ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Artikel 3, stk. 9, i direktiv 2005/29 om virksomheders urimelige handelspraksis over for forbrugerne på det indre marked og om ændring af direktiv 84/450 og 97/7, 98/27 og 2002/65, og forordning nr. 2006/2004 skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en medlemsstats bestemmelse, der har til formål at beskytte forbrugere, og som med undtagelse af de i den nationale lovgivning udtømmende opregnede tilfælde generelt forbyder salg med tilgift til forbrugeren, når mindst en af ydelserne er en finansiel tjenesteydelse.

Niende betragtning til direktiv 2005/29 tildeler udtrykkeligt medlemsstaterne en kompetence til at vedtage mere præskriptive foranstaltninger for at sikre et højt forbrugerbeskyttelsesniveau for så vidt angår finansielle tjenesteydelser. Det er således EU-lovgivers hensigt at overlade det til medlemsstaterne selv at afgøre, hvor restriktiv en karakter disse foranstaltninger skal tillægges, og at overlade dem et skøn i denne henseende, der kan udstrækkes til vedtagelse af et forbud.

(jf. præmis 27, 28 og 38 samt domskonkl.)
Artikel 168, litra a), og artikel 176, stk. 2, i direktiv 2006/112 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at de er til hinder for en national lovgivning, hvorefter en afgiftspligtig, som afholder udgifter til transportydelser, arbejdsbeklædning, beskyttelsesudstyr og tjenesterejser for personer, som arbejder for denne afgiftspligtige, ikke har ret til at fradrage den merværdiafgift, der er forbundet med disse udgifter, med den begrundelse, at de pågældende personer er stillet til rådighed for den afgiftspligtige af en anden enhed og således ikke kan anses for en del af den afgiftspligtiges personale i denne lovgivnings forstand, skønt de pågældende udgifter kan betragtes som havende en direkte og umiddelbar forbindelse med de generalomkostninger, der er knyttet til hele den afgiftspligtiges økonomiske virksomhed.

Artikel 176, stk. 2, i direktiv 2006/112 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at den er til hinder for, at en medlemsstat på tidspunktet for dennes tiltrædelse af Den Europæiske Union indfører en begrænsning af fradragsretten i henhold til en national lovbestemmelse, som udelukker ret til fradrag for goder og tjenesteydelser bestemt til vederlagsfri levering af goder eller ydelser eller til aktiviteter, der er den afgiftspligtiges økonomiske virksomhed uvedkommende, skønt en sådan udelukkelse ikke var fastsat i den nationale lovgivning, som var gældende frem til denne tiltrædelsesdato.

Det påhviler den forelæggende ret i videst muligt omfang at fortolke de pågældende nationale bestemmelser i overensstemmelse med EU-retten. I tilfælde af at en sådan fortolkning viser sig at være umulig, skal den nationale ret undlade at anvende disse bestemmelser som værende uforenelige med artikel 176, stk. 2, i direktiv 2006/112.

(jf. præmis 54 og domskonkl. 2)
I denne henseende bemærkes dels, at begrebet »sager om kontraktforhold« som omhandlet i artikel 5, nr. 1), litra a), i nævnte forordning ikke kan fortolkes således, at det omfatter en situation, hvor der ikke foreligger en forpligtelse, som en part frivilligt har påtaget sig over for en anden. Anvendelsen af den specielle kompetenceregel i artikel 5, nr. 1), litra a), forudsætter således, at det fastslås, at en person frivilligt har påtaget sig en retlig forpligtelse over for en anden person, og at denne forpligtelse ligger til grund for sagsøgerens sagsanlæg. Dels følger det af fast retspraksis, at et erstatningsansvar uden for kontraktforhold kun kan komme på tale, hvis der kan påvises en årsagsforbindelse mellem skaden og den handling, hvori skaden har sin årsag.

Begrebet i sager om erstatning uden for kontrakt som omhandlet i artikel 5, stk. 3, i forordning nr. 44/2001 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område omfatter ethvert krav om, at en sagsøgt pålægges et erstatningsansvar, som ikke er knyttet til et »kontraktforhold« i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 5, nr. 1), i denne forordning.

Begrebet »erstatning uden for kontrakt« i artikel 5, nr. 3), i forordning nr. 44/2001 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område skal fortolkes således, at det omfatter søgsmål som de i hovedsagen omhandlede, der er anlagt af en fordringshaver mod dels et medlem af bestyrelsen for et aktieselskab, dels en aktionær i dette selskab med påstand om, at de er ansvarlige for selskabets gæld, eftersom de har tilladt selskabet fortsat at drive virksomhed på trods af, at det var underkapitaliseret, og at selskabet skulle have været sat under likvidation.

I denne forbindelse kan der ikke gives medhold til en fortolkning, hvorefter kvalifikationen af sådanne handlinger bør følge kvalifikationen af denne gæld for selskabet med hensyn til fastlæggelsen af, om der er tale om sager om kontraktforhold eller sager om ansvar uden for kontrakt. En sådan fortolkning ville således føre til en forøgelse af antallet af retsinstanser, der har kompetence til at påkende sager vedrørende samme kulpøse adfærd fra det omhandlede selskabs direktørs eller aktionærs side, afhængigt af karakteren af dette selskabs forskellige gældsposter, der kan gøres til genstand for sådanne sager. I en sådan situation er det formål om nærhed, der ligger til grund for de specielle kompetenceregler i artikel 5, nr. 1) og 3), i forordning nr. 44/2001, og som er begrundet med, at der foreligger en særlig snæver sammenhæng mellem kontrakten eller det sted, hvor skadetilføjelsen er foregået, og den ret, som skal dømme i sagen, til hinder for, at fastlæggelsen af den kompetente ret skulle kunne afhænge af karakteren af det omhandlede selskabs gæld.

På denne baggrund har den omstændighed, at den oprindelige fordringshaver har overdraget kravet til en anden person, heller ingen betydning for fastlæggelsen af den kompetente ret i medfør af artikel 5, nr. 3), i den omhandlede forordning.

(jf. præmis 38 og 41, 42-59 samt domskonkl. 1 og 3)
Sag C-136/12

Consiglio nazionale dei geologi

mod

Autorità garante della concorrenza e del mercato ogAutorità garante della concorrenza e del mercato mod Consiglio nazionale dei geologi

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Consiglio di Stato)

»Artikel 267, stk. 3, TEUF — rækkevidde af forelæggelsespligten for retter, der træffer afgørelse i sidste instans — artikel 101 TEUF — fagetisk kodeks for en faglig sammenslutning, der forbyder anvendelse af takster, der ikke modsvarer erhvervets værdighed«

Sammendrag – Domstolens dom (Fjerde Afdeling) af 18. juli 2013

Karteller – vedtagelser inden for sammenslutninger af virksomheder – begreb – regler fastsat i et fagetisk kodeks vedrørende udøvelsen af geologerhvervet, der ud over ydelsens kvalitet og kvantitet udpeger erhvervets værdighed som kriterium for fastsættelsen af geologernes vederlag – omfattet

Karteller – vedtagelser inden for sammenslutninger af virksomheder – begreb – regler fastsat i et fagetisk kodeks vedrørende udøvelsen af geologerhvervet – bindende karakter – mulighed for at pålægge sanktioner i tilfælde af manglende overholdelse – omfattet

Jf. afgørelsens tekst. (jf. præmis 25-27)

Artikel 267, stk. 3, TEUF skal fortolkes således, at det alene tilkommer den forelæggende ret at udvælge og formulere de præjudicielle spørgsmål vedrørende fortolkningen af EU-retten, som den finder nødvendige for at træffe afgørelse om tvisten i hovedsagen. Nationale regler, som kan være til hinder for denne kompetence, skal ikke finde anvendelse. (jf. præmis 31-36 og domskonkl. 1)

Jf. afgørelsens tekst. (jf. præmis 35)

Jf. afgørelsens tekst. (jf. præmis 39 og 40)

For så vidt angår begrebet en vedtagelse inden for en sammenslutning af virksomheder på konkurrenceområdet, der er relevant i forbindelse med artikel 101, stk. 1, TEUF, kan selv en prisanbefaling, uanset dens præcise juridiske status, anses for at udgøre en sådan aftale. I det foreliggende tilfælde medfører den begrænsende karakter af en faglig sammenslutnings, såsom geologernes, fagetiske kodeks samt muligheden for, at disse sidstnævnte pålægges sanktioner, i tilfælde af at den nævnte kodeks ikke overholdes, at de deri indeholdte regler anses for at udgøre en aftale i henhold til artikel 101 TEUF. (jf. præmis 46 og 47)
Artikel 2, stk. 2, litra f), i direktiv 2006/123 om tjenesteydelser i det indre marked skal fortolkes således, at udelukkelsen af sundhedsydelser fra direktivets anvendelsesområde omfatter alle ydelser med henblik på at vurdere, vedligeholde eller genetablere patienters sundhedstilstand, når ydelserne udføres af professionelle, der er anerkendt som sådanne i henhold til den pågældende medlemsstats lovgivning, og det uanset hvordan den institution, hvori sundhedsydelserne leveres, er organiseret og finansieres, og uanset om den er offentlig eller privat. Det tilkommer den nationale ret – under hensyntagen til karakteren af de ydelser, som fagfolk i sundhedssektoren udfører i dag- og aftencentre, og den omstændighed, at disse ydelser udgør hovedparten af de tjenesteydelser, der tilbydes af disse centre – at undersøge, om centrene er udelukket fra direktivets anvendelsesområde.

Artikel 2, stk. 2, litra j), i direktiv 2006/123 om tjenesteydelser i det indre marked skal fortolkes således, at udelukkelsen af sociale tjenesteydelser fra direktivets anvendelsesområde bl.a. omfatter enhver ydelse af støtte og bistand til ældre, for så vidt som den udføres af en privat tjenesteyder med opdrag fra staten, der ved en klar og gennemsigtig retsakt er blevet pålagt en reel forpligtelse til at sikre sådanne ydelser, under overholdelse af visse særlige betingelser for udøvelsen. Det tilkommer den nationale ret at undersøge, om dag- og aftencentre under hensyntagen til karakteren af de ydelser i form af støtte og bistand til ældre, der hovedsageligt sikres i disse centre, samt deres status, som den følger af den relevante nationale lovgivning, er udelukket fra dette direktivs anvendelsesområde.

(jf. præmis 53 og domskonkl.)
Artikel 203, stk. 1, i forordning nr. 2913/92 om indførelse af en EF-toldkodeks skal fortolkes således, at et tyveri af varer henført under toldoplagsproceduren udgør en unddragelse af disse varer i denne bestemmelses forstand, som medfører, at der opstår en toldskyld ved indførsel. Samme forordnings artikel 206 kan alene finde anvendelse i tilfælde, hvor en toldskyld kan opstå i henhold til forordningens artikel 202 og artikel 204, stk. 1, litra a).

Begrebet unddragelse fra toldtilsyn, der er nævnt i artikel 203, stk. 1, i forordning nr. 2913/92, må forstås således, at det omfatter enhver handling eller undladelse, som medfører, at toldmyndighederne hindres i, det være sig blot midlertidigt, at få adgang til en vare, der er undergivet toldmyndighedernes tilsyn, og at gennemføre de kontrolforanstaltninger, som er omhandlet i toldbestemmelserne. Dette er tilfældet i en situation, hvor varer henført under en suspensionsprocedure er blevet stjålet.

(jf. præmis 29, 30 og 36 samt domskonkl. 1)
Artikel 1, stk. 3, i Rådets direktiv 89/665 om samordning af love og administrative bestemmelser vedrørende anvendelsen af klageprocedurerne i forbindelse med indgåelse af offentlige indkøbs- samt bygge- og anlægskontrakter, som ændret ved direktiv 2007/66, skal fortolkes således, at såfremt tilbudsgiver, hvis bud er blevet antaget, og som har iværksat et særskilt søgsmål, inden for rammerne af en klageprocedure gør en formalitetsindsigelse gældende med henvisning til, at den tilbudsgiver, hvis bud ikke er blevet antaget, og som har iværksat denne klagesag, savner søgsmålskompetence, idet buddet fra denne sidstnævnte skulle have været afvist af den ordregivende myndighed, fordi det ikke var i overensstemmelse med de tekniske specifikationer som fastsat i udbudsmaterialet, er denne bestemmelse til hinder for, at klagen afvises fra realitetsbehandling, efter at denne formalitetsindsigelse er blevet vurderet forudgående, uden at der tages stilling til, om såvel buddet fra tilbudsgiver, hvis bud er blevet antaget, som buddet fra tilbudsgiver, som har iværksat klagesagen, er i overensstemmelse med de tekniske specifikationer.

(jf. præmis 34 og domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Fri bevægelighed for personer – arbejdstagere – ligebehandling – sociale fordele – national lovgivning, hvorefter ydelsen af økonomisk støtte til videregående uddannelse gøres betinget af opfyldelsen af et krav om bopæl på det nationale område – afslag på at tildele støtten til studerende, der er unionsborgere, og som ikke er bosiddende på det nationale område, og hvis ene forælder er grænsearbejder – indirekte forskelsbehandling – begrundelse – forøgelse af antallet af bosiddende personer, der har afsluttet en videregående uddannelse – lovgivningens uegnede karakter

(Rådets forordning nr. 1612/68, som ændret ved direktiv 2004/38, art. 7, stk. 2)

Sammendrag

Artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 1612/68 om arbejdskraftens frie bevægelighed inden for Fællesskabet, som ændret ved direktiv 2004/38, skal fortolkes således, at den i princippet er til hinder for en medlemsstats lovgivning, hvorefter tildelingen af økonomisk støtte til videregående uddannelse gøres betinget af, at den studerende opfylder et krav om bopæl i denne medlemsstat, og hvorved der er indført en forskelsbehandling, der udgør en indirekte forskelsbehandling, mellem de personer, som er bosiddende i den pågældende medlemsstat, og de personer, der, uden at være bosiddende i denne medlemsstat, er børn af grænsearbejdere, som arbejder i nævnte medlemsstat.

Selv om målet om at øge antallet af bosiddende personer, der har afsluttet en videregående uddannelse, med henblik på at fremme udviklingen af samme medlemsstats økonomi udgør et lovligt formål, som kan begrunde en sådan forskelsbehandling, og selv om et bopælskrav som det, der er fastsat ved den i hovedsagen omhandlede nationale lovgivning, er egnet til at sikre opfyldelsen af nævnte mål, går et sådant krav imidlertid ud over, hvad der er nødvendigt for at nå det mål, det forfølger, for så vidt som kravet er til hinder for, at der tages hensyn til andre omstændigheder, der potentielt kan være udtryk for den reelle grad af tilknytning, som ansøgeren til nævnte økonomiske støtte har til den pågældende medlemsstats samfund eller arbejdsmarked, såsom den omstændighed, at den ene af forældrene, som fortsat forsørger den studerende, er en grænsearbejder, der har en varig beskæftigelse i denne medlemsstat og allerede har arbejdet i sidstnævnte igennem en betydelig periode.

(jf. præmis 83 og domskonkl.)
Artikel 45 TEUF og 48 TEUF skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en medlemsstats lovgivning, som ikke tillader dens statsborgere, som er ansat i en international organisation, der er beliggende på en anden medlemsstats område, til denne organisations pensionsordning at overføre den kapital, der repræsenterer de pensionsrettigheder, som de tidligere har erhvervet på deres oprindelsesmedlemsstats område, i mangel af en aftale mellem denne medlemsstat og nævnte internationale organisation, som fastsætter mulighed for en sådan overførsel.

I det tilfælde, hvor ordningen om overførsel af den kapital, der repræsenterer tidligere erhvervede pensionsrettigheder i en medlemsstat, til pensionsordningen hos en ny arbejdsgiver i en anden medlemsstat ikke kan finde anvendelse, skal artikel 45 TEUF fortolkes således, at den er til hinder for en medlemsstats lovgivning, som ikke gør det muligt at tage hensyn til de beskæftigelsesperioder, som en statsborger i Unionen har tilbagelagt ved en international organisation, der er beliggende på en anden medlemsstats område, med henblik på erhvervelse af en ret til alderspension.

En sådan lovgivning medfører nemlig, at personer, som har udnyttet deres ret til fri bevægelighed, og hvis beskæftigelses- eller bidragsperioder ikke når op på den minimumsperiode, der kræves i den nationale lovgivning for at erhverve en ret til pension, risikerer at miste muligheden for at få en alderdomsydelse, som de ville have haft ret til, hvis de ikke havde accepteret en stilling, i en anden medlemsstat, ved en international organisation. En sådan lovgivning kan følgelig hindre udøvelsen af retten til fri bevægelighed.

(jf. præmis 46-49 og domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. EU-ret – direkte virkning – individuelle rettigheder – de nationale retters beskyttelse heraf – sagsanlæg – princippet om procesautonomi – fastlæggelse af både de retter, der er kompetente til at påkende søgsmål, som er baseret på fællesskabsretten, og de processuelle regler, der regulerer søgsmålet – grænser – overholdelse af ækvivalens- og effektivitetsprincippet – den nationale rets efterprøvelse

2. EU-ret – direkte virkning – individuelle rettigheder – de nationale retters beskyttelse heraf – sagsanlæg – princippet om procesautonomi – fastlæggelse af både de retter, der er kompetente til at påkende søgsmål, som er baseret på fællesskabsretten, og de processuelle regler, der regulerer søgsmålet – national regel om retslig kompetence, hvorefter en enkelt ret er kompetent i alle tvister vedrørende afgørelser, der træffes af en national myndighed med ansvar for at udbetale landbrugsstøtte i henhold til Unionens fælles landbrugspolitik – lovlig – betingelser

(Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 47)

Sammendrag

1. Jf. afgørelsens tekst.

(jf. præmis 35-39, 42, 43 og 48)

2. EU-retten, navnlig ækvivalens- og effektivitetsprincippet og artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, er ikke til hinder for en national regel om retslig kompetence, der medfører, at en enkelt ret er kompetent i alle tvister vedrørende afgørelser, der træffes af en national myndighed med ansvar for at udbetale landbrugsstøtte i henhold til Den Europæiske Unions fælles landbrugspolitik, for så vidt som søgsmål til sikring af beskyttelsen af de rettigheder, som EU-retten medfører for borgerne, ikke anlægges under betingelser, der er mindre gunstige end dem, der gælder for søgsmål til beskyttelse af eventuelle rettigheder, der kan udledes af støtteordninger til fordel for landbrugere, som er fastsat i national ret, og for så vidt som en sådan kompetenceregel ikke medfører proceduremæssige ulemper for borgerne, bl.a. vedrørende sagsbehandlingstiden, der gør det uforholdsmæssigt vanskeligt at udøve de rettigheder, som EU-retten medfører, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.

(jf. præmis 61 og domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Tilnærmelse af lovgivningerne – telekommunikationssektoren – elektroniske kommunikationsnet og -tjenester – tilladelse – direktiv 2002/20 – afgift betegnet »punktafgift«, der pålægges operatører, som tilbyder mobiltelefonitjenester – beløb, der er baseret på en procentdel af de gebyrer, der opkræves af brugerne af de pågældende tjenester – lovlig – betingelser – den nationale domstols prøvelse

(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/20, art. 12)

Sammendrag

Artikel 12 i direktiv 2002/20 om tilladelser til elektroniske kommunikationsnet og -tjenester skal fortolkes således, at bestemmelsen ikke er til hinder for en medlemsstats lovgivning, hvorefter operatører, der leverer mobiltelefonitjenester, skal betale en afgift betegnet »punktafgift«, som svarer til en procentdel af de betalinger, de modtager fra brugerne af disse tjenester, forudsat at den afgiftsudløsende begivenhed for denne afgift ikke er knyttet til proceduren for den generelle tilladelsesordning, der giver adgang til markedet for elektroniske kommunikationstjenester, men er knyttet til brugen af de mobiltelefonitjenester, der leveres af operatørerne, og at afgiften i sidste ende betales af brugeren af disse tjenester, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.

(jf. præmis 29 og domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Harmonisering af afgiftslovgivningerne – det fælles merværdiafgiftssystem – tjenesteydelser – transaktioner bestående af flere elementer – transaktion, der skal anses for en enkelt levering

(Rådets direktiv 2006/112)

2. Harmonisering af afgiftslovgivningerne – det fælles merværdiafgiftssystem – tjenesteydelser – bestemmelse af det fiskale tilknytningsmoment – tjenesteydelse med oplagring af varer – udelukkelse fra anvendelsesområdet for artikel 47 i direktiv 2006/112 – betingelser

(Rådets direktiv 2006/112, art. 47)

Sammendrag

1. Jf. afgørelsens tekst.

(jf. præmis 20-22)

2. Artikel 47 i direktiv 2006/112 om det fælles merværdiafgiftssystem, som ændret ved direktiv 2008/8, skal fortolkes således, at levering af en kompleks tjenesteydelse på området for oplagring, som består i modtagelse af varer på et lager, anbringelse af varerne på egnede lagerhylder, opbevaring, emballering, udlevering samt af- og pålæsning heraf, alene henhører under denne bestemmelse, hvis oplagringen udgør hovedydelsen i en samlet transaktion, og hvis modtagerne af denne ydelse får tildelt en brugsret til hele eller en del af en udtrykkeligt identificeret fast ejendom.

For så vidt som en stor mængde ydelser på den ene eller anden måde er knyttet til en fast ejendom, er det i denne forbindelse nødvendigt, at genstanden for leveringen af tjenesteydelsen er selve den faste ejendom. Dette er bl.a. tilfældet, når en udtrykkeligt identificeret fast ejendom skal betragtes som værende et afgørende element i leveringen af tjenesteydelsen, for så vidt som den udgør et vigtigt og nødvendigt element af denne.

(jf. præmis 35 og 39 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Harmonisering af afgiftslovgivningerne – det fælles merværdiafgiftssystem – afgiftspligtige personer – økonomisk virksomhed – begreb – drift af et solcelleanlæg placeret på taget af en beboelsesejendom, der giver mulighed for levering af elektricitet til nettet mod indtægter af en vis varig karakter – omfattet

(Rådets direktiv 77/388, art. 4, stk. 1 og 2)

Sammendrag

Artikel 4, stk. 1 og 2, i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter skal fortolkes således, at driften af et solcelleanlæg, som er placeret på eller i nærheden af en beboelsesejendom, og som er udformet således, at mængden af produceret elektricitet for det første altid er mindre end den samlede mængde elektricitet, som operatøren forbruger privat, og for det andet leveres til nettet mod indtægter af en vis varig karakter, er omfattet af begrebet »økonomisk aktivitet« som omhandlet i denne artikel.

(jf. præmis 37 og domskonkl.)