FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

N. JÄÄSKINEN

fremsat den 26. maj 2011 ( )

Forenede sager C-89/10 og C-96/10

Q-Beef NV

mod

Belgische Staat





og





Frans Bosschaert

mod

Belgische Staat

Vleesgroothandel Georges Goossens en Zonen NV

Slachthuizen Goossens NV

(anmodninger om præjudiciel afgørelse indgivet af Rechtbank van eerste aanleg te Brussel (Belgien))

»Afgifter, der er uforenelige med EU-retten – anmodning om tilbagebetaling – ækvivalens- og effektivitetsprincipperne – forældelsesfristens varighed – begyndelsestidspunkt for forældelsesfristen – mellemmænd – forskellige frister«





I – Indledning

1. De to anmodninger om præjudiciel afgørelse ( ), som er forelagt af Rechtbank van eerste aanleg te Brussel (Belgien), vedrører fortolkningen af de EU-retlige principper om tilbagebetaling af beløb erlagt i urigtig formening om skyld.

2. Disse spørgsmål er blevet rejst i en sag mellem Q-Beef NV (herefter »Q-Beef«), der er kvæghandler, og den belgiske stat, og i en sag mellem Frans Bosschaert, der er landbruger, og den belgiske stat samt mod Vleesgroothandel Georges Goossens en Zonen NV og Slachthuizen Goossens NV (to selskaber, der herefter benævnes »Goossens-selskaberne«). Disse sager vedrører en anmodning om tilbagebetaling af bidrag, som Q-Beef og Frans Bosschaert har betalt til fonden for dyresundhed og animalsk produktion (herefter »fonden af 1987«) med den begrundelse, at de blev opkrævet i strid med EU-retten.

3. De tre spørgsmål, der er stillet i disse sager, knytter sig nærmere bestemt til varigheden af forældelsesfristen, begyndelsestidspunktet herfor og, i Frans Bosschaert-sagen, hvor der forekommer mellemmænd mellem debitor og staten, til virkningerne af forskellige forældelsesfrister. Domstolen har for så vidt angår iagttagelsen af ækvivalens- og effektivitetsprincipperne i sin retspraksis givet tilstrækkelige retningslinjer med henblik på besvarelsen af det første og det andet spørgsmål. Det tredje spørgsmål er efter min opfattelse nyt og kræver en mere dybtgående undersøgelse.

4. Overordnet set mener jeg, at disse sager knytter sig til to maksimer, der er velkendte i alle retssystemer: dels det forhold, at rettigheder tilfalder de opmærksomme og ikke de uopmærksomme (iura vigilantibus, non dormientibus prosunt), dels at ingen kan påberåbe sig sin egen fejl (nemo auditur propriam turpitudinem allegans) ( ). Det forekommer mig, at den eksisterende retspraksis hælder i retning af besvarelser på grundlag af det førstnævnte princip. Ikke desto mindre ville denne løsning have til virkning, at den belgiske stat ville kunne nyde godt af den inkonsekvente tilgangsvinkel, den har anlagt fra starten af 1990’erne, som går ud på ikke at erstatte det tab, som statens ulovlige adfærd påfører privatpersoner.

5. For så vidt angår de faktiske og retlige rammer frembyder de to sager visse ligheder med dommene i sagen Lornoy m.fl., Claeys-sagen og i sagen Demoor m.fl. ( ) fra 1992 og med dommen i sagen van Calster m.fl. ( ) fra 2003.

II – Retsforskrifter

A – Loven af 1998 og dommen i sagen van Calster m.fl.

6. Loven af 23. marts 1998 vedrører oprettelse af en budgetfond for dyrs og animalske produkters sundhed og kvalitet (herefter »loven af 1998«) ( ).

7. Denne lov erstatter en ordning og en fond oprettet i 1987. Dette blandede system af støtte og afgifter, som ikke var blevet meddelt til Kommissionen, blev fastslået at være uforeneligt med EU-retten ved en afgørelse fra Europa-Kommissionen i 1991 og af Domstolen i dommen i sagen Lornoy m.fl., Claeys-sagen og i sagen Demoor m.fl., der blev afsagt i 1992.

8. Ved skrivelser af december 1995 og af maj 1996 gav Kongeriget Belgien meddelelse om et udkast til lovgivningsmæssige foranstaltninger med henblik på ophævelse af ordningen af 1987 og erstatningen heraf med en ny ordning. Dette udkast, der blev til lov i 1998, blev uden forbehold erklæret foreneligt med det fælles marked ved Kommissionens beslutning af 30. juli 1996.

9. Artikel 5 i loven af 1998 bestemmer, at fonden af 1998 bl.a. finansieres gennem bidrag, som pålægges fysiske og juridiske personer, der avler, forarbejder, transporterer, bearbejder, sælger eller forhandler dyr eller animalske produkter.

10. Loven af 1998 gælder ikke blot for fremtiden, men indeholder ligeledes visse bestemmelser, der med tilbagevirkende gyldighed erstatter ordningen af 1987.

11. Artikel 14 i loven af 1998, der har virkning fra den 1. januar 1988 ( ), pålægger slagterier og eksportører at betale bidrag. Artiklen fastlægger med tilbagevirkende gyldighed syv forskellige perioder fra den 1. januar 1988, idet de skyldige beløb er fastsat for hver af disse perioder.

12. Artikel 15 i loven af 1998, der har virkning fra den 1. januar 1993 ( ), pålægger de ansvarlige for bedrifter, hvor der holdes svin, at betale bidrag.

13. Artikel 17, stk. 2, i loven af 1998 bestemmer, at der sker fuld modregning mellem de bidrag, der er betalt i henhold til ordningen af 1987, og de bidrag, der skal betales i henhold til ordningen af 1998, på følgende måde:

»Modregningen sker efter omstændighederne uden videre, alene i kraft af loven, mellem de beløb, der skyldes i henhold til bestemmelserne i artikel 14, 15 og 16, og de beløb, der er betalt i henhold til [ordningen] af 1987, […]«

14. I henhold til artikel 18 i loven af 1998:

»[…]

I alle afsætnings- eller produktionsled forud for slagtning eller eksport overvæltes de obligatoriske bidrag, der er omhandlet i artikel 14, i det hele på producenten. Denne overvæltning sker ved prisfastsættelsen mellem parterne enten ved salg af dyr eller ved slagteriets eller eksportørens levering af tjenesteydelser.

Dette obligatoriske bidrag må ikke fremgå af fakturaen eller på det dokument, der er omhandlet i artikel 4 i kongeligt dekret nr. 22 af 15. september 1970 om en særordning for landbrugere på merværdiafgiftsområdet.

Disse obligatoriske bidrag skal betales af slagterierne senest på den sidste dag i måneden efter slagtningen eller efter modtagelse af anbefalet skrivelse fra administrationen. Bidragene skal betales af eksportørerne til administrationen senest den sidste dag i måneden efter modtagelse af anbefalet skrivelse fra denne administration.

De obligatoriske bidrag, der er fastsat i henhold til artikel 15, forfalder til betaling en gang om året. De betales til administrationen senest 30 dage efter betalingsanmodningen, der fremsendes ved anbefalet skrivelse.

[…]«

15. Artikel 21 i loven af 1998 bestemmer:

»Følgende retsforskrifter ophæves:

1. Artikel 32, stk. 2 og 3, i lov af 24. marts 1987 om dyresundhed, som ændret ved lov af 29. december 1990, 20. juli 1991, 6. august 1993, 21. december 1994 og 20. december 1995 […]«

16. I henhold til artikel 23 i loven af 1998 træder den i kraft på datoen for dens offentliggørelse i Moniteur Belge bortset fra artikel 14 og 15. Loven blev offentliggjort den 30. april 1998.

17. Domstolen har i relation til loven af 1998 allerede taget stilling til fortolkningen af artikel 93, stk. 3, EF (som nu svarer til artikel 108, stk. 3, TEUF) og til Kommissionens beslutning af 1996. I dommen i sagen van Calster m.fl. ( ) fastslog Domstolen følgende:

– EF-traktatens artikel 93, stk. 3, skal fortolkes således, at den under omstændigheder som dem, der foreligger i hovedsagerne, er til hinder for opkrævning af bidrag, som specielt finansierer en støtteordning, der er erklæret for forenelig med det fælles marked ved en kommissionsbeslutning, for så vidt som disse bidrag pålægges med tilbagevirkende gyldighed for en periode, der ligger forud for datoen for denne beslutning.

– Kommissionens beslutning af 1996 indeholder ikke en godkendelse af den tilbagevirkende gyldighed af loven 1998 om oprettelse af en budgetfond for dyrs og animalske produkters sundhed og kvalitet.

B – Nationale bestemmelser om tilbagebetaling af beløb erlagt i urigtig formening om skyld og om forældelse

18. Artikel 1376 i code civil (den belgiske borgerlige lovbog) er affattet således:

»Den, som ved en fejl eller forsætligt tager imod hvad han ikke har krav på, har pligt til at tilbagebetale eller tilbagegive det, som han med urette har modtaget.«

19. Artikel 2262a, stk. 1, i code civil bestemmer:

»Alle sager om anerkendelse eller beskyttelse af en fordringsret forældes efter ti år.

Som undtagelse til første afsnit forældes alle sager om skadeserstatning på grundlag af ansvar uden for kontraktforhold efter fem år regnet fra dagen efter den dag, hvor den skadelidte person fik kendskab til skaden eller dennes forværring og den ansvarlige persons identitet.

[…]«

20. Den forelæggende ret har oplyst, at denne bestemmelse først blev indført i code civil ved lov af 10. juni 1998 om ændring af visse bestemmelser om forældelse. Tidligere fandt den almindelige regel om forældelse efter 30 år anvendelse. For de sager, der var opstået før denne lovs ikrafttrædelse, blev denne frist også nedsat til ti år, dog således, at overgangsbestemmelserne i denne lovs artikel 10 fastsatte, at denne nye frist først begyndte at løbe fra lovens ikrafttræden den 27. juli 1998.

21. Artikel 2244 i code civil opregner de væsentligste grunde til afbrydelse af forældelsesfristen:

»Indgivelse af stævning, afgivelse af påkrav eller udlæg, der forkyndes for den person, overfor hvem forældelsesfristen ønskes afbrudt, udgør civil fristafbrydelse.

Indgivelse af stævning afbryder forældelsesfristen indtil afsigelsen af en endelig afgørelse […]«

22. Ifølge den forelæggende ret er de offentlige myndigheder i princippet underlagt de forældelsesfrister, der er fastsat i de almindelige retsforskrifter, i det mindste i henhold til artikel 2227 i code civil:

»Staten, de offentlige institutioner og kommuner er undergivet samme forældelsesfrister som privatpersoner, og kan ligeledes påberåbe sig dem.«

23. Artikel 100 i de samordnede love om statens ansvar ( ) bestemmer:

»De i denne artikel omhandlede fordringer er forældet og tilfalder staten, medmindre dette allerede er tilfældet på grundlag af andre ved lov, anordning eller aftale fastsatte bestemmelser:

1° fordringer, hvor den ved lov eller anordning fastsatte anmeldelse ikke har fundet sted inden for en frist på fem år regnet fra den 1. januar i det budgetår, i hvilket fordringen er opstået

2° fordringer, som er opstået inden for den i nr. 1) omhandlede frist, og ikke har været genstand for en ministeriel betalingsanvisning inden for en frist på fem år regnet fra den 1. januar i det budgetår, i hvilket fordringen er opstået

3° alle øvrige fordringer, der ikke har været genstand for en betalingsanvisning inden for en frist på ti år regnet fra den 1. januar i det budgetår, i hvilket fordringen er opstået.

Alle fordringer, som følger af afsigelse af retsafgørelser, er imidlertid fortsat undergivet den ti-årige forældelsesfrist; fordringerne betales af Caisse des dépôts et consignations (den offentlige depositokasse).«

24. I henhold til artikel 101 i de samordnede love »[afbryder] anlæggelse af søgsmål forældelsesfristen indtil afsigelsen af en endelig afgørelse«.

25. Ifølge den forelæggende rets oplysninger gælder forældelsesfristen på fem år i almindelighed for alle fordringer, der påhviler staten, medmindre andet følger af andre lovbestemmelser. Således er et søgsmål på grundlag af artikel 1382 i code civil mod de offentlige myndigheder med påstand om, at en ministeriel bekendtgørelse savner hjemmel eller gennemføres ulovligt, undergivet fristen på fem år ( ).

26. Den forelæggende ret har henvist til, at artikel 100, stk. 1, i de samordnende love om statens ansvar ligeledes finder anvendelse på fordringer, der knytter sig til beløb erlagt i urigtig formening om skyld.

27. Den forelæggende ret har desuden understreget, at Cour d’arbitrage i flere domme på grundlag af lovforarbejderne har fastslået, at ved at undergive søgsmål mod staten en forældelsesfrist på fem år har lovgiver vedtaget en foranstaltning, der ikke er uforholdsmæssig i forhold til det forfulgte formål, som er at afslutte statsregnskaberne inden for en rimelig frist.

28. Det skal endelig bemærkes, at i henhold til artikel 2257, stk. 2, i code civil begynder forældelsesfristen for et regreskrav først at løbe, efter der er sket vindikation.

III – Tvisterne i hovedsagen, de præjudicielle spørgsmål og sagen ved Domstolen

A – Q-Beef-sagen (sag C-89/10)

29. Q-Beef er en belgisk virksomhed, som driver virksomhed med handel med dyr. Fra januar 1993 til april 1998 har virksomheden betalt bidrag til fonden af 1987 i henhold til bestemmelserne af 1987 ved eksport af dyr.

30. Ordningen af 1998 erstattede ordningen af 1987 med tilbagevirkende kraft, og bidragene betalt af Q-Beef blev »bekræftet« i den nye ordning, og der skete fuld modregning fra ordningens ikrafttrædelsestidspunkt, dvs. den 30. april 1998 ( ).

31. Q-Beef har den 2. april 2007 anlagt sag mod den belgiske stat med påstand om tilbagebetaling af de bidrag, der blev betalt fra januar 1993 til april 1998 med henvisning til, at ordningen af 1998 er ulovlig.

32. Ifølge den forelæggende ret følger det af artikel 100, nr. 1), i de samordnede love om statens ansvar, at forældelsesfristen på fem år for så vidt angår Q-Beefs krav over for den belgiske stat begyndte at løbe den 1. januar i det budgetår, kravet opstod, i det foreliggende tilfælde det år, loven af 1998 trådte i kraft, dvs. den 1. januar 1998, og udløb den 31. december 2002 ved midnat. Da sagen mod den belgiske stat blev anlagt den 2. april 2007, er Q-Beefs fordring mod den belgiske stat forældet efter national belgisk ret ( ). Ifølge den forelæggende ret havde dommen i sagen van Calster m.fl. alene en konstaterende virkning i forhold til national ret og udgjorde ikke begyndelsestidspunktet for forældelsesfristen.

33. Det er under disse omstændigheder, at Rechtbank van eerste aanleg te Brussel har besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:

»1) Er [EU-]retten til hinder for, at de nationale retter anvender den forældelsesfrist på fem år, der i den nationale retsorden gælder for fordringer mod staten, på fordringer om tilbagebetaling af afgifter, der er erlagt til en medlemsstat i henhold til et blandet system af støtte og afgifter, som ikke alene fremstår som delvist ulovligt, men også som delvist uforeneligt med [EU-]retten, idet disse afgifter er blevet erlagt før ikrafttrædelsen af et nyt system med støtte og obligatoriske bidrag, der afløser det første system, og som ved Kommissionens endelige afgørelse er erklæret for foreneligt med [EU-]retten, dog ikke i det omfang disse bidrag med tilbagevirkende kraft pålægges for en periode, der ligger forud for denne beslutning?

2) Er [EU-]retten til hinder for, at en medlemsstat med held kan gøre forældelsesfrister, som i forhold til de normale nationale forældelsesfrister er særligt gunstige, gældende i en sag som den, den nationale ret forelægger, og som en privat har anlagt mod staten til beskyttelse af rettigheder, som denne privatperson udleder af EF-traktaten, og hvorved disse særligt gunstige nationale forældelsesregler har til følge, at det bliver umuligt at tilbagesøge afgifter, som er erlagt til staten i henhold til et blandet system af støtte og afgifter, som ikke alene fremstår som delvist ulovligt, men også som delvist uforeneligt med [EU-]retten, selv om uforeneligheden med [EU-]retten først blev fastslået efter udløbet af de særligt gunstige nationale forældelsesregler af [Den Europæiske Unions] Domstol, og uanset retsstridigheden allerede fandtes inden da?«

B – Bosschaert-sagen (sag C-96/10)

34. Frans Bosschaert er landbruger og har i denne egenskab haft svinehold siden 1970. I henhold til ordningen af 1987 og i perioden fra 1989 til 1996 betalte han bidrag til fonden af 1987 for de dyr, der blev slagtet for hans regning. Frans Bosschaert betalte bidragene til Vleesgroothandel Georges Goossens en Zonen NV, som for sin del overførte dem til Slachthuizen Goossens NV, som endelig indbetalte dem til fonden.

35. Da ordningen af 1998 med tilbagevirkende kraft erstattede ordningen af 1987, blev disse bidrag, der var betalt af Frans Bosschaert, »bekræftet« i den nye ordning, og der skete fuld modregning fra tidspunktet for ordningens ikrafttræden, dvs. den 30. april 1998 ( ).

36. Ifølge den forelæggende ret anlagde Frans Bosschaert denne sag ved den belgiske ret ved indgivelse af stævninger den 30. og den 31. juli 2007 med påstand om, at den belgiske stat tilbagebetaler de bidrag, han har betalt i perioden fra 1989 til 1996, med den begrundelse, at de blev opkrævet ulovligt, eftersom den pågældende lovgivning er i strid med EU-retten.

37. Subsidiært, og for det tilfælde, at det er umuligt at anlægge sag mod den belgiske stat, har sagsøgeren nedlagt påstand om, at Gossens-selskaberne dømmes solidarisk og i forening med den belgiske stat til at tilbagebetale de pågældende beløb.

38. I lighed med det i tilknytning til Q-Beef-sagen anførte har den forelæggende ret oplyst, at i henhold til belgisk ret er Frans Bosschaerts direkte søgsmål (anlagt den 31.7.2007) og Goossens-selskabernes krav (fremsat den 21.11.2007) mod den belgiske stat forældede på grund af den særlige forældelsesfrist på fem år, der er fastsat i artikel 100, nr. 1), i de samordnede love om statens ansvar, som begyndte at løbe den 1. januar 1998 og udløb den 31. december 2002. Retten har ligeledes fastslået, at dommen i sagen van Calster m.fl. blot har konstaterende virkning, idet det ikke heri blev fastslået, at indbetalingerne skete med urette, men blot blev konstateret, at bidragene var ulovlige, i det omfang de blev opkrævet med tilbagevirkende kraft.

39. Det fremgår imidlertid af forelæggelsesafgørelsen, at sagerne anlagt af Frans Bosschaert mod Goossens-selskaberne kvalificeres som søgsmål til beskyttelse af en fordringsret (action personnelle), hvorfor der for disse gælder en forældelsesfrist på ti år. Denne frist begyndte først at løbe den 27. juli 1998, som var ikrafttrædelsesdatoen for loven af 10. juni 1998, som indførte denne nye tiårsfrist for tvister mellem privatpersoner. Denne frist løb således indtil udgangen af juli 2008, dvs. efter afsigelsen af dommen i sagen van Calster m.fl., hvilket indebærer, at det ikke kan gøres gældende, at disse sager er forældede.

40. For så vidt angår regressøgsmålene mod den belgiske stat, anlagt af Goossens-selskaberne den 21. november 2007, er de ikke forældet, eftersom de knytter sig til de søgsmål, der blev anlagt af Frans Bosschaert den 30. og den 31. juli 2007 ( ).

41. Det er under disse omstændigheder, at Rechtbank van eerste aanleg te Brussel har besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen tre præjudicielle spørgsmål, som for så vidt angår det første og det tredje er identisk med det første og det andet spørgsmål i Q-Beef-sagen, og som for så vidt angår det andet er sålydende:

»2) Er [EU-]retten til hinder for, at der, når en medlemsstat opkræver afgifter af en privatperson, som på sin side er forpligtet til at overvælte afgiften på en anden privatperson, med hvilken han gennemfører handelstransaktioner inden for en sektor, for hvilken medlemsstaten har indført et blandet system af støtte og afgifter, men dette fremstår ikke alene som delvist ulovligt, men også som delvist uforeneligt, med [EU-]retten, derefter i henhold til nationale bestemmelser for disse privatpersoner gælder en kortere forældelsesfrist for tilbagesøgning af bidrag, der er i strid med [EU-]retten, med hensyn til medlemsstaten, mens de har en længere forældelsesfrist med hensyn til en privat mellemmand med henblik på tilbagesøgning af de samme bidrag, således at denne mellemmand muligvis befinder sig i en situation, hvor fordringerne mod ham ikke er forældet, men fordringerne mod medlemsstaten er, og andre aktører således nok kan gøre krav gældende mod denne mellemmand, der så i givet fald må adcitere medlemsstaten, men de bidrag, som han selv har betalt direkte til medlemsstaten, ikke kan tilbagesøges fra medlemsstaten?«

C – Sagen ved Domstolen

42. Ved kendelse afsagt af Domstolens præsident den 6. april 2010 er sagerne C-89/10 og C-96/10 blevet forenet med henblik på den skriftlige og den mundtlige forhandling samt dommen.

43. Der er indgivet skriftlige indlæg af Q-Beef, Frans Bosschaert, Goossens-selskaberne, den belgiske regering og af Kommissionen.

44. Alle procesdeltagerne var repræsenteret i retsmødet, der blev afholdt den 3. februar 2011.

IV – Analyse

A – Indledende bemærkninger

45. Indledningsvis, for så vidt angår tilbagebetaling af beløb erlagt i urigtig formening om skyld i EU-retten, fremgår det af fast retspraksis, at medlemsstaterne i princippet har pligt til at tilbagebetale afgifter opkrævet i strid med EU-retten ( ).

46. Domstolen har i flere tilfælde konstateret, at problemet med tilbagebetaling af afgifter erlagt i urigtig formening om skyld løses på forskellig måde i de enkelte medlemsstater og endog inden for den enkelte medlemsstat, alt efter hvilken type skat og afgift der er tale om.

47. Disse forskelle mellem de nationale ordninger er navnlig en følge af, at der ikke findes EU-retlige bestemmelser om tilbagesøgning af nationale afgifter, der er opkrævet med urette. I en sådan situation tilkommer det hver enkelt medlemsstat i sin interne retsorden at udpege de kompetente retter og fastsætte de processuelle regler for sagsanlæg til sikring af beskyttelsen af de rettigheder, som EU-retten medfører for borgerne. Disse regler må dog ikke være mindre gunstige end dem, der gælder for tilsvarende søgsmål på grundlag af national ret (ækvivalensprincippet), og de må heller ikke i praksis gøre det umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at udøve de rettigheder, der tillægges i henhold til Unionens retsorden (effektivitetsprincippet) ( ).

B – Første spørgsmål i Q-Beef-sagen og i Bosschaert-sagen

48. Med disse spørgsmål ønsker den forelæggende ret oplyst, om det er foreneligt med EU-retten at anvende en forældelsesfrist på fem år, der er fastsat i national ret for fordringer mod staten, på sager om tilbagebetaling af afgifter erlagt i urigtig formening om skyld i strid med EU-retten i henhold til et blandet system af støtte og afgifter.

49. For så vidt angår de frister, der er fastsat i den nationale lovgivning, må de i henhold til effektivitetsprincippet ikke gøre det umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at opnå tilbagebetaling ( ).

50. For så vidt angår sidstnævnte princip har Domstolen fastslået, at det er foreneligt med EU-retten, at der af retssikkerhedshensyn fastsættes rimelige, præklusive søgsmålsfrister til beskyttelse af både den afgiftspligtige og den pågældende myndighed ( ). Sådanne frister kan nemlig ikke antages at gøre det umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt i praksis at udøve de rettigheder, der tillægges i henhold til EU-retten.

51. Vurderingen af, om frister er rimelige, skal ske fra sag til sag. Domstolen har således fastslået, at en forældelsesfrist på tre år forekom rimelig ( ). Under de særlige omstændigheder i dommen i sagen Recheio – Cash & Carry blev en frist på 90 dage endog anset for rimelig ( ).

52. I det foreliggende tilfælde bør en frist på fire til fem år, alt efter hvornår fordringen er opstået ( ), anses for tilstrækkelig lang til at gøre det muligt for den betalingspligtige at træffe en oplyst beslutning om at anlægge et annullationssøgsmål og med henblik herpå at indhente alle de fornødne faktiske og retlige oplysninger.

53. Jeg foreslår således Domstolen at fastslå, at EU-retten ikke under omstændigheder som de i hovedsagerne foreliggende er til hinder for, at en national ret anvender forældelsesfristen på fem år, der i henhold til national ret gælder for fordringer mod staten, i sager om tilbagebetaling af afgifter erlagt i urigtig formening om skyld til medlemsstaten i henhold til et blandet system af støtte og afgifter.

C – Andet spørgsmål i Q-Beef-sagen og tredje spørgsmål i Bosschaert-sagen

54. Med disse spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om Domstolens konklusion i en dom afsagt efter en præjudiciel forelæggelse, hvorefter den tilbagevirkende kraft af loven af 1998 er uforenelig med EU-retten, har betydning for begyndelsestidspunktet for forældelsesfristen i henhold til national ret for sager om tilbagebetaling af bidrag erlagt i strid med EU-retten.

55. For så vidt angår begyndelsestidspunktet for forældelsesfristen følger det af fast retspraksis, at dette spørgsmål i princippet skal afgøres efter national ret. Løsningerne i denne henseende kan variere: Begyndelsestidspunktet kan fastsættes direkte til betalingsdatoen, på grundlag af denne dato ( ) eller, således som det er tilfældet i den foreliggende sag, i forhold til den nye lovgivnings ikrafttræden.

56. Jeg vil minde om, at den fortolkning, som Domstolen foretager af en EU-retlig regel under udøvelse af sin kompetence i henhold til artikel 267 TEUF, i nødvendigt omfang belyser og præciserer betydningen og rækkevidden af den pågældende regel, således som den fra sin ikrafttræden skal forstås og anvendes, henholdsvis burde have været forstået og anvendt ( ). Med andre ord har en præjudiciel dom ikke retsstiftende, men alene konstaterende karakter, med den konsekvens, at den fortolkende dom i princippet får retsvirkninger fra ikrafttrædelsen af den fortolkede regel ( ).

57. I den foreliggende sag begyndte forældelsesfristen ifølge den forelæggende rets oplysninger at løbe den 1. januar 1998 og udløb den 31. december 2002. Begyndelsestidspunktet ligger ganske vist formelt før vedtagelsen, offentliggørelsen og ikrafttrædelsen af lovgivningen, der skete i henholdsvis marts og april 1998. Ikke desto mindre gør det ikke udøvelsen af prøvelsesadgangen umulig, således som dommen i sagen van Calster m.fl. viste det. I det forelæggende tilfælde har fastsættelsen af fristen med let tilbagevirkende kraft således efter min opfattelse givet et tilstrækkeligt tidsrum til at anlægge en sag.

58. Den omstændighed, at dommen i sagen van Calster m.fl. først blev afsagt i 2003, har således ikke i sig selv betydning for begyndelsestidspunktet for forældelsesfristen, som ifølge den forelæggende rets oplysninger begyndte at løbe den 1. januar 1998.

59. Det skal bemærkes, at Domstolen meget sjældent griber ind for så vidt angår begyndelsestidspunktet for forældelsesfrister. Domstolen har kun gjort det i Emmott-dommen, hvor den fastsatte et »acceptabelt« begyndelsestidspunkt for fristen for fuldstændig gennemførelse af direktivet, idet det blev præciseret, at sagsøgeren havde været helt berøvet adgangen til effektiv domstolsprøvelse ( ).

60. Det er der ikke tale om i den foreliggende sag, for så vidt som den tilgangsvinkel, der blev anlagt i Emmott-dommen, er blevet klart præciseret i senere retspraksis, bl.a. i dommen i sagen Fantask m.fl. ( ), der for nylig er blevet bekræftet i Danske Slagterier-dommen ( ), hvorefter sagsøgerne ikke kan støtte sig på løsningen i Emmott-sagen. Domstolen fastslog klart, at løsningen i Emmott-dommen var begrundet i de særlige omstændigheder i den sag, idet en afvisning af sagsøgerens krav ville være ensbetydende med, at sagsøgeren var fuldstændig afskåret fra at påberåbe sig sin ret til ligebehandling efter et EU-direktiv ( ).

61. Begyndelsestidspunktet for fristen afgøres således efter national ret. Ganske vist er det i national ret muligt at knytte dette tidspunkt til forskellige begivenheder, såsom en retsafgørelse, hvori det fastslås, at en national bestemmelse er uforenelig med EU-retten. Denne løsning forekommer inden for Unionen. Domstolen har således taget stilling til den franske lovgivning i denne henseende i Roquette Frères-dommen, hvori den bekræftede denne mulighed ( ). Det tilkommer imidlertid normalt en medlemsstat selv at vælge en sådan løsning, og Belgien har helt åbenbart ikke valgt det i det foreliggende tilfælde.

62. Henset til det ovenstående, og selv om dommen i sagen van Calster m.fl. blev afsagt efter udløbet af forældelsesfristen, foreslår jeg Domstolen at besvare dette spørgsmål med, at EU-retten ikke er til hinder for, under omstændigheder som de i hovedsagen foreliggende, at en medlemsstat gør nationale forældelsesfrister gældende, der er mere fordelagtige for den end de sædvanlige frister i national ret, til støtte for en påstand om afvisning af et søgsmål, der er anlagt mod staten af en privatperson, der gør beskyttelsen af sine rettigheder i henhold til EUF-traktaten gældende.

63. Jeg mener imidlertid, at det er nødvendigt at foretage en sidste præcisering fordi, af grunde, som jeg vil redegøre for nedenfor, det ikke kan udelukkes, at en medlemsstat under særlige omstændigheder ikke kan gøre en forældelsesfrist gældende til sin fordel, hvis de nationale myndigheders adfærd kombineret med en forældelsesfrist fuldstændigt ville berøve en person muligheden for at gøre sine rettigheder gældende ved de nationale retter ( ).

D – Andet spørgsmål i Bosschaert-sagen

1. Analyse

64. Dette spørgsmål fra den forelæggende ret angår foreneligheden med EU-retten af en forældelsesfrist for sager om tilbagebetaling af bidrag erlagt i strid med EU-retten, som i henhold til nationale bestemmelser er længere for søgsmål anlagt mod en privatperson end for søgsmål mod medlemsstaten. Den privatperson, der er indtrådt som mellemmand, og som har overvæltet de afgifter, som staten har pålagt ham, på en anden privatperson, kan således befinde sig i en situation, hvor søgsmålet om tilbagebetaling af afgifter, der er opkrævet i strid med EU-retten, ikke er forældet over for ham, men derimod er det i forhold til medlemsstaten ( ).

65. Ifølge den forelæggende ret har privatpersonerne i det foreliggende tilfælde heller ikke mulighed for at anlægge et søgsmål om tilbagebetaling af bidrag erlagt i urigtig formening om skyld mod staten på grund af udløbet af fristen på fem år, hvis begyndelsestidspunkt er fastsat til starten af det budgetår, hvor fordringen er opstået. Det følger således af national lovgivning, at hverken Frans Bosschaert eller Goossens-selskaberne kan få direkte tilbagebetaling fra staten af beløb erlagt i urigtig formening om skyld ( ).

66. Frans Bosschaert, som har betalt disse bidrag til staten via Goossens-selskaberne, vil imidlertid kunne kræve dem tilbagebetalt af disse selskaber, eftersom forældelsesfristen i sager mellem privatpersoner for tilbagebetaling af beløb erlagt i urigtig formening om skyld er ti år.

67. Hvis Goossens-selskaberne tilpligtes at tilbagebetale bidragene til Frans Bosschaert, vil de, ifølge den forelæggende rets oplysninger, kunne få disse beløb tilbagebetalt af staten ved ikke at anlægge et tilbagesøgningssøgsmål – som forældes efter fem år – men et regressøgsmål vedrørende en personlig fordring.

68. For så vidt angår af denne situations forenelighed med EU-retten skal følgende bemærkes.

69. For så vidt angår effektivitetsprincippet er det slet ikke gjort gældende, at der skulle være tale om forskellig behandling af »nationale« situationer og »fællesskabs«-situationer. Det forekommer mig således, at den pågældende lovgivning er i overensstemmelse med dette kriterium.

70. For så vidt angår ækvivalensprincippet forekommer situationen ligeledes ganske klar, set i lyset af tidligere retspraksis.

71. I dommen i sagen Prisco og CASER fastslog Domstolen, at »fællesskabsretten ikke er til hinder for, at en medlemsstat afskærer tilbagebetalingskrav vedrørende afgifter, der er opkrævet i strid med fællesskabsretten, under henvisning til en national, præklusiv frist på tre år, som er en undtagelse fra statens almindelige ordning for søgsmål med påstand om tilbagebetaling af beløb erlagt i urigtig formening om skyld mellem private, for hvilke der gælder en gunstigere frist, forudsat at den pågældende præklusive frist finder anvendelse uden forskel på tilbagebetalingskrav vedrørende afgifter, der støttes på fællesskabsretten, og krav, der støttes på national ret« ( ).

72. Henset til den nævnte dom er svaret, at EU-retten ikke er til hinder for, at en medlemsstat afskærer tilbagebetalingskrav vedrørende bidrag opkrævet i strid med EU-retten, under henvisning til en national, præklusiv frist på fem år, som er en undtagelse fra statens almindelige ordning for sager om tilbagebetaling af beløb erlagt i urigtig formening om skyld mellem private, for hvilke der gælder en længere frist, forudsat at den pågældende præklusive frist finder anvendelse uden forskel på tilbagebetalingskrav vedrørende afgifter, der støttes på EU-retten, og krav, der støttes på national ret.

73. Denne tilgangsvinkel skal imidlertid nuanceres i det tilfælde, hvor bidragene er blevet overført til staten via en mellemmand, og hvor der gælder en frist på ti år mellem private, mens fristen i forhold til staten er fem år.

74. Et sådant tilfælde vil være foreneligt med EU-retten i det tilfælde, hvor mellemmanden, der har måttet tilbagebetale beløbet erlagt i urigtig formening om skyld til en anden privatperson, har en rimelig frist til faktisk at kunne afkræve staten de således tilbagebetalte beløb. I modsat fald ville den manglende sammenhæng mellem fristerne ikke være forenelige med EU-retten, eftersom konsekvenserne af ulovligheden, der må tilregnes staten, ville blive båret af mellemmanden, som ikke ville have nogen lovlig mulighed for at undgå at overvælte bidragene på sine kunder.

75. I det foreliggende tilfælde har den forelæggende ret oplyst, at et sådant regressøgsmål i princippet er muligt og endog vil kunne vindes.

76. Da disse betingelser er opfyldt, mener jeg, at situationen er forenelig med EU-retten.

2. Supplerende betragtninger

77. Selv om jeg allerede har besvaret dette spørgsmål, mener jeg det er nødvendigt at fremsætte nogle supplerende betragtninger.

a) Vedrørende begyndelsestidspunktet og varigheden af forældelsesfristen

78. Jeg har ovenfor foreslået, at Domstolen fastslår, at en forældelsesfrist på fem år, hvis begyndelsestidspunkt er starten af det budgetår, hvor fordringen opstår, er forenelig med EU-retten.

79. Jeg har således taget afstand fra en genindførelse af den løsning, der blev valgt i Emmott-dommen, dvs. sagsøgerne i hovedsagens forslag, hvorefter forældelsesfristen skulle begynde at løbe fra afsigelsen af Domstolens dom.

80. Afsigelsen af en dom fra Domstolen i en præjudiciel sag, som afklarer en retlig situation, såsom dommen i sagen van Calster m.fl., vil imidlertid kunne have en vis indvirkning i særlige tilfælde, selv efter udløbet af forældelsesfristen.

81. Lovgivningen om forældelsesfrister for fordringer mod den belgiske stat har til følge, at dommen i sagen van Calster m.fl., der blev afsagt i 2003, ikke har virkning erga omnes, eftersom fordringerne for andre personer, der befinder sig i samme retlige situation, er forældede.

82. Domstolen har selv fastslået i dommen i sagen van Calster m.fl., at den belgiske lovgiver via den tilbagevirkende kraft af loven af 1998 har ønsket at afhjælpe følgerne af overtrædelsen af pligten til forudgående meddelelse om støtteforanstaltningen i loven af 1987 ( ).

83. Den belgiske regering forsvarede for sin del et andet synspunkt i sagen van Calster m.fl., og den højeste domstol i Belgien, Cour d’arbitrage, havde godkendt den tilbagevirkende kraft af loven af 1998 ( ). Alle de berørte erhvervsdrivende, bortset fra van Calster m.fl., havde åbenbart fundet det unødvendigt at anfægte lovgivningen og havde følgelig ikke anlagt sag med påstand om tilbagebetaling af deres betalinger.

84. Efter dommen i sagen van Calster m.fl. har Kongeriget Belgien ikke på eget initiativ forsøgt at afhjælpe situationen og dermed skabe overensstemmelse med EU-retten. Tværtimod har denne medlemsstat, ved at påberåbe sig udløbet af forældelsesfristen, blot bekræftet sit ønske om at beholde de betalinger, der er modtaget i strid med EU-retten.

85. Under alle omstændigheder var det klart, at den belgiske regering ikke på nogen måde kunne begrunde den manglende tilbagebetaling ( ).

86. Efter min mening bør den nationale ret, for at sikre, at Domstolens praksis har virkning erga omnes, undtagelsesvist og uanset udløbet af forældelsesfristen, fastslå, at en påstand om tilbagebetaling af beløb erlagt i urigtig formening om skyld kan antages til realitetsbehandling, selv om den er fremsat efter udløbet af denne frist, for så vidt som påstanden er fremsat inden for en rimelig frist efter Domstolens dom om uforenelighed.

87. Dette bør navnlig være muligt i det tilfælde, hvor medlemsstaten aktivt og gentagne gange har forsøgt at forhindre iværksættelsen af rettigheder, der udspringer af EU-retten, således som den er fortolket af Domstolen, idet medlemsstaten i modsat fald ville kunne nyde fordel af sin ulovlige handling, hvilket ville være i modstrid med princippet nemo auditur propriam turpitudinem allegans. Jeg skal henvise til, at Domstolen har forudset en sådan mulighed i det tilfælde, hvor sagsøgerens manglende handling, over for hvem en forældelsesfrist gøres gældende, skyldes ukorrekte oplysninger, der med forsæt er givet af de nationale myndigheder ( ).

88. Jeg skal understrege, at denne mulighed bør være helt undtagelsesmæssig. Det tilføjes, at vurderingen af, om en frist er rimelig, tilkommer den nationale ret, men at der efter min mening snarere er tale om måneder end år ( ). Efter min mening vil sagsøgerne i hovedsagen ikke kunne nyde godt af en sådan udtagelse, henset til, at de først flere år efter dommen i sagen van Calster m.fl. anlagde deres søgsmål.

b) Vedrørende medlemsstatens eventuelle passivitet efter konstateringen af uforenelighed

89. Et andet spørgsmål er, om en medlemsstat har en pligt, afledt af loyalitetsprincippet, til at handle for at afhjælpe en uforenelighed med EU-retten, når den er fastslået af Domstolen.

90. Efter Kommissionens beslutning af 1991 ( ) var Kongeriget Belgien formentlig fuldt ud oplyst om uforeneligheden af ordningen af 1987 for så vidt angår navnlig de nationale producenter og eksportører. De belgiske myndigheder har tilsyneladende forsøgt at afhjælpe den manglende iagttagelse af proceduren for anmeldelse ( ) af ordningen af 1987 til Kommissionen ved at fastsætte bestemmelse om tilbagevirkende og automatisk modregning af enhver afgift efter den nye ordning af 1998 med de beløb, der tidligere var indbetalt til staten. Denne tilbagevirkende kraft, der blev fastslået at være uforenelig med EU-retten af Domstolen i dommen i sagen van Calster m.fl., viser efter min mening, at der er grund til alvorlig tvivl om Kongeriget Belgiens gode tro i den foreliggende sag.

91. Det forekommer mig, at den belgiske stat ikke frivilligt har gjort noget som helst for at tilbagebetale de beløb, der blev erlagt i urigtig formening om skyld. Imidlertid er der intet i EU-retten, der forhindrer medlemsstaten i at handle aktivt.

92. Det forekommer mig ikke udelukket, at en medlemsstat bør handle aktivt for at tilbagebetale beløb erlagt i urigtig formening om skyld, i det mindste i de tilfælde, hvor de ulovlige beløb klart kan udpeges eller tilnærmelsesvis kan udpeges, ligesom det bør være tilfældet, hvor de berørte parter består af et stort antal privatpersoner, der har lidt et minimalt tab, som ikke er stort nok til at begrunde risikoen ved individuelt at afholde de store udgifter, der er en iboende del af enhver retssag ( ).

93. Det er en praksis, som EU-retten med sikkerhed ikke er til hinder for. Tværtimod bør den opmuntres og endog måske kræves. På visse områder er der fastsat særlige procedurer med henblik herpå. De underliggende formål er naturligvis forskellige, og procedurerne er ikke de samme. Ikke desto mindre er spørgsmålet af stor betydning for EU-rettens effektive virkning, navnlig eftersom de beløb, der er tale om, kan være så små, at det afholder de berørte fra at iværksætte adskillige søgsmål for at opnå en usikker individuel tilbagebetaling ( ).

94. Efter min mening forpligter loyalitetsprincippet imidlertid den belgiske stat til at træffe de passende konsekvenser af dommen i sagen van Calster m.fl. og til at lette dommens opfyldelse, efter omstændighederne ved den nationale lovgivers indgriben.

95. Jeg skal endelig bemærke, at den nationale lovgivning giver staten en mere fordelagtig behandling som debitor end alle andre debitorer, uanset fordringens art eller enhver anden omstændighed. Dette begrundes i nødvendigheden af hurtigt at afslutte regnskaberne.

96. I lyset af dommen i sagen Zouboulidis mod Grækenland ( ) er en sådan begrundelse, dvs. hensynet til hurtigt at opfylde statens forpligtelser, ikke tilstrækkelig til at indrømme staten en kortere forældelsesfrist. Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol har i denne henseende fastslået en overtrædelse af artikel 1 i første tillægsprotokol til den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder (EMRK) med hensyn til ejendomsretten. Denne konklusion bør også gælde i henhold til Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder ( ).

97. En forældelsesfrist på fem år for tilbagebetaling af beløb erlagt i urigtig formening om skyld, der er knyttet til skatte- og afgiftsopkrævninger, forekommer mig imidlertid at være tilstrækkelig lang snarere end for kort. Henset til den skønsmargin, som medlemsstaterne råder over som kontraherende parter i EMRK, mener jeg, at Domstolen heller ikke bør give chartret en fortolkning, der udelukker anvendelsen af den forældelsesfrist, der er fastsat i den belgiske lovgivning for fordringer mod staten.

V – Forslag til afgørelse

98. I overensstemmelse med de foregående betragtninger foreslår jeg Domstolen at besvare de spørgsmål, som Rechtbank van eerste aanleg, Bruxelles, har forelagt den, således:

»1) EU-retten er ikke – under omstændigheder som de i hovedsagerne foreliggende – til hinder for, at en national ret anvender forældelsesfristen på fem år, der i henhold til national ret gælder for fordringer mod staten, i sager om tilbagebetaling af afgifter erlagt i urigtig formening om skyld til medlemsstaten i henhold til et blandet system af støtte og afgifter.

2) EU-retten er ikke – under omstændigheder som de i hovedsagen foreliggende – til hinder for, at en medlemsstat gør nationale forældelsesfrister gældende, der er mere fordelagtige for den end de sædvanlige frister i national ret, til støtte for en påstand om afvisning af et søgsmål, der er anlagt mod staten af en privatperson, der gør beskyttelsen af sine rettigheder i henhold til EUF-traktaten gældende, selv om Den Europæiske Unions Domstol først har fastslået, at disse nationale bestemmelser er uforenelige med EU-retten, efter udløbet af disse særligt fordelagtige nationale forældelsesfrister, også selv om ulovligheden gjaldt forud.

3) EU-retten er ikke – under omstændigheder som de i hovedsagen foreliggende – til hinder for, at en medlemsstat pålægger en privatperson afgifter, som denne privatperson for sin del skal overvælte på andre privatpersoner, med hvem den pågældende har handelsmæssige forbindelser, og der for disse sidstnævnte privatpersoner i henhold til national ret gælder en kortere tilbagesøgningsfrist i forhold til medlemsstaten for bidrag erlagt i strid med EU-retten, mens der gælder en længere frist for tilbagesøgning af disse bidrag i forhold til en privatperson, der er indtrådt som mellemmand, også selv om denne mellemmand vil kunne befinde sig i den situation, at søgsmålet anlagt mod ham ikke er forældet i modsætning til det, der er anlagt mod medlemsstaten, og den pågældende mellemmand således kan retsforfølges af andre erhvervsdrivende, for så vidt som den pågældende privatperson i givet fald kan anlægge regressøgsmål mod medlemsstaten, og forudsat han kan tilbagesøge de bidrag fra staten, som han selv har skullet betale direkte til denne.«