Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Fri udveksling af tjenesteydelser – traktatens bestemmelser – anvendelsesområde – hasardspil

(Art. 49 EF)

2. Fri udveksling af tjenesteydelser – restriktioner – hasardspil

(Art. 49 EF)

3. Fri udveksling af tjenesteydelser – restriktioner – hasardspil

(Art. 49 EF)

4. Fri udveksling af tjenesteydelser – restriktioner – hasardspil

(Art. 49 EF)

Sammendrag

1. Artikel 49 EF skal fortolkes således, at et foretagende, som ønsker via internettet at udbyde sportsvæddemål i en anden medlemsstat end den, hvor det er etableret, ikke ophører med at være omfattet af anvendelsesområdet for nævnte bestemmelse, alene fordi nævnte foretagende ikke råder over en tilladelse til at udbyde sådanne væddemål til personer, der befinder sig i den medlemsstat, på hvis område det er etableret, men udelukkende råder over en tilladelse til at udbyde disse tjenesteydelser til personer, som befinder sig uden for dette område.

Den ret, som en erhvervsdrivende etableret i en medlemsstat i henhold til artikel 49 EF har til at udbyde tjenesteydelser i en anden medlemsstat, er således ikke underlagt en betingelse om, at nævnte erhvervsdrivende også udbyder sådanne tjenesteydelser i den medlemsstat, hvor vedkommende er etableret. Denne bestemmelse kræver herved kun, at tjenesteyderen er etableret i en anden medlemsstat end den, som modtageren er etableret i.

(jf. præmis 43 og 52 samt domskonkl. 1)

2. Artikel 49 EF skal fortolkes således, at når der er blevet indført et offentligt regionalt monopol på sportsvæddemål og lotterier, som forfølger et formål om at forhindre incitamenter til overdrevent forbrug i tilknytning til spillevirksomhed og at bekæmpe ludomani, og den nationale ret på en gang har konstateret,

- at driften af andre former for hasardspil er tilladt for private foretagender, som er i besiddelse af en tilladelse, og

- at de kompetente myndigheder med hensyn til andre former for hasardspil, som ikke er omfattet af nævnte monopol, og som desuden har et større risikopotentiale for ludomani end de spil, som er underlagt monopolet, fører en ekspansiv politik med hensyn til udbuddet, som udvikler og stimulerer spillevirksomhed, navnlig med henblik på at maksimere indtægterne fra denne,

kan den nævnte nationale ret med rette anse, at et sådant monopol ikke er egnet til at sikre virkeliggørelsen af det mål, med henblik på hvilket det er blevet indført, ved at bidrage til at reducere spillemulighederne og begrænse aktiviteterne på dette område på en sammenhængende og systematisk måde.

Den omstændighed, at de hasardspil, som er omfattet af nævnte monopol, og disse andre hasardspil for førstnævntes vedkommende henhører under de regionale myndigheders kompetence og for sidstnævntes vedkommende henhører under forbundsmyndighedernes kompetence, er herved uden betydning. Disse forskellige myndigheder skal således sammen opfylde den forpligtelse, som påhviler den omhandlede medlemsstat til ikke at tilsidesætte artikel 49 EF.

(jf. præmis 70 og 71 samt domskonkl. 2)

3. Artikel 49 EF skal fortolkes således, at når der i en medlemsstat er indført en ordning med forudgående administrativ tilladelse med hensyn til udbuddet af visse former for hasardspil, kan en sådan ordning, som fraviger den frie udveksling af tjenesteydelser som sikret ved nævnte bestemmelse, kun opfylde de betingelser, der følger af denne, hvis den bygger på objektive kriterier, der ikke er udtryk for forskelsbehandling, og på forinden kendte forhold, således at den lægger en ramme for myndighedernes skønsudøvelse, der dermed ikke bliver udtryk for vilkårlighed. Desuden skal enhver person, som rammes af en restriktiv foranstaltning, der er baseret på en sådan fravigelse, have adgang til en effektiv domstolsprøvelse.

Det tilkommer således hver medlemsstat inden for rammerne af de legitime mål, som den forfølger, at vurdere, om det er nødvendigt helt eller delvist at forbyde hasardspilvirksomhed, eller blot at begrænse den og med henblik herpå at fastsætte mere eller mindre strenge kontrolforanstaltninger. Det følger heraf, at hvis en medlemsstat forfølger et mål, som består i at reducere spillemulighederne, er det i princippet tilladt for den at indføre en tilladelsesordning og herved at fastsætte restriktioner med hensyn til antallet af tilladte erhvervsdrivende. Den skønsbeføjelse, som medlemsstaterne råder over med hensyn til at begrænse udbuddet af hasardspil, fritager dem imidlertid ikke for at sikre sig, at de restriktioner, som de indfører, opfylder de betingelser, der fremgår af Domstolens praksis, navnlig hvad angår deres forholdsmæssighed. Når der i en medlemsstat er indført en tilladelsesordning, der forfølger legitime hensyn, kan denne tilladelsesordning ikke begrunde, at de nationale myndigheder træffer skønsmæssige afgørelser, som kan føre til, at EU-rettens bestemmelser – herunder særligt en grundlæggende frihed som den, der er sikret ved artikel 49 EF – mister deres effektive virkning.

(jf. præmis 83-86 og 90 samt domskonkl. 3)

4. Artikel 49 EF skal fortolkes således, at en national lovgivning, som forbyder foranstaltning og formidling af hasardspil på internettet med henblik på at forhindre overdrevent forbrug i tilknytning til spillevirksomhed, at bekæmpe ludomani og at beskytte unge mennesker, i princippet kan anses for egnet til at virkeliggøre sådanne legitime mål, selv om udbuddet af sådanne spil via mere traditionelle kanaler fortsat er tilladt. De forhold, som særligt kendetegner hasardspil via internettet, kan således vise sig at udgøre en kilde til risici af en anden art og af større betydning hvad angår forbrugerbeskyttelse og navnlig beskyttelse af unge mennesker og personer med en særlig tilbøjelighed til spil, eller som kan udvikle en sådan tilbøjelighed, sammenlignet med de traditionelle markeder for sådanne spil. Foruden den manglende direkte kontakt mellem forbrugeren og den erhvervsdrivende udgør den nemme og konstante adgang til spil udbudt på internettet og det potentielt omfattende omfang og den høje hyppighed af et sådant internationalt udbud i et miljø, som desuden er kendetegnet ved spillerens isolation og anonymitet og en mangel på social kontrol, faktorer, som kan favorisere udviklingen af ludomani og overdrevent forbrug i tilknytning til spillevirksomhed og derfor øge de hermed forbundne negative sociale og moralske konsekvenser.

Den omstændighed, at et sådant forbud er ledsaget af en nøje afgrænset overgangsforanstaltning, som er begrænset til et år, og som udelukkende tilsigter at gøre det muligt for visse erhvervsdrivende, som indtil da lovligt har udbudt lotterier via internettet, at omdanne deres virksomhed efter ikrafttrædelsen af forbuddet, som rammer deres oprindelige virksomhed, bevirker ikke, at det nævnte forbud ikke er egnet til at virkeliggøre sådanne mål. Under disse omstændigheder kan en sådan foranstaltning ikke påvirke sammenhængen i foranstaltningen vedrørende forbud mod udbud af hasardspil på internettet og dens egnethed til at nå de legitime mål, som den forfølger.

(jf. præmis 103, 108, 110 og 111 samt domskonkl. 4)