ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Tilnærmelse af lovgivningerne – fremgangsmåderne ved indgåelse af offentlige tjenesteydelsesaftaler – direktiv 92/50 – tildeling af kontrakter

[Rådets direktiv 92/50, art. 29, stk.. 1, litra e) og f)]

Sammendrag

Artikel 29, stk. 1, litra e) og f), i direktiv 92/50 om samordning af fremgangsmåderne ved indgåelse af offentlige tjenesteydelsesaftaler giver medlemsstaterne mulighed for at udelukke enhver bydende, som ikke har opfyldt sine forpligtelser med hensyn til betaling af bidrag til sociale sikringsordninger og skatter og afgifter i henhold til de nationale retsforskrifter, fra deltagelse i et udbud.

Bestemmelsen er ikke til hinder for en national retsforskrift eller administrativ praksis, hvorefter en tjenesteyder, som på tidspunktet for udløbet af fristen for indgivelse af anmodning om deltagelse i et udbud ikke har opfyldt sine forpligtelser på området for bidrag til social sikring og på skatte- og afgiftsområdet ved en fuldstændig betaling heraf, efterfølgende kan berigtige sin situation

– ved skattemæssige lempelses- eller eftergivelsesforanstaltninger truffet af staten, eller

– ved en administrativ ordning med henblik på ratebetaling eller gældseftergivelser, eller

– ved indledning af en administrativ eller retslig procedure

såfremt vedkommende inden for en i en national retsforskrift eller administrativ praksis fastsat frist godtgør, at der er tale om sådanne foranstaltninger eller en sådan ordning, eller at en sådan procedure er indledt inden for fristen.

Direktivets artikel 29 tilsigter således ikke en ensartet anvendelse af de i bestemmelsen nævnte udelukkelsesgrunde inden for Fællesskabet, for så vidt som medlemsstaterne har mulighed for at undlade at anvende disse udelukkelsesgrunde eller at integrere dem i større eller mindre grad i den nationale lovgivning. Herefter har medlemsstaterne kompetence til at lempe kriterierne i direktivets artikel 29 eller gøre dem mere fleksible.

Indholdet og rækkevidden af de omhandlede forpligtelser og betingelserne for deres opfyldelse skal således præciseres i de nationale retsforskrifter. Det skal ligeledes fastsættes i de nationale bestemmelser, inden hvilket tidspunkt eller inden for hvilken frist parterne skal have gennemført de betalinger, der svarer til deres forpligtelser, eller have godtgjort, at betingelserne for efterfølgende berigtigelse er opfyldt. Principperne om gennemsigtighed og ligebehandling kræver imidlertid, at fristen er fastlagt med fuldstændig sikkerhed og offentliggjort, for at parterne kan have et nøjagtigt kendskab til procedurens krav og være sikre på, at samme krav gælder for alle ansøgere. Den blotte påbegyndelse af betalingen på det pågældende tidspunkt eller beviset for en betalingshensigt, eller bevis for den finansielle mulighed for berigtigelse efter dette tidspunkt, er i øvrigt ikke tilstrækkeligt.

(jf. præmis 23, 24, 31-33 og 40 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Frie kapitalbevægelser – begrænsninger

(Art. 56 EF og 58 EF)

2. Frie kapitalbevægelser – begrænsninger

(Art. 56 EF og 58 EF)

Sammendrag

1. Artikel 56 EF og 58 EF skal fortolkes således, at de er til hinder for nationale bestemmelser, hvorefter det beløb, der i tilfælde af nedsættelse af aktiekapitalen udbetales til en ikke-hjemmehørende aktionær for tilbagekøbte aktier, beskattes som udbytte uden ret til fradrag for erhvervelsesomkostningerne ved disse aktier, hvorimod samme beløb, der udbetales til en hjemmehørende aktionær, beskattes som kapitalgevinst med ret til fradrag for erhvervelsesomkostningerne.

En sådan ordning gør grænseoverskridende kapitalinvestering mindre attraktiv ved at gøre det mindre interessant for investorer, der ikke har bopæl i denne medlemsstat, at købe aktier i selskaber, der har hjemsted dér, og ved at begrænse mulighederne for disse selskaber for at tilvejebringe kapital fra investorer, der ikke har bopæl i denne medlemsstat.

Da erhvervelsesomkostningerne er direkte knyttet til det beløb, der udbetales ved tilbagekøb af aktier, er der ingen objektiv forskel på situationerne for hjemmehørende og ikke-hjemmehørende personer, der kan begrunde en forskellig behandling på dette punkt.

(jf. præmis 34, 40 og 43 samt domskonkl. 1)

2. Artikel 56 EF og 58 EF skal fortolkes således, at de er til hinder for nationale bestemmelser, der følger af en dobbeltbeskatningsoverenskomst, og som fastsætter et loft for beskatning af udbytte, der udbetales til ikke-hjemmehørende aktionærer, som er lavere end det, der gælder for hjemmehørende aktionærer, og som – idet denne overenskomst fortolkes i lyset af kommentarerne fra OECD til dennes modeloverenskomst – i relation til beskatning af tilbagekøbsbeløbet i forbindelse med nedsættelse af aktiekapitalen giver mulighed for at trække aktiernes pariværdi fra tilbagekøbsbeløbet for disse aktier, når hjemmehørende aktionærer har ret til at fratrække erhvervelsesomkostningerne ved nævnte aktier. Dette gælder dog ikke, når ikke-hjemmehørende aktionærer ved anvendelsen af disse nationale bestemmelser behandles mindst lige så fordelagtigt som hjemmehørende aktionærer. Det tilkommer den nationale ret at tage stilling til, om dette er tilfældet under de særlige omstændigheder i hovedsagen.

(jf. præmis 53 og 56 samt domskonkl. 2)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Fri udveksling af tjenesteydelser – begrænsninger – udstationering af arbejdstagere, der er statsborgere i tredjelande, som foretages af en virksomhed i en anden medlemsstat

(Art. 49 EF)

Sammendrag

En medlemsstat, der ikke begrænser sig til at betinge udstationering af arbejdstagere, der er statsborgere i tredjelande, med henblik på levering af en tjenesteydelse på dens område, af en forudgående erklæring fra den virksomhed med hjemsted i en anden medlemsstat, som har til hensigt at foretage udstationering af sådanne arbejdstagere, og kræver, at sidstnævnte har været ansat i mindst et år hos denne virksomhed, tilsidesætter sine forpligtelser i henhold til artikel 49 EF.

(jf. præmis 64 og domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Retligt samarbejde i civile sager – insolvensbehandling – forordning nr. 1346/2000

(Rådets forordning nr. 1346/2000, art. 43)

2. Retligt samarbejde i civile sager – insolvensbehandling – forordning nr. 1346/2000

(Rådets forordning nr. 1346/2000, art. 3, stk. 1)

Sammendrag

1. Artikel 43, første punktum, i forordning nr. 1346/2000 om konkurs skal fortolkes således, at nævnte forordning gælder, hvis der ikke er truffet nogen afgørelse om indledning af insolvensbehandling før dens ikrafttræden den 31. maj 2002, selv om begæringen om, at en sådan afgørelse træffes, er indgivet før denne dato.

(jf. præmis 21)

2. Artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 1346/2000 om konkurs skal fortolkes således, at retten i den medlemsstat, på hvis område centret for skyldnerens hovedinteresser befinder sig på tidspunktet for skyldnerens indgivelse af begæringen om insolvensbehandling, bevarer kompetencen til at træffe afgørelse om indledning af insolvensbehandling, hvis skyldneren flytter centret for sine hovedinteresser til en anden medlemsstats område efter indgivelsen af begæringen, men før insolvensbehandlingen indledes.

(jf. præmis 29 og domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – omsætningsafgifter – det fælles merværdiafgiftssystem – fritagelser i henhold til sjette direktiv

(Rådets direktiv 77/388, art. 13, punkt C)

2. Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – omsætningsafgifter – det fælles merværdiafgiftssystem – fritagelser i henhold til sjette direktiv

[Rådets direktiv 77/388/EØF, art. 13, punkt B, litra b), og art. 13, punkt C, litra a)]

Sammendrag

1. Medlemsstaterne kan, når de indrømmer afgiftspligtige personer valgfrihed med hensyn til at vælge at erlægge afgift i henhold til artikel 13, punkt C, i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter, sondre mellem transaktionernes art eller grupper af afgiftspligtige på den betingelse, at de overholder de generelle målsætninger og principper i sjette direktiv, herunder princippet om afgiftsneutralitet samt kravet om en korrekt, enkel og ensartet anvendelse af de fastsatte fritagelser.

(jf. præmis 35 og domskonkl. 1)

2. Det tilkommer den forelæggende ret at afgøre, om en national regel, der generelt fritager transaktioner foretaget af almennyttige sportssammenslutninger og begrænser disses ret til at vælge at betale afgift af transaktioner vedrørende udlejning og bortforpagtning, overskrider grænserne for det skøn, medlemsstaterne er tillagt, bl.a. under hensyn til princippet om afgiftsneutralitet og til kravet om en korrekt, enkel og ensartet anvendelse af de fastsatte fritagelser.

For så vidt som artikel 13, punkt C, i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter ikke præciserer, på hvilke betingelser og på hvilken måde rækkevidden af valgfriheden til at vælge at betale afgift af transaktioner vedrørende udlejning og bortforpagtning kan begrænses, tilkommer det således hver enkelt medlemsstat i sin nationale lovgivning at præcisere rækkevidden af denne valgfrihed og at fastsætte regler, hvorefter visse personer kan tillægges mulighed for at benytte sig af denne ret. Imidlertid tillægger sjette direktivs artikel 13, punkt C, ikke medlemsstaterne nogen beføjelse til at betinge eller begrænse fritagelserne i artikel 13, afsnit B, på nogen måde, men giver dem blot mulighed for i større eller mindre omfang at give de afgiftspligtige personer, som er omfattet af fritagelserne, adgang til at vælge at betale afgift, hvis de mener, at det er i deres interesse.

(jf. præmis 42, 43 og 49 samt domskonkl. 2)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Fællesskabsret – principper – proportionalitet – rækkevidde

2. Fællesskabsret – principper – proportionalitet – institutionernes retsakter

Sammendrag

1. Proportionalitetsprincippet, der hører til fællesskabsrettens almindelige grundsætninger, indebærer, at fællesskabsinstitutionernes retsakter ikke må gå videre end nødvendigt og passende for gennemførelsen af det lovligt tilsigtede formål, hvorved det forudsættes, at såfremt det er muligt at vælge mellem flere egnede foranstaltninger, skal den mindst bebyrdende foranstaltning vælges, og byrderne må herved ikke være uforholdsmæssige i forhold til de tilsigtede mål. Fællesskabslovgiver skal derfor i forbindelse med vedtagelse af retsakter, der har beskyttelse af den offentlige sundhed til formål, ud over selve hovedformålet fuldt ud tage hensyn til de berørte interesser og navnlig til ejendomsretten såvel som krav til dyrevelfærd.

(jf. præmis 35 og 37)

2. Gyldigheden af en fællesskabsretsakt kan for så vidt angår proportionalitetsprincippet ikke afhænge af efterfølgende vurderinger vedrørende dens effektivitet. Når fællesskabslovgiver ved fastlæggelsen af en ordning må vurdere dennes fremtidige virkninger, og disse ikke kan forudses med nøjagtighed, kan det af fællesskabslovgiver udøvede skøn kun tilsidesættes, såfremt det er åbenbart fejlagtigt, når henses til de oplysninger, som fællesskabslovgiver rådede over på tidspunktet for vedtagelsen af den pågældende ordning. Således må det i forbindelse med vedtagelse af retsakter, der har beskyttelse af den offentlige sundhed til formål, medgives, at når der forekommer usikkerhed med hensyn til, om og i givet fald i hvilket omfang der er risiko for menneskers sundhed, må institutionerne under anvendelse af princippet om forebyggelse og præventiv handling kunne træffe beskyttelsesforanstaltninger uden at afvente, at det fuldt ud påvises, at der er en risiko, og hvilket omfang denne har. Når nye forhold på den anden side ændrer risikoopfattelsen eller viser, at risikoen kan afvendes ved foranstaltninger, der er mindre indgribende end de eksisterende, påhviler det institutionerne og navnlig Kommissionen, der har initiativretten, at foretage en ændring af bestemmelserne i lyset af de nye oplysninger.

(jf. præmis 38-40)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

EF-varemærker – definition på og erhvervelse af et EF-varemærke – relative registreringshindringer – indsigelse rejst af indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art

[Rådets forordning nr. 40/94, art. 8, stk. 1, litra b)]

Sammendrag

Såfremt det på det faktiske plan er fastslået, at en given vares objektive kendetegn indebærer, at gennemsnitsforbrugeren kun køber den efter at have undersøgt den særligt indgående, er det på det retlige plan vigtigt, at der tages hensyn til, at en sådan omstændighed kan mindske risikoen for forveksling som omhandlet i artikel 8, stk. 1, litra b), i forordning nr. 40/94 mellem varemærkerne for sådanne varer på det afgørende tidspunkt, hvor valget mellem disse varer og disse varemærker træffes.

Den omstændighed, at den relevante kundekreds også kan blive præsenteret for sådanne varer og de tilhørende varemærker under omstændigheder, der ikke har tilknytning til nogen købssituation, og eventuelt udvise en mindre grad af opmærksomhed i sådanne situationer, er ikke til hinder for, at der tages hensyn til denne særligt høje grad af opmærksomhed, som gennemsnitsforbrugeren udviser, når han forbereder og træffer sit valg mellem forskellige varer i den omhandlede kategori.

For det første er det åbenbart, at uanset hvilke varer og varemærker der er tale om, vil der altid være situationer, hvor kundekredsen stillet over for disse kun vil give dem en lav grad af opmærksomhed. Såfremt der skulle tages hensyn til den laveste grad af opmærksomhed, som kundekredsen kan tænkes at udvise, når den er stillet over for en vare og et varemærke, ville det kriterium, som vedrører det variable opmærksomhedsniveau afhængig af kategorien af varer, blive frakendt enhver relevans med henblik på at vurdere risikoen for forveksling.

For det andet kan det ikke med rimelighed kræves af den myndighed, der skal vurdere, om der er risiko for forveksling, at den for hver kategori af varer fastslår et gennemsnitligt opmærksomhedsniveau for forbrugeren ud fra det opmærksomhedsniveau, som denne kan forventes at udvise i forskellige situationer.

(jf. præmis 40-43)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Annullationssøgsmål – genstand – delvis annullation

(Art. 230 EF; Rådets forordning nr. 1954/2003, art. 3, 4 og 6)

Sammendrag

En fællesskabsretsakt kan kun annulleres delvis, hvis de elementer, der kræves annulleret, kan udskilles fra den øvrige retsakt. Dette krav om, at elementerne skal kunne udskilles, er ikke opfyldt, når en delvis annullation af en akt bevirker, at aktens materielle indhold ændres. Spørgsmålet om, hvorvidt en delvis annullation ændrer indholdet af den anfægtede retsakt, udgør et objektivt og ikke et subjektivt kriterium, der har sammenhæng med den politiske vilje hos den myndighed, som har vedtaget den omstridte retsakt.

Følgelig må et søgsmål anlagt af en medlemsstat med påstand om annullation af artikel 3, 4 og 6 i kapitel II i Rådets forordning (EF) nr. 1954/2003 om forvaltning af fiskeriindsatsen for så vidt angår visse fiskerizoner og visse fiskeressourcer i EF afvises.

Disse bestemmelser, som udgør selve kernen i den nævnte forordning, fastsætter nemlig fiskeriindsatsforvaltningens afgørende elementer, mens de øvrige bestemmelser i samme kapitel II er af teknisk karakter, idet deres anvendelse er knyttet til de nævnte artikler, som påstås annulleret. Kapitel III indfører en kontrolordning vedrørende overholdelsen af fiskeriindsatsen og har derfor kun mening, hvis de anfægtede bestemmelser allerede findes.

(jf. præmis 12-14, 16, 19 og 21)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Miljø – beskyttelse af vilde fugle – direktiv 79/409 – valg og afgrænsning af særligt beskyttede områder

(Rådets direktiv 79/409, art. 4, stk. 1 og 2, og direktiv 92/43, art. 6, stk. 4)

2. Miljø – bevaring af naturtyper samt vilde dyr og planter – direktiv 92/43 – tidsmæssig anvendelse

(Rådets direktiv 92/43, art. 6, stk. 3 og 4)

Sammendrag

1. Ved valget af de områder, der er bedst egnede til at blive udlagt som særligt beskyttede områder i henhold til artikel 4, stk. 1 og 2, i direktiv 79/409 om beskyttelse af vilde fugle, vedrører den skønsmargen, som medlemsstaterne har, ikke hensigtsmæssigheden af som særligt beskyttet område at udlægge de områder, der efter ornitologiske kriterier findes bedst egnede, men alene anvendelsen af disse kriterier i forbindelse med afgørelsen af, hvilke områder der er de bedst egnede, når det gælder beskyttelsen af de i bilag I nævnte arter.

Desuden kan medlemsstaterne ved valget og afgrænsningen af et sådant område ikke tage økonomiske hensyn i betragtning, hverken når der er tale om almene hensyn, som har forrang for fugledirektivets økologiske formål, eller når der er tale om bydende nødvendige hensyn til væsentlige samfundsinteresser som dem, der er omhandlet i artikel 6, stk. 4, første afsnit, i direktiv 92/43 om bevaring af naturtyper samt vilde dyr og planter.

(jf. præmis 33 og 40)

2. Princippet – hvorefter projekter, der kan få væsentlig indvirkning på miljøet, skal undergives en miljømæssig vurdering – finder ikke anvendelse i de tilfælde, hvor tidspunktet for den formelle indgivelse af ansøgningen om tilladelse med hensyn til et projekt ligger før udløbet af fristen for gennemførelse af et direktiv.

Dette formelle kriterium er det eneste, der er i overensstemmelse med retssikkerhedsprincippet, og som kan sikre et direktivs effektive virkning. Grunden til denne udtalelse er, at et direktiv som direktiv 92/43 om bevaring af naturtyper samt vilde dyr og planter i vidt omfang tager sigte på projekter af et større omfang, hvis gennemførelse ofte kræver et længere tidsrum. Det er således ikke hensigtsmæssigt, at procedurer – som allerede er indviklede på nationalt plan og formelt indledt før udløbet af fristen for gennemførelse af direktivet – tynges og forsinkes ved direktivets særlige krav, og at allerede stiftede forhold påvirkes heraf.

(jf. præmis 56 og 57)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. EF-varemærker – definition på og erhvervelse af et EF-varemærke – relative registreringshindringer – indsigelse rejst af indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art

[Rådets forordning nr. 40/94, art. 8, stk. 1, litra b)]

2. Appel – anbringender – urigtig bedømmelse af sagens faktiske omstændigheder – afvisning – Domstolens efterprøvelse af bedømmelsen af de faktiske omstændigheder, som blev fremlagt for Retten – udelukket, medmindre de er gengivet forkert

(Art. 225 EF; Domstolens statut, art. 58, stk. 1)

Sammendrag

1. Ved bedømmelsen af risikoen for forveksling som omhandlet i artikel 8, stk. 1, litra b), i forordning nr. 40/94 om EF-varemærker mellem to tegn, der ikke ligner hinanden på det visuelle og det begrebsmæssige plan, men som fonetisk ligner hinanden i visse lande, er det ikke udelukket, at denne eneste fonetiske lighed mellem varemærkerne kan skabe risiko for forveksling som omhandlet i denne bestemmelse. En sådan risiko skal imidlertid fastslås som led i en helhedsvurdering for så vidt angår den begrebsmæssige, visuelle og fonetiske lighed mellem de pågældende tegn. I den forbindelse er bedømmelsen af, om der er en fonetisk lighed, blot en af de relevante faktorer, der indgår i helhedsvurderingen, hvorfor der ikke nødvendigvis er risiko for forveksling hver gang det godtgøres, at der alene er fonetisk lighed mellem to tegn.

Desuden indebærer denne helhedsvurdering, at de begrebsmæssige og visuelle forskelle mellem to tegn kan opveje de fonetiske ligheder mellem dem, hvis mindst et af tegnene, fra den relevante kundekreds’ synsvinkel, har en klar og bestemt betydning, som denne kundekreds uden videre kan forstå.

(jf. præmis 19-22 og 35)

2. Det fremgår af artikel 225, stk. 1, andet afsnit, EF og artikel 58, stk. 1, i Domstolens statut, at appel er begrænset til retsspørgsmål. Det er derfor alene Retten, der har kompetence til at fastlægge og bedømme de relevante faktiske omstændigheder såvel som til at tage stilling til bevismaterialet. Bedømmelsen af de faktiske omstændigheder og bevismaterialet er således ikke et retsspørgsmål, der som sådan kan efterprøves af Domstolen under en appelsag, medmindre disse omstændigheder og beviser er blevet forkert gengivet.

(jf. præmis 28 og 41)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – omsætningsafgifter – det fælles merværdiafgiftssystem – afgiftspligtige personer

(Rådets direktiv 77/388, art. 2, nr. 1, og art. 9, stk. 1)

Sammendrag

Artikel 2, nr. 1, og artikel 9, stk. 1, i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter skal fortolkes således, at et fast forretningssted, som ikke er en selvstændig juridisk enhed i forhold til det selskab med hjemsted i en anden medlemsstat, som det henhører under, og hvortil selskabet leverer tjenesteydelser, ikke skal anses for en afgiftspligtig person på grund af de omkostninger, der henføres til det i forbindelse med nævnte leveringer.

(jf. præmis 41 og domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Fri bevægelighed for personer – etableringsfrihed – selvstændige handelsagenter – direktiv 86/653

(Rådets direktiv 86/653, art. 17, stk. 2, og art. 19)

2. Fri bevægelighed for personer – etableringsfrihed – selvstændige handelsagenter – direktiv 86/653

(Rådets direktiv 86/653, art. 17, stk. 2)

Sammendrag

1. Artikel 19 i direktiv 86/653 om samordning af medlemsstaternes lovgivning om selvstændige handelsagenter skal fortolkes således, at den godtgørelse ved kontraktforholdets ophør, som følger af anvendelsen af dette direktivs artikel 17, stk. 2, ikke i medfør af en kollektiv aftale kan erstattes af en godtgørelse, der fastsættes efter andre kriterier end dem, der er fastsat i den sidstnævnte bestemmelse, medmindre det fastslås, at anvendelsen af en sådan aftale i alle tilfælde sikrer handelsagenten en godtgørelse, der er lige så stor som eller større end den godtgørelse, der ville følge af anvendelsen af nævnte bestemmelse.

(jf. præmis 25, 27 og 36 samt domskonkl. 1)

2. Selv om den ordning, som er indført ved artikel 17 i direktiv 86/653 om samordning af medlemsstaternes lovgivning om selvstændige handelsagenter, er ufravigelig og fastsætter en ramme, giver den imidlertid ikke nogen detaljerede anvisninger med hensyn til metoden for beregning af den godtgørelse ved kontraktforholdets ophør, som handelsagenten kan have ret til.

Inden for de rammer, som er fastsat ved nævnte artikel 17, stk. 2, råder medlemsstaterne over et skøn, som de frit kan udøve, bl.a. under hensyn til billighedsprincippet.

(jf. præmis 34 og 36 samt domskonkl. 2)