RETTENS KENDELSE (Appelafdelingen)

23. marts 2010

Sag T-16/09 P

Luigi Marcuccio

mod

Europa-Kommissionen

»Appel — personalesag — tjenestemænd — rimelig frist til at fremsætte en erstatningspåstand — for sent fremsat — åbenbart, at appellen delvist ikke kan antages til realitetsbehandling, delvist er ugrundet«

Angående: Appel af kendelse afsagt af Retten for EU-personalesager (Første Afdeling) den 4. november 2008, Marcuccio mod Kommissionen (sag F-87/07, Sml. Pers. I-A-1, s. 351, og II-A-1, s. 1915), med påstand om ophævelse af denne kendelse.

Udfald: Appellen forkastes. Luigi Marcuccio bærer sine egne omkostninger og betaler Europa-Kommissionens omkostninger for nærværende instans.

Sammendrag

1. Appel — anbringender — utilstrækkelig begrundelse

(Art. 225 EF; statutten for Domstolen, art. 36 og art. 53, stk. 1)

2. Tjenestemænd — søgsmål — ansøgning i medfør af tjenestemandsvedtægtens artikel 90, stk. 1

(Art. 236 EF; tjenestemandsvedtægten, art. 90, stk. 1)

3. Tjenestemænd — søgsmål — frister — anmodning om godtgørelse indgivet til en institution

(Art. 236 EF; statutten for Domstolen, art. 46; tjenestemandsvedtægten, art. 90)

4. Tjenestemænd — søgsmål — frister — anmodning om godtgørelse indgivet til en institution — overholdelse af en rimelig frist — bedømmelseskriterier

(Statutten for Domstolen, art. 46; tjenestemandsvedtægten, art. 90)

5. Retspleje — spørgsmålet, om processkrifter kan antages til realitetsbehandling — bedømmelse på tidspunktet for processkriftets indlevering

(Personalerettens procesreglement, art. 121)

6. Retspleje — søgsmålsfrister — stævningen forkyndt ved fremsendelse med anbefalet post — fristerne begynder at løbe fra datoen for forkyndelsen

(Personalerettens procesreglement, art. 39, stk. 1, og art. 100, stk. 1, første afsnit, stk. 2, tredje afsnit, og stk. 3)

1. Det påhviler ikke Personaleretten i medfør af begrundelsespligten udtømmende og et for et at behandle alle de argumenter, der er fremført af parterne i sagen, og begrundelsen kan således fremgå indirekte, forudsat at de berørte parter kan få kendskab til begrundelsen for, at Personaleretten ikke har godtaget deres argumenter, og at Retten kan råde over de oplysninger, der er nødvendige for, at den kan udøve sin prøvelsesret.

(jf. præmis 21 og 38)

Henvisning til: Domstolen, 7. januar 2004, forenede sager C-294/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P og C-219/00 P, Aalborg Portland m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 123, præmis 372, Domstolen, 25. oktober 2007, sag C-167/06 P, Komninou m.fl. mod Kommissionen, præmis 22, Domstolen, 16. juli 2009, sag C-385/07 P, Der Grüne Punkt — Duales System Deutschland mod Kommissionen, Sml. I, s. 6155, præmis 114.

2. En mellem en tjenestemand og hans nuværende eller tidligere institution verserende tvist, der drejer sig om skadeserstatning og hidrører fra det ansættelsesforhold, som knyttede den pågældende til institutionen, henhører under anvendelsesområdet for artikel 236 EF og vedtægtens artikel 90 og 91.

Den omstændighed, at artikel 236 EF og vedtægtens artikel 90 ikke fastsætter nogen frist for en anmodning om skadeserstatning, medfører ikke, at kravet om en rimelig frist for indgivelse af en sådan anmodning er ulovligt. Anvendelsen af disse bestemmelser, navnlig på en anmodning om skadeserstatning, skal nemlig ske under overholdelse af de almindelige fællesskabsretlige principper, såsom retssikkerhedsprincippet og princippet om beskyttelse af den berettigede forventning. Disse almindelige principper er imidlertid, henset til bestemmelsernes tavshed, til hinder for, at institutionerne og fysiske eller juridiske personer kan handle uden tidsmæssige begrænsninger og derved navnlig risikere, at en allerede erhvervet retsstilling bringes i fare, og de kræver, at en rimelig frist overholdes.

Anfægtelsen efter udløbet af en rimelig frist af en skadesforårsagende begivenhed fremkaldt af Fællesskabet inden for rammerne af dets relationer til dets ansatte påvirker således sikkerheden af de retlige relationer mellem Fællesskabet og dets ansatte og belaster fællesskabsbudgettet med udgifter, der er forbundet med en skadesforårsagende begivenhed, der ligger for langt tilbage i tid. Retssikkerhedsprincippet indebærer derfor, at de ansatte inden for en rimelig frist fremsætter deres erstatningskrav som følge af en skade, som de er blevet forvoldt af Fællesskabet, inden for rammerne af deres relationer til det.

(jf. præmis 32-35)

Henvisning til:

Retten, 6. juli 2004, sag T-281/01, Huygens mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A, s. 203, og II, s. 903, præmis 47, Retten, 5. oktober 2004, sag T-45/01, Sanders m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 3315, præmis 59, Retten, 5. oktober 2004, sag T-144/02, Eagle m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 3381, præmis 57 og 62, Retten, 26. juni 2009, sag T-114/08 P, Marcuccio mod Kommissionen, Sml. Pers. I-B-1, s. 53, og II-B-1, s. 313, præmis 12 og den deri nævnte retspraksis.

3. En mellem en tjenestemand og hans nuværende eller tidligere institution verserende tvist, der drejer sig om skadeserstatning og hidrører fra det ansættelsesforhold, som knyttede den pågældende til institutionen, henhører under anvendelsesområdet for artikel 236 EF og ikke under artikel 46 i statutten for Domstolen. Den femårige forældelsesfrist i denne bestemmelse udgør således ikke et kriterium for vurderingen af, om den omhandlede søgsmålsfrist er rimelig eller ej, men højst et relevant sammenligningskriterium ved denne vurdering, eftersom forældelsesfristen ligeledes tilsigter at garantere retssikkerheden inden for rammerne af erstatningssøgsmål, der anlægges mod Fællesskabet. Den omstændighed, at et erstatningskrav er blevet fremsat inden fem år efter, at de berørte fik kendskab til den situation, som de klager over, er ikke tilstrækkelig til, at det kan lægges til grund, at dette krav er blevet fremsat inden for en rimelig frist.

(jf. præmis 37)

Henvisning til:

dommen i sagen Eagle m.fl. mod Kommissionen, præmis 68, og i sagen Marcuccio mod Kommissionen, præmis 12.

4. Fastlæggelse af fristen for anlæggelse af et erstatningssøgsmål er et retsspørgsmål. Såfremt der ikke er fastsat en frist i de relevante retsforskrifter for fremsættelse af et erstatningskrav, der følger af ansættelsesforholdet mellem en tjenestemand og den institution, som vedkommende er tilknyttet, skal dette krav fremsættes inden for en rimelig frist, der fastlægges på grundlag af sagens konkrete omstændigheder. Selv om det herved alene er Personaleretten, der fastlægger og vurderer de relevante omstændigheder, med forbehold af en urigtig gengivelse af disse, foretager den derefter under Rettens kontrol den retlige subsumption af omstændighederne under hensyn til princippet om overholdelse af en rimelig frist.

(jf. præmis 39)

Henvisning til:

dommen i sagen Marcuccio mod Kommissionen, præmis 27.

5. Processuelle regler antages almindeligvis at finde anvendelse i samtlige tvister, der verserer på ikrafttrædelsestidspunktet. Spørgsmålet, om et søgsmål kan antages til realitetsbehandling, afgøres desuden på tidspunktet for dets indgivelse, og spørgsmålet, om de øvrige processkrifter kan antages til realitetsbehandling, bør ligeledes afgøres på tidspunktet for deres indgivelse. Det er følgelig på grundlag af bestemmelserne i Personalerettens procesreglement, der i henhold til artikel 121 heri trådte i kraft den 1. november 2007, at det skal afgøres, om et svarskrift, der blev indgivet til Personalerettens Justitskontor på et senere tidspunkt, skal antages til realitetsbehandling.

(jf. præmis 59)

Henvisning til:

Domstolen, 12. november 1981, forenede sager 212/80 – 217/80, Meridionale Industria Salumi m.fl., Sml. s. 2735, præmis 9, Domstolen, 27. november 1984, sag 50/84, Bensider m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 3991, præmis 8

Retten, 19. februar 1998, sag T-42/96, Eyckeler & Malt mod Kommissionen, Sml. II, s. 401, præmis 55, Retten, 8. oktober 2001, sag T-236/00 R II, Stauner m.fl. mod Parlamentet og Kommissionen, Sml. II, s. 2943, præmis 49, Retten, 12. september 2007, sag T-25/04, González y Díez mod Kommissionen, Sml. II, s. 3121, præmis 58, Retten, 3. april 2008, sag T-229/02, PKK mod Rådet, ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 30.

6. I tilfælde af at Personalerettens Justitskontor forkynder en stævning for sagsøgte ved en anbefalet postforsendelse, er det den dato, hvor sagsøgte har bekræftet modtagelsen af den anbefalede postforsendelse, der får fristerne til at løbe.

(jf. præmis 63 og 64)

Henvisning til:

Domstolen, 1. juni 2006, forenede sager C-442/03 P og C-471/03 P, P & O European Ferries (Vizcaya) og Diputación Foral de Vizcaya mod Kommissionen, Sml. I, s. 4845, præmis 26.