Siden 1979 har et offentligt holdingselskab i den belgiske region Wallonien været hovedaktionær i SA Boch, en virksomhed inden for sektoren for sanitetsartikler af keramik. Den 3. august 1981 vedtog regionen at deltage i en kapitalforhøjelse med i alt 475 mio BFR. Denne kapitaltilførsel fra det offentliges side til virksomheden, der i flere år havde arbejdet med store tab og derfor befandt sig i en vanskelig økonomisk situation, skulle gøre det nemmere for denne at genskabe dens egenkapital og gøre dens fortsatte drift mulig, indtil et omstruktureringsprogram for den keramiske industri forelå.

Kommissionen for De europæiske Fællesskaber (sagsøgeren) fik kendskab til denne foranstaltning og henvendte sig i april og juni 1982 til regeringen for kongeriget Belgien (sagsøgte), idet den henviste til Belgiens pligt i henhold til EØF-traktatens artikel 93, stk. 3, om betids at give meddelelse om dets planer om støtteforanstaltninger. Telexmeddelelserne herom fra sagsøgeren blev ikke besvaret.

I september 1982 indledte sagsøgeren den undersøgelsesprocedure vedrørende støtteforanstaltninger, der er hjemlede ved EØF-traktatens artikel 93, stk. 2. Kommissionen fastslog, at støtten var blevet givet, uden at sagsøgte havde fulgt fremgangsmåden i henhold til EØF Ttraktatens artikel 93, stk. 3, (meddelelse om den påtænkte støtteforanstaltning til sagsøgeren).

Efter undersøgelsesproceduren vedrørende støtteforanstaltningen i henhold til EØF-traktatens artikel 93, stk. 2, gennemførte sagsøgeren den nævnte beslutning af 16. februar 1983, hvis væsentlige indhold lyder som følger:

»Artikel 1

Den belgiske regerings støtte til en virksomhed inden for den keramiske sektor er i henhold til EØF-traktatens artikel 92 uforenelig med fællesmarkedet og skal derfor bringes til ophør. ( 2 )

Artikel 2

Belgien underretter inden tre måneder fra meddelelsen af denne beslutning Kommissionen om de foranstaltninger, som det har truffet for at efterkomme beslutningen.«

I præamblen til den nævnte beslutning har sagsøgeren anført, at sagsøgtes støtteforanstaltninger i det foreliggende tilfælde er egnet til at påvirke samhandelen mellem medlemsstaterne og fordreje konkurrencevilkårene, jfr. EØF-traktatens artikel 92, stk. 1.

Det anføres også, at forbudet mod den i EØF-traktatens artikel 92, stk. 1, omhandlede støtte kan anvendes på kapitalindskud fra såvel regeringen som andre offentlige instanser under staten. I det konkrete tilfælde må en kapitalinteresse på 475 mio BFR i en virksomhed, hvis kapital og reserver udgjorde 25,4 mio BFR, betragtes som støtte efter EØF-traktatens artikel 92, stk. 1.

Ligeledes anføres det, at en sådan støtte, der tager sigte på at opretholde produktionskapacitet, vil kunne fordreje konkurrencevilkårene i særlig alvorlig grad, for normalt ville markedsforholdene føre til lukning af den pågældende virksomhed, hvilket i en situation med overskydende kapacitet inden for den pågældende sektor ville give mere konkurrencedygtige virksomheder mulighed for at udvikle sig.

Der gøres videre i beslutningen rede for, hvorfor den nævnte støtte også må anses for at være uforenelig med fællesmarkedet i henhold til EØF-traktatens artikel 92, stk. 3. Afsluttende henvises der i beslutningen til, atdet på baggrund af udviklingen inden for den keramiske sektor, navnlig i betragtning af den overskydende kapacitet inden for Fællesskabet, må konkluderes, at opretholdelse af produktionskapacitet ved hjælp af statsstøtte strider mod den fælles interesse.

Sagsøgerens beslutning blev ikke af sagsøgte anfægtet inden for den tomånedersfrist, der er fastsat ved artikel 173, stk. 3. Beslutningen er således blevet retskraftig.

Efter udløbet af søgsmålsfristen henvendte sagsøgte sig ved skrivelse af 3. juni 1983 til sagsøgeren, hvori man anfægtede beslutningen, bl.a. med en påstand om, at den gennemførte foranstaltning ikke udgjorde en sådan støtte, som sagsøgeren i henhold til EØF-traktatens artikel 93, stk. 3, skulle have haft underretning om. Endvidere var det med urette, hed det videre i skrivelsen, at sagsøgeren havde nægtet at anvende undtagelsesbestemmelserne i EØF-traktatens artikel 92, stk. 3, hvorefter bestemte former for støtte kan være forenelige med fællesmarkedet. I øvrigt var det efter gældende national belgisk ret ikke muligt at efterkomme beslutningen, idet nedsættelse af egenkapitalen ved en tilbagebetaling af den indbetalte kapital ikke må gribe ind i tredjemands ret.

Afsluttende opfordrede sagsøgte sagsøgeren til at godtgøre, hvad man forstår ved at bringe støtten til ophør, samt hvilke virkninger, der efter Kommissionens opfattelse skulle følge heraf.

I sin svarskrivelse af 22. juli 1983 fastsatte sagsøgeren en frist for sagsøgte på yderligere 15 dage til at afgive meddelelse om, hvilke foranstaltninger man havde truffet for at efterkomme beslutningen. Skrivelsen indeholdt ikke de oplysninger, som sagsøgte havde udbedt sig; tværtimod blev det blot i skrivelsen fastslået, at det i første række gjaldt om at opfylde de fællesskabsretlige forpligtelser.

I endnu en skrivelse til sagsøgeren af 5. september 1983 fastholdt sagsøgte sit tidligere standpunkt og gav ingen oplysninger over gennemførte eller påtænkte foranstaltninger til gennemførelse af sagsøgerens beslutning.

Derefter fastslog sagsøgeren, at sagsøgte ikke havde efterkommet Kommissionens beslutning, ligesom man uden at give meddelelse herom havde tillagt den pågældende virksomhed yderligere støtte til dækning af tab. ( 3 )

Derpå anlagde sagsøgeren sag for Domstolen i henhold til EØF-traktatens artikel 93, stk. 2, 2. afsnit.