FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

SIR GORDON SLYNN

FREMSAT DEN 7. JUNI 1984 ( *1 )

Høje Domstol.

I denne sag, der er anlagt af Kommissionen i medfør af EØF-traktatens artikel 169, er der nedlagt påstand om, at det statueres, at Den italienske Republik ikke inden for den fastsatte frist har truffet de nødvendige foranstaltninger til at gennemføre to rådsdirektiver. Det drejer sig for det første om direktiv 78/1026 og for det andet om direktiv 78/1027, begge af 18. december 1978 (EFT L 362, 1978, s. 1 og 7).

Det første af disse direktiver indeholder regler om gensidig anerkendelse af eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser for dyrlæger. Det andet vedrører samordning med hensyn til bestemmelser om virksomhed som dyrlæge. For begge direktivers vedkommende gælder det, at de skulle være gennemført inden to år efter deres meddelelse, og medlemsstaterne var forpligtet til straks at underrette Kommissionen, når dette var sket, samt til at give Kommissionen meddelelse om ordlyden af de vigtigste forskrifter, der var blevet udstedt.

Det fremgår, at direktiverne blev meddelt den 20. december 1978, hvorfor de skulle være blevet efterkommet inden den 20. december 1980. Det fremgår også, at den italienske regering ikke mellem disse to tidspunkter gav Kommissionen meddelelse om, at direktiverne var blevet gennemført.

De to direktiver må behandles hver for sig. Den italienske regering bestrider, ikke, at den ikke har truffet de nødvendige foranstaltninger til at gennemføre direktiv 78/1026. Det er for Domstolen blevet oplyst, at et lovforslag til gennemførelse af dette direktiv blev fremsat i parlamentet i 1982, men at det ikke blev vedtaget, inden parlamentet blev opløst, og at det har været nødvendigt at fremsætte et nyt lovforslag. Dette er endnu ikke blevet vedtaget, men den italienske regering har for Domstolen oplyst, at dette forhåbentligt vil kunne ske inden for den nærmeste fremtid. Da de proceduremæssige betingelser i artikel 169 er blevet opfyldt, bør der efter min opfattelse gives Kommissionen medhold, for så vidt anår direktiv 78/1026.

Hvad angår det andet direktiv, havde Kommissionen fra den italienske regering fået det indtryk, at det også for at gennemføre dette var nødvendigt at gå lovgivningens vej, og at den pågældende lovgivning ville blive genstand for et lovforslag, der ligeledes ville blive fremsat i parlamentet i 1982.

I sine indlæg i sagen har den italienske regering imidlertid for første gang oplyst, at direktivet efter dens opfattelse allerede ved bekendtgørelse nr. 987 af 23. oktober 1969 (GURI nr. 1 af 2. 1. 1970, s. 2) må anses for fuldt gennemført i italiensk ret. Den italienske regering har derfor påstået frifindelse, for så vidt angår direktiv 78/1027.

Kommissionen erkender, at direktivet i væsentligt omfang må anses for gennemført ved den italienske bekendtgørelse, men har anført, at bekendtgørelsen ikke fuldt ud opfylder direktivets krav. Når den indsigelse, at en krævet foranstaltning allerede er blevet gennemført, rejses for første gang under selve retsforhandlingerne i en sag, hvorunder der er nedlagt påstand om, at det statueres, at et direktiv overhovedet ikke er blevet gennemført, må Kommissionen efter min opfattelse kunne forlange, at Domstolen statuerer, at direktivet for en dels vedkommende ikke er blevet gennemført.

Formålet med direktiv 78/1027 er at samordne de regler, der gælder vedrørende udddannelse af dyrlæger. Det angår derfor et problem, hvis løsning er en afgørende forudsætning for en gensidig anerkendelse inden for hele Fællesskabet af nationale eksamensbeviser. I præambelen hedder det, at »ensartetheden i uddannelserne in medlemsstaterne [gør] det muligt at begrænse samordningen på dette område til at omfatte et krav om overholdelse af mindstenormer og i øvrigt overlade det til medlemsstaterne frit at tilrettelægge deres undervisning«.

Ifølge direktivets artikel 1, stk. 1, skal medlemsstaterne gøre adgangen til og udøvelsen af virksomhed som dyrlæge betinget af, at vedkommende er i besiddelse af et eksamensbevis eller certifikat, der godtgør, at den pågældende i løbet af sit samlede uddannelsesforløb har erhvervet et fyldestgørende kendskab til visse nærmere angivne fagområder. Efter min opfattelse er det eneste spørgsmål i denne sag, hvorvidt Den italienske Republik har gjort virksomhed som dyrlæge betinget af, at de pågældende er i besiddelse af et certifikat, der giver en garanti for, at de pågældende kundskaber er blevet erhvervet under uddannelsesforløbet.

I henhold til artikel 2, stk. 2, skal den omhandlede veterinæruddannelse omfatte i alt mindst fem års teoretisk og praktisk fuldtidsuddannelse ved et universitet eller anden læreanstalt omfattende mindst de i bilaget nævnte fag. I bilaget, der har overskriften »Studieplan for dyrlæger«, er der angivet 38 fag opdelt i to kategorier: først grundfagene og dernæst de særlige fag. Man skal måske bemærke sig, at det i bemærkningerne i bilaget hedder, at »studieplanen, som skal føre frem til et eksamensbevis, certifikat eller andet kvalifikationsbevis som dyrlæge, omfatter som et minimum nedenstående fag. Undervisningen i et eller flere af disse fag kan ske inden for eller i forbindelse med de øvrige fag«.

Den italienske bekendtgørelse fra 1969 fastlægger den studieplan, der gælder for at opnå eksamen som dyrlæge. De af studieplanen omfattede fag er opdelt i tre kategorier. Der er obligatorisk undervisning i fem grundfag og i 39 særlige veterinære fag. Herudover er der en liste på 23 yderligere fag, hvoraf den studerende skal vælge 3.

Kommissionen gør gældende, at bekendtgørelsen ikke gennemfører direktivet på behørig måde, fordi to af de i direktivet nævnte fag ikke er omfattet af bekendtgørelsen, idet Kommissionen i dag har trukket det anbringende tilbage, at et tredje fag heller ikke er omfattet af listen. De pågældende to fag, der er angivet i bilaget til direktivet, er »levnedsmiddelhygiejne og -teknologi« og »etologi og dyrebeskyttelse«.

Kommissionen gør gældende, at der ifølge direktivet er tale om to helt særskilte fag, hvorimod den italienske bekendtgørelse ikke indeholder nogen udtrykkelig angivelse af dem. Det anføres, at selv om dele af de i bilaget angivne fag er omfattet af andre fagangivelser, er der ikke noget præcist angivent fag, der dækker hele området. Endvidere anfører Kommissionen, at når nogle af disse fag ifølge nævnte bekendtgørelse er valgfri, kan dette kun betyde, at den studerende ikke er forpligtet til at læse dem.

Jeg mener ikke, at det for, at direktivet kan anses for efterkommet, nødvendigvis er en betingelse, at de i artikel 1 og i bilaget angivne fag skal være angivet med samme betegnelser. Jeg mener nemlig, at medlemsstaterne i kraft af den ret, de har til »frit at tilrettelægge deres undervisning« må kunne opdele de angivne fag i forskellige dele. For at direktivet kan anses for efterkommet må det efter min opfattelse imidlertid være afgørende, at der fuldt ud undervises i alle de i bilaget opførte fag, således som disse i henhold til den herskende veterinærmedicinske opfattelse må forstås. Det er åbenbart, at dette er en forudsætning for, at eksamensbeviserne anerkendes overalt i Fællesskabet, og det kan ikke være tilstrækkeligt, at der kun undervises i dele af et fag.

Det første af de to fag, der er strid om, er »levnedsmiddelhygiejne og -teknologi«. Efter min opfattelse må dette i lyset af artikel 1, stk. 1, litra f), forstås som omfattende et fyldestgørende kendskab til hygiejne og fremgangsmåder i forbindelse med frembringelse og fremstilling af samt handel med levnedsmidler af animalsk oprindelse bestemt til menneskeføde. Det anføres, at bekendtgørelsen i tilstrækkeligt omfang efterkommer direktivet, idet den attende gruppe i bekendtgørelsen er »undersøgelse af og kontrol med levnedsmidler af animalsk oprindelse«. Dette dækker imidlertid efter min opfattelse ikke hele det i bilaget til direktivet angivne fag.

Ganske vist er det blandt de valgfri fag en række emner som »mælkehygiejne« og »levnedsmiddelteknologi i forbindelse med levnedsmidler af animalsk oprindelse«, der formentlig må anses for at falde ind under det bredere fag, der henvises til i bilaget til direktivet. Da det imidlertid drejer sig om valgfri fag, er der ingen garanti for, at de som krævet i direktivet vil blive læst.

For det andet har Kommissionen henvist til faget »etologi og dyrebeskyttelse«. Den italienske regering anfører, at den femte gruppe af obligatoriske fag, der omfatter »hygiejne«, »dyrs ydre anatomi«, »etnologi«, »genetik« og »opdræt«, dækker dette emne. For mig står det klart, at etologi i forbindelse med dyr, som jeg forstår er læren om dyrs adfærd i et dyremiljø, og spørgsmålet om dyrebeskyttelse er emner, der er helt forskellige fra emnerne etnologi og dyrs ydre anatomi. Det er ikke blevet hævdet, at andre grupper i bekendtgørelsen skulle dække det pågældende fag i tilstrækkeligt omfang.

Jeg mener herefter, at Kommissionen i tilstrækkeligt omfang har underbygget sine påstande, og at det bør statueres, at den italienske regering for det første har undladt at gennemføre direktiv 78/1026, og at den for det andet delvis har undladt at efterkomme direktiv 78/1027 i det, om end begrænsede, omfang, at »levnedsmiddelhygiejne og -teknologi« og »etologi og dyrebeskyttelse« ikke fuldt ud er omfattet af de fag, der ifølge bekendtgørelsen skal undervises i, således som det i henhold til direktivets artikel 1 kræves.

Når henses til at Kommissionen, om end kun delvis, bør gives medhold, og til, at den italienske regering først så sent oplyste, at den anså det ene direktiv for efterkommet, mener jeg efter omstændighederne, at den italienske regering bør tilpligtes at afholde Kommissionens omkostninger.

( *1 ) – Oversat fra engelsk.