3.

Jeg skal herefter undersøge, hvorledes man skal fortolke udtrykkene »forveksling« og »angivelser, som vil kunne skabe forveksling«, der findes henholdsvis i artikel 43, stk. 1, og i artiklerne 8, litra c), og 18, litra c), i forordning nr. 355/79, og som den forelæggende ret finder forskellige fra udtrykkene »gives et fejlagtigt indtryk« i forordningens artikel 43, stk. 2. Problemet er følgende: foreligger der kun »forveksling«, når der er risiko for, at mærket kan forveksles med et andet bestemt mærke eller en bestemt stedsbetegnelse, eller tillige når mærket vækker det indtryk, at der er tale om et i virkeligheden ikke-eksisterende vindyrkningssted? Efter min opfattelse skal udtrykket »forveksling« fortolkes bredt; desuden må det antages, at udtrykkene »skaber forveksling« og »gives et fejlagtigt indtryk« har samme betydning. Min fortolkning er i første række støttet på et argument vedrørende ordlyden: »kunne føre til forveksling med hensyn til [vinens] art, oprindelse og sammensætning« (artikel 43, stk. 1) betyder: hindring af fuld viden om sådanne karakteristika ved produktet, idet der vækkes det indtryk, at disse angivelser svarer til de virkelige kendetegn, men betyder ikke nødvendigvis, at man betegner eller præsenterer en anden bestemt art, en anden bestemt oprindelse, en anden bestemt sammensætning; hvis det var tilfældet, ville det være rigtigere at tale om forfalskning. I så henseende må det nævnes, at der i de nævnte artikler 8, litra c), og 18, litra c), omtales to forskellige, sideordnede muligheder: enten er angivelserne på etiketten falske, eller også kan de skabe forveksling. Det skal tilføjes, at dér hvor fællesskabslovgiveren har henvist til den situation, hvor der kan opstå forveksling med noget bestemt, har han udtrykt sig klart: i artiklerne 8 og 18, i litra b), tales der om risikoen for at skabe forveksling med betegnelsen for en anden type vin (således også i artikel 31, litra c): »forveksling med en angivelse, der kan anvendes i betegnelsen på en k.v.b.d., en bordvin eller en anden indført vin«; og i artikel 34, litra b): »forveksles med betegnelsen for en bordvin, en k.v.b.d. eller en indført vin ... eller med en illustration, som kendetegner en af disse vine«). I artikel 43, stk. 1, finder man ingen af disse specifikationer: det forekommer derfor at være helt vilkårligt at ville »strække« ordlyden for at kunne forstå den som »forveksling med et andet bestemt mærke eller et andet bestemt produktionsområde«. Jeg skal endelig bemærke, at det formål, som er at undgå forveksling mellem to forskellige mærker, er særegent for de regler, der skal imødegå illoyal konkurrence eller beskytte en varemærkeret, mens meningen med forordning nr. 355/79 er at beskytte forbrugerne og lette den offentlige kontrol med vinhandelens produkter. Desangående skal der tages hensyn til de fortolkningsfaktorer, der fremgår af præamblen til den pågældende forordning. I præamblens anden betragtning udtales det, at »målet for enhver betegnelse og præsentation må være at give så nøjagtige og præcise oplysninger som muligt for at lette den bedømmelse af produkterne, som foretages af eventuelle købere og de offentlige organer, der skal regulere og kontrollere handelen med disse produkter«, og at »der [derfor] bør fastsættes regler for at nå dette mål«. I tredje betragtning fremhæves det derpå, med særlig henblik på betegnelsen, at »i betragtning af problemets betydning og det udstrakte anvendelsesområde er det hensigtsmæssigt at sigte mod den bedst mulige oplysning af de pågældende ...«. Der kan derfor ikke være tvivl om, hvad der søges opnået med de regler, som jeg gennemgår her. På denne baggrund er det i lyset af de pågældende mål, át man skal forstå forholdet mellem de to stykker i artikel 43. Den beskyttelse af køberen, der skal sikre en korrekt bedømmelse fra hans side af produktet, kan kun gennemføres på en rimelig måde, dersom man antager, at ordet »forveksling«, jf. stk. 1, har en betydning, der falder sammen med betydningen af udtrykket »fejlagtigt indtryk«, jf. stk. 2. Hvis man nemlig fortolkede ordet »forveksling« indskrænkende, kunne en bestemt etikettering muligvis blive anset for lovlig efter stk. 1 — under den forudsætning, at det frit opfundne navn på etiketten ikke skaber forveksling med et andet bestemt mærke eller et andet bestemt vindyrkningssted — og samtidig stride mod stk. 2 i det omfang, det fører til et fejlagtigt indtryk vedrørende produktets oprindelse. Bestemmelser af denne art ville være selvmodsigende og ikke opfylde kravet om forbrugerbeskyttelse: dette krav kommer nemlig til udtryk på samme måde, dels hvad angår oplysningerne på etiketten, dels i relation til forskellige former for reklame, der anvendes for at hæve produktets anseelse og udbredelse. Den logiske sammenhæng mellem de to stykker i artikel 43 fører derfor til, at man i det væsentlige må tilkende udtrykkene »fører til forveksling« og »gives et fejlagtigt indtryk« samme betydning. Med hensyn til en sammenligning mellem de forskellige sproglige versioner af forordningen forekommer det mig, at en sådan ikke frembyder noget afgørende argument. Selv om det blev bevist, at ordene »gives et fejlagtigt indtryk« efter en indarbejdet sprogbrug har en videre betydning end »fører til forveksling« — hvilket synes at være tilfældet med den tyske version — ville dette ikke være et tilstrækkeligt bevis for, at man nødvendigvis ved »forveksling« skal forstå »forveksling med et andet mærke eller bestemte steder«. Det må herved ikke glemmes, at den tyske rets spørgsmål skal klargøre den korrekte rækkevidde af vendingerne »angivelser, som vil kunne skabe forveksling«, der i artiklerne 8, litra c), og 18, litra c), nemlig ikke er modstillet udtrykkene »gives et fejlagtigt indtryk«.