Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. De Europæiske Fællesskabers egne indtægter – godtgørelse af eller fritagelse for importafgifter

[Rådets forordning nr. 1430/79, art. 1, stk. 2, litra a) og b), og art. 13; Kommissionens forordning nr. 2670/81, art. 3]

2. Appel – anbringender – anbringende, der fremsættes første gang under appellen

Sammendrag

1. Artikel 13 i forordning nr. 1430/79 om godtgørelse af eller fritagelse for import- eller eksportafgifter, hvorefter godtgørelse af eller fritagelse for importafgifter kan indrømmes, når der foreligger særlige forhold, og der ikke er begået urigtigheder eller åbenlys forsømmelse af den berettigede, kan ikke være hjemmel for en fritagelse for eller en godtgørelse af beløb, som skyldes i henhold til artikel 3 i forordning nr. 2670/81 om gennemførelsesbestemmelser for produktion ud over kvoterne inden for sukkersektoren for C-sukker, som afsættes på det indre marked.

Et sådant beløb opkræves således for det første ikke ved passage af Fællesskabets ydre grænser af en mængde C-sukker, men derimod fordi den pågældende mængde ikke er blevet udført fra Fællesskabet, eller fordi udførslen ikke har været i overensstemmelse med de betingelser og frister, der er fastsat i forordning nr. 2670/81. Det er den omstændighed, at der ikke på det herfor fastsatte tidspunkt er blevet fremlagt bevis for, at en mængde C-sukker er udført inden for den krævede tidsfrist, der udløser opkrævningen af det nævnte beløb. Et sådant beløb svarer således ikke til nogen af de tre kategorier, som er opregnet i artikel 1, stk. 2, litra a) og b), i forordning nr. 1430/79.

For det andet er der intet, der tyder på, at fællesskabslovgiver har villet sidestille producenter af C-sukker, som afsættes på det indre marked, med importører af sukker fra tredjelande.

Importafgifter på sukker fra tredjelande og beløb, som skyldes i henhold til artikel 3 i forordning nr. 2670/81 for C-sukker, som afsættes på det indre marked, forfølger for det første ikke samme formål.

Det fremgår for det andet ikke af tredje betragtning til forordning nr. 2645/70 om bestemmelser, der finder anvendelse på den ud over maksimalkvotaen producerede sukkermængde, eller af tredje betragtning til forordning nr. 2670/81, som har erstattet den, og som i det væsentlige er formuleret i enslydende vendinger, at fællesskabslovgiver ønskede, at importører af sukker fra tredjelande og producenter af C-sukker, som afsættes på det indre marked, skulle placeres i samme situation. Det fremgår således klart af disse betragtninger og af artikel 3 i forordning nr. 2670/81, at henvisningen til sukker indført fra tredjelande blot vedrører metoden til beregning af det i bestemmelsen omhandlede beløb.

Der kan for det tredje ikke af ordlyden af artikel 26 i forordning nr. 1785/81 om den fælles markedsordning for sukker udledes nogen vilje fra fællesskabslovgivers side til at tildele C-sukker afsat på det indre marked samme status som produkter, der er indført fra tredjelande, og stille producenter af C-sukker på lige fod med importører af sukker, idet bestemmelsen blot indeholder et forbud mod at afsætte C-sukker på det indre marked.

Den omstændighed, at såvel importafgifter som beløb, der skyldes i henhold til artikel 3 i forordning nr. 2670/81, udgør en del af Fællesskabets egne indtægter, kan for det fjerde ikke godtgøre, at importører af sukker fra tredjelande og producenter af C-sukker befinder sig i sammenlignelige situationer. Fællesskabets egne indtægter består således af meget forskellige indtægter, som stammer fra ordninger, som ligeledes er forskellige.

(jf. præmis 39, 41, 43, 63-65, 101 og 102)

2. En parts adgang til først for Domstolen at fremføre et anbringende, der ikke er blevet fremført for Retten, er ensbetydende med en adgang til at forelægge Domstolen – der har en begrænset kompetence i appelsager – en mere omfattende tvist end den, der blev forelagt Retten. Under en appel har Domstolen således kun kompetence til at tage stilling til den retlige afgørelse, der er blevet truffet vedrørende de anbringender, der er blevet behandlet i første instans.

Et anbringende om, at Retten har tilsidesat princippet om ligebehandling af appellanten og en given gruppe erhvervsdrivende, på trods af at virksomheden – som har gjort et anbringende gældende i første instans vedrørende tilsidesættelse af lighedsprincippet – alene anfægtede forskellen i den behandling, den har fået i forhold til en anden gruppe erhvervsdrivende, skal forkastes.

(jf. præmis 95-97)