I øvrigt kan den omstændighed, at Unionens erstatningsansvar uden for kontrakt i forhold til tjenestemandens familiemedlemmer som omhandlet i tjenestemandsvedtægten er underlagt de materielle betingelser, der følger af artikel 340 TEUF, mens ansvaret i forhold til tjenestemanden er underlagt særlige regler i forhold til disse betingelser, ikke i denne forbindelse udelukke, at Personaleretten har kompetence ratione materiae i henhold til artikel 1 i bilag I til statutten for Domstolen, sammenholdt med artikel 270 TEUF og tjenestemandsvedtægtens artikel 91, stk. 1. Denne retsinstans’ kompetence ratione materiae udspringer nemlig af de begivenheder, der ligger til grund for den pågældende tvist, og ikke af retsgrundlaget for retten til erstatning.

Tilsvarende er Personaleretten kompetent ratione materiae til at træffe afgørelse i en erstatningssag anlagt af en tjenestemand mod den institution, den pågældende er tilknyttet, når tvisten hidrører fra det ansættelsesforhold, som knytter den pågældende til institutionen. Det samme gælder for en erstatningssag anlagt af enhver person, der, selv om vedkommende ikke er tjenestemand, er omfattet af tjenestemandsvedtægten på grund af de familiemæssige bånd, som denne har til en tjenestemand, når tvisten hidrører fra det ansættelsesforhold, som knytter denne tjenestemand til den pågældende institution, henset til det forhold, at artikel 1 i bilag I til statutten for Domstolen, sammenholdt med artikel 270 TEUF og tjenestemandsvedtægtens artikel 91 tillægger Personaleretten kompetence til at træffe afgørelse i enhver tvist mellem Unionen og enhver person, der er omfattet af tjenestemandsvedtægten.

Hvad angår spørgsmålet om, hvorvidt Personalerettens kompetence ratione materiae omfatter erstatningssøgsmål på grundlag af en institutions tilsidesættelse af sin forpligtelse til at sikre beskyttelsen af sine tjenestemænd, skal det bemærkes, at såvel artikel 270 TEUF som tjenestemandsvedtægtens artikel 91, der omfatter alle tvister mellem Unionen og dens ansatte, undlader at definere, hvilke retsmidler der findes i tilfælde af afslag på en administrativ klage. Således har Personaleretten, når et søgsmål vedrører lovligheden af en bebyrdende retsakt som omhandlet i vedtægtens artikel 90, kompetence til at påkende sagen uanset arten af det pågældende søgsmål i øvrigt.

En afgørelse fra Retten, der dels har fastslået, at Personaleretten kun har en speciel kompetence for så vidt angår tjenestemænd, dels har henvist en sag anlagt af en tjenestemands ydelsesberettigede pårørende til sig selv med henblik på at træffe afgørelse i sagen i sin egenskab af ret i første instans, påvirker EU-rettens ensartede anvendelse som omhandlet i artikel 62b, stk. 1, i statutten for Domstolen, idet den således fratager Personaleretten dennes oprindelige kompetence og indfører en kompetenceregel til fordel for Retten selv, hvilket kan have konsekvenser for bestemmelsen af, hvilken retsinstans der er kompetent i appelsager, og følgelig i forhold til retsinstansernes struktur inden for Domstolen.

Unionens domstolsordning, således som den for tilfældet er fastsat i EUF-traktaten, statutten for Domstolen og afgørelse 2004/752/EF om oprettelse af en ret for EU-personalesager, indeholder nemlig en præcis afgrænsning af de respektive kompetencer for Domstolens tre retsinstanser – dvs. Domstolen, Retten og Personaleretten – således at en af disse tre retsinstansers kompetence til at træffe afgørelse i et søgsmål nødvendigvis udelukker de to øvriges kompetence. De kompetenceregler for Unionens retsinstanser, der således er indeholdt i EUF-traktaten såvel som i statutten for Domstolen og dennes bilag, udgør en del af den primære lovgivning og indtager en central plads i Unionens retsorden. Overholdelsen af disse regler udgør – ud over hvad der alene vedrører EU-personalesager – et grundlæggende krav inden for rammerne af denne retsorden og er en nødvendig forudsætning for at sikre EU-rettens ensartede anvendelse.

(jf. præmis 54-58)