ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Sag C-512/17

Søgsmål indledt af HR

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Sąd Rejonowy Poznań – Stare Miasto w Poznaniu)

»Præjudiciel forelæggelse – retligt samarbejde i civile sager – kompetence, anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar – forordning (EF) nr. 2201/2003 – artikel 8, stk. 1 – et barns sædvanlige opholdssted – spædbarn – omstændigheder, der er afgørende med henblik på at fastlægge dette sted«

Sammendrag – Domstolens dom (Femte Afdeling) af 28. juni 2018

Retligt samarbejde i civile sager – kompetence, anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar – forordning nr. 2201/2003 – begrebet »barnets sædvanlige opholdssted« – bedømmelseskriterier

(Rådets forordning nr. 2201/2003, art. 8, stk. 1)

Artikel 8, stk. 1, i Rådets forordning (EF) nr. 2201/2003 af 27. november 2003 om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar og om ophævelse af forordning (EF) nr. 1347/2000 skal fortolkes således, at barnets sædvanlige opholdssted som omhandlet i denne forordning svarer til det sted, som er det faktiske midtpunkt for barnets livsinteresser. Det tilkommer den nationale ret at fastlægge, hvor dette midtpunkt er på tidspunktet for indgivelsen af anmodningen om forældreansvar over for barnet på grundlag af rækken af sammenfaldende forhold. I denne henseende, og henset til de af denne ret fastslåede faktiske omstændigheder, udgør samtlige de afgørende omstændigheder i en sag som den i hovedsagen omhandlede følgende:

– den omstændighed, at barnet, siden det blev født og indtil forældrenes separation, som regel boede sammen med dem på et givet sted

– den omstændighed, at den forælder, der siden parrets separation har udøvet den faktiske forældremyndighed over barnet, altid har opholdt sig sammen med barnet på dette sted til daglig og har haft beskæftigelse inden for rammerne af en tidsubegrænset kontrakt, og

– den omstændighed, at barnet på nævnte sted har regelmæssig kontakt med den anden forælder, som stadig bor dette samme sted.

I en sag som den i hovedsagen omhandlede kan følgende omstændigheder derimod ikke betragtes som afgørende:

– de ophold i forbindelse med ferier og helligdage, som den forælder, der udøver den faktiske forældremyndighed over barnet, tidligere har haft sammen med barnet på den medlemsstats område, hvorfra denne forælder stammer

– den omhandlede forælders oprindelse, barnets kulturelle bånd i forhold til denne medlemsstat, som udløber heraf, og barnets relationer med denne forælders familie, som er bosiddende i nævnte medlemsstat

– nævnte forælders eventuelle hensigt om fremover at tage fast bopæl i samme medlemsstat sammen med barnet.

(jf. præmis 66 og domskonkl.)
Forenede sager C-195/17, C-197/17 – C-203/17, C-226/17, C-228/17, C-254/17, C-274/17, C-275/17, C-278/17 – C-286/17 og C-290/17 – C-292/17

Helga Krüsemann m.fl.

mod

TUIfly GmbH

(anmodninger om præjudiciel afgørelse indgivet af Amtsgericht Hannover og Amtsgericht Düsseldorf)

»Præjudiciel forelæggelse – transport – fælles bestemmelser om kompensation og bistand til luftfartspassagerer ved boardingafvisning og ved aflysning eller lange forsinkelser – forordning (EF) nr. 261/2004 – artikel 5, stk. 3 – artikel 7, stk. 1 – ret til erstatning – fritagelse – begrebet »usædvanlige omstændigheder« – »vild strejke«

Sammendrag – Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 17. april 2018

transport – luftfart – forordning nr. 261/2004 – kompensation og bistand til luftfartspassagerer ved flyaflysning – fritagelse for forpligtelsen til at betale kompensation – betingelse – usædvanlige omstændigheder – begreb – spontant fravær af en væsentlig del af flypersonalet, der skyldes et luftfartsselskabs uventede meddelelse om en omstrukturering af virksomheden, hvilket fravær ikke sker på opfordring fra virksomhedens medarbejderrepræsentanter, men spontant på medarbejdernes eget initiativ, idet de sygemelder sig – ikke omfattet

(Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 261/2004, art. 5, stk. 3)

Artikel 5, stk. 3, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 261/2004 af 11. februar 2004 om fælles bestemmelser om kompensation og bistand til luftfartspassagerer ved boardingafvisning og ved aflysning eller lange forsinkelser og om ophævelse af forordning (EØF) nr. 295/91, sammenholdt med 14. betragtning hertil, skal fortolkes således, at det spontane fravær af en væsentlig del af flypersonalet (»vild strejke«) som det i hovedsagerne omhandlede, der skyldes et luftfartsselskabs uventede meddelelse om en omstrukturering af virksomheden, hvilket fravær ikke sker på opfordring fra virksomhedens medarbejderrepræsentanter, men spontant på medarbejdernes eget initiativ, idet de sygemelder sig, ikke er omfattet af begrebet »usædvanlige omstændigheder« som omhandlet i denne bestemmelse.

(jf. præmis 48 og domskonkl.)
Sag C-302/17

PPC Power a.s.

mod

Finančné riaditeľstvo Slovenskej republiky og Daňový úrad pre vybrané daňové subjekty

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Krajský súd v Bratislave)

»Præjudiciel forelæggelse – miljø – direktiv 2003/87/EF – ordning for handel med kvoter for drivhusgasemissioner – formål – gratis tildeling af kvoter – national lovgivning, som gør overførte og ubrugte kvoter afgiftspligtige«

Sammendrag – Domstolens dom (Sjette Afdeling) af 12. april 2018

Miljø – luftforurening – direktiv 2003/87 – ordning for handel med kvoter for drivhusgasemissioner – tildelingsmetode – gratis tildeling af kvoter – princip – rækkevidde – national lovgivning, som pålægger overførte og ubrugte kvoter en afgift på 80% af deres værdi – ikke tilladt

(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/87, 2., 5., 7. og 20. betragtning samt art. 1)

Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/87/EF af 13. oktober 2003 om en ordning for handel med kvoter for drivhusgasemissioner i Fællesskabet og om ændring af Rådets direktiv 96/61/EF skal fortolkes således, at det er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, der lægger en afgift på 80% på gratis tildelte kvoter for drivhusgasemissioner, som er blevet solgt eller ikke er blevet brugt af virksomheder, der er underlagt ordningen for handel med kvoter for drivhusgasemissioner.

Idet denne afgift således fjerner næsten hele emissionskvoternes økonomiske værdi, indebærer den, at de incitamentsmekanismer, som systemet for handel med emissionskvoter er baseret på, tilintetgøres, og, som en følge heraf, at de incitamenter, der er beregnet til at fremme nedbringelsen af drivhusgasemissioner, fjernes. Idet virksomhederne således fratages 80% af emissionskvoternes økonomiske værdi, mister de næsten ethvert incitament til at investere i foranstaltninger til nedbringelse af deres emissioner, som gør det muligt for dem at høste gevinsterne af at sælge deres ubrugte kvoter.

Det må således konstateres, at denne afgift har den virkning at neutralisere princippet om gratis tildeling af drivhusgasemissionskvoter som fastsat i artikel 10 i direktiv 2003/87 og at bringe formålene med dette direktiv i fare.

(jf. præmis 27-29 og domskonkl.)
1.

EU-varemærker-definition på og erhvervelse af et EU-varemærke-bedømmelse af, om et tegn er egnet til at kunne registreres-udelukkende hensyntagen til de EU-retlige bestemmelser-forudgående registrering af varemærket i visse medlemsstater eller i tredjelande-afgørelser, der ikke binder Unionens retsinstanser Rådets forordning nr. 207/2009 (jf. præmis 31, 32, 34 og 59)
Som generaladvokaten har anført i punkt 37 i forslaget til afgørelse, skal der sondres mellem den oprindelige skade, der følger direkte af den skadevoldende begivenhed, hvor det sted, hvor denne er indtrådt, kan begrunde kompetence i henhold til artikel 5, nr. 3), i forordning nr. 44/2001, og de efterfølgende skadevirkninger, som ikke kan begrunde tildeling af kompetence på grundlag af denne bestemmelse. I denne henseende fastslog Domstolen i præmis 14 og 15 i dom af 19. september 1995, Marinari (C-364/93, EU:C:1995:289), at begrebet »det sted, hvor skadetilføjelsen er foregået«, ikke kan fortolkes så bredt, at det omfatter ethvert sted, hvor der kan opstå skadevirkninger af et forhold, som allerede har forvoldt en skade, der faktisk er indtrådt et andet sted. Begrebet kan derfor ikke fortolkes således, at det omfatter det sted, hvor skadelidte hævder at have lidt et formuetab som følge af en skade, der oprindeligt er indtrådt og lidt af ham i en anden stat.

Det bemærkes desuden, at et indtægtstab, der bl.a. består i en salgsnedgang, der hævdes at være lidt som følge af konkurrencebegrænsende adfærd i strid med artikel 101 TEUF og 102 TEUF, kan kvalificeres som »skade« som omhandlet i artikel 5, nr. 3), i forordning nr. 44/2001, der i princippet gør det muligt at begrunde kompetencen for retterne i den medlemsstat, på hvis område skadetilføjelsen er foregået.

(jf. præmis 31, 32 og 36)
Der kan kun gives tilladelse til en plan eller et projekt som omhandlet i artikel 6, stk. 3, i direktiv 92/43 om bevaring af naturtyper samt vilde dyr og planter, som ændret ved direktiv 2013/17, på betingelse af, at de kompetente nationale myndigheder har opnået vished for, at planen eller projektet ikke har varige skadelige virkninger på den omhandlede lokalitets integritet. Sådan forholder det sig, når det ud fra et videnskabeligt synspunkt uden rimelig tvivl kan fastslås, at der ikke er sådanne virkninger. De kompetente nationale myndigheder kan derfor ikke give tilladelse til indgreb, der indebærer en risiko for varig skade på de økologiske kendetegn i de lokaliteter, der omfatter naturtyper af fællesskabsbetydning eller prioriterede naturtyper. Dette ville bl.a. være tilfældet, når et indgreb medfører risiko for, at en sådan naturtype i den berørte lokalitet vil forsvinde eller blive delvist og uopretteligt ødelagt.

I denne henseende indebærer foranstaltninger til aktiv skovforvaltning, der består i at fjerne og fælde et betydeligt antal træer på Natura 2000-lokaliteten Puszcza Białowieska, imidlertid på grund af selve deres karakter en risiko for varig skade på denne lokalitets økologiske kendetegn, eftersom de uundgåeligt vil kunne føre til, at de beskyttede naturtyper og arter, der findes på denne lokalitet, vil forsvinde eller blive delvist uopretteligt ødelagt.

(jf. præmis 117, 119 og 164)
Artikel 6, stk. 1, i Rådets forordning (EF) nr. 1782/2003 af 29. september 2003 om fastlæggelse af fælles regler for den fælles landbrugspolitiks ordninger for direkte støtte og om fastlæggelse af visse støtteordninger for landbrugere og om ændring af forordning (EØF) nr. 2019/93, (EF) nr. 1452/2001, (EF) nr. 1453/2001, (EF) nr. 1454/2001, (EF) nr. 1868/94, (EF) nr. 1251/1999, (EF) nr. 1254/1999, (EF) nr. 1673/2000, (EØF) nr. 2358/71 og (EF) nr. 2529/2001, artikel 6, stk. 1, i forordning nr. 1782/2003, som ændret ved Rådets forordning (EF) nr. 146/2008 af 14. februar 2008, og artikel 23, stk. 1, i Rådets forordning (EF) nr. 73/2009 af 19. januar 2009 om fælles regler for den fælles landbrugspolitiks ordninger for direkte støtte til landbrugere og om fastlæggelse af visse støtteordninger for landbrugere, om ændring af forordning (EF) nr. 1290/2005, (EF) nr. 247/2006, (EF) nr. 378/2007 og om ophævelse af forordning nr. 1782/2003, skal fortolkes således, at nedsættelserne af direkte betalinger som følge af manglende overholdelse af krydsoverensstemmelsesreglerne skal beregnes på grundlag af de betalinger, der er ydet eller skal ydes for det år, hvor den manglende overholdelse finder sted.

Artikel 66, stk. 1, i Kommissionens forordning (EF) nr. 796/2004 af 21. april 2004 om gennemførelsesbestemmelser vedrørende krydsoverensstemmelse, graduering og det integrerede forvaltnings- og kontrolsystem som omhandlet i forordning nr. 1782/2003, og artikel 70, stk. 8, litra a), i Kommissionens forordning (EF) nr. 1122/2009 af 30. november 2009 om gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 73/2009 for så vidt angår krydsoverensstemmelse, graduering og det integrerede forvaltnings- og kontrolsystem inden for rammerne af de ordninger for direkte støtte til landbrugerne, som er omhandlet i nævnte forordning, og om gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning (EF) nr. 1234/2007 for så vidt angår krydsoverensstemmelse inden for rammerne af støtteordningen for vin, skal fortolkes sådan, at de således beregnede nedsættelser af direkte betalinger skal henføres til de betalinger, der er ydet eller skal ydes for det kalenderår, hvor den manglende overholdelse af krydsoverensstemmelsesreglerne konstateres.

(jf. præmis 59 og domskonkl. 1)
Domstolens dom (Ottende Afdeling) af 14. juni 2018 –

Makhlouf mod Rådet

(Sag C-458/17 P)

»Appel – fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik – restriktive foranstaltninger over for Den Syriske Arabiske Republik – foranstaltninger over for fremtrædende erhvervsfolk, der driver virksomhed i Syrien, og over for indflydelsesrige medlemmer af Assad- og Makhlouf-familierne – ret til forsvar – bevis for grundlaget for opførelsen på listerne«

1. Appel–anbringender–urigtig vurdering af de faktiske omstændigheder–afvisning–Domstolens prøvelse af bedømmelsen af beviserne–udelukket, medmindre de er gengivet urigtigt (Art. 256, stk. 1, TEUF; statutten for Domstolen, art. 58, stk. 1) (jf. præmis 57)

2. Appel–anbringender–anbringende fremført for første gang i forbindelse med appellen–afvisning (Domstolens procesreglement, art. 170, stk. 1) (jf. præmis 74)

3. Appel–anbringender–ingen angivelse af den påberåbte retlige fejl–afvisning [Art. 256, stk. 1, TEUF; statutten for Domstolen, art. 58, stk. 1; Domstolens procesreglement, art. 168, stk. 1, litra d), og art. 169] (jf. præmis 75)

4. Appel–anbringender–anbringende mod en doms præmis, der ikke er nødvendig som begrundelse for domskonklusionen–anbringende uden betydning (Art. 256, stk. 1, TEUF) (jf. præmis 96)

Konklusion

1) Appellen forkastes.
Artikel 63 TEUF og 65 TEUF skal fortolkes således, at de er til hinder for en medlemsstats lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, der fastsætter, at den manglende overholdelse af pligten til at angive betragtelige beløb i likvide midler, som indføres i eller forlader denne stats område, medfører en bøde, der kan udgøre op til det dobbelte af det ikke-angivne beløb.

I denne henseende skal det bemærkes, at Domstolen har fastslået, at selv om medlemsstaterne i medfør af artikel 9, stk. 1, i forordning nr. 1889/2005 råder over en skønsmargen med hensyn til valget af de sanktioner, som de vedtager for at sikre overholdelsen af den angivelsespligt, der er fastsat i forordningens artikel 3, forekommer en bøde, hvis beløb svarer til 60% af de ikke-angivne likvide midler, når dette beløb er større end 50000 EUR, og som pålægges i tilfælde af tilsidesættelse af denne pligt, ikke at være forholdsmæssig, henset til arten af den pågældende overtrædelse. Domstolen har nemlig fastslået, at en sådan bøde går ud over grænserne for, hvad der er nødvendigt for at sikre overholdelsen af denne pligt og sikre opfyldelsen af de med denne forordning forfulgte mål, eftersom det med den sanktion, der er fastsat i nævnte artikel 9, ikke tilsigtes at sanktionere eventuelle svigagtige eller ulovlige aktiviteter, men alene en tilsidesættelse af den nævnte pligt (dom af 16.7.2015, Chmielewski,C-255/14, EU:C:2015:475, præmis 29-31).

Desuden forholder det sig således, at selv om en sådan bøde beregnes under hensyntagen til bestemte skærpende omstændigheder, forudsat at de overholder proportionalitetsprincippet, går den omstændighed, at bødens maksimumsbeløb kan udgøre det dobbelte af det ikke-angivne beløb i likvide midler, og at bøden under alle omstændigheder, ligesom det er tilfældet i hovedsagen, kan fastsættes til et beløb svarende til næsten 100% af dette beløb, ud over grænserne for det, der er nødvendigt for at sikre overholdelsen af en angivelsespligt.

(jf. præmis 43, 45 og 46 samt domskonkl.)
Det påhviler ikke Unionens retsinstanser i medfør af begrundelsespligten i sin fremstilling udtømmende og et for et at behandle alle de argumenter, der er fremført af parterne i sagen. Begrundelsen kan således fremgå indirekte, forudsat at de berørte parter kan få kendskab til begrundelsen for, at de ikke har godtaget deres argumenter.

Hvad angår en afgørelse, hvorved Domstolen fastslår, at Retten ikke har begået en retlig fejl ved på trods af de af appellanten fremførte forhold at afvise, at formodningen om udøvelse af en afgørende indflydelse på et datterselskab var afkræftet, og dermed opfylde begrundelsespligten, skal Domstolen for at opfylde sin begrundelsespligt blot anføre det retsprincip, som ligger til grund for, at denne finder, at Retten med føje kunne fastslå, at de påberåbte forhold ikke kunne afkræfte denne formodning.

(jf. præmis 26 og 27)
Sag C-332/17

Starman AS

mod

Tarbijakaitseamet

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Riigikohus)

»Præjudiciel forelæggelse – forbrugerbeskyttelse – direktiv 2011/83/EU – artikel 21 – forbrugeraftaler – kommunikation pr. telefon – praksis bestående i, at en udbyder af telekommunikationstjenester til de kunder, som allerede har indgået en aftale, stiller et forkortet servicenummer til rådighed, for hvilket der gælder en højere takst end basistelefontaksten«

Sammendrag – Domstolens dom (Ottende Afdeling) af 13. september 2018

Forbrugerbeskyttelse – forbrugeraftaler – direktiv 2011/83 – kommunikation pr. telefon – erhvervsdrivende, som har flere telefontjenester, der giver forbrugeren mulighed for at optage kontakt til ham i forbindelse med en indgået aftale – telefontjenester med fastnet- eller forkortet nummer – takst for opkald til et forkortet nummer, som er højere end basistelefontaksten – ikke tilladt

(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/83, art. 21, stk. 1)

Artikel 21, første afsnit, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/83/EU af 25. oktober 2011 om forbrugerrettigheder, om ændring af Rådets direktiv 93/13/EØF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 1999/44/EF samt om ophævelse af Rådets direktiv 85/577/EØF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/7/EF skal fortolkes således, at den i tilfælde af, at en erhvervsdrivende har stillet et eller flere forkortede numre til en højere takst end basistelefontaksten til rådighed for alle sine kunder, er til hinder for, at de forbrugere, som allerede har indgået en aftale med den erhvervsdrivende, betaler mere end basistelefontaksten, når de kontakter den pågældende erhvervsdrivende pr. telefon i forbindelse med denne aftale.

Denne fortolkning anfægtes på ingen måde af den omstændighed, at den erhvervsdrivende har givet forbrugeren oplysning, der er klar, og hvortil der er let adgang, om muligheden for at anvende et telefonnummer til basistelefontaksten. Denne oplysning fritager nemlig ikke den erhvervsdrivende fra pligten til ikke at pålægge den forbruger, som allerede har indgået en aftale med den erhvervsdrivende, at betale mere end basistelefontaksten, når forbrugeren kontakter den erhvervsdrivende i forbindelse med denne aftale.

Denne fortolkning påvirkes heller ikke af den omstændighed, at forbrugeren af fri vilje har valgt at anvende et forkortet nummer til en højere takst end basistaksten til at kontakte den erhvervsdrivende. Det fremgår nemlig af artikel 21, sammenholdt med artikel 25, i direktiv 2011/83, at forbrugeren ikke frivilligt kan give afkald på de rettigheder, som følger af dette direktiv, og betale mere end basistelefontaksten, når vedkommende pr. telefon kontakter en erhvervsdrivende.

(jf. præmis 31-33 og domskonkl.)
Sag C-478/17

IQ

mod

JP

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunalul Cluj)

»Præjudiciel forelæggelse – retligt samarbejde i civile sager – kompetence vedrørende forældreansvar – forordning (EF) nr. 2201/2003 – artikel 15 – henvisning til en ret, der er bedre egnet til at behandle sagen – anvendelsesområde – artikel 19 – litispendens«

Sammendrag – Domstolens dom (Femte Afdeling) af 4. oktober 2018

Retligt samarbejde i civile sager – kompetence, anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar – forordning nr. 2201/2003 – kompetence vedrørende forældreansvar – henvisning til en ret, der er bedre egnet til at behandle sagen – anvendelsesområde – henvisning til en ret, der allerede har kompetence til at påkende sagens realitet – ikke omfattet

(Rådets forordning nr. 2201/2003, art. 15)

Artikel 15 i Rådets forordning (EF) nr. 2201/2003 af 27. november 2003 om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar og om ophævelse af forordning (EF) nr. 1347/2000 skal fortolkes således, at den ikke finder anvendelse på en situation som den i hovedsagen omhandlede, hvor de to retter, ved hvilke der er anlagt sag, er kompetente til at påkende sagens realitet i medfør af henholdsvis forordningens artikel 12 og 8.

I denne henseende bemærkes, at artikel 15, stk. 1, i forordning nr. 2201/2003 fastsætter muligheden for, at en ret i en medlemsstat, der har kompetence til at påkende en sags realitet, kan henvise sagen eller en specifik del af sagen til en ret i en anden medlemsstat, som barnet har en særlig tilknytning til, hvis sidstnævnte ret er bedre egnet til at behandle sagen, og såfremt dette er til barnets bedste. Det følger heraf, at artikel 15, stk. 1, i forordning nr. 2201/2003 gør det muligt for den ret, der sædvanligvis er kompetent til at træffe afgørelse vedrørende forældreansvar, uanset om det er i medfør af den generelle kompetenceregel i denne forordnings artikel 8, stk. 1, eller ved en aftale om værneting på grundlag af nævnte forordnings artikel 12, at overføre sin kompetence vedrørende hele eller en specifik del af den sag, som er indbragt for den, til en ret, som sædvanligvis ikke har kompetence på området, men som i den foreliggende situation må anses for at være »bedre egnet« til at påkende sagen. Det følger heraf, at retten i en anden medlemsstat, hvortil det berørte barn har en særlig tilknytning, og som er bedre egnet til at påkende sagen, som omhandlet i artikel 15, stk. 1, i forordning nr. 2201/2003, ikke kan være den ret, der sædvanligvis har kompetence til at påkende sagen på grundlag af denne forordnings artikel 8 eller 12.

(jf. præmis 30, 33, 39 og 49 samt domskonkl.)