ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2)

Er artikel 69 i direktiv 2006/112/EF til hinder for en bestemmelse som momslovens artikel 103, stk. 5a, der bestemmer, at den afgiftspligtige person i tilfælde af erhvervelse af brændstoffer inden for Fællesskabet, af egen drift og uden anmodning herom fra toldkontoret, er forpligtet til at beregne og indbetale afgift på kontoen tilhørende det toldkontor, der er ansvarligt for betalinger på punktafgiftsområdet: a) inden for en frist på 5 dage fra den dato, hvor disse varer ankommer til det i aftalen om levering af punktafgiftspligtige varer fastsatte leveringssted, hvis varerne er erhvervet inden for Fællesskabet som omhandlet i lov om punktafgift af en person, der er registreret som modtager under afgiftssuspensionsordningen, i overensstemmelse med bestemmelserne om punktafgifter; b) senest 5 dage efter datoen for indførsel af disse varer fra en anden medlemsstats område end Polen til afgiftsoplaget; c) i tilfælde af overførsel af varerne inden for Polens område – hvis varerne overføres uden for afgiftssuspensionsordningen i overensstemmelse med bestemmelserne om punktafgift såfremt disse beløb ikke anses for at udgøre acontobeløb som omhandlet i artikel 206 i direktiv 2006/112/EF?
2)

Såfremt et af de to spørgsmål i spørgsmål 1 besvares benægtende, ønskes det oplyst, om retningslinjer udstedt af en europæisk tilsynsmyndighed kan være genstand for en præjudiciel forelæggelse som omhandlet i bestemmelserne i artikel 267 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde? Såfremt dette spørgsmål besvares bekræftende, ønskes det oplyst, om en brancheforening har ret til at gøre indsigelse imod samt få prøvet gyldigheden af retningslinjer, der er rettet til de medlemmer, hvis interesser den forsvarer, og som ikke vedrører denne forening hverken direkte eller individuelt?
2)

Skal artikel 3, litra a), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 561/2006 af 15. marts 2006 om harmonisering af visse sociale bestemmelser inden for vejtransport og om ændring af Rådets forordning (EØF) nr. 3821/85 og (EF) nr. 2135/98 og om ophævelse af Rådets forordning (EØF) nr. 3820/85 fortolkes således, at det er tilladt en fører at fravige bestemmelserne i artikel 15, stk. 2 og 7, i Rådets forordning (EØF) nr. 3821/85 af 20. december 1985 om kontrolapparatet inden for vejtransport, som blev erstattet af Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 165/2014 af 4. februar 2014 om takografer inden for vejtransportsektoren, hvorefter føreren på tilsynsmyndighedernes forlangende skal kunne forevise diagramarkene og alle registreringer for den pågældende dag og de forudgående 28 dage, når køretøjet inden for en periode på 28 dage benyttes til transporter, hvoraf visse er omfattet af bestemmelserne i ovennævnte undtagelse, mens det for andres vedkommende ikke er tilladt at undlade at anvende et kontrolapparat?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Conseil d’État (Frankrig) den 10. december 2019 – DQ mod Ministre de la Transition écologique et solidaire og Ministre de l’Action et des Comptes publics

(Sag C-903/19)

(2020/C 61/24)

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Conseil d’État

Parter i hovedsagen

Sagsøger: DQ

Sagsøgte: Ministre de la Transition écologique et solidaire og Ministre de l’Action et des Comptes publics

Præjudicielt spørgsmål

Er anvendelsen af bestemmelserne i artikel 11, stk. 1, i bilag VIII til forordningen om fastsættelse af vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber samt de ansættelsesvilkår, der finder anvendelse på de øvrige ansatte (1), som ændret ved Rådets forordning (EF, Euratom) nr. 723/2004 (2) af 22. marts 2004 forbeholdt de tjenestemænd og kontraktansatte, som for første gang ansættes i en national administration efter at have været ansat som tjenestemænd, kontraktansatte eller midlertidigt ansatte i en institution i Den Europæiske Union, eller kan disse bestemmelser ligeledes anvendes af tjenestemænd og kontraktansatte, som vender tilbage til tjenesten i en national administration efter at have været ansat i en institution i Den Europæiske Union og efter, i denne periode, at have været placeret på ventepenge eller på orlov af personlige årsager?

(1) Rådets forordning (EØF, Euratom, EKSF) nr. 259/68 af 29.2.1968 om vedtægten for tjenestemænd i De europæiske Fællesskaber og om ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte i disse Fællesskaber samt om særlige midlertidige foranstaltninger for tjenestemænd i Kommissionen (Vilkårene for de øvrige ansatte) (EFT 1968, L 56, s. 1).

(2) Rådets forordning (EF, Euratom) nr. 723/2004 af 22.3.2004 om ændring af vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber og af ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte i Fællesskaberne (EUT 2004, L 124, s. 1).
2.

Skal artikel 2 i traktaten om Den Europæiske Union og artikel 47, stk. 2, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder fortolkes således, at de er til hinder for, at et organ, der ikke er en del af det ordinære domstolssystem, erklærer sammensætningen af dommerkollegiet ved en afdeling ved den øverste retsinstans (et dommerkollegium bestående af siddende dommere, der på tidspunktet for deres udpegning til afdelingen for straffesager ved den øverste retsinstans bl.a. opfyldte kravet om specialisering) for ulovlig?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Judecătoria Sectorului 2 București (Rumænien) den 1. oktober 2019 – IO mod Impuls Leasing România IFN SA

(Sag C-725/19)

(2020/C 54/17)

Processprog: rumænsk

Den forelæggende ret

Judecătoria Sectorului 2 București

Parter i hovedsagen

Sagsøger: IO

Sagsøgt: Impuls Leasing România IFN SA

Præjudicielt spørgsmål

Skal direktiv 93/13/EØF (1), henset til effektivitetsprincippet, fortolkes således, at det er til hinder for en national lovgivning som den gældende rumænske lovgivning angående betingelserne for at tage en indsigelse mod fuldbyrdelse til følge – artikel 713, stk. 2, i Codul de procedură civilă (civilprocesloven), som ændret ved lov nr. 310/2018 – hvorefter en retsinstans i forbindelse med indsigelse mod fuldbyrdelse ikke har mulighed for hverken på forbrugerens anmodning eller af egen drift at undersøge, om vilkårene i en leasingaftale, som udgør et fuldbyrdelsesgrundlag, er urimelige, fordi loven fastsætter et almindeligt søgsmål, hvorved aftaler indgået mellem en »forbruger« og en »erhvervsdrivende« kan vurderes med henblik på at fastslå, om de indeholder urimelige kontraktvilkår i direktivets forstand?

(1) Rådets direktiv 93/13/EØF af 5.4.1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler (EFT 1993, L 95, s. 29).
C 54/41

Appel iværksat den 4. december 2019 af Irland til prøvelse af dom afsagt af Retten (Syvende Udvidede Afdeling) den 24. september 2019 i forenede sager T-755/15 og T-759/15, Luxembourg og Fiat Chrysler Finance Europe mod Kommissionen

(Sag C-898/19 P)

(2020/C 54/45)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Irland (ved M. Browne, A. Joyce, J. Quaney og P. Gallagher SC, som befuldmægtigede, samt S. Kingston og B. Doherty, BL)

De andre parter i appelsagen: Europa-Kommissionen, Fiat Chrysler Finance Europe og Storhertugdømmet Luxembourg

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Rettens dom af 24. september 2019 i de forenede sager T-755/15 og T-759/15, Luxembourg og Fiat Chrysler Finance Europe mod Kommissionen, ophæves.

— Kommissionens afgørelse (1) af 21. oktober 2015 annulleres, og

— Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Anbringender og væsentligste argumenter

Første anbringende: Retten begik en retlig fejl og foretog en fejlagtig anvendelse af artikel 107, stk. 1, TEUF i forbindelse med sin tilgang til »armslængdeprincippet«.

Andet anbringende: Retten begik en retlig fejl og foretog en fejlagtig anvendelse af artikel 107, stk. 1, TEUF ved sin analyse af, om der forelå selektivitet.

Tredje anbringende: Retten tilsidesatte sin pligt til at begrunde sin dom.

Fjerde anbringende: Retten tilsidesatte retssikkerhedsprincippet ved at tillade Kommissionen at prøve afgørelser fra nationale skattemyndigheder på grundlag af Kommissionens fortolkning af armslængdeprincippet, som var uforudsigelig og hvis indhold er ukendt.

Femte anbringende: Retten tilsidesatte artikel 4 TEU og 5 TEU og anvendte uberettiget statsstøttereglerne til at harmonisere medlemsstaternes regler om direkte beskatning.

(1) Kommissionens afgørelse (EU) 2016/2326 af 21.10.2015 om statsstøtte SA.38375 (2014/C ex 2014/NN) iværksat af Luxembourg til fordel for Fiat (meddelt under nummer C(2015) 7152) (EUT 2016, L 351, s. 1).
3.

Rådets afgørelse (FUSP) 2017/381 af 3. marts 2017 om ændring af afgørelse 2014/119/FUSP om restriktive foranstaltninger over for visse personer, enheder og organer på baggrund af situationen i Ukraine og Rådets gennemførelsesforordning (EU) 2017/374 af 3. marts 2017 om gennemførelse af forordning (EU) nr. 208/2014 om restriktive foranstaltninger over for visse personer, enheder og organer på baggrund af situationen i Ukraine, annulleres, for så vidt som de vedrører Mykola Yanovych Azarov.
4.

Skal artikel 5, 7 og 8, stk. 3, i forordning (EF) nr. 261/2004 fortolkes således, at forsinkelsen ved efterprøvelsen af, om en passager har lidt et tab af tid på tre timer eller mere som omhandlet i EU-Domstolens dom af 19. november 2009 i de forenede sager C-402/07 og C-432/07, Sturgeon m.fl. (2), skal beregnes således, at det afgørende er landingstidspunktet i den anden bestemmelseslufthavn, eller er det afgørende det tidspunkt, hvor der gennemføres transport til den bestemmelseslufthavn, som reservationen oprindeligt gjaldt for, eller til et andet nærliggende bestemmelsessted efter aftale med passageren?
1)

Skal artikel 11, stk. 1, i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (herefter »momsdirektivet (1)«) fortolkes således, at den er til hinder for bestemmelsen i § 2, stk. 2, nr. 2), i Umsatzsteuergesetz (lov om omsætningsafgift), for så vidt som denne forbyder et personselskab (her et GmbH & Co. KG), hvor selskabsdeltagerne ud over det beherskende selskab ikke kun er personer, som i henhold til § 2, stk. 2, nr. 2), i lov om omsætningsafgift er finansielt indlemmet i den virksomhed, der udøves af det beherskende selskab, at være et behersket selskab inden for rammerne af en momsretlig Organschaft-enhed?
6)

Henset til, at alle stillinger (arbejdsfunktioner), i hvilke arbejdstagere ansættes direkte af EIGE, omfatter arbejdsopgaver, der udelukkende kan udføres af disse arbejdstagere, som arbejder under vedtægten for tjenestemænd i Den Europæiske Union, kan de respektive stillinger (arbejdsfunktioner), som varetages af vikaransatte, da anses for at være »samme arbejdsopgave[r]« som omhandlet i artikel 5, stk. 1, i direktiv 2008/104?
Appel iværksat den 28. november 2019 af FV til prøvelse af dom afsagt af Retten (Ottende Afdeling) den 19. september 2019 i sag T-27/18, FV mod Rådet

(Sag C-875/19 P)

(2020/C 77/35)

Processprog: fransk

Parter

Appellant: FV (ved avocat É. Boigelot)

Den anden part i appelsagen: Rådet for Den Europæiske Union

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Ophævelse af dom af 19. september 2019 (T-27/18 RENV) og følgelig gives appellanten medhold i hans påstande i første instans og følgelig annulleres appellantens bedømmelsesrapport for 2013.

— Rådet tilpligtes at betale sagsomkostningerne for begge instanser.

Anbringender og væsentligste argumenter

I den appellerede dom blev påstanden om annullation af bedømmelsesrapporten for 2013 forkastet. Appellanten har fremført et anbringende dels om, at Retten tilsidesatte kontrolforpligtelsen og begrundelsespligten, samt om forkert gengivelse af sagsakterne, dels om tilsidesættelse af bedømmelsesvejledningen, af begrundelsespligten og af omsorgspligten, samt om anlæggelse af et åbenbart urigtigt skøn.

Ifølge appellanten tilsidesatte Retten bedømmelsesvejledningen ved at kræve, at der fandtes og blev fremsendt lægeerklæringer og ved følgelig at antage, at fraværsperioderne ikke var berettigede og med føje kunne udgøre et element, der skulle tages hensyn til ved bedømmelsen. Desuden er afgørelsen om nødvendigvis, endog automatisk, at tage hensyn til fraværene og/eller de sene fremmøder med henblik på at bedømme appellanten negativt, ulovlig. Endelig har Rådet aldrig bestridt fraværenes og/eller de sene fremmøders lægelige karakter eller kritiseret begrundelsen for fraværene med vedtagelsen af administrative foranstaltninger og har godkendt anmodningerne om lovliggørelse af forsinkelserne ex post. Retten modsagde således sig selv og gengav oplysningerne i sagsakterne forkert.

I øvrigt indebærer den manglende regelmæssige tilstedeværelse på arbejdsstedet ikke ipso facto, at der ikke foreligger en konstant indsats. Endvidere blev der ikke registreret nogen individuelle mødetider i programmet vedrørende sagsøgerens mødetider. Desuden ville en almindelig kommentar, som kvalificerede »ansvarsfølelsen« som bemærkelsesværdig, kun kunne konkretiseres ved en »udmærket« bedømmelse. Hvad angår bedømmelsen af »arbejdets kvalitet« nærmer begrundelsen i bedømmelsesrapporten sig ikke niveauet for sagsøgerens præstationer. Endelig undlod Retten hvad angår bedømmelsen af »evnen til gruppearbejde« og »menneskelige relationer« at tage hensyn til mange oplysninger i sagsakterne. Ifølge appellanten gengav Retten således oplysningerne i sagsakterne forkert, begik fortolkningsfejl og begrundelsesfejl, tilsidesatte bedømmelsesvejledningen og undlod at udføre sin efterprøvelse af det åbenbart urigtige skøn gyldigt og korrekt.

Endelig har appellanten gjort gældende, at situationen med faglig forulempelse og den lidte psykisk chikane blev forbigået i den appellerede dom. Retten tilsidesatte ligeledes indholdet af omsorgspligten ved at bortse fra appellantens interesse og kun lægge tjenestens angivelige interesse til grund.
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Gericht Erster Instanz Eupen (Belgien) den 16. april 2019 – YU mod Wallonische Region

(Sag C-315/19)

(2020/C 77/16)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Gericht Erster Instanz Eupen

Parter i hovedsagen

Sagsøger: YU

Sagsøgt: Wallonische Region

Ved kendelse af 26. september 2019 har Den Europæiske Unions Domstol (Sjette Afdeling) udtalt følgende:

Artikel 45 TEUF skal fortolkes således, at den er til hinder for en lovgivning i en medlemsstat, hvorefter en person, der er hjemmehørende i denne medlemsstat, kun kan påberåbe sig en fravigelse af pligten til i denne medlemsstat at indregistrere et køretøj, der er indregistreret i en anden medlemsstat og stillet til rådighed af dennes arbejdsgiver med hjemsted i en anden medlemsstat, såfremt de dokumenter, hvorved det bekræftes, at den pågældende opfylder betingelserne for anvendelse af denne fravigelse, altid befinder sig i dette køretøj.
a)

Skal artikel 5, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 715/2007 af 20. juni 2007 om typegodkendelse af motorkøretøjer med hensyn til emissioner fra lette personbiler og lette erhvervskøretøjer (Euro 5 og Euro 6), om adgang til reparations- og vedligeholdelsesinformationer om køretøjer fortolkes således, at kriteriet for spørgsmålet om nødvendigheden af en manipulationsanordning for at beskytte motoren mod beskadigelse eller havari og for at sikre køretøjets driftssikkerhed, i princippet er det aktuelle tekniske niveau forstået som det teknisk mulige på tidspunktet for tildeling af EF-typegodkendelse?
1)

Skal rammeafgørelsens artikel 4, stk. 1, litra a) (1), fortolkes således, at de heri indeholdte kriterier kun er opfyldt, såfremt den domfældte har familiemæssige, sociale, arbejdsmæssige eller andre bånd i den medlemsstat, hvor vedkommende er statsborger, i betragtning af hvilke det med god grund kan antages, at fuldbyrdelse af straffen i den pågældende medlemsstat kan lette vedkommendes sociale rehabilitering, og således at den omhandlede EU-bestemmelse er til hinder for en bestemmelse i national lovgivning såsom § 4, stk. 1, litra a), i lov nr. 549/2011 (i den udgave, som var i kraft indtil den 31.12.2019), som i disse tilfælde tillader at anerkende og fuldbyrde en dom udelukkende på grundlag af det kun formelt registrerede sædvanlige opholdssted i fuldbyrdelsesstaten uden at tage højde for, hvorvidt den domfældte har konkret tilknytning til denne stat, som kan lette vedkommendes sociale rehabilitering?
C 87/8

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesfinanzhof (Tyskland) den 11. december 2019 — Q-GmbH mod Finanzamt Z

(Sag C-907/19)

(2020/C 87/11)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Bundesfinanzhof

Parter i hovedsagen

Sagsøger og revisionsappellant: Q-GmbH

Sagsøgt og revisionsindstævnt: Finanzamt Z

Præjudicielt spørgsmål

Foreligger der en ydelse i forbindelse med forsikrings- og genforsikringstransaktioner udført af forsikringsmæglere og -formidlere som omhandlet i artikel 135, stk. 1, litra a), i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (1), der leveres med afgiftsfritagelse, når en afgiftspligtig person, der udøver virksomhed som formidler for et forsikringsselskab, derudover også stiller det formidlede forsikringsprodukt til rådighed for det pågældende forsikringsselskab?

(1) EUT 2006, L 347, s. 1.
1)

Skal artikel 5, stk. 1, litra c), nr. iii, i forordning (EF) nr. 261/2004 (1) fortolkes således, at den heri omhandlede omlægning af rejsen, der gør det muligt for passageren at afrejse højst en time før det planlagte afgangstidspunkt, skal finde sted fra det samme afgangssted som den reserverede flyforbindelse, eller kan en afgang fra en anden lufthavn også komme i betragtning?
—

Det fastslås, at Ungarn har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 11, stk. 1, litra a), i direktiv 2003/109/EF (1), idet denne medlemsstat ikke giver tredjelandsstatsborgere med tilladelse til længerevarende ophold adgang som medlemmer til dyrlægekammeret, idet disse således udelukkes fra erhvervet som dyrlæge og muligheden for ansættelse eller for at udøve selvstændig virksomhed inden for dyrlægeerhvervet.
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Conseil du Contentieux des Étrangers (Belgien) den 20. december 2019 – X mod État belge

(Sag C-930/19)

(2020/C 77/41)

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Conseil du Contentieux des Étrangers

Parter i hovedsagen

Sagsøger: X

Sagsøgt: État belge

Præjudicielt spørgsmål

Tilsidesætter artikel 13, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/38/EF af 29. april 2004 om unionsborgeres og deres familiemedlemmers ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område artikel 20 og 21 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (1), for så vidt som den bestemmer, at skilsmisse, omstødelse af ægteskabet eller ophør af det registrerede partnerskab ikke betyder, at familiemedlemmer til unionsborgere, der ikke er statsborgere i en medlemsstat, mister deres ret til ophold – navnlig når der foreligger en særlig vanskelig situation, og ægtefællen eller partneren f.eks. har været udsat for vold i hjemmet, mens ægteskabet eller det registrerede partnerskab stadig bestod – men udelukkende på den betingelse, at de pågældende kan godtgøre, at de er arbejdstagere eller selvstændige erhvervsdrivende, eller at de råder over tilstrækkelige midler til sig selv og deres familiemedlemmer, således at deres ophold ikke bliver en byrde for værtsmedlemsstatens sociale system, og at de har en sygeforsikring i værtsmedlemsstaten, der dækker alle risici, eller at de i værtsmedlemsstaten har status som familiemedlem til en person, der opfylder disse krav, mens artikel 15, stk. 3, i Rådets direktiv 2004/38/EF af 22. september 2003 om ret til familiesammenføring (2), der indeholder den samme mulighed for at bevare en opholdsret, ikke gør denne opholdsret betinget af, at dette krav er opfyldt?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/38/EF af 29. april 2004 om unionsborgeres og deres familiemedlemmers ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område, om ændring af forordning (EF) nr. 1612/68 og om ophævelse af direktiv 64/221/EØF, 68/360/EØF, 72/194/EØF, 73/148/EØF, 75/34/EØF, 75/35/EØF, 90/364/EØF, 90/365/EØF og 93/96/EØF (EUT 2004, L 158, s. 77).

(2) EFT 2003, L 251, s. 12.
4)

Skal artikel 1, stk. 1, tredje afsnit, i direktiv 89/665 (3), der fastsætter effektivitetsprincippet for klageprocedurer, direktivets artikel 1, stk. 3 og 5, artikel 21 i direktiv 2014/24 og direktiv 2016/943 (4), navnlig 18. betragtning hertil, og direktivets artikel 9, stk. 2, tredje afsnit (sammen eller hver for sig men uden begrænsning) fortolkes således, at den ordregivende myndighed, såfremt der er fastsat en bindende administrativ procedure til afgørelse af tvister i de nationale retsforskrifter om offentlige udbud: a) skal give leverandøren, der har indledt klageproceduren, samtlige oplysninger om en anden leverandørs tilbud (uanset deres fortrolige karakter), såfremt genstanden for denne procedure specifikt vedrører lovligheden af vurderingen af den anden leverandørs tilbud, og leverandøren, der indledte proceduren, forud herfor udtrykkeligt har anmodet den ordregivende myndighed om at fremlægge dem, b) uanset svaret på det forudgående spørgsmål i forbindelse med, at der gives afslag på klagen, der er indgivet af leverandøren for så vidt angår lovligheden af bedømmelsen af konkurrentens tilbud, under alle omstændigheder skal give et klart, fyldestgørende og præcist svar, uanset risikoen for at der derved videregives fortrolige oplysninger om tilbuddet, som den er blevet betroet?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Verwaltungsgericht Darmstadt (Tyskland) den 11. december 2019 – EP mod Kreis Groß-Gerau

(Sag C-905/19)

(2020/C 77/39)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Verwaltungsgericht Darmstadt

Parter i hovedsagen

Sagsøger: EP

Sagsøgt: Kreis Groß-Gerau

Præjudicielle spørgsmål

Kan der af forbuddet mod forskelsbehandling i artikel 64 i Euro-Middelhavsaftalen med Tunesien (1) udledes et forbud mod at forkorte en opholdstilladelses gyldighedsperiode på grund af efterfølgende bortfald af betingelserne for at tildele denne opholdstilladelse, når

— den tunesiske statsborger på tidspunktet for meddelelsen af den efterfølgende forkortelse af opholdstilladelsens gyldighedsperiode var i beskæftigelse,

— afgørelsen om forkortelse ikke beror på grunde, som tjener beskyttelsen af en legitim statslig interesse såsom den offentlige orden, sikkerhed og sundhed, og

— den tunesiske statsborger ikke besad en tilladelse til at udøve en beskæftigelse (arbejdstilladelse), som var uafhængig af opholdstilladelsen, men i kraft af loven var berettiget til at udøve en beskæftigelse i opholdstilladelsens gyldighedsperiode?

Forudsætter en udlændings retsstilling i henhold til forbuddet mod forskelsbehandling i artikel 64 i Euro-Middelhavsaftalen med Tunesien foruden opholdstilladelsen udstedelse af en tilladelse fra myndighederne til at måtte udøve en beskæftigelse?

Hvilket tidspunkt er afgørende for bedømmelsen af den opholds- og arbejdstilladelsesretlige retsstilling? Er det tidspunktet for udstedelsen af myndighedsafgørelsen om inddragelse af opholdsretten, der er afgørende, eller tidspunktet for rettens afgørelse?

(1) Euro-Middelhavsaftalen af 17.7.1995 om oprettelse af en associering mellem Det Europæiske Fællesskab og dets medlemsstater på den ene side og Den Tunesiske Republik på den anden side (EFT 1998, L 97, s. 1).