Sag C-239/03

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

mod

Den Franske Republik

»Traktatbrud – konventionen om beskyttelse af Middelhavet mod forurening – artikel 4, stk. 1, og artikel 8 – protokollen om beskyttelse af Middelhavet mod landbaseret forurening – artikel 6, stk. 1 og 3 – undladt at træffe alle egnede foranstaltninger til at forebygge, begrænse og bekæmpe den kraftige og langvarige forurening af kystsøen i Berre – tilladelse til udledning«

Sammendrag af dom

1. Traktatbrudssøgsmål – sag med påstand om, at det fastslås, at en blandet aftale, der er indgået af Fællesskabet og medlemsstaterne, ikke er overholdt – protokollen om beskyttelse af Middelhavet mod landbaseret forurening – Domstolens kompetence – formaliteten

(Art. 226 EF; Barcelona-konventionen, art. 4, stk. 1, og art. 8; protokollen om beskyttelse af Middelhavet mod landbaseret forurening, art. 6, stk. 1 og 3)

2. Internationale aftaler – Fællesskabets aftaler – protokollen om beskyttelse af Middelhavet mod landbaseret forurening – forpligtelse for medlemsstaterne til at begrænse forureningen – rækkevidde

(Protokollen om beskyttelse af Middelhavet mod landbaseret forurening, art. 6, stk. 1 og 3)

1. Anvendelsen af artikel 4, stk. 1, og artikel 8 i Barcelona-konventionen om beskyttelse af Middelhavet mod forurening samt artikel 6, stk. 1 og 3, i protokollen om beskyttelse af Middelhavet mod landbaseret forurening på ferskvands- og slamudledninger i en kystsø – uanset at disse udledninger ikke er genstand for en særlig fællesskabsregulering – henhører under Fællesskabets kompetenceområde, eftersom disse artikler indgår i blandede aftaler, der er indgået af Fællesskabet og dets medlemsstater, og vedrører et område, som i vidt omfang er omfattet af fællesskabsretten. Domstolen, der er blevet forelagt sagen i henhold til artikel 226 EF, er således kompetent til at tage stilling til, hvorvidt en medlemsstat har overholdt disse bestemmelser.

Blandede aftaler, der er indgået af Fællesskabet, dets medlemsstater og tredjelande, har nemlig samme status i Fællesskabets retsorden som rent fællesskabsretlige aftaler, når der er tale om bestemmelser, der henhører under Fællesskabets kompetence. Når medlemsstaterne sikrer overholdelsen af de forpligtelser, som udspringer af en aftale indgået af Fællesskabets institutioner, opfylder de således i henhold til fællesskabsretten en forpligtelse over for Fællesskabet, som har påtaget sig ansvaret for aftalens rette gennemførelse.

(jf. præmis 25, 26 og 31)

2. Artikel 6, stk. 1, i protokollen om beskyttelse af Middelhavet mod landbaseret forurening, sammenholdt med dennes artikel 1, fastsætter en særlig streng forpligtelse, som påhviler de kontraherende parter, nemlig – gennem hensigtsmæssige foranstaltninger – at gennemføre en stærk begrænsning af landbaseret forurening i protokolområdet, som skyldes udledning, navnlig af alle stoffer, som, skønt de ikke er giftige, kan være skadelige for havmiljøet. Den strenge forpligtelse svarer til beskaffenheden af det middel, som navnlig er bestemt til at undgå forurening, der skyldes de offentlige myndigheders passivitet. Rækkevidden af denne forpligtelse skal forstås i sammenhæng med samme protokols artikel 6, stk. 3, som, idet den indfører regler om de kompetente nationale myndigheders meddelelse af forudgående tilladelse til udledning af stoffer som nævnt i dens bilag II, kræver medlemsstaternes kontrol af den landbaserede forurening i protokolområdet.

Den medlemsstat, som ikke træffer alle egnede foranstaltninger til at forebygge, begrænse og bekæmpe en kraftig og langvarig forurening i Middelhavsområdet, og som undlader at tage hensyn til forskrifterne i bilag III til protokollen om regler om meddelelse af tilladelse til udledning af disse stoffer, idet den ikke har ændret sine nationale bestemmelser efter denne protokols ikrafttræden, har således tilsidesat sine forpligtelser navnlig i henhold til protokollens artikel 6, stk. 1 og 3.

(jf. præmis 50 og 51 samt domskonkl.)