Fru Vlaeminck, enke efter Saelens (herefter benævnt enken), arbejdede i Belgien fra 1926 til 1929 og fra 1950 til 1970 og i Frankrig fra 1931 til 1936. Hendes afdøde ægtefælle arbejdede i Belgien fra 1926 til 1929 og fra 1940 til 1942 og som grænsearbejder i Frankrig fra 1930 til 1939. Ved administrativ afgørelse af 9. august 1971 tilkendte Rijksdienst voor Werknemerspensioenen hende en alderspension. Da denne pension i dette tilfælde blev erhvervet på basis af 1/40 pr. kalenderår, blev brøken for beskæftigelsesperioden fastsat til svarende til en arbejdsperiode i Belgien på 25 år. Derefter fik enken i 1971 tildelt en fransk alderspension på grundlag af den i Frankrig tilbagelagte arbejdsperiode af Caisse regionale d'assurance maladie du Nord de la France (CRAM). Samtidig blev der af Rijksdienst tilkendt enken en efterladtepension. Denne pension blev ligesom den belgiske alderspension tildelt i hht. Koninklijk Besluit (kongelig anordning) nr. 50 om alders-og efterladtepensioner for arbejdstagere (Belgisch Staatsblad af 27. oktober 1967). Denne efterladtepension blev ifølge de af Rijksdienst givne oplysninger tildelt ikke alene for de år, hendes ægtefælle havde arbejdet i Belgien, men også for den periode, han havde tilbagelagt som grænsearbejder i Frankrig (1930-1939). I stedet for A? blev brøken for beskæftigelsesperioden fastsat til 17A? med hjemmel i artikel 18, stk. 6, i nævnte kongelige anordning. Denne artikel bestemmer:

»Som en undtagelse fra de foregående stykker og for den i artikel 10, stk. 5, nævnte virksomhed (nemlig grænse- eller sæsonarbejde i et tilgrænsende land) kan enken efter en arbejdstager oppebære en efterladtepension, svarende til forskellen mellem den efterladtepension, som hun ville oppebære, hvis denne virksomhed var blevet udøvet i Belgien, og den pension, som ydes for samme virksomhed i henhold til beskæftigelseslandets lovgivning.

Denne pension er en mindstepension. Med henblik på anvendelse af artikel 50 i forordning nr. 1408/71 udstedt af Rådet for Det europæiske økonomiske Fællesskab om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet, fastsættes mindstepensionen ligeledes, uden at der tages hensyn til den udenlandske pension.«

Som det allerede fremgår af denne bestemmelse, gav den omstændighed, at der ikke opstod ret til efterladtepension i Frankrig, Rijksdienst anledning til i henhold til artikel 18, stk. 6, i den kongelige anordning også at medregne de år, hvor der var udført grænsearbejde i dette land.

Den kongelige anordning af 21. december 1967 indeholder imidlertid et forbud mod dobbeltydelser, der lyder således:

»En i henhold til kongelig anordning nr. 50 tildelt efterladtepension kan kun udbetales samtidig med en eller flere alderspensioner eller som sådanne gældende ydelser, der ydes i henhold til en belgisk eller udenlandsk lovgivning eller i henhold til en pensionsordning for personalet i en international institution, hvis det sker med et beløb, svarende til 110% af den efterladtepension, der er tildelt enken, multipliceret med det, eventuelt begrænset til Vi, omvendte af den brøk, der blev anvendt ved beregningen af den alderspension, der tjener til grundlag for beregningen af efterladtepensionen.«

Den tildelte efterladtepension — pr. 1. september 1971 fastsat til 59910 BFR — fører således til en kumulationsgraense på 65901 BFR (59910 BFR × 17/17 × 110 %). Nedsat med den samlede sum af den belgiske og den franske alderspension på 45437 BFR gav dette til resultat, at der skulle udbetales en efterladtepension på 20464 BFR.