afgørelser truffet af de nationale myndigheder, som ikke binder Unionens retsinstanser Rådets forordning nr. 207/2009 (jf. præmis 5 og 6)