ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Gericht Erster Instanz Eupen (Belgien) den 15. oktober 2019 — ES mod Wallonische Region

(Sag C-757/19)

(2020/C 230/19)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Gericht Erster Instanz Eupen

Parter i hovedsagen

Sagsøger: ES

Sagsøgt: Wallonische Region

Den Europæiske Unions Domstol (Sjette Afdeling) har ved kendelse af 28. maj 2020 kendt for ret, at artikel 49 TEUF skal fortolkes således, at den er til hinder for en lovgivning i en medlemsstat, hvorefter en person, der er bosiddende i denne medlemsstat, kun kan påberåbe sig en undtagelse fra forpligtelsen til at registrere køretøjer in dennes bopælsmedlemsstat, for så vidt angår et køretøj, som er blevet stillet til rådighed for denne person af et selskab, der har hjemsted i en anden medlemsstat, og hvor denne person er administrerende direktør, og er registreret dér, såfremt de dokumenter, der godtgør, at denne person opfylder betingelserne for denne undtagelse, altid medbringes i køretøjet.
1)

Skal artikel 19, stk. 1, i traktaten om Den Europæiske Union, artikel 325, stk. 1, i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde og artikel 4 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2017/1371 (1) af 5. juli 2017 om strafferetlig bekæmpelse af svig rettet mod Den Europæiske Unions finansielle interesser, vedtaget på grundlag af artikel 83, stk. 2, i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, fortolkes således, at de er til hinder for, at et organ, der ikke er en del af det ordinære domstolssystem, Curtea Constituțională a României (forfatningsdomstol, Rumænien), træffer afgørelse om, at sager om korruption, der blev afgjort i en bestemt tidsperiode, og som nu befinder sig på stadiet for appel, skal hjemvises til fornyet behandling som følge af, at der ved den øverste retsinstans ikke blev oprettet specialiserede dommerkollegier til behandling af sager på dette område, selv om det anerkendes, at de dommere, som sad i dommerkollegierne, var specialiserede?
2)

Såfremt det første spørgsmål besvares benægtende, skal bestemmelserne i artikel 31, stk. 2, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder og bestemmelserne i artikel 2, nr. 2), artikel 3, artikel 5 og artikel 6 i direktiv 2003/88/EF da fortolkes således, at de er til hinder for en national lovgivning, som fastsætter krav om, at arbejdstageren følger erhvervsuddannelseskurser, uden at arbejdsgiveren har pligt til at overholde arbejdstagerens hvileperiode med hensyn til det tidsrum, hvori uddannelsen gennemføres?
1)

Skal artikel 19, stk. 1, i traktaten om Den Europæiske Union, artikel 325, stk. 1, i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, artikel 58 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2015/849 af 20. maj 2015 om forebyggende foranstaltninger mod anvendelse af det finansielle system til hvidvask af penge eller finansiering af terrorisme, om ændring af Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 648/2012 og om ophævelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/60/EF samt Kommissionens direktiv 2006/70/EF (1), artikel 4 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2017/1371 af 5. juli 2017 om strafferetlig bekæmpelse (2) af svig rettet mod Den Europæiske Unions finansielle interesser, som blev vedtaget på grundlag af artikel 83, stk. 2, i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde og som har erstattet konventionen om beskyttelse af De Europæiske Fællesskabers finansielle interesser fra den 26. juli 1995, fortolkes således, at de er til hinder for, at et organ, der ikke er en del af det ordinære domstolssystem, Curtea Constituțională a României (forfatningsdomstol, Rumænien), træffer afgørelse om, at sager om korruption, der blev afgjort i en bestemt tidsperiode, og som nu befinder sig på stadiet for appel, skal hjemvises til fornyet behandling som følge af, at der ved den øverste retsinstans ikke blev oprettet specialiserede dommerkollegier til behandling af sager på dette område, selv om det anerkendes, at de dommere, som sad i dommerkollegierne, var specialiseret?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Curtea de Apel Cluj (Rumænien) den 12. november 2019 — SC Panavitrans SRL mod Administraţia Judeţeană a Finanţelor Publice Cluj

(Sag C-828/19)

(2020/C 201/04)

Processprog: rumænsk

Den forelæggende ret

Curtea de Apel Cluj

Parter i hovedsagen

Sagsøger: SC Panavitrans SRL

Sagsøgt: Administrația Județeană a Finanțelor Publice Cluj og Administrația Fondului pentru Mediu

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 110 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde fortolkes således, at den er til hinder for en national bestemmelse, der for tilbagebetaling af en afgift, som er blevet kendt uforenelig med EU-retten, fastsætter en kortere præklusiv frist end den i den nationale lovgivning fastsatte almindelige, præklusive frist for afgiftsfordringer?
C 201/5

Appel iværksat den 10. december 2019 af European Food SA til prøvelse af dom afsagt af Retten (Ottende Afdeling) den 10. oktober 2019 i sag T-536/18 — Société des produits Nestlé mod EUIPO — European Food (FITNESS)

(Sag C-908/19 P)

(2020/C 201/07)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: European Food SA (ved avocați R. Dincă, I. Speciac, V. Stănese og I.-F. Cofaru)

De andre parter i appelsagen: Société des produits Nestlé og Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret

Den Europæiske Unions Domstol (Afdelingen for bevilling af appel) har ved kendelse af 18. marts 2020 besluttet, at appellen ikke admitteres og bestemt, at European Food SA bærer sine egne omkostninger.
b)

Skal artikel 2 og 46 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv nr. 2004/18/EF af 31. marts 2004 om samordning af fremgangsmåderne ved indgåelse af offentlige vareindkøbskontrakter, offentlige tjenesteydelseskontrakter og offentlige bygge- og anlægskontrakter fortolkes således, at en situation, hvor den ordregivende myndighed i forbindelse med et offentligt udbud vedrørende fødevarehjælp i overensstemmelse med fødevareloven forlanger af tilbudsgiverne, at de allerede på tidspunktet for afgivelsen af tilbuddet råder over en autorisation, kan anses for en åbenbar tilsidesættelse af de gældende bestemmelser, forsømmelighed eller misbrug, som er til hinder for, at princippet om den berettigede forventning kan gøres gældende?
Sag anlagt den 4. februar 2020 — Europa-Kommissionen mod Forbundsrepublikken Tyskland

(Sag C-57/20)

(2020/C 87/23)

Processprog: tysk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved R. Pethke og J. Jokubauskaitė, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Forbundsrepublikken Tyskland

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Forbundsrepublikken Tyskland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 296, stk. 1, og artikel 299 i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (1), idet den som hovedregel har anvendt standardsatsordningen på alle landbrugere, uanset om anvendelsen af den normale omsætningsafgiftslovgivning eller særordningen for små virksomheder ville give dem vanskeligheder, subsidiært at den har anvendt en standardgodtgørelsesafgiftssats, der medfører en strukturel overkompensation af den betalte indgående afgift.

— Forbundsrepublikken Tyskland tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Første anbringende — tilsidesættelse af artikel 296, stk. 1, i direktiv 2006/112/EF

Med det første anbringende har Kommissionen gjort gældende, at Forbundsrepublikken Tyskland har tilsidesat artikel 296, stk. 1, i direktiv 2006/112, idet den har anvendt standardsatsordningen på alle landbrugere, uanset om anvendelsen af den normale omsætningsafgiftslovgivning eller særordningen for små virksomheder ville medføre visse vanskeligheder for landbrugerne.

Artikel 296 i direktiv 2006/112 kræver en hensigtsmæssig udvælgelse af de landbrugere, der kan nyde godt af standardsatsordningen. Begunstigede landbrugere skal således være i vanskeligheder for at være kvalificeret til anvendelsen af den normale merværdiafgiftslovgivning eller særordningen i kapitel 1. Forbundsrepublikken Tyskland har undladt at foretage et sådan kvalificeret valg af begunstigede landbrugere.

Med det andet anbringende har Kommissionen gjort gældende, at Forbundsrepublikken Tyskland har tilsidesat artikel 299 i direktiv 2006/112, idet den af denne fastlagte standardgodtgørelsesafgiftssats medførte en strukturel overkompensation af den indgående afgift, som standardsatslandbrugere faktisk betalte.

I beregningen bliver de ydelser på landbrugsområdet, som leveres af erhvervsforetagender, der udfører lønarbejde, på den ene side trukket fra den samlede landbrugssektors omsætning, mens hele landbrugssektorens indgående afgift på den anden side kun nedsættes med den indgående moms fra de regelbeskattede landbrugere, men ikke med den indgående moms fra erhvervsforetagender, der udfører lønarbejde. Deraf følger en strukturel overkompensation, idet standardsatslandbrugernes indgående afgift tilbagebetales med en standardsats.

(1) EUT 2006, L 347, s. 1.
1)

Skal artikel 5, stk. 1, i Rådets direktiv 91/250/EØF af 14. maj 1991 om retlig beskyttelse af edb-programmer (1) fortolkes således, at den, der retmæssigt har erhvervet et edb-program, kan dekompilere hele dette program eller en del af det, når denne dekompilering er nødvendig for, at den pågældende kan korrigere fejl ved programmets funktion, herunder når korrektionen består i at deaktivere en funktion, der forhindrer det pågældende program i at fungere korrekt?
—

Virkningerne af de dele af afgørelse 2019/1754, som er blevet annulleret, opretholdes, herunder navnlig anvendelsen af den bemyndigelse, der er blevet tildelt i henhold til artikel 3, og som – af de medlemsstater, som på nuværende tidspunkt er parter i Lissabonaftalen af 1958 – blev gennemført inden datoen for dommen, indtil en afgørelse fra Rådet for Den Europæiske Union træder i kraft inden for en rimelig frist, der ikke må overstige seks måneder fra dommens afsigelse.
4)

Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende, giver artikel 11, litra a), i protokol (nr. 7) i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde vedrørende Den Europæiske Unions privilegier og immuniteter, sammenholdt med nævnte protokols artikel 17, den for sagen ansvarlige eller, på det tilsvarende stadium af retssagen, dommerkollegiet, mulighed for at vurdere, om der inden for rammerne af nævnte sag foreligger en interesse for Den Europæiske Union, og for – kun såfremt en sådan interesse kan konstateres, dvs. såfremt de handlinger, som AB er tiltalt for, vedrører udførelsen af dennes funktioner ved en af Den Europæiske Unions institutioner – at anmode den pågældende institution, dvs. Den Europæiske Centralbank, om at ophæve denne persons immunitet?
1.

Skal artikel 205 i Rådets direktiv 2006/112/EF (1) og proportionalitetsprincippet fortolkes således, at den solidariske hæftelse for den af leverandøren ikke betalte moms, der påhviler en registreret person som modtager af en momspligtig leverance, foruden leverandørens hovedstol (den skyldige moms) også omfatter en accessorisk forpligtelse til at betale morarenter svarende til de lovpligtige renter af hovedstolen fra begyndelsen af skyldnerens forsinkelse med betalingen til tidspunktet for vedtagelsen af den afgiftskontrolafgørelse, med hvilken der blev truffet afgørelse om den solidariske hæftelse, henholdsvis til opfyldelsen af forpligtelsen?
—

Det fastslås, at Den Hellenske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 2, 3 og 4 i Kommissionens afgørelse af 7. december 2011 i sag SA.28864 om udbetalinger som kompensation fra det græske landbrugsforsikringsorgan (ELGA) i 2008 og 2009 og til traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, idet den ikke inden for den fastsatte frist har truffet de foranstaltninger, der er nødvendige for at gennemføre denne afgørelse, og idet den under alle omstændigheder ikke har givet Kommissionen retligt fyldestgørende oplysninger om de foranstaltninger, der er truffet i henhold til denne afgørelses artikel 4.
1)

Er artikel 7 i direktiv 2003/88 (1) og artikel 31, stk. 2, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder til hinder for en fortolkning af en national lovbestemmelse som § 7, stk. 3, i Bundesurlaubsgesetz (ferielov for arbejdstagere, herefter »ferieloven«), hvorefter den endnu ikke udnyttede ret til årlig betalt ferie for en arbejdstager, som i løbet af ferieåret helt har mistet arbejdsevnen på grund af sygdom, men som — i det mindste delvist — ville have kunnet afholde sin ferie forud for sit tab af erhvervsevne, ved fortsat uafbrudt mistet arbejdsevne 15 måneder efter ferieårets udløb, også bortfalder i den situation, hvor arbejdsgiveren ikke med passende opfordringer og oplysninger faktisk har sørget for, at arbejdstageren er i stand til at afholde sin ferie?
1)

Skal artikel 6, stk. 1, andet afsnit, i direktiv 2013/32/EU (1), hvori det fastsættes, at såfremt ansøgningen om international beskyttelse indgives til andre myndigheder, som ikke er kompetente til at registrere dem i henhold til national ret, sikrer medlemsstaterne, at registreringen sker senest seks arbejdsdage efter, at ansøgningen er indgivet, fortolkes således, at forundersøgelsesdommere, der er kompetente til at træffe afgørelse om frihedsberøvelse af udlændinge i henhold til national spansk lovgivning, skal anses for en af de nævnte »andre myndigheder«, som ikke er kompetente til at registrere en ansøgning om international beskyttelse, men som ansøgere kan tilkendegive deres hensigt om at indgive en sådan ansøgning over for?
1)

Er et V I 1-dokument udstedt på grundlag af Kommissionens forordning (EF) nr. 555/2008 (1) af 27. juni 2008 om gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning (EF) nr. 479/2008 om den fælles markedsordning for vin med hensyn til støtte og handelsprogrammer med tredjelande, produktionspotentiale og kontrol inden for vinsektoren, der inkluderer en attest fra et af et tredjeland godkendt organ, hvorefter produktet er produceret ved hjælp af ønologiske fremgangsmåder, der er anbefalet og offentliggjort af OIV (International Organization of Vine and Wine) eller godkendt af Fællesskabet, en simpel administrativ betingelse for import af vin i Den Europæiske Union?
1)

Er artikel 18 TEUF, 49 TEUF, 63 TEUF og 65 TEUF til hinder for en national lovgivning såsom den ved artikel 18, 4 og 29 i Ley 8/1975, de 12 de marzo, de Zonas e Instalaciones de Interés para la Defensa Nacional (lov nr. 8/1975 af 12.3.1975 om områder og anlæg af betydning for det nationale forsvar) og artikel 37 i RD 689/1978, de 10 de febrero, por el que se aprueba el Reglamento de zonas e instalaciones de interés para la defensa nacional, que desarrolla la Ley 8/1975, de 12 de marzo, de zonas e instalaciones de interés para la defensa nacional (kongeligt dekret nr. 689/1978 af 10.2.1978 om godkendelse af bekendtgørelsen om områder og anlæg af betydning for det nationale forsvar til gennemførelse af lov nr. 8/1975 af 12.3.1975 om områder og anlæg af betydning for det nationale forsvar) indførte, for så vidt som disse bestemmelser fastsætter alvorlige begrænsninger for udlændinges udøvelse af ejendomsretten, herunder kravet om at indhente en tilladelse fra militæret for fuldt ud at kunne udøve denne ret, idet undladelse heraf medfører, at der pålægges en administrativ sanktion, hvis anvendelsesområde under alle omstændigheder udelukker spanske statsborgere, og disse begrænsninger pålægges tredjelandsstatsborgere, når disse ved gennemførelsen af de aktiviteter, der er genstand for begrænsningen, konkurrerer med unionsborgere?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Østre Landsret (Danmark) den 12. februar 2020, Anklagemyndigheden mod VAS Shipping ApS

(Sag C-71/20)

(2020/C 137/51)

Processprog: dansk

Den forelæggende ret

Østre Landsret

Parter

Indstævnt: Anklagemyndigheden

Appellant: VAS Shipping ApS

Præjudicielle spørgsmål

Er artikel 49 TEUF til hinder for en medlemsstats lovgivning om, at tredjelandsbesætningsmedlemmer på et skib, der er indflaget i medlemsstaten og ejet af en skibsreder, der er statsborger i en anden EU-medlemsstat, skal have arbejdstilladelse, medmindre skibet højst anløber medlemsstatens havne 25 gange løbende regnet et år bagud i tid?
1)

Skal artikel 3, stk. 1, i forordning 2015/2120 (1) fortolkes således, at slutbrugeres ret til at bruge terminaludstyr efter eget valg via deres internetadgangstjeneste også omfatter retten til at bruge internetadgangstjenesten via terminaludstyr (f.eks. smartphone, tablet), der direkte er tilsluttet det offentlige telekommunikationsnets grænseflade, også med andet terminaludstyr (anden tablet/smartphone) (tethering)?
1)

Er EU-retten, navnlig artikel 4, stk. 1, i direktiv 2004/38/EF (1), artikel 21 i forordning (EF) nr. 562/2006 (2) (Schengengrænsekodeksen) eller unionsborgernes ret til at færdes frit på Unionens område til hinder for anvendelsen af en national bestemmelse, hvorved en person (uanset om vedkommende er unionsborger) ved trussel om straf pålægges en forpligtelse til at medbringe et gyldigt pas eller et andet gyldigt rejsedokument, når vedkommende med en sportsbåd rejser fra en medlemsstat til en anden gennem internationalt farvand uden at rejse ind på en tredjestats område?
Appel iværksat den 14. februar 2020 af Yieh United Steel Corp. til prøvelse af dom afsagt af Retten (Anden Afdeling) den 3. december 2019 i sag T-607/15, Yieh United Steel mod Kommissionen

(Sag C-79/20 P)

(2020/C 103/23)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Yieh United Steel Corp. (ved avocat D. Luff)

De andre parter i appelsagen: Europa-Kommissionen, Eurofer, Association Européenne de l'Acier og AISBL

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Appellen antages til realitetsbehandling, og appellanten gives medhold.

— Den Europæiske Unions Rets dom af 3. december 2019 i sag Yieh United Steel Corporation Ltd (Yusco) mod Kommissionen for Den Europæiske Union, T-607/15, ophæves.

— I henhold til artikel 61 i statutten for Domstolen træffer Domstolen endelig afgørelse og giver Yusco medhold i de for Retten nedlagte påstande, og følgelig annulleres den antidumpingtold, som appellanten er blevet pålagt i medfør af Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) 2015/1429 (1) af 26. august 2015 om indførelse af en endelig antidumpingtold på importen af koldvalsede flade produkter af rustfrit stål med oprindelse i Folkerepublikken Kina og Taiwan (»den omtvistede forordning« eller »den endelige toldforordning«), for så vidt som den vedrører appellanten.

— Kommissionen og intervenienterne tilpligtes, ud over at bære deres egne omkostninger, at betale samtlige appellantens omkostninger i nærværende sag og i sagen ved Retten.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanten har gjort gældende, at den appellerede dom bør ophæves på baggrund af de tre appelanbringender, som er opsummeret nedenfor.

For det første tilsidesatte Retten artikel 2, stk. 3, i Rådets forordning (EF) nr. 2016/1036 (2) af 8. juni 2016 (»grundforordningen«) ved med urette at afvise at anvende denne bestemmelse.

For det andet tilsidesatte Retten grundforordningens artikel 2, stk. 5, ved ikke at foretage en passende afvejning af Kommissionens interesser i forbindelse med dennes undersøgelse og appellantens ret til at få taget hensyn til sine egne optegnelser.

For det tredje tilsidesatte Retten grundforordningens artikel 2, stk. 2, ved fejlagtigt at fastslå, at afvisningen af et salg på hjemmemarkedet efter grundforordningens artikel 2, stk. 2, ikke kræver, at det afklares, om sælger nærede en bestemt hensigt eller havde en bestemt viden om de pågældende varers endelige bestemmelsessted.

(1) EUT 2015, L 224, s. 10.

(2) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2016/1036 af 8.6.2016 om beskyttelse mod dumpingimport fra lande, der ikke er medlemmer af Den Europæiske Union (EUT 2016, L 176, s. 21).
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Višje sodišče v Ljubljani (Slovenien) den 20. januar 2020 — ALPINE BAU GMBH, Salzburg — filialen i Celje — under konkurs

(Sag C-25/20)

(2020/C 103/20)

Processprog: slovensk

Den forelæggende ret

Višje sodišče v Ljubljani

Parter i hovedsagen

Insolvent skyldner: ALPINE BAU GMBH, Salzburg — filialen i Celje — under konkurs

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 32, stk. 2, i forordning nr. 1346/2000 (1) fortolkes således, at den af kurator for hovedinsolvensbehandlingen indgivne anmeldelse af fordringer i en sekundær insolvensbehandling er omfattet af reglerne om fristerne for anmeldelse af kreditorers fordringer og konsekvenserne af for sen anmeldelse i medfør af lovgivningen i den medlemsstat, hvor den sekundære insolvensbehandling afvikles?

(1) Rådets forordning (EF) nr. 1346/2000 af 29.5.2000 om konkurs (EFT 2000, L 160, s. 1).
1a)

Skal artikel 30, stk. 9, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2015/849 af 20. maj 2015 om forebyggende foranstaltninger mod anvendelse af det finansielle system til hvidvask af penge eller finansiering af terrorisme (1), som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2018/843 af 30. maj 2018 om ændring af direktiv (EU) 2015/849 om forebyggende foranstaltninger mod anvendelse af det finansielle system til hvidvask af penge eller finansiering af terrorisme og om ændring af direktiv 2009/138/EF og 2013/36/EU (2), for så vidt som denne bestemmelse gør muligheden for at begrænse adgangen til oplysninger om reelt ejerskab afhængig af, at der foreligger »ekstraordinære situationer, som fastsættes i national ret«, fortolkes således, at den ikke er til hinder for, at begrebet »ekstraordinære situationer« i national ret udelukkende defineres som »uforholdsmæssig stor risiko, risiko for svig, bortførelse, pengeafpresning eller andre former for afpresning, chikane, vold eller intimidering«, når disse begreber som følge af affattelsen af denne artikel 30, stk. 9, allerede udgør en betingelse for at anvende muligheden for at begrænse adgangen til oplysninger?
2)

Skal ligebehandlings- og gennemsigtighedsprincippet i udbudsdirektivets artikel 18, stk. 1, og bestemmelserne i udbudsdirektivets artikel 33 og 49 sammenholdt med direktivets bilag V, afsnit C, punkt 7 og 10a, fortolkes således, at der i enten udbudsbekendtgørelsen eller udbudsbetingelserne skal fastsættes en maksimal mængde og/eller en maksimal værdi af de varer, der skal leveres i henhold til den udbudte rammeaftale, således at den pågældende rammeaftale vil have udtømt sine virkninger, når denne grænse er nået? Såfremt spørgsmålet besvares bekræftende, anmodes Domstolen om tillige at oplyse, om de nævnte bestemmelser skal fortolkes således, at den nævnte maksimale grænse da skal angives for rammeaftalen a) samlet og/eller b) for den oprindelige ordregivende myndighed, der har tilkendegivet, at den ønsker at indgå en aftale på grundlag af udbuddet (her: Region Nordjylland) og/eller c) for den oprindelige ordregivende myndighed, som alene har tilkendegivet, at den deltager på en option (her: Region Syddanmark). Såfremt spørgsmål 1 og/eller spørgsmål 2 er besvaret bekræftende, anmodes Domstolen endvidere om — i det omfang det efter indholdet af de nævnte besvarelser er aktuelt — at besvare følgende spørgsmål: