Det skal først undersøges, om fællesskabsforordningerne indeholder hjemmel for, at medlemsstaterne kan forbeholde det offentlige udarbejdelsen og distributionen af de banderoler og etiketter, der er nødvendige for at markedsordningen for æg kan fungere.

Med hensyn til spørgsmålets sidste del vedrørende artikel 5 i forordning nr. 95/69, hvorefter banderolerne og etiketterne skal bære et officielt mærke, som bestemmes af den kompetente myndighed, kan det straks anføres, at det offentlige ikke herved tildeles en eneret til at påføre det officielle mærke og at udarbejde og distribuere banderolerne og etiketterne. Det fremgår klart af artiklens ordlyd, at dens rækkevidde ikke går så langt, idet den kompetente nationale myndigheds bestemmelse af det officielle mærke selvfølgelig ikke er ensbetydende med, at det kun kan påføres af den pågældende myndighed, eller at kun denne myndighed har ret til at udarbejde banderoler og etiketter.

For så vidt der desuden spørges, om fællesskabsforordningerne indeholder hjemmel for, at medlemsstaterne kan forbeholde det offentlige udarbejdelsen og distributionen af banderoler og etiketter, finder jeg det tilstrækkeligt kun at fremsætte to bemærkninger herom.

Kommissionen har for det første med rette henvist til artikel 26 i forordning nr. 2772/75, hvorefter kontrollen med overholdelsen af forordningens bestemmelser udøves af de i hver enkelt medlemsstat hertil udpegede myndigheder. Heraf fremgår det klart, at fællesskabsreglerne ikke — som sagsøger i hovedsagen hævder — er udtømmende, men at medlemsstaterne skal træffe administrative foranstaltninger til gennemførelse af forordningerne. Jeg finder det derfor også ubestrideligt, at der med henblik på kontrollens organisation og enkelthederne herved er hjemlet medlemsstaterne en forholdsmæssig vid skønsfrihed, som ikke er begrænset til kontrollen med, om produktets kvalitet svarer til angivelserne på pakningerne. Det kan derfor med sikkerhed ikke antages, at kontrolforanstaltningernes udformning, som sket i Italien, ligger uden for de ved fællesskabsreglerne dragne grænser. Det kan især ikke hævdes, at udleveringen af etiketterne og banderolerne ikke vedrører de nationale kontrolforanstaltninger, idet udleveringen, dersom den foretages af det offentlige, overflødiggør kontrollen med at banderolerne stemmer overens med de modeller, som medlemsstaterne skal fastlægge ifølge artikel 5 i forordning nr. 95/69. Desuden må det i almindelighed indrømmes, at de i fællesskabsretten foreskrevne former for kontrol sikkert vil blive gjort lettere og mere effektiv, dersom de udføres på den i Italien foreskrevne måde, og hvor de banderoler og etiketter, som det offentlige udleverer, som bekendt nummereres fortløbende.

For det andet kan der henvises til den ovenfor citerede artikel 17 i forordning nr. 2772/75, hvori bestemmes, at banderolerne og etiketterne skal udleveres af de i artikel 26 omhandlede myndigheder eller under deres kontrol. Dersom det offentlige ifølge disse bestemmelser kan foretage udleveringen, kan medlemsstaternes myndigheder også foretage udarbejdelsen. Der er desuden ingen rimelig grund til, at denne mulighed, der udtrykkeligt er nævnt, for så vidt angår store pakninger, ikke skulle gælde for små pakninger. I denne henseende er en analog anvendelse af den nævnte bestemmelse derimod nærliggende.

Hvad angår det tørste spørgsmål, kan det derfor kun fastslås, at en eneret for det offentlige til at udarbejde og distribuere de banderoler og etiketter, som er af betydning for markedsordningen for æg, utvivlsomt er forenelig med fællesskabsretten. Dette ændres ej heller af den omstændighed, at der vedtages en anden fremgangsmåde i andre medlemsstater, og at udarbejdelsen og distribueringen dér delvis overlades til private virksomheder eller organer, som handler på statens vegne. Desuden kan anbringendet om, at proceduren for at opnå banderoler i Italien er overordentlig omstændelig og langtrukken — hvilket i øvrigt heftigt bestrides af den italienske regering —, ikke føre til nogen anden bedømmelse. En sådan følge er ikke logisk set nødvendigvis forbundet med den omstændighed, at staten selv varetager udarbejdelsen og distributionen af banderolerne. Dersom det konstateredes, at der faktisk forelå en sådan situation i en medlemsstat, ville det ikke medføre en ophævelse af hele systemet, men det ville være tilstrækkeligt at anfægte den praktiske gennemførelse gennem et søgsmål til konstatering af traktatskrænkelse.