Når denne artikel, således som det klart fremgår af artikel 7, stk. 2, litra c), stk. 3, 5 og 6, i forordning nr. 1896/2006, bemyndiger medlemsstaterne til i national ret at regulere visse bestemte aspekter af kravene til en anmodning om et europæisk betalingspåkrav, er det udtrykkeligt fastsat. Derimod forekommer der ikke i denne artikel nogen anden udtrykkelig eller implicit generel bemyndigelse til, at medlemsstaterne efter national ret pålægger yderligere betingelser. Desuden ville der blive rejst tvivl om formålet med forordning nr. 1896/2006, der bl.a. er at forenkle og fremskynde grænseoverskridende sager om ubestridte pengekrav og nedbringe sagsomkostningerne, hvis medlemsstaterne i national ret generelt kunne fastsætte yderligere krav, som anmodningen om et europæisk betalingspåkrav skulle opfylde. Sådanne krav ville nemlig ikke alene medføre, at de forskellige medlemsstater kunne pålægge uens betingelser for en sådan anmodning, men ligeledes føre til øget kompleksitet og længere varighed af den europæiske betalingspåkravsprocedure samt til øgede sagsomkostninger.

Artikel 7 i forordning nr. 1896/2006 om indførelse af en europæisk betalingspåkravsprocedure skal fortolkes således, at den udtømmende regulerer de betingelser, som en anmodning om et europæisk betalingspåkrav skal opfylde. Ordlyden af denne artikel indeholder ikke noget element, der kan føre til den konklusion, at medlemsstaterne frit kan pålægge yderligere betingelser efter national ret.

Det følger heraf, at det i princippet står den nationale ret frit for at indhente oplysninger om sagsgenstandens værdi i henhold til de bestemmelser, der er fastsat i national ret ved bl.a. at anmode fordringshaveren om at komplettere anmodningen om et europæisk betalingspåkrav, således at denne angiver sagsgenstandens værdi i national valuta med henblik på at kunne beregne sagsomkostningerne, forudsat at de processuelle krav, der er knyttet til fastlæggelsen af retsafgiften, hverken medfører en uforholdsmæssig forlængelse af den europæiske betalingspåkravsprocedure eller afvisning af anmodningen om et sådant påkrav.

Det står den nationale ret frit for i henhold til artikel 25 i forordning nr. 1896/2006 om indførelse af en europæisk betalingspåkravsprocedure og med forbehold af de i denne artikel anførte betingelser at fastlægge retsafgiften efter de nærmere bestemmelser herom i national ret, forudsat at disse bestemmelser ikke er mindre gunstige end dem, der regulerer tilsvarende situationer, der er underlagt den nationale ret, eller i praksis gør det umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at udøve de rettigheder, som er tildelt ved Den Europæiske Unions ret.

Artikel 4 og artikel 7, stk. 2, litra c), i forordning nr. 1896/2006 om indførelse af en europæisk betalingspåkravsprocedure skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for, at fordringshaveren i forbindelse med en anmodning om et europæisk betalingspåkrav kræver renter for perioden fra deres forfaldsdato til datoen for betalingen af hovedkravet.

Dels omhandler betingelserne om, at »pengekravenes« størrelse skal være anført, og at de skal være forfaldne, som omhandlet i artikel 4 i forordning nr. 1896/2006, ikke renterne. Dels kræver samme forordnings artikel 7, stk. 2, litra c), ikke, at det nøjagtige rentebeløb skal oplyses i anmodningen om betalingspåkravet, og bestemmelsen præciserer heller ikke den dato, indtil hvilken disse renter kan kræves. Endvidere ville en fortolkning af den nævnte artikel 7, stk. 2, litra c), hvorefter det ikke er muligt at kræve renter, der er påløbet indtil datoen for betaling af hovedkravet, kunne forlænge varigheden og kompleksiteten af den europæiske betalingspåkravsprocedure og øge sagsomkostningerne, og dette ville ikke være i overensstemmelse med forordningens formål, der bl.a. er at indføre en forenklet, hurtig og effektiv mekanisme til inddrivelse af ubestridte pengekrav, men ligeledes at nedbringe sagsomkostningerne.

(jf. præmis 40, 41, 42-44, 46 og 53 samt domskonkl. 2)