ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1)

a. Skal udtrykket »det sted, hvor skadetilføjelsen er foregået« i artikel 7, nr. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1215/2012 (1) af 12. december 2012 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (omarbejdning) (herefter Bruxelles Ia-forordningen) fortolkes således, at »stedet for den skadevoldende handling« er etableringsstedet for det selskab, der ikke yder dækning for sine kreditorers fordringer, hvis denne manglende dækning skyldes en tilsidesættelse af moder-moderselskabets pligt til omhu over for disse kreditorer? b. Skal udtrykket »det sted, hvor skadetilføjelsen er foregået« i artikel 7, nr. 2, i Bruxelles Ia-forordningen fortolkes således, at »det sted, hvor skaden indtræder« er etableringsstedet for det selskab, der ikke yder dækning for sine kreditorers fordringer, hvis denne manglende dækning skyldes en tilsidesættelse af moder- moderselskabets omsorgspligt over for disse kreditorer? c. Kræves der yderligere omstændigheder for at begrunde, at det er retten på etableringsstedet for det selskab, der ikke yder dækning, der er kompetent, og hvilke omstændigheder er der i bekræftende fald tale om? d. Er den omstændighed, at den nederlandske kurator i det selskab, der ikke yder dækning for sine kreditorers fordringer, i forbindelse med sin lovbestemte opgave med boets afvikling til fordel for samtlige kreditorer (men ikke ved navns nævnelse) har anlagt sag med påstand om erstatning uden for kontraktforhold, af betydning for fastlæggelsen af den kompetente ret i henhold til Bruxelles Ia-konventionens artikel 7, nr. 2? En sådan sag indebærer, at det ikke er muligt at undersøge de individuelle kreditorers stilling, og at den pågældende tredjemand ikke kan gøre de argumenter gældende over for kurator, som denne part måske kunne have haft til rådighed over for visse individuelle kreditorer. e. Er den omstændighed, at en del af de kreditorer, til hvis fordel kurator har anlagt sagen, har bopæl uden for Den Europæiske Union, af betydning for fastlæggelsen af den kompetente ret i henhold til Bruxelles Ia-forordningens artikel 7, nr. 2?
3)

Skal den i hovedsagen omhandlede lovgivning anses for at begrænse reklame for lægemidler med henblik på at fremme en rationel anvendelse heraf som omhandlet i artikel 87, stk. 3, i direktiv 2001/83/EF?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Oberlandesgericht Wien (Østrig) den 31. august 2020 — Österreichische Apothekerkammer mod HA

(Sag C-407/20)

(2020/C 443/05)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Oberlandesgericht Wien

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Österreichische Apothekerkammer

Sagsøgt: HA

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 36 TEUF fortolkes således, at et nationalt forbud mod postordresalg af medicinsk udstyr til in vitro-diagnostik til konstatering af HIV-status, som ifølge producentens formålsbestemmelse kan anvendes af lægmand i et hjemligt miljø, dvs. en foranstaltning med tilsvarende virkning som omhandlet i artikel 34 TEUF, er begrundet af hensyn til beskyttelsen af menneskers liv og sundhed?
2.

Har den ret i en medlemsstat, hvis kompetence hidrører fra, at retten i en anden medlemsstat, ved hvilken sagen tidligere blev anlagt, har erklæret ikke at være kompetent i sagen, kompetence til at efterprøve, om forudsætningerne for, at den ret, som sagen tidligere blev anlagt ved, kunne træffe afgørelse i henhold til arveretsforordningens artikel 6, litra a), og artikel 7, litra a, var opfyldt? I hvilket omfang er den afgørelse, som er truffet af den ret, ved hvilken sagen tidligere blev anlagt, bindende? Navnlig ønskes der svar på følgende: a) Har den ret i en medlemsstat, hvis kompetence hidrører fra, at retten i en anden medlemsstat, ved hvilken sagen tidligere blev anlagt, har erklæret ikke at være kompetent i sagen, kompetence til at efterprøve, om arveladeren gyldigt har valgt lovgivningen i medlemsstaten i henhold til arveretsforordningens artikel 22? b) Har den ret i en medlemsstat, hvis kompetence hidrører fra, at retten i en anden medlemsstat, ved hvilken sagen tidligere blev anlagt, har erklæret ikke at være kompetent i sagen, kompetence til at efterprøve, om en af sagens parter har indgivet en anmodning om, at den ret, ved hvilken sagen tidligere blev anlagt, afgiver en erklæring om manglende kompetence i henhold til arveretsforordningens artikel 6, litra a)? c) Har den ret i en medlemsstat, hvis kompetence hidrører fra, at retten i en anden medlemsstat, ved hvilken sagen tidligere blev anlagt, har erklæret ikke at være kompetent i sagen, kompetence til at efterprøve, om den ret, ved hvilken sagen tidligere blev anlagt, med rette har antaget, at retterne i den medlemsstat, hvis lovgivning er blevet valgt, er bedre egnet til at træffe afgørelse i arvesagen?
1)

Skal der i henhold til artikel 10, stk. 8, i Kommissionens afgørelse 2011/278/EU (1) af 27. april 2011, sammenholdt med bilag I til denne afgørelse, gratistildeles emissionskvoter for perioden 2013-2020 til anlæg, som udfører processer, der anvender oxygenkonvertere, hvor inputtet er flydende jern, som leveres fra et andet anlæg, der tilhører en anden anlægsoperatør, forudsat at det samtidig er sikret, at der ikke sker dobbelttælling eller dobbelttildeling af kvoter beregnet til produktet varmt metal?
1)

Skal EU-lovgivningen om statsstøtte, bl.a. det krav om en tilskyndelsesvirkning, som fremgår af punkt 50 i meddelelse fra Kommissionen »Retningslinjer for statsstøtte til miljøbeskyttelse og energi 2014-2020« (1), fortolkes således, at en støtteordning, som giver en producent af vedvarende energi mulighed for at anmode om udbetaling af statsstøtte, efter at arbejdet på et projekt er påbegyndt, er i overensstemmelse med disse regler, hvis en national bestemmelse giver enhver producent, som opfylder de i lovgivningen fastsatte betingelser, et krav på støtte, og ikke giver den kompetente myndighed nogen skønsmæssige beføjelser i denne henseende?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Administrativen sad Silistra (Bulgarien) den 16. oktober 2020 — DB og LY mod Nachalnik na Rayonno upravlenie Silistra pri Oblastna direktsia na Ministerstvo na vatreshnite rabot

(Sag C-520/20)

(2020/C 433/49)

Processprog: bulgarsk

Den forelæggende ret

Administrativen sad Silistra

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: DB og LY

Sagsøgt: Nachalnik na Rayonno upravlenie Silistra pri Oblastna direktsia na Ministerstvo na vatreshnite raboti

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 39 og navnlig artikel 39, stk. 3, i Rådets afgørelse 2007/533/RIA af 12. juni 2007 om oprettelse, drift og brug af anden generation af Schengeninformationssystemet (SIS II) fortolkes således, at den tillader en national bestemmelse og administrativ praksis, hvorefter det kompetente håndhævende organ kan og skal afvise håndhævelsen, hvis der er belæg for at antage, at indberetningen til SIS ikke er omfattet af de formål, som den blev registreret for at opnå, og navnlig ikke af formålene med artikel 38, stk. 1?
—

Skal artikel 4, stk. 1.1, artikel 7, stk. 4, og artikel 8, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/23/EF af 29. maj 1997 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om trykbærende udstyr (EFT 1997, L 181, s. 1), sammenholdt med bilag I hertil, fortolkes således, at de er til hinder for nationale bestemmelser, såsom de omhandlede stk. 1.2.4, P9.5.6.9 og P9.5.8.2 i den græske tekniske forordning for interne anlæg til naturgas med et driftstryk indtil 500 mbar og stk. P9.5.6.9 og P9.5.8.2 i bilaget hertil, som fastsætter betingelserne og begrænsningerne (udluftningspligt, forbud mod nedgravning) med hensyn til måden, hvorpå trykbærende udstyr (gasledninger) installeres, når disse betingelser og begrænsninger uden sondring også finder anvendelse på rørledninger, der som de omhandlede er CE-mærkede, og for hvilke producenten bekræfter, at deres anvendelse og installering er sikker også uden at overholde ovennævnte betingelser og begrænsninger?
1)

Er legalitetsprincippet i forbindelse med lovovertrædelse og straf til hinder for en national lovgivning, som for den samme handling, nemlig at føre et ikke lovligt indregistreret motorkøretøj, både fastsætter et administrativt og et strafferetligt ansvar, uden at der findes kriterier, som gør det muligt at foretage en objektiv vurdering af faren for offentligheden?
4.

Skal bestemmelsen i artikel 99a, litra r), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/65/EF af 13. juli 2009 fortolkes således, at det kun er tilladt at pålægge et administrationsselskab en sanktion for hver af de investeringsfonde, som det administrerer, hvis det gentagne gange undlader at opfylde forpligtelser til at afgive oplysninger til investorer fastsat i overensstemmelse med nationale bestemmelser til gennemførelse af artikel 68 til 82 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/65/EF af 13. juli 2009?
2)

Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende: Skal luftfartspassageren — således som det i princippet kræves i henhold til artikel 3, stk. 2, henholdsvis artikel 2, litra j), i forordning (EF) nr. 261/2004 — også i dette tilfælde have været til stede ved indcheckningen på det tidspunkt, der er angivet, have været til stede senest 45 minutter før den offentliggjorte afgangstid for den oprindeligt bookede flyafgang eller være mødt frem til boarding for at være omfattet af anvendelsesområdet for forordning (EF) nr. 261/2004, henholdsvis for at begrunde en boardingafvisning, der udløser en ret til kompensation, selv om dette — som følge af, at pågældende gjorde brug af den ombookede, tidligere erstatningsflyvning — faktisk ikke længere var muligt?
(1)

Retten begik en retlig fejl og tilsidesatte begrundelsespligten, idet den ikke tog stiling til anbringendet om den tilsidesættelse af retssikkerhedsprincippet, der følger af afgørelse ECB/SSM/2018-FRCAG-76, og tilsidesatte retssikkerhedsprincippet ved at lægge til grund, at der forelå en tilsidesættelse af artikel 26, stk. 3, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 575/2013 af 26. juni 2013 om tilsynsmæssige krav til kreditinstitutter og investeringsselskaber, selv om Retten udtrykkeligt medgav, at denne bestemmelse mangler klarhed.
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Sąd Rejonowy dla Łodzi-Śródmieścia w Łodzi (Polen) den 22. juli 2020 — Prokuratura Rejonowa Łódź-Bałuty mod D.P.

(Sag C-338/20)

(2021/C 19/19)

Processprog: polsk

Den forelæggende ret

Sąd Rejonowy dla Łodzi-Śródmieścia w Łodzi

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Prokuratura Rejonowa Łódź-Bałuty

Sagsøgt: D.P.

Præjudicielt spørgsmål

Indebærer forkyndelse af en afgørelse om bødestraf uden oversættelse til et sprog som adressaten forstår, at fuldbyrdelsesstatens myndighed har ret til at afvise at håndhæve denne afgørelse i henhold til gennemførelsesbestemmelserne i artikel 20, stk. 3, i rammeafgørelse 2005/214/RIA (1) på grund af krænkelse af retten til en retfærdig rettergang?

(1) Rådets rammeafgørelse 2005/214/RIA af 24.2.2005 om anvendelse af princippet om gensidig anerkendelse på bødestraffe (EUT 2005, L 76, s. 16-30)
2)

Er en national lovgivning, således som den her er beskrevet og gennemført af Regionen Vallonien, begrundet i hensynet til den offentlige sikkerhed eller andre beskyttelsesforanstaltninger, og er det nødvendigt at overholde den nationale lovgivning, som fortolkes således, at den, uden at der kan fraviges herfra, kræver, at et dokument, der er udfærdiget af den udenlandske indehaver af køretøjet, indeholdende en tidsbegrænset tilladelse til at anvende køretøjet og med angivelse af gyldighedsperioden, skal medbringes, for at nå det tilstræbte mål, eller ville målet også kunne være nået på anden vis og med mindre strenge og formalistiske midler?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Conseil d’État (Belgien) den 29. september 2020 — XXXX mod Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides

(Sag C-483/20)

(2021/C 9/13)

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Conseil d’État

Parter i hovedsagen

Appellant: XXXX

Appelindstævnt: Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides

Præjudicielt spørgsmål

Er EU-retten, hovedsageligt artikel 18 og 24 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, artikel 2, 20, 23 og 31 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/95/EU af 13. december 2011 om fastsættelse af standarder for anerkendelse af tredjelandsstatsborgere eller statsløse som personer med international beskyttelse, for en ensartet status for flygtninge eller for personer, der er berettiget til subsidiær beskyttelse, og for indholdet af en sådan beskyttelse (1), og artikel 25, stk. 6, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/32/EU af 26. juni 2013 om fælles procedurer for tildeling og fratagelse af international beskyttelse (2), til hinder for, at en medlemsstat i henhold til bemyndigelsen i artikel 33, stk. 2, litra a), i direktiv 2013/32/EU afviser en ansøgning om international beskyttelse på grund af beskyttelse, som en anden medlemsstat allerede har tildelt, hvis den pågældende er far til et mindreårigt uledsaget barn, som har opnået beskyttelse i den første medlemsstat, den pågældende er den eneste forælder i kernefamilien, som er til stede ved barnets side, den pågældende bor sammen med barnet, og den nævnte medlemsstat har anerkendt, at den pågældende har forældremyndigheden over barnet? Kræver principperne om familiens enhed og barnets tarv derimod ikke, at denne forælder skal beskyttes af den stat, hvor barnet har opnået beskyttelse?

(1) EUT L 337, s. 9.

(2) EUT L 180, s. 60.
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Conseil d’État (Belgien) den 29. september 2020 — XXXX mod HR Rail SA

(Sag C-485/20)

(2021/C 9/14)

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Conseil d’État

Parter i hovedsagen

Sagsøger: XXXX

Sagsøgt: HR Rail SA

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 5 i Rådets direktiv 2000/78/EF af 27. november 2000 om generelle rammebestemmelser om ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv (1) fortolkes således, at en arbejdsgiver er forpligtet til at anvise en person, der på grund af sit handicap ikke længere er i stand til at udføre de væsentlige funktioner i forbindelse med den stilling, hvori personen er ansat, en anden stilling, som denne person har de krævede kompetencer, den krævede egnethed og den krævede disponibilitet til at bestride, når en sådan foranstaltning ikke udgør en uforholdsmæssig stor byrde for arbejdsgiveren?

(1) EUT L 303, s. 16.
2.

Kan det, uden at direktiv 2003/88/EF mister sin effektive virkning, antages, at det følger af artikel 18 i direktiv 2003/88/EF, at der ved anvendelse af en referenceperiode på 12 måneder ikke udtrykkeligt kan indrømmes en kompenserende hvileperiode, og at den i givet fald indrømmes automatisk til fordel for en ansat inden for skolesektoren, såsom en pædagog ansat på en kostskole, når denne bl.a. arbejder om natten, idet skoleferierne, specielt sommerferierne, muliggør kompensation for alt overarbejde, selv af meget betydeligt omfang, som den pågældende arbejdstager har præsteret?«
C 9/6

Appel iværksat den 21. september 2020 af Katjes Fassin GmbH & Co. KG til prøvelse af kendelse afsagt af Retten (Anden Afdeling) den 10. juli 2020 i sag T-616/19, Katjes Fassin GmbH & Co. KG mod Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO)

(Sag C-446/20 P)

(2021/C 9/09)

Processprog: tysk

Parter

Appellant: Katjes Fassin GmbH & Co. KG (ved Rechtsanwältin S. Stolzenburg-Wiemer)

De andre parter i appelsagen: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret og Haribo The Netherlands & Belgium B.V.

Den Europæiske Unions Domstol (Afdelingen for bevilling af appel) har ved kendelse af 12. november 2020 truffet afgørelse om ikke at admittere appellen og fastslået, at appellanten bærer sine egne omkostninger.
C 9/4

Appel iværksat den 10. juli 2020 af Kerry Luxembourg Sàrl til prøvelse af dom afsagt af Retten (Ottende Afdeling) den 29. april 2020 i sag T-108/19 — Kerry Luxembourg mod EUIPO

(Sag C-304/20 P)

(2021/C 9/06)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Kerry Luxembourg Sàrl (ved advokaterne A. von Mühlendahl og H. Hartwig)

Den anden part i appelsagen: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO)

Domstolen (Afdelingen for bevilling af appel) har ved kendelse af 29. oktober 2020 besluttet, at appellen ikke admitteres, og bestemt, at Kerry Luxembourg Sàrl bærer sine egne omkostninger.
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Amtsgericht Nürnberg (Tyskland) den 29. september 2020 — RightNow GmbH mod Wizz Air

(Sag C-469/20)

(2021/C 9/11)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Amtsgericht Nürnberg

Parter i hovedsagen

Sagsøger: RightNow GmbH

Sagsøgt: Wizz Air

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 3, stk. 1, i Rådets direktiv 93/13/EØF (1) af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler fortolkes således, at et vilkår i et erhvervsmæssigt luftfartsselskabs almindelige forretningsbetingelser, der ikke har været genstand for individuel forhandling, og hvorefter en aftale, som er indgået elektronisk med en forbruger, der skal transporteres, er underlagt loven i den medlemsstat, hvor luftfartsselskabet har sit hjemsted, som ikke er identisk med loven på det sædvanlige opholdssted for den forbruger, der skal transporteres, er urimeligt, såfremt det vildleder forbrugeren ved ikke at oplyse, at det i henhold til artikel 5, stk. 2, andet afsnit, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 593/2008 (2) af 17. juni 2008 om lovvalgsregler for kontraktlige forpligtelser (Rom I) kun i begrænset omfang er muligt at vælge en anden lov, og at der ikke kan vælges en vilkårlig anden lov, men kun de lovgivninger, der er nævnt i Rom I-forordningens artikel 5, stk. 2, andet afsnit?

Sagen blev ved Domstolens kendelse af 12. november 2020 slettet fra Domstolens register.

(1) EFT 1993, L 95, s. 29.

(2) EUT 2008, L 177, s. 6.
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Amtsgericht Hamburg (Tyskland) den 6. august 2020 — SP mod KLM Royal Dutch Airlines, Direktion für Deutschland

(Sag C-367/20)

(2021/C 9/08)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Amtsgericht Hamburg

Parter i hovedsagen

Sagsøger: SP

Sagsøgt: KLM Royal Dutch Airlines, Direktion für Deutschland

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 5, stk. 1, litra c), og artikel 7, stk. 1, i forordning (EF) nr. 261/2004 (1), sammenholdt med forordningens artikel 3, stk. 5, fortolkes således, at i forbindelse med en flyvning med direkte tilsluttet flyforbindelse, som er sammensat af to flyvninger, og som har været genstand for en samlet reservation, fra en lufthavn, der er beliggende uden for en medlemsstats område (tredjeland), til en lufthavn beliggende på en medlemsstats område, via en lufthavn i et andet tredjeland, kan en passager, der ankommer til sit bestemmelsessted med en forsinkelse på tre timer eller mere, som skyldes den første flyvning, som i kraft af en code sharing-aftale blev udført af et luftfartsselskab med hjemsted i et tredjeland, i henhold til denne forordning anlægge sit søgsmål om kompensation mod det EF-luftfartsselskab, hos hvilket hele flyvningen blev booket, og som alene udførte den anden flyvning?

Den Europæiske Unions Domstol (Niende Afdeling) har ved kendelse af 12. november 2020 truffet følgende afgørelse:

Artikel 5, stk. 1, litra c), og artikel 7, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 261/2004 af 11. februar 2004 om fælles bestemmelser om kompensation og bistand til luftfartspassagerer ved boardingafvisning og ved aflysning eller lange forsinkelser og om ophævelse af forordning (EØF) nr. 295/91, sammenholdt med forordningens artikel 3, stk. 1, litra b), og stk. 5, skal fortolkes således, at i forbindelse med en flyvning med en direkte tilsluttet flyforbindelse, som er sammensat af to flyvninger, og som har været genstand for en samlet reservation, fra en lufthavn, der er beliggende på et tredjelands område, til en lufthavn beliggende på en medlemsstats område, via lufthavnen i en anden medlemsstat, kan en passager, der ankommer til sit bestemmelsessted med en forsinkelse på tre timer eller mere, som skyldes den første flyvning, som i kraft af en code sharing-aftale blev udført af et luftfartsselskab med hjemsted i et tredjeland, i henhold til denne forordning anlægge sit søgsmål om kompensation mod det EF-luftfartsselskab, som udførte den anden flyvning.

(1) Europa-Parlamentets og Rådets forordning af 11.2.2004 om fælles bestemmelser om kompensation og bistand til luftfartspassagerer ved boardingafvisning og ved aflysning eller lange forsinkelser og om ophævelse af forordning (EØF) nr. 295/91 (EUT 2004, L 46, s. 1).
C 9/5

Appel iværksat den 10. juli 2020 af Kerry Luxembourg Sàrl til prøvelse af dom afsagt af Retten (Ottende Afdeling) den 29. april 2020 i sag T-109/19 — Kerry Luxembourg mod EUIPO

(Sag C-305/20 P)

(2021/C 9/07)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Kerry Luxembourg Sàrl (ved Rechtsanwälte A. von Mühlendahl, H. Hartwig)

Den anden part i appelsagen: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO)

Domstolen (Afdelingen for bevilling af appel) har ved kendelse af 29. oktober 2020 besluttet, at appellen ikke admitteres, og bestemt, at Kerry Luxembourg Sàrl bærer sine egne omkostninger.
1)

Falder en afgørelse, »hvormed der gives tilladelse til forstyrrelsen af dyr og forringelsen af disse arters levesteder med henblik på drift af et stenbrud«, og den afgørelse, hvormed der gives tilladelse til eller afslag på denne drift (samlet tilladelse), ind under samme tilladelse [som omhandlet i artikel 1, stk. 2, litra c),] i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/92/EU af 13. december 2011 om vurdering af visse offentlige og private projekters indvirkning på miljøet (1) for det samme projekt [som omhandlet i samme direktivs artikel 1, stk. 2, litra a)], såfremt denne drift på den ene side ikke kan foregå uden den første af disse afgørelser, og såfremt den myndighed, der har kompetence til at udstede samlede tilladelser, på den anden side bevarer muligheden for at anlægge en strengere bedømmelse af virkningerne på miljøet af denne drift i forhold til de parametre, som er fastlagt af ophavsmanden til den første afgørelse?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Spetsializiran nakazatelen sad (Bulgarien) den 8. oktober 2020 — straffesag mod RR og JG

(Sag C-505/20)

(2021/C 9/15)

Processprog: bulgarsk

Den forelæggende ret

Spetsializiran nakazatelen sad

Tiltalte i straffesagen

RR og JG

Præjudicielle spørgsmål

Er artikel 8 i direktiv 2014/42 (1) til hinder for en national lov, hvorefter den berørte person efter indefrysningen af formuegoder, der er blevet beslaglagt som formodede redskaber eller som udbytte fra den strafbare handling, ikke har ret til at indgive en anmodning om udlevering af disse formuegoder under hovedforhandlingen i straffesagen?

Er en national lov, hvorefter det ikke i forbindelse med en sag er lovligt at konfiskere et »redskab«, som tilhører en tredjepart, der ikke har deltaget i den strafbare handling, men som tredjeparten har overladt til den tiltalte til permanent brug på en sådan måde, at de rettigheder, der følger af ejerskabet, i det indbyrdes forhold netop udøves af den tiltalte, i overensstemmelse med artikel 4, stk. 1, sammenholdt med artikel 2, nr. 3), i direktiv 2014/42 og chartrets artikel 17?

Såfremt spørgsmålet besvares benægtende, indebærer artikel 8, stk. 6, andet punktum, og artikel 7 i direktiv 2014/42 da en pligt til at fortolke den nationale lov således, at den giver en tredjepart, hvis formuegoder er blevet indefrosset og kan konfiskeres som redskaber, mulighed for at deltage i den sag, som kan medføre en konfiskation, og for at gøre indsigelse mod konfiskationsafgørelsen ved domstolene?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/42/EU af 3.4.2014 om indefrysning og konfiskation af redskaber og udbytte fra strafbart forhold i Den Europæiske Union (EUT 2014, L 127, s. 39).