RETTENS DOM (Femte Afdeling)

7. marts 1996

Sag T-362/94

Jan Robert de Rijk

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Tjenestemænd — tillægssygeforsikringsordningen for tjenestemænd, der gør tjeneste uden for Fællesskabet — vilkårene for godtgørelse af udgifter i anledning af sygdom«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-365

Angående:

Påstand om annulation af en afgørelse fra Kommissionen, for så vidt der herved blev truffet bestemmelse om, at sagsøgeren ikke fuldt ud kunne få godtgjort forskellen mellem henholdsvis de udgifter i anledning af sygdom, som han havde afholdt i forbindelse med sygdom hos et barn, over for hvem han har forsørgerpligt, og ydelserne fra De Europæiske Fællesskabers institutioners fælles sygeforsikringsordning.

Udfald:

Frifindelse.

Resumé af dom

Sagsøgeren var tjenestemand i Kommissionen og tjenestegørende ved dennes delegation i Finland. I sommeren 1993 afholdt sagsøgeren en række udgifter i anledning af sygdom hos sin søn i Belgien, idet sønnen havde sædvanlig bopæl dér.

Sagsøgeren fik godtgjort disse udgifter i henhold til De Europæiske Fællesskabers institutioners fælles sygeforsikringsordning, men Kommissionen afslog at godtgøre sagsøgeren det pågældende restbeløb på grundlag af artikel 24 i bilag X til vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber (»vedtægten«).

Retlige bemærkninger

Retten bemærkede indledningsvis, at tvisten drejede sig om, hvorvidt fuld godtgørelse af udgifter i anledning af sygdom afholdt som følge af sygdom hos et barn, som en tjenestemand, der gør tjeneste uden for Fællesskabet, har forsørgerpligt over for, alene er betinget af, at tjenestemanden er tjenestegørende uden for Fællesskabet, eller om det tillige er en betingelse, at barnet har fast bopæl i tjenestemandens tjenesteland.

Retten bemærkede herefter, at det ved fortolkningen af en fællesskabsregel er nødvendigt ikke blot at tage hensyn til ordlyden, men ligeledes til den sammenhæng, hvori den indgår, og de mål, der forfølges med den ordning, som den udgør en del af (præmis 32).

Henvisning til: Domstolen, 9. november 1978, sag 140/77, Verhaaf mod Kommissionen, Sml. s. 2117, præmis 18; Domstolen, 17. november 1983, sag 292/82, Merck, Sml. s. 3781, præmis 12; Domstolen, 21. februar 1984, sag 337/82, St. Nikolaus Brennerei, Sml. s. 1051, præmis 10; Domstolen, 23. marts 1993, sag C-314/91, Weber mod Parlamentet, Sml. I, s. 1093, præmis 15.

Retten bemærkede endvidere, at spørgsmålet om, hvilken af forskellige mulige fortolkninger der er den korrekte, må vurderes på grundlag af traktatens bestemmelser samt generelle fællesskabsretlige principper, herunder navnlig proportionalitetsprincippet og princippet om forbud mod forskelsbehandling (præmis 32).

Hvad nærmere angår artikel 24 i bilag X til vedtægten bemærkede Retten, at denne bestemmelse, hvis ordlyd ikke klart angiver fællesskabslovgivers hensigt hermed, kun kan have et formål i det nøje omfang, de konkrete ulemper, der ligger til grund for indførelsen af den særlige godtgørelsesordning, måtte bestå. Den supplerende godtgørelse i henhold til bestemmelsen kunne herefter alene gælde personer, der har bopæl i et tredjeland. Hvad derimod angår udgifter i anledning af sygdom afholdt af en tjenestemand, der gør tjeneste i et tredjeland, som følge af sygdom hos en person med sædvanlig bopæl i Fællesskabet, som tjenestemanden har forsørgerpligt over for, måtte det være den almindelige ordning i henhold til vedtægtens artikel 72, der finder anvendelse, idet de ulemper, som fællesskabslovgiver må antages at have villet kompensere for, ikke består i sådanne tilfælde (præmis 34).

Den omstændighed, at fællesskabslovgiver har valgt at indføre en ordning, der uden større vanskeligheder kan administreres, idet der ikke er indført bestemmelse om, at artikel 24 i bilag X til vedtægten kun finder anvendelse i henseende til de tredjelande, hvor udgifterne i anledning af sygdom og risikoen for sygdom er højere end i Fællesskabet, kunne herved ikke ændre det ovenfor anførte med hensyn til, hvilket formål der må antages at ligge til grund for bestemmelsen (præmis 35).

Retten bemærkede herefter, at andre fortolkninger af artikel 24 i bilag X til vedtægten ville stride mod princippet om forbud mod forskelsbehandling. I tilfælde, hvor den person, der modtager behandling i anledning af sygdom, ikke er udsat for de ulemper, som er knyttet til det sted, hvor den tjenestemand, som vedkommende er forsikret i kraft af, gør tjeneste, er forholdet således for den pågældende i et tredjeland tjenestegørende tjenestemand i sygeforsikringsmæssig henseende det samme som det, der gælder en tjenestemand, som gør tjeneste i Fællesskabet, hvorfor der for førstnævnte kategori af tjenestemænd bør gælde de samme regler som dem, der gælder sidstnævnte kategori, nærmere bestemt reglerne i vedtægtens artikel 72 (præmis 36).

Rigtigheden af den angivne fortolkning kunne herved ikke antages at blive afkræftet af, at tjenestemænd, der gør tjeneste i et tredjeland, betaler et særligt bidrag for at være omfattet af tillægssygeforsikringsordningen, et bidrag, som ikke betales af tjenestemænd, der gør tjeneste i Fællesskabet. Det måtte således følge af de reale hensyn bag artikel 24 i bilag X til vedtægten, at dette særlige bidrag tjener til delvis at finansiere dækningen af de risici, der har sammenhæng med de pågældende tjenestemænds ophold i vedkommende tredjelande, og ikke til at dække de risici, der fælles for samtlige tjenestemænd (præmis 37).

Følgelig kunne artikel 2, nr. 2, i de almindelige gennemførelsesbestemmelser til artikel 24 i bilag X til vedtægten ikke antages at stride mod denne bestemmelse, hvorfor det savnede grundlag at fastslå, at artikel 2, nr. 2, er retsstridig (præmis 38).

Retten fastslog herefter afslutningsvis, at da de omtvistede udgifter i anledning af sygdom var blevet afholdt som følge af sygdom hos et barn med sædvanlig bopæl i en af Fællesskabernes medlemsstater, kunne udgifterne ikke være genstand for supplerende godtgørelse i henhold til artikel 24 i bilag X til vedtægten (præmis 39).

Konklusion:

Kommissionen frifindes.