Artikel 17 TEUF ændrer ikke denne konklusion. Dels svarer ordlyden af denne bestemmelse nemlig i det væsentlige til ordlyden af erklæring nr. 11 om kirkers og konfessionsløse organisationers status, der er knyttet som bilag til slutakten til Amsterdamtraktaten. Den omstændighed, at denne erklæring udtrykkeligt er nævnt i 24. betragtning til direktiv 2000/78, gør det åbenbart, at EU-lovgiver nødvendigvis har taget hensyn til den nævnte erklæring ved vedtagelsen af dette direktiv, nærmere bestemt ved direktivets artikel 4, stk. 2, eftersom denne bestemmelse netop henviser til nationale lovgivninger og praksis, som gælder på datoen for vedtagelsen af det nævnte direktiv. Dels udtrykker artikel 17 TEUF ganske vist Unionens neutralitet i forhold til medlemsstaternes organisering af deres forhold til kirker og religiøse sammenslutninger eller samfund, men kan ikke ved sin karakter have den konsekvens, at overholdelsen af de kriterier, der er fastsat i artikel 4, stk. 2, i direktiv 2000/78, udelukkes fra en effektiv domstolskontrol (jf. i denne retning dom af 17.4.2018, Egenberger, C-414/16 , EU:C:2018:257 , præmis 56 - 58 ).

Dette andet afsnit indeholder nemlig i forhold til det nævnte direktivs artikel 4, stk. 2, første afsnit, en præcisering, hvorefter der, blandt de erhvervsmæssige krav, som en kirke eller en anden offentlig eller privat organisation, hvis etik er baseret på religion eller tro, kan kræve af de personer, der arbejder for dem, findes et krav om, at disse personer har en redelig indstilling til og er loyale over for denne kirkes eller organisations etik. Som det navnlig fremgår af sætningsleddet »[u]nder forudsætning af at dette direktiv i øvrigt overholdes«, skal denne mulighed imidlertid udøves under overholdelse af de øvrige bestemmelser i direktiv 2000/78 og, navnlig, de kriterier, der er fastsat i dette direktivs artikel 4, stk. 2, første afsnit, som i givet fald skal kunne være genstand for en effektiv domstolskontrol, således som det blev nævnt i denne doms præmis 43.

dels, at en forskelsbehandling hvad angår krav om redelig indstilling til og loyalitet over for den nævnte etik mellem ansatte i lederstillinger alt efter, om de er medlemmer af en kirke eller er konfessionsløse, kun er i overensstemmelse med det nævnte direktiv, hvis religion eller tro, henset til karakteren af de pågældende erhvervsmæssige aktiviteter eller den sammenhæng, hvori de udøves, udgør et erhvervsmæssigt krav, som er regulært, legitimt og berettiget, henset til den pågældende kirkes eller organisations etik, og som er i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet, hvilket det påhviler den nationale ret at efterprøve.

dels, at en kirke eller en anden organisation, hvis etik er baseret på religion eller tro, og som driver et sygehus stiftet i form af et privatretligt kapitalselskab, ikke kan beslutte, at dets ansatte i lederstillinger skal være underlagt krav om redelig indstilling til og loyalitet over for denne etik, der er forskellige alt efter, om disse ansatte er medlemmer af en kirke eller er konfessionsløse, uden at denne afgørelse i givet fald kan være genstand for en effektiv domstolskontrol, som kræver, at det sikres, at de kriterier, der er anført i dette direktivs artikel 4, stk. 2, er opfyldt, og

En national retsinstans, for hvilken der er indbragt en tvist mellem to private parter, har pligt til, når det ikke er muligt for den at fortolke den gældende nationale ret på en måde, som er i overensstemmelse med artikel 4, stk. 2, i direktiv 2000/78, inden for rammerne af sin kompetence at sikre den retsbeskyttelse, der for borgerne følger af de almindelige principper i EU-retten, såsom princippet om forbud mod forskelsbehandling på grund af religion eller tro, herefter fastsat i artikel 21 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, og at sikre den fulde virkning af de rettigheder, som følger heraf, idet den om fornødent undlader at anvende enhver modstridende national bestemmelse.

Domstolen har i øvrigt fastslået, at kravet om en overensstemmende fortolkning omfatter forpligtelsen for de nationale domstole til i givet fald at ændre en fast retspraksis, såfremt denne er baseret på en fortolkning af national ret, som er uforenelig med formålene med et direktiv (dom af 17.4.2016, Egenberger, C-414/16, EU:C:2018:257, præmis 72 og den deri nævnte retspraksis).

I det tilfælde, hvor det er umuligt for denne at foretage en sådan overensstemmende fortolkning af den i hovedsagen omhandlede nationale bestemmelse, skal det for det første præciseres, at direktiv 2000/78 ikke selv indfører princippet om ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv, hvilket princip har sin oprindelse i forskellige internationale konventioner og i medlemsstaternes fælles forfatningsmæssige traditioner, men alene har til formål på disse områder at fastlægge en generel ramme for bekæmpelsen af forskellige former for forskelsbehandling, herunder religion eller tro, således som det fremgår af overskriften og af direktivets artikel 1 (dom af 17.4.2018, Egenberger, C-414/16, EU:C:2018:257, præmis 75 og den deri nævnte retspraksis).

For det andet er en national retsinstans, der befinder sig i den i ovenstående præmis anførte situation, forpligtet til, inden for rammerne af sin kompetence, at sikre den retsbeskyttelse, der for borgerne følger af EU-retten, og til at sikre dennes fulde virkning, idet den om fornødent skal undlade at anvende enhver bestemmelse i national ret, der er i strid med princippet om forbud mod forskelsbehandling på grund af religion eller tro (jf. for så vidt angår princippet om forbud mod forskelsbehandling på grund af alder dom af 19.4.2016, DI, C-441/14, EU:C:2016:278, præmis 35).

Inden Lissabontraktatens ikrafttræden, som tillagde chartret samme juridiske værdi som traktaterne, fulgte dette princip nemlig af medlemsstaternes fælles forfatningsmæssige traditioner. Forbuddet mod enhver forskelsbehandling på grund af religion eller tro har således bindende karakter som et generelt princip i EU-retten, herefter fastsat i chartrets artikel 21, og er i sig selv tilstrækkeligt til at tillægge private en ret, der som sådan kan påberåbes i en tvist mellem disse på et område, der er omfattet af EU-retten (jf. i denne retning dom af 17.4.2018, Egenberger, C-414/16, EU:C:2018:257, præmis 76).

(jf. præmis 64, 67-69 og 71 samt domskonkl. 2)