128.

På baggrund af de ovenstående betragtninger foreslår jeg Domstolen at svare Audiencia Provincial de Barcelona (Spanien) som følger: »– Uanset undtagelsen i artikel 11, stk. 1, skal medlemsstaterne i henhold til artikel 7 og 13 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/60/EF af 26. oktober 2005 om forebyggende foranstaltninger mod anvendelse af det finansielle system til hvidvaskning af penge og finansiering af terrorisme sikre, at omfattede enheder i situationer, der involverer kunder, som selv er omfattet af direktivet, anvender i) de almindelige kundelegitimationsprocedurer, der er fastsat i artikel 8 og artikel 9, stk. 1, såfremt der er mistanke om hvidvaskning af penge eller finansiering af terrorisme som omhandlet i artikel 7, litra c), og ii) de skærpede kundelegitimationsprocedurer, der er fastsat i artikel 13 i de situationer, der er omhandlet i denne bestemmelse. – En »mistanke om hvidvaskning af penge eller finansiering af terrorisme« som omhandlet i artikel 7, litra c), i direktiv 2005/60/EF opstår, når der under hensyntagen til de særlige omstændigheder omkring en kunde og hans transaktioner (herunder med hensyn til anvendelsen og forvaltningen af hans konto eller konti) foreligger kontrollerbare grunde, som påviser, at der er risiko for, at hvidvaskning af penge eller finansiering af terrorisme gennemføres eller vil blive gennemført, i forbindelse med den pågældende kunde. Artikel 11, stk. 1, er ikke en undtagelse til artikel 7, litra c). Uden hensyn til eventuelle afvigelser, fritagelser eller tærskler og dermed uden hensyn til, om kunden er en omfattet enhed eller ej, bestemmer artikel 7, litra c), at kundelegitimationsprocedurer altid er påkrævet, når der er mistanke om hvidvaskning af penge eller finansiering af terrorisme. Når der opstår en sådan mistanke, kan en medlemsstat derfor ikke tillade eller kræve, at der anvendes lempede kundelegitimationsprocedurer. – Det omstændighed, at kunden selv er en enhed, der er omfattet af direktiv 2005/60/EF, betyder ikke, at en medlemsstat skal kræve skærpede kundelegitimationsprocedurer som omhandlet i dette direktivs artikel 13 over for den pågældende kunde, hvis der på trods af de garantier, der allerede er fastsat i direktiv 2005/60/EF og andre EU-retsakter, er en øget risiko for hvidvaskning af penge eller finansiering af terrorisme som omhandlet i nævnte artikel. Artikel 11 omhandler kun afvigelser fra almindelige kundelegitimationsprocedurer, når der er tale om en lavere risiko. Eftersom den ikke henviser til artikel 13, har den ingen betydning for kundelegitimationskrav, der finder anvendelse i tilfælde af en øget risiko. – Selv når medlemsstaterne har gennemført artikel 7, 11 og 13 i direktiv 2005/60/EF i deres nationale ret, kan de i medfør af artikel 5 vedtage eller opretholde strengere bestemmelser, der har til formål at styrke bekæmpelsen af hvidvaskning af penge eller finansiering af terrorisme, hvilket bekræfter, at direktiv 2005/60/EF blot fastlægger et minimumsniveau af harmonisering. Anvendelsesområdet for artikel 5 i direktiv 2005/60/EF er ikke begrænset til bestemmelserne i kapitel II (»Kundelegitimationskrav«) i dette direktiv. En medlemsstat kan derfor fastsætte, at kundelegitimationsprocedurer skal anvendes af et kreditinstitut over for et betalingsinstitut, selv om betingelserne i artikel 11, stk. 1, er opfyldt, og i andre situationer end dem, der er anført i artikel 7 og 13, hvis dette er begrundet og i øvrigt i overensstemmelse med EU-retten. – Når medlemsstater handler inden for den frihed, de indrømmes i medfør af artikel 5 i direktiv 2005/60/EF, skal de imidlertid udøve denne kompetence under iagttagelse af EU-retten, herunder de grundlæggende friheder, der er garanteret ved traktaterne. Hvis EU-retten (som her) ikke er genstand for en fuldstændig harmonisering, kan en national bestemmelse, der begrænser grundlæggende friheder, være begrundet, for så vidt som den tilgodeser et tvingende alment hensyn, forudsat at bestemmelsen er egnet til at sikre virkeliggørelsen af det formål, den forfølger, og ikke går ud over, hvad der er nødvendigt for at opfylde formålet. – Når det vurderes, om den nationale bestemmelse er hensigtsmæssig, skal det beskyttelsesniveau, som medlemsstaten ønsker i forbindelse med den identificerede risiko for hvidvaskning af penge eller finansiering af terrorisme, fastlægges. Medlemsstaterne kan fastlægge et beskyttelsesniveau, der er højere end det, som EU-lovgiver har valgt, identificere andre situationer, der frembyder en (høj) risiko, og tillade eller kræve andre kundelegitimationsprocedurer. Medlemsstaterne skal sikre, at de anvendte skærpede kundelegitimationsprocedurer er baseret på en vurdering af forekomsten og omfanget af en risiko for hvidvaskning af penge eller finansiering af terrorisme i forbindelse med en kunde, en forretningsforbindelse, en konto, et produkt eller en transaktion. Når medlemsstater og eventuelle omfattede enheder vælger, hvilke foranstaltninger der skal anvendes, skal de vurdere, hvorvidt den opfattede risiko allerede håndteres, og det ønskede beskyttelsesniveau, der allerede er sikret gennem andre foranstaltninger, herunder foranstaltninger, der er iværksat på grundlag af direktiv 2005/60/EF, Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2007/64/EF af 13. november 2007 om betalingstjenester i det indre marked og andre EU-retsakter (eller nationale bestemmelser). Om en national bestemmelse er proportional, afhænger ligeledes af, hvorvidt de kundelegitimationsprocedurer, den omhandler, kan gribe ind i andre rettigheder og interesser, der er beskyttet i medfør af EU-retten, eksempelvis beskyttelsen af personoplysninger (artikel 8 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder) og princippet om fri konkurrence mellem enheder, der driver virksomhed på det samme marked. Om en national bestemmelse er proportional, afhænger endelig af, om der findes alternative og mindre restriktive midler til at opnå det samme beskyttelsesniveau. – Omfattede enheder, jf. direktiv 2005/60/EF, må ikke underminere de tilsynsopgaver, som kompetente myndigheder i henhold til artikel 21 i direktiv 2007/64/EF skal varetage over for betalingsinstitutter med henblik på at kontrollere overholdelsen af bestemmelserne i sidstnævnte direktivs afsnit II (»Udbydere af betalingstjenester«). Disse myndigheder kan under visse omstændigheder trække registreringen af agenten, filialen eller selve betalingsinstituttet tilbage i henhold til dette direktiv, men sådanne beføjelser finder anvendelse parallelt med de forebyggende foranstaltninger, der skal anvendes af omfattede enheder, og de kompetente myndigheders tilsynsbeføjelser i henhold til direktiv 2005/60/EF. – Direktiv 2005/60/EF er ikke nødvendigvis til hinder for nationale bestemmelser, der pålægger eller tillader en omfattet enhed i begrundede tilfælde at indhente oplysninger om dens kundes kunder. Sådanne nationale bestemmelser skal dog også være i overensstemmelse med den pågældende medlemsstats øvrige forpligtelser i medfør af EU-retten, herunder kravene i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 95/46/EF af 24. oktober 1995 om beskyttelse af fysiske personer i forbindelse med behandling af personoplysninger og om fri udveksling af sådanne oplysninger samt artikel 8 og artikel 52, stk. 1, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder.«