Med henblik på at fastslå, om der foreligger en situation med litispendens, fremgår det af artikel 19, stk. 1, i forordning nr. 2201/2003 om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar og om ophævelse af forordning nr. 1347/2000, at det på ægteskabsområdet ikke er en betingelse, at de krav, der er fremsat for retter i forskellige medlemsstater, skal have samme genstand og hvile på samme grundlag. Selv om kravene skal omhandle de samme parter, kan de have forskellige genstande, forudsat at de vedrører skilsmisse, separation eller omstødelse af ægteskab. Denne fortolkning underbygges, når forordningens artikel 19, stk. 1, sammenholdes med samme artikels stk. 2, idet det heraf fremgår, at det alene er stk. 2 vedrørende søgsmål om forældreansvar over for et barn, hvis anvendelse er undergivet en betingelse om, at de anlagte sager skal have samme genstand og hvile på samme grundlag. Der kan følgelig foreligge en situation med litispendens, når der er anlagt dels en separationssag, dels en skilsmissesag for retterne i forskellige medlemsstater, eller når der for begge retter er anlagt skilsmissesager.

Når der er anlagt dels en separationssag, dels en skilsmissesag for retterne i forskellige medlemsstater, eller når der for begge retter er anlagt skilsmissesager, og såfremt der er tale om de samme parter, er det tilstrækkeligt, for at kompetencen for den ret, ved hvilken en sag først er anlagt, er fastslået som omhandlet i artikel 19, stk. 1, i forordning nr. 2201/2003 om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar og om ophævelse af forordning nr. 1347/2000, at den ret, ved hvilken sagen først er anlagt, ikke på embeds vegne har erklæret sig inkompetent, og at ingen parter har anfægtet rettens kompetence før eller frem til tidspunktet for den stillingtagen, der efter national ret anses for det første materielle forsvar fremført for denne ret.

Artikel 19, stk. 1 og 3, i forordning nr. 2201/2003 om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar og om ophævelse af forordning nr. 1347/2000 skal for så vidt angår separations- og skilsmissesager, der er indledt mellem de samme parter for retter i to medlemsstater, fortolkes således, at i en situation, hvor sagen for den ret, ved hvilken der først er anlagt sag i den første medlemsstat, er bortfaldet, efter at den anden sag blev anlagt ved en ret i den anden medlemsstat, er kriterierne for litispendens ikke længere opfyldt, og derfor skal kompetencen for den ret, ved hvilken der først er anlagt sag, anses for ikke at være fastslået.

For at der foreligger en situation med litispendens, skal der således være tale om, at disse sager verserer samtidig for retterne i forskellige medlemsstater. Når der er blevet anlagt to sager for retterne i forskellige medlemsstater, vil risikoen for uforenelige afgørelser forsvinde i et tilfælde, hvor den ene af disse sager bortfalder, og dermed forsvinder også situationen med litispendens som omhandlet i forordningens artikel 19. Heraf følger, at selv om det måtte antages, at kompetencen for den ret, ved hvilken sagen først er anlagt, blev fastslået under den første sag, findes situationen med litispendens ikke længere, og kompetencen er følgelig ikke fastslået. I denne situation bliver den ret, ved hvilken sagen dernæst blev anlagt, på tidspunktet for nævnte bortfald til den ret, ved hvilken sagen først er anlagt.

Den adfærd, som sagsøgeren i den første sag har udvist, bl.a. dennes eventuelt manglende rettidige omhu, er under sådanne omstændigheder ikke relevant med henblik på at fastlægge, om kompetencen for den ret, ved hvilken der først er anlagt sag, er fastslået. Den omstændighed, at der er en tidsforskel mellem de omhandlede medlemsstater, hvorved det var muligt at anlægge sag ved retterne i den første medlemsstat, før det var muligt at anlægge sag ved retterne i den anden medlemsstat, og den omstændighed, at bortfaldet af sagen for den ret, ved hvilken der først var anlagt sag i den første medlemsstat, skete meget kort tid før anlæggelsen af en tredje sag ved en ret i den første medlemsstat, er heller ikke relevante.

(jf. præmis 37, 38 og 43-47 samt domskonkl.)