ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Artikel 2, stk. 2, i Rådets direktiv 2000/78/EF af 27. november 2000 om generelle rammebestemmelser om ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en national bestemmelse som den i hovedsagen omhandlede, for så vidt som den betinger en udsættelse af datoen for arbejdsophøret for de arbejdstagere, der har nået den lovbestemte alder for tildeling af alderspension, af en aftale med arbejdsgiveren af tidsbegrænset varighed.

Ifølge den tyske regering har den nationale lovgiver med vedtagelsen af den i hovedsagen omhandlede bestemmelse i overensstemmelse med ønsker fra arbejdsmarkedets parter haft til hensigt at indføre en fleksibel og juridisk sikker mulighed for, i tilfælde af behov herfor og på visse betingelser, at bevare et ansættelsesforhold efter den almindelige pensionsalder.

Denne fortolkning afkræftes ikke af den forelæggende ret, ifølge hvilken den i hovedsagen omhandlede bestemmelse kan opfattes således, at den tillader en fravigelse af princippet om automatisk ophør af ansættelseskontrakten, når arbejdstageren når den almindelige pensionsalder. I modsætning til yngre arbejdstagere kan en arbejdstager, som når den almindelige pensionsalder, nemlig vælge mellem at forlænge ansættelsesforholdet eller helt at forlade arbejdslivet.

Den omstændighed, at den pågældende ansættelseskontrakts parter kan udsætte datoen for ansættelsesforholdets ophør flere gange, uden yderligere betingelser og uden tidsmæssig begrænsning, kan ikke rejse tvivl om denne konstatering. Tværtimod kan sådanne elementer forstærke denne bestemmelses gunstige eller fordelagtige karakter, for så vidt som de udgør de nærmere bestemmelser for videreførelsen af et ansættelsesforhold, som under alle omstændigheder ikke kan finde sted uden en aftale mellem kontraktens to parter indgået under ansættelsen.

(jf. præmis 28-30 og 33 samt domskonkl. 1)
Artikel 13, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1215/2012 af 12. december 2012 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område, sammenholdt med denne forordnings artikel 11, stk. 1, litra b), skal fortolkes således, at den ikke kan påberåbes af en fysisk person, som navnlig driver virksomhed med at gøre erstatningskrav gældende over for forsikringsgivere, og som påberåber sig en aftale om overdragelse af krav indgået med ofret for en trafikulykke i en sag mod skadevolderens ansvarsforsikringsselskab, der har hjemsted i en anden medlemsstat end den medlemsstat, hvor den skadelidte har bopæl, ved en domstol i denne sidstnævnte medlemsstat.

Selv om formålet med afdeling 3 i kapitel II i forordning nr. 1215/2012 er at beskytte den svage part ved hjælp af kompetenceregler, der er gunstigere for denne parts interesser end de almindelige kompetenceregler, således som det er præciseret i 18. betragtning til nævnte forordning, må det antages, at det i hovedsagen omhandlede søgsmål vedrører forholdet mellem erhvervsdrivende i forsikringsbranchen og ikke angår en proceduremæssig situation, hvori en part må anses for at være svagere (jf. i denne retning dom af 21.1.2016, SOVAG,C-521/14, EU:C:2016:41, præmis 29 og 30). I denne henseende kan den omstændighed, at en erhvervsdrivende som Paweł Hofsoe, der udøver erhvervsmæssig virksomhed som et lille foretagende, ikke føre til, at det må fastslås, at der er tale om en part, som er svagere end forsikringsgiveren. En vurdering fra sag til sag af spørgsmålet om, hvorvidt en sådan erhvervsdrivende kan anses for en »svag part« i forhold til at kunne omfattes af begrebet »skadelidte« som omhandlet i artikel 13, stk. 2, i forordning nr. 1512/2012, ville nemlig ydermere skabe en risiko for retsusikkerhed og være i modstrid med formålet med den nævnte forordning, der er angivet i 15. betragtning til denne, hvorefter kompetencereglerne bør frembyde en høj grad af forudsigelighed (jf. i denne retning dom af 20.7.2017, MMA IARD,C-340/16, EU:C:2017:576, præmis 34).

(jf. præmis 44, 45 og 47 samt domskonkl.)
Artikel 2, stk. 1, litra c), i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at virksomhed som den i hovedsagen omhandlede – med forbehold af den forelæggende rets efterprøvelse af de relevante faktiske forhold – der består i, at et selskab udfører visse offentlige opgaver i henhold til en aftale indgået mellem selskabet og en kommune, udgør en levering af ydelser, der leveres mod vederlag, og er merværdiafgiftspligtig i medfør af denne bestemmelse.

(jf. præmis 42 og domskonkl. 1)
Sag C-289/17

Collect Inkasso m.fl.

mod

Rain Aint m.fl.

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tartu Maakohus)

»Præjudiciel forelæggelse – samarbejde på det civil- og handelsretlige område – forordning (EF) nr. 805/2004 – europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument for ubestridte krav – betingelser for attestering – mindstestandarder for retssager om ubestridte krav – skyldners rettigheder – manglende angivelse af adressen på den instans, ved hvilken kravet kan bestrides, eller en sag til prøvelse af afgørelsen kan anlægges«

Sammendrag – Domstolens dom (Syvende Afdeling) af 28. februar 2018

Retligt samarbejde i civile sager – udfærdigelse af europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument for ubestridte krav – forordning nr. 805/2004 – fuldbyrdelsesdokumenter, som kan attesteres – Retsafgørelse forkyndt uden angivelse af adressen på den retsinstans, over for hvilken der kan gøres indsigelse mod afgørelsen – ikke omfattet

[Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 805/2004, art. 17, litra a), og art. 18, stk. 1, litra b)]

Artikel 17, litra a), og artikel 18, stk. 1, litra b), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 805/2004 af 21. april 2004 om indførelse af et europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument for ubestridte krav skal fortolkes således, at en retsafgørelse, som er blevet truffet, uden at debitor er blevet informeret om adressen på den retsinstans, over for hvilken der kan gøres indsigelse, for hvilken der kan gives møde, eller i givet fald for hvilken der kan anlægges sag til prøvelse af denne afgørelse, ikke kan attesteres som europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument.

(jf. præmis 39 og domskonkl.)
Sag C-66/17

Grzegorz Chudaś

og

Irena Chudaś

mod

DA Deutsche Allgemeine Versicherung Aktiengesellschaft

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Sąd Rejonowy Poznań-Grunwald i Jeżyce w Poznaniu)

»Præjudiciel forelæggelse – retligt samarbejde i civile sager – forordning (EF) nr. 805/2004 – anvendelsesområde – europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument for ubestridte krav – eksekutionsgrundlag, der kan attesteres som et europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument – afgørelse om sagsomkostningerne i en dom, som ikke vedrører et ubestridt krav – ikke omfattet«

Sammendrag – Domstolens dom (Syvende Afdeling) af 14. december 2017

Retligt samarbejde i civile sager – indførelse af et europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument for ubestridte krav – forordning nr. 805/2004 – eksekutionsgrundlag, der kan attesteres – eksigibel afgørelse om sagsomkostninger, som er indeholdt i en dom, der ikke vedrører et ubestridt krav – ikke omfattet

[Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 805/2004, art. 4, nr. 1), og art. 7]

Artikel 4, nr. 1), og artikel 7 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 805/2004 af 21. april 2004 om indførelse af et europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument for ubestridte krav skal fortolkes således, at en eksigibel afgørelse om sagsomkostninger, som er indeholdt i en dom, der ikke vedrører et ubestridt krav, ikke kan attesteres som et europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument.

Anvendelsen af ordet »også« i ordlyden af forordningens artikel 7 indikerer således, at en »eksigibel afgørelse om sagsomkostninger« kun attesteres som et europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument, hvis hovedafgørelsen i overensstemmelse med forordningens formål vedrører et ubestridt krav.

(jf. præmis 30 og 35 samt domskonkl.)
Sag C-571/17 PPU

Samet Ardic

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Rechtbank Amsterdam)

»Præjudiciel forelæggelse – præjudiciel forelæggelse efter hasteproceduren – politisamarbejde og retligt samarbejde i kriminalsager – europæisk arrestordre – rammeafgørelse 2002/584/RIA – procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne – betingelser for fuldbyrdelse – fakultative grunde til at afslå fuldbyrdelse – artikel 4a, stk. 1, indsat ved rammeafgørelse 2009/299/RIA – arrestordre udstedt med henblik på fuldbyrdelse af en frihedsstraf – begrebet »retssag, der førte til afgørelsen« – rækkevidde – person, der endeligt er idømt en frihedsstraf under en retssag, hvor han selv var til stede – frihedsstraf, hvis fuldbyrdelse efterfølgende bliver delvist udsat under overholdelse af visse vilkår – efterfølgende sag om tilbagekaldelse af udsættelsen på grund af overtrædelse af disse vilkår – sag om tilbagekaldelse af udsættelsen, der fandt sted, uden at den berørte selv var til stede«

Sammendrag – Domstolens dom (Femte Afdeling) af 22. december 2017

Retligt samarbejde i straffesager–rammeafgørelse om den europæiske arrestordre og om procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne–fakultative grunde til at afslå fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre–arrestordre udstedt med henblik på fuldbyrdelse af en straffedom, som er afsagt in absentia–begrebet »retssag, der førte til afgørelsen«–begrebet »afgørelse«–retsafgørelser, hvori der er truffet endelig afgørelse om den berørtes skyld og om den frihedsstraf, som vedkommende er blevet idømt, efter at der er blevet foretaget en faktisk såvel som en retlig prøvelse af sagen (Rådets rammeafgørelse 2002/584, som ændret ved rammeafgørelse 2009/299, art. 4a, stk. 1) Retligt samarbejde i straffesager–rammeafgørelse om den europæiske arrestordre og om procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne–fakultative grunde til at afslå fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre–arrestordre udstedt med henblik på fuldbyrdelse af en straffedom, som er afsagt in absentia–begrebet »retssag, der førte til afgørelsen«–begrebet »afgørelse«–afgørelse om fuldbyrdelse eller anvendelse af en tidligere fastsat frihedsstraf–ikke omfattet–betingelser (Rådets rammeafgørelse 2002/584, som ændret ved rammeafgørelse 2009/299, art. 4a, stk. 1) Retligt samarbejde i straffesager–rammeafgørelse om den europæiske arrestordre og om procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne–fakultative grunde til at afslå fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre–arrestordre udstedt med henblik på fuldbyrdelse af en straffedom, som er afsagt in absentia–begrebet »retssag, der førte til afgørelsen«–sag om tilbagekaldelse af udsættelsen af fuldbyrdelsen af en frihedsstraf efter den instans, der allerede har truffet endelig afgørelse om den berørtes skyld og har idømt vedkommende en frihedsstraf–ikke omfattet–betingelse (Rådets rammeafgørelse 2002/584, som ændret ved rammeafgørelse 2009/299, art. 4a, stk. 1)
Artikel 11, stk. 1, i Rådets forordning (EF) nr. 2201/2003 af 27. november 2003 om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar og om ophævelse af forordning (EF) nr. 1347/2000 skal fortolkes således, at i en situation som den i hovedsagen omhandlede, hvor et barn i overensstemmelse med forældrenes fælles vilje er født og uden afbrydelse i flere måneder har opholdt sig sammen med sin mor i en anden medlemsstat end den, hvor dets forældre havde deres sædvanlige opholdssted før barnets fødsel, kan forældrenes oprindelige hensigt med hensyn til morens tilbagevenden sammen med barnet til sidstnævnte medlemsstat ikke give grundlag for at fastslå, at barnet har sit »sædvanlige opholdssted« i denne forordnings forstand i denne medlemsstat.

Morens afvisning af at vende tilbage til denne medlemsstat sammen med barnet kan i en sådan situation følgelig ikke anses for at være en »ulovlig fjernelse eller tilbageholdelse« af et barn som omhandlet i artikel 11, stk. 1.

(jf. præmis 70 og domskonkl.)
Begrebet »retssag, der førte til afgørelsen« i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i artikel 4a, stk. 1, i Rådets rammeafgørelse 2002/584/RIA af 13. juni 2002 om den europæiske arrestordre og om procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne, som ændret ved Rådets rammeafgørelse 2009/299/RIA af 26. februar 2009, skal fortolkes således, at det ikke blot omfatter den retssag, som gav anledning til appelafgørelsen, når denne efter en ny undersøgelse af sagens realitet endeligt har taget stilling til den pågældende persons skyld, men ligeledes en efterfølgende procedure, såsom den, der førte til den i hovedsagen omhandlede dom om fastsættelse af en samlet straf, som førte til den afgørelse, som endeligt ændrede niveauet for den oprindeligt idømte straf, for så vidt som den myndighed, der traf denne sidstnævnte afgørelse, i denne forbindelse havde en vis skønsbeføjelse.

Rammeafgørelse 2002/584, som ændret ved rammeafgørelse 2009/299, skal fortolkes således, at den fuldbyrdende judicielle myndighed i det tilfælde, hvor den pågældende ikke selv har været til stede under den relevante procedure eller, i givet fald, under de relevante procedurer med henblik på anvendelsen af artikel 4a, stk. 1, i denne rammeafgørelse, og hvor hverken de oplysninger, der er indeholdt i formularen til en ensartet model for den europæiske arrestordre, der er vedlagt som bilag til den nævnte rammeafgørelse, eller de oplysninger, der er indhentet i medfør af samme rammeafgørelses artikel 15, stk. 2, indeholder tilstrækkelige oplysninger med henblik på at godtgøre, at der foreligger en af de situationer, der er omhandlet i artikel 4a, stk. 1, litra a)-d), i rammeafgørelse 2002/584, som ændret, råder over muligheden for at afslå at fyldbyrde den europæiske arrestordre.

Denne rammeafgørelse, som ændret, forhindrer imidlertid ikke denne myndighed i at tage hensyn til samtlige de omstændigheder, der karakteriserer den sag, som den er forelagt, med henblik på at sikre, at den pågældendes ret til forsvar overholdes under den eller de relevante procedurer.

(jf. præmis 109, 110, domskonkl. 2)
Retligt samarbejde i kriminalsager–rammeafgørelse om den europæiske arrestordre og om procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne–fakultative grunde til at afslå fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre–arrestordre udstedt med henblik på fuldbyrdelse af en straffedom, som er afsagt in absentia–begrebet retssag, der førte til afgørelsen–selvstændig og ensartet fortolkning

Retligt samarbejde i kriminalsager–rammeafgørelse om den europæiske arrestordre og om procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne–fakultative grunde til at afslå fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre–arrestordre udstedt med henblik på fuldbyrdelse af en straffedom, som er afsagt in absentia–mulighed for at fuldbyrde en arrestordre på trods af omstændigheder, der henhører under de fakultative grunde til at afslå fuldbyrdelse–betingelser–ingen tilsidesættelse af den berørte persons ret til forsvar i tilfælde af overgivelse af den pågældende

(Rådets rammeafgørelse 2002/584, som ændret ved rammeafgørelse 2009/299, art. 4a, stk. 1)
Artikel 15 i Rådets forordning (EF) nr. 1346/2000 af 29. maj 2000 om insolvensbehandling skal fortolkes således, at den finder anvendelse på retssager, der verserer for en ret i en medlemsstat, hvori der er nedlagt påstand om, at skyldneren tilpligtes at opfylde sin betalingsforpligtelse vedrørende et ubetalt beløb i henhold til en aftale om levering af tjenesteydelser og at betale erstatning for manglende opfyldelse af denne forpligtelse, i et tilfælde, hvor skyldneren er erklæret insolvent i forbindelse med en insolvensbehandling, der er indledt i en anden medlemsstat, og hvor denne insolvenserklæring omfatter hele skyldnerens formue.

(jf. præmis 35 og domskonkl.)
Sag C-39/17

Lubrizol France SAS

mod

Caisse nationale du Régime social des indépendants (RSI) participations extérieures

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Cour de cassation (Frankrig))

»Præjudiciel forelæggelse – frie varebevægelser – artikel 28 TEUF og 30 TEUF – afgifter med tilsvarende virkning – artikel 110 TEUF – interne afgifter – socialt solidaritetsbidrag, der skal betales af selskaber – afgift – beregningsgrundlag – selskabers samlede årlige omsætning – direktiv 2006/112/EF – artikel 17 – overførslen af en vare til en anden medlemsstat – værdien af den overførte vare – inkludering i den samlede årlige omsætning

Sammendrag – Domstolens dom (Fjerde Afdeling) af 14. juni 2018

Frie varebevægelser – told – afgifter med tilsvarende virkning – interne afgifter – socialt solidaritetsbidrag, der skal betales af selskaber – fastsættelse af beregningsgrundlaget for det nævnte bidrag – national lovgivning om medregning af værdien af varer, der overføres på en medlemsstats område, alene på det tidspunkt, hvor de sælges – medregning af værdien af varer, der overføres fra den pågældende medlemsstat til en anden medlemsstat fra tidspunktet for den nævnte overførsel – lovlig – betingelser

(Art. 28 TEUF og 30 TEUF)

Artikel 28 TEUF og 30 TEUF skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en medlemsstats lovgivning, hvorefter beregningsgrundlaget for bidrag, der opkræves på grundlag af selskabers årlige omsætning, for så vidt som sidstnævnte er lig med eller overstiger et bestemt beløb, beregnes under hensyntagen til værdien af de varer, som overføres af en afgiftspligtig person eller for dennes regning fra denne medlemsstat til en anden EU-medlemsstat til brug for den pågældendes virksomhed, idet denne værdi medregnes i forbindelse med den nævnte overførsel, selv om de samme varers værdi alene medregnes i det nævnte beregningsgrundlag, når disse varer overføres af den afgiftspligtige eller for dennes regning på den pågældende medlemsstats område til brug for den pågældendes virksomhed, når de efterfølgende er blevet solgt, forudsat at:

– varernes værdi for det første ikke på ny medregnes i det nævnte beregningsgrundlag i forbindelse med det efterfølgende salg i denne medlemsstat

– varernes værdi for det andet fratrækkes i det nævnte beregningsgrundlag, når disse varer ikke påtænkes solgt i den anden medlemsstat eller igen er blevet overført til oprindelsesmedlemsstaten uden at være blevet solgt, og

– de fordele, som opnås ved anvendelsen af provenuet af de nævnte bidrag, for det tredje ikke fuldstændig opvejer den afgiftsbyrde, som påhviler de indenlandske varer, der afsættes på hjemmemarkedet, i forbindelse med, at de bringes i omsætning, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.

(jf. præmis 51 og domskonkl.)
Sag C-20/17

Sag anlagt af Vincent Pierre Oberle

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Kammergericht Berlin)

»Præjudiciel forelæggelse – retligt samarbejde i civile sager – forordning (EU) nr. 650/2012 – artikel 4 – en medlemsstats rets generelle kompetence til i arvesager at træffe afgørelse om hele arven – national lovgivning, der regulerer den internationale kompetence til udstedelse af nationale arvebeviser – europæisk arvebevis«

Sammendrag – Domstolens dom (Anden Afdeling) af 21. juni 2018

Retligt samarbejde i civile sager–kompetence, lovvalg, anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser, accept og fuldbyrdelse af officielt bekræftede dokumenter vedrørende arv og indførelse af et europæisk arvebevis–forordning nr. 650/2012–generel kompetence–anvendelsesområde–en medlemsstats lovgivning, der fastsætter, at dens retter har kompetence til at udstede nationale beviser på trods af, at den afdøde ikke havde sit sædvanlige opholdssted i denne medlemsstat–uanvendelighed

Retligt samarbejde i civile sager–kompetence, lovvalg, anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser, accept og fuldbyrdelse af officielt bekræftede dokumenter vedrørende arv og indførelse af et europæisk arvebevis–forordning nr. 650/2012–europæisk arvebevis–kompetence til at udstede beviset–artikel 64–betemmelsens genstand

Ifølge sin ordlyd fastsætter artikel 4 i forordning nr. 650/2012, at retterne i den medlemsstat, hvor den afdøde havde sit sædvanlige opholdssted på dødstidspunktet, er kompetente til at træffe afgørelse om hele arven. I denne henseende præciseres, at selv om intet i denne bestemmelses ordlyd tyder på, at anvendelsen af den generelle kompetenceregel, som denne artikel fastsætter, er betinget af, at der er tale om en arvesag, der involverer flere medlemsstater, forholder det sig dog således, at denne regel er baseret på, at der er tale om en arvesag med grænseoverskridende virkninger. Det fremgår desuden af artikel 4 i forordning nr. 650/2012, at denne bestemmelse regulerer retterne i medlemsstaternes generelle kompetence, mens fordelingen af kompetence på nationalt niveau fastsættes ifølge de nationale regler, jf. denne forordnings artikel 2. (jf. præmis 34-36)

Jf. afgørelsens tekst. (jf. præmis 43 og 44)

Som generaladvokaten har anført i punkt 90 i forslaget til afgørelse, tilvejebringer det europæiske arvebevis, som blev indført ved forordning nr. 650/2012, en selvstændig retlig ordning, der er oprettet ved bestemmelserne i denne forordnings kapitel VI. I denne sammenhæng har nævnte forordnings artikel 64 til formål at præcisere, at både retterne og visse andre myndigheder er kompetente til at udstede et sådan arvebevis, samtidig med at det med en henvisning til de i samme forordnings artikel 4, 7, 10 og 11 indeholdte kompetenceregler tydeliggøres, i hvilken medlemsstat en sådan udstedelse skal gennemføres. (jf. præmis 46)
Artikel 20, stk. 2, i Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 af 22. december 2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område skal fortolkes således, at den i en situation som den i hovedsagen omhandlede giver arbejdsgiveren ret til – ved den ret, hvor en arbejdstager forskriftsmæssigt har anlagt sag om hovedkravet – at fremsætte et modkrav, der støttes på en aftale om overdragelse af et tilgodehavende indgået mellem arbejdsgiveren og tilgodehavendets oprindelige indehaver på et senere tidspunkt end tidspunktet for anlæggelsen af sagen om dette hovedkrav.

Hvad angår modkrav er reglen i artikel 6, nr. 3), i forordning nr. 44/2001 blevet indsat i forordningens artikel 20, stk. 2 (dom af 22.5.2008, Glaxosmithkline og Laboratoires Glaxosmithkline, C-462/06, EU:C:2008:299, præmis 22). Når dette er sagt, fremgår det af selve ordlyden af artikel 20, stk. 2, i forordning nr. 44/2001, at arbejdstagerens anvendelse af kompetenceregler, der er gunstigere for denne parts interesser, ikke berører retten til at fremsætte modkrav ved den ret, der behandler hovedkravet. Det følger heraf, at så længe arbejdstagerens valg af rette værneting til behandlingen af dennes krav respekteres, er formålet om fortrinsbehandling af denne arbejdstager opnået, og der er ikke grundlag for at begrænse muligheden for at behandle dette krav sammen med et modkrav som omhandlet i artikel 20, stk. 2, i forordning nr. 44/2001.

Eftersom den ret, der behandler arbejdstagerens hovedkrav, ikke på forhånd var kendt af arbejdsgiveren, kan det forhold, at denne arbejdsgiver først har erhvervet de tilgodehavender, hvorpå modkravet støttes, efter at sagen blev indbragt for denne ret, endelig ikke have betydning.

(jf. præmis 26-28, 33 og 34 samt domskonkl.)