ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
»1)

Kongeriget Belgien har undladt at opfylde sine forpligtelser i henhold til EØF-traktatens artikel 48 og artikel 1 og 7 i Rådets forordning (EØF) nr. 1612/68 af 15. oktober 1968 om arbejdskraftens frie bevægelighed inden for Fællesskabet ved ikke at have begrænset kravet om belgisk statsborgerskab over for arbejdstagere fra andre medlemsstater til alene at gælde adgangen til stillinger i offentligretlige juridiske personer, der forestår vand-, gas- og elektricitetsforsyning, som indebærer en direkte eller indirekte deltagelse i udøvelsen af offentlig myndighed eller i de funktioner, som skal sikre statens eller de andre offentlige kollektive enheders almene interesser.
I nævnte dom af 17. december 1980 i sagen Kommissionen mod Belgien bekræftede Domstolen ligeledes undtagelsens restriktive karakter ved at udelukke, at man kan forbyde statsborgere fra andre medlemsstater adgang til samtlige stillinger, som henhører under staten eller offentlige organer med den begrundelse, at den nye stilling som arbejdstageren kan komme til at bestride som følge af forfremmelse eller forflyttelse, kan indeholde opgaver og ansvarsområder, som henhører under den offentlige administration ( 15 )

»... det forhold, at artikel 48, stk. 4, ved at omfatte de stillinger, som indebærer udøvelse af offentlig myndighed og tildeling af ansvar for varetagelse af statens almene interesser, gør det muligt for medlemsstaterne ved egnede bestemmelser at forbeholde deres egne statsborgere adgangen til stillinger, som indebærer udøvelse af en sådan myndighed og et sådant ansvar inden for én og samme karriere, tjenestegren eller tjenestegruppe.

... [den] fortolkning ... medfører, at statsborgere [fra andre medlemsstater] udelukkes fra samtlige stillinger i den offentlige administration. Herved sker der en begrænsning af deres rettigheder, som går ud over, hvad der er nødvendigt for at sikre respekten for de mål, der forfølges af denne bestemmelse ...«.
Visse af de argumenter, som er fremført i de sagkyndiges udtalelse, blev allerede gjort gældende i en skrivelse af 3. august 1990 fra Waren-Verein der Hamburger Börse eV (sammenslutning af de virksomheder, der handler med varer på børsen i Hamburg) til Forbundsministeriet for Ernæring samt Land- og Skovbrug, som anmodede den tyske regering om at intervenere med henblik på, at den første beskyttelsesordning blev ophævet. I denne skrivelse refereres ingen faktiske omstændigheder, som ikke er mere detaljeret beskrevet i de sagkyndiges udtalelse. Skrivelsen indeholder dog yderli gere det argument, at Fællesskabets forar bejdningsvirksomheder allerede på et tidligere tidspunkt havde indgået kontrakter on indførsler til priser, som efterfølgende blc\bragt i fare af den foreskrevne minimumsimportpris. Uanset at dette argument ikke nævnes i forelæggelseskendelsen, er der grund til at bemærke, at Domstolen allerede tidligere har taget stilling til spørgsmålet vedrørende den berettigede forventning hos forhandlere af landbrugsprodukter. I dommen i sagen Frankrig og Irland mod Kommissionen udtalte Domstolen således ( 20 ),

»at selv om princippet om beskyttelse af den berettigede forventning er et af Fællesskabets grundlæggende principper, kan de erhvervsdrivende dog ikke have nogen berettigede forventninger om opretholdelse af en bestående situation, som Fællesskabets institutioner kan ændre ved beslutninger truffet inden for rammerne af deres skøn på et område som de fælles markedsordninger, hvis formål netop kræver en konstant tilpasning efter ændringer i den økonomiske situation... Det følger heraf, at de erhvervsdrivende ikke kan påberåbe sig en velerhvervet ret til bevarelse af en fordel, som for disse virksomheder er resultatet af indførelsen af den fælles markedsordning, og som de har haft fordel af på :t givet tidspunkt...«.
Under den skriftlige forhandling har Den Hellenske Republik gjort gældende, at den i mellemtiden har bragt sin lovgivning i overensstemmelse med forpligtelserne i henhold til de nævnte bestemmelser i det sjette momsdirektiv for så vidt angår de ovenfor under punkt 1, litra a) og c), nævnte klagepunkter. Genstanden for den af Kommissionen anlagte sag må dermed være bortfaldet for så vidt angår disse to klagepunkter.

Under den mundtlige forhandling har Kommissionen hvad angår disse klagepunkter frafaldet sine påstande ( 2 ). Sagsøgte har accepteret denne ophævelse. Følgelig er det ufornødent for Domstolen at undersøge de pågældende klagepunkter.
Det sagsøgte interventionsorgan fastholder med hensyn til den frist, inden for leveringen skulle finde sted, at tilslagsmodtageren ikke kunne begrænse sig til at befordre varen til Antwerpens havn på en hvilken som helst dato i august måned, men at leveringstakten skulle fastsættes efter fælles aftale med Republikken Benins befuldmægtigede, at denne først kunne modtage de første 4700 tons af varen den 6. september, at de resterende 300 tons blev bragt om bord på en lastepram med Rouen som bestemmelsessted den 26. i samme, måned, og at denne forsinkelse udelukkende skyldtes, at tilslagsmodtageren to gange afslog det af den befuldmægtigede tilbudte skib.

Med hensyn til hvedens kvalitet har det sagsøgte interventionsorgan anført, at vandindholdet i det første leverede parti overskred det tilladte maksimum med 0,32% og at den samlede procentdel af bestanddele, som ikke var mangelfrit basiskort, androg 5,78% (mens det tilladte maksimum er 5%), og at vandindholdet for de resterende 300 tons overskred det tilladte maksimum, som er 16%, med 0,36%.

Det har tilføjet, at overholdelse af kvalitetsnormerne var særlig vigtig i dette tilfælde, fordi modtagerstaten vanskeligt kunne afslå kornet på grund af sit påtrængende behov for fødevarer. Ifølge interventionsorganet kræver Fællesskabernes troværdighed, at fødevarehjælp til de dårligst stillede lande er af mangelfri kvalitet, og at den omstændighed, at modtagerstaten har attesteret, at den modtagne hvede var af god kvalitet, må anses for at være uden betydning for frigivelse af sikkerheden.
Det Forenede Kongerige har anført, at det ville føre til en helt uacceptabel forhøjelse af de omkostninger, som staten skal dække med begravelsesgodtgørelsen, såfremt ydelsen også blev udbetalt i tilfælde, hvor begravelsen finder sted i en anden medlemsstat. Dette er efter min opfattelse ikke korrekt. Hvis John O'Flynn havde besluttet sig for at lade begravelsen foregå i Det Forenede Kongerige, ville han nemlig have haft krav på begravelsesgodtgørelsen. Når han imidlertid kun rejser krav om godtgørelse af de omkostninger, som under alle omstændigheder er opstået og afholdt i Det Forenede Kongerige, er der ikke opstået nogen merudgifter for Det Forenede Kongerige. Det samme ville være tilfældet, såfremt John O'Flynn havde rejst krav om en begravelsesgodtgørelse til dækning af de udgifter, som er forbundet med en enkel begravelse i Det Forenede Kongerige (forudsat naturligvis, at de af ham afholdte udgifter mindst androg dette beløb) ( 34 ). Kun såfremt Det Forenede

Kongerige skulle refundere samtlige omkostninger til begravelsen i en anden medlemsstat, herunder eksempelvis også alle transportomkostninger, ville det således blive påført merudgifter. Det er Det Forenede Kongerige imidlertid ikke forpligtet til efter fællesskabsretten. En ordning, hvorefter begravelsesgodtgørelsen begrænses til et beløb svarende til de omkostninger, som opstår ved en begravelse i Det Forenede Kongerige, ville bringe tilsidesættelsen af fællesskabsretten til ophør uden at pålægge Det Forenede Kongerige nye økonomiske byrder. En sådan ordning ville endvidere begrænse eller helt bringe de vanskeligheder af vejen, der, som anført af Det Forenede Kongerige, kunne opstå ved efterprøvelsen af udgifter, som er afholdt i en anden medlemsstat. I øvrigt bør det fremhæves, at der allerede efter den gældende ordning er fastsat et sådant maksimumsbeløb i et bestemt tilfælde. Som tidligere nævnt godtgøres særlige omkostninger, som er nødvendige på grund af afdødes religiøse tro, nemlig kun med indtil 75 UKL ( 35 ).
25.

Kommissionens stævning, hvori den gør gældende, at den italienske lovgiver har overtrådt fællesskabsreglerne om etableringsfriheden og den frie udveksling af tjenesteydelser, er en blanding af angreb og foregribelse af det argument, den italienske regering fremsatte til sit forsvar under den administrative procedure. Kommissionens argumentation vedrørende artikel 52 kan i det væsentlige sammenfattes således: Kommissionen anser det for at være i strid med artikel 52, at udenlandske børsmæglere for at kunne drive virksomhed på det italienske marked skal oprette et italiensk selskab i en nærmere bestemt selskabsform og med en nærmere bestemt betegnelse. Da et selskabs hjemsted efter fællesskabsretten er afgørende for dets nationalitet, betyder dette, at udenlandske børsmæglere ville blive tvunget til at antage en anden nationalitet, da det ikke er muligt at udøve virksomheden gennem en filial eller et agentur. Dette er en forskelsbehandling, som er i modstrid med fællesskabsretten. Udenlandske børsmæglere ville komme til at stå over for en fordobling af de betingelser, der skal opfyldes for at få adgang til erhvervet, idet de både skulle afholde udgifter til at stifte et selskab i deres hjemland og i Italien. Denne fordobling af betingelserne er i strid med traktatens artikel 52, selv om den gennemtvinges ved hjælp af bestemmelser, der anvendes uden forskel.
34.

Før jeg går ind på den nationale rets spørgsmål, vil jeg nævne et indledende problem, selv om det ikke er blevet rejst under sagen. Ifølge Domstolens praksis kan et direktiv, som ikke er blevet gennemført, alene skabe forpligtelser for staten; et direktiv kan ikke i sig selv skabe forpligtelser for en borger og kan følgelig ikke som sådant gøres gældende mod denne ( 16 ). Den afgift, som denne sag drejer sig om, er indført af staten, men dens størrelse fastsættes af handelskamrene og betales til dem. Der opstår følgelig det spørgsmål, om handelskamrene, uafhængigt af, om de betegnes som offentlige eller private organer i nederlandsk ret, efter fællesskabsretten kan anses for at være udgået af staten, således at et direktivs bestemmelser kan gøres gældende mod dem. Domstolen har fastslået, at et organ, som — uanset sin retlige organisationsform — ved en af staten udstedt retsakt har fået til opgave at yde offentlig servicevirksomhed under statens tilsyn, og som med henblik herpå har særlige beføjelser ud over dem, der følger af de regler, der finder anvendelse i forholdet mellem borgerne, hører til de organer, over for hvilke der kan støttes ret på de bestemmelser i et direktiv, der kan have direkte virkning ( 17 ). De opgaver, der er tildelt handelskamrene, og som er beskrevet ovenfor, lader formode, at handelskamrene opfylder disse kriterier. Under alle omstændigheder ville det være utilfredsstillende at antage, at en afgiftspligtig på grund af organets organisationsform ikke kan påberåbe sig, at en afgift er ulovlig, blot fordi den betales til dette organ og ikke til staten. Det er rigtigt, at hvis de afgiftspligtige får medhold i denne sag, vil det være handelskamrene, og ikke staten, som dømmes til at tilbagebetale afgifterne. Efter min mening viser dette dog blot, at princippet om, at et direktiv, der ikke er gennemført, kun kan pålægge staten forpligtelser, er et princip, som må fortolkes bredt, for at det ikke skal få vilkårlige konsekvenser.
48.

De bydende skal over for de nationale kompetente myndigheder bevise, at de er kvalificerede erhvervsdrivende i oksekødssektoren (artikel 3, stk. 1); bud indgives skriftligt til det af interventionsorganerne, der er kompetent (artikel 3, stk. 2); interventionsorganerne videresender de indgivne bud til Kommissionen (artikel 4, stk. 1), hvorefter de underretter alle bydende om Kommissionens beslutning (artikel 4, stk. 3). De bydende skal stille licitationssikkerhed over for interventionsorganet [artikel 3, stk. 3, litra j)]; leveringssikkerhed stilles altid over for interventionsorganet (artikel 6, stk. 3), og det er også interventionsorganet, som tilslagsmodtageren skriftligt underretter om navn og adresse på de virksomheder, af hvilke kødet skal forarbejdes, og fra hvilke oksekød på dåse vil blive leveret (artikel 6, stk. 2); interventionsorganet i den medlemsstat, hvor forarbejdningen sker (i den foreliggende sag AIMA) skal give tilslagsmodtageren (her virksomhederne inden for BECA-koncernen) tilladelse og lade kødet afhente og udbene (artikel 6, stk. 5). Denne tilladelse gives kun, såfremt den pågældende medlemsstat kan garantere, at der foretages fornøden kontrol med transport og udbening (artikel 6, stk. 6). Artikel 9, der er en fundamental bestemmelse i forordning nr. 1582/91, fastslår udtrykkeligt, at interventionsorganerne er ansvarlige for kontrollen med enhver form for fysisk flytning og behandling af det pågældende oksekød, indtil oksekødet på dåse overtages af transportøren. I denne artikel (artikel 9, stk. 2) præciseres det endvidere, hvad der skal forstås ved kontrol. Endelig skal interventionsorganet udarbejde en rapport med oplysninger om resultaterne af den gennemførte kontrol, hvorefter der til tilslagsmodtageren kan udstedes attest for, at kødkonservesen er i overensstemmelse med reglerne (artikel 9, stk. 3). Ved leveringen af kødkonservesen til transportøren udstedes overtagelsesattest (artikel 10). Mod fremlæggelse af disse to attester kan tilslagsmodtageren opnå betaling fra interventionsorganet og få sin sikkerhedsstillelse frigivet (artikel 11 og 12).
Det problem, der skal drøftes her, er opstået under en sag mellem et større antal selvstændige erhvervsdrivende, de fleste inden for handel og håndværk (herefter »sagsøgerne i hovedsagen«) og de forskellige institutioner, der administrerer de obligatoriske ordninger for sygeforsikring, alderspensionsforsikring og invaliditetsforsikring for personer, der er virksomme i de nævnte erhverv (herefter »de sagsøgte institutioner«) ( 3 ).

De sagsøgte institutioner udstedte med henblik på opkrævning af obligatoriske bidrag for visse forsikringsperioder, som sagsøgerne i hovedsagen havde afslået at indbetale, eksigible betalingspålæg over for dem. Sagsøgerne i hovedsagen gjorde indsigelse mod disse pålæg for den forelæggende ret og anførte herved bl.a., at de pågældende forsikringsordninger var i strid med bestemmelserne i tredje direktiv eller nærmere betegnet med de liberalistiske principper, der rigger til grund for dette direktiv.
7.

For den nationale ret fremførte den belgiske stat og de tre institutioner en række argumenter til støtte for, at Fællesskabet ikke kunne påberåbe sig protokollens artikel 3. Disse argumenter kan sammenfattes som følger: For det første må præmierne i relation til national lovgivning antages at være sociale bidrag og ikke skatter og er derfor ikke omfattet af fritagelsesbestemmelsen i artikel 3. For det andet er præmierne »betaling for almennyttige offentlige ydelser«, som ikke er fritaget, jf. artikel 3, stk. 3. Endelig kan der i henhold til artikel 3, stk. 2, kun ske tilbagebetaling til Fællesskaberne af »indirekte skatter og afgifter, der indgår i prisen for fast ejendom eller løsøre«; bestemmelsen omfatter ikke præmier, der opkræves for tjenesteydelser, der leveres i henhold til en forsikringsaftale. Ovennævnte argumenter foranledigede den nationale ret til at forelægge følgende spørgsmål for Domstolen: »1) Skal bestemmelsen i protokollens artikel 3 fortolkes således, at dens anvendelsesområde også omfatter afgifter, som ud fra national ret kunne betragtes som sociale bidrag, selv om de opkræves af myndighederne og med hjemmel i lov, men ikke er i overensstemmelse med de forfatningsretlige principper om, at der skal skabes hjemmel for dem hvert år, og at de skal opkræves på samme grundlag for alle og ikke indbetales til statskassen, men opkræves direkte af de organisationer, som har ansvaret for anvendelsen af beløbene? 2) Skal bestemmelsen i protokollens artikel 3, stk. 3, fortolkes således, at dens anvendelsesområde også omfatter afgifter, som opkræves i form af tillæg til forsikringspræmier (konkret ansvarsforsikringer for motorkøretøjer), og som tilfalder sociale organisationer som f.eks. INAMI, FNRSH og CRB, når det lægges til grund, at der består en — ganske vist indirekte og potentiel — forbindelse mellem de pågældende afgifter og de nævnte organisationers tjenesteydelser? 3) Skal bestemmelsen i protokollens artikel 3, stk. 2, fortolkes således, at dens anvendelsesområde også omfatter indirekte skatter og afgifter, der opkræves ved levering til Fællesskaberne til tjenestebrug af tjenesteydelser, der andrager større beløb?«
11.

Ved sin fortolkning af samme bestemmelse fastslog Domstolen i den førnævnte Berkholz-dom, at det tdknytningsmoment, der ud fra et fiskalt synspunkt er det mest hensigtsmæssige, er »det sted, hvor tjenesteyderen har etableret hjemstedet for sin økonomiske virksomhed ... således at et andet etableringssted, hvorfra tjenesteydelsen præsteres, kun kan komme i betragtning, såfremt tilknytningen til hjemstedet ikke er nogen rationel løsning ud fra et skatte- og afgiftsmæssigt synspunkt, eller såfremt den skaber en konflikt med en anden medlemsstat« ( 6 ). I samme dom hedder det endvidere: »Det fremgår af den sammenhæng, hvori begreberne i artikel 9 anvendes, samt af denne bestemmelses formål ... at det kun kan komme i betragtning at henføre en tjenesteydelse til et andet etableringssted end hjemstedet, såfremt dette etableringssted i kraft af en varig samvirken af menneskelige og tekniske ressourcer, som er nødvendige for at præstere bestemte tjenesteydelser, opfylder visse mindstekrav med hensyn til stabilitet« ( 7 ). Artikel 9, stk. 1, sidestiller således for så vidt angår tjenesteydelser leveringsstedet — og følgelig stedet for afgiftsopkrævningen — med det sted, hvor det tjenesteydende selskab har hjemsted for sin økonomiske virksomhed. Ifølge den anførte praksis anses dette sted som det mest hensigtsmæssige tilknytningsmoment ud fra et fiskalt synspunkt. Dette betyder, at denne bestemmelse fører til, at den afgiftslovgivning, der skal finde anvendelse på levering af tjenesteydelser, som udgangspunkt er lovgivningen på det sted, hvor tjenesteyderen har hjemsted for sin økonomiske virksomhed.
Det kunne antages, at ovennævnte bestemmelse indeholder en udtømmende opregning af de undtagelser, der lovligt kan fastsættes. Også denne bestemmelse må imidlertid ses i sammenhæng med de bestemmelser, den er et led i, og med baggrunden for, at den er udstedt. Den frihed, medlemsstaterne oprindelig var tillagt med hensyn til udformningen af den retlige ramme for ansvarsforsikringen, viste sig, som tiden gik, at være til skade for fællesmarkedet. Dette bekræftes af tredje, fjerde og femte betragtning til direktiv 84/5, idet det heri hedder:

»der hersker dog stadig betydelige forskelle mellem medlemsstaternes lovgivninger med hensyn til omfanget af den lovpligtige forsikring; disse forskelle har direkte indvirkning på fællesmarkedets oprettelse og funktion;

det er navnlig berettiget at udstrække den lovpligtige forsikring til også at omfatte ansvar, der pådrages for tingsskade;

de beløb, op til hvilke den lovpligtige forsikring dækker, skal under alle omstændigheder være af en sådan størrelse, at der sikres skadelidte tilstrækkelig erstatning, uanset i hvilken medlemsstat skaden indtræder«.
56.

Endelig er der grund til at nævne den franske regerings indvending om, at tidsplanen for de sociale programmer gør det udelukket at give Kommissionen meddelelse om alle de af FNE påtænkte interventioner. Hvis de antages, at FNE-ordningen er en ramme for tildeling af støtte og ikke nogen generel foranstaltning, er det klart, at traktatens artikel 93, stk. 3, pålægger Frankrig en forpligtelse til at give underretning om de påtænkte støtteforanstaltninger inden for denne ramme. Den omstændighed, at der er forbundet visse proceduremæssige ulemper hermed på nationalt plan, kan ikke retfærdiggøre den overtrædelse af traktatmæssige forpligtelser, som Frankrig gør sig skyld i, hvis regeringen undlader at give underretning om de påtænkte interventioner. Hvis Frankrig vil undgå at måtte give underretning i hvert enkelt tilfælde, vil den korrekte procedure være at tilsende Kommissionen en fuldstændig dokumentation om FNE-ordningen som helhed med henblik på indhentning af Kommissionens godkendelse, om nødvendigt efter at have foretaget ændringer heri. Kommissionen har anført, at den normalt er i stand til at erklære en sådan støtte forenelig med fællesmarkedet, således som det også er sket i den beslutning, som anfægtes under denne sag, hvad angår den særlige intervention til gunst for Kimberley Clark.
Kommissionen bestrider ikke, at Domstolen har kompetence til at besvare det forelagte spørgsmål, som Kommissionen fortolker på den måde, at det ønskes afklaret, om de franske myndigheder stadig er berettiget til at kræve en oprindelseserklæring i forbindelse med samhandelen inden for Fællesskabet, navnlig for så vidt angår varer fra det tidligere DDR. Kommissionen foreslår derfor, at spørgsmålet omformuleres på følgende måde:

»Hvilke fællesskabsretlige virkninger har foreningen af Forbundsrepublikken Tyskland og Den Tyske Demokratiske Republik haft for samhandelen mellem det tidligere DDR og Fællesskabets øvrige toldområde, ikke blot på tidspunktet for disse landes forening, men også på det nuværende tidspunkt og i den mellemliggende periode? Kan denne vurdering påvirke en eventuel ændret kvalifikation i national ret af omstændighederne i forbindelse med den samhandel, som har fundet sted før tidspunktet for foreningen?«
30.

Hvad er imidlertid den nøjagtige betydning af begrebet »anvendelse af et gode«? Den i punkt 29 nævnte dom i Kühne-sagen kunne efterlade det indtryk, at Domstolen fortolker dette begreb særlig vidt. I den sag havde den nationale ret bl. a. ønsket oplyst, hvorvidt beskatningsgrundlaget, som omhandlet i sjette direktivs artikel 11, punkt A, stk. 1, litra c), ved beskatning af en transaktion, der består i privat udnyttelse af et virksomhedsgode, omfatter alle den afgiftspligtiges udgifter (altså også udgifter, der ikke berettiger til momsfradrag), eller »alene vederlaget for de goder og tjenesteydelser, som giver ret til fradrag af momsen«. Domstolen besvarede dette spørgsmål som følger ( 18 ): »... er det tilstrækkeligt at fastslå, at det er i overensstemmelse det fælles merværdiafgiftssystem ikke at beskatte afskrivningen ved privat brug af et virksomhedsgode, som ikke har givet ret til fradrag af momsen, mens dette ikke er tilfældet med hensyn til udgifterne til drift og vedligeholdelse af godet, der er omfattet af den afgiftspligtiges fradragsret. En sådan løsning gør det nemlig muligt at undgå dobbeltbeskatning af selve godet og samtidig sikre, at der opkræves afgift af det endelige forbrug«. Herefter er det nærliggende at antage, at alle »udgifter til drift og vedligeholdelse af godet«, der har givet ret til momsfradrag, er afgiftspligtige, også når de har forbindelse med anvendelse af godet til virksomheden uvedkommende formål, og at disse udgifter derfor skal tages i betragtning ved beregningen af beskatningsgrundlaget i tilfælde af, godet anvendes til privat formål. For at kunne vurdere betydningen af de anførte præmisser i dommen må man dog betænke, at det centrale problem i Kühne-sagen ikke var beskatningen af de netop nævnte udgifter, men spørgsmålet om, hvorvidt afskrivning på et virksomhedsgode er afgiftspligtig i tilfælde af, at godet anvendes til virksomheden uvedkommende formål, når erhvervelsen af godet ikke havde givet ret til momsfradrag. Ud fra det synspunkt synes »tyngdepunktet« i den anførte præmis til dommen snarere at ligge i en fremhævelse af den betydning, som retten til fradrag af den moms, der var betalt ved godets erhvervelse, har som forudsætning for beskatning af anvendelsen til privat formål ( 19 ).