DOMSTOLENS DOM AF 7. NOVEMBER 1991. - PINAUD WIEGER SPEDITION GMBH MOD BUNDESANSTALT FUER DEN GUETERFERNVERKEHR. - ANMODNING OM PRAEJUDICIEL AFGOERELSE: BUNDESVERWALTUNGSGERICHT - TYSKLAND. - FRI UDVEKSLING AF TJENESTEYDELSER - CABOTAGETRANSPORT. - SAG C-17/90.



Samling af Afgørelser 1991 side I-05253



Sammendrag

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

++++

Transport - landevejstransport - fri udveksling af tjenesteydelser - cabotage - gennemfoerelsen betinget af en handling fra Raadets side

(EOEF-Traktaten, art. 59, 60 og 61 samt 75)

Sammendrag

Paa faellesskabsrettens nuvaerende udviklingstrin, dvs. forud for ikrafttraedelsen af Raadets forordning om cabotagekoersel, er EOEF-Traktatens artikel 59 og 60 ikke til hinder for, at en medlemsstat forbyder en virksomhed, som har hjemsted dér, at indgaa aftale med en transportvirksomhed fra en anden medlemsstat, hvorefter denne skal levere tjenesteydelser i form af intern fjerngodstransport til de i den foerste stat generelt gaeldende takster under benyttelse af koeretoejer, der er godkendt til godstransport i den anden stat.

Dommens præmisser

1 Ved kendelse af 9. november 1989, indgaaet til Domstolen den 22. januar 1990, har Bundesverwaltungsgericht i medfoer af EOEF-Traktatens artikel 177 forelagt et praejudicielt spoergsmaal vedroerende den frie udveksling af tjenesteydelser inden for vejtransport.

2 Spoergsmaalet er blevet rejst under en sag mellem vejtransportvirksomheden Pinaud Wieger, som er sagsoeger i hovedsagen, og Bundesanstalt fuer den Gueterfernverkehr, som er sagsoegt i hovedsagen.

3 Pinaud Wieger oenskede at indgaa aftale med selskabet Transvenlo - en transportvirksomhed med hjemsted i Nederlandene - om udfoerelse af fjerngodstransport i Tyskland. Pinaud Wieger havde i dette oejemed ansoegt naevnte Bundesanstalt om en tilladelse. Ansoegningen blev afvist med den begrundelse, at intern godstransport kun kan udfoeres af virksomheder med hjemsted i Tyskland.

4 Pinaud Wieger anlagde herefter retssag med henblik paa at faa fastslaaet, at virksomheden lovligt kan indgaa aftale med selskabet Transvenlo om udfoerelse af intern godstransport i Tyskland og i forbindelse hermed aftale vederlag, der er lavere end de takster, de tyske myndigheder har fastsat i henhold til lovgivningen. Sagsoegeren gjorde til stoette for sin paastand gaeldende, at de i henhold til den nationale lov gaeldende begraensninger for ydelser, der leveres af transportvirksomheder med hjemsted i andre EF-medlemsstater, hvor de har tilladelse til at udfoere godstransport, er sat ud af kraft som foelge af den direkte virkning af Traktatens artikel 59.

5 Bundesverwaltungsgericht, som sagen verserer for i sidste instans, har forelagt Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal:

"Indebaerer Raadet for De Europaeiske Faellesskabers fortsatte undladelse af at gennemfoere den frie udveksling af tjenesteydelser inden for international transport og dets undladelse af at fastsaette de betingelser, hvorunder transportvirksomheder har adgang til at udfoere interne transporter i en medlemsstat, hvor de ikke er hjemmehoerende, at EOEF-Traktatens artikel 59 og 60 er direkte anvendelige, i det mindste i det omfang, at det ikke maa forbydes en i Forbundsrepublikken Tyskland hjemmehoerende virksomhed at indgaa aftale med en nederlandsk transportvirksomhed, hvorefter denne under benyttelse af koeretoejer, der er godkendt til godstransport i Nederlandene, skal levere tjenesteydelser i form af intern fjerngodstransport i Forbundsrepublikken Tyskland til de dér generelt gaeldende takster?"

6 Hvad naermere angaar de relevante bestemmelser paa omraadet, retsforhandlingernes forloeb samt parternes indlaeg for Domstolen henvises til retsmoederapporten. Disse omstaendigheder omtales derfor kun i det foelgende i det omfang, det er noedvendigt for forstaaelsen af Domstolens argumentation.

7 Der henvises indledningsvis til, at den frie udveksling af tjenesteydelser paa transportomraadet i henhold til Traktatens artikel 61, stk. 1, omfattes af bestemmelserne i afsnittet vedroerende transport. Som fastslaaet af Domstolen i dom af 22. maj 1985 (sag 13/83, Parlamentet mod Raadet, Sml. s. 1513, praemis 62), skal de for den frie udveksling af tjenesteydelser gaeldende principper, der navnlig defineres i EOEF-Traktatens artikel 59 og 60, efter Traktaten gennemfoeres via indfoerelsen af den faelles transportpolitik.

8 Det bemaerkes dernaest, at selv om der i grundene til forelaeggelseskendelsen henvises til Raadets forpligtelser i henhold til Traktatens artikel 75, stk. 1, litra a) og b) - navnlig forpligtelserne til henholdsvis at fastsaette faelles regler for international transport til eller fra en medlemsstats omraade eller gennem en eller flere medlemsstaters omraade og fastlaegge de betingelser, under hvilke transportvirksomheder har adgang til at udfoere interne transporter i en medlemsstat, hvor de ikke er hjemmehoerende - er det juridiske problem, som den forelaeggende ret skal tage stilling til i forbindelse med den nationale sag, spoergsmaalet, om og i givet fald paa hvilke betingelser en transportvirksomhed kan udfoere transporter paa det interne marked i en medlemsstat, hvor den ikke er hjemmehoerende.

9 Det skal endvidere understreges, at spoergsmaalet fra den forelaeggende ret kun omfatter den situation, at den transportvirksomhed, der ikke er hjemmehoerende i vaertslandet, overholder de dér gaeldende takster.

10 Hvad angaar Raadets fortsatte passivitet, som der henvises til i det praejudicielle spoergsmaal, bemaerkes, at Domstolen i dommen af 22. maj 1985, jf. ovenfor, bl.a. fastslog, at Raadet i strid med Traktaten havde undladt at gennemfoere den frie udveksling af tjenesteydelser i den paagaeldende sektor ved ikke i henhold til Traktatens artikel 75, stk. 1, litra b), jf. stk. 2, at fastsaette de betingelser, under hvilke transportvirksomheder har adgang til at udfoere interne transporter i en medlemsstat, hvor de ikke er hjemmehoerende. Domstolen udtalte i dommen, at Raadet havde en rimelig frist til at gennemfoere de til dommens opfyldelse noedvendige foranstaltninger.

11 Der er paa grund af vejcabotagesektorens kompleksitet stadig betydelige vanskeligheder forbundet med gennemfoerelsen af den frie udveksling af tjenesteydelser paa omraadet. Bestemmelser til gennemfoerelsen heraf kan kun fastsaettes inden for rammerne af en faelles transportpolitik, der tager hensyn til de oekonomiske, sociale og miljoemaessige problemer og sikrer lige konkurrencevilkaar.

12 Paa den baggrund var Raadet berettiget til at indlede en gradvis gennemfoerelse af liberaliseringen af vejcabotagen. Efter forelaeggelsen af det praejudicielle spoergsmaal har Raadet den 21. december 1989 udstedt forordning (EOEF) nr. 4059/89 om betingelserne for transportvirksomheders adgang til at udfoere intern vejgodstransport i en medlemsstat, hvor de ikke er hjemmehoerende (EFT L 390, s. 3), idet der herved er tale om en overgangsordning. Forordningen traadte i kraft den 1. juli 1990.

13 Raadet har i henhold til forordningens artikel 9 pligt til at udstede en forordning om den endelige ordning for cabotagekoersel senest den 1. januar 1993.

14 Under disse omstaendigheder og i betragtning af, at den nationale domstol som anfoert i forelaeggelseskendelsen skal traeffe sin afgoerelse i henhold til gaeldende ret paa tidspunktet for domsafsigelsen, skal det praejudicielle spoergsmaal besvares med, at EOEF-Traktatens artikel 59 og 60 paa faellesskabsrettens nuvaerende udviklingstrin ikke er til hinder for, at en medlemsstat forbyder en virksomhed, som har hjemsted dér, at indgaa aftale med en transportvirksomhed fra en anden medlemsstat, hvorefter denne skal levere tjenesteydelser i form af intern fjerngodstransport til de i den foerste stat generelt gaeldende takster under benyttelse af koeretoejer, der er godkendt til godstransport i den anden stat.

Afgørelse om sagsomkostninger

Sagens omkostninger

15 De udgifter, der er afholdt af den spanske regering og af Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgoer et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger.

Afgørelse

Paa grundlag af disse praemisser

kender

DOMSTOLEN

vedroerende det spoergsmaal, der er forelagt af Bundesverwaltungsgericht ved kendelse af 9. november 1989, for ret:

Paa faellesskabsrettens nuvaerende udviklingstrin er EOEF-Traktatens artikel 59 og 60 ikke til hinder for, at en medlemsstat forbyder en virksomhed, som har hjemsted dér, at indgaa aftale med en transportvirksomhed fra en anden medlemsstat, hvorefter denne skal levere tjenesteydelser i form af intern fjerngodstransport til de i den foerste stat generelt gaeldende takster under benyttelse af af koeretoejer, der er godkendt til godstransport i den anden stat.