1.

Som vedkommende, der mødte for Insurance Officer, med rette fremhævede i sit mundtlige indlæg, er sagens hovedproblem, om en person i fru Coonan's situation ved anvendelsen af bestemmelserne om kontantydelser i anledning af sygdom skal betragtes som »arbejdstager« i henhold til forordningens artikel 1, litra a). Kommissionen gør gældende, at i mangel af harmonisering af optagelsesvilkårene i de forskellige medlemsstaters sociale sikringsordninger henhører dette spørgsmål udelukkende under de nationale myndigheder. Den henviser endvidere til, at forordning nr. 1408/71 alene omhandler samordningen af nationale sociale sikringsordninger >og ydelsers eksportabilitet, men ikke harmonisering af optagelsesvilkår. Det anføres endvidere, at det med hensyn til forordning nr. 1408/71 ikke så meget er udøvelsen af en erhvervsmæssig, lønnet beskæftigelse — med de almindelige og særlige risici, som er forbundet hermed (sygdom, arbejdsulykker etc.) — som har betydning, som det at være gyldigt optaget eller at betale bidrag. Hvor dette udsagn måske var rigtigt vedrørende forordning nr. 3, Rådets første forordning om den sociale sikring af vandrende arbejdstagere, kan dette synspunkt givetvis ikke opretholdes i en så kategorisk form med hensyn til forordning nr. 1408/71. Visse af forordningens bestemmelser går videre end blot at koordinere; regeringen for Forbundsrepublikken Tyskland har i sit indlæg i de forenede sager 41 og 121/79, Testa og Maggio, i denne forbindelse henvist til artikel 69 om arbejdsløshed. Under alle omstændigheder kan denne snævre synsvinkel kun fastholdes, såfremt forordning nr. 1408/71 på behørig vis havde sørget for den fornødne koordinering og ikke havde medført en ringere retsstilling for de berørte end den, som tilkommer dem ifølge internationale overenskomster eller bilaterale aftaler, som forpligtede medlemsstaterne før forordningens ikrafttræden. Jeg er således enig i de synspunkter, som førstegeneraladvokat Jean-Pierre Warner har fremsat i sit forslag til afgørelse i Manzoni-sagen (dom af 13.10.1977, Sml. 1977, s. 1647, på s. 1669), hvorefter fællesskabsforordninger ikke bør indskrænke rettigheder, som arbejdstagere har erhvervet i medfør af den nationale lovgivning — et synspunkt som bør fastholdes uanset dommen i Walder-sagen, dom af 7. juni 1973 (Sml. 1973, s. 599), hvis præmis 8 (s. 604) fastslår, at forordning nr. 1408/71 »for så vidt angår den af forordningen omfattede personkreds, træder i stedet for de overenskomster om social sikring afsluttet mellem medlemsstater, som ikke er nævnt i forordningens artikel 6 eller bilag D (de tilsvarende bestemmelser i forordning nr. 1408/71 findes i artikel 7 og bilag II), også selv om anvendelsen af disse overenskomster for den ydelsesberettigede indebærer større fordele end dem, der følger af nævnte forordning«. Såfremt der efter forordningen ikke kan tages hensyn til bidragsperioder under en social sikringsordning i én medlemsstat (her Irland), således at en kvinde over 60 år i forbindelse med en lønnet beskæftigelse i en anden medlemsstat (her Det forenede Kongerige) ikke fortsat kan sikre sig mod risikoen ved sygdom, medmindre hun i denne medlemsstat allerede var forsikret og havde indbetalt bidrag inden den nævnte alder, endog når den pågældende rent faktisk har indbetalt bidrag — omend »fejlagtigt« — til den pågældende sikringsordning såvel som til arbejdsulykkesforsikringen, må man med førstegeneraladvokat Jean-Pierre Warner i Wany-sagcn (dom af 9. 11. 1977, Sml. 1977, s. 2085, på s. 2101) konstatere, at »så har denne forordning herved forfejlet sit formål eklatant« (»it has glaringly failed in its purpose«). Indbetaling af bidrag til den sociale sikringsordning for at kunne oppebære kontantydelser er, om ikke en forpligtelse, så i det mindste en rettighed fra det tidspunkt, hvor en arbejdstager fortsætter med regelmæssigt at have lønnet beskæftigelse og af denne grund giver afkald på at oppebære den pension, som vedkommende principielt er berettiget til. I denne situation tjener kontantydelserne blot til at udligne det indtægtstab, der skyldes udsættelsen af pensionsoppe-børslen. Den væsentligste af de for National Insurance Commissioner fremførte indvendinger — en indvending, som også blev grundigt gennemgået af Kommissionen — går ud på, at en imødekommelse af fru Coonan's ansøgning ville indebære omvendt diskrimination over for britiske statsborgere, som havde arbejdet i en anden medlemsstat, og som under samme omstændigheder som sagsøgeren vendte tilbage til Det forenede Kongerige: de ville efter det oplyste få meddelt afslag — ligesom fru Coonan. Hertil kan man i første række rejse det spørgsmål, om det ikke er usædvanligt, at en britisk statsborger igen tager lønnet beskæftigelse, efter at have arbejdet i en anden medlemsstat eller i et tredjeland, efter det fyldte 65. år (for mænds vedkommende) eller 60. år (for kvinders vedkommende), og om dette forhold, der tilsyneladende ikke indebærer diskrimination, ikke i realiteten navnlig er til skade for irske statsborgere, idet det i praksis navnlig ville være irske EFborgere, som under disse omstændigheder ville slå sig ned i Det forenede Kongerige. Hvis man antager, at en britisk statsborger ville få afslag, gælder fortsat et krav om, at et sådant afslag er i overensstemmelse med fællesskabsbestemmelserne. Mig bekendt har et sådant tilfælde hidtil hverken foreligget eller været forelagt for Domstolen. Selv om anvendelsen af fællesskabsretten i øvrigt skulle medføre omvendt diskrimination til skade for britiske statsborgere, så ville en sådan diskrimination være medlemsstatens eget anliggende og ville ikke være til hinder for, at andre staters borgere — tilsyneladende — var bedre stillet, jf. National Insurance Commissioner's afgørelse af 14. december 1978 på grundlag af Domstolens dom af 28. juni 1978 i Kenny-sagen (Sml. 1978, s. 1489). Det er imidlertid næppe nødvendigt at forfølge dette spørgsmål nærmere, da fru Coonan's tilslutning til forsikringsordningen efter min opfattelse må anses for gyldig, indtil det modsatte er bevist. Jeg beder om forståelse for, at jeg her måske bevæger mig ind på spørgsmål om fællesskabsrettens anvendelse eller bilaterale overenskomsters fortolkning, som Domstolen har fastslået falder uden for dens kompetence, selv om overenskomsterne udgør en integrerende del af forordningerne om social sikring (artikel 95 i forordning nr. 1408/71 og artikel 11 i forordning nr. 574/72). Min fremgangsmåde forekommer mig at harmonere med Domstolens stadige bestræbelse på at sikre grundrettighederne og med præsident A. M. Donner's udtalelser, hvorefter fortolkningen i videre omfang bør ske på grundlag af en undersøgelse af den enkelte sag, for at formålet med artikel 177 — nemlig at fremme en ensartet anvendelse af fællesskabsretten — kan opfyldes. Fortolkningen bør ske ud fra de omstændigheder, som har givet anledning til anmodningen om en fortolkning; ellers bringer den ingen afklaring og er i bedste fald blot en art forklaring på fællesskabsbestemmelserne, som er til tvivlsom støtte for den nationale ret, og som lader selve stridspunkterne i sagen uomtalt. Udviklingen i retspraksis — tilføjer præsident A. M. Donner — går klart i retning af en fortolkning af det konkrete tilfælde. Med udgangspunkt i ovenstående redegørelse har jeg følgende bemærkninger: Det er givet, at hverken optagelsen — selv om der ikke foreligger svig i forbindelse med denne — i en social tryghedsordning eller indbetalingen af bidrag kan skabe en velerhvervet rettighed, som er til hinder for, at en forsikringstagers retsstilling bringes i overensstemmelse med de bestemmelser, som fastsætter vedkommendes rettigheder. En social sikringsinstitution kan imidlertid ikke med tilbagevirkende kraft anfægte en persons optagelse i forsikringsordningen for arbejdstagere, når vedkommende er blevet optaget i den pågældende ordning gennem en individuel optagelsesbeslutning i form af en forvaltningsakt. Det er klart, at jeg ikke ønsker at foregribe Secretary of State's endelige afgørelse, hvis i øvrigt Secretary i dette spørgsmål er den kompetente myndighed, som National Insurance Commissioner har forbeholdt sig at forelægge sagen (Section 93, stk. 1, (b), i Social Security Act af 1975). Som nævnt under min gennemgang af sagens faktiske omstændigheder, må det imidlertid fastslås, at fru Coonan ved ankomsten til Det forenede Kongerige blev optaget i den almindelige sociale sikringsordning, fik tildelt et forsikringsnummer og indbetalte bidrag. Det var først efterfølgende, da hun havde indgivet ansøgning om ydelser i anledning af sygdom, at man blev klar over, at bidragene var blevet indbetalt »ved en fejltagelse« og indledte drøftelser om at tilbagetale hende bidragene. Der forelå under alle omstændigheder en retsvildfarelse (»mistake of law«), og ikke en faktisk vildfarelse (»mistake of fact«). At fru Coonan's optagelse skete ved en forvaltningsakt, som, når alt kommer til alt, var lovlig, fremgår efter min opfattelse af den omstændighed, at optagelsen blev muliggjort ved de 18 bidrag, som blev godskrevet hende som fiktive indbetalinger foretaget mellem begyndelsen af bidragsåret (»contribution year«) og den faktiske påbegyndelse af den tvungne forsikring. Dette synes at være et resultat af bestemmelserne i den mellem regeringerne for Det forenede kongerige Storbritannien og Nordirland og Den irske Republik indgåede overenskomst om social sikring, undertegnet i London den 29. marts 1960 (S I 1960, No 707), som National Insurance Commissioner diskret hentyder til i sin afgørelse, men som Kommissionen lader fuldstændig uomtalt. Denne overenskomst har ligeledes betydning i Walsh-sagen, sag 143/79, der for tiden verserer for anden afdeling. Tillad mig at citere følgende fra overenskomsten ( 2 ) : »besluttede på at samarbejde inden főidet sociale område, ud fra ønsket om at træffe sådanne foranstaltninger, at personer, der flytter fra det ene land til det andet, vil kunne oppebære sociale ydelser i anledning af sygdom, moderskab, arbejdsløshed eller tab af forsørger«, aftalte de to regeringer med hensyn til ydelser i anledning af sygdom navnlig følgende: Artikel 7 »1) ... Såfremt en person, som er forsikret i henhold til lovgivningen i den ene stat, opholder sig i den anden stat, skal ... — med hensyn til ydelse i anledning af sygdom og moderskab — a) bestemmelserne i lovgivningen i den førstnævnte stat ikke finde anvendelse på den pågældende, og b) ved anvendelsen på den pågældende af bestemmelserne i lovgivningen i den anden stat, for så vidt der derved bliver tale om højere ydelser, skal i) ... ii) forsikring, - indbetalte eller godskrevne bidrag af den pågældende art og udbetalt eller ansøgt ydelse i anledning af sygdom eller moderskab i den førstnævnte stat betragtes som forsikring, betalte eller godskrevne bidrag af den pågældende art og som udbetalt eller ansøgt ydelse i anledning af sygdom eller moderskab i den anden stat, hvorved dog gælder, at aa) en person, som har været forsikret i henhold til lovgivningen i Den irske Republik, og som opholder sig i Storbritannien, ikke. kan oppebære sådanne ydelser (inkl. forhøjelser), som den pågældende er berettiget til i medfør af næværende bestemmelses litra b), ii), med et større beløb end det, som den pågældende (bortset fra bestemmelser om kumulerede ydelser) kunne have oppebåret i henhold til bestemmelserne i lovgivningen i Den irske Republik, såfremt den pågældende var forblevet i denne stat og fuldt ud havde opfyldt lovgivningens bidragsbetingelser, medmindre vedkommende — efter at han senest tog ophold i Storbritannien — i henhold til lovgivningen i Storbritannien har indbetalt mindst 13 af de pågældende bidrag til dækning af bidragsuger, eller medmindre den pågældende har indbetalt eller er blevet godskrevet 26 af den pågældende bidrag for vedkommende bidragsår, eller medmindre den dag, for hvilken der ansøges om den pågældende ydelse, ligger inden for en afbrydelse af en beskæftigelse, som er omfattet af Storbritanniens lovgivning, og den pågældende — inden denne senest tog ophold i Storbritannien — var berettiget til ydelser i anledning af sygdom eller moderskab i medfør af Storbritanniens lovgivning med hensyn til en dag, som ligger inden for den nævnte periode.« Tiltrædelsesakten (artikel 29, bilag I, IX. Social Politik) angiver under overskriften »Bestemmelser i overenskomster om social sikring, der forbliver i kraft uanset forordningens artikel 6« under punkt 30, Irland-Det forenede Kongerige, »Ingen«. Overenskomsten fra 1960 skulle således i princippet ikke længere anvendes. Imidlertid trådte tiltrædelsesaktens ændringer i forordning nr. 1408/71 først i kraft den 1. april 1973. Jeg er ikke bekendt med, om overenskomsten er blevet ophævet, men det er givet, at den stadig gjaldt for fru Coonan, da hun tog ophold i Det forenede Kongerige den 17. marts 1973. For så vidt angår perioden efter den 1. april 1973, bør det bemærkes, at da »ændringer i lovgivningen i Det forenede Kongerige (her tænkes på Social Security Act 1975) nødvendiggør særlige gennemførelsesbestemmelser for reglerne om sammenlægning af perioder, således at der ved bestemmelse af retten til de i denne lovgivning fastsatte ydelser kan tages hensyn til de i andre medlemsstater tilbagelagte perioder ...« blev ved Rådets forordning nr. 1209/76 af 30. april 1976, jf. artikel 1, stk. 2, litra a), ii), affattelsen af forordning nr. 1408/71's bilag II (Bestemmelser i overenskomster om social sikring, der forbliver i kraft uanset forordningens artikel 6), Del A, Punkt 30, ændret til »artikel 8 i overenskomsten af 14. december 1971 om social sikring«, således at det ved beregningen af alders-og efterladtepension i et af de to lande blev muligt at medtage fiktive bidrag, som den pågældende i forbindelse med sygesikringen havde fået godskrevet i den anden stat. Til fordel for arbejdstagerne i de to lande udfyldte Fællesskabets lovgiver således en lakune i reglerne med hensyn til anvendelse og overførsel af fiktive bidrag under sygeforsikringen ved beregningen af alders- eller efterladtepension. Bestemmelsen har tilbagevirkende kraft, idet den finder anvendelse fråden 1. april 1973. Man kan i samme forbindelse henvise til i Rådets forordning nr. 2595/77 af 21. november 1977, hvori det i betragtningerne udtales, at »derfor bør en arbejdstager, der modtager pension eller rente i henhold til lovgivningen i én medlemsstat, og som er beskæftiget på en anden medlemsstats område, have mulighed fotat blive forsikret efter lovgivningen i sidstnævnte medlemsstat, selv om denne ikke foreskriver tvungen forsikring for pensionister eller rentemodtagere«, samt at »en arbejdstager bør ligeledes uden begrænsninger have mulighed for at modtage en pension eller rente, hvortil der er erhvervet ret i medfør af lovgivningen i en medlemsstat, og opsætte begæringen om fastsættelse af pension eller rente i en anden medlemsstat for at kunne drage fordel af en forhøjelse, der opnås ved denne udsættelse«. Fru Coonan har således uden afbrydelse været tilknyttet den sociale sikring, og det var, fordi hun lovligt kunne og skulle optages i Det forenede Kongeriges sikringsordning, at hun blev godskrevet 18 fiktive bidrag (»statutoiy contributions«) i denne stat (»awarded as stagger credits«). Først efter at hun indgav ansøgning, blev man opmærksom på, at hendes optagelse — når alt kom til alt — var »fejlagtig«. Under den mundtlige forhandling anerkendte repræsentanten for Insurance Officer, at fru Coonan måtte betragtes som arbejdstager med hensyn til ydelser fra arbejdsulykkesforsikringen, og at hun som følge heraf måtte anses for forsikret med hensyn til alle de risici, som dækkes af den almindelige forsikringsordning. Kommissionen mente derimod, at spørgsmålet var uden betydning. Efter min opfattelse er det tværtimod et helt afgørende punkt — National Insurance Commissioner har udtrykkeligt rejst spørgsmålet herom — og den omstændighed, at fru Coonan var berettiget til ydelser i anledning af arbejdsulykke, er tilstrækkelig til, at hun må anses for at have ret til ydelser i anledning af sygdom, såfremt man ikke allerede af de tidligere nævnte grunde finder hende berettiget hertil. Ifølge lovgivningen i Det forenede Kongerige er en arbejdstager, som indbetaler bidrag, forsikret ikke alene vedrørende en bestemt slags ydelser, men vedrørende alle de af lovgivningen omfattede, bidragsbestemte ydelser, selv om retten til en bestemt slags ydelse kan være betinget af særlige bidragskrav, som gælder for denne bestemte ydelse. Hvis fru Coonan i stedet for at være blevet syg var blevet udsat for en arbejdsulykke, havde hun haft krav på en ydelse (»industrial injury benefit«), som havde været større end den almindelige ydelse i anledning af sygdom; i det omfang, ydelser i anledning af arbejdsulykker og i anledning af sygdom skal erstatte et indtægtstab som følge af uarbejdsdygtighed, tjener de således samme formål. Insurance Officer tilføjede i øvrigt, at dette resultat stemmer overens med det forslag til afgørelse, som undertegnede fremsatte den 13. juli 1976 i Brack-sagen (dom af 29. 9. 1976, Sml. 1976, s. 1430, s. 1454). Jeg har noteret mig, at Insurance Officer, når alt kommer til alt — med prisværdig oprigtighed — har indrømmet, at han ikke ville bestride, at fru Coonan må anses for arbejdstager med hensyn til kontantydelser i anledning af sygdom, samt at han selv havde anerkendt dette under sagen for National Insurance Commissioner. Jeg vil herefter lægge til grund, at en person i fru Coonan's situation lovligt var tilsluttet Det forenede Kongeriges almindelige forsikringsordning, og med dette som udgangspunkt skal jeg herefter kort gennemgå sagens øvrige spørgsmål.