ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
13

Sidstnævnte har iværksat kassationsappel til prøvelse af denne afgørelse ved den forelæggende ret, idet selskabet har gjort gældende, at dets virksomhed består i at oprette selskaber på egne vegne og for egen regning. Selskabet har hævdet, at eftersom det i forbindelse med oprettelsen af selskaber ikke råder over andre personers formuegoder, kan det ikke anses for en »person, der er underlagt forpligtelser« som omhandlet i § 2, stk. 1, litra h), nr. 1, i lov om bekæmpelse af hvidvaskning. Ikke blot er det egentlige formål med Corporate Companies endvidere ikke at oprette selskaber for klienter, men selv hvis det måtte blive fastslået, at selskabet udøver en lignende virksomhed, kan det ikke anses for en »person, der er underlagt forpligtelser« som omhandlet i nævnte lov, da selskabet ikke opretter disse selskaber i klientens navn eller for klientens regning, således at det ikke kan foreholdes selskabet at have handlet som stråmand for dets klienter.
16

Ved skrivelse af 19. januar 2016 meddelte disse myndigheder Kommissionen, at de ved en lovgivningsmæssig retsakt af 30. december 2015 (herefter »den lovgivningsmæssige retsakt«) havde besluttet at udsætte tvangsauktionerne over aktiverne tilhørende United Textiles i en periode på seks måneder fra datoen for denne retsakts offentliggørelse i Den Hellenske Republiks statstidende med henblik på at foretage en nøjere undersøgelse af muligheden for at genoptage United Textiles’ aktiviteter inden for de bredere rammer af politikken om genoptagelse af den græske industri og sikring af arbejdspladser. De nævnte myndigheder anførte ligeledes, at de under alle omstændigheder påtænkte at tage hensyn til Kommissionens meddelelse med titlen »Mod en effektiv gennemførelse af Kommissionens beslutninger, som pålægger en medlemsstat at tilbagesøge ulovlig og uforenelig statsstøtte« (EUT 2007, C 272, s. 4).
57

I denne sammenhæng bemærkes, at beskyttelsen af den grundlæggende ret til respekt for privatlivets fred bl.a. indebærer, at enhver fysisk person skal kunne have sikkerhed for, at personoplysningerne om den pågældende er korrekte og behandles lovligt. Som det fremgår af 41. betragtning til direktiv 95/46, er det med henblik på at kunne foretage den fornødne kontrol, at den registrerede i medfør af direktivets artikel 12, litra a), har ret til indsigt i de oplysninger om sig selv, som gøres til genstand for behandling. Denne ret til indsigt er bl.a. nødvendig for at gøre det muligt for den registrerede i givet fald at udvirke, at den registeransvarlige berigtiger, sletter eller blokerer oplysningerne og dermed for at udøve rettigheden i direktivets artikel 12, litra b) (jf. dom af 17.7.2014, YS m.fl., C-141/12 og C-372/12, EU:C:2014:2081, præmis 44 og den deri nævnte retspraksis).
Samme kodeks’ artikel 78 har følgende ordlyd:

»1. Toldmyndighederne kan uden videre eller efter anmodning fra klarereren foretage en revision af angivelsen efter varernes frigivelse.

2. Efter at have frigivet varerne kan toldmyndighederne foretage kontrol af handelsdokumenter og ‑data vedrørende import eller eksport af de pågældende varer samt i forbindelse med senere erhvervsmæssige transaktioner med de samme varer for at sikre sig, at oplysningerne på angivelsen er rigtige. Kontrollen kan gennemføres over for klarereren og alle personer, som direkte eller indirekte af forretningsmæssige grunde er berørt af transaktionerne, samt alle andre personer, der i kraft af deres erhverv måtte være i besiddelse af de nævnte dokumenter og data. Myndighederne kan også undersøge varerne, hvis disse kan frembydes.

3. Fremgår det af en revision af angivelsen eller af den efterfølgende kontrol, at de bestemmelser, der gælder for den pågældende toldprocedure, er blevet anvendt på grundlag af ukorrekte eller ufuldstændige oplysninger, træffer toldmyndighederne under overholdelse af eventuelle gældende bestemmelser de nødvendige foranstaltninger til at få afklaret situationen under hensyntagen til de foreliggende nye oplysninger.«
112

Det skal tillige fremhæves, at appellanternes argument om en angivelig manglende iagttagelse af lov nr. 31/1987 er uvirksomt. Det fremgår således af præmis 71 i dom T-462/13 (EU:T:2015:902), af præmis 72 i dom T-465/13 (EU:T:2015:900) og af præmis 102 i dom T-541/13 (EU:T:2015:898), at Retten ikke nøjedes med at forkaste appellanternes argument vedrørende denne lov under henvisning til, at denne ikke var blevet fremlagt for Retten, men at denne retsinstans alternativt tog stilling til den nævnte lovs relevans. Retten fandt i denne forbindelse, at det forhold, at ydelserne med radio- og TV-signaler ved jordbaserede bølger i medfør af den samme lov er offentlige tjenester, under alle omstændigheder ikke gav grundlag for at konkludere, at lov nr. 31/1987 ligeledes definerer den omhandlede tjeneste som en offentlig tjeneste. Appellanterne har imidlertid ikke som led i de foreliggende appeller påberåbt sig, at Retten foretog nogen urigtig gengivelse af indholdet af lov nr. 31/1987.
16

Under disse omstændigheder har Juzgado de lo Mercantil no 8 de Barcelona (handelsret nr. 8 i Barcelona, Spanien) besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Er […] artikel 36 [TEUF] […], og […] artikel 7, stk. 1, i direktiv [2008/95] samt artikel 15, stk. 1, i direktiv [2015/2436 til hinder for], at indehaveren af et varemærke i en eller flere medlemsstater forhindrer parallelimport eller markedsføring af varer fra en anden medlemsstat med det identiske eller næsten identiske varemærke, som en tredjemand er indehaver af, når indehaveren har fremmet et globalt varemærkeimage, som er knyttet til den medlemsstat, hvorfra de varer, som indehaveren vil forbyde, kommer? 2) Er [artikel 36 TEUF, og artikel 7, stk. 1, i direktiv 2008/95 samt artikel 15, stk. 1, i direktiv 2015/2436 til hinder for] salg af en vare under et inden for EU [vitterligt kendt] varemærke, når […][indehaverne af registreringen] i hele EØS opretholder et globalt varemærkeimage, [som skaber] forveksling hos forbrugeren om varens kommercielle oprindelse[…]? 3) Er […] artikel 36 [TEUF], [og artikel 7, stk. 1, i [direktiv 2008/95] og […] artikel 15, stk. 1, i direktiv [2015/2436 til hinder for], at indehaveren af identiske eller næsten identiske nationale varemærker i forskellige medlemsstater modsætter sig indførsel til en medlemsstat, hvor denne er indehaver af varemærket, af varer forsynet med et varemærke, som er identisk med eller ligner dennes varemærke, fra en medlemsstat, hvor denne ikke er indehaver af varemærket, når denne i mindst en anden medlemsstat, hvor denne er indehaver af varemærket, udtrykkeligt eller stiltiende har givet samtykke til at indføre de samme varer? 4) Er [artikel 36 TEUF og] artikel 7, stk. 1, i direktiv [2008/95 samt] artikel 15, stk. 1, i direktiv [2015/2436] […] til hinder for, at indehaver A af varemærket X [, der er registreret] i en medlemsstat [,] modsætter sig indførslen af varer forsynet med det pågældende varemærke, såfremt varerne hidrører fra en anden medlemsstat, hvor et varemærke, der er identisk med X (Y), er registreret af en anden indehaver B, som markedsfører varen, og – indehaver A og indehaver B opretholder indbyrdes stærke økonomiske og handelsmæssige forbindelser, men [ikke] er […] strengt afhængige af hinanden med henblik på en fælles anvendelse af varemærket X – indehaver A og indehaver B opretholder en koordineret varemærkestrategi om bevidst hos den relevante kundekreds at fremme et billede eller image af et samlet og globalt varemærke – [indehaver] A og indehaver B har indbyrdes stærke økonomiske og handelsmæssige forbindelser, men […] ikke [er] strengt afhængige af hinanden med henblik på en fælles anvendelse af varemærket X, og […] [endvidere] opretholder […] en koordineret varemærkestrategi om bevidst hos den relevante kundekreds at fremme et billede eller image af et samlet og globalt varemærke?«
Den nævnte forordnings artikel 103g vedrører godkendelse af driftsprogrammer. Artiklen bestemmer:

»1. Udkast til driftsprogrammer forelægges for de kompetente nationale myndigheder, som godkender eller afviser dem eller anmoder om at få dem ændret i henhold til denne underafdeling.

2. Producentorganisationerne sender medlemsstaten et overslag over driftsfonden for hvert år og fremlægger passende dokumentation herfor baseret på skøn over driftsprogrammet, udgifterne for det igangværende år og eventuelt udgifter for tidligere år samt, i givet fald, på de anslåede produktionsmængder for det følgende år.

3. Medlemsstaten sender producentorganisationen eller sammenslutningen af producentorganisationer overslag over den finansielle støtte fra [EU] inden for de fastsatte lofter, jf. artikel 103d.

4. Udbetalingerne af den finansielle støtte fra [EU] foretages på grundlag af de udgifter, der er afholdt til de aktioner, som er nævnt i driftsprogrammet. Til disse aktioner kan der ydes forskud, forudsat at der stilles garanti eller sikkerhed.

5. Producentorganisationen meddeler medlemsstaten de endelige udgifter for det foregående år med behørig dokumentation, for at den kan modtage resten af den finansielle støtte fra [EU].

[…]«
16

For det første har den nationale ret, som træffer afgørelse i sidste instans, pligt til forudgående at vurdere spørgsmålet for at undgå, at der sker misbrug heraf fra parternes side. For det andet har den nationale ret ingen grund til at rejse spørgsmålet om, hvorvidt denne skal efterkomme Corte costituzionales (forfatningsdomstol) fortolkning, eftersom domme fra denne domstol, der afviser spørgsmål om forfatningsmæssighed, ikke er bindende for den nationale domstol. For det tredje har den forelæggende ret – eftersom den er af den opfattelse, at spørgsmålet om den nationale lovgivnings forfatningsmæssighed var relevant for at løse tvisten, og derfor har forelagt spørgsmålene for Corte costituzionale (forfatningsdomstol) – fastslået, at de anfægtede nationale regler var i overensstemmelse med EU-retten. For det fjerde er det første spørgsmål udelukkende hypotetisk og skal derfor afvises, idet den forelæggende ret skulle have forelagt Corte costituzionale (forfatningsdomstol) et spørgsmål om den eventuelle modstrid mellem de i hovedsagen omhandlede regler og EU-retten, inden Domstolen forelægges et sådant spørgsmål.
63

Henset til ovenstående betragtninger skal det forelagte spørgsmål besvares med, at enhver persons ret til at blive hørt inden vedtagelsen af en afgørelse, som kan berøre vedkommendes interesser negativt, skal fortolkes således, at retten til forsvar for en adressat for en korrigeret afgiftsansættelse, der er vedtaget af toldmyndighederne uden en forudgående høring af vedkommende, ikke er tilsidesat, hvis den nationale lovgivning, som gør det muligt for den berørte at anfægte denne retsakt inden for rammerne af en administrativ klage, begrænser sig til at fastsætte muligheden for at anmode om udsættelse af gennemførelsen af denne retsakt, indtil den eventuelt ændres, ved at henvise til toldkodeksens artikel 244, uden at indgivelsen af en administrativ klage automatisk udsætter gennemførelsen af den anfægtede retsakt, såfremt toldmyndighedernes anvendelse af artikel 244, stk. 2, ikke begrænser meddelelsen af udsættelse af gennemførelsen, når der er grund til at formode, at den anfægtede afgørelse ikke er i overensstemmelse med toldforskrifterne, eller hvis der må frygtes uoprettelig skade for den pågældende.
50

Under alle omstændigheder synes den fuldstændige afvisning af, at arbejdstagere med tidsbegrænset ansættelse har ret til orlov til særlig tjeneste, a priori ikke at være uundværlig for det formål, der forfølges med lov nr. 3/1985, nemlig en bevarelse af ansættelsen og af retten til forfremmelse for arbejdstagere med tidsubegrænset ansættelse, og nærmere bestemt tjenestemænd, der varetager et politisk hverv, for så vidt som den forelæggende ret selv har konstateret, at det sagtens er muligt at lade arbejdstagere med tidsbegrænset ansættelse, der varetager samme hverv, få ret til en sådan orlov til særlig tjeneste, der suspenderer ansættelsesforholdet indtil udløbet af det nævnte hverv, hvor de vil være sikre på at kunne vende tilbage til deres stillinger, under forbehold af, at sidstnævnte ikke i mellemtiden er blevet nedlagt eller besat med en tjenestemand.
Den 19. maj 2013 erklærede Raja Mamisch, at han ønskede at blive skilt fra sin ægtefælle, idet hans repræsentant afgav erklæring om skilsmissen for den gejstlige shariadomstol i Latakia (Syrien). Den 20. maj 2013 fastslog denne domstol, at ægtefællerne var skilt. Den 12. september 2013 underskrev Soha Sahyouni en erklæring om de ydelser, som hun skulle modtage fra Raja Mamisch i henhold til de religiøse forskrifter, for et samlet beløb på 20000 USD (ca. 16945 EUR), og erklæringen havde følgende ordlyd:

»[…] jeg har modtaget alle ydelser, som tilkommer mig i henhold til ægtepagten og på grund af skilsmissen, der har fundet sted efter ensidigt ønske, og jeg frigør ham således for alle forpligtelser over for mig i henhold til ægtepagten og den af shariadomstolen Latakia afsagte skilsmissekendelse af 20. maj 2013 […]«
53

I denne henseende, således som det fremgår af ovenstående betragtninger i nærværende dom, forekommer det ikke at forholde sig således, at den pågældende nationale bestemmelse er til hinder for, at de afgiftspligtige personer får et nøjagtigt kendskab til omfanget af de forpligtelser, der derved pålægges dem, og bevirker dermed ikke, at de er i tvivl om deres rettigheder og pligter, således at de kan handle derefter.
Nævnte direktivs artikel 22, der har overskriften »Udsættelse af frister for opfyldelse og undtagelse fra forpligtelsen til at anvende visse grænseværdier«, fastsætter:

»1. Hvis overholdelse af grænseværdierne for nitrogendioxid eller benzen i en given zone eller et givet bymæssigt område ikke kan opnås inden for fristerne i bilag XI, kan en medlemsstat udsætte disse frister med højst fem år for den pågældende zone eller det pågældende bymæssige område, på betingelse af, at der opstilles en luftkvalitetsplan i overensstemmelse med artikel 23 for den zone eller det bymæssige område, udsættelsesperioden skulle gælde for. En sådan luftkvalitetsplan skal suppleres med de oplysninger, der er opført på listen i bilag XV, del B, over de pågældende forurenende stoffer, og påvise, hvordan grænseværdierne nås inden den nye frist.

2. Hvis overholdelse af grænseværdierne for PM10 som anført i bilag XI i en given zone eller et givet bymæssigt område ikke kan opnås på grund af lokalitetsspecifikke spredningsegenskaber, ugunstige klimaforhold eller grænseoverskridende bidrag, fritages medlemsstaten fra forpligtelsen til at anvende de pågældende grænseværdier indtil den 11. juni 2011, forudsat at betingelserne i stk. 1 opfyldes, og at medlemsstaten godtgør, at der på nationalt, regionalt og lokalt plan er truffet alle hensigtsmæssige foranstaltninger for at overholde fristerne.

3. Når en medlemsstat anvender stk. 1 eller 2, sikrer den, at grænseværdien for hvert forurenende stof ikke overskrides med mere end den højeste tolerancemargen, der er fastsat i bilag XI for hvert af de forurenende stoffer.

[…]«
Artikel 7 i afgørelse 2011/278 med overskriften »Indsamling af basisdata« bestemmer følgende:

»1. For hvert etableret anlæg, der er berettiget til gratistildeling af emissionskvoter i medfør af artikel 10a i direktiv [2003/87], bl.a. anlæg, som kun drives lejlighedsvis, herunder anlæg, der fungerer som reserve- eller standbyanlæg, og anlæg i sæsondrift, indsamler medlemsstaterne for alle årene i perioden 1. januar 2005 til 31. december 2008 eller i givet fald 1. januar 2009 til 31. december 2010, hvor anlægget har været i drift, alle relevante oplysninger og data for hvert af de i bilag IV anførte parametre fra driftslederen.

[…]

7. Medlemsstaterne pålægger driftslederne at indgive fuldstændige og konsistente data og at sikre, at der ikke er nogen overlapning mellem delinstallationer, og at der ikke sker dobbelttælling. Medlemsstaterne påser navnlig, at driftslederne udviser den nødvendige omhu og fremsender så nøjagtige data som muligt, så der opnås en rimelig garanti for dataenes integritet.

Med dette mål for øje sikrer medlemsstaterne, at hver driftsleder også fremsender en metoderapport, som navnlig omfatter en beskrivelse af anlægget, den anvendte indsamlingsmetode, de forskellige datakilder, beregningstrin og, hvor det er relevant, antagelser og metoder i forbindelse med fordelingen af emissioner på de relevante delinstallationer i overensstemmelse med stk. 6. Medlemsstaterne kan pålægge driftslederen at demonstrere nøjagtigheden og fuldstændigheden af de fremsendte data.

8. I tilfælde, hvor der mangler data, pålægger medlemsstaterne driftslederen behørigt at begrunde enhver mangel på data.

Medlemsstaterne pålægger driftslederen at erstatte alle manglende data med konservative skøn, som navnlig baseres på den bedste praksis i branchen og nye videnskabelige og tekniske oplysninger, før eller senest under den kontrol, der foretages af verifikatoren.

[…]«
Et nyt, firehjulstrukket brugskøretøj med en forbrændingsmotor med kompressionstænding med stempel (diesel) og en slagvolumen på 720 cm3, en egenvægt (inkl. væsker) på omtrent 630 kg, en ikke-bremset motorkraft på 750 kg, og som måler omtrent 300 × 160 cm. Køretøjet har en åben kabine med to sæder (inkl. førersædet) udstyret med komplet førerværn mod væltning, et ladrum bygget af en stærk stålramme med et robust, fladt tippeelement samt manuelt tip med en kapacitet på 0,4 m3 eller omtrent 400 kg. Det har en frihøjde (27 cm) og en akselafstand på 198 cm. Det er udstyret med off road-dæk til kørsel på løs eller blød grund, skivebremser (vådbremser), anhængertræk bagtil og træk fortil. Køretøjet har en begrænset kørehastighed på 25 km/t og en høj bremsekapacitet. Køretøjet er konstrueret til off road-brug, navnlig i meget uvejsomt terræn. Køretøjet er beregnet til at blive brugt til en række formål f.eks. til at skubbe, trække anhængere, flytte dyr, transportere planter, kasser, vand, udstyr, ammunition og dyrefoder.

8704 21 91
91

Kommissionens forslag vedrørende tvangsbøden binder ikke Domstolen og udgør blot et nyttigt sammenligningsgrundlag. Ligeledes er retningslinjer som dem, der er indeholdt i Kommissionens meddelelser, ikke bindende for Domstolen, men bidrager til at sikre gennemsigtigheden, forudsigeligheden og retssikkerheden i Kommissionens egne handlinger, når denne institution fremsætter forslag for Domstolen. I forbindelse med en sag på grundlag af artikel 260, stk. 2, TEUF vedrørende et vedvarende traktatbrud i en medlemsstat, til trods for den omstændighed, at dette traktatbrud allerede er blevet konstateret i en første dom, der er afsagt i henhold til artikel 258 TEUF, skal Domstolen nemlig fortsat have mulighed for at fastsætte størrelsen af og formen på den pålagte tvangsbøde, som den finder passende, for at tilskynde denne medlemsstat til at bringe den manglende opfyldelse af de forpligtelser, der følger af Domstolens første dom, til ophør (dom af 22.6.2016, Kommissionen mod Portugal, C-557/14, EU:C:2016:471, præmis 69).
21

På denne baggrund har Bundesfinanzgericht (forbundsdomstol i skatte- og afgiftsretlige sager) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Skal EU-retten i tilfælde som i hovedsagen, – hvor en afgiftspligtig person X1 råder over varer, som er oplagret i medlemsstat A, og X1 har solgt disse varer til en afgiftspligtig person X2, og X2 over for X1 har tilkendegivet, at han agter at transportere varerne til medlemsstat B, og X2 over for X1 har identificeret sig med sit momsregistreringsnummer, som er tildelt ham af medlemsstat B – og X2 har videresolgt disse varer til en afgiftspligtig person X3, og X2 har aftalt med X3, at X3 foranlediger eller gennemfører transporten af varerne fra medlemsstat A til medlemsstat B, og X3 har foranlediget eller gennemført transporten af varerne fra medlemsstat A til medlemsstat B, og X3 allerede i medlemsstat A kunne råde over varerne som ejer – og X2 imidlertid ikke har meddelt X1, at han allerede har videresolgt varerne, før disse forlader medlemsstat A – og X1 heller ikke kunne vide, at X2 ikke ville foranledige eller gennemføre transporten af varerne fra medlemsstat A til medlemsstat B fortolkes således, at stedet for X1’s levering til X2 fastsættes i henhold til artikel 32, stk. 1, i direktiv 2006/112/EF, og at leveringen fra X1 til X2 således er leveringen inden for Fællesskabet (den såkaldte »aktive« levering)? 2) Såfremt det første spørgsmål besvares benægtende, skal EU-retten da fortolkes således, at X3 alligevel må fradrage moms i medlemsstat B, som X2 har faktureret ham, såfremt X3 anvender de indkøbte varer til sine momspligtige aktiviteter i medlemsstat B, og X3 ikke kan mistænkes for at misbruge ordningen med fradrag af indgående afgift? 3) Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende, og X1 efterfølgende erfarer, at X3 har foranlediget transporten og allerede i medlemsstat A kunne råde over varerne som ejer, skal EU-retten da fortolkes således, at leveringen fra X1 til X2 med tilbagevirkende kraft mister sin egenskab som levering inden for Fællesskabet (at denne altså med tilbagevirkende kraft skal anses for en såkaldt »inaktiv« levering)?«
26

Heraf følger bl.a., at spørgsmålet, om en administrativ klageadgang er fakultativ eller obligatorisk, er uden betydning for den omstændighed, at en administrativ procedure udgør et forudgående administrativt retsmiddel. Som anført af generaladvokaten i punkt 42 i forslaget til afgørelse hvad angår det af Parlamentet fremførte argument om, at Parlamentets administration ikke er pålagt en svarfrist i modsætning til klager i henhold til vedtægten for tjenestemænd i Den Europæiske Union, hvori der gælder en sådan frist, bemærkes blot, at vedtægten indeholder en nødvendig garanti i tilfælde af en obligatorisk administrativ klageadgang for at undgå forsinkelser, eller at det bliver umuligt for vedkommende at anlægge sag som følge af administrationens undladelse. Derimod kan fraværet af en sådan frist i en fakultativ administrativ procedure ikke begrænse adgangen til domstolsprøvelse, idet vedkommende til enhver tid kan afstå fra at fortsætte den forudgående administrative procedure og anlægge et søgsmål.
12

Kongeriget Belgien mente, at søgsmålet kunne antages til realitetsbehandling. Ved i det væsentlige at henvise til bl.a. dom af 31. marts 1971, Kommissionen mod Rådet, den såkaldte AETR-dom (22/70, EU:C:1971:32), og af 13. december 1989, Grimaldi (C-322/88, EU:C:1989:646), samt til princippet om effektiv domstolsbeskyttelse anførte Kongeriget Belgien, at den omtvistede henstilling burde kunne gøres til genstand for domstolsprøvelse. Kongeriget Belgien anførte for det første, at denne henstilling havde »negative retsvirkninger«, idet den, som det fremgår af det første, det tredje og det fjerde anbringende, der var fremsat i stævningen, tilsidesætter grundlæggende EU-retlige principper, nemlig princippet om tildelt kompetence og forpligtelsen til loyalt samarbejde mellem EU-institutionerne og mellem EU-institutionerne og medlemsstaterne. Inden for rammerne af det andet og det femte anbringende, der var fremsat til støtte for dets søgsmål, anførte Kongeriget Belgien for det andet, at den omtvistede henstilling udsprang af et ønske om at harmonisere anvendelsen af artikel 49 TEUF og 56 TEUF inden for spilområdet og reelt udgjorde et skjult direktiv, hvilket det tilkom Unionens retsinstanser at efterprøve. Kongeriget Belgien tilføjede i denne forbindelse, at den omtvistede henstilling havde indirekte retsvirkninger, dels fordi medlemsstaterne i medfør af deres pligt til loyalt samarbejde var forpligtet til at anvende bestemte midler for at overholde henstillingen, dels fordi de nationale retter havde pligt til at tage hensyn til denne henstilling.