4.

De ovennævnte kendsgerninger berettiger ganske vist endnu ikke til at hævde, at den franske regering har krænket traktaten, og at søgsmålet må afgøres med domfældelse. Tværtimod er det nødvendigt at undersøge en række andre indvendinger, som efter den franske regerings opfattelse er relevante. Herunder må der lægges vægt på den bemærkning, at bestemmelserne i Euratomtraktatens kapitel VI aldrig rigtigt er blevet anvendt, men kun tilsyneladende og overfladisk, at de ikke har haft nogen praktisk betydning, og at der derfor ikke kan erkendes nogen interesse i at få fastslået, at Frankrig ikke har overholdt dem. I denne sammenhæng må det efter min mening fremhæves på forhånd, at den franske regering ikke har påstået, at de omtalte bestemmelser er forblevet fuldstændigt betydningsløse. I hvert fald blev det ikke sagt, at der ikke er sket anvendelse af artiklerne 70 og 75, dvs. de bestemmelser, som omhandler en årlig rapport fra medlemsstaterne til Kommissionen og en meddelelsespligt i visse tilfælde. Denne omstændighed er i sig selv af en vis betydning for bedømmelsen af den foreliggende sag. Vedrørende den mangelfulde funktion af kapitlet »Forsyning« i øvrigt er der grund til at skelne mellem flere aspekter. Det første angår systemet i artikel 60, som i det væsentlige lader Forsyningsagenturet regulere konfrontationen mellem tilbud og behov vedrørende malme, udgangsstoffer osv. Dette system har ifølge den franske regering ikke fungeret for så vidt, som kontrakter om levering af ren uran kunne indgås direkte mellem leverandører og interesserede købere og først efterfølgende skulle anmeldes til Forsyningsagenturet, endvidere for så vidt, som selv kontrakter om specielle fissile materialer faktisk skal være blevet forhandlet direkte mellem parterne og kun formelt stadfæstet af Forsyningsagenturet, samt endelig for så vidt, som kontrakterne om levering som regel blev indgået for en længere periode end ti år, hvad der ifølge traktaten bør være undtagelsen. Angående denne påstand må det først indrømmes, at det af artikel 5 i forretningsordenen for Forsyningsagenturet af 5. maj 1960 fremgår, at Kommissionen kan opfordre Agenturet til at anvende en forenklet fremgangsmåde, når den på Agenturets foranledning og efter høring af det rådgiven de organ fastslår for visse produkter, »at tilbudet åbenbart overstiger efterspørgselen«. Efter at det rådgivende organ har taget stilling, fastlægger Agenturet de almindelige betingelser, som skal opfyldes af de kontraktater, der er indgået i henhold til den forenklede fremgangsmåde. Kontrakterne bliver forhandlet direkte af interessenterne og derefter anmeldt til Agenturet, og »de betragtes som indgået af dette, hvis det ikke rejser indsigelse over for de deltagende parter inden otte dage efter kontrakternes modtagelse«. Denne regulering er blevet anvendt vedrørende ren uran og thorium. På grundlag af en meddelelse fra Forsyningsagenturet af 23. november 1960, hvis gyldighed er blevet forlænget flere gange, kunne kontrakter af denne art fra den I. december 1960 direkte forhandles og underskrives af interessenterne. De almindelige betingelser, som var afgørende herfor, og som var fastsat af Agenturet, blev offentliggjort i Journal Officiel af 30. november 1960. De bestemmer blandt andet, hvilke angivelser (om priser og anvendelsesformål) kontrakterne skal indeholde, og for hvor lang tid de kan indgås. Spørger man, om Euratom-traktatens artikel 70 dækker denne forenklede fremgangsmåde, må man sikkert tage hensyn til, at forsyningsordningen alt i alt udgør et kompromis mellem plan- og markedsøkonomiske tendenser. Det ligger i et sådan systems natur, at de afgørende mål er at tilstræbe sikring af en lige adgang til forsyningskilderne ved hjælp af det mindst mulige forvaltningsapparat og kun at foretage myndighedsindgreb når det er strengt nødvendigt. I en situation, hvor der praktisk taget ikke eksisterer nogen efterspørgsel (som det især var tilfældet i 1960 og årene derefter, hvor der kun blev indgået kontrakter om ganske ringe mængder), dvs. ved forekomsten af et udpræget købers marked, kan det omtalte mål uden tvivl nås uden en centraliseret konfrontation af tilbud og efterspørgsel. Det er især muligt af den grund, at anvendelsen af korrekte markedspriser ser ud til at være garanteret gennem de af Forsyningsagenturet foretagne markedsundersøgelser og den almindelige information til foretagenderne om tilbud, afsætning, pristendenser osv. Desuden kan den efterfølgende kontrol med kontrakterne, som udøves af Forsyningsagenturet, der som bekendt har ret til at fremsætte indsigelser, bidrage til virkeliggørelsen af det pågældende mål. Set ud fra denne synsvinkel er den forenklede fremgangsmåde altså helt i overensstemmelse med ånd og formål i Euratom-traktatens artikel 60. Man kan også vanskeligt bestride, at dens indførelse er dækket af den almindelige formulering i artikel 60, sidste stk., hvori det blot hedder, at Agenturets reglement fastsætter »vilkårene for sammenholdelse af tilbud og ordrer«. Jeg indser i hvert fald ikke, hvordan man i denne forbindelse kan tale om en utilladelig nedbrydning af systemet og en krænkelse af traktaten. Derudover kan det efter, hvad der er fremkommet under forhandlingerne, heller ikke hævdes, at nævnte system ikke har fungeret efter 1965. Ifølge Kommissionens uimodsagte bemærkninger blev der nemlig endnu i årene 1967 og 1969 , indgået kontrakter om større mængder ren uran til verdensmarkedspriser på det grundlag, som jeg har beskrevet. Vedrørende leveringen af beriget uran, der — såvel som leveringen af plutonium — nødvendigvis sker under Agenturets medvirken (en forenklet fremgangsmåde er for så vidt ikke mulig her), må det bemærkes, at det monopol, der indehaves af De forenede Staters atomenergikommission, er bestemmende på dette område — i hvert fald hvad angår beriget uran — og at på den anden side kun få foretagender kommer i betragtning som aftagere. Der finder altså ikke i almindelighed en regulær sammenholdelse af flere tilbud og ordrer sted, og leveringerne gennemføres åbenbart forskelsløst i henhold til de i Federal Register offentliggjorte priser. Alligevel ser det ikke ud til, at Forsyningsagenturets mellemkomst er uden betydning. Først og fremmest må man ikke glemme, at der åbenbart også kommer andre leverandørlande (England, Kanada) i betragtning for plutoniums vedkommende. Vedrørende beriget uran må leveringen inden for rammerne af den overenskomst, der blev indgået i 1958 mellem Euratom og USA (i henhold til en enstemmig beslutning fra Rådet), nødvendigvis ske under Agenturets medvirken, dvs. på grundlag af trekantede forhandlinger. Herved tør det uden videre antages, at mellemkomsten af et overordnet, for alle brugere handlende fællesskabsorgan er af væsentlig betydning og øver en meget stor indflydelse på et område, hvor den statslige vilje spiller en afgørende rolle. Således var og er Forsyningsagenturets virksomhed tilsyneladende også betydningsfuld med hensyn til anstrengelserne for at forhøje leveringsloftet, og de behovsanalyser, som Forsyningsagenturet foretager, udøvede og udøver fortsat en afgørende indflydelse på forhandlingerne inden for dette område. Ligeledes har Agenturet efter Kommissionens erklæringer medvirket ved affattelsen af standardkontrakter, ved afslutningen af rammekontrakter og ved indsamlingen af ordrer såvel som undertiden indgået fælles kontrakter om beriget uran. Endelig er Forsyningsagenturets virksomhed af stor betydning ved gennemførelsen af leveringskontrakter og afviklingen af de dermed forbundne formaliteter. Jeg finder det derfor vanskeligt at hævde at bestemmelserne vedrørende Euratom-traktatens forsyningsordning og Forsyningsagenturets mellemkomst har været uden nytte og betydning. Det gælder for øvrigt også for tiden efter 1964, for — som Kommissionen uimodsagt har anført — selv for denne periode er forsyningen med beriget uran (heri åbenbart også til de franske foretagender) garanteret af Forsyningsagenturet. Jeg kan her blandt andet henvise til rapporterne fra Kommissionen, til den særlige dokumentation om Forsyningsagenturet og dets omsætning samt til undersøgelser vedrørende plutoniumbehovet fra årene 1967 og 1969 og forhandlinger om dette emne. Hvad endelig angår den kendsgerning, at kontrakterne om levering af beriget uran med oprindelse i USA som regel blev indgået med en løbetid på mere end ti år, skal det nævnes, at sådanne afvigelser fra regelen udtrykkeligt er hjemlet i Euratom-traktatens artikel 60, hvis Kommissionen giver tilladelse hertil. I denne henseende kan man altså ikke tale om en overtrædelse af traktatens bestemmelser, især da Kommissionen åbenbart har overvåget, at leveringsloftet ikke blev nået for tiden, og at forsyningen af andre forbrugere ikke blev truet. Desuden skal den beskrevne praksis ses med henblik på den omstændighed, at der findes opsigelsesklausuler. Disse gør det i givet fald muligt at benytte andre forsyningskilder og udelukker derved en fuldstændig afhængighed af de amerikanske leverandører. Vedrørende de første netop behandlede aspekter ved anklagen for mangelfuld, rent formel anvendelse af kapitel VT i traktaten, kan det derfor fastholdes, at den franske regerings bemærkninger, sammenholdt med Kommissionens erklæringer, næppe er tilstrækkelige til at påvise den praktiske betydningsløshed af de bestemmelser, der er af interesse her. Dette gælder i øvrigt også — for at foregribe min konklusion — for den franske regerings bemærkning, hvorefter Agenturet skal have undladt at oprette kommercielle lagre, og Kommissionen ikke skal have truffet beslutning om oprettelsen af sådanne sikkerhedslagre, som er omtalt i traktatens artikel 72. I denne henseende må det ikke glemmes, at artikel 72 indeholder en »kan«-bestemmelse og følgelig omhandler en skønsmæssig beføjelse. Hvis der ikke er gjort brug heraf, berettiger dette ganske bestemt ikke til den konklusion, at kapitlet »forsyning« har været uden betydning i praksis. Endelig kan der heller ikke til fordel for sagsøgte opnås noget ved den anklage, hvorefter Kommissionen i årevis ikke skal have afgivet udtalelser og henstillinger i henhold til traktatens artikel 70. Herved må man huske på, at medlemsstaterne ifølge denne artikel er forpligtede til årligt at tilstille Kommissionen en rapport om udviklingen af prospekteringen og produktionen osv., at rapporterne forelægges Rådet med Kommissionens udtalelse, og at Kommissionen kan rette henstillinger til medlemsstaterne med henblik på at fremme prospekteringen og minedriften. Nu står det ganske vist fast, at Kommissionen udtrykkeligt har afholdt sig fra at fremsætte udtalelser ved oversendelsen af de første to rapporter for 1958 og 1959 (det fremgår af Rådets bemærkninger fra maj 1960 og maj 1961), og at den først er blevet aktiv senere. Når hensyn tages til alle omstændigheder, kan man imidlertid vanskeligt anfægte dette forhold. Således kan jeg for det første henvise til den erklæring, som Kommissionen i begyndelsen har fremsat, og hvorefter det ikke forekom belejligt at afgive udtalelser med henblik på de foranstaltninger, der var truffet vedrørende prospekteringen, produktionen, markedssituationen og de sandsynlige reserver. Dernæst er Kommissionen tilsyneladende (som det fremgår af en bemærkning fra Rådet fra 1962 vedrørende rapporterne for året 1960) på dette tidspunkt begyndt at gennemføre studier angående den langsigtede forsyning sammen med Agenturet, hvilke studier varede ved endnu i 1963. Yderligere må det bemærkes, at Agenturets rådgivende organ først i 1963 har afsluttet sine undersøgelser angående en langsigtet sammenligning mellem efterspørgsel og disponible mængder og derved gjort det muligt for Kommissionen at udvikle sin egen opfattelse og forberede visse forholdsregler. Dette forklarer, hvorfor en udtalelse fra Kommissionen først omtales i en bemærkning fra Rådet fra marts 1964. Heri tales der om nødvendigheden af at foretage anstrengelser vedrørende prospekteringen på bred basis, at træffe forholdsregler inden for rammerne af en fælles forsyningspolitik og at organisere ekspertundersøgelser, hvis resultater derefter faktisk er indeholdt i en rapport fra 1966. Efter min mening tyder dette absolut på en ansvarsbevidst holdning hos Kommissionen og udelukker en påstand om, at de i traktatens artikel 70 omhandlede beføjelser ikke er blevet udnyttet. Hvis man herefter vel kan have det indtryk, at forsyningssystemet i kapitel VI ikke har fungeret sådan, som det oprindeligt var forudset (da traktatgiverne gik ud fra en mangelsituation og en hurtigere udvikling af uranudnyttelsen), er det imidlertid på ingen måde berettiget at slutte heraf, at bestemmelserne i kapitel VI er forblevet døde bogstaver eller er blevet anvendt imod ånd og formål med reguleringen. Jeg er derfor af den opfattelse, at søgsmålet ikke kan forkastes med den begrundelse, at der ikke består nogen praktisk interesse i at få fastslået den krænkelse af traktatens bestemmelser, som Kommissionen anklager den franske regering for.