ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
3

I 9., 10., 21., 24. og 31. betragtning til direktiv 2001/29 er følgende anført: »(9) Udgangspunktet for en harmonisering af ophavsret og beslægtede rettigheder bør være et højt beskyttelsesniveau, da sådanne rettigheder er af afgørende betydning for den intellektuelle skabelsesproces. En sådan beskyttelse bidrager til at bevare og udvikle kreativiteten til gavn for ophavsmænd, kunstnere, producenter, forbrugere, kulturen, industrien og almenheden generelt. Intellektuel ejendomsret er derfor blevet anerkendt som en integrerende del af ejendomsretten. (10) Hvis ophavsmænd og kunstnere skal kunne fortsætte deres kreative og kunstneriske arbejde, er det nødvendigt, at de modtager et passende vederlag for anvendelsen af deres værker, og det samme gælder producenterne, der skal kunne finansiere dette arbejde. De investeringer, der er nødvendige for at fremstille varer som f.eks. fonogrammer, film eller multimedieprodukter og tjenesteydelser som f.eks. bestillingstjenester, er meget betydelige. En passende retlig beskyttelse af intellektuelle ejendomsrettigheder er nødvendig for at sikre et sådant vederlag og muliggøre et tilfredsstillende afkast af investeringerne. […] (21) Dette direktiv definerer de handlinger, der er omfattet af reproduktionsretten hvad angår de forskellige rettighedshavere. Definitionen bør være i overensstemmelse med gældende fællesskabsret. Det er nødvendigt med en bred definition af disse handlinger for at sikre retssikkerhed i det indre marked. […] (24) Retten til at stille de frembringelser, som omhandles i artikel 3, stk. 2, til rådighed for almenheden skal opfattes som omfattende enhver tilrådighedsstillelse af sådanne frembringelser for den del af almenheden, som ikke befinder sig på det sted, hvor frembringelserne stilles til rådighed, og som ikke omfattende andre handlinger. […] (31) Det er nødvendigt at bevare en rimelig balance med hensyn til rettigheder og interesser mellem de forskellige kategorier af rettighedshavere og mellem de forskellige kategorier af rettighedshavere og brugere af beskyttede frembringelser. […] For at sikre at det indre marked fungerer tilfredsstillende, bør definitionen af sådanne undtagelser og indskrænkninger i en vis grad harmoniseres. Harmoniseringsgraden bør baseres på deres følger for det indre markeds funktion.«
30

På denne baggrund har Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (den regionale forvaltningsdomstol for Lazio, Italien) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Omfatter »ændringer i status«, der som omhandlet i [den delegerede forordnings] artikel 12 […] ikke har nogen konsekvenser for bidragspligten, en lodret fusion af et institut, der tidligere var underlagt tilsyn fra en national afviklingsmyndighed, med et moderselskab, som er hjemmehørende i en anden medlemsstat, hvis fusionen er foregået inden for bidragsperioden, og gælder denne regel også, hvis fusionen og instituttets efterfølgende opløsning fandt sted i 2015, hvor hverken den nationale afviklingsmyndighed eller den nationale fond endnu var blevet oprettet formelt af medlemsstaten, og bidragene endnu ikke var blevet beregnet? 2) Skal [den delegerede forordnings] artikel 12 […], sammenholdt med samme forordnings artikel 14 samt artikel 103 og 104 i direktiv 2014/59[…], fortolkes således, at et institut også i tilfælde af en lodret fusion med et moderselskab fra en anden medlemsstat er forpligtet til at betale fuldt bidrag for hele det pågældende år og ikke i forhold til det antal måneder, hvor instituttet har været underlagt tilsyn fra den første medlemsstats afviklingsmyndighed, hvilket svarer til det, der er foreskrevet for »nyligt tilsynsbelagte« institutter som omhandlet i [den delegerede forordnings] artikel 12, stk. 1, […]? 3) Finder de bestemmelser, som gælder for det almindelige bidrag, og navnlig [den delegerede forordnings] artikel 12, stk. 2, […], henset til direktiv 2014/59[…] og [den delegerede forordning samt] de principper, der ligger til grund for systemet for afviklingsværktøjer i forbindelse med bankkriser, også anvendelse på det ekstraordinære bidrag med hensyn til tidspunktet for udpegningen af, hvem der er forpligtet til at betale bidraget, samt bidragets størrelse, idet der tages højde for det ekstraordinære bidrags art og de omstændigheder, under hvilke det må opkræves?«
EU-retten, og navnlig Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1107/2009 af 21. oktober 2009 om markedsføring af plantebeskyttelsesmidler og om ophævelse af Rådets direktiv 79/117/EØF og 91/414/EØF, skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en national procedure, hvorefter den kompetente myndighed er bemyndiget til ex officio at tilpasse gyldighedsperioden for en tilladelse til parallelhandel, således at den bliver i overensstemmelse med gyldighedsperioden for en fornyet godkendelse af et referencemiddel.

Forordning nr. 1107/2009, og navnlig dens artikel 52, skal fortolkes således, at tilpasningen af gyldighedsperioden for en tilladelse til parallelhandel ikke automatisk følger af beslutningen om at forny godkendelsen af et referencemiddel, men derimod kræver, at der træffes en ny beslutning herom.

Forordning nr. 1107/2009 skal fortolkes således, at når datoen for gyldighedsperioden for en tilladelse til parallelhandel skal tilpasses, således at den bliver i overensstemmelse med gyldighedsperioden for en fornyet godkendelse af et referencemiddel, skal kravene for udstedelse af en sådan tilladelse i artikel 52, stk. 1-3, i forordning nr. 1107/2009 være opfyldt, og det tilkommer den kompetente myndighed i den pågældende medlemsstat at efterprøve, om dette faktisk er tilfældet.
44

Det er korrekt, at medlemsstaternes mulighed for, alt efter tilfældet, at indskrænke eller inddrage de materielle modtagelsesforhold kun er udtrykkeligt fastsat i artikel 20, stk. 1-3, i direktiv 2013/33, der, således som det fremgår af 25. betragtning til dette direktiv, i det væsentlige vedrører tilfælde, som er kendetegnet ved en risiko for, at ansøgerne misbruger det ved direktivet indførte modtagelsessystem. Artiklens stk. 4 udelukker imidlertid ikke udtrykkeligt, at en sanktion kan vedrøre materielle modtagelsesforhold. Således som bl.a. Kommissionen har gjort gældende, forholder det sig desuden således, at medlemsstaterne ganske vist har mulighed for at træffe foranstaltninger vedrørende disse forhold med henblik på at beskytte sig mod misbrug af modtagelsessystemet, men at de også skal råde over denne mulighed i tilfælde af alvorlige overtrædelser af de bestemmelser, der er fastlagt for indkvarteringscentrene, samt i tilfælde af grov voldelig adfærd, idet sådanne handlinger nemlig kan forstyrre den offentlige orden samt sikkerheden for personer og goder.
96

Det bemærkes endvidere, at selv om det ganske vist ikke er udelukket, at en vurdering foretaget efter opførelsen og ibrugtagningen af det omhandlede anlæg med henblik på at afhjælpe undladelsen af at have vurderet indvirkningen på miljøet før tilladelserne blev givet, kan føre til, at de enten trækkes tilbage, eller at de ændres, er denne konstatering uden betydning for den eventuelle mulighed for en økonomisk operatør, som har handlet i overensstemmelse med en medlemsstats lovgivning, som viser sig at være i strid med EU-retten, for i henhold til den nationale lovgivning at rette et krav om erstatning for den skade, der er lidt som følge af denne stats handlinger og undladelser.
17

»Meddelelse til de økonomiske aktører vedrørende angivelse af oprindelsen af de varer, der kommer fra de områder, der har været besat af [staten] Israel siden juni 1967«, som den franske økonomi- og finansminister offentliggjorde den 24. november 2016 (JORF 2016, nr. 273, tekst nr. 81, herefter »den ministerielle meddelelse«), har følgende ordlyd: »Forordning [nr. 1169/2011] bestemmer, at mærkningsoplysninger skal være fair. De må ikke risikere at vildlede forbrugeren, navnlig hvad angår varernes oprindelse. Fødevarer fra områder, der er besat af Israel, skal derfor mærkes for at afspejle denne oprindelse. Direction générale de la concurrence, de la consommation et de la répression des fraudes du ministère de l’Économie et des Finances français [(det franske økonomi- og finansministeriums generaldirektorat for konkurrence, forbrugeranliggender og bekæmpelse af svig (DGCCRF))] henleder derfor aktørernes opmærksomhed på [Kommissionens meddelelse]. Den specificerer navnlig, at i henhold til folkeretten er Golanhøjderne og Vestbredden, herunder Østjerusalem, ikke en del af Israel. For at undgå at vildlede forbrugerne skal mærkningen af fødevarer derfor angive varernes nøjagtige oprindelse, uanset om angivelsen heraf er obligatorisk i henhold til EF-reglerne, eller om aktøren frivilligt påfører den. For varer fra Vestbredden eller Golanhøjderne, som stammer fra bosættelser, er det ikke tilstrækkeligt med en begrænset henvisning til »vare fra Golanhøjderne« eller »vare fra Vestbredden«. Selv om disse begreber henviser til det videre distrikt eller område, hvorfra varen kommer, vil undladelsen af de yderligere geografiske oplysninger om, at varen kommer fra israelske bosættelser, sandsynligvis vildlede forbrugeren for så vidt angår varens reelle oprindelse. I sådanne tilfælde er det nødvendigt at tilføje, i parentes, begrebet »israelsk bosættelse« eller et tilsvarende begreb. Der kan anvendes begreber såsom »vare fra Golanhøjderne (israelsk bosættelse)« eller »vare fra Vestbredden (israelsk bosættelse)«.«
67

Domstolen har ligeledes fastslået, at artikel 6, stk. 1, i direktiv 93/13 skal fortolkes således, at bestemmelsen er til hinder for en national bestemmelse, som gør det muligt for den nationale ret, når denne erklærer et vilkår i en aftale, som er indgået mellem en erhvervsdrivende og en forbruger, ugyldigt, at tilpasse den nævnte kontrakt ved at ændre dette vilkårs indhold (dom af 30.4.2014, Kásler og Káslerné Rábai, C-26/13, EU:C:2014:282, præmis 77 og den deri nævnte retspraksis, og af 26.3.2019, Abanca Corporación Bancaria og Bankia, C-70/17 og C-179/17, EU:C:2019:250, præmis 53). Navnlig har Domstolen fastslået, at denne bestemmelse ikke kan fortolkes således, at bestemmelsen i et tilfælde, hvor en national retsinstans fastslår, at et bødevilkår i en aftale, der er indgået mellem en erhvervsdrivende og en forbruger, er urimeligt, giver retsinstansen mulighed for at nedsætte den bøde, der pålægges forbrugeren, i stedet for at se helt bort fra det omhandlede vilkår over for forbrugeren (dom af 30.5.2013, Asbeek Brusse og de Man Garabito, C-488/11, EU:C:2013:341, præmis 59, og af 21.1.2015, Unicaja Banco og Caixabank, C-482/13, C-484/13, C-485/13 og C-487/13, EU:C:2015:21, præmis 29).
8

Forordningens artikel 7, der har overskriften »Kompensationsret«, bestemmer: »1. Når der henvises til denne artikel[,] modtager passageren en fast kompensation som følger: a) 250 EUR for alle flyvninger på højst 1500 km b) 400 EUR for alle flyvninger inden for Fællesskabet på mere end 1500 km og for alle andre flyvninger på mellem 1500 og 3500 km c) 600 EUR for alle flyvninger, der ikke falder ind under a) eller b). Ved fastsættelse af distancen er grundlaget det sidste bestemmelsessted, hvor boardingafvisning eller aflysning forsinker passagerens ankomst efter det planmæssige ankomsttidspunkt. 2. Hvis en passager i henhold til artikel 8 får tilbudt omlægning af rejsen til vedkommendes endelige bestemmelsessted på en alternativ flyvning, og ankomsttidspunktet ikke overstiger det planlagte ankomsttidspunkt på den oprindeligt reserverede flyvning a) med to timer for så vidt angår alle flyvninger på 1500 km eller mindre, eller b) med tre timer for så vidt angår alle flyvninger inden for Fællesskabet på over 1500 km og for alle andre flyvninger på mellem 1500 km og 3500 km, eller c) med fire timer for alle flyvninger, som ikke falder ind under a) eller b)[,] kan det transporterende luftfartsselskab nedsætte den i stk. 1 omhandlede kompensation med 50%. 3. Det i stk. 1 nævnte kompensationsbeløb udbetales kontant, ved elektronisk bankoverførsel, med bankanvisning eller bankcheck eller, med passagerens skriftlige billigelse, i rejsekuponer og/eller andre tjenesteydelser. 4. De i stk. 1 og 2 nævnte afstande måles efter storcirkelmetoden.«
66

Under alle omstændigheder følger det af fast retspraksis, at den nationale ret er forpligtet til ex officio at indlede en undersøgelse med henblik på at konstatere, om vilkår i en kontrakt, som er genstand for den tvist, der verserer for den, og som er indgået mellem en erhvervsdrivende og en forbruger, falder inden for anvendelsesområdet for direktivet, og til i bekræftende fald ex officio at undersøge, om vilkåret eventuelt er urimeligt (dom af 9.11.2010, VB Pénzügyi Lízing, C-137/08, EU:C:2010:659, præmis 56, af 14.6.2012, Banco Español de Crédito, C-618/10, EU:C:2012:349, præmis 44, og af 21.2.2013, Banif Plus Bank, C-472/11, EU:C:2013:88, præmis 24). I mangel af en effektiv prøvelse af den eventuelt urimelige karakter af kontraktvilkårene i den pågældende kontrakt er det nemlig ikke muligt at sikre, at de rettigheder, der er tillagt ved direktiv 93/13, overholdes (dom af 13.9.2018, Profi Credit Polska, C-176/17, EU:C:2018:711, præmis 62 og den deri nævnte retspraksis).
63

Henset til de forhold, der er anført i nærværende doms præmis 56-59, følger det ikke desto mindre af de af EU-lovgiver foretagne valg, at denne indskrænkning i medlemsstaternes råderum ikke kan indebære, at det er udelukket for de kompetente myndigheder at anvende artikel 6, stk. 1 og 2, i direktiv 2003/86 ved alene at støtte sig på den omstændighed, at den pågældende person er blevet dømt for at have begået en strafbar handling, uden at skulle godtgøre, at personens individuelle adfærd udgør en reel, umiddelbar og tilstrækkelig alvorlig trussel, der berører et grundlæggende samfundshensyn i den pågældende medlemsstat.
51

Det følger af samtlige ovenstående betragtninger, at de forelagte spørgsmål skal besvares med, at Schengengrænsekodeksens artikel 6, stk. 1, litra e), skal fortolkes således, at bestemmelsen ikke er til hinder for en national praksis, hvorefter de kompetente myndigheder kan vedtage en afgørelse om tilbagesendelse over for en tredjelandsstatsborger, der ikke er visumpligtig, og som er til stede på medlemsstaternes område for et kort ophold, som følge af, at denne anses for at udgøre en trussel mod den offentlige orden, fordi den pågældende er mistænkt for at have begået en strafbar handling, forudsat at denne praksis kun finder anvendelse, hvis denne lovovertrædelse, henset til sin art og strafferammen herfor, for det første er tilstrækkelig alvorlig til at begrunde, at denne statsborgers ophold på medlemsstaternes område straks bringes til ophør, og disse myndigheder for det andet råder over samstemmende, objektive og præcise elementer til at underbygge deres mistanke, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.
60

Henset til det ovenstående skal de forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 6, stk. 1, litra c), og artikel 7, litra f), i direktiv 95/46, sammenholdt med chartrets artikel 7 og 8, skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for nationale bestemmelser, som tillader indførelse af et videoovervågningssystem som det i hovedsagen omhandlede, der er installeret i fællesarealerne i en beboelsesejendom, for at forfølge legitime interesser bestående i at tilvejebringe sikkerhed for og beskyttelse af personer og ejendom, uden de registreredes samtykke, hvis behandlingen af personoplysninger ved hjælp af det pågældende videoovervågningssystem opfylder betingelserne i nævnte direktivs artikel 7, litra f), hvilket det påhviler den forelæggende ret at efterprøve.
138

Appellanten har gjort gældende, at Retten i den appellerede doms præmis 117-120 foretog en urigtig gengivelse af de faktiske omstændigheder ved at kvalificere flere forhold som »kendsgerninger« dvs. »uanfægtede« af appellanten, for det første om at den fordelagtige pris, som DEI anvendte over for appellanten i medfør af et lovdekret, fraveg de almindelige retsregler om priser, hvori fastsattes en normal, obligatorisk pris, for det andet at appellanten henhørte under kategorien store industrielle elforbrugere, DEI’s kunder, og for det tredje at den fordelagtige pris i hvert fald i den omhandlede periode var lavere end normalprisen i forhold til disse store industrielle forbrugere, selv om den nævnte normalpris, der var lovbestemt på nationalt plan, var gældende for DEI og disse store industrielle forbrugere.
16

Det bemærkes, at formålet med den i artikel 258, stk. 1, TEUF fastsatte administrative procedure er at give den berørte medlemsstat mulighed for at opfylde sine EU-retlige forpligtelser eller til at tage til genmæle over for Kommissionens klagepunkter. En forskriftsmæssig administrativ procedure udgør således en i henhold til EUF-traktaten væsentlig garanti med henblik på at sikre beskyttelsen af den pågældende medlemsstats rettigheder. Kun når denne garanti har været iagttaget, er det muligt for Domstolen at afgøre spørgsmålet om, hvorvidt medlemsstaten faktisk har undladt at opfylde de forpligtelser, som Kommissionen påstår tilsidesat. Særligt har åbningsskrivelsen i procedurens administrative fase til formål at afgrænse tvistens genstand og give den medlemsstat, der opfordres til at fremsætte sine bemærkninger, de fornødne oplysninger til, at den kan forberede sit forsvar (jf. i denne retning dom af 5.6.2003, Kommissionen mod Italien, C-145/01, EU:C:2003:324, præmis 17 og den deri nævnte retspraksis).
25

På denne baggrund har Sąd Rejonowy w Chełmnie (retten i første instans i Chełmnie) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Skal [rammeafgørelses] artikel 7, stk. 2, litra i), nr. iii), og artikel 20, stk. 3, […] fortolkes således, at den pågældende ret kan afslå at fuldbyrde en afgørelse fra en anden myndighed i udstedelsesstaten end en domstol, hvis den fastslår, at forkyndelsen af afgørelsen er sket på en måde, som tilsidesætter den berørtes ret til et effektivt forsvar for en domstol? 2) Navnlig: Kan afslaget støttes på, at det konstateres, at den berørte person, der som regel opholder sig i fuldbyrdelsesstaten – til trods for, at de gældende regler i udstedelsesstaten for forkyndelse og fristerne for at anfægte en afgørelse som omhandlet i [rammeafgørelses] artikel 1, litra a), nr. ii) og iii), […] var overholdt – på det trin i proceduren, der går forud for indbringelsen af sagen for retten, ikke havde nogen reel og effektiv mulighed for at forsvare sine rettigheder, idet fristen for at reagere hensigtsmæssigt på afgørelsen om pålæggelse af sanktionen var utilstrækkelig? 3) Kan omfanget af den retsbeskyttelse, der gælder for personer, som skal pålægges en bøde, i henhold til [rammeafgørelses] artikel 3 […] afhænge af, om sagen vedrørende udstedelse af bøden er en administrativ sag, en sag om overtrædelse af ordensforskrifter eller en straffesag? 4) Er det i lyset af de mål og principper, som er forankret i [rammeafgørelsen], bl.a. i artikel 3, tilladt at fuldbyrde afgørelser, som er truffet af en anden myndighed i udstedelsesstaten end en domstol, og som er truffet på grundlag af udstedelsesstatens bestemmelser og drager den person til ansvar for en overtrædelse af færdselsloven, i hvis navn køretøjet er indregistreret, dvs. afgørelser, som alene støttes på de oplysninger, der er indhentet gennem den grænseoverskridende udveksling af motorregisterdata, uden at der er gennemført nogen efterforskning i sagen, og navnlig uden at den faktiske gerningsmand er fastslået?«
–

Den nævnte forordnings artikel 7, nr. 1), litra a), skal fortolkes således, at et søgsmål, hvorved et advokatsamfund tilsigter at opnå, at et af dets medlemmer dømmes til at betale årlige faglige bidrag, som dette medlem skylder, og som i det væsentlige har til formål at finansiere ydelser, såsom forsikringsydelser, skal anses for at udgøre en sag »om kontraktforhold« som omhandlet i denne bestemmelse, hvis disse bidrag udgør en modydelse for ydelser leveret af dette advokatsamfund til dets medlemmer, og som det pågældende medlem frit har påtaget sig, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.
44

I denne henseende har INSS og den spanske regering i retsmødet anført, at anvendelsen af betingelsen om at have nået størrelsen af den minimumspension, som den berørte har ret til ved den lovbestemte pensionsalder, med henblik på tildelingen af en ret til en førtidig alderspension tilsigter at nedsætte brugen af førtidspension. Ved at udelukke tildelingen af en ret til en førtidig alderspension i de tilfælde, hvor størrelsen af den pension, som den berørte ville kunne få, ville give denne ret til et pensionstillæg, gør denne betingelse det desuden muligt at undgå supplerende udgifter for det spanske sociale sikringssystem.
18

UB har iværksat appel til prøvelse af den nævnte dom ved den forelæggende ret, Cour de cassation (kassationsdomstol, Frankrig). VA og Tiger har iværksat kontraappel til prøvelse af samme dom, ligesom WZ, i dennes egenskab af kurator i konkursboet efter UB. Til støtte for deres appeller har UB, VA og Tiger gjort gældende, at det fremgår af artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 1346/2000, at retterne i den medlemsstat, på hvis område centret for skyldnerens hovedinteresser befinder sig, har kompetence til at indlede insolvensbehandling. De har ligeledes anført, at Domstolen i dom af 12. februar 2009, Seagon (C-339/07, EU:C:2009:83), og af 16. januar 2014, Schmid (C-328/12, EU:C:2014:6), fastslog, at denne bestemmelse skal fortolkes således, at retterne i den medlemsstat, på hvis område insolvensbehandlingen er blevet indledt, har kompetence til at træffe afgørelse i et omstødelsessøgsmål, der er baseret på insolvens. UB, VA og Tiger er af den opfattelse, at det i det foreliggende tilfælde kun var retterne i Det Forenede Kongerige, der havde kompetence til at træffe afgørelse i det søgsmål, hvor der var blevet nedlagt påstand om, at de omhandlede salg og det omhandlede pant var ugyldige, for så vidt som insolvensbehandlingen af UB var blevet indledt i Det Forenede Kongerige. Cour d’appel de Paris (appeldomstolen i Paris) har derfor bl.a. tilsidesat artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 1346/2000 ved ikke af egen drift at fastslå sin manglende kompetence.
På denne baggrund har Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (den regionale forvaltningsdomstol for Lazio, Italien) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:

»Er artikel 5, stk. 1, navnlig litra a) og f), i [delegeret] forordning 2015/63 […] – fortolket i lyset af de principper, som der er henvist til i denne [delegerede forordning], i direktiv 2014/59 […], i forordning nr. [806/2014] og i artikel 120 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, i lyset af de grundlæggende regler om ligebehandling, forbud mod forskelsbehandling og proportionalitet, der er fastlagt i artikel 21 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder og forbuddet mod dobbeltbeskatning – i forbindelse med beregningen af de bidrag, der er nævnt i artikel 103, stk. 2, i direktiv 2014/59, til hinder for, at den ordning, der er fastsat for koncerninterne passiver, også finder anvendelse på »de facto koncerner«, eller under alle omstændigheder, hvor et institut og andre banker er forbundet inden for samme system?

Subsidiært ønskes oplyst, om den fordelagtige behandling af passiver hidrørende fra støttelån, som omhandlet i artikel 5, i lyset af de ovenfor nævnte principper kan anvendes analogt også på de passiver, som en bank i den såkaldte »gruppe 2« har over for andre banker i systemet (for andelskredit), eller om dette sidstnævnte kendetegn ved et institut, der reelt agerer som centralbank inden for en indbyrdes forbundet og integreret gruppe af mindre banker, herunder også i forholdet til ECB og finansmarkedet, i henhold til gældende lovgivning medfører, at der skal foretages en form for justering af de finansielle oplysninger, som den nationale afviklingsmyndighed skal indsende til de kompetente fællesskabsinstitutioner, og af de fastlagte bidrag, som instituttet skal indbetale til afviklingsfonden på baggrund af instituttets reelle gæld og risikoprofil?«