ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1.

Artiklerne 3, stk. 2, litra e) og f), 9, litra a), første afsnit og stk. 3, litra a)samt 10, stk. 2, litra c) i Kommissionens forordning (EØF) nr. 1987/69 — »om fastsættelse af gennemførelsesbestemmelser vedrørende interventionsorganernes salg af sukker gennem udbydelse i licitation« — samt artikel 11, stk. 1, litra a) i Kommissionens forordning (EØF) nr. 2061/69 — »om fastsættelse af gennemførelsesbestemmelser for denaturering af sukker med henblik på anvendelse til foder« — skal fortolkes således, at den medlemsstat, hvori denatureringen har fundet sted, er eneansvarlig for erlæggelsen af denaturerings-præmien, når licitationen udbydes i en anden stat, og når præmiebeviset er udstedt af førstnævnte stat. Disse bestemmelser skal i ovennævnte tilfælde fortolkes således: a) Den denatureringspræmie, som er angivet i det bevis, der er udstedt af den medlemsstat, hvori denatureringen har fundet sted, skal ikke udtrykkes i den medlemsstats valuta, hvori licitationen har fundet sted. b) Den medlemsstat, hvori denatureringen har fundet sted, er ikke forpligtet til at betale præmien i den medlemsstats valuta, hvori licitationen har fundet sted, men kan betale den i sin egen valuta.
3.

når medlemsstaterne i henhold til traktatens artikel 5 er forpligtet til at træffe alle almindelige eller særlige foranstaltninger, som er egnede til at sikre opfyldelsen af de forpligtelser, som følger af traktaten, er det også medlemsstaterne, der bestemmer, hvilke institutioner i den interne retsorden, der skal have kompetence til at træffe disse foranstaltninger;
c)

Hvis varerne fjernes fra et sådant lager efter udløbet af importlicensens gyldighedsperiode, skal den afgiftssats benyttes, som gælder på dagen for fjernelsen fra lageret. Betingelserne for, at fjernelsen fra lageret kan anses for gennemført, skal fastsættes i overensstemmelse med bestemmelserne i den nationale ret. Det er efter fællesskabsrettens principper tilstrækkeligt, at en af de handlinger, som nævnte fjernelse giver anledning til, er definitiv, således at varerne synes at have en afgørende indflydelse på det interne marked.
DOMSTOLENS DOM

AF 15. DECEMBER 1971

Heinrich P. Brodersen Nachf., GmbH & Co. KG

mod Einfuhr- und Vorratsstelle für Getreide und Futtermittel

(anmodning om præjudiciel afgørelse fra Hessisches Finanzgericht)

»Knust byg«

Sag 21/71

Processprog: Tysk

Angående:

En anmodning, som i medfør af EØF-traktatens artikel 177 er forelagt Domstolen af Hessisches Finanzgericht (VII. afd.) for i en sag mellem nævnte parter at opnå en præjudiciel afgørelse vedrørende fortolkningen, inden for rammerne af den ordning med restitutioner for udførsel af landbrugsprodukter til tredjelande, som gælder ifølge artikel 20, stk. 2, i Rådets forordning Nr. 19/62, af udtrykkene »afskallet byg« og »knust byg« i postition 11.02 i den fælles toldtarif.

Domskonklusion :

1. Inden for anvendelsesområdet for ordningen med de fakultative restitutioner for den eksport til tredjelande af produkter forarbejdet på basis af korn, som var omhandlet i artikel 20 i Rådets forordning nr. 19/62, Rådets forordning nr. 141/64/EØF og Kommissionens forordning nr. 60/66/EØF, kunne medlemsstaterne kun betragte de produkter som »knust byg« , som i det mindste opfyldte betingelserne i de forklarende bemærkninger til position 11.02 i den såkaldte »Bruxelles-nomenklatur«.

2. De nationale myndigheder kunne inden for de nævnte bestemmelsers anvendelsesområde føje yderligere mere restriktive betingelser til disse minimumsbetingelser.

Generaladvokatens forslag til afgørelse :

Domstolen bør fastslå, at medlemsstaterne indtil ikrafttrædelsen af forordning nr. 120/67 frit kunne »fastlægge betingelserne for ydelse af de restitutioner, som de var beføjede til at indføre dog kun i det omfang disse betingelser var forenelige med de af fællesskabsinstitutionerne givne regler.

Med hensyn til de restitutioner, som kunne ydes ved eksporten til tredjelande af afskallet eller knust byg, var medlemsstaterne, medens forordning nr. 60/66 var gældende, forpligtet, af hensyn til overholdelsen af de af fællesskabsinstitutionerne fastsatte maksimumsbeløb for restitutionerne, til kun at betragte de produkter som knust byg, som i det mindste opfyldte betingelserne i de forklarende bemærkninger til postition 11.02 i den såkaldte »Bruxellesnomenklatur«.

»I samme tidsrum kunnede nationale myndigheder føje enhver anden mere restriktiv betingelse til disse minimumsbetingelser.«

Sammendrag

1. Fælles toldtarif —varebetegnelse — fortolkning — ingen fællesskabsbestemmelser — betydning af de forklarende bemærkninger og tariferingsudtalelserne i konventionen om Bruxellesnomenklaturen.

2. Landbrug — fælles markedsordning — korn — forarbejdede produkter — eksport til tredjelande — restitution — knust byg — fællesskabsdefinition —medlemsstaternes kompetence

1. Da der ikke er udstedt fællesskabsbestemmelser på området, har de forklarende bemærkninger og tariferingsudtalelser, som er nævnt i Konventionen om Nomenklaturen til Klassifikation i Toldtariffer, betydning som gyldigt middel til fortolkning af positionerne i den fælles toldtarif.
2.

Forordning nr. 241/70/EØF, som angiver de nærmere betingelser for tariferingen under position 21.07, har konstitutiv virkning og kan ikke have tilbagevirkende kraft.
DOMSTOLENS DOM (FØRSTE AFDELING)

AF 15. DECEMBER 1971

Leandro Tontodonati

mod Kommissionen for De europæiske Fællesskaber

Sag 17/71

Processprog: Italiensk

Angående:

Annullation af sagsøgtes stiltiende afvisning af sagsøgers klage med henblik på at opnå gen indplacering i kategori B, stillingsgruppe B3/B2, med tilbagevirkende kraft fra 1. januar 1963 og udbetaling af en løn, der svarter til denne indplacering.

Domskonklusion:

Sagen afvises.

Generaladvokatens forslag til afgørelse:

Sagen bør afvises i overensstemmelse med Kommissionens påstand.

Sammendrag

Tjenestemand — tvister med administrationen — retsakt der bekræfter en tidligere retsakt — klage over en sådan foranstaltning — frist for søgsmål mod den tidligere retsakt — fortsættelse udelukket

(Tjenestemandsvedtægten, artikel 91)

En klage over en endog stiltiende beslutning, som bekræfter en tidligere beslutning, kan ikke på ny få den frist til at løbe, som ifølge vedtægten gælder for søgsmålet mod den tidligere beslutning.
3.

Bestemmelserne i de nævnte forordninger har skabt sådanne rettigheder med virkning fra — 30. juli 1962 for de produkter, der er omhandlet i artikel 1, stk. 1, litra a) i forordning nr. 20, og for slagtede svin, — 2. september 1963 for de produkter, der er omhandlet i artikel 1, stk. 1, litra b) og c) i nævnte forordning, — 1. juli 1967 for de indførsler, der er foretaget efter dette tidspunkt.
1. Den iranske Republik har forsømt at opfylde de forpligtelser, der påhviler den i henhold til andet afsnit, kapitel VI i traktaten om oprettelse af Det europæiske Atomenergifællesskab, især dennes artikler 52, 55, 57, 64 og 75, — ved uden om Forsyningsagenturet at have indgået kontrakter om indførsel af 3555 kg 1,15 % beriget uran fra centralen Kahl, af visse mængder plutonium fra Kanada og af 116 kg plutonium fra l'Ente nazionale per l'elettricita samt om levering af ca. 2000 kg 4,7 % beriget uran til Comitato nazionale per l'energia nucleare og — ved at have undladt at give Forsyningsagenturet meddelelse om eksistensen af en forpligtelse til at forædle uran indført fra Sydafrika og om de i den forbindelse omsatte mængder.
1.

Ved stævning indgået til justitskontoret den 13. februar 1971 har virksomheden »Aktien-Zuckerfabrik Schoppenstedt« i medfør af EØF-traktatens artikel 215, stk. 2, for Domstolen nedlagt påstand om, at Rådet dømmes til at erstatte den skade, som det har forvoldt sagsøgeren ved forordning nr. 769/68 af 18. juni 1968 (JO L 143) om nødvendige foranstaltninger til udligning af forskellen mellem de nationale priser for sukker og de pr. 1. juli 1968 gældende priser; principalt har sagsøgeren nedlagt påstand om, at Rådet tilpligtes at betale 38852,78 RE eller 155411,13 DM svarende til det indkomsttab, som han påstår at have lidt i forhold til den gamle tyske pris for råsukker; subsidiært har sagsøgeren desuden nedlagt påstand om, at der tilkendes ham erstatning på anden måde for den skade, han har lidt.
1.

Annullation af en afgørelse af 15. oktober 1971 fra Kommissionen for De europæiske Fællesskaber, for så vidt som der med denne afgørelse gives afslag på sagsøgerens anmodning om fritagelse for udligningsafgift, der opkræves ved import af græsk vin på området for Den belgisk-luxembourgske økonomiske Union (BLØU),
3.

Den italienske Republik, der har erkendt at være forpligtet til at træffe de foranstaltninger, som fuldbyrdelsen af nævnte dom medfører, har påberåbt sig de vanskeligheder, som skulle være opstået under behandlingen i parlamentet med henblik på ophævelsen af afgiften og en reform af systemet til beskyttelse af den nationale kunstarv; disse foranstaltninger måtte nødvendigvis vedtages i de former og efter de fremgangsmåder, som er fastsat i republikkens forfatning; da opkrævningen af den pågældende afgift kun kan ophøre ved en formel ophævelse, og da forsinkelsen med iværksættelsen af denne ophævelse skyldes omstændigheder, som er uafhængige af de kompetente myndigheders vilje, skulle der følgelig ikke være grundlag for at konstatere, at forpligtelserne i medfør af traktatens artikel 171 ikke er blevet overholdt.
3.

Administrationen kan tilstræbe at forene hovedreglen om, at den lønklasse, hvori en ansat skal anbringes som følge af ændring af kategori, ikke kan bestemmes under hensyntagen til den løn, som han tidligere oppebar, med tjenestemandens berettigede interesse i, at hans avancement ikke, bortset fra undtagelsestilfælde, indebærer et løntab. Selv om en fravigelse af Vedtægtens artikel 5 i tilfælde af ændring i kategori med det ene formål at undgå at påføre den ansatte et økonomisk offer ikke er berettiget, kan administrationen imidlertid og endda i visse tilfælde lade ham opnå de stigninger i løntrin hvert andet år, som var knyttet til hans tidligere lønklasse.
2.

Erstatningssøgsmålet er et selvstændigt retsmiddel, som er underlagt betingelser, der er tilpasset dets formål, og det tager ikke sigte på ophævelsen af en bestemt afgørelse, men på dækning af skade, som forårsages af en institution under udførelsen af dens hverv. For at et erstatningssøgsmål kan anses for at have fornødent grundlag, skal det være bevist, at sagsøgte er ansvarlig for en tjenstlig fejl, som har tilføjet sagsøgeren en virkelig og allerede indtrådt skade.
2.

Ansættelsesmyndigheden er ikke forpligtet til at begrunde beslutninger om forfremmelse over for de ikke-forfremmede ansøgere.
1.

Den omstændighed, at ansættelsesmyndigheden giver en tjenestemand, der er blevet egnet til at udføre de ham oprindeligt tildelte opgaver, mulighed for at overtage en anden stilling, som svarer til hans evner og færdigheder, kan ikke betragtes som en ulovlig foranstaltning, for så vidt Vedtægtens bestemmelser om ansættelse af tjenestemænd overholdes.
1.

Det eneste retsmiddel, som står til rådighed for de interesserede over for en beslutning fra en udvælgelseskomité, er et sagsanlæg ved Domstolen, som er enekompetent til at annullere sådanne beslutninger.
5.

Selv om de beføjelser, som traktaten, navnlig i artikel 103, stk. 2, tillægger fællesskabsinstitutionerne, indebærer mulighed for i den fælles interesse at mildne visse virkninger af en nedskrivning eller en opskrivning, følger det ikke heraf, at Rådet er forpligtet til at udligne samtlige disse virkninger, for så vidt disse er ugunstige for importører eller eksportører i den pågældende medlemsstat. Idet nemlig artikel 103 hjemler Rådet ret, men ikke pligt, til at »vedtage de efter forholdene egnede foranstaltninger«, har den tillagt den nævnte institution en meget stor skønsfrihed, som skal udøves under hensyn til »den fælles interesse« og ikke til særinteresserne hos en bestemt gruppe erhvervsdrivende.
1.

Arikel 2, stk. 4 i Vedtægtens bilag VII kræver kun særlig begrundelse for en beslutning om at imødekomme en ansøgning om en persons ligestilling med et barn, over for hvem der består forsørgerpligt. Gives der afslag, er administrationen følgelig ikke forpligtet til at begrunde sin afgørelse.
3.

Den erklæring, som eksportøren er forpligtet til at afgive i medfør af artikel 1, stk. 1 i forordning nr. 1041/67, og navnlig fremlæggelsen af den i samme forordnings artikel 5 nævnte udgangsattest, er en efter artikel 17, stk. 2 i forordning nr. 1009/67 tilstrækkelig tilkendegivelse af, at eksportøren ønsker at oppebære restitutionen og opfylder kravene i denne bestemmelse. Selv om medlemsstaterne derfor af grunde, som følger af forvaltningssystemet, kan pålægge eksportørerne også at indgive en begæring, hvis form fastsættes i national ret, kan de imidlertid ikke sanktionere den manglende overholdelse af denne pligt ved at erklære retten til restitution for fortabt.
2.

Så snart betingelserne i medfør af forordningerne nr. 1975/69 og 2195/69 var opfyldt, stiftede disse en ret for landbrugerne til at få udbetalt slagtepræmien fra deres hjemstat, hvilken ret skulle beskyttes af de nationale retter og i det enkelte tilfælde kunne udøves straks fra udløbet af den periode på to måneder, der fulgte efter fremlæggelsen af det slagtebevis, som krævedes i artikel 10 i forordning nr. 2195/69. Fra dette tidspunkt har de nævnte forordninger skabt en ret for landbrugeren til at kræve præmien betalt, og den pågældende medlemsstat kan ikke modsætte sig betalingen under henvisning til sin lovgivning eller administrative praksis.
DOMSTOLENS DOM (FØRSTE AFDELING)

AF 17. MAJ 1972

Elfriede Meinhard, født Forderung,

mod Kommissionen for De europæiske Fællesskaber

Sag 24/71

Processprog: Tysk

Angående:

Annullation af afgørelsen af 18. februar 1971 fra Kommissionen for De europæiske Fællesskaber om fordeling af en enkepension i medfør af artikel 2 8 i tjenestemandsvedtægtens bilag VIII.

Domskonklusion :

1. Kommissionens afslag af 18. februar 1971 annulleres.

2. Kommissionen for De europæiske Fællesskaber tilpligtes at betale sagsøgerinden en månedlig ydelse på 200 DM af den pension, som den skal udrede i medfør af Vedtægtens artikel 79 og bilag VIII.

Generaladvokatens forslag til afgørelse:

Der bør gives sagsøgerinden medhold i hendes påstand med den virkning, at den anfægtede afgørelse annulleres, og at Kommissionen tilpligtes at tildele hende en del af enkepensionen med et beløb på 200 DM månedligt. Sagsøgte bør frifindes for yderligere krav.

Sammendrag

1. Tjenestemand — enke og fraskilt hustru — efterladtepension — karakter — beregning (Vedtægten for EF-tjenestemænd, bilag VIII, artiklerne 27 og 28)

2. Tjenestemand — enke og fraskilt hustru — enkepension — fordeling — underholdskrav som følge af skilsmissen — beløb — bevis (Tjenestemandsvedtoegtens bilag VIII, artikel 28)

3. Rettighed tillagt private ved en fællesskabsbestemmelse — bevis for rettighedens beståen reguleret i national ret — fællesskabsforvaltningens og Domstolens beføjelser

1. Artiklerne 27 og 28 i tjenestemandsvedtægtens bilag VIII har ikke til formål at sikre enken eller den fraskilte hustru opretholdelsen under en anden form af et underholdskrav som følge af ægteskabet eller skilsmissen men begrunder en ret, som de interesserede udleder direkte af Vedtægten, og med hensyn til hvilken den underholdspligt, som påhvilede den afdøde tjenestemand, kun har betydning ved beregningen af pensionens fordeling.

2. Sidste punktum i artikel 28, stk. 1 kan ikke fortolkes således, at der som bevis kun godtages en retsafgørelse og ikke andre former for bevis for underholdspligt, som er obligatoriske eller tilladte ifølge den lovgivning, hvorefter skilsmissens retsvirkninger bestemmes.
DOMSTOLENS DOM

AF 3. MAJ 1972

Wiebe de Haan

mod Kommissionen for De europæiske Fællesskaber

Sag 33/71

Processprog: Fransk

Angående:

Godtgørelse af udgifterne i forbindelse med sagsøgerens flytning den 16. august 1968 fra Ispra til Bruxelles.

Domskonklusion :

Sagsøgte frifindes.

Generaladvokatens forslag til afgørelse:

Der bør gives de Haan medhold i hans påstand, således at den stiltiende afvisning af hans administrative klage ophæves, og Kommissionen dømmes til at godtgøre ham flytteudgifterne med 80000 BF.

Sammendrag

Tjenestemænd — flytning i tjenestens interesse — udgifter — godtgørelse — betingelser

(Vedtægten for tjenestemand ved De europæiske Fællesskaber, bilag VII)

Ifølge artikel 9 i tjenestemandsvedtægtens bilag VII skal der gives tjenestemændene godtgørelse for de faktiske og nødvendige udgifter i forbindelse med en flytning i tjenestens interesse.

Selv om denne bestemmelse bør fortolkes udvidende for ikke at udelukke den tjenestemand, der i afventning af sin fastansættelse eller forflyttelse allerede har flyttet sin bopæl, er en sådan anvendelse imidlertid kun berettiget med henblik på at undgå, at tjenestemanden nødes til at afholde udgifterne af sin løn.
Fastsættelsen af priser påvirker, selv om de blot er vejledende, den frie konkurrence ved at gøre det muligt for samtlige deltagere i et kartel med en rimelig grad af sikkerhed at forudsige, hvilken prispolitik deres konkurrenter vil følge.
Selv om Domstolen ikke kan kvalificere en national lov inden for rammerne af en præjudiciel sag, er den kompetent til at forsyne den nationale ret med sådanne fortolkningselementer fra fællesskabsretten, som kan vejlede den ved vurderingen af lovens virkninger.

En national lov, der har lighedspunkter med forsorgen — navnlig når den opstiller trang som væsentligt anvendelseskriterium og ser bort fra ethvert krav vedrørende beskæftigelsesperioder, tilknytning eller bidrag — nærmer sig dog social sikring efter betydningen i forordning nr. 3, i det omfang den efter at have forladt enhver individuel vurdering, som er karakteristisk for forsorgen, tillægger de berettigede en i loven fastslået retsstilling, hvorefter der består ret til en ydelse, der er analog med de ydelser ved alderdom, som nævnes i forordningens artikel 2.
DOMSTOLENS DOM (ANDEN AFDELING)

AF 8. FEBRUAR 1973 ( 1 )

Godelieve Goeth-Van der Schueren

mod Kommissionen for De europæiske Fællesskaber

Sag 56/72

Sammendrag

Tjenestemænd – Sager mod administrationen – Akt, der indeholder et klagepunkt – Begreb

(Tjenestemandsvedtægtens artikel 91)

En skrivelse fra administrationen til en tjenestemand, der fastslår, at de gældende bestemmelser ikke tillader, at han fortsat oppebærer en godtgørelse, og som meddeler bortfaldet af samme godtgørelse, udgør en akt, der indeholder et klagepunkt i den i tjenestemandsvedtægtens artikel 91 forudsatte betydning.

( 1 ) – Processprog: Fransk.
DOMSTOLENS DOM

AF 7. FEBRUAR 1973 ( 1 )

Kommissionen for De europæiske Fællesskaber

mod Den italienske Republik

»Præmieringsordning for slagtning af køer og undladelse af at bringe mælk i handelen«

Sag 39/72

Sammendrag

Genstanden for et søgsmål anlagt i henhold til artikel 169 er fastlagt ved Kommissionens begrundede udtalelse og, selv i det tilfælde, hvor ikke-overholdelsen er ophørt efter udløbet af den frist, som er fastsat i henhold til stk. 2 i samme artikel, er der stadig knyttet interesse til sagens forfølgning.

Såvel ved forsinkelse med opfyldelse af en forpligtelse som ved et definitivt afslag kan en dom afsagt af Domstolen i henhold til Traktatens artikler 169 og 171 være af materiel interesse med henblik på at fastsætte grundlaget for det ansvar, som en medlemsstat kan ifalde som følge af dens ikke-overholdelse, i relation til andre medlemsstater, til Fællesskabet eller til enkeltpersoner.

Forordningerne er som sådanne direkte anvendelige i enhver medlemsstat og træder i kraft, alene som følge af deres offentliggørelse i De Europaeiske Fællesskabers Tidende, på den dato, de selv fastsætter, eller hvis intet er bestemt, på det tidspunkt Traktaten fastsætter. Heraf følger, at alle gennemførelsesbestemmelser, som kunne have til følge, at den direkte virkning af fællesskabsforordningerne modvirkedes, og deres samtidige og ensartede anvendelse i hele Fællesskabet forhindredes, er traktatstridige.

Man kan derfor ikke tillade, at en medlemsstat ikke anvender en fællesskabsforordnings bestemmelser i deres helhed, men foretager et valg, således at visse dele af fællesskabslovgivningen, som den har erklæret sig som nodstander af, eller som den finder stridende mod visse nationale interesser, bliver uden virkning. På samme måde kan man ikke tillade, at en medlemsstat under henvisning til anvendelsesvanskeligheder opstået på en fællesskabsregels gennemførelsesstadium frigør sig ensidigt for sine forpligtelser.
Begrebet »alvorlig forstyrrelse af markedet« eller »trussel om alvorlig forstyrrelse« skal vurderes ud fra målene i landbrugspolitikken, således som disse opregnes i traktatens artikel 39. Det er følgelig hensigtsmæssigt at Kommissionen ikke blot tager målet stabilisering af markedet, men også fastholdelsen af en rimelig levestandard for landbefolkningen i betragtning.

En fællesskabsretsakts lovlighed afhænger ikke af retroaspektive betragtninger vedrørende dens effektivitet.

Hvor der er tale om komplicerede økonomiske foranstaltninger, som indebærer en betydelig beføjelse til at udøve et skøn med hensyn til deres egnethed, og som i øvrigt meget hyppigt indebærer en usikkerhedsmargin med hensyn til deres virkning, er det tilstrækkeligt, at de i det øjeblik, hvor de udstedes, ikke klart fremtræder som uegnede til at bidrage til virkeliggørelsen af det tilsigtede mål.
DOMSTOLENS DOM

AF 6. FEBRUAR 1973 ( 1 )

Alfons Lütticke GmbH

mod Hauptzollamt, Passau

anmodning om præjudiciel afgørelse, indgivet af Finanzgericht, München

Sag 42/72

Sammendrag

Landbrug – Varer fremstillet af landbrugsprodukter – Import – Beskatning – Fastsættelse – Kriterier – Fedtstoffer på basis af mælk – Indhold – Bestemmelse

(Rådets forordning nr. 83/67, bilag V)

Under hensyn til målsætningen og den forud fastsatte karakter af det ved Rådets forordning nr. 160/66 oprettede system berøres gyldigheden af bestemmelserne i Rådets forordning nr. 83/67, der er udstedt til dens gennemforelse, ikke af den omstændighed, at den deri hjemlede analysemetode til bestemmelse af indholdet af fedtstoffer på basis af mælk giver tilnærmelsesvise værdier for dette indhold.

( 1 ) – Processprog: Tysk.
Når et kartel fra før gennemførelsen af artikel 85 ved forordning nr. 17 er anmeldt i overensstemmelse med bestemmelserne i denne forordning, kræver den almindelige kontraktssikkerhed, at dommeren først konstaterer kartellets ugyldighed, efter at Kommissionen har truffet beslutning i henhold til forordningen.

Anmeldelser i henhold til bestemmelserne i artikel 4 i forordning nr. 17 har ingen suspensiv virkning for så vidt angår karteller, som er oprettet efter gennemførelsen ved denne forordning af artikel 85.

Dommeren, som under anvendelsen af forbudene i artikel 85 i kraft afretssikkerhedsprincippet bør tage hensyn til Kommissionens forsinkelse med udøvelsen af sine beføjelser, har imidlertid pligt til at give borgerne medhold i deres påstande om ugyldighed.

Disse betragtninger gælder også for karteller, der er undtaget fra anmeldelse, idet denne undtagelse kun indicerer på en ikke bindende måde, at de omhandlede karteller i almindelighed er mindre skadelige for fællesmarkedets rigtige funktion.
a)

Rådets forordning (EØF) nr. 13/64 af 5. februar 1964 om gradvis oprettelse af den fælles markedsordning for mælk og mejeriprodukter (JO s. 549) må fortolkes i lyset af de mål, som er udtalt i EØF-Traktatens artikel 39, især dem, der består i at »sikre en rimelig levestandard for landbrugsbefolkningen, særlig ved forhøjelse af de individuelle indkomster for de i landbruget beskæftigede personer« og at »stabilisere markederne«. Dens artikel 14, § 2 må derfor forstås som favoriserende enhver udførsel til tredjelande, som kan fremme realiseringen af disse
Det følger af artikel 2 sammenholdt med artikel 9 i Rådets forordning nr. 19/62 og af artikel 1 i Kommissionens forordning nr. 86/62, at prisen franco grænsen skal beregnes på basis af den mest fordelagtige pris på den vare, der er høstet i den eksporterende medlemsstat. Denne regel kan fraviges på betingelse af, at hjemlige og importerede produkter er fuldstændig ombyttelige, og at de udbydes til en ensartet markedspris.