ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
DA Den Europæiske Unions Tidende C 151/21

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal de Contas (Portugal) den 28. februar 2017 — Secretaria Regional de Saúde dos Açores mod Mini

(Sag C-102/17)

(2017/C 151/27)

Processprog: portugisisk

Den forelæggende ret

Tribunal de Contas

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Secretaria Regional de Saúde dos Açores

Sagsøgt: Ministério Público

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 58, stk. 4, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/24/EU (1) af 26. februar 2014 fortolkes således, at den er til hinder for en national bestemmelse som den ovenfor nævnte [dvs. artikel 40, stk. 3 og 5, litra c), i Decreto Legislativo Regional n.o 27/2015/A, de 29 de dezembro de 2015 (regionalt lovdekret nr. 27/2015/A af 29. december 2015)], som gør det muligt i forbindelse med et offentligt udbud som adgangskrav at opstille et geografisk kriterium, hvorefter der skal have været udført tre bygge- og anlægsarbejder i den samme selvstyrende region?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/24/EU af 26.2.2014 om offentlige udbud og om ophævelse af direktiv 2004/18/EF (EUT 2014, L 94, s. 65).
Det første appelanbringende vedrører det forhold, at den appellerede dom indeholder en retlig fejl, idet det deri lægges til grund, at kravet om en rækkevidde, der »ikke kun [er] lokal« i henhold til artikel 8, stk. 4, i Rådets forordning (EF) nr. 207/2009 af 26. februar 2009 om EU-varemærker (1) (herefter »forordningen«), er opfyldt uafhængigt af den geografiske udstrækning, inden for hvilken indehaveren af det påberåbte varemærke udøver sin aktivitet. Denne fortolkning fordrejer den reelle betydning af udtrykket »lokal« og det formål, der ligger til grund for forordningens artikel 8, stk. 4. Den appellerede dom indeholder den anførte retlige fejl, for så vidt som Retten ved afgørelsen af, om det anførte ikke-registrerede firmanavn blot har lokal rækkevidde, tog hensyn til dokumenter, der havde virkning uden for spansk område.

Desuden kan det ikke af den omstændighed, at de tjenesteydelser, som virksomheden leverer til en international kundekreds, og som betegnes ved varemærket eller firmanavnet, udledes, at der er gjort brug af tegnet uden for lokalområdet.

Rettens konklusion i dommen, for så vidt angår kravet om »ikke kun […] lokal«, tilsidesætter endvidere formålet med forordningens artikel 8, stk. 4. Ifølge dommen afhænger dette krav, der anvendes i forhold til det firmanavn, som er til hinder for, at der ansøges om et EU-varemærke, således ikke af den lokale rækkevidde af den virksomhed, der bruger firmanavnet, men af »den geografiske spredning af kunderne eller det renommé, dette har i kundekredsen nationalt eller endog internationalt«. Med denne antagelse går Retten ud over det begrænsende formål med forordningens artikel 8, stk. 4, idet Retten gør det muligt at føre et nemt bevis for et brud med det strengt lokale ved blot at have anvendt det ikke-registrerede tegn på internettet, eller — som i den foreliggende sag — ved det faktum, at den berørte virksomheds overnattende gæster har international oprindelse.
iv)

de nationale bestemmelser er formuleret på en sådan måde, at det ikke er muligt at fortolke dem i overensstemmelse med kravene i EU-retten er den nationale domstol da — i forbindelse med en tvist mellem private og et privat forsikringsselskab vedrørende en bilulykke i 1999, hvor en passager, der ikke sad på et fast sæde, blev alvorligt kvæstet, og hvor den nationale domstol med parternes samtykke havde procestilvarslet det private forsikringsselskab og staten — når den udlader at anvende de relevante bestemmelser i national ret, også forpligtet til at undlade at anvende klausulen om ansvarsfraskrivelse i forsikringspolicen eller på anden vis forhindre et forsikringsselskab i at påberåbe sig den ansvarsfraskrivelsesklausul, der var gældende på daværende tidspunkt, således at skadelidte i så fald kunne have krævet erstatning direkte hos forsikringsselskabet på grundlag af denne forsikringspolice? Ville et sådant udfald i stedet reelt være en form for horisontal direkte virkning af et direktiv over for en privat part på en måde, der strider mod EU-retten?
II.

a. Såfremt det første spørgsmål besvares benægtende: Skal artikel 8 i forordning (EF) nr. 261/2004 fortolkes således, at det følger af denne bestemmelse, at passageren i tilfælde af, at et luftfartsselskab ikke leverer de i artiklens stk. 1 og 2 fastsatte ydelser, har et selvstændigt erstatningskrav på grund af manglende levering af de nævnte ydelser, og omfatter dette krav i bekræftende fald også refusion af udgifterne til omlægning af rejsen til det endelige bestemmelsessted [org. s. 2], som passageren selv har organiseret? aa. Såfremt spørgsmål a. besvares bekræftende: Er erstatningskravet vedrørende den anden befordring, som passageren selv har organiseret, omfattet af den i artikel 12, stk. 1, andet punktum, i forordning (EF) nr. 261/2004 omhandlede modregning? b. Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende, og national ret indeholder en bestemmelse, hvorefter passageren på grund af en tilsidesættelse af forpligtelsen i henhold til forordningens artikel 8 over for flyselskabet har ret til refusion af de udgifter, han har haft, fordi han selv har sørget for en anden befordring: Er denne ret til kompensation i henhold til national ret omfattet af den i forordningens artikel 12, stk. 1, andet punktum, omhandlede modregning? c. Såfremt modregning i henhold til artikel 12, stk. 1, andet punktum, i forordning (EF) nr. 261/2004 bekræftes, enten under det andet spørgsmål a. eller b.: Skal artikel 12 fortolkes således, at modregningen sker automatisk, uden at den erstatningspligtige part skal påberåbe sig den?
2)

Er artikel 3 hvad angår punkt 1, litra e), i bilaget til og artikel 4, stk. 1, artikel 6, stk. 1, og artikel 7, stk. 1, i direktiv 93/13 til hinder for en retspraksis, som ved vurderingen af, at et vilkår i en låneaftale, hvorved fastsættes morarenter, er urimeligt, fastsætter genstanden for kontrollen heraf til at være den yderligere omkostning, som denne rentetype medfører i forhold til de ordinære renter, da de udgør »en uforholdsmæssig stor godtgørelse, der er pålagt en forbruger, som ikke har overholdt sine forpligtelser«, og fastslår, at følgen af, at vilkåret erklæres urimeligt, er, at strafrenterne ophæves fuldstændigt, hvorfor alene de ordinære renter fortsat påløber, indtil lånet er tilbagebetalt?
—

som alene har til formål at fastsætte omkredsen af en geografisk zone, hvori der kan gennemføres et byplanlægningsprojekt, idet det forudsættes, at dette projekt, som skal forfølge et bestemt formål — i det foreliggende tilfælde vedrøre ændring og udvikling af bymæssige funktioner og som kræver opførelse, ændring, udvidelse og nedlæggelse af veje eller overbygninger over veje på jord eller offentlige områder — danner grundlag for vedtagelsen af perimetret, som således medfører accept af princippet for projektet, men at projektet endvidere skal være genstand for en tilladelse, som kræver en vurdering af indvirkningerne; og
1)

Kan en national monopolordning for hasardspil anses for at være i overensstemmelse med artikel 56 ff. TEUF — hvis det antages, at a) den fastlæggelse og bedømmelse af sagens omstændigheder, der er foretaget på grundlag af bevismidler, der forelå fra myndighederne og private parter i sagen, og på grundlag af almindeligt kendte forhold, er tilstrækkelig (jf. endvidere C-685/15), og b) nationale retters retsopfattelse, hvor der ikke ligger nogen kohærensprøvelse til grund, ikke er bindende (jf. endvidere C-589/16) – i forbindelse med en retslig procedure, som har taget hensyn til ovennævnte betingelser og dermed må formodes at være i overensstemmelse med princippet om en retfærdig rettergang i artikel 6, stk. 1, i Den Europæiske Menneskerettighedskonvention, henholdsvis artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, hvorunder det som væsentlige hjørnesten er blevet fastsat, at — ludomani ikke udgør et samfundsmæssigt problem, som kræver statslig handling — forbudte hasardspil ikke er en kriminel handling, men blot en forvaltningspolitimæssig (omend hyppig) ordensforstyrrelse — de statslige indtægter fra hasardspil andrager mere end 500 mio. EUR (= 0,4 % af det samlede statslige årsbudget) og — koncessionsindehavernes reklametiltag også hovedsageligt sigter mod at opfordre dem, der endnu ikke deltager i hasardspil, til at deltage?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 178/6

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Cour de cassation (Frankrig) den 6. marts 2017 — Administration des douanes et droits indirects og Etablissement national des produits de l'agriculture et de la mer (FranceAgriMer) mod Hubert Clergeau, Jean-Luc Labrousse, Jean-Jacques Berthellemy, Alain Bouchet, Jean-Pierre Dubois, Marcel Géry, Jean-Paul Matrat, Jean-Pierre Paziot og Patrice Raillot

(Sag C-115/17)

(2017/C 178/06)

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Cour de cassation

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Administration des douanes et droits indirects og Etablissement national des produits de l'agriculture et de la mer (FranceAgriMer)

Sagsøgt: Hubert Clergeau, Jean-Luc Labrousse, Jean-Jacques Berthellemy, Alain Bouchet, Jean-Pierre Dubois, Marcel Géry, Jean-Paul Matrat, Jean-Pierre Paziot og Patrice Raillot

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 49 i charteret om grundlæggende rettigheder fortolkes således, at den er til hinder for, at en person dømmes for uberettiget at have opnået eksportrestitutioner ved at have foretaget handlinger eller givet urigtige meddelelser vedrørende karakteren af de varer, for hvilke der blev ansøgt om restitutioner, selv om de varer, som den pågældende faktisk eksporterede, efter en efterfølgende ændring af reglerne blev berettigede til disse restitutioner?
1)

Er den kompetence, som Den Europæiske Union er blevet tildelt med henblik på at sikre forbrugerne et højt beskyttelsesniveau, de grundlæggende principper i EU-retten om lighed for loven, en effektiv søgsmålsadgang og en retfærdig rettergang og forskellige elementer i præamblen til direktiv 93/13/EF (1) (»det blev i Fællesskabets to programmer for en politik vedrørende forbrugerbeskyttelse og -oplysning understreget, at det er vigtigt at beskytte forbrugerne mod urimelige kontraktvilkår; denne beskyttelse skal sikres ved love og andre forskrifter, der enten skal harmoniseres på fællesskabsplan eller vedtages direkte på dette plan; i overensstemmelse med princippet under afsnittet om »beskyttelse af forbrugernes økonomiske interesser« i de to programmer skal forbrugere, der erhverver varer eller tjenesteydelser, beskyttes mod misbrug af sælgers stærkere stilling herunder især mod standardkontrakter og udelukkelse af væsentlige rettigheder i kontrakterne; forbrugeren [org.s. 2] kan sikres en bedre beskyttelse gennem vedtagelse af ensartede bestemmelser vedrørende urimelige vilkår; disse bestemmelser skal finde anvendelse på alle aftaler, som indgås mellem erhvervsdrivende og forbrugere; dette direktiv finder derfor ikke anvendelse på bl.a. arbejdskontrakter, aftaler vedrørende arveret og familieret samt aftaler om oprettelse af selskaber og om disses vedtægter; forbrugeren skal nyde samme beskyttelse ved en mundtlig aftale som ved en skriftlig, og i sidstnævnte tilfælde uafhængigt af, om vilkårene er indeholdt i et eller flere dokumenter; de nationale lovgivninger giver imidlertid på nuværende tidspunkt kun mulighed for en delvis harmonisering; kun kontraktvilkår, der ikke er blevet individuelt forhandlet, er omfattet af dette direktiv; det er vigtigt at give medlemsstaterne mulighed for under overholdelse af Traktaten at sikre forbrugeren et højere beskyttelsesniveau ved at fastsætte strengere nationale bestemmelser end bestemmelserne i dette direktiv; […]kontrakterne skal være formuleret på en klar og forståelig måde, og forbrugeren skal have en reel mulighed for at gøre sig bekendt med alle vilkårene, og i tvivlstilfælde gælder den fortolkning, der er mest fordelagtig for forbrugeren; […]« og endelig, artikel 4, stk. 2, og artikel 5 i direktiv 93/13/EF til hinder for en bindende national retspraksis, der a) og/eller b) a) ikke som en betingelse for aftalens gyldighed pålægger forbrugerens medkontrahent at give forbrugeren mulighed for forud for indgåelsen af aftalen at blive bekendt med vilkår i aftalen, som er affattet klart og forståeligt, og som er aftalens hovedgenstand, herunder den valutakurs, der finder anvendelse på udbetalingen af et lån i udenlandsk valuta på en måde, der ikke medfører aftalens ugyldighed? b) giver forbrugerens medkontrahent mulighed for først (eksempelvis i et særligt dokument) at underrette om vilkår i aftalen, der er affattet klart og forståeligt, og som er aftalens hovedgenstand, på det tidspunkt, hvor forbrugeren uigenkaldeligt har forpligtet sig til at opfylde aftalen, uden at denne omstændighed udgør en begrundelse for aftalens ugyldighed?
2)

Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende: — Skal bestemmelserne i artikel 8, stk. 1 og 5, i direktiv af 24. oktober 1995 fortolkes således, at det forbud mod at behandle oplysninger henhørende under disse bestemmelser, der således gælder for en søgemaskineudbyder med de i dette direktiv fastsatte undtagelser, forpligter denne til konsekvent at efterkomme anmodninger om at fjerne links til websider, der behandler sådanne oplysninger? — Hvorledes skal — ud fra et sådant perspektiv — undtagelserne i artikel 8, stk. 2, litra a) og e), i direktiv af 24. oktober 1995 fortolkes, når de finder anvendelse på en søgemaskineudbyder, henset til dennes specifikke ansvar, kompetencer og muligheder? Kan en søgemaskineudbyder navnlig nægte at efterkomme en anmodning om at fjerne links, når denne konstaterer, at de omhandlede links fører til indhold, der, skønt det indbefatter oplysninger henhørende under de i artikel 8, stk. 1, opregnede kategorier, tillige er omfattet af anvendelsesområdet for de undtagelser, der er fastsat i samme artikels stk. 2, bl.a. litra a) og e)? — Skal bestemmelserne i direktiv af 24. oktober 1995 ligeledes fortolkes således, at en søgemaskineudbyder, når de links, som anmodes fjernet, fører til behandlinger af personoplysninger, der udelukkende finder sted i journalistisk øjemed eller med henblik på kunstnerisk eller litterær virksomhed, og hvorved der derfor i henhold til artikel 9 i direktiv af 24. oktober 1995 kan indsamles og behandles oplysninger henhørende under de kategorier, som er nævnt i dette direktivs artikel 8, stk. 1 og 5, — af denne grund kan nægte at efterkomme en anmodning om at fjerne links?
—

Følgelig gives appellanten medhold i sine påstande i første instans som ændret og i overensstemmelse hermed: — annulleres Kommissionens afgørelse af 8. maj 2015 om afslag på, at IMG kan betegne sig som en international organisation i henhold til finansforordningen. — tilpligtes Kommissionen at yde erstatning for den økonomiske og ikke-økonomiske skade, der opgøres til henholdsvis 28 mio. EUR og 1 EUR. — tilpligtes Kommissionen at betale sagens omkostninger.
1)

Skal artikel 46, stk. 3, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/32/EU (1) af 26. juni 2013 om fælles procedurer for tildeling og fratagelse af international beskyttelse (omarbejdning) (herefter »proceduredirektivet«) fortolkes således, at en national domstol, der foretager en prøvelse af, om en ansøgers behov for international beskyttelse er begrundet, kan beslutte selv at tildele ansøgeren denne beskyttelse, fordi afgørelsen om afslag tidligere er blevet annulleret, og sagen er blevet hjemvist til den administrative myndighed gentagne gange efter søgsmål med et for vedkommende positivt udfald — hvilket således har vist sig at være virkningsløst — selv om denne kompetence for retsinstansen ikke fremgår af national lovgivning?
1)

Skal et solidarisk ansvar, som en højere retsinstans idømmer en part i en appelsag inden for rammerne af et erstatningssøgsmål anlagt som følge af en færdselsulykke, uden at denne part har kunnet anvende princippet om umiddelbarhed i retsplejen, og uden at den pågældende har kunnet påberåbe sig alle forsvarsmuligheder, anses for at være blevet idømt under en rimelig og retfærdig rettergang i overensstemmelse med chartrets artikel 47?
3)

Er artikel 56 EF (nu artikel 63 TEUF) til hinder for, at en investeringsforening, der er hjemmehørende uden for Nederlandene, ikke kan få tilbagebetalt nederlandsk udbytteskat, som er blevet indeholdt af udbytte, den har modtaget fra organer, der er hjemmehørende i Nederlandene, fordi den ikke årligt og senest otte måneder efter regnskabsårets afslutning har udloddet hele investeringsresultatet til sine andelshavere eller medlemmer, selv om investeringsresultatet i det land, hvor den er hjemmehørende, for så vidt det ikke udloddes, i henhold til den der gældende lovgivning (a) anses for at være udloddet og/eller (b) henregnes til det skattebeløb, som andelshaverne eller medlemmerne i dette land skal betale, som om overskuddet var blevet udloddet, mens der til en i Nederlandene hjemmehørende investeringsforening, der årligt udbetaler hele investeringsresultatet til sine andelshavere eller medlemmer under indeholdelse af nederlandsk udbytteskat, sker tilbagebetaling?
—

Kommissionen og dernæst Retten begik en retlig fejl med hensyn til beregningen af den bøde, som er pålagt appellanten. Retten undlod navnlig at tage hensyn til virkningerne af dens egen ufuldstændige selektive prøvelse (hvor kun få af de pågældende anfægtede kontakter blev efterprøvet), og den undlod derfor at iagttage sin fulde prøvelsesret vedrørende den pålagte bøde. Endvidere begik Retten en fejl ved at medtage appellantens indtægter fra andet end SIM — og undlod at angive en tilstrækkelig begrundelse herfor — som førte til, at bøden blev urimelig høj og således uforholdsmæssig. Appellanten har yderligere fremført argumenter om, at Retten fremkom med urigtige gengivelser af beviserne, at bevisbyrden med hensyn til eventuelt upålidelige beviser blev fordelt forkert, og at der er begået retlige fejl vedrørende beviser, som Kommissionen anvendte imod appellanten, og som ikke blev offentliggjort under Kommissionens sagsbehandling.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 168/22

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Curtea de Apel Pitești (Rumænien) den 27. februar 2017 — SC Cali Esprou SRL mod Administraţia Fondului pentru Mediu

(Sag C-104/17)

(2017/C 168/29)

Processprog: rumænsk

Den forelæggende ret

Curtea de Apel Pitești

Parter i hovedsagen

Sagsøger: SC Cali Esprou SRL

Sagsøgt: Administraţia Fondului pentru Mediu

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 15 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 94/62/EF (1) af 20. december 1994 om emballage og emballageaffald fortolkes således, at den er til hinder for, at en EU-medlemsstat vedtager bestemmelser, hvorefter den økonomiske beslutningstager, der markedsfører emballerede produkter og emballager på det nationale marked, men som ikke ændrer produkterne eller emballagen og alene leverer dem i samme form til en økonomisk beslutningstager, der selv leverer dem til den endelige forbruger, skal betale en afgift, hvis beløb fastsættes pr. kilogram (kg) på grundlag af differencen mellem på den ene side mængden af emballageaffald svarende til mindstemålene for nyttiggørelse eller forbrænding i forbrændingsanlæg med energiudnyttelse og nyttiggørelse med genanvendelse og på den anden side mængden af emballageaffald, der reelt er blevet nyttiggjort eller forbrændt i forbrændingsanlæg med energiudnyttelse og nyttiggjort med genanvendelse?

(1) Europa-Parlamentet og Rådets direktiv 94/62/EF af 20.12.1994 om emballage og emballageaffald (EFT L 365, s. 10).
1)

Er artikel 56 EF (nu artikel 63 TEUF) til hinder for, at en investeringsforening, der er hjemmehørende uden for Nederlandene ikke kan få tilbagebetalt nederlandsk udbytteskat, som er blevet indeholdt af udbytte, den har modtaget fra organer, der er hjemmehørende i Nederlandene, fordi den ikke er indeholdelsespligtig af nederlandsk udbytteskat, mens der sker tilbagebetaling til en i Nederlandene hjemmehørende investeringsforening, der årligt udlodder sit investeringsresultat til sine andelshavere eller medlemmer under indeholdelse af nederlandsk udbytteskat?
1)

Skal bestemmelserne i forordning nr. 1257/1999 (1), set i lyset af et af formålene hermed, nemlig at landbrugerne deltager i foranstaltningen om førtidspensionering i landbruget, og henset til den delte kompetence mellem Unionen og medlemsstaterne, fortolkes således, at de er til hinder for, at en medlemsstat inden for rammerne af forordningens gennemførelsesforanstaltninger vedtager en lovgivning, der gør det muligt at arve støtte til førtidspensionering i landbruget?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 168/21

Appel iværksat den 24. februar 2017 af Gul Ahmed Textile Mills Ltd til prøvelse af dom afsagt af Retten (Femte Afdeling) den 15. december 2016 i sag T-199/04 RENV, Gul Ahmed Textile Mills Ltd mod Rådet for Den Europæiske Union

(Sag C-100/17 P)

(2017/C 168/28)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Gul Ahmed Textile Mills Ltd (ved advokat L. Ruessmann og solicitor J. Beck)

De andre parter i appelsagen: Rådet for Den Europæiske Union og Europa-Kommissionen

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Appellen antages til realitetsbehandling, og appellanten gives medhold.

— Rettens dom ophæves.

— Der træffes afgørelse om sagens realitet og forordning nr. 397/2004 (1) annulleres, eller sagen hjemvises til Retten til realitetsafgørelse vedrørende påstanden om annullation.

— Rådet tilpligtes at betale appellantens sagsomkostninger i appelsagen og for Retten.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanten har til støtte for appellen fremført følgende argumenter:

Retten begik en retlig fejl ved at fastslå, at appellanten ikke længere har en interesse i det andet og tredje anbringende. Retten skal, når den tager stilling til, om appellanten har en fortsat interesse i sagen, tage hensyn til alle beviser og oplysninger, der fremlægges for den, og se på den overordnede sammenhæng. Rådets fejl i beregningen af dumpingmargenen er metodologiske og vil kunne gentage sig i fremtiden.

Retten begik en retlig fejl ved uden at foretage en behørig undersøgelse (i nogle tilfælde uden at foretage en undersøgelse overhovedet) af appellantens argumenter at fastslå, at EU-erhvervsgrenens produktionsskift til et segment af stor værdi på EU-markedet for sengelinned og den stigende EU-import af sengelinned fra tyrkiske producenter, der er knyttet til EU-industrien, ikke brød årsagssammenhængen mellem den angivelige dumping og den angivelige væsentlige skade på EU-erhvervsgrenen. Endvidere er Rettens konstateringer støttet på en urigtig gengivelse af de faktiske omstændigheder i forordning 397/2004 og en fejlagtig retlig kvalifikation af de faktiske omstændigheder.

(1) Rådets forordning (EF) nr. 397/2004 af 2.3.2004 om indførelse af en endelig antidumpingtold på importen af sengelinned af bomuld med oprindelse i Pakistan (EUT 2004, L 66, s. 1).