Forslag til afgørelse fra generaladvokat Alber fremsat den 26. november 1998. - Travel Vac SL mod Manuel José Antelm Sanchis. - Anmodning om præjudiciel afgørelse: Juzgado de Primera Instancia de Valencia - Spanien. - Direktiv 85/577/EØF - Anvendelsesområde - Timeshare-aftale - Fortrydelsesret. - Sag C-423/97.



Samling af Afgørelser 1999 side I-02195



Generaladvokatens forslag til afgørelse

A - Indledning

1 I denne sag har Juzgado de Primera Instancia nr. 22, Valencia (Spanien), forelagt en raekke spoergsmaal for Domstolen om, hvorvidt Raadets direktiv 85/577/EOEF af 20. december 1985 om forbrugerbeskyttelse i forbindelse med aftaler indgaaet uden for fast forretningssted (1) finder anvendelse paa en aftale om brugsret til fast ejendom paa timeshare-basis (timeshare-aftale), der efter en invitation fra en virksomhed med hjemsted i Valencia var indgaaet i et lejlighedskompleks i Denia, der ligger 100 km fra Valencia.

2 Det fremgaar af forelaeggelseskendelsen, at den aftale, der blev indgaaet den 14. september 1996 mellem sagens parter, selskabet Travel Vac SL (herefter »Travel Vac«) og en forbruger, M.J. Antelm Sanchis, vedroerte brugsret til en fast ejendom paa timeshare-basis, naermere angivne tjenesteydelser og andre rent obligationsretlige forpligtelser. Med henblik paa at underskrive aftalen var forbrugeren efter invitation fra Travel Vac, der har hjemsted i Valencia, taget til Denia. Som den forelaeggende ret har bemaerket, udgjorde vaerdien af den ideelle anpart af den faste ejendom 285 000 ESP, mens det samlede beloeb, forbrugeren i henhold til aftalen skulle betale, udgjorde 1 090 000 ESP.

3 Det fremgaar af den aftale, den forelaeggende ret har fremlagt, at vaerdien af den faste ejendom svarede til 1/51 af en lejlighed i et ferielejlighedskompleks i Denia og gav Antelm Sanchis en eksklusiv brugsret til den paagaeldende lejlighed i uge 19 hvert aar. Lejligheden blev saaledes betragtet som opdelt i 51 ideelle anparter, hvor hver enkelt af disse anparter gav en eksklusiv brugsret i en uge om aaret, mens resten af aaret, dvs. den 52. uge, var reserveret til vedligeholdelse. Restbeloebet, dvs. den samlede pris med fradrag af vaerdien af den faste ejendom, omfattede i henhold til aftalen moms, brugsret paa timeshare-basis til indboet og medlemskab af RCI (Resort Condominium International). I kraft af dette medlemskab kunne forbrugeren bytte sine ferieophold og anvende alle kompleksets faelles faciliteter.

4 I aftalen var det endvidere fastsat, at saafremt en betalingsfrist ikke blev overholdt, skulle der betales 25% af den samlede pris i erstatning. Dette beloeb skulle ogsaa betales, saafremt forbrugeren gennem retsgyldigt dokument gjorde brug af den fortrydelsesret, han havde i syv dage.

5 Det fremgaar af forelaeggelseskendelsen, at Antelm Sanchis ikke gav moede i banken med henblik paa at underskrive bekraeftelsen inden for den fastsatte og aftalte frist, den 17. september 1996, dvs. tre dage efter underskrivelsen af aftalen. Derimod begav han sig samme dag til saelgers kontor i Valencia, hvor han mundtligt erklaerede, at alt var uden retsvirkning, og at de dokumenter, han havde underskrevet, skulle leveres tilbage til ham.

6 Herefter indgav Travel Vac begaering om fuldbyrdelse af et krav over for Antelm Sanchis, hvilket foerte til tvisten i hovedsagen.

7 Den forelaeggende ret har praeciseret, at Europa-Parlamentet og Raadets direktiv 94/47/EF af 26. oktober 1994 om beskyttelse af koeber i forbindelse med visse aspekter ved kontrakter om brugsret til fast ejendom paa timeshare-basis (2) ikke finder anvendelse i den foreliggende sag. I dette direktiv er der fastsat en gennemfoerelsesfrist paa 30 maaneder, hvilket indebaerer, at det foerst burde vaere gennemfoert i april 1997. Den i hovedsagen omtvistede aftale blev imidlertid indgaaet i 1996. Ifoelge den forelaeggende ret kan et andet direktiv, nemlig direktiv 85/577, eventuelt finde anvendelse paa den omtvistede aftale, idet aftalen ikke alene vedroerer en brugsret til fast ejendom paa timeshare-basis, men ogsaa er en aftale indgaaet uden for fast forretningssted. Direktiv 85/577 indeholder i modsaetning til de saerlige bestemmelser i direktiv 94/47 generelle bestemmelser vedroerende aftaler, der er indgaaet uden for fast forretningssted. Efter den forelaeggende rets opfattelse finder direktivet i oevrigt anvendelse i det omfang, det ikke er i strid med de saerlige bestemmelser.

8 Af ovennaevnte grunde har den nationale ret derfor forelagt foelgende praejudicielle spoergsmaal for Domstolen:

»1) Skal en aftale om 'timesharing' i almindelighed og den i sagen omtvistede aftale i saerdeleshed anses for at vaere omfattet af de undtagelser med hensyn til anvendelse af direktivet, der er anfoert i dets artikel 3, stk. 2, litra a)?

2) Selv om det antages, at den omtvistede aftale paa grund af, at der er tale om en 'timeshare'-aftale, i medfoer af ovennaevnte artikel er undtaget fra direktivets anvendelsesomraade, er det da til hinder for en saadan eventuel udelukkelse, at aftalen ikke kun omhandler en fast ejendom, men ogsaa omfatter tjenesteydelser og andre rent obligationsretlige forpligtelser (aftalens artikel 3), der har en hoejere vaerdi end ejendommen (vaerdien af den faste ejendom udgoer 285 000 ESP, mens det samlede aftalebeloeb udgoer 1 090 000 ESP)?

3) Er det ferielejlighedskompleks paa 'timeshare'-basis i byen Denia, hvortil forbrugeren var inviteret, omfattet af ovennaevnte direktivs artikel 1, stk. 1, foerste led, naar henses til, at forretningsstedet for virksomheden Travel Vac, SL, er beliggende paa adressen Calle Profesor Beltrán Báguena, 5-6, Valencia?

4) Kan den i direktivets artikel 5, stk. 1, fastsatte ret for forbrugeren til at traede tilbage begrundes ud fra en formodning om, at koeberens/forbrugerens vilje er blevet paavirket eller manipuleret under de i direktivets artikel 1 angivne omstaendigheder? I hvilket omfang er en saadan ret til at traede tilbage, der er beskyttet i henhold til direktivet, i givet fald forbundet med svig fra saelgerens side, naar 'en af kontrahenterne [anvender] lumske formuleringer eller beskrivelser, som forleder medkontrahenten til at indgaa en aftale, som han ellers ikke ville have indgaaet' (artikel 1269 i den spanske lov om borgerlig retspleje) og, generelt, med den noedvendige ret til frit at kunne indgaa aftaler (artikel 1254, 1258 og 1261 ff. i den spanske lov om borgerlig retspleje)?

5) Skal den i direktivets artikel 5, stk. 1, omhandlede meddelelse vaere udtrykkelig, eller kan den eventuelt udgoeres af entydige handlinger, som f.eks. i den foreliggende sag derved, at forbrugeren ikke kom til stede paa det tidspunkt, der var fastsat og aftalt med henblik paa underskrivelsen af bekraeftelsen i banken, nemlig den 17. september 1996, dvs. tre dage efter underskrivelsen af den paa s. 76 i sagens akter gengivne aftale, hvilket forbrugeren personligt bekraeftede og uddybede i saelgerens forretningslokaler i Valencia samme dag, nemlig den 17. september 1996, idet han mundtligt erklaerede, 'at alt er uden retsvirkning, og at de dokumenter, som han havde underskrevet, skulle leveres tilbage til ham'?

6) Er de tilbagebetalinger, returneringer og retsvirkninger i oevrigt, der i direktivets artikel 7 udgoer kompensation for saelgeren, saafremt forbrugeren udnytter sin ret til at traede tilbage i henhold til direktivets artikel 5, forenelige med et aftalevilkaar om, at 'saelgeren skal holdes skadesloes for sit tab', hvilken skadesloesholdelse kan udgoere op til 25% af transaktionens samlede vaerdi, saaledes som det naermere er fastsat i aftalens artikel 4 (bagsiden af s. 76 i sagens akter)?«

Gaeldende faellesskabsretlige bestemmelser

9 I henhold til artikel 1, stk. 1, i direktiv 85/577 gaelder direktivet for »aftaler indgaaet mellem en erhvervsdrivende, der leverer varer eller tjenesteydelser, og en forbruger:

- under en udflugt arrangeret af den erhvervsdrivende uden for dennes faste forretningssted, eller

...«

10 Ifoelge direktivets artikel 3, stk. 2, er visse aftaler imidlertid ikke omfattet af direktivets anvendelsesomraade. I henhold til den naevnte artikel gaelder direktivet ikke for

»a) aftaler om opfoerelse, salg eller udlejning af fast ejendom eller aftaler om stiftelse af andre rettigheder over fast ejendom.

...«

11 Forbrugerens fortrydelsesret, der er fremhaevet i de praejudicielle spoergsmaal, er i direktivets artikel 5 reguleret som foelger:

»1. Forbrugeren har ret til at traede tilbage fra aftalen ved i overensstemmelse med den fremgangsmaade og de betingelser, der gaelder i henhold til national ret, at give meddelelse herom inden for en frist paa mindst syv dage at regne fra det tidspunkt, hvor forbrugeren har modtaget de i artikel 4 omtalte oplysninger. Det er dog tilstraekkeligt, at meddelelsen er afsendt inden fristens udloeb.

2. Denne meddelelse har den virkning, at forbrugeren frigoeres fra enhver forpligtelse i henhold til den aftale, som forbrugeren er traadt tilbage fra.«

12 I direktivets artikel 6 er det fastsat, at forbrugeren ikke kan give afkald paa de rettigheder, der tilkommer ham i henhold til direktivet. Retsvirkningerne af, at forbrugeren benytter sin fortrydelsesret, er naermere reguleret i direktivets artikel 7, som bestemmer:

»Benytter forbrugeren sig af denne fortrydelsesret, bestemmes retsvirkningerne af den nationale lovgivning, navnlig med hensyn til tilbagebetaling af indbetalte beloeb for varer eller tjenesteydelser samt returnering af de modtagne varer.«

Parternes anbringender og argumenter

13 Ifoelge sagsoegeren i hovedsagen, Travel Vac, er den omtvistede aftale ikke omfattet af anvendelsesomraadet for direktiv 85/577. Sagsoegeren har herved henvist til forhandlingerne i Kommissionen. Med hensyn til spoergsmaalet om, hvorvidt direktivet finder anvendelse paa fast ejendom og rettigheder over fast ejendom, har det vaeret klart, at brugsret til fast ejendom paa timeshare-basis, som timeshare-aftaler er en naermere udformning af, ikke skulle vaere omfattet af direktivets anvendelsesomraade. Med henblik paa at indfoere saerlige regler for timeshare-virksomhed har man udstedt direktiv 94/47, der imidlertid ikke finder anvendelse i den foreliggende sag, idet det endnu ikke var blevet gennemfoert, og det paa tidspunktet for de faktiske omstaendigheder heller ikke skulle have vaeret gennemfoert. Travel Vac er derfor ikke fremkommet med bemaerkninger til de oevrige praejudicielle spoergsmaal.

14 Heroverfor har sagsoegte i hovedsagen, forbrugeren, anfoert, at der ved timeshare-aftaler ikke stiftes rettigheder over fast ejendom. Saadanne aftaler drejer sig udelukkende om tjenesteydelser, som den erhvervsdrivende skal levere. Desuden kan man gaa ud fra, at den i den foreliggende sag omtvistede aftale er blevet indgaaet under en udflugt organiseret af den erhvervsdrivende, idet Travel Vac ensidigt har fastsat dato, tid og sted. Det spiller i den forbindelse ingen rolle, at forbrugeren ikke er blevet bragt til underskrivelsesstedet med et transportmiddel, som den erhvervsdrivende havde lejet. Det sted, hvor aftalen blev underskrevet, kan heller ikke antages at vaere et forretningssted, idet der var tale om store sale i lejlighedskomplekset.

15 Ifoelge den spanske regering kan det ikke med sikkerhed udledes af aftalen, om saelgeren er Travel Vac eller en virksomhed, der har hjemsted i Denia. Det er meget sandsynligt, at aftalen er blevet underskrevet i et lokale, som saelgeren havde indrettet med henblik paa at markedsfoere sit produkt i naerheden af lejlighedskomplekset. Saafremt man laegger dette faktiske kriterium til grund, er der ikke tvivl om, at kontrakten er blevet indgaaet paa den erhvervsdrivendes forretningssted. Efter den spanske regerings opfattelse finder direktiv 85/577 imidlertid alligevel anvendelse, idet det ogsaa har til formaal at beskytte forbrugeren, saafremt den erhvervsdrivende lokker forbrugeren ind i sine forretningslokaler med henblik paa, at aftalen indgaas.

16 Kommissionen er paa linje med den nationale ret af den opfattelse, at direktiv 85/577 finder anvendelse som en lex generalis, saafremt der er tale om et doersalg. Ifoelge Kommissionen er dette tilfaeldet i den foreliggende sag, idet aftalen ikke alene omfatter rettigheder over fast ejendom, men ogsaa tjenesteydelser. I oevrigt skal direktivets artikel 1, stk. 1, som definerer direktivets anvendelsesomraade, under hensyntagen til direktivets beskyttelsesformaal fortolkes vidt. Direktivet finder saaledes anvendelse, saafremt den erhvervsdrivende inviterer forbrugeren og ansporer ham til personligt at begive sig til et bestemt sted, hvor varer og tjenesteydelser tilbydes og praesenteres paa en bestemt maade. Med hensyn til det i sagen omhandlede sted kan det ifoelge Kommissionen ikke sidestilles med en erhvervsdrivendes forretningssted.

B - Stillingtagen

17 De tre foerste spoergsmaal fra den forelaeggende ret drejer sig om, hvorvidt direktiv 85/577 finder anvendelse i den foreliggende sag, dvs. paa den i hovedsagen omtvistede aftale.

Det foerste og andet spoergsmaal

18 Med disse spoergsmaal har den forelaeggende ret oensket oplyst, om den omtvistede aftale falder ind under en af de i direktivet fastsatte undtagelser og foelgelig ikke er omfattet af dets anvendelsesomraade. Som allerede naevnt blev der i 1994 vedtaget et direktiv om beskyttelse af koeber i forbindelse med visse aspekter ved kontrakter om brugsret til fast ejendom paa timeshare-basis. Man kan rejse det spoergsmaal, om forholdet henset til dette direktiv er det, at direktiv 85/577, som omhandler doersalg, fortsat finder anvendelse paa den foreliggende aftale, der er en aftale om brugsret paa timeshare-basis. Man maa i den forbindelse ikke glemme, at paa det tidspunkt, hvor aftalen blev indgaaet, var direktiv 94/47 endnu ikke blevet gennemfoert i spansk ret, og at fristen for gennemfoerelse endnu ikke var udloebet. Heraf foelger ubestrideligt, at sidstnaevnte direktiv ikke finder anvendelse paa den foreliggende aftale.

19 Kommissionen har anfoert, at saafremt den omtvistede aftale opfylder alle betingelser for at vaere omfattet af anvendelsesomraadet for direktiv 85/577, finder dette direktiv utvivlsomt anvendelse som en lex generalis.

20 Jeg er enig i dette synspunkt. Formaalet med begge direktiver er navnlig at beskytte forbrugerne. Dette fremgaar allerede af direktivernes titel. Endvidere hedder det i ottende betragtning til direktiv 94/47: »For at sikre koeber en hoej grad af beskyttelse og under hensyntagen til de saerlige forhold omkring systemer for brugsret til fast ejendom paa timeshare-basis skal kontrakten om erhvervelse af brugsret til en eller flere faste ejendomme paa timeshare-basis indeholde visse minimumselementer«. Som anfoert i artikel 1 er formaalet med direktivet »en indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes love og administrative bestemmelser om beskyttelse af koeber i forbindelse med visse aspekter ved kontrakter, der direkte eller indirekte vedroerer brugsret til en eller flere faste ejendomme paa timeshare-basis«.

21 Formaalet med direktiv 94/47 er saaledes at beskytte forbrugere, som erhverver en brugsret til fast ejendom paa timeshare-basis. For saa vidt angaar direktiv 85/577 beskytter det ikke hovedsageligt forbrugeren, fordi han erhverver et bestemt gode, men paa grund af den maade, hvorpaa erhvervelsen sker eller aftalen indgaas. Direktivet omfatter aftaler, der indgaas uden for en erhvervsdrivendes faste forretningssted. »Det er et typisk traek ved [saadanne] aftaler ... at det som regel er den erhvervsdrivende, der tager initiativet til forhandlingerne, og at forbrugeren slet ikke er forberedt paa disse forhandlinger og bliver overrumplet; ofte kan forbrugeren ikke sammenligne tilbuddets kvalitet og pris med andre tilbud« (3). Direktivet beskytter foelgelig forbrugeren paa grund af dette »overraskelsesmoment« (4).

22 I den foreliggende sag er der tale om en aftale vedroerende en brugsret til fast ejendom paa timeshare-basis. Forbrugeren maa derfor nyde en vis beskyttelse. Saafremt aftalen i oevrigt opfylder betingelserne i direktiv 85/577, dvs. at der er tale om en aftale indgaaet uden for fast forretningssted, tilsiger det ogsaa en vis beskyttelse af forbrugeren. Dette betyder, at i den foreliggende sag er forbrugeren beskyttelsesvaerdig ud fra begge aspekter, nemlig timeshare-aftalen og doersalget - der her er kombineret. Den omstaendighed, at aftalen om brugsret til fast ejendom paa timeshare-basis er indgaaet uden for fast forretningssted som omhandlet i direktiv 85/577, indebaerer, at forbrugeren for alvor har brug for beskyttelse og derved bliver endnu mere beskyttelsesvaerdig.

23 Saafremt man fulgte sagsoegerens opfattelse, hvorefter den omtvistede aftale alene henhoerer under direktiv 94/47, ville dette indebaere, at forbrugeren ikke var beskyttet i den foreliggende sag, eftersom den aftale, han har indgaaet uden for fast forretningssted, ogsaa vedroerer en brugsret til fast ejendom paa timeshare-basis. Det forhold, at han paa grund af endnu et aspekt har endnu mere behov for beskyttelse og er endnu mere beskyttelsesvaerdig, ville medfoere, at han fuldstaendig blev frataget den hertil svarende beskyttelse. Dette ville vaere i strid med aanden bag og formaalet med de to direktiver.

24 Sagsoegeren har i oevrigt paaberaabt sig de forskellige tidsrum, som de to direktiver tillaegger forbrugeren til at overveje at fortryde aftalen. Dette er efter sagsoegerens opfattelse negativt for forbrugeren. Dette har jeg imidlertid svaert ved at forstaa. Den omstaendighed, at de grundlaeggende principper bag de to direktiver kan finde anvendelse paa en bestemt aftale, og at direktiverne sikrer forbrugeren en vis beskyttelse, kan ikke foere til, at forbrugeren overhovedet ikke er beskyttet. Saafremt direktiverne finder anvendelse, maa man i hvert fald tage stilling til, hvilket af de to direktiver der finder anvendelse i den konkrete sag. Da direktiv 94/47 ubestrideligt ikke finder anvendelse i den foreliggende sag, er det derfor ufornoedent at tage stilling til dette spoergsmaal.

25 Det maa ogsaa naevnes, at doersalgsdirektivet ikke giver forbrugeren en laengere fortrydelsesfrist end direktiv 94/47. Tvaertimod er fristen i henhold til artikel 5, stk. 1, i direktiv 85/577 mindst syv dage, mens den er paa ti dage i henhold til direktiv 94/47 (5). Det maa i denne sammenhaeng ogsaa naevnes, at de to direktiver kun fastsaetter en minimumsbeskyttelse for forbrugeren, og at de enkelte medlemsstater kan fastsaette laengere frister (6). Direktiv 85/577 tilsiger saaledes, at i tilfaelde af doersalg skal forbrugeren nyde en vis beskyttelse. En saadan beskyttelse kan man ikke naegte ham, blot fordi han endnu ikke kan paaberaabe sig den beskyttelse, han har i henhold til et andet direktiv.

26 Endvidere indeholder de to direktiver ingen bestemmelser, hvorefter en anvendelse af det andet direktiv er udelukket. Derudover indeholder direktiv 94/47 ingen bestemmelser, som omhandler den situation, at en kontrakt om brugsret til fast ejendom paa timeshare-basis er blevet indgaaet uden for fast forretningssted. Lige saa lidt er det i doersalgsdirektivet udtrykkeligt fastsat, at det ikke finder anvendelse paa timeshare-aftaler.

27 Ganske vist kunne bestemmelsen i artikel 3, stk. 2, litra a), i direktiv 85/577 foere til en saadan afgraensning eller eventuel udelukkelse. Sagsoegeren har med henvisning til forhandlingerne i Kommissionen anfoert, at dette er tilfaeldet. Der findes dog ikke naermere oplysninger om disses indhold. Bestemmelsen i direktivets artikel 3, stk. 2, litra a), er formuleret helt generelt. Det fremgaar ikke umiddelbart af direktivet, at den paagaeldende bestemmelse specifikt sigter til timeshare-aftaler. Der maa derfor foretages en naermere vurdering af timeshare-aftalens opbygning og tages stilling til, om den paagaeldende aftale er omfattet af artikel 3, stk. 2, litra a). Dette gaelder ikke mindst, fordi de saakaldte timeshare-aftaler ikke er aftaler, hvis opbygning ligger fuldstaendig fast. I direktiv 94/47 hedder det, at direktivet »indeholder ingen bestemmelser om, i hvilket omfang der kan indgaas kontrakter om brugsret til en eller flere faste ejendomme paa timeshare-basis i medlemsstaterne, eller om retsgrundlaget for disse kontrakter« (7). Spoergsmaalet om, hvorvidt direktiv 85/577 finder anvendelse paa aftaler om brugsret til fast ejendom paa timeshare-basis, afhaenger derfor i medfoer af direktivets artikel 3, stk. 2, litra a), af, hvorledes den paagaeldende aftale er opbygget.

28 Det maa i denne sammenhaeng naevnes, at der inden for rammerne af en praejudiciel anmodning ikke kan besvares hypotetiske spoergsmaal, og at svaret kun kan vedroere sagens konkrete omstaendigheder (8), hvilket i den foreliggende sag vil sige, at svaret ikke kan vedroere timeshare-aftaler, uanset hvordan de er opbygget, men skal omhandle den aftale, der er indgaaet mellem parterne i hovedsagen. Saafremt den paagaeldende aftale opfylder betingelserne i artikel 3, stk. 2, litra a), finder direktiv 85/577 ikke anvendelse paa den, uanset om aftalen er betegnet som en timeshare-aftale eller ej. Foerste og andet spoergsmaal maa derfor behandles under et.

29 Det fremgaar af forelaeggelseskendelsen, at den omtvistede aftale ikke alene vedroerer brugsret til fast ejendom paa timeshare-basis, men ogsaa tjenesteydelser og andre rent obligationsretlige forpligtelser, hvis vaerdi er hoejere end vaerdien af rettighederne over fast ejendom. Aftalen maa antages at udgoere en helhed og kvalificeres som saadan, men der maa ogsaa tages hensyn til virkningen af disse forskellige komponenter. Saaledes kunne man helt udelukke aftalen fra at vaere omfattet af anvendelsesomraadet for direktiv 85/577 som foelge af den brugsret til fast ejendom paa timeshare-basis, der herved overfoeres. Den retlige form af saadanne rettigheder paa timeshare-basis fastlaegges af medlemsstaterne og kan vaere meget forskellige (9). Man kan imidlertid gaa ud fra, at der i det mindste er tale om »andre rettigheder over fast ejendom« som omhandlet i artikel 3, stk. 2, litra a), i direktiv 85/577. Dette er i oevrigt ogsaa den spanske regerings synspunkt.

30 Paa den anden side maa man tage i betragtning, at den i oekonomisk henseende overvejende del af aftalen omfatter tjenesteydelser og andre rent obligationsretlige forpligtelser. Spanien og Kommissionen gaar dermed med rette ud fra, at den i sagen omtvistede aftale ikke er udelukket fra direktivets anvendelsesomraade i medfoer af artikel 3, stk. 2, litra a).

31 Dette er i oevrigt den loesning, der er i bedst overensstemmelse med direktivets beskyttelsesformaal. En forbruger, som uden for fast forretningssted indgaar en aftale, der ikke overvejende omhandler rettigheder over fast ejendom, maa kunne paaberaabe sig den beskyttelse, han er tillagt i henhold til direktivet.

32 Sagsoegte i hovedsagen gaar endog et skridt videre, idet han har anfoert, at timeshare-aftaler i almindelighed kun omfatter tjenesteydelser. Saadanne aftaler har til formaal at aabne mulighed for benyttelse af den faste ejendom i kraft af de tjenesteydelser, der leveres af ejeren eller den erhvervsdrivende. Det paahviler denne at fastlaegge fordelingen paa uger, at tillade, at boligen benyttes, og at vedligeholde og moeblere den. Sagsoegte har tilfoejet, at timeshare-aftaler ikke omhandler benyttelse af en enkelt, men af flere faste ejendomme. Indgaaelse af en saadan aftale maa derfor snarere betragtes som medlemskab af en klub derved, at man koeber en andel. I den forbindelse skal jeg dog endnu en gang fremhaeve, at den foreliggende sag ikke drejer sig om timeshare-aftaler i almindelighed, men om den aftale, der omtvistes i hovedsagen.

33 Ifoelge sagsoegte maa aftalen ses som en helhed, dvs. at han ikke ser paa de enkelte komponenter, men paa aftalen inklusive tjenesteydelser, som han tillaegger en overvejende og afgoerende betydning. Heraf foelger imidlertid ikke, at der ikke er tale om erhvervelse af rettigheder over en fast ejendom i en eller anden form. Selv om sagsoegte har henvist til spansk retspraksis, som i mangel af lovbestemmelser finder anvendelse paa timeshare-aftaler, kan nationale domstoles fortolkning ikke vaere relevant i relation til anvendelsen af et EF-direktiv. Som allerede naevnt kan en saadan fortolkning og udformning i national ret vaere forskellig, og dette kunne foere til forskelle med hensyn til anvendelsen af direktiv 85/577. Dette ville vaere i strid med direktivets formaal, som netop er, at der skal foretages en tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivninger (10). Det maa i oevrigt tilfoejes, at jeg ikke er klar over, hvorledes den aftale, som var sagsgenstand i den af sagsoegte naevnte dom, var udformet. Endvidere hedder det i den definition af en aftale om brugsret til en eller flere faste ejendomme paa timeshare-basis, som er indeholdt i direktiv 94/47, at »en tinglig rettighed eller enhver anden brugsrettighed« til en fast ejendom stiftes eller overdrages (11).

34 Dette betyder, at der er tale om overdragelse af en brugsret og dermed af en saerlig rettighed over en fast ejendom. I den forbindelse kan man som sagsoegte rejse det spoergsmaal, om man i forbindelse med den samlede opbygning af aftalen kan se bort fra saadanne rettigheder over fast ejendom.

35 Det foelger heraf, at det i relation til artikel 3, stk. 2, litra a), maa undersoeges, om rettighederne over fast ejendom i henhold til den omtvistede aftale er af beskeden betydning, saavel materielt som set i forhold til aftalen som helhed. Set ud fra et oekonomisk synspunkt er dette tilfaeldet. Om det ogsaa gaelder for saa vidt angaar de oevrige aspekter, maa den forelaeggende ret tage stilling til paa grundlag af de konkrete omstaendigheder.

36 Da det i det mindste ud fra et oekonomisk synspunkt er tjenesteydelserne og de oevrige obligationsretlige forpligtelser, der udgoer en overvejende del af den omtvistede aftale, maa det antages, at aftalen ikke i medfoer af artikel 3, stk. 2, litra a), er udelukket fra anvendelsesomraadet for direktiv 85/577.

37 I forbindelse med besvarelsen af det andet spoergsmaal har sagsoegte fremfoert endnu et synspunkt. Han har rejst det spoergsmaal, om den omtvistede aftale eventuelt i henhold til artikel 3, stk. 2, litra c), kan vaere udelukket fra anvendelsesomraadet, idet der er tale om en aftale om levering af tjenesteydelser. En saadan aftale er udelukket fra anvendelsesomraadet, saafremt tre betingelser er opfyldt. Det er navnlig den foerste af de naevnte betingelser, der skal undersoeges i den foreliggende sag. Den har foelgende ordlyd: »Aftalen skal vaere indgaaet paa grundlag af den erhvervsdrivendes katalog, som forbrugeren har haft lejlighed til at gennemse, uden at repraesentanten for den erhvervsdrivende er til stede.« Hvis der overhovedet har eksisteret et katalog, fik forbrugeren i denne sag i hvert fald ikke udleveret det med henblik paa at kunne studere det indgaaende. De to oevrige betingelser vedroerer spoergsmaalet om en stadig kontakt mellem repraesentanten for den erhvervsdrivende og forbrugeren og et krav om, at det skal fremgaa klart af kataloget og af kontrakten, at forbrugeren har ret til at tilbagelevere varerne til leverandoeren og til at traede tilbage fra aftalen. Disse betingelser er formentlig heller ikke opfyldt i den foreliggende sag.

38 Det maa herefter fastslaas, at den aftale, der omtvistes i hovedsagen, ikke i medfoer af artikel 3, stk. 2, er udelukket fra anvendelsesomraadet for direktiv 85/577.

Det tredje spoergsmaal

39 Med dette spoergsmaal har den forelaeggende ret blot oensket oplyst, om det i sagen omhandlede lejlighedskompleks er omfattet af anvendelsesomraadet for artikel 1, stk. 1, foerste led, i direktiv 85/577. I den forbindelse maa der imidlertid tages stilling til artikel 1, stk. 1, foerste led, som helhed, naar det skal afgoeres, om den omtvistede aftale opfylder alle betingelserne for at vaere omfattet af direktivets anvendelsesomraade.

40 Der skal i den forbindelse vaere tale om en aftale, der er indgaaet uden for fast forretningssted mellem en erhvervsdrivende, der leverer varer eller tjenesteydelser, og en forbruger. Den spanske regering har i den sammenhaeng rejst det spoergsmaal, hvem der faktisk som saelger har indgaaet aftalen. I aftalen er der ud over sagsoegte i hovedsagen ogsaa angivet José Francisco Laparra Estellés som aftalepart, der optraadte som repraesentant for et schweizisk selskab, der har en filial i Spanien, nemlig i Denia. Paa den anden side blev aftalen indgaaet paa en formular fra Travel Vac og ogsaa underskrevet i Travel Vac's navn.

41 Den forelaeggende ret, som det i sidste instans tilkommer at tage stilling til dette spoergsmaal, omtaler i sin kendelse den mellem parterne indgaaede aftale. Som parter i hovedsagen er angivet Travel Vac og forbrugeren. Da det desuden i det tredje spoergsmaal, som vedroerer artikel 1, stk. 1, er forretningsstedet for Travel Vac, der er angivet, kan man formentlig gaa ud fra, at aftalen er indgaaet mellem sagsoegte i hovedsagen og Travel Vac.

42 Travel Vac er ubestrideligt erhvervsdrivende i direktivets forstand. Som jeg allerede har naevnt, omfatter den indgaaede aftale bl.a. levering af tjenesteydelser.

43 For saa vidt angaar medkontrahenten, sagsoegte i hovedsagen, er den forelaeggende ret ikke fremkommet med yderligere oplysninger. Det maa imidlertid antages, at han ubestrideligt maa antages at vaere forbruger i direktivets forstand. Det tilkommer i sidste instans den nationale ret at tage stilling hertil.

44 En aftale som omhandlet i direktiv 85/577 skal endvidere - som anfoert i artikel 1, stk. 1, foerste led - vaere indgaaet under en udflugt arrangeret af den erhvervsdrivende uden for dennes faste forretningssted. Det maa herved foerst fremhaeves, at forbrugeren begav sig fra Valencia til Denia og saaledes tilbagelagde en straekning paa 100 km. Det maa derfor i det mindste antages, at aftalen er blevet indgaaet under en udflugt.

45 Det er imidlertid tvivlsomt, om denne udflugt er arrangeret af den erhvervsdrivende. Ifoelge den forelaeggende rets oplysninger blev forbrugeren inviteret til Denia af den erhvervsdrivende. Det fremgaar af de indgivne indlaeg, at selve transporten ikke blev gennemfoert med et af Travel Vac lejet transportmiddel.

46 Sagsoegte har herved med foeje henvist til, at dato, tid, sted, og maalet for udflugten blev fastsat af den erhvervsdrivende. Forbrugeren maatte foelge disse instrukser, hvilket betyder, at terminen ikke blev aftalt eller droeftet mellem parterne. Ogsaa det arrangement, som fandt sted i Denia, var organiseret af den erhvervsdrivende. Dette betyder, at det eneste, han ikke arrangerede, var transporten til Denia.

47 Kommissionen har desuden henvist til, at det fremgaar af indlaeggene fra forbrugeren i hovedsagen og ikke synes at vaere blevet bestridt, at forbrugeren modtog flere breve, som foranledigede ham til at begive sig til Denia saa hurtigt som muligt for at afhente en af de flotte gaver, som han ville faa, blot han moedte frem, uden at dette i oevrigt indebar forpligtelser fra hans side. Skrivelserne blev fulgt op af talrige telefonopringninger, hvorunder han blev opfordret til at deltage i salgsmoeder, som blev afholdt i lejlighedskomplekset. Hvis dette er rigtigt - hvilket det tilkommer den nationale ret at tage stilling til - kan man gaa ud fra, at forbrugeren paa det kraftigste blev opfordret til at begive sig til Denia.

48 Ser man herefter paa beskyttelsesformaalet med direktiv 85/577, saaledes som dette fremgaar af fjerde betragtning (12), kan det laegges til grund, at initiativet til forhandlingerne klart blev taget af den erhvervsdrivende. I fjerde betragtning omtales endvidere et overraskelsesmoment, som bestaar i, at forbrugeren slet ikke er forberedt paa saadanne forhandlinger. Det fremgaar ikke af oplysningerne fra den forelaeggende ret, i hvilket omfang forbrugeren var underrettet om indholdet af det planlagte salgsarrangement. Det tilkommer derfor den nationale ret at undersoege, om der ogsaa var det noedvendige overraskelsesmoment i forbindelse med forhandlingerne. Ud fra de her foreliggende oplysninger kan det imidlertid laegges til grund, at der ikke er tale om en normal kundesamtale. Dette gaelder ikke mindst, fordi salgsarrangementet paa grund af loeftet om, at kunden ville faa en gave, hvis blot han kom til stede, ikke var det vigtigste.

49 Endnu en betingelse, som aftalen i henhold til artikel 1, stk. 1, skal opfylde, er, at den skal vaere indgaaet uden for den erhvervsdrivendes faste forretningssted. Som allerede naevnt har den erhvervsdrivende, Travel Vac, hjemsted i Valencia. Sagsoegte har praeciseret, at aftalen blev underskrevet i store sale, som den erhvervsdrivende havde indrettet for at praesentere sit produkt for et stort antal forbrugere. Arrangementet varede ifoelge sagsoegte flere timer. Under arrangementet blev der uddelt gaver og udskaenket alkoholholdige drikkevarer, formentlig for at faa forbrugerne i godt humoer og faa dem til at skrive under.

50 Saafremt dette er tilfaeldet, kan saadanne omgivelser i modsaetning til det af den spanske regering anfoerte ikke betragtes som et forretningslokale. Forbrugerne opfatter det ikke som et saadant lokale, hvilket forstaerker det allerede naevnte overraskelsesmoment. Situationen ville have vaeret en anden, saafremt virksomheden selv havde en indrettet en filial, dvs. et salgskontor, i lejlighedskomplekset. Ud fra det i sagen oplyste var der imidlertid kun tale om almindelige lokaler i komplekset.

51 Det kan saaledes laegges til grund, at aftalen ikke er blevet underskrevet under en normal kundesamtale paa et kontor, men efter de foreliggende oplysninger i en atmosfaere, som ikke gav kunden mulighed for i fred og ro at taenke naermere over en eventuel indgaaelse af aftalen. Da forbrugeren formentlig heller ikke paa forhaand havde faaet tilstraekkelige oplysninger, kan man gaa ud fra, at der i den foreliggende sag er tale om en aftale, der i henhold til artikel 1, stk. 1, er omfattet af direktiv 85/577, og at forbrugeren var uforberedt og derfor ikke har kunnet sammenligne tilbuddets kvalitet og pris med andre tilbud. Han havde heller ikke mulighed for at overskue alle konsekvenser af sin disposition. Direktivets beskyttelsesformaal bestaar imidlertid netop i at give ham en saadan mulighed. Saaledes hedder det i Dietzinger-dommen, som ogsaa den spanske regering har henvist til:

»Direktiv 85/577 tilsigter at beskytte forbrugerne ved at give dem mulighed for at traede tilbage fra en aftale, som ikke er indgaaet paa kundens, men paa den erhvervsdrivendes initiativ, idet kunden kan finde, at det er umuligt at forstaa alle konsekvenserne af sin handling« (13).

Forbrugeren kan saaledes paaberaabe sig beskyttelse i henhold til direktivet.

Det fjerde spoergsmaal

52 Begrundelsen for den fortrydelsesret, der er tillagt i henhold til artikel 5, stk. 1, i direktiv 85/577, findes i fjerde og femte betragtning til direktivet. Heri hedder det, at det som regel ikke er forbrugeren, der tager initiativet, at forbrugeren ikke er forberedt paa forhandlinger, og at han ikke kan sammenligne med andre tilbud. Formaalet med fortrydelsesretten er at give ham mulighed for at vurdere de forpligtelser, aftalen medfoerer (14). Saafremt disse betingelser er opfyldt, dvs. at aftalen er omfattet af direktivets anvendelsesomraade, er dette tilstraekkeligt til at begrunde fortrydelsesretten. Andre beviser, som f.eks. manipulering, er ikke noedvendige. Dette svarer ogsaa til ordlyden af artikel 5, stk. 1, hvori der hverken omtales en begrundelse eller en betingelse for fortrydelsesretten.

53 Det er saaledes ikke den erhvervsdrivendes adfaerd, der i henhold til direktivet er afgoerende, men de naermere omstaendigheder omkring indgaaelsen af aftalen samt forbrugerens situation. Det kan ikke udelukkes, at disse omstaendigheder er egnet til, at den erhvervsdrivende kan manipulere forbrugeren eller fremstille produktet som bedre, end det er. Der skal imidlertid ikke foeres bevis for en saadan fremgangsmaade, for at fortrydelsesretten kan udoeves.

54 For saa vidt angaar de bestemmelser i national ret, som den forelaeggende ret har henvist til, skal jeg bemaerke, at der inden for rammerne af en praejudiciel procedure ikke kan foretages en fortolkning af national ret. Det staar imidlertid fast, at der ved direktiv 85/577 ikke er etableret en sammenhaeng mellem fortrydelsesretten og den erhvervsdrivendes adfaerd. Visse manoevrer fra den erhvervsdrivendes side kan utvivlsomt bestaa i, at forbrugeren skal overraskes og herved afskaeres fra at overveje en eventuel indgaaelse af aftalen omhyggeligt. Dette er imidlertid ikke noedvendigt og heller ikke en betingelse, der er knyttet til fortrydelsesretten. Den er alene betinget af, at der foeres bevis for de objektive omstaendigheder, der er opstillet i artikel 1, stk. 1.

55 Det samme gaelder med hensyn til retten til frit at kunne indgaa aftalen. Forbrugeren skal ikke bevise, at hans beslutningsfrihed er blevet begraenset. Det er tilstraekkeligt, at han beviser de omstaendigheder, som har medfoert, at hans beslutningsfrihed er eller har vaeret begraenset.

56 Kommissionen har i denne sammenhaeng med rette bemaerket, at det tilkommer den nationale ret at undersoege, om de betingelser, der er fastsat i national ret, er opfyldt. De sanktioner, der efter national ret er knyttet til disse betingelser, kan komme oven i den fortrydelsesret, der er tillagt i henhold til direktivet.

Det femte spoergsmaal

57 Med dette spoergsmaal oensker den forelaeggende ret naermere oplysninger om, hvilke betingelser meddelelsen om, at forbrugeren traeder tilbage fra aftalen, jf. artikel 5, stk. 1, skal opfylde. For saa vidt angaar den omhandlede meddelelse henvises der i artikel 5, stk. 1, imidlertid udtrykkeligt til den fremgangsmaade og de betingelser, der gaelder i national ret. Saafremt meddelelsen er i overensstemmelse med national ret, er den ogsaa lovlig i henhold til direktivet. Den naermere udformning af betingelserne henhoerer saaledes under den nationale lovgivers kompetence. For saa vidt angaar overholdelsen af fristen hedder det ganske vist i artikel 5, stk. 1, in fine, at »det er dog tilstraekkeligt, at meddelelsen er afsendt inden fristens udloeb« (15). Heraf kunne det maaske udledes, at meddelelsen i det mindste skal vaere skriftlig. I den forbindelse maa det imidlertid tages i betragtning, at hovedformaalet med direktiv 85/577 er at beskytte forbrugeren. Saafremt en forbruger tydeligt har tilkendegivet, at han vil traede tilbage fra aftalen, er han utvivlsomt ikke i henhold til direktivet afskaaret fra at goere sin fortrydelsesret gaeldende, fordi meddelelsen ikke er sket skriftligt. Henset til direktivets beskyttelsesformaal kan det sikkert ikke forlanges af forbrugeren, at han kender direktivets indhold og ved, at meddelelsen skal ske skriftligt. Dette gaelder ikke mindst, fordi direktivet ikke er til hinder for, at medlemsstaterne vedtager eller opretholder endnu gunstigere forbrugerbeskyttende bestemmelser paa det af direktivet omfattede omraade (16). Heri ligger, at en medlemsstat ogsaa kan tillade, at en meddelelse sker ved entydige handlinger, saaledes at det bliver lettere for forbrugeren at udoeve fortrydelsesretten. I den forbindelse maa man imidlertid rejse det spoergsmaal, om en saadan regel faktisk indebaerer en lettelse for forbrugeren, eftersom det formentlig bliver vanskeligere at bevise, at man er traadt tilbage fra aftalen, naar dette er sket ved entydige handlinger. Paa den anden side maa formforskrifterne med hensyn til meddelelsen om, at man traeder tilbage fra aftalen, ikke udformes paa en saadan maade, at udoevelsen af fortrydelsesretten bliver saa vanskelig, at den i praksis ikke laengere bestaar.

Det sjette spoergsmaal

58 Dette spoergsmaal drejer sig om, hvorvidt det er foreneligt med direktivet, at der i henhold til aftalen skal betales et skoensmaessigt fastsat beloeb paa 25% af prisen som godtgoerelse for den skade, saelgeren er blevet paafoert, og beloebet ogsaa skal betales i tilfaelde af, at forbrugeren traeder tilbage fra aftalen og ikke kun, saafremt aftalen ikke opfyldes. Et saadant vilkaar er ikke foreneligt med direktivet. For det foerste kan en manglende opfyldelse af aftalen ikke sidestilles med, at forbrugeren udoever den ret til at traede tilbage fra aftalen, han er tillagt ved lov.

59 For det andet er det i direktivets artikel 5, stk. 2, fastsat, at saafremt forbrugeren traeder tilbage fra aftalen, frigoeres han fra enhver forpligtelse i henhold til den paagaeldende aftale. En »erstatning« ville derfor vaere ensbetydende med, at forbrugeren ifalder sanktioner for at vaere traadt tilbage fra aftalen. Dette ville ogsaa vaere helt i strid med direktivets beskyttelsesformaal, som bestaar i at forhindre, at forbrugeren paatager sig oekonomiske forpligtelser uden at vaere forberedt herpaa.

60 Paa den anden side skal allerede indbetalte beloeb tilbagebetales og modtagne varer returneres. Dette er naermere fastsat i direktivets artikel 7, hvori der henvises til national lovgivning. I den sammenhaeng kan der ogsaa vaere udstedt bestemmelser om, at sagsoegeren skal have erstatning for den lidte skade. Det maa imidlertid erindres, at forhandlingerne alene er sket paa sagsoegerens initiativ, og at sagsoegeren foelgelig boer baere risikoen for, at aftalen ikke traeder i kraft. Et skoensmaessigt fastsat beloeb paa 25% af den oprindelige pris i erstatning, saafremt forbrugeren udoever sin lovlige fortrydelsesret, kan under ingen omstaendigheder antages at vaere forenelig med direktivet.

C - Forslag til afgoerelse

61 Paa baggrund af ovennaevnte bemaerkninger skal jeg foreslaa, at de forelagte spoergsmaal besvares som foelger:

»- Den aftale om erhvervelse af en brugsret til en fast ejendom paa timeshare-basis, der er indgaaet mellem Travel Vac og Antelm Sanchis, er ikke i medfoer af artikel 3, stk. 2, litra a), i Raadets direktiv 85/577/EOEF af 20. december 1985 om forbrugerbeskyttelse i forbindelse med aftaler indgaaet uden for fast forretningssted udelukket fra direktivets anvendelsesomraade, idet aftalen ud over brugsretten til en fast ejendom paa timeshare-basis ogsaa omfatter levering af tjenesteydelser og andre rent obligationsretlige forpligtelser, som i det mindste i oekonomisk henseende har stoerre betydning end rettighederne over fast ejendom.

- Et ferielejlighedskompleks, hvor en aftale indgaas, og som ligger 100 km fra det sted, hvor det kontraherende selskab har hjemsted, kan ikke antages at vaere et forretningssted som omhandlet i artikel 1, stk. 1, foerste led, i direktiv 85/577, saafremt selskabet ikke har indrettet et permanent kontor dér, men kun lejet en stor sal for at kunne praesentere sit produkt under et arrangement for flere forbrugere. Det tilkommer den forelaeggende ret at undersoege, om disse betingelser faktisk er opfyldt i naervaerende sag.

- Den fortrydelsesret, der er tillagt i henhold til artikel 5, stk. 1, i direktiv 85/577, er begrundet i, at aftalen er indgaaet paa den erhvervsdrivendes initiativ og uden for dennes forretningssted. Der kraeves ikke og skal derfor heller ikke bevises, at der har vaeret tale om en bestemt adfaerd eller en hensigt til at manipulere, lige saa lidt som der skal vaere tale om en begraensning af retten til frit at indgaa aftaler.

- Formkravene til den i artikel 5, stk. 1, i direktiv 85/577 omhandlede meddelelse fremgaar af de almindelige regler i medlemsstaterne. Meddelelsen skal ikke noedvendigvis ske skriftligt. Endvidere kan medlemsstaterne i henhold til artikel 8 i direktiv 85/577 vedtage eller opretholde gunstigere forbrugerbeskyttende bestemmelser.

- Retsvirkningerne af, at forbrugeren traeder tilbage fra aftalen, jf. artikel 7 i direktiv 85/577, navnlig tilbagebetaling af indbetalte beloeb og returnering af modtagne varer, omfatter en ophaevelse af allerede leverede ydelser og i givet fald erstatning for konkret bevist skade, og er ikke forenelige med en skoensmaessigt fastsat erstatning for den skade, der er forvoldt saelgeren.«

(1) - EFT L 372, s. 31.

(2) - EFT L 280, s. 83.

(3) - Fjerde betragtning til direktiv 85/577.

(4) - Fjerde betragtning til direktiv 85/577.

(5) - Artikel 5, stk. 1.

(6) - Artikel 11 i direktiv 94/47 og artikel 8 i direktiv 85/577. Dette fremgaar i oevrigt af formuleringen af artikel 5, stk. 1, hvori det hedder, at fristen er paa »mindst syv dage«.

(7) - Fjerde betragtning til direktiv 94/47.

(8) - Jf. dom af 16.12.1981, sag 244/80, Foglia, Sml. s. 3045, praemis 18.

(9) - Jf. tredje betragtning til og artikel 1, stk. 3, i direktiv 94/47.

(10) - Jf. anden betragtning til direktiv 85/577.

(11) - Artikel 2, foerste led.

(12) - Se punkt 21.

(13) - Dom af 17.3.1998, sag C-45/96, Sml. I, s. 1199, praemis 19.

(14) - Femte betragtning.

(15) - Min fremhaevelse.

(16) - Artikel 8 i direktiv 85/577.