KENDELSE AFSAGT AF RETTEN I FOERSTE INSTANS (TREDJE AFDELING) DEN 11. MAJ 1992. - EDWARD P. WHITEHEAD MOD KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER. - AFVISNING. - SAG T-34/91.



Samling af Afgørelser 1992 side II-01723



Sammendrag

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

++++

1. Tjenestemaend ° soegsmaal ° forudgaaende administrativ procedure ° forloeb

(Tjenestemandsvedtaegten, art. 90 og 91)

2. Tjenestemaend ° soegsmaal ° betingelser for antagelse til realitetsbehandling ° praeceptiv karakter ° Rettens kompetence

(Tjenestemandsvedtaegten, art. 90 og 91)

3. Tjenestemaend ° soegsmaal ° akt der indeholder et klagepunkt ° begreb ° forberedende akt ° ikke omfattet

(Tjenestemandsvedtaegten, art. 90 og 91)

4. Tjenestemaend ° soegsmaal ° forudgaaende administrativ klage ° begreb

(Tjenestemandsvedtaegten, art. 90, stk. 2)

Sammendrag

1. I henhold til tjenestemandsvedtaegtens artikel 90 og 91 kan et soegsmaal, der indledes af en tjenestemand, kun antages til realitetsbehandling, saafremt den forudgaaende administrative procedure, der foreskrives i disse artikler, er forloebet forskriftsmaessigt. Dersom en tjenestemand oensker at opnaa, at ansaettelsesmyndigheden for hans vedkommende traeffer en afgoerelse, skal den administrative procedure indledes med, at den paagaeldende forelaegger ansaettelsesmyndigheden en ansoegning om at traeffe afgoerelse i overensstemmelse med vedtaegtens artikel 90, stk. 1. Det er alene mod afgoerelsen om afvisning af denne ansoegning ° der anses for at foreligge ved udloebet af en frist paa fire maaneder, dersom administrationen ikke svarer ° at den paagaeldende inden for en ny frist paa tre maaneder kan klage til ansaettelsesmyndigheden i medfoer af stk. 2 i denne artikel. Naar der derimod allerede er truffet en afgoerelse af ansaettelsesmyndigheden, og denne indeholder et klagepunkt mod tjenestemanden, skal tjenestemanden benytte den klageprocedure, der er fastsat i artikel 90, stk. 2, dersom han soeger en af ansaettelsesmyndigheden truffet afgoerelse annulleret, aendret eller tilbagekaldt.

2. Reglerne i vedtaegtens artikel 90 og 91 er ufravigelige og kan ikke vaere genstand for et skoen fra parternes side. Det tilkommer saaledes alene Retten, uanset hvilke paastande parterne har nedlagt, dels at tage stilling til, om der foreligger en akt, der indeholder et klagepunkt mod tjenestemanden, og som saaledes udgoer udgangspunktet for den administrative klageprocedure i henhold til vedtaegtens artikel 90, stk. 2, dels at fastlaegge den retlige karakter af de dokumenter, som den ansatte har tilstillet vedkommende institution. Den retlige subsumption af en skrivelse som henholdsvis ansoegning eller klage henhoerer alene under rettens skoen og ikke parternes vilje.

3. Den akt, der indeholder et klagepunkt, er den, der direkte og umiddelbart beroerer tjenestemandens retlige og vedtaegtsmaessige stilling. En saadan akt skal hidroere fra ansaettelsesmyndigheden og have karakter af en afgoerelse.

Det er ikke tilfaeldet med en skrivelse angaaende en kommende omplacering rettet til en tjenestemand fra hans overordnede og ikke fra ansaettelsesmyndigheden. En saadan skrivelse er udtryk for en foranstaltning, der forbereder afgoerelsen om omplacering, der, naar den er vedtaget af den kompetente myndighed, udgoer den akt indeholdende et klagepunkt, som vedkommende tjenestemand kan indgive administrativ klage over paa de betingelser, der er fastsat i vedtaegtens artikel 90, stk. 2, og artikel 91.

4. For at en skrivelse fra en tjenestemand kan karakteriseres som en forudgaaende administrativ klage efter vedtaegtens artikel 90, stk. 2, maa det med fornoeden klarhed, men ikke noedvendigvis under udtrykkelig henvisning til denne bestemmelse, fremgaa af skrivelsen, at ophavsmanden hertil oensker sin klage imoedekommet.

Det er ikke tilfaeldet med en anmodning om oplysninger og en samtale, som en tjenestemand retter til administrationen, for saa vidt som den ° da den ikke udviser de formelle saeregenheder, der kendetegner en klage ° ikke er blevet fremsendt til ansaettelsesmyndigheden ad tjenestevejen, hvilket er i strid med vedtaegtens artikel 90, stk. 3, og heller ikke med hensyn til indhold og genstand har karakter af en klage.

Dommens præmisser

Faktiske omstaendigheder og retsforhandlinger

1 Whitehead er britisk statsborger og tjenestemand i loenklasse A4. Han indtraadte i Kommissionen for De Europaeiske Faellesskabers tjeneste (herefter benaevnt "Kommissionen") i 1963 som midlertidigt ansat inden for et Euratom-forskningsprogram. Ved afgoerelse af 26. marts 1965 blev han udnaevnt til videnskabelig tjenestemand og tilknyttet Generaldirektoratet for Forskning og Uddannelse, den biologiske tjeneste. Han blev fastansat ved afgoerelse af 6. december 1965. Han har siden den 1. juli 1976 vaeret placeret i Generaldirektorat XII. Han har tidligere vaeret placeret i Direktoratet for Forskning inden for Nuklear Sikkerhed, men har siden september 1990 vaeret tilknyttet Direktoratet for Videnskabelig og Teknisk Politik. Han har i aarenes loeb vaeret placeret i Institut national agronomique de Paris og senere, nemlig fra 1968 til 1973, i det internationale institut for genetik og biofysik i Napoli, og endelig fra den 15. juni 1973 til den 31. august 1990 i institut for biokemi ved Roms Universitet inden for rammerne af "straalingsbeskyttelsesprogrammet".

2 Fra 1987 har budgetmyndigheden bestandigt nedskaaret bevillingerne til dette forskningsprogram, og antallet af ansatte ved dette er faldet fra 71 i 1977 til 28 i 1991, hvilket ifoelge Kommissionen har foert til foelgende alternativ: enten at man overfoerte de paagaeldende ansatte til andre videnskabelige eller administrative opgaver, eller at man forhandlede med dem om en loesning, der gjorde det muligt at bringe deres arbejde til ophoer, som f.eks. udtraedelse af tjenesten eller tjenestefrihed af personlige aarsager.

3 Ved skrivelse af 19. december 1989 underrettede kontorchef Tanzilli sagsoegeren om, at han fra januar 1990 ville blive omplaceret til Bruxelles. Trods indholdet af denne skrivelse blev sagsoegeren imidlertid ikke placeret i Bruxelles fra januar 1990. Ifoelge Kommissionen blev gennemfoerelsen af denne skrivelse nemlig udsat under hensyntagen til de personlige vanskeligheder, som omplaceringen til Bruxelles ifoelge sagsoegerens udtalelser ville volde ham.

4 Ved skrivelse af 24. juli 1990 meddelte Tanzilli sagsoegeren, at han ville blive omplaceret til Bruxelles fra den 1. september 1990 paa foelgende vilkaar:

"Dear Mr. Whitehead,

Referring to the previous exchange of letters and to your recent telephone conversation with Mrs. Larsen, I confirm your assignment to DG XII-H-1, Brussels, as from 1st september 1990. You will take up duties with Mr. Bellemin' s team.

Would you kindly confirm receipt of this letter as soon as possible."

("Under henvisning til vor tidligere brevveksling og Deres nylige telefonsamtale med fru Larsen bekraefter jeg Deres nye placering i GD-XII-H-1 i Bruxelles fra den 1. september 1990. De skal arbejde i hr. Bellemin' s gruppe.

Vil De venligst snarest bekraefte modtagelsen af denne skrivelse?")

Sagsoegeren bekraeftede modtagelsen af denne skrivelse den 25. juli 1990.

5 Ved afgoerelse af 25. september 1990 stadfaestede generaldirektoeren for GD XII i sin egenskab af ansaettelsesmyndighed, at sagsoegeren nu var placeret i Bruxelles med virkning fra den 1. september 1990. Ifoelge sagsoegeren blev denne afgoerelse ikke meddelt ham. Ifoelge Kommissionen er afgoerelsen tre gange blevet forelagt sagsoegeren, der har naegtet at bekraefte modtagelsen af den.

6 Sagsoegeren optog sit nye arbejde i Bruxelles den 1. september 1990. Den 11. oktober 1990 tilstillede han chefen for den administrative enhed XII-B i generaldirektoratet en skrivelse, med kopi til generaldirektoeren, hvori han saerligt ° efter at have henvist til ovennaevnte "skrivelser" af 19. december 1989 og 24. juli 1990 fra Tanzilli ° omtalte de faglige og familiemaessige vanskeligheder, der var forbundet med hans omplacering fra Rom til Bruxelles, og klagede over Kommissionens ledelse af hans karriere, idet han erklaerede, at han stadig ansaa sig for placeret i Rom, og endelig anmodede om en samtale til droeftelse af mulighederne for, at han kunne fortsaette sit forskningsarbejde i Rom, Frascati eller Ispra. Denne skrivelse blev ikke taget til foelge.

7 Ved skrivelse af 11. oktober 1990 fra chefen for den administrative enhed "loenninger og driftsbevillinger" blev sagsoegeren underrettet om, at man havde besluttet fra oktober 1990 at anvende justeringskoefficienten for Bruxelles paa hans loen og indeholde 13 115 BFR, svarende til det beloeb, der var blevet udbetalt ham for meget for oktober 1990 paa grund af anvendelsen af den for Rom gaeldende justeringskoefficient.

8 Ved skrivelse af 31. december 1990 konstaterede sagsoegeren, at der var blevet indeholdt et beloeb i hans loen for december, og anfoerte, at han ikke var bekendt med Kommissionens hjemmel til at foretage denne indeholdelse, idet han gjorde gaeldende, at afgoerelsen om at omplacere ham til Bruxelles ikke var blevet meddelt ham, og at hans familie stadig boede i Rom, hvor han havde sin hovedadresse. Han anmodede derfor om en naermere forklaring paa dette punkt.

9 Chefen for den administrative enhed "loenninger og driftsbevillinger" besvarede denne skrivelse ved skrivelse af 4. februar 1991, adresseret til sagsoegerens bopael i Rom. Ved denne skrivelse blev sagsoegerens opmaerksomhed henledt paa, at tjenestemandens vederlag i medfoer af artikel 64 i tjenestemandsvedtaegten (herefter benaevnt "vedtaegten") korrigeres med en koefficient, der er fastsat under hensyn til leveomkostningerne paa det sted, hvor han er placeret. Det blev udtrykkeligt tilkendegivet over for sagsoegeren, at det sted, hvor han er placeret, siden den 1. september 1990 har vaeret Bruxelles, og at den koefficient, hvormed hans loen korrigeres, er lig med 100, mens den hidtil anvendte koefficient var 104,8. Det tilfoejedes, at denne nye koefficient for foerste gang er blevet anvendt i oktober 1990. Foelgen heraf har vaeret udbetaling af et beloeb paa 13 115 BFR for meget for oktober 1990.

10 Sagsoegeren haevder, at han foerst har faaet kendskab til denne skrivelse paa en ikke naermere angivet dato i forbindelse med et af sine ophold i Rom.

11 Dette er baggrunden for, at sagsoegeren ved staevning registreret paa Rettens Justitskontor den 13. maj 1991 har anlagt denne sag. Ved processkrift indleveret den 19. september 1991 har han udtrykkeligt frafaldet indgivelse af replik.

Parternes paastande og anbringender

12 Sagsoegeren har nedlagt foelgende paastande:

° Kommissionens afgoerelse af 24. juli 1990 om omplacering af sagsoegeren til Bruxelles annulleres, for saa vidt det ikke i denne er bestemt, at sagsoegeren skal holdes skadesloes for samtlige skader og tab, der er voldt ham ved denne.

° Afgoerelsen af 11. oktober 1990, hvorved der indeholdes et beloeb paa 13 115 BFR, og den for Bruxelles gaeldende justeringskoefficient anvendes med virkning fra den 1. oktober 1990, annulleres.

° Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

13 Kommissionen har nedlagt foelgende paastande:

° Afvisning, eller i det mindste frifindelse.

° Afgoerelsen om sagens omkostninger traeffes efter gaeldende regler.

Formaliteten

14 Sagsoegeren har fremfoert tre anbringender til stoette for sine paastande. Han goer gaeldende, at de anfaegtede afgoerelser er behaeftet med en begrundelsesmangel, at administrationen har tilsidesat princippet om omsorgspligt, og at den har tilsidesat vedtaegtens artikel 38, litra d), og princippet om ligebehandling af sine tjenestemaend.

15 I medfoer af procesreglementets artikel 111 kan Retten traeffe afgoerelse ved begrundet kendelse, naar det er aabenbart, at en sag maa afvises. Retten (Tredje Afdeling) finder i den foreliggende sag efter en gennemgang af sagsakterne at have tilstraekkelige oplysninger, og at der ikke er grund til at indlede mundtlig forhandling.

Formaliteten med hensyn til paastandene angaaende skrivelsen af 24. juli 1990, hvorved sagsoegeren underrettedes om omplaceringen til Bruxelles fra den 1. september 1990

16 Sagsoegeren goer gaeldende, at den akt, der indeholder et klagepunkt, er afgoerelsen om at omplacere ham til Bruxelles. Denne akt er blevet meddelt ham ved Tanzilli' s ovennaevnte skrivelse af 24. juli 1990. Afgoerelsen blev anfaegtet ved en skrivelse af 11. oktober 1990. Da administrationen ikke har besvaret denne skrivelse, anses den for stiltiende afvist, og sagsoegeren er berettiget til at kraeve sin annullationspaastand taget under paakendelse.

17 Kommissionen har anfoert, at sagen ikke kan antages til realitetsbehandling, for saa vidt som den angaar afgoerelsen af 24. juli 1990. Denne afgoerelse er nemlig alene en foranstaltning til gennemfoerelse af den afgoerelse om omplacering af 19. december 1989, der indeholdes i en tidligere skrivelse fra Tanzilli, og som ikke kan give anledning til nogen misforstaaelse vedroerende den omplacering, der skulle finde sted. Afgoerelsen er blevet endelig, idet den ikke er blevet anfaegtet inden for de fastsatte klage- og soegsmaalsfrister. Kommissionen haevder, at afgoerelsen af 19. december 1989 om omplacering af sagsoegeren til Bruxelles blev truffet efter en samtale mellem sagsoegeren og generaldirektoeren for Generaldirektorat XII, der ligeledes er ansaettelsesmyndighed, i medfoer af Kommissionens afgoerelse af 11. maj 1989 om delegation af visse befoejelser inden for personaleledelsen til generaldirektoererne, som blev offentliggjort i Meddelelser fra administrationen, nr. 597 af 21. juli 1989. Som foelge heraf kan sagsoegeren ikke anfaegte afgoerelsen af 19. december 1989 under en sag, der vedroerer en foranstaltning til dens gennemfoerelse. For saa vidt paastandene under sagen ° hvori sagsoegeren ikke anfaegter ikrafttraedelsesdagen for omplaceringen, men dennes berettigelse ° angaar afgoerelsen af 24. juli 1990, kan disse ikke tages under paakendelse, idet denne afgoerelse paa dette punkt alene bekraefter afgoerelsen af 19. december 1989 (Domstolens dom af 2.7.1969, sag 27/68, Renckens mod Kommissionen, Sml. s. 65, org. ref.: Rec. s. 255, og af 28.5.1980, forenede sager 33/79 og 75/79, Kuhner mod Kommissionen, Sml. s. 1677, Domstolens kendelse af 16.6.1988, sag 372/87, Progoulis mod Kommissionen, Sml. s. 3091, og Rettens kendelse af 7.6.1991, sag T-14/91, Weyrich mod Kommissionen, Sml. II, s. 235).

18 Over for denne argumentation fra parternes side skal Retten udtale, at i henhold til tjenestemandsvedtaegtens artikel 90 og 91 kan et soegsmaal, der af en tjenestemand rejses mod den institution, som han er knyttet til, alene antages til realitetsbehandling, saafremt den forudgaaende administrative procedure, der foreskrives i disse artikler, er forloebet forskriftsmaessigt (Domstolens kendelse af 4.6.1987, sag 16/86, P. mod OESU, Sml. s. 2409, og Rettens ovennaevnte kendelse af 7.6.1991). Dersom en tjenestemand oensker at opnaa, at ansaettelsesmyndigheden for hans vedkommende traeffer en afgoerelse, skal den administrative procedure indledes ved, at den paagaeldende forelaegger ansaettelsesmyndigheden en ansoegning om at traeffe den oenskede afgoerelse i overensstemmelse med vedtaegtens artikel 90, stk. 1. Det er alene mod afgoerelsen om afvisning af denne ansoegning ° der anses for at foreligge ved udloebet af en frist paa fire maaneder, dersom administrationen ikke svarer ° at den paagaeldende inden for en frist paa tre maaneder kan klage til ansaettelsesmyndigheden i medfoer af stk. 2 i denne artikel. Naar der derimod allerede er truffet en afgoerelse af ansaettelsesmyndigheden, og denne indeholder et klagepunkt mod tjenestemanden, er det klart, at en ansoegning i medfoer af artikel 90, stk. 1, ikke har nogen mening, og at tjenestemanden herefter maa benytte den klageprocedure, der er fastsat i artikel 90, stk. 2, dersom han soeger en af ansaettelsesmyndigheden truffet afgoerelse annulleret, aendret eller tilbagekaldt (jf. Rettens ovennaevnte kendelse af 7.6.1991).

19 Disse regler er ufravigelige og kan ikke vaere genstand for et skoen fra parternes side (Domstolens dom af 19.2.1981, sag 122/79 og 123/79, Schiavo mod Raadet, Sml. s. 473). Det tilkommer saaledes alene Retten, uanset hvilke paastande parterne har nedlagt, i den foreliggende sag dels at tage stilling til, om der foreligger en akt, der indeholder et klagepunkt mod tjenestemanden, og som saaledes udgoer udgangspunktet for den administrative klageprocedure i henhold til vedtaegtens artikel 90, stk. 2, dels at fastlaegge den retlige karakter af de skrivelser, som sagsoegeren har tilstillet Kommissionen. Som Retten har udtalt i dom af 20. marts 1991 (sag T-1/90, Pérez-Mínguez Casariego mod Kommissionen, Sml. II, s. 143) hoerer den retlige subsumption af en skrivelse fra sagsoegeren som henholdsvis ansoegning eller klage alene under Rettens skoen og ikke parternes vilje. Paa baggrund af disse grundsaetninger er der grund til at undersoege, om ansaettelsesmyndigheden under de i sagen foreliggende omstaendigheder har truffet en afgoerelse vedroerende sagsoegeren, der kan indeholde et klagepunkt, og, dersom dette spoergsmaal besvares bekraeftende, da at tage stilling til, om sagsoegeren har indledt den i vedtaegtens artikel 90, stk. 2, og artikel 91 omhandlede klageprocedure. Det skal endvidere undersoeges, om de i ovennaevnte bestemmelser fastsatte frister er overholdt.

20 Ifoelge sagsoegeren udgoer Tanzilli' s ovennaevnte skrivelse af 24. juli 1990 den anfaegtede afgoerelse, i anledning af hvilken han gyldigt kunne indgive klage i medfoer af vedtaegtens artikel 90, stk. 2, og artikel 91. Kommissionen har fastholdt, at denne akt er af rent bekraeftende karakter, men har ikke bestridt, at den har karakter af en afgoerelse.

21 Det bemaerkes, at den akt, der indeholder et klagepunkt, ifoelge Domstolens faste praksis er den, der direkte og umiddelbart beroerer tjenestemandens retlige og vedtaegtsmaessige stilling (jf. senest dom af 14.7.1976, sag 129/75, Hirschberg mod Kommissionen, Sml. s. 1259, og af 21.1.1987, sag 204/85, Stroghili mod Revisionsretten, Sml. s. 389, samt ovennaevnte kendelse af 16.6.1988, Progoulis mod Kommissionen). At den anfaegtede akt er vedtaget af ansaettelsesmyndigheden, er ifoelge fast retspraksis et indicium for, at den kan paavirke den ansattes vedtaegtsmaessige stilling (Domstolens dom af 1.2.1979, sag 17/78, Deshormes mod Kommissionen, Sml. s. 189, og af 20.11.1980, sag 806/79, Gerin mod Kommissionen, Sml. s. 3515, samt Domstolens kendelse af 4.10.1979, sag 48/79, Ooms mod Kommissionen, Sml. s. 3121). Der er yderligere grund til at laegge vaegt paa en undersoegelse af selve indholdet af akten med henblik paa at fastslaa, om den har karakter af en afgoerelse.

22 I den foreliggende sag er ansaettelsesmyndigheden i medfoer af ovennaevnte kommissionsbeslutning af 11. maj 1989 ° om delegation af visse befoejelser inden for personaleledelsen til generaldirektoererne ° generaldirektoeren for GD XII. Den af kontorchef Tanzilli underskrevne skrivelse af 24. juli 1990 hidroerer saaledes ikke fra ansaettelsesmyndigheden. For saa vidt angaar indholdet fremtraeder denne skrivelse som en almindelig underretning af sagsoegeren om, at der vil blive truffet foranstaltning til at omplacere ham til Bruxelles med virkning fra den 1. september 1990. Denne foranstaltning blev truffet den 25. september 1990 og var underskrevet af den kompetente myndighed i form af en egentlig afgoerelse. Retten finder derfor, at alene akten af 25. september 1990 har karakter af en afgoerelse, der kan siges at indeholde et klagepunkt og som foelge heraf goeres til genstand for en klage i medfoer af vedtaegtens artikel 90, stk. 2, og artikel 91 forud for et sagsanlaeg. Retten finder imidlertid, at de i sagen nedlagte paastande ikke paa nogen maade angaar denne afgoerelse, i anledning af hvilken sagsoegeren ikke under nogen omstaendigheder har ivaerksat ovennaevnte forudgaaende klageprocedure. Som foelge heraf kan hans paastand paa dette punkt, der angaar en foranstaltning til forberedelse af den af ansaettelsesmyndigheden den 25. september 1990 trufne afgoerelse, ikke antages til paakendelse.

23 Selv om man ° hvilket ikke er tilfaeldet ° lagde sagsoegerens argument til grund og antog, at den underretning, der blev tilstillet ham i skrivelsen af 24. juli 1990, maatte betragtes som en afgoerelse, der indeholdt et klagepunkt mod ham, er der grund til at bemaerke, at paastanden i staevningen paa dette punkt maa forkastes paa grund af manglende overholdelse af reglerne om den forudgaaende administrative procedure. Retten finder nemlig ikke, at ovennaevnte skrivelse af 11. oktober 1990 fra sagsoegeren til den direktoer, som han hoerer under, med kopi til generaldirektoeren, kan karakteriseres som en klage efter vedtaegtens artikel 90 og 91. For at kunne anses for en klage efter disse bestemmelser maa det nemlig med fornoeden klarhed, men ikke noedvendigvis under udtrykkelig henvisning til ovennaevnte bestemmelser, fremgaa af skrivelsen, at den ansatte oensker sin klage imoedekommet (Domstolens dom af 28.5.1970, sag 30/68, Lacroix mod Kommissionen, Sml. s. 57, org. ref.: Rec. s. 301, af 7.7.1971, Muellers mod OESU, Sml. s. 161, org. ref.: Rec. s. 689, og af 22.11.1972, sag 19/72, Thomik mod Kommissionen, Sml. s. 287, org. ref.: Rec. s. 1155).

24 I den foreliggende sag viser en gennemgang af skrivelsen af 11. oktober 1990, at der var tale om en almindelig anmodning fra sagsoegerens side om en samtale, idet han oenskede at faa oplysninger vedroerende sin nye stilling. I denne forbindelse bemaerker Retten saerlig, at det indledende og det afsluttende afsnit i denne anmodning om et moede med direktoeren er affattet som foelger:

"Urgent: Dr. Tanzilli' s notes of 19/12/89 and 24/7/90 to me (copies enclosed).

Dear Mr. G.,

I am writing to you as director, DG XII-B to request an urgent meeting in order to clarify what appears to be an irregular situation arising as consequence of the above communications, as well as to discuss the underlying problems as illustrated below.

...

The meeting I am urgently requesting with you should therefore also deal with possibilities of me continuing research work in Rome or Frascati where the CCE has many research contracts, and in second place possibilities of development of scientific work at CCR Ispra."

("Haster: Skrivelser af 19/12/89 og 24/7/90 fra direktoer Tanzilli til mig (kopier vedlagt).

Kaere hr. G.

Jeg skriver til Dem i Deres egenskab af direktoer for GD XII-B med anmodning om snarest muligt at faa et moede med Dem med henblik paa afklaring af en situation, som ikke synes lovlig, og som er fremkaldt ved ovennaevnte skrivelser, samt en droeftelse af de problemer, der ligger til grund for denne, og som jeg redegoer for nedenfor.

...

Det moede, som jeg anmoder om snarest muligt, boer saaledes ligeledes vedroere mulighederne for, at jeg kan fortsaette mit forskningsarbejde i Rom eller Frascati, hvor Faellesskaberne har adskillige forskningskontrakter, og for det andet muligheden for at udvikle videnskabelige aktiviteter i Det Faelles Forskningscenter i Ispra").

25 For saa vidt angaar indhold og genstand har denne anmodning om oplysninger og en samtale af 11. oktober 1990 ikke karakter af en klage, og den udviser ikke de formelle saeregenheder ved en saadan og er i oevrigt ej heller tilstillet ansaettelsesmyndigheden ad tjenestevejen, hvilket er i strid med vedtaegtens artikel 90, stk. 3. Retten fastslaar i oevrigt, at sagsoegeren ikke udtrykkeligt haevder at have indgivet nogen klage. Saerlig betegner han under sagen ved Retten denne anmodning til sin overordnede som sin "skrivelse" af 11. oktober 1990, og ikke som en klage.

26 Dersom man maatte antage ° hvilket ikke er tilfaeldet ° at skrivelsen af 11. oktober 1990 udgoer en ansoegning efter vedtaegtens artikel 90, stk. 1, maatte man desuden under alle omstaendigheder bemaerke, at denne ansoegning ikke blev efterfulgt af en klage i anledning af den stiltiende afvisning som foelge af Kommissionens undladelse af at svare i fire maaneder, hvorfor der ikke forud for denne sag har fundet en forskriftsmaessig administrativ klageprocedure sted.

27 Det foelger af det ovenfor anfoerte, at paastandene i staevningen om annullation af skrivelsen af 24. juli 1990 ikke kan antages til paakendelse, dels fordi denne skrivelse ikke har karakter af en akt, der indeholder et klagepunkt, dels fordi sagsoegeren ikke forud for indbringelsen af denne sag for Retten paa nogen maade har indgivet en egentlig klage for den administrative myndighed efter vedtaegtens artikel 90 og 91, saaledes at Retten ikke behoever at tage stilling til Kommissionens afvisningspaastand.

Formaliteten med hensyn til paastandene angaaende afgoerelsen af 11. oktober 1990 om at anvende den for Bruxelles gaeldende justeringskoefficient paa sagsoegerens vederlag

28 Ved den skrivelse, der blev tilstillet sagsoegeren den 11. oktober 1990 af chefen for den administrative enhed "loenninger og driftsbevillinger", blev han underrettet om, at den for Rom gaeldende justeringskoefficient var blevet anvendt med urette paa hans loen for oktober 1990, og at der som foelge heraf ville blive indeholdt et beloeb paa 13 115 BFR svarende til det for meget udbetalte i hans loen for december maaned. Retten finder, at en saadan akt, der aendrer den ansattes oekonomiske situation, griber ind i hans retsstilling og udgoer en afgoerelse, der indeholder et klagepunkt mod ham (Domstolens dom af 8.2.1973, sag 56/72, Goeth mod Kommissionen, Sml. s. 181).

29 Sagsoegeren har anfoert, at denne afgoerelse er blevet anfaegtet ved en klage af 31. december 1990, som er blevet besvaret ved skrivelse af 4. februar 1991, som han foerst fik kendskab til paa en ikke naermere angivet dato. Sagsoegerens paastand om annullation af denne afgoerelse kan derfor tages under paakendelse.

30 Kommissionen har ikke gjort nogen afvisningsgrund gaeldende med hensyn til denne paastand og har heller ikke bestridt, at sagsoegerens skrivelse af 31. december 1990, som blev besvaret af Kommissionen den 4. februar 1991, boer kvalificeres som en klage efter vedtaegtens artikel 90, stk. 2.

31 Som naevnt ovenfor tilkommer det Retten ex officio at tage stilling til spoergsmaalet, om dette andet punkt i paastanden kan tages under paakendelse, og foretage den retlige subsumption af sagsoegerens skrivelse af 31. december 1990, hvilket alene hoerer under Rettens skoen og ikke er afhaengig af parternes vilje.

32 Som anfoert vedroerende sagsoegerens ovennaevnte skrivelse af 11. oktober 1990 finder Retten ikke, at skrivelsen til chefen for den administrative enhed "loenninger og driftsbevillinger" fra sagsoegeren af 31. december 1990 vedroerende den afgoerelse, der var truffet af sidstnaevnte den 11. oktober 1990, kan karakteriseres som en klage efter vedtaegtens artikel 90 og 91, idet det ikke af denne anmodning fremgaar tilstraekkeligt klart, at tjenestemanden oensker sin klage imoedekommet. I denne skrivelse begraenser sagsoegeren sig nemlig alene til at anfoere, at der er sket indeholdelse i hans vederlag for december 1990, samt til at understrege, at han, da han ikke har faaet meddelt nogen beslutning fra ansaettelsesmyndigheden om sin omplacering til Bruxelles, fortsat betragter sig som placeret i Rom, hvor han har sin hovedadresse, og hvor hans familie bor. Som konklusion anmoder han den administrative myndighed om afklaring af sin stilling. Det afsluttende afsnit i denne skrivelse er affattet som foelger:

"I would be grateful if you would kindly give me a clarification of this point."

("Jeg ville vaere Dem taknemmelig for en forklaring paa dette punkt.")

33 En saadan anmodning om naermere forklaringer kan i betragtning af sin form og sit indhold ikke henfoeres under vedtaegtens artikel 90, stk. 2, som en klage. Det fremgaar i oevrigt af Kommissionens svar af 4. februar 1991, at denne ikke har behandlet denne skrivelse fra sagsoegeren som en klage. Skrivelsen kan saa meget desto mindre betragtes som en klage, da der allerede foreligger en afgoerelse, og naar det ° da der som anfoert ovenfor (praemis 18) allerede foreligger en afgoerelse truffet af ansaettelsesmyndigheden ° er klart, at en ansoegning efter artikel 90, stk. 1, ikke har nogen mening, og at tjenestemanden herefter maa benytte den klageprocedure, der er omhandlet i artikel 90, stk. 2, dersom han vil kraeve annullation, aendring eller tilbagekaldelse af den akt, der indeholder et klagepunkt mod ham.

34 Som foelge heraf kan heller ikke sagsoegerens paastande om annullation af afgoerelsen af 11. oktober 1991 tages under paakendelse, idet der ikke er indgivet nogen forudgaaende administrativ klage i medfoer af reglerne i sidstnaevnte bestemmelser.

35 Det foelger af samtlige ovenstaaende bemaerkninger, at sagen klart boer afvises.

Afgørelse om sagsomkostninger

Sagens omkostninger

36 I medfoer af procesreglementets artikel 87, stk. 2, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger. I medfoer af procesreglementets artikel 88 baerer institutionerne i tvister mellem Faellesskaberne og deres ansatte dog selv deres egne omkostninger.

Afgørelse

Af disse grunde

bestemmer

RETTEN (Tredje Afdeling)

1) Sagen afvises.

2) Hver part baerer sine egne omkostninger.

Saaledes bestemt i Luxembourg, den 11. maj 1992.