RETTENS DOM (Anden Afdeling)

8. juni 1995

Sag T-583/93

P.

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Tjenestemænd — afgørelse om omplacering truffet ex officio med bl.a. tab af det i tjenestemandsvedtægtens artikel 56a omhandlede tillæg til følge — begrundelsespligt«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-433

Angående:

Påstand om annullation af en afgørelse om omplacering truffet ex officio samt om erstatning for tab foranlediget af denne afgørelse.

Udfald:

Annullation og tilkendelse af erstatning.

Resumé af dom

Sagsøgeren havde jævnligt turnustjeneste og modtog derfor det i tjenestemandsvedtægtens artikel 56a omhandlede tillæg, ligesom han havde gratis transport.

I den bedømmelse af sagsøgeren vedrørende perioden fra den 1. juli 1989 til den 30. juni 1991, som blev udarbejdet i april 1992, anførte den første bedømmer en betragtelig tilbagegang under rubrikkerne »tjenstlig indsat, regelmæssighed i arbejdsindsatsen og evne til at tilpasse sig tjenestens krav« samt »tjenstlig adfærd, ansvarsbevidsthed« og fremkom under rubrikken »generel vurdering« med negative bemærkninger om sagsøgerens indsats. I den reviderede bedømmelse efter appel, som på sagsøgerens anmodning var blevet udarbejdet den 24. juli 1992, foretog appelbedømmeren ikke nogen ændringer i de analytiske vurderinger, som den første bedømmer havde foretaget, og han tilføjede, at sagsøgerens overordnede i løbet af den pågældende periode havde konstateret, at sagsøgeren havde vanskeligt ved at acceptere, at arbejdet var blevet reorganiseret, hvilket havde vist sig ved, at hans arbejdsindsats blev mindre regelmæssig.

Den 22. februar 1993 fremsendte A. på ansættelsesmyndighedens vegne følgende skrivelse til sagsøgeren:

»Skønt adskillige, generøse forsøg på i enhver henseende at lade Dem genindtræde i brandkorpset, må jeg med beklagelse konstatere, at resultaterne har været i allerhøjeste grad skuffende. Jeg ser mig derfor nødsaget til på ny at trække Dem ud af vagtturnusordningen ... De vil forblive i dagtjeneste på brandstationen, indtil der viser sig mulighed for andre opgaver inden for centret.«

Den 18. maj 1993 indgav sagsøgeren en klage over den i skrivelsen indeholdte afgørelse om omplacering. Klagen blev ikke udtrykkeligt afvist inden for den svarfrist på fire måneder, som er fastsat i vedtægtens artikel 90, stk. 2. En udtrykkelig afgørelse om afvisning blev imidlertid truffet den 22. december 1993, efter at der var anlagt sag ved Retten.

Hvorvidt påstandene om afgivelse af en erklæring og udstedelse af et pålæg kan antages til realitetsbehandling

Inden for rammerne af en sag i medfør af vedtægtens artikel 91, det være sig et annullationssøgsmål eller et erstatningssøgsmål, tilkom det ikke Retten at afgive principerklæringer eller udstede pålæg til Fællesskabets institutioner. Dels var Fællesskabets retsinstanser åbenbart ikke beføjede til at udstede pålæg til Fællesskabets institutioner. Dels var den berørte institution i medfør af EF-traktatens artikel 176 forpligtet til at træffe de nødvendige foranstaltninger til opfyldelse af dommen, såfremt retsakten blev annulleret (præmis 17).

Følgelig måtte påstandene om, at Retten skulle fastslå, at sagsøgeren skulle genindtræde i sine tidligere funktioner, afvises (præmis 18).

Henvisning til: Retten, 27. juni 1991, sag T-156/89, Valverde Mordt mod Domstolen, Sml. II, s. 407; Retten, 9. juni 1994, sag T-94/92, X mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 481.

Annullationspåstandene

Anbringendet om utilstrækkelig begrundelse

I medfør af vedtægtens artikel 25, stk. 2, skulle enhver for en tjenestemand bebyrdende afgørelse begrundes. Denne begrundelsespligt var et væsentligt princip i fællesskabsretten og havde til formål dels at gøre det muligt for de retlige instanser at efterprøve afgørelsens lovlighed, dels at give den pågældende de nødvendige oplysninger for at kunne afgøre, om afgørelsen var berettiget (præmis 24).

Henvisning til: Retten, 20. marts 1991, sagT-1/90, Pérez-MinguezCasariego mod Kommissionen, Sml. II, s. 143; Retten, 16. december 1993, sag T-80/92, Turner mod Kommissionen, Sml. II, s. 1465.

En foranstaltning vedrørende rent intern organisation, som ikke skadede sagsøgerens tjenesteretlige stilling eller krænkede princippet om et passende forhold mellem lønklasse og stilling, var ikke en bebyrdende afgørelse og skulle derfor ikke begrundes (præmis 25).

Den omtvistede foranstaltning skulle imidlertid betragtes som en for sagsøgeren bebyrdende retsakt, fordi han blev frataget retten til det i vedtægtens artikel 56a fastsatte tillæg, og afgørelsen således medførte et for ham ikke ubetydeligt økonomisk tab (præmis 29 og 30).

Følgelig skulle Retten efterprøve, om den omtvistede afgørelse var tilstrækkeligt begrundet (præmis 31).

Henvisning til: Domstolen, 17. maj 1984, sag 338/82, Albenini og Montagnani mod Kommissionen, Sml. s. 2123; Domstolen, 7. marts 1990, forenede sager C-116/88 og C-149/88, Hecq mod Kommissionen, Sml. I, s. 599.

Med henblik på at efterprøve, om en bebyrdende afgørelse var tilstrækkeligt begrundet, skulle der ikke tages hensyn til formuleringen af en senere afgørelse, hvorved sagsøgerens klage blev afvist, og som var blevet truffet efter, at sagen var blevet indbragt for Retten. En sådan afgørelses eventuelle begrundelse ville ikke kunne opfylde sit formål hverken i forhold til den pågældende eller i forhold til Retten (præmis 32).

Henvisning til: Retten, 12. februar 1992, sagT-52/90, Volger mod Parlamentet, Sml. II, s. 121; Domstolen, 9. december 1993, sag C-115/92 P, Parlamentet mod Volger, Sml. I, s. 6549.

Det fremgik heraf, at Retten i det foreliggende tilfælde ikke kunne tage hensyn til den begrundelse, som blev givet i afgørelsen om afvisning af ldagen, men kun den begrundelse, der blev givet i skrivelsen af 22. februar 1993. Ved gennemgangen af denne skrivelse bemærkede Retten, at den heri indeholdte begrundelse umiddelbart forekom utilstrækkelig, da den ikke gjorde det muligt tilstrækkeligt præcist at klarlægge årsagerne til, at sagsøgeren var blevet udelukket fra turnustjenesten og overført til en anden tjeneste (præmis 33).

Retten tog herefter stilling til den sammenhæng, hvori den omtvistede afgørelse var blevet truffet, fordi den i vedtægtens artikel 25, stk. 2, fastsatte begrundelsespligt ville være opfyldt, når den retsakt, som var genstand for sagen, var fremkommet i en sammenhæng, som tjenestemanden kendte, og som gjorde det muligt for ham at forstå rækkevidden af den forholdsregel, som vedrørte ham personligt (præmis 36).

Henvisning til: Hecq mod Kommissionen og Turner mod Kommissionen, a.st.

Retten fastslog, at det ikke var bevist, at den sammenhæng, hvori den omtvistede afgørelse var blevet truffet, var sagsøgeren så bekendt, at den blotte konstatering af, at »resultaterne har været i allerhøjeste grad skuffende«, kunne gøre det muligt for ham at få tilstrækkelig klarhed over årsagerne til, at han først blev udelukket fra turnustjenesten og dernæst fra brandkorpset. Navnlig fandt Retten, at Kommissionen ikke kunne støtte ret på den omstændighed, at der i sagsøgerens bedømmelsesrapport vedrørende perioden fra den 1. juli 1989 til den 30. juni 1991 havde været visse bemærkninger om hans adfærd i brandmandstjenesten. For at bevise, at den sammenhæng, hvori den omtvistede afgørelse var blevet truffet, var sagsøgeren bekendt i den i den ovennævnte retspraksis angivne betydning, havde Kommissionen i dette tilfælde skullet bevise, at sagsøgeren efter at være genindtrådt i turnustjenesten med henvisning til særlige begivenheder havde fået helt klart oplyst, hvilke sider af hans adfærd der blev anset for at være utilstrækkelige (præmis 35 og 36).

Heraf fulgte, at den i skrivelsen af 22. februar 1993 til sagsøgeren indeholdte afgørelse var utilstrækkeligt begrundet og burde annulleres (præmis 38).

Erstatningspåstandene

Retten fandt, at sagsøgeren var berettiget til godtgørelse for de økonomiske tab, der var en direkte følge af, at den omtvistede afgørelse var blevet truffet (præmis 43).

Retten fandt det for det første passende efter billighed at fastsætte tab af retten til at benytte gratis transportmiddel for hele den omhandlede periode til 2000000 LIT, inklusive renter (præmis 46).

Hvad dernæst angik det i vedtægtens artikel 56a fastsatte tillæg for turnustjeneste, bemærkede Retten, at Kommissionen ikke havde bestridt, at sagsøgeren fortsat ville have oppebåret dette tillæg under de sædvanlige betingelser månedsvis fra den 1. marts 1993, såfremt den omtvistede afgørelse ikke var blevet truffet. Herefter dømte Retten Kommissionen til at godtgøre sagsøgeren de beløb, som han ville have fået som tillæg for turnustjeneste fra den 1. marts 1993, indtil der blev truffet en afgørelse om at omplacere sagsøgeren (præmis 47 og 48).

Retten fastslog, at såfremt parterne ikke nåede til enighed om disse beløb inden tre måneder fra dommens afsigelse, skulle de tilstille Retten deres respektive opgørelser (præmis 49).

Angående sagsøgerens påstand om morarenter bemærkede Retten indledningsvis, at når den anfægtede afgørelse blev annulleret, kunne en påstand om morarenter antages til realitetsbehandling af Retten uden at være blevet udtrykkeligt nævnt i den administrative klage. Retten fandt, at denne påstand måtte tages til følge, og fastsatte for så vidt angår tillægget for turnustjeneste morarentebeløbet til 8% p.a., beregnet fra det tidspunkt, hvor den administrative klage blev indgivet, dvs. den 18. maj 1993 (præmis 50 og 51).

Henvisning til: Retten, 30. marts 1993, sag T-4/92, Vardakas mod Kommissionen, Sml. II, s. 357; Retten, 30. november 1993, sag T-15/93, Vienne mod Parlamentet, Sml. II, s. 1327.

Konklusion:

1) Afgørelsen i den af A. til sagsøgeren den 22. februar 1993 fremsendte skrivelse annulleres.

2) Kommissionen betaler sagsøgeren 2000000 LIT i erstatning, inklusive renter, for tab af retten til at benytte transportmiddel uden betaling.