ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
RETTEN FOR EU-PERSONALESAGERS KENDELSE

(Første Afdeling)

10. september 2014

Ingo Hanschmann

mod

Den Europæiske Politienhed (Europol)

»Personalesag — retspleje — fastsættelse af sagsomkostninger«

Angående:

Begæring om fastsættelse af de sagsomkostninger, der kan kræves erstattet, indgivet i henhold til procesreglementets artikel 92, af Ingo Hanschmann efter dom afsagt i sag Hanschmann mod Europol (F 27/09, EU:F:2010:58).

Udfald:

Det beløb, der kan kræves erstattet hos Den Europæiske Politienhed af Ingo Hanschmann, fastsættes til 1343,18 EUR, med tillæg af morarenter fra datoen for forkyndelsen af denne kendelse til datoen for betaling, beregnet på grundlag af den af Den Europæiske Centralbank fastsatte rentesats for de vigtigste refinansieringstransaktioner i den pågældende periode, forhøjet med 2 procentpoint.

Sammendrag

Retslig procedure – sagsomkostninger – fastsættelse – udgifter, der kan kræves erstattet – forhold, der tages i betragtning – aftale om salær indgået mellem en part og dennes advokat – ikke omfattet

[Personalerettens procesreglement, art. 91, litra b)]

Unionens retsinstanser er ikke kompetente til at fastsætte de beløb, som parterne skal udrede i salær til deres egne advokater, men de kan fastsætte den del af disse beløb, der kan søges erstattet hos den part, som pålægges at betale sagens omkostninger. Det følger heraf, at bevis for betaling af de sagsomkostninger, der kræves erstattet, ikke er nødvendigt, for at Personaleretten kan fastsætte de sagsomkostninger, der kan kræves erstattet.

Unionens retsinstanser skal nemlig ikke, når de træffer afgørelse om fastsættelse af sagsomkostninger, tage hensyn til en eventuel aftale herom mellem den pågældende part og dennes befuldmægtigede eller rådgivere.

Følgelig er den omstændighed, at det efter aftale mellem sagsøgeren og dennes advokater er blevet besluttet, at førstnævnte ikke betaler noget salær til sidstnævnte, uden betydning for sagsøgerens ret til at søge de udgifter, der er afholdt i forbindelse med proceduren i hovedsagen, erstattet.

(jf. præmis 14, 19 og 20)

Henvisning til:

Domstolen: kendelser Leeuwarder Papierwarenfabriek mod Kommissionen, 318/82, EU:C:1985:468, præmis 2; C.A.S. mod Kommissionen, C-204/07 P-DEP, EU:C:2009:526, præmis 13, og Kronofrance mod Tyskland m.fl., C-75/05 P-DEP, EU:C:2013:458, præmis 30
Bestemmelserne i Personalerettens procesreglement vedrørende retshjælp, dvs. artikel 95-98, regulerer ikke alle tænkelige situationer udtømmende.

Disse bestemmelser regulerer a fortiori ikke spørgsmålet om det beløb, som den part, der pålægges sagens omkostninger, skal betale i salær til advokaten for den sagsøger, som får retshjælp.

Dels fremgår det af artikel 97, stk. 3, tredje afsnit, i nævnte procesreglement, at kendelsen om bevilling af retshjælp, som enten kan fastsætte størrelsen af det beløb, der af Personalerettens kasse udbetales til den advokat, der er udpeget til at repræsentere sagsøgeren, eller fastsætte en øvre grænse for advokatens udlæg og salær, der som udgangspunkt ikke kan overskrides, ikke har til formål at fastsætte de sagsomkostninger, der kan kræves erstattet af den vindende part, men at sikre en effektiv domstolsadgang for enhver part, der som følge af sin økonomiske situation fuldstændigt eller delvist ikke har mulighed for afholde de omkostninger, der er forbundet med bistand og repræsentation ved Personaleretten.

Dels fremgår det af ordlyden af artikel 95, stk. 1, andet afsnit, i nævnte procesreglement, at den retshjælp, der bevilges ved kendelse, helt eller delvist kan dække omkostningerne til juridisk bistand og repræsentation ved Personaleretten. I denne forbindelse er det velkendt, at salærer til advokater kan variere kraftigt alt efter den medlemsstat, hvori de arbejder og deres grad af specialisering inden for området, endog deres omdømme i det faglige miljø. Det er ikke udelukket, at sagsøgeren, henset til det beløb, der er garanteret af Personaleretten i dens kendelse, forpligter sig til at betale sin advokat den del af advokatens salær, som ikke dækkes af retshjælpen, i tilfælde af at sagsøgeren pålægges at betale sagens omkostninger.

Desuden kan en advokat, som har indvilliget i pro bono at repræsentere den berørte person i forbindelse med indgivelsen af stævningen, ikke være forpligtet til at give afkald på en del af sit salær, når det er modparten, som ved sagens afslutning pålægges at betale sagens omkostninger.

(jf. præmis 19-23)
DA
SamlingafAfgørelser
ECLI:EU:F:2010 :106 1KENDELSE AFSAGT A F FORMANDEN FOR PERSONALERETTENS FØRSTE AFDELING
16. september 2010
Sag F-90/09
F rédéric E r notte
mod
Europa-Komm issionen
»Mindelig bilæggelse af tvisten på Personalerettens initiativ — slettelse«
Angående:Søgsmål anlagt i henhold til artikel 236 EF og 152 EA, hvorved Frédéric Ernotte principalt 
har n edlagt påstand om, at Kommissionen tilpligtes at betale ham e rstatning for den 
økono miske o g i kke-økono miske s kade, d er e r forvoldt ve d d en u rimelige 
sagsbehandlingstid, der ke ndetegnede K ommissionens behandling af hans sag o m 
anerkendelse af, at den blodprop, som han var udsat for den 28. august 2002 , skyldtes en 
ulykke, og at den havde erhvervsmæssig oprindelse.
Udfald: Sag F -90/09, E rnotte m od K ommissionen, slettes a f P ersonalerettens r egister. 
Kommissionen betaler sagsøgeren et engangsbeløb p å 10 000  EUR, idet dette beløb o gså 
omfatter de advokatudgifter, som sagsøgeren har afholdt.
Samm endrag
Tjenestemænd — søgsmål — mindelig bilæggelse af tvisten ved Pe rsonaleretten — slettelse af registeret
(Personalerettens procesreglement, art. 69)
PERSONALERETTENS KENDELSE

(Første Afdeling)

15. december 2009

Sag F-8/09

Svetoslav Apostolov

mod

Europa-Kommissionen

»Personalesag – tjenestemænd – søgsmål afvist – for sent anlagt«

Angående: Søgsmål anlagt i henhold til artikel 236 EF og 152 EA, hvorved Svetoslav Apostolov nærmere bestemt har nedlagt påstand om annullation af den af De Europæiske Fællesskabers Personaleudvælgelseskontor (EPSO) trufne afgørelse af 21. oktober 2008, hvorved sagsøgerens klage over EPSO’s afgørelse af 25. april 2008, der oplyste ham om, at de point, han havde opnået i den udvælgelsesprøve, som var afholdt i forbindelse med indkaldelsen af interessetilkendegivelser til EPSO/CAST27/4/7, ikke var tilstrækkelige til at opføre ham i databasen over egnede ansøgere, blev afslået.

Udfald: Sagens afvises. Sagsøgeren betaler sagens omkostninger.

Sammendrag

Retspleje – søgsmålsfrister – retstab – undskyldelig vildfarelse – begreb

(Personalerettens procesreglement, art. 97, stk. 4, og art. 100, stk. 3; tjenestemandsvedtægten, art. 91, stk. 3)

I relation til fællesskabsrettens søgsmålsfrister omfatter begrebet en undskyldelig vildfarelse, der udgør en undtagelse hertil, kun usædvanlige omstændigheder, navnlig hvor den pågældende institution har udvist en adfærd, der enten i sig selv eller i afgørende omfang må antages at kunne fremkalde en vildfarelse hos en borger, der er i god tro, og som har udvist en sådan agtpågivenhed, der kræves af en normalt påpasselig erhvervsdrivende.

(jf. præmis 21)

Henvisning til:

Domstolen: 15. december 1994, sag C-195/91 P, Bayer mod Kommissionen, Sml. I, s. 5619, præmis 26; 15. maj 2003, C-193/01 P, Pitsiorlas mod Rådet og ECB, Sml. I, s. 4837, præmis 24
PERSONALERETTENS KENDELSE

(Første Afdeling)

30. november 2009

Sag F-54/09

Giorgio Lebedef

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Personalesag – tjenestemænd – årlig ferie – midlertidig tjeneste på halv tid med henblik på faglig repræsentation – ubeføjet udeblivelse – nedsættelse af de årlige ferierettigheder – vedtægtens artikel 60 – åbenbart ugrundet søgsmål«

Angående: Søgsmål anlagt i henhold til artikel 236 EF og 152 EA, hvorved Giorgio Lebedef har nedlagt påstand om annullation af afgørelse af 15. februar, 1. april, 10. april, 20. maj og 14. juli 2008 vedrørende nedsættelse af hans ferierettigheder for 2008 med i alt 39 dage.

Udfald: Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber frifindes, idet søgsmålet er åbenbart retligt ugrundet. Sagsøgeren betaler alle sagens omkostninger.

Sammendrag

1. Retspleje – afgørelse truffet ved en begrundet kendelse – betingelser

(Personalerettens procesreglement, art. 76)

2. Tjenestemænd – repræsentation – beskyttelse af personalerepræsentanter

(Tjenestemandsvedtægten, bilag II, art. 1, stk. 6)

1. Fællesskabets retsinstanser har adgang til på baggrund af enhver sags konkrete omstændigheder at vurdere, om det af retsplejehensyn er berettiget under realitetsbehandlingen at forkaste et søgsmål, der er åbenbart ugrundet i henhold til artikel 76 i Personalerettens procesreglement, uden først at tage stilling til sagsøgtes formalitetsindsigelse. Dette gælder således i tilfælde, hvor den afgørelse, som Personaleretten er nået til i en tidligere dom vedrørende sagsøgeren, uden videre kan finde anvendelse med de nødvendige tilpasninger på de konkrete omstændigheder.

(jf. præmis 45 og 46)

Henvisning til:

Retten i Første Instans, 20. januar 2009, sag F-32/08, Klein mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A-1, s. 0000, og II-A-1, s. 0000, præmis 20 og den deri nævnte retspraksis; 7. juli 2009, sag F-39/08, Lebedef mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A-1, s. 0000, og II-A-1, s. 0000

2. Artikel 10 i rammeaftale af 27. januar 2006 om forbindelserne mellem Kommissionen og de faglige organisationer og sammenslutninger samt artikel 1, stk. 6, i bilag II til vedtægten har i det væsentlige samme indhold og formål, nemlig beskyttelsen af personalerepræsentanter, idet bestemmelserne dog adskiller sig i forhold til deres respektive personelle anvendelsesområde. Artikel 1, stk. 6, i bilag II til vedtægten omhandler nemlig repræsentanter i vedtægtens forstand, dvs. medlemmer af personaleudvalget og tjenestemænd, der af udvalget er udpeget til at sidde i et organ, der er fastsat i vedtægten, mens rammeaftalens artikel 10 omhandler fagforeningsrepræsentanter og repræsentanter, der er udpeget af fagforeninger.

(jf. præmis 49)

Henvisning til:

Personaleretten, Lebedef mod Kommissionen
PERSONALERETTENS KENDELSE

(Første Afdeling)

29. september 2009

Sag F-64/09

Kay Labate

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Personalesag – tjenestemænd – social sikring – forsikring mod ulykker og erhvervssygdomme – erhvervssygdom – passivitetssøgsmål – Retten inkompetent – henvisning til Retten i Første Instans«

Angående: Søgsmål anlagt i henhold til artikel 232 EF, hvorunder Kay Labate bl.a. har nedlagt påstand om, at det fastslås, at den omstændighed, at Kommissionen har undladt at handle, jf. artikel 232 EF, er retsstridig, at det fastslås, at Kommissionen tilpligtes at træffe de nødvendige foranstaltninger til opfyldelse af EU-Personalerettens kendelse af 1. februar 2008, Labate mod Kommissionen (sag F-77/07, Sml. Pers. I-A-1, s. 0000, og II-A-1, s. 0000), at nærværende sag gives passende prioritet, og at der afsiges dom inden seks uger, at der anordnes de foranstaltninger, som Retten finder fornødne, at Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Udfald: Det søgsmål, der er registreret som sag F-64/09, Labate mod Kommissionen, hjemvises til Retten i Første Instans. Afgørelsen om sagens omkostninger udsættes.

Sammendrag

Tjenestemænd – søgsmål – passivitetssøgsmål – Personaleretten inkompetent

(Art. 232 EF og 236 EF; tjenestemandsvedtægten, art. 91)





Et søgsmål, hvorunder der er nedlagt påstand ikke om annullation af en bebyrdende retsakt, men om, at det fastslås, at en institution retsstridigt har undladt at handle, og som fremkommer efter gennemførelsen af proceduren om opfordring til at handle i artikel 232 EF, og som klart fremstår som baseret på artikel 232 EF, er et passivitetssøgsmål, som i henhold til artikel 225, stk. 1, første afsnit, EF og artikel 51, stk. 1, i statutten for Domstolen henhører under Rettens kompetence.

Denne konklusion ændres ikke af den omstændighed, at den foreliggende tvist vedrører ansættelsesforholdet mellem en institution og en person omfattet af vedtægten, og at den derved henhører under anvendelsesområdet for artikel 236 EF.

Spørgsmålet om, hvorvidt sagsøgeren under en sådan tvist med føje kan anlægge et passivitetssøgsmål, selv om han i henhold til vedtægtens artikel 90 og 91 har mulighed for at anfægte administrationens passivitet ved et søgsmål til prøvelse af et stiltiende afslag på en ansøgning, kan kun afgøres af den ret, som har kompetence til at træffe afgørelse i passivitetssøgsmålet, dvs. af Retten i første Instans, og ikke af Personaleretten.

(jf. præmis 20-23)

Henvisning til:

Retten: 6. juli 2009, sag T-176/04 DEP, Marcuccio mod Kommissionen, ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 23-27; 9. juli 2009, sag T-176/08, Infeurope mod Kommissionen, ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 36-40
PERSONALERETTENS KENDELSE

(Anden Afdeling)

10. juli 2009

Sag F-15/09

Valentina Hristova

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Personalesag – udvælgelsesprøve – opfyldelse af en dom – formaliteten«

Angående: Søgsmål anlagt i henhold til artikel 236 EF og 152 EA, hvorunder Valentina Hristova har nedlagt påstand om, at Personaleretten fastsætter passende gennemførelsesforanstaltninger til opfyldelse af Rettens dom af 25. november 2008, Hristova mod Kommissionen (sag F-50/07, endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser).

Udfald: Sagen afvises. Valentina Hristova bærer sine egne omkostninger.

Sammendrag

Tjenestemænd – søgsmål – formål – pålæg til administrationen – afvisning

(Tjenestemandsvedtægten, art. 91)

Fællesskabernes retsinstanser kan inden for rammerne af et søgsmål, der er anlagt i henhold til vedtægtens artikel 91, ikke uden at gribe ind i den administrative myndigheds beføjelser, fremkomme med principielle erklæringer eller konstateringer eller udstede påbud til Fællesskabets institutioner. Dette princip indebærer, at påstande om, at det pålægges institutionen at træffe de foranstaltninger, der er nødvendige til opfyldelse af en dom, hvorved en afgørelse er annulleret, skal afvises.

(jf. præmis 15)

Henvisning til:

Retten i Første Instans: 27. juni 1991, sag T-156/89, Valverde Mordt mod Domstolen, Sml. II, s. 407, præmis 150, 8. juni 1995, sag T-583/93, P mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A, s. 137, og II, s. 433, præmis 17 og 18.

Personaleretten: 12. marts 2009, sag F-4/08, Hambura mod Parlamentet, endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 32.
Unionens retsinstanser har ikke kompetence til at fastsætte de beløb, som parterne skal udrede i honorarer til deres egne advokater, hvorimod de kan fastsætte den del af disse beløb, der kan søges godtgjort hos den part, som idømmes sagens omkostninger. Med henblik på at vurdere, om de udgifter, der er afholdt i forbindelse med sagen, faktisk var nødvendige, skal den begærende part give detaljerede oplysninger. På samme måde har vederlagets faste karakter ikke betydning for Personalerettens vurdering af størrelsen af de udgifter, der kan erstattes, idet Personaleretten skal basere sig på veletablerede kriterier og de detaljerede oplysninger, som parterne skal fremlægge for denne. Selv om Personaleretten i mangel af sådanne oplysninger ikke er forhindret i at fastsætte størrelsen af de sagsomkostninger, der kan kræves erstattet, på grundlag af en billighedsvurdering, må Personaleretten imidlertid i et sådant tilfælde nødvendigvis anlægge en streng vurdering af den begærende parts krav.

Ved fastsættelsen af de udgifter, der kan kræves erstattet, tager Unionens retsinstanser hensyn til alle omstændigheder i sagen frem til det tidspunkt, hvor den afsiger kendelse om fastsættelse af sagsomkostninger, herunder de nødvendige omkostninger, der er forbundet med sagen om fastsættelse af sagsomkostninger.

Som det fremgår af artikel 19, stk. 1, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol, der finder anvendelse på Personaleretten i henhold til artikel 7, stk. 1, i bilag I til nævnte statut, kan institutionerne frit vælge at lade sig repræsentere ved en advokat. Sidstnævntes salær falder således ind under begrebet nødvendige udgifter, der er afholdt i forbindelse med sagen, uden at der består en pligt for institutionen til at godtgøre, at en sådan bistand var objektivt begrundet. Selv om den omstændighed, at institutionen har fået bistand fra to ansatte og en ekstern advokat, ikke er relevant for vurderingen af, om sådanne udgifter eventuelt kan kræves erstattet, idet der ikke principielt kan ses bort fra sådanne udgifter, kan denne omstændighed imidlertid påvirke fastsættelsen af størrelsen af de udgifter, der i sidste ende kan kræves erstattet i forbindelse med sagen.

(jf. præmis 26 og 27)

Henvisning til:

Den Europæiske Unions Ret: kendelse af 23. marts 2012, Kerstens mod Kommissionen, T-498/09 P-DEP, ikke trykt i Sml., EU:T:2012:147, præmis 15 og 20, og af 28. maj 2013, Marcuccio mod Kommissionen, T-278/07 P-DEP, EU:T:2013:269, præmis 14
RETTEN FOR EU-PERSONALESAGERS KENDELSE

(Første Afdeling)

10. september 2014

Anne Esneau-Kappé

mod

Den Europæiske Politienhed (Europol)

»Personalesag — retspleje — fastsættelse af sagsomkostninger«

Angående:

Begæring om fastsættelse af de sagsomkostninger, der kan kræves erstattet, indgivet i henhold til procesreglementets artikel 92, af Anne Esneau-Kappé efter dom afsagt i sag Esneau-Kappé mod Europol (F-42/09, EU:F:2010:67).

Udfald:

De samlede omkostninger, som Den Europæiske Politienhed skal betale til Anne Esneau-Kappé, fastsættes til 1343,18 EUR, idet beløbet tillægges morarenter fra datoen for forkyndelsen af nærværende kendelse til datoen for betaling, idet renten beregnes på grundlag af den af Den Europæiske Centralbank fastsatte rentesats for primære refinansieringsoperationer i den ovennævnte periode, forhøjet med 2 procentpoint.

Sammendrag

Retslig procedure – sagsomkostninger – fastsættelse – sagsomkostninger, der kan kræves erstattet – omstændigheder, der tages i betragtning – aftale vedrørende honorarer indgået mellem en part og dennes advokat – ikke omfattet

[Personalerettens procesreglement, art. 91, litra b)]

Unionens retsinstanser er ikke kompetente til at fastsætte de honorarer, som parterne skal udrede til deres egne advokater, men de kan fastsætte den del af disse beløb, der kan søges erstattet hos den part, som pålægges at betale sagens omkostninger. Heraf følger, at beviset for betaling af de sagsomkostninger, som skal erstattes, ikke er nødvendigt med henblik på Personalerettens fastsættelse af de sagsomkostninger, der kan kræves erstattet.

Unionens retsinstanser skal således ikke, når de tager stilling til begæringen om fastsættelse af sagsomkostningerne, tage hensyn til en eventuel aftale herom mellem den berørte part og dennes repræsentanter eller rådgivere.

Følgelig er den omstændighed, at det efter aftale mellem sagsøgeren og dennes advokater er blevet besluttet, at førstnævnte ikke betaler noget salær til sidstnævnte, uden betydning for sagsøgerens ret til at søge de udgifter, der er afholdt i forbindelse med proceduren i hovedsagen, erstattet.

(jf. præmis 14, 19 og 20)

Henvisning til:

Domstolen: kendelser Leeuwarder Papierwarenfabriek mod Kommissionen, 318/82, EU:C:1985:468, præmis 2; C.A.S. mod Kommissionen, C-204/07 P-DEP, EU:C:2009:526, præmis 13, og Kronofrance mod Tyskland m.fl., C-75/05 P-DEP, EU:C:2013:458, præmis 30
RETTEN FOR EU-PERSONALESAGERS KENDELSE

(Første Afdeling)

10. september 2014

Jacqueline Goddijn

mod

Den Europæiske Politienhed (Europol)

»Personalesag — retspleje — fastsættelse af sagsomkostninger«

Angående:

Begæring om fastsættelse af de sagsomkostninger, der kan kræves erstattet, indgivet i henhold til procesreglementets artikel 92, af Jacqueline Goddijn efter dom afsagt i sag Goddijn mod Europol (F-39/09, EU:F:2010:65).

Udfald:

De sagsomkostninger, som Den Europæiske Politienhed skal erstatte Jacqueline Goddijn, fastsættes til 1343,18 EUR, idet det nævnte beløb skal tillægges morarenter fra datoen for forkyndelse af nærværende kendelse til betalingsdatoen med en rentesats beregnet på grundlag af den af Den Europæiske Centralbank fastsatte rentesats for primære refinansieringsoperationer i den pågældende periode, forhøjet med 2 procentpoint.

Sammendrag

Retslig procedure – sagsomkostninger – opgørelse – udgifter, der kan kræves erstattet – forhold, der skal tages i betragtning – aftale vedrørende salær indgået mellem en part og dennes advokat – ikke omfattet

[Personalerettens procesreglement, art. 91, litra b)]

Unionens retsinstanser er ikke kompetente til at fastsætte de beløb, som parterne skal udrede i salær til deres egne advokater, men de kan fastsætte den del af disse beløb, der kan søges erstattet hos den part, som pålægges at betale sagens omkostninger. Det følger heraf, at bevis for betaling af de sagsomkostninger, der kræves erstattet, ikke er nødvendigt, for at Personaleretten kan fastsætte de sagsomkostninger, der kan kræves erstattet.

Unionens retsinstanser skal nemlig i forbindelse med en begæring om fastsættelse af sagsomkostningerne ikke tage hensyn til en eventuel aftale herom mellem den pågældende part og dennes befuldmægtigede eller rådgivere.

Følgelig er den omstændighed, at det efter aftale mellem sagsøgeren og dennes advokater er blevet besluttet, at førstnævnte ikke betaler noget salær til sidstnævnte, uden betydning for sagsøgerens ret til at søge de udgifter, der er afholdt i forbindelse med proceduren i hovedsagen, erstattet.

(jf. præmis 14, 19 og 20)

Henvisning til:

Domstolen: kendelser Leeuwarder Papierwarenfabriek mod Kommissionen, 318/82, EU:C:1985:468, præmis 2; C.A.S. mod Kommissionen, C-204/07 P-DEP, EU:C:2009:526, præmis 13, og Kronofrance mod Tyskland m.fl., C-75/05 P-DEP, EU:C:2013:458, præmis 30
RETTEN FOR EU-PERSONALESAGERS KENDELSE

(Første Afdeling)

10. september 2014

Maria Teresa Visser-Fornt Raya

mod

Den Europæiske Politienhed (Europol)

»Personalesag — retspleje — fastsættelse af sagsomkostninger«

Angående:

Begæring om fastsættelse af de sagsomkostninger, der kan kræves erstattet, indgivet i henhold til procesreglementets artikel 92, af Maria Teresa Visser-Fornt Raya efter dom afsagt i sag Visser-Fornt Raya mod Europol (F-35/09, EU:F:2010:61).

Udfald:

Det beløb, der kan kræves erstattet hos Den Europæiske Politienhed af Maria Teresa Visser-Fornt Raya, fastsættes til 1343,18 EUR, med tillæg af morarenter fra datoen for forkyndelsen af denne kendelse til datoen for betaling, beregnet på grundlag af den af Den Europæiske Centralbank fastsatte rentesats for de vigtigste refinansieringstransaktioner i den pågældende periode, forhøjet med 2 procentpoint.

Sammendrag

Retslig procedure – sagsomkostninger – fastsættelse – udgifter, der kan kræves erstattet – forhold, der tages i betragtning – aftale om salær indgået mellem en part og dennes advokat – ikke omfattet

[Personalerettens procesreglement, art. 91, litra b)]

Unionens retsinstanser er ikke kompetente til at fastsætte de beløb, som parterne skal udrede i salær til deres egne advokater, men de kan fastsætte den del af disse beløb, der kan søges erstattet hos den part, som pålægges at betale sagens omkostninger. Det følger heraf, at bevis for betaling af de sagsomkostninger, der kræves erstattet, ikke er nødvendigt, for at Personaleretten kan fastsætte de sagsomkostninger, der kan kræves erstattet.

Unionens retsinstanser skal nemlig ikke, når de træffer afgørelse om fastsættelse af sagsomkostninger, tage hensyn til en eventuel aftale herom mellem den pågældende part og dennes befuldmægtigede eller rådgivere.

Følgelig er den omstændighed, at det efter aftale mellem sagsøgeren og dennes advokater er blevet besluttet, at førstnævnte ikke betaler noget salær til sidstnævnte, uden betydning for sagsøgerens ret til at søge de udgifter, der er afholdt i forbindelse med proceduren i hovedsagen, erstattet.

(jf. præmis 14, 19 og 20)

Henvisning til:

Domstolen: kendelser Leeuwarder Papierwarenfabriek mod Kommissionen, 318/82, EU:C:1985:468, præmis 2; C.A.S. mod Kommissionen, C-204/07 P-DEP, EU:C:2009:526, præmis 13, og Kronofrance mod Tyskland m.fl., C-75/05 P-DEP, EU:C:2013:458, præmis 30