Domstolens Dom (Femte Afdeling) af 1. juli 1999. - Spyridoula Celia Alexopoulou mod Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber. - Appel - Sagen fundet åbenbart ugrundet eller åbenbart uegnet til realitetsbehandling - Tjenestemænd - Indplacering i lønklasse. - Sag C-155/98 P.



Samling af Afgørelser 1999 side I-04069



Sammendrag

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

1 Retspleje - afgoerelse ved begrundet kendelse - betingelser - sagen aabenbart ugrundet eller aabenbart, at sagen maa afvises - modstrid med Domstolens faste praksis

(Rettens procesreglement, art. 111)

2 Tjenestemaend - ansaettelse - indplacering i loenklasse - udnaevnelse i den hoejeste loenklasse i stillingsgruppen - ansaettelsesmyndighedens skoen - ret til at blive udnaevnt i den hoejeste loenklasse i stillingsgruppen - foreligger ikke

(Tjenestemandsvedtaegten, art. 31, stk. 2)

3 Tjenestemaend - ansaettelse - indplacering i loenklasse - udnaevnelse i den hoejeste loenklasse i stillingsgruppen - undtagelse i forhold til de almindelige regler om indplacering

(Tjenestemandsvedtaegten, art. 5 og art. 31, stk. 2; bilag I)

Sammendrag

1 I artikel 111 i Rettens procesreglement er det fastsat, at saafremt det er aabenbart, at sagen maa afvises, eller sagen er aabenbart ugrundet, kan Retten uden at fortsaette sagens behandling traeffe afgoerelse ved begrundet kendelse. Da appellantens argumentation var i aabenbar strid med Domstolens faste praksis, har Retten med foeje fastslaaet, at sagen var aabenbart ugrundet som omhandlet i procesreglementets artikel 111.

2 Ansaettelsesmyndigheden har med hensyn til indplacering i loenklasse et vidt skoen, bl.a. ved vurderingen af de tidligere faglige erfaringer for en person, der ansaettes som tjenestemand. En bestemt faglig erfaring kan herefter ikke give den, der har den, ret til at blive udnaevnt i den hoejeste loenklasse inden for den paagaeldende stillingsgruppe.

3 Administrationens mulighed for at udnaevne en nyansat tjenestemand i den hoejeste loenklasse i den laveste og mellemste stillingsgruppe skal vaere en undtagelse fra de almindelige indplaceringsregler. Grunden til, at der er tale om en undtagelse, er, at den kompetente myndighed skal forene brugen af den kompetence, som er givet den ved vedtaegtens artikel 31, stk. 2, med overholdelsen af de krav, som foelger af begrebet stillingsgruppe i henhold til artikel 5 og bilag I til vedtaegten.

Dommens præmisser

1 Ved appelskrift indleveret til Domstolens Justitskontor den 21. april 1998 har Spyridoula Celia Alexopoulou i medfoer af artikel 49 i EF-statutten for Domstolen og de tilsvarende bestemmelser i EKSF- og Euratom-statutten for Domstolen ivaerksat appel af den af Retten i Foerste Instans afsagte kendelse af 13. februar 1998 i sag T-195/96, Alexopoulou mod Kommissionen (Sml. Pers. I-A. s. 51, og II, s. 117, herefter »den appellerede kendelse«), for saa vidt som Retten fastslog, at sagen var aabenbart ugrundet, eller at den aabenbart maatte afvises. For Retten havde appellanten dels nedlagt paastand om annullation af for det foerste Kommissionens afgoerelse af 8. januar 1996 om at indplacere hende i loenklasse A7, loentrin 5, og dermed om stiltiende at afslaa at indplacere hende i loenklasse A6, og for det andet af Kommissionens afgoerelse af 28. august 1996 om afvisning af hendes klage over denne afgoerelse, dels kraevet erstatning for det oekonomiske tab, hun haevdede at have lidt.

2 Det fremgaar af den appellerede kendelse, at appellanten blev ansat af Kommissionen den 16. marts 1989 som midlertidigt ansat i loenklasse A7, loentrin 1. Efter at have bestaaet en intern udvaelgelsesproeve blev hun udnaevnt til tjenestemand paa proeve som fuldmaegtig og indplaceret i loenklasse A7, loentrin 5. Appellanten anlagde sag til proevelse af afgoerelsen om udnaevnelse, for saa vidt som den vedroerte hendes indplacering i loenklasse, idet hun efter sin egen opfattelse burde have vaeret indplaceret i loenklasse A6.

3 Denne afgoerelse annullerede Retten ved dom af 5. oktober 1995 (sag T-17/95, Alexopoulou mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A, s.-227, og II, s. 683, herefter »Alexopoulou I-dommen«). Retten fastslog, at ansaettelsesmyndigheden i saerlige tilfaelde, f.eks. naar en ansoeger har ganske usaedvanlige kvalifikationer, er forpligtet til at foretage en konkret vurdering af, om artikel 31, stk. 2, i vedtaegten for tjenestemaend i De Europaeiske Faellesskaber (herefter »vedtaegten«) eventuelt boer bringes i anvendelse.

4 Som hjemmel for ikke at udnaevne appellanten i den hoejeste loenklasse havde Kommissionen alene henholdt sig til sin beslutning af 1. september 1983, i hvilken den havde givet afkald paa den skoensmaessige befoejelse, den er tillagt i henhold til vedtaegtens artikel 31, stk. 2.

5 Som foelge af denne dom tog Kommissionen appellantens vedtaegtsmaessige stilling op til fornyet overvejelse og indplacerede hende ved afgoerelse af 8. januar 1996 i loenklasse A7, loentrin 5.

6 Kommissionen afviste appellantens klage over den naevnte afgoerelse. Appellanten anlagde derefter den 27. november 1996 sag ved Retten, som frifandt Kommissionen paa grundlag af procesreglementets artikel 111.

7 Retten bemaerkede bl.a., at det fremgaar af vedtaegtens artikel 31, stk. 2, at ansaettelsesmyndigheden havde mulighed for, men ikke pligt til at indplacere hende i den hoejeste loenklasse. Da afgoerelsen af 8. januar 1996 var truffet, efter at ansaettelsesmyndigheden havde foretaget en vurdering af, om ovennaevnte bestemmelse eventuelt skulle bringes i anvendelse over for appellanten, fandtes ansaettelsesmyndigheden ikke at have tilsidesat den paagaeldende vedtaegtsbestemmelse.

8 Appellanten har herefter ivaerksat naervaerende appel og til stoette herfor fremfoert fire anbringender. Med det foerste anbringende har hun gjort gaeldende, at den appellerede kendelse ikke er begrundet, og at Retten har tilsidesat procesreglementets artikel 111, med det andet, at vedtaegtens artikel 31 er tilsidesat, med det tredje, at Retten har tilsidesat sin forpligtelse til at udoeve sin proevelsesret over for ansaettelsesmyndigheden, og med det fjerde, at princippet om beskyttelse af den berettigede forventning og artikel 48 i Rettens procesreglement er tilsidesat.

Det foerste anbringende

9 Med det foerste anbringende har appellanten gjort gaeldende, at den appellerede kendelse ikke er begrundet, og at Retten har tilsidesat procesreglementets artikel 111. Anbringendet bestaar af fire led. Med det foerste led har appellanten anfoert, at Retten ikke har begrundet, at det var aabenbart, at sagen var uden retligt grundlag, eller at den maatte afvises.

10 Heroverfor har Kommissionen anfoert, at Retten har anvendt procesreglementets artikel 111 korrekt, idet den sammenlignede appellantens argumenter med den foreliggende retspraksis og heraf udledte, at argumenterne var »aabenbart« ugrundede, idet de klart var i strid med denne retspraksis.

11 Hertil bemaerkes, at det i artikel 111 i Rettens procesreglement er fastsat, at saafremt det er aabenbart, at sagen maa afvises, eller sagen er aabenbart ugrundet, kan Retten uden at fortsaette sagens behandling traeffe afgoerelse ved begrundet kendelse.

12 I den foreliggende sag maa det fastslaas, at appellantens argumentation er baseret paa, at hun som foelge af sine helt usaedvanlige kvalifikationer havde ret til at blive udnaevnt i den hoejeste loenklasse.

13 Denne argumentation er imidlertid i aabenbar strid med Domstolens faste praksis, hvorefter ansaettelsesmyndigheden med hensyn til indplacering i loenklasse har et vidt skoen, bl.a. ved vurderingen af de tidligere faglige erfaringer for en person, der ansaettes som tjenestemand (jf. i samme retning dom af 11.7.1985, forenede sager 66/83, 67/83 og 68/83 samt 136/83-140/83, Hattet m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 2459, praemis 28, af 5.10.1988, forenede sager 314/86 og 315/86, De Szy-Tarisse og Feyaerts mod Kommissionen, Sml. s. 6013, praemis 26, og af 29.6.1994, sag C-298/93 P, Klinke mod Domstolen, Sml. I, s. 3009, praemis 15; se ogsaa Alexopoulou I-dommen, praemis 19).

14 En bestemt faglig erfaring kan herefter ikke give den, der har den, ret til at blive udnaevnt i den hoejeste loenklasse inden for den paagaeldende stillingsgruppe (jf. dommen i sagen Klinke mod Domstolen, praemis 30, Alexopoulou I-dommen, praemis 20, og Rettens dom af 5.11.1997, sag T-12/97, Barnett mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A. s. 313, og II, s. 863, praemis 50).

15 Retten findes herefter med foeje at have fastslaaet, at sagen var aabenbart ugrundet som omhandlet i procesreglementets artikel 111.

16 Med det foerste anbringendes andet led har appellanten anfoert, at den appellerede kendelse er behaeftet med en begrundelsesmangel, idet Retten i praemis 57 ikke har anfoert, om det var aabenbart, at sagen var ugrundet, eller om den aabenbart maatte afvises. Retten har saaledes ifoelge appellanten givet en modstridende begrundelse, hvilket er det samme som en manglende begrundelse.

17 Kommissionen har bestridt, at appellanten har retlig interesse i at fremfoere dette anbringende, idet den appellerede kendelses konklusion under alle omstaendigheder forbliver den samme. Kommissionen har i oevrigt praeciseret, at selv en hurtig gennemlaesning af den appellerede kendelse viser, at den alternative formulering i praemis 57 omhandler de to synspunkter, der var fremfoert med hensyn til forskellige dele af sagen.

18 Det maa vedroerende dette punkt fastslaas, at den appellerede kendelses praemis 57 er en sammenfatning af alle Rettens konklusioner med hensyn til appellantens forskellige paastande, anbringender og led af anbringender.

19 I den appellerede kendelses praemis 44 og 46 fastslog Retten saaledes, at paastanden om annullation af afgoerelsen af 8. januar 1996 var aabenbart ugrundet, i praemis 50, at det var aabenbart, at paastanden om annullation af afgoerelsen af 28. august 1996 maatte afvises, og i praemis 56, at erstatningspaastanden var aabenbart ugrundet.

20 Det er saaledes med foeje, at Retten i praemis 57 med en tilstraekkelig og ikke indbyrdes modstridende begrundelse konkluderede, at sagen var aabenbart ugrundet, eller at det var aabenbart, at den maatte afvises.

21 Med det foerste anbringendes tredje led har appellanten anfoert, at generaladvokaten ikke var blevet hoert, hvilket er i strid med artikel 111 i Rettens procesreglement. Appellanten frafaldt imidlertid dette anbringende under retsmoedet, og det er derfor ufornoedent at tage stilling til det.

22 Med anbringendets fjerde led har appellanten anfoert, at Retten i den appellerede kendelses praemis 43 har sammenblandet bestemmelserne om indplacering af en tjenestemand med bestemmelserne om forfremmelse, selv om grundlaget for de paagaeldende bestemmelser er forskelligt.

23 Kommissionen har anfoert, at appellanten har anlagt en ukorrekt fortolkning af den appellerede kendelses praemis 43, idet henvisningen til bestemmelserne om forfremmelse kun er sket med henblik paa en analog belysning af de principper, der er gaeldende med hensyn til indplacering.

24 Hertil bemaerkes, at Rettens raesonnement er baseret paa den i naervaerende doms praemis 14 omtalte faste retspraksis, hvorefter en bestemt faglig erfaring ikke kan give den, der har den, ret til at blive udnaevnt i den hoejeste loenklasse i den paagaeldende stillingsgruppe.

25 Retten praeciserede saaledes i den appellerede kendelses praemis 36, at ansaettelsesmyndigheden ikke er forpligtet til at anvende vedtaegtens artikel 31, stk. 2, selv naar der er tale om en ansoeger med helt usaedvanlige kvalifikationer. Retten tilfoejede i praemis 38, at naar ansaettelsesmyndigheden faktisk har foretaget en konkret vurdering af en persons kvalifikationer og faglige erfaring i relation til kriterierne i vedtaegtens artikel 31, kan ansaettelsesmyndigheden, medmindre andet foelger af de betingelser med hensyn til indplacering, ansaettelsesmyndigheden maatte have fastsat i stillingsopslaget, frit, under hensyntagen til tjenestens interesse, traeffe afgoerelse om, hvorvidt det findes berettiget at indplacere den paagaeldende i den hoejeste loenklasse.

26 Det var saaledes paa grundlag af en argumentation baseret paa de gaeldende principper med hensyn til indplacering, at Retten i den appellerede kendelses praemis 43 kunne konkludere, at selv om nyansatte tjenestemaend opfylder betingelserne for at kunne indplaceres i den hoejeste loenklasse i stillingsgruppen, har de ikke af den grund en individuel ret til en saadan indplacering.

27 Retten fandt det relevant at supplere sin argumentation med en analogisk henvisning til de principper, der finder anvendelse med hensyn til forfremmelse. Dette kan der ikke rejses kritik af, eftersom ansaettelsesmyndigheden baade med hensyn til forfremmelse og med hensyn til indplacering i den hoejeste loenklasse har et vidt skoen, hvoraf foelger, at tjenestemaend, som kan forfremmes, og nyansatte tjenestemaend ikke har en individuel ret til at blive omfattet af de vedtaegtsbestemmelser, de paaberaaber sig.

28 Det foelger af det anfoerte, at det foerste anbringende maa forkastes.

Det andet anbringende

29 Med det andet anbringende har appellanten gjort gaeldende, at Retten har tilsidesat vedtaegtens artikel 31. Appellanten har naermere anfoert, at Retten i den appellerede kendelses praemis 37 indfortolkede en dobbelt betingelse i vedtaegtens artikel 31, som bestemmelsen ikke indeholder, nemlig at den kan bringes i anvendelse undtagelsesvis og for en saerlig kvalificeret ansoeger.

30 Kommissionen har paapeget, at Retten i Alexopoulou I-dommen fastslog, at vedtaegtens artikel 31, stk. 2, er en undtagelsesbestemmelse og saaledes en helt saerlig bestemmelse, og at dens anvendelse navnlig vedroerte saerligt kvalificerede ansoegere.

31 I den appellerede kendelses praemis 37 fastslog Retten, at formaalet med vedtaegtens artikel 31, stk. 2, bl.a. er, at en institution som arbejdsgiver skal have mulighed for at rekruttere en person, der paa grund af forholdene paa arbejdsmarkedet kunne taenkes at faa en raekke tilbud fra andre mulige arbejdsgivere, og som institutionen derfor risikerer at gaa glip af, og at bestemmelsen hjemler Kommissionen mulighed for, at den undtagelsesvis kan tilbyde en saerlig kvalificeret ansoeger bedre vilkaar med henblik paa at sikre sig hans arbejdskraft.

32 Den omstaendighed, at muligheden for at anvende vedtaegtens artikel 31, stk. 2, skal vaere en undtagelse, er ikke en ny omstaendighed i forhold til tidligere retspraksis, hvorefter administrationens mulighed for at udnaevne en nyansat tjenestemand i den hoejeste loenklasse i den laveste og mellemste stillingsgruppe skal vaere en undtagelse fra de almindelige indplaceringsregler (jf. Domstolens dom af 6.6.1985, sag 146/84, De Santis mod Revisionsretten, Sml. s. 1723, praemis 9; se ogsaa Rettens dom af 7.5.1991, sag T-18/90, Jongen mod Kommissionen, Sml. II, s. 187, praemis 12, og Alexopoulou I-dommen, praemis 20).

33 Grunden til, at der er tale om en undtagelse, er, at den kompetente myndighed skal forene brugen af den kompetence, som er givet den ved artikel 31, stk. 2, med overholdelsen af de krav, som foelger af begrebet stillingsgruppe i henhold til vedtaegtens artikel 5 og dens bilag I (jf. dommen i sagen De Santis mod Revisionsretten, praemis 9, og Alexopoulou I-dommen, praemis 20).

34 For saa vidt angaar den paastaaede betingelse om, at der skal vaere tale om en saerlig kvalificeret ansoeger, maa det fastslaas, at appellanten har udledt den paa grundlag af en ufuldstaendig fortolkning af den appellerede kendelses praemis 37, hvori Retten foerst bemaerkede, at formaalet med vedtaegtens artikel 31, stk. 2, bl.a. er, at en institution som arbejdsgiver skal have mulighed for at rekruttere en person, der paa grund af forholdene paa arbejdsmarkedet kunne taenkes at faa en raekke tilbud fra andre mulige arbejdsgivere, og som institutionen derfor risikerer at gaa glip af.

35 Et saadant synspunkt, som blot er en beskrivelse af et af formaalene med vedtaegtens artikel 31, stk. 2, tilfoejer ikke en yderligere betingelse for anvendelsen af denne bestemmelse.

36 Naar Retten i den appellerede kendelses praemis 37 fastslog, at Kommissionen undtagelsesvis og med hensyn til en saerligt kvalificeret ansoeger kan bringe vedtaegtens artikel 31, stk. 2, i anvendelse, efter at Retten foerst havde bemaerket, at den naevnte bestemmelse navnlig har til formaal, at en institution som arbejdsgiver skal have mulighed for at rekruttere en person, der paa grund af forholdene paa arbejdsmarkedet kan taenkes at faa en raekke tilbud fra andre mulige arbejdsgivere, og som institutionen derfor risikerer at gaa glip af, har Retten saaledes anvendt vedtaegtens artikel 31, stk. 2, korrekt.

37 Det andet anbringende til stoette for appellen maa derfor ligeledes forkastes.

Det tredje anbringende

38 Med det tredje anbringende har appellanten gjort gaeldende, at Retten har tilsidesat sin forpligtelse til at udoeve sin proevelsesret over for ansaettelsesmyndigheden, og at Retten ikke har undersoegt, om ansaettelsesmyndigheden havde lagt ukorrekte eller ufuldstaendige faktiske oplysninger til grund for sin afgoerelse, idet Retten ikke har fastslaaet, om GD IX, som var kompetent til at traeffe en afgoerelse om indplacering, havde hoert GD V, dvs. det generaldirektorat, hvor appellanten arbejdede.

39 Kommissionen har bestridt, at dette anbringende kan paakendes i realiteten, idet det for foerste gang er fremfoert for Domstolen. Kommissionen har paapeget, at appellanten ikke har praeciseret, paa hvilken maade den manglende hoering af den tjenestegren, hvor hun arbejdede, kunne have haft betydning for den afgoerelse, hun har anfaegtet.

40 Hertil bemaerkes, at det fremgaar af de sagsakter, Retten har oversendt til Domstolen, at appellanten hverken i den staevning eller i den replik, hun indleverede til Retten, fremfoerte dette klagepunkt til stoette for hendes anbringende om, at ansaettelsesmyndigheden havde anlagt et aabenbart urigtigt skoen.

41 Det maa herved bemaerkes, at en parts adgang til foerst for Domstolen at fremfoere et anbringende, der ikke er blevet fremfoert for Retten, er ensbetydende med en adgang til at forelaegge Domstolen - der har en begraenset kompetence i appelsager - en mere omfattende tvist end den, der blev forelagt Retten.

42 Dette anbringende maa saaledes afvises.

Det fjerde anbringende

43 Med det fjerde anbringende har appellanten anfoert, at Retten har tilsidesat princippet om beskyttelse af den berettigede forventning (foerste led) og artikel 48 i Rettens procesreglement (andet og tredje led).

44 Med anbringendets foerste led har appellanten anfoert, at Retten har tilsidesat princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, idet den anmodede hende om at fremkomme med sine bemaerkninger til et dokument, den havde tilsendt hende, men imidlertid ikke tog de paagaeldende bemaerkninger i betragtning.

45 Det boer i den forbindelse oplyses, at Rettens justitssekretaer ved skrivelse af 11. november 1997 fremsendte et eksemplar af dommen i ovennaevnte sag, Barnett mod Kommissionen, til appellanten og anmodede hende om at fremkomme med sine bemaerkninger til »sagens fortsatte behandling i lyset af den naevnte dom«.

46 Det fremgaar klart af formuleringen af den naevnte skrivelse, at appellanten blev anmodet om at fremkomme med sine bemaerkninger, ikke med hensyn til indholdet af den dom, hun havde faaet tilsendt, men til, hvorledes behandlingen af den sag, hun selv havde anlagt ved Retten, efter hendes opfattelse skulle fortsaettes.

47 Den naevnte skrivelse fra Rettens justitssekretaer findes herefter ikke paa nogen maade at have kunnet kraenke appellantens berettigede forventning med hensyn til muligheden for at afgive indlaeg, der ikke har hjemmel i procesreglementet.

48 Med anbringendets andet led har appellanten anfoert, at artikel 48, stk. 1, og artikel 48, stk. 2, foerste og andet afsnit, i Rettens procesreglement er tilsidesat. Ifoelge appellanten havde Retten ikke sat sig ind i hendes bemaerkninger, som indeholdt nye anbringender, der var stoettet paa faktiske og retlige omstaendigheder, der var kommet frem under sagens behandling (nemlig dommen i sagen Barnett mod Kommissionen), og den havde saaledes fejlagtigt undladt at bringe de paagaeldende bestemmelser i anvendelse.

49 Ifoelge Kommissionen kan en dom ikke betragtes som en ny faktisk omstaendighed, og den kan ikke begrunde, at bestemmelsen om, at der undtagelsesvis kan fremsaettes nye anbringender under sagens behandling, bringes i anvendelse.

50 Artikel 48, stk. 1, og artikel 48, stk. 2, foerste og andet afsnit, i Rettens procesreglement har foelgende ordlyd:

»1. Parterne kan i replikken og duplikken anfoere yderligere beviser til stoette for deres anbringender. Parterne skal begrunde, hvorfor beviserne foerst paaberaabes paa dette tidspunkt.

2. Nye anbringender maa ikke fremsaettes under sagens behandling, medmindre de stoettes paa retlige eller faktiske omstaendigheder, som er kommet frem under retsforhandlingerne.

Fremsaetter en part under retsforhandlingerne nye anbringender, jf. foerste afsnit, kan retsformanden, naar de saedvanlige procesfrister er udloebet, paa grundlag af en rapport fra den refererende dommer, og efter at generaladvokaten er hoert, give den anden part en frist til at svare herpaa.«

51 Det maa i den forbindelse fastslaas, at de bemaerkninger, appellanten er fremkommet med vedroerende dommen i sagen Barnett mod Kommissionen, ikke paa noget tidspunkt af hende selv er blevet betegnet som et nyt anbringende som omhandlet i artikel 48, stk. 2, i Rettens procesreglement, og at appellanten ikke har paaberaabt sig denne bestemmelse til stoette for at afgive indlaeg, der ikke har hjemmel i procesreglementet. Tvaertimod hedder det i begyndelsen af afsnittet »Indledende bemaerkninger« i det indleverede dokument: »Anna Barnett har ikke fremfoert de samme retlige anbringender som Spyridoula Alexopoulou ... Alexopoulou's bemaerkninger vil derfor alene omhandle en sammenligning af de faktiske omstaendigheder«. I indledningen til afsnittet »Konklusioner« i disse bemaerkninger hedder det: »Med den ovenfor foretagne sammenligning er det godtgjort, at appellanten konkret opfylder de kriterier, der er opstillet i Alexopoulou I-dommen af 5. oktober 1995 ... og som ifoelge Kommissionen er dem, der 'mest sandsynligt maa skulle laegges til grund' ... men hun opfylder desuden de oevrige betingelser, Kommissionen i sit forslag til fagforeningerne om, hvorledes Alexopoulou I-dommen skulle opfyldes ... opstillede som en 'helhed af omstaendigheder', og dette kumulativt.«

52 Det fremgaar umiddelbart af ovennaevnte bemaerkninger, at de ikke indeholder noget nyt anbringende som omhandlet i artikel 48, stk. 2, i Rettens procesreglement, men blot er et forsoeg paa, som supplement til de allerede indgivne indlaeg, at bevise en raekke faktiske omstaendigheder.

53 Det foelger heraf, at justitssekretaeren med rette har betragtet disse bemaerkninger som et indlaeg, der ikke er hjemlet i procesreglementet, og har meddelt, at Retten ikke vil tage dem i betragtning.

54 Med anbringendets tredje led har appellanten anfoert, at artikel 48, stk. 2, tredje afsnit, i Rettens procesreglement er tilsidesat.

55 Ifoelge appellanten traf Retten ikke afgoerelse i medfoer af procesreglementets artikel 48, stk. 2, tredje afsnit, hvori det hedder: »Afgoerelsen om, hvorvidt fremsaettelsen af det nye anbringende kan tillades, traeffes foerst ved den dom, hvorved sagens behandling afsluttes.«

56 Hertil bemaerkes, at eftersom de af appellanten fremsatte bemaerkninger, saaledes som det er anfoert i forbindelse med dette anbringendes andet led, ikke er et anbringende som omhandlet i artikel 48, stk. 2, i Rettens procesreglement, men et bevis, der er stoettet paa faktiske omstaendigheder, var det med foeje, at Retten ikke tog dem i betragtning og ikke traf afgoerelse herom i den appellerede kendelse.

57 Da ingen af leddene i det fjerde anbringende er begrundede, kan anbringendet saaledes ikke tiltraedes.

58 Appellen vil herefter vaere at forkaste i det hele.

Afgørelse om sagsomkostninger

Sagens omkostninger

59 I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, der i medfoer af artikel 118 finder tilsvarende anvendelse i appelsager, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt paastand herom. I henhold til procesreglementets artikel 70 baerer institutionerne selv deres egne omkostninger i sager anlagt af tjenestemaend. I henhold til procesreglementets artikel 122, stk. 2, finder artikel 70 ikke anvendelse ved appel, der af en tjenestemand eller en anden ansat ved en institution ivaerksaettes mod denne. Appellanten har tabt appelsagen og boer derfor betale appelsagens omkostninger.

Afgørelse

Paa grundlag af disse praemisser

udtaler og bestemmer

DOMSTOLEN

(Femte Afdeling)

1) Appellen forkastes.

2) Spyridoula Celia Alexopoulou betaler appelsagens omkostninger.