Forslag til afgørelse fra generaladvokat Jacobs fremsat den 17. juli 1997. - Kalliope Schöning-Kougebetopoulou mod Freie und Hansestadt Hamburg. - Anmodning om præjudiciel afgørelse: Arbeitsgericht Hamburg - Tyskland. - Fri bevægelighed for personer - Kollektiv overenskomst for offentligt ansatte - Automatisk oprykning på grundlag af anciennitet - Faglig erfaring erhvervet i en anden medlemsstat. - Sag C-15/96.



Samling af Afgørelser 1998 side I-00047



Generaladvokatens forslag til afgørelse

1 I den foreliggende sag har Arbeitsgericht Hamburg anmodet Domstolen om at tage stilling til, hvorvidt en bestemmelse i en kollektiv overenskomst for offentligt ansatte er forenelig med traktatens artikel 48 og artikel 7, stk. 1, i forordning nr. 1612/68/EOEF (1).

Faktiske omstaendigheder

2 Kalliope Schoening-Kougebetopoulou, der er graesk statsborger, har siden den 1. august 1993 arbejdet som speciallaege inden for det offentlige i Freie und Hansestadt Hamburg. Hun er »Angestellte«, dvs. at hun er overenskomstansat og ikke »Beamte« (tjenestemand). Hendes ansaettelsesforhold er i henhold til hendes ansaettelseskontrakt reguleret af Bundes-Angestelltentarifvertrag (kollektiv overenskomst for offentligt ansatte, herefter »BAT«).

3 I sin egenskab af speciallaege, der er beskaeftiget som saadan, er hun indplaceret i loenramme Ib. Efter hendes opfattelse burde hun imidlertid vaere indplaceret i en hoejere loenramme, nemlig loenramme Ia. I henhold til BAT indplaceres speciallaeger, der er beskaeftiget som saadanne, efter otte aars beskaeftigelse (som alment praktiserende laege eller speciallaege) i loenramme Ib i loenramme Ia. Bestemmelsen om, at de otte aars beskaeftigelse skal vaere tilbagelagt i loenramme Ib, medfoerer, at der i henhold til BAT ikke tages hensyn til beskaeftigelsesperioder, som en tysk eller udenlandsk statsborger kan have tilbagelagt i udlandet eller endog i Tyskland for en privat arbejdsgiver, som tjenestemand inden for det offentlige i Tyskland eller som overenskomstansat i et ansaettelsesforhold, der ikke er reguleret af BAT eller omfattet af loenramme Ib i BAT.

4 Inden Kalliope Schoening-Kougebetopoulou begyndte at arbejde inden for det offentlige i Hamburg, havde hun arbejdet som offentligt ansat speciallaege i Graekenland i perioden fra den 1. oktober 1986 til den 31. august 1992. Efter hendes opfattelse har Freie und Hansestadt Hamburg tilsidesat traktatens artikel 48 og artikel 7, stk. 1 og 4, i forordning nr. 1612/68, idet der ved hendes indplacering ikke er taget hensyn til denne faglige erfaring.

5 Artikel 7, stk. 1 og 4, har foelgende ordlyd:

»1. En arbejdstager, der er statsborger i en medlemsstat, maa ikke paa grund af sin nationalitet behandles anderledes paa de oevrige medlemsstaters omraade end indenlandske arbejdstagere med hensyn til beskaeftigelses- og arbejdsvilkaar, navnlig for saa vidt angaar afloenning, afskedigelse og, i tilfaelde af arbejdsloeshed, genoptagelse af beskaeftigelse i faget eller genansaettelse.

...

4. Enhver bestemmelse i kollektive eller individuelle overenskomster eller andre kollektive aftaler om adgang til beskaeftigelse, afloenning og alle andre arbejds- og afskedigelsesvilkaar er retligt ugyldig, hvis den fastsaetter eller tillader diskriminerende betingelser for arbejdstagere, der er statsborgere i andre medlemsstater.«

6 Arbeitsgericht Hamburg har bemaerket, at selv om BAT ikke indebaerer direkte forskelsbehandling paa grundlag af nationalitet, kan betingelsen om at blive indplaceret i loenramme Ia ikke opfyldes i udlandet, men kun af tyske statsborgere og udlaendinge, der arbejder i Tyskland. Ifoelge den nationale ret maa det antal udlaendinge, som stilles daarligere i kraft af ovennaevnte regel, antages at vaere vaesentligt hoejere end det antal udlaendinge, der har fordel af reglen. Efter rettens opfattelse er det imidlertid ufornoedent at undersoege, om tallene er tilstraekkeligt signifikante, eftersom betingelsen for at blive indplaceret i den hoejere loenramme er objektivt begrundet. En senere forfremmelse til en hoejere loenramme er en beloenning for den ansattes loyalitet og er ogsaa i sig selv motiverende, idet en ansat kan forbedre sine oekonomiske forhold uden at skulle skifte stilling. Der er saaledes tale om et middel til at binde specialistuddannet personale til det offentlige, hvilket svarer til de ordninger med gratiale, baseret paa anciennitet, som findes inden for det private erhvervsliv. Endelig har den nationale ret paapeget, at saafremt man indtog det modsatte synspunkt, ville der ske forskelsbehandling af tyske og udenlandske laeger, der har erhvervet deres erfaring i Tyskland, men ikke i den relevante loenramme i BAT.

7 Selv om den nationale ret tilsyneladende ikke var tvivl om, at dens bedoemmelse af sagen var korrekt, har den forelagt Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal:

»1) Foreligger der en tilsidesaettelse af EF-traktatens artikel 48 og artikel 7, stk. 1 og 4, i Raadets forordning nr. 1612/68/EOEF om arbejdskraftens frie bevaegelighed inden for Faellesskabet, naar det i en kollektiv overenskomst for offentligt ansatte bestemmes, at automatisk oprykning til en hoejere loenramme kun kan ske efter otte aars beskaeftigelse i en bestemt loenramme i Bundesangestelltentarifvertrag (kollektiv overenskomst for offentligt ansatte funktionaerer i Forbundsrepublikken Tyskland (BAT)), saaledes at der ikke tages hensyn til tilsvarende beskaeftigelse i offentlig tjeneste i en anden medlemsstat?

2) Saafremt spoergsmaal 1 besvares bekraeftende:

Kraever EF-traktatens artikel 48, sammenholdt med Raadets forordning nr. 1612/68/EOEF om arbejdskraftens frie bevaegelighed inden for Faellesskabet, da, at der for laeger, der har udoevet laegegerning som offentligt ansatte i en anden medlemsstat, ligeledes skal ske medregning af en saadan periode ved automatisk oprykning til en hoejere loenramme i BAT, eller

forholder det sig saaledes, at retten under hensyn til overenskomstparternes ret til selvregulering er afskaaret fra at traeffe en saadan afgoerelse og maa overlade det til overenskomstparterne at loese spoergsmaalet?«

8 Kalliope Schoening-Kougebetopoulou, den franske regering, den tyske regering samt Kommissionen har afgivet skriftlige og mundtlige indlaeg for Domstolen. Den spanske regering har ikke indgivet skriftligt indlaeg, men var repraesenteret i retsmoedet. Som svar paa et skriftligt spoergsmaal til medlemsstaterne har Domstolen modtaget svar fra den oestrigske, danske, finske, franske, tyske, graeske, irske, luxembourgske, nederlandske, spanske og svenske regering samt fra Det Forenedes Kongeriges regering.

Det foerste spoergsmaal

9 Kalliope Schoening-Kougebetopoulou har anfoert, at bestemmelsen i BAT er i strid med traktatens artikel 48 og artikel 7 i forordning nr. 1612/68. Bestemmelsen indebaerer indirekte forskelsbehandling paa grundlag af nationalitet og er ikke objektivt begrundet. Kommissionen deler sagsoegerens synspunkt.

10 Den tyske regering har derimod anfoert, at bestemmelsen hverken indebaerer direkte eller indirekte forskelsbehandling, og at den under alle omstaendigheder er objektivt begrundet. Den franske og spanske regering er enig i dette synspunkt.

11 Det er uomtvistet, at bestemmelserne i BAT ikke indebaerer direkte forskelsbehandling paa grundlag af nationalitet. Det maa imidlertid undersoeges, om de medfoerer indirekte forskelsbehandling. En udtoemmende redegoerelse for Domstolens praksis vedroerende indirekte forskelsbehandling i forbindelse med traktatens artikel 48 findes i en nyligt afsagt dom, dommen i O'Flynn-sagen (2), hvori Domstolen udtalte:

»Nationale retsforskrifter maa derfor antages at medfoere indirekte forskelsbehandling, naar de heri indeholdte betingelser, selv om de gaelder uden forskel efter nationalitet, foerst og fremmest beroerer vandrende arbejdstagere (jf. dom af 15.1.1986, sag 41/84, Pinna, Sml. s. 1, praemis 24, af 30.5.1989, sag 33/88, Allué og Coonan, Sml. s. 1591, praemis 12, og foernaevnte dom i sagen Le Manoir, praemis 11), eller dog overvejende beroerer saadanne arbejdstagere (jf. dom af 17.11.1992, sag C-279/89, Kommissionen mod Det Forenede Kongerige, Sml. I, s. 5785, praemis 42, og af 20.10.1993, sag C-272/92, Spotti, Sml. I, s. 5185, praemis 18), eller naar de heri indeholdte betingelser gaelder uden forskel, men lettere kan opfyldes af indenlandske end af vandrende arbejdstagere (jf. foernaevnte dom i sagen Kommissionen mod Luxembourg, praemis 10, og dom af 4.10.1991, sag C-349/87, Paraschi, Sml. I, s. 4501, praemis 23) eller navnlig risikerer at ramme vandrende arbejdstagere (jf. dom af 8.5.1990, sag C-175/88, Biehl, Sml. I, s. 1779, praemis 14, og af 28.1.1992, sag C-204/90, Bachmann, Sml. I, s. 249, praemis 9).

Herfra goeres kun undtagelse, saafremt saadanne retsforskrifter er begrundet i objektive hensyn, som er uafhaengige af de paagaeldende arbejdstageres nationalitet, og saafremt de staar i rimeligt forhold til det formaal, der lovligt tilstraebes med den paagaeldende nationale lovgivning (jf. herom foernaevnte Bachmann-dom, praemis 27, dom i foernaevnte sag Kommissionen mod Luxembourg, praemis 12, og dom af 2.8.1993, forenede sager C-259/91, C-331/91 og C-332/91, Allué m.fl., Sml. I, s. 4309, praemis 15)« (3).

12 Efter min opfattelse er der ingen tvivl om, at BAT's bestemmelser navnlig risikerer at ramme vandrende arbejdstagere. Enhver speciallaege, hvis karriere delvis er forloebet inden for det offentlige i en anden medlemsstat, stilles ringere i den forstand, at en saadan beskaeftigelse i en anden medlemsstat aldrig vil kunne tages i betragtning ved indplaceringen i loenramme. Derimod kan speciallaeger, som hele tiden har vaeret ansat i henhold til BAT, goere krav paa, at hele den paagaeldende beskaeftigelsesperiode som laege tages i betragtning.

13 Af de offentligt ansatte, hvis karriereforloeb er tilbagelagt i Tyskland, er det kun dem, som overgaar fra en ordning uden for BAT til BAT, som kan blive stillet i den samme ugunstige situation som vandrende arbejdstagere. Saadanne personer udgoer formentlig kun en lille del af de offentligt ansatte i Tyskland. BAT's vide anvendelsesomraade medfoerer for de offentligt ansatte en betydelig mobilitet mellem de forskellige arbejdsgivere inden for den offentlige sektor i Tyskland, uden at det indebaerer ulemper i loenmaessig henseende. Endvidere kan det ikke antages, at alle laeger, der er ansat inden for det offentlige, og som ikke er omfattet af BAT, reelt stilles ringere i kraft af bestemmelsen i BAT. De fleste af de ansatte, der ikke er omfattet af BAT, er for saa vidt angaar deres karriereforloeb undergivet regler, der er saerlige - og undertiden gunstigere - for dem, som f.eks. de ordninger, der gaelder for tjenestemaend, eller andre kollektive overenskomster eller ogsaa saerlige aftaler, der er indgaaet med den enkelte arbejdsgiver (4). Derimod rammer bestemmelsen i BAT alle vandrende arbejdstagere, som tiltraeder tjenesten inden for det offentlige i Tyskland.

14 Den omstaendighed, at visse offentligt ansatte i Tyskland som foelge af det hul, der bestaar mellem de bestemmelser, der er gaeldende for de forskellige personalegrupper, maa taale den samme ulempe som vandrende arbejdstagere, kan efter min opfattelse ikke begrunde, at alle vandrende arbejdstagere, der ansaettes inden for det offentlige i Tyskland, fratages fordele, som en anden - og tilsyneladende langt stoerre - gruppe af tyske offentligt ansatte har.

15 At den tyske regerings synspunkt ikke er holdbart, bliver navnlig klart, naar man ser naermere paa, hvordan situationen ville vaere, saafremt bestemmelsen i BAT blev medtaget blandt de bestemmelser, der gaelder for andre offentligt ansatte eller for andre personalegrupper. Saafremt man fulgte den tyske regerings synspunkt, ville ingen af de paagaeldende bestemmelser, vurderet for sig, medfoere forskelsbehandling, eftersom der findes andre personalegrupper og offentligt ansatte, der ikke er omfattet af bestemmelsernes anvendelsesomraade. Set under et ville de paagaeldende aftaler imidlertid bevirke, at vandrende arbejdstagere inden for hele den offentlige sektor i Tyskland ville blive daarligere stillet ved indplaceringen i loenramme.

Spoergsmaalet om, hvorvidt bestemmelsen er begrundet i objektive hensyn

16 I den foreliggende sag er der fremfoert to - modstridende - grupper af argumenter til stoette for, at BAT's bestemmelser er begrundet i objektive hensyn. Paa den ene side har den franske og spanske regering uddybet de argumenter, den nationale ret har fremfoert (5), idet de har anfoert, at begraensningerne af mobiliteten er begrundet ud fra forhold, der kendetegner beskaeftigelse inden for det offentlige. Paa den anden side har den tyske regering anfoert, at BAT kan sammenlignes med de kollektive overenskomster i den private sektor; regeringen gaar endda saa langt som til at bestride, at der alene er tale om en overenskomst for offentligt ansatte. Overenskomsten har til formaal at tilvejebringe en stabil arbejdskraft derved, at der sker en beloenning af loyaliteten over for de arbejdsgivere, der er parter i BAT, set under et. Jeg vil behandle disse forskellige argumenter i samme raekkefoelge.

Argumentet om, at saerlige forhold goer sig gaeldende ved beskaeftigelse inden for det offentlige

17 For det foerste er det uomtvistet, at beskaeftigelse som speciallaege ikke er omfattet af traktatens artikel 48, stk. 4. Domstolen har saaledes fastslaaet, at den paagaeldende bestemmelse alene omfatter stillinger, der »forudsaetter ... at indehaverne foeler en saerlig solidaritet med staten, og at der bestaar gensidige rettigheder og pligter, som er grundlaget for nationalitetsbaandet« (6). Under alle omstaendigheder kan bestemmelsen i artikel 48, stk. 4, ikke begrunde diskriminerende forholdsregler vedroerende afloenning eller andre arbejdsvilkaar over for udenlandske arbejdstagere, som én gang har faaet adgang til den paagaeldende stilling (7).

18 I den foreliggende sag er der derfor ikke tale om en saerlig solidaritet over for staten i den ovenfor angivne betydning. Spoergsmaalet er imidlertid, om bestemmelsen i BAT kan begrundes ud fra hensyn, som saerligt goer sig gaeldende ved beskaeftigelse inden for det offentlige. Udgangspunktet for vurderingen af dette spoergsmaal er Domstolens dom i Scholz-sagen (8). I den paagaeldende sag havde en offentlig institution, nemlig et italiensk universitet, som udvaelgelseskriterier med henblik paa ansaettelse af kantinemedarbejdere delvis lagt vaegt paa varigheden af tidligere beskaeftigelse inden for det offentlige. Domstolen fastslog, at den omstaendighed, at universitetet ikke tog hensyn til den erfaring, en ansoeger havde erhvervet inden for det offentlige i en anden medlemsstat (konkret det tyske postvaesen), udgjorde en uberettiget, indirekte forskelsbehandling.

19 Den franske og spanske regering har imidlertid anfoert, at dommen i Scholz-sagen omhandler ansaettelse i en stilling inden for det offentlige og derfor ikke kan anvendes i den foreliggende sag, der vedroerer indplacering i loenramme. Regeringerne har paapeget, at de ordninger, der gaelder i deres respektive lande, medfoerer, at den ansatte og arbejdsgiveren gensidigt paatager sig forpligtelser. Da de nationale bestemmelser om karriereforloeb ikke er harmoniseret, vil en anerkendelse af tjenesteperioder tilbagelagt inden for det offentlige i en anden medlemsstat gribe forstyrrende ind i deres ordninger for offentligt ansatte.

20 I retsmoedet fremfoerte den spanske regering som eksempel to laerere eller laeger, der er ansat i forskellige medlemsstater. Den ansatte i medlemsstaten A maa taalmodigt vente i en aarraekke, indtil hans loen stiger automatisk paa grundlag af hans anciennitet; den ansatte i medlemsstat B faar fra starten hoejere loen i kraft af mere fleksible indplaceringsbestemmelser. Saafremt man kraevede, at medlemsstat A skulle tage hensyn til den erfaring, den ansatte i medlemsstat B havde erhvervet, ville det vaere ensbetydende med en ligestilling af tjenesteperioder, der ikke er sammenlignelige.

21 I retsmoedet lod den franske regering imidlertid forstaa, at i tilfaelde som det foreliggende kan hensynet til den frie bevaegelighed og de nationale, offentlige administrationers integritet forenes, for det foerste derved, at det kraeves, at den vandrende arbejdstager skal have vaeret beskaeftiget inden for det offentlige eller et organ, der udfoerer opgaver af almen interesse, og for det andet derved, at det kraeves, at der foretages en sammenligning af de udfoerte arbejdsopgaver, kvalifikationskravene og loenniveauet.

22 Som jeg bemaerkede i mit forslag til afgoerelse i Scholz-sagen (9), er jeg helt paa det rene med, at personer i statens tjeneste udvikler en saerlig etos, som kan vaere relevant ved afgoerelsen af, om beskaeftigelsesperioder skal tages i betragtning i forbindelse med ansaettelse og forfremmelse inden for det offentlige. Personer i statens tjeneste kan vaere motiveret af faktorer, som er vaesensforskellige fra dem, der er fremherskende i den private sektor. Typisk vil ansaettelse inden for det offentlige indebaere en vilje til at acceptere et forholdsvis beskedent vederlag til gengaeld for stoerre sikkerhed paa lang sigt, maaske sammen med tilfredsstillelsen ved at tjene samfundet. En forfremmelse kan for saa vidt opfattes som en beloenning herfor.

23 Uanset at det kan vaere vanskeligt at foretage en naermere afgraensning af den offentlige sektor, kan jeg derfor tiltraede den franske regerings bemaerkning om, at en medlemsstat kan begraense de beskaeftigelsesperioder, der skal tages i betragtning, til kun at omfatte dem, der er tilbagelagt inden for det offentlige. Som jeg bemaerkede i forslaget til afgoerelse i Scholz-sagen, kan den saerlige etos, som offentligt ansatte udvikler, naeppe begrunde, at beskaeftigelsesperioder, der er tilbagelagt inden for det offentlige i en anden medlemsstat, ikke tages i betragtning.

24 For saa vidt angaar den franske og spanske regerings argument om, at karriereforloeb kan vaere forskellige, er jeg enig i, at bestemmelserne om, hvorledes ordningerne for offentligt ansatte er opbygget og fungerer i de enkelte medlemsstater, udviser betydelige forskelle. I det skriftlige spoergsmaal, jeg omtalte ovenfor, anmodede Domstolen medlemsstaterne om at oplyse, om beskaeftigelsesperioder, der er tilbagelagt i en anden medlemsstat, tages i betragtning i forbindelse med automatisk oprykning paa grundlag af anciennitet inden for det offentlige. Det fremgaar af medlemsstaternes svar, at de nationale ordninger for offentlige ansatte er meget forskellige, idet de gaar lige fra saerdeles fleksible ordninger, hvor loennen fastsaettes individuelt, saaledes som det er tilfaeldet i Sverige, til de mere stive ordninger, der anvendes i Frankrig, Spanien og Tyskland. I visse medlemsstater, herunder OEstrig, Danmark, Nederlandene, Sverige og Det Forenede Kongerige, tages relevant tidligere erfaring, herunder ogsaa erfaring erhvervet i en anden medlemsstat, i hvert fald i et vist omfang i betragtning ved den foerste ansaettelse; derimod spiller ancienniteten ikke automatisk nogen rolle ved senere indplacering. I andre medlemsstater, navnlig Frankrig, Tyskland, Luxembourg og Spanien, spiller ancienniteten formelt en vis rolle ved efterfoelgende indplacering og ved loenstigningen. Paa nuvaerende tidspunkt tages tidligere beskaeftigelsesperioder, der er tilbagelagt i en anden medlemsstat, ifoelge det oplyste ikke eller kun i beskedent omfang i betragtning i disse lande (10). Den Hellenske Republik udgoer en saerlig undtagelse, idet der her ogsaa gaelder en ordning med automatisk oprykning, men der er for nylig vedtaget en lov (11), hvorefter der i relation til spoergsmaalet om oprykning udtrykkeligt skal tages hensyn til beskaeftigelsesperioder, der er tilbagelagt inden for det offentlige i en anden medlemsstat.

25 Uanset hvilke forskelle der maatte vaere mellem ordningerne for offentligt ansatte, udfoerer offentligt ansatte i de forskellige medlemsstater i det vaesentlige de samme opgaver, og de er utvivlsomt motiveret paa samme maade. Den omstaendighed, at en offentligt ansat har vaeret undergivet andre vilkaar inden for det offentlige i en anden medlemsstat, kan efter min opfattelse ikke begrunde, at beskaeftigelsesperioder, der tilbagelagt inden for det offentlige i den paagaeldende stat, ikke tages i betragtning. Hvis dette var tilfaeldet, ville det vaere ensbetydende med, at en medlemsstat kunne saette vandrende arbejdstagere i en situation, hvor de permanent ville vaere daarligere stillet end landets egne offentligt ansatte, blot fordi de tidligere havde eller kunne have vaeret omfattet af en mere fleksibel karrierestruktur. Dette ville bidrage til en opdeling af de enkelte offentlige sektorer og udgoere en betydelig hindring for offentligt ansattes mobilitet inden for Faellesskabet.

26 Under alle omstaendigheder er der efter min opfattelse visse omstaendigheder, den franske og spanske regering har overset. En fleksibel karrierestruktur inden for det offentlige i visse medlemsstater kan ganske vist medfoere, at visse offentligt ansatte har en hoejere begyndelsesloen og forfremmes hurtigere. En saadan stoerre fleksibilitet medfoerer imidlertid, at der i saa fald stilles hoejere krav: Forfremmelse og maaske endda fortsat ansaettelse kan i et vist omfang afhaenge af den paagaeldendes indsats. Naar det haevdes, at det i forhold til en vandrende arbejdstagers kolleger er urimeligt, at der tages hensyn til tjenestetid, som den vandrende arbejdstager har tilbagelagt i en anden medlemsstat, glemmer man i den forbindelse de ulemper, som han herved kan have vaeret udsat for.

27 Det er i oevrigt ikke blevet gjort gaeldende, at forskellene med hensyn til karrierestruktur i sig selv kunne foranledige offentligt ansatte til at skifte fra offentlig ansaettelse i en medlemsstat til en tilsvarende ansaettelse i en anden medlemsstat. Der kan saaledes ogsaa vaere vaesentlige forskelle med hensyn til karrierestrukturen i den private sektor i de forskellige medlemsstater, navnlig inden for de liberale erhverv.

Loyalitet over for en arbejdsgiver eller en gruppe af arbejdsgivere

28 Den tyske regering har ikke forsoegt at paaberaabe sig hensyn, der saerligt goer sig gaeldende for beskaeftigelse inden for det offentlige. Regeringen har paapeget, at naar en ansat i henhold til BAT beloennes for sin loyalitet efter laengere tids ansaettelse, gaar en saadan bestemmelse ikke ud over, hvad en privat arbejdsgiver eller en kollektiv gruppe af private arbejdsgivere ville goere. Regeringen har endog forsoegt at paavise, at BAT i hvert fald delvis ogsaa anvendes som overenskomst i den private sektor.

29 Jeg er enig med Kommissionen i, at overenskomster, som en virksomhed (eller en virksomhedsgruppe) indgaar med henblik paa at beloenne ansatte med hoej anciennitet, ikke noedvendigvis indebaerer en uberettiget forskelsbehandling. Som Kommissionen har paapeget, er det imidlertid vanskeligt at se, paa hvilken maade ordningen i henhold til BAT kan sidestilles med, at en privat arbejdsgiver beloenner loyalitet, naar forholdet er det, at tjenestetid hos en hvilken som helst arbejdsgiver, der er omfattet af BAT, betragtes som en beskaeftigelsesperiode, der skal tages i betragtning. Tilsyneladende omfatter BAT et betydeligt antal arbejdsgivere, der i retlig henseende er forskellige, og som undertiden har modstridende interesser og forfoelger hver sin politik og kun i begraenset omfang har samme struktur, driftsmetoder og institutionelle maal.

30 Heroverfor har den tyske regering anfoert, at man meget vel kan forestille sig, at flere private arbejdsgivere kollektivt indgaar overenskomster, der kan sammenlignes med BAT. I retsmoedet naevnte den tyske regering som eksempel to bilproducenter, der indgaar en kollektiv overenskomst med de beroerte fagforeninger, hvorefter de hver for sig forpligter sig til at anerkende beskaeftigelse hos den anden producent i forbindelse med deres respektive ordninger om beloenning for loyalitet.

31 I betragtning af, at der er mere end én arbejdsgiver, ville en saadan overenskomst - forudsat at den holder over for traktatens artikel 85 - ikke indebaere en beloenning af loyalitet i dette ords saedvanlige betydning. Arbejde, som er udfoert for en konkurrent, kan vanskeligt udlaegges som et bevis for loyalitet over for en arbejdsgiver. Formaalet med en saadan overenskomst kan i hvert fald ikke kun vaere at honorere loyalitet, idet dette formaal bedre kunne tilgodeses gennem overenskomster for hver enkelt arbejdsgiver.

32 De samme synspunkter gaelder ogsaa med hensyn til BAT. Saafremt denne overenskomst alene havde til formaal at honorere en ansats loyalitet over for hans arbejdsgiver, kunne hver enkelt arbejdsgiver blot indfoere sine egne regler eller - saafremt man forsoegte at skabe ensartede vilkaar - indgaa en kollektiv aftale om, hvilke vilkaar hver enkelt arbejdsgiver skulle anvende, uden at traeffe aftale om gensidig anerkendelse af beskaeftigelsesperioder. En saadan ordning ville imidlertid utvivlsomt vaere uacceptabel for parterne i BAT, og det af samme grund som den, der bevirker, at vandrende arbejdstagere efter den nuvaerende ordning er daarligere stillet. Ordningen ville udelukke mobilitet, ikke blot for vandrende arbejdstagere (og et beskedent antal tyske, offentligt ansatte), men for de fleste offentligt ansatte i Tyskland, idet den offentlige sektor herved ville blive opdelt. Ordningen efter BAT gaar saaledes videre end blot at honorere loyalitet, eftersom de fleste offentligt ansatte derudover opnaar en betydelig mobilitet.

33 Endelig foerer den tyske regerings argument om, at BAT ogsaa anvendes i dele af den private sektor, til, at det maa anses for tvivlsomt, om det er lovligt kun at tage beskaeftigelsesperioder, der er tilbagelagt inden for det offentlige, i betragtning. Den nationale ret har imidlertid lagt til grund, at BAT er en overenskomst, der finder anvendelse inden for den offentlige sektor, og der er efter oplysningerne i sagen ingen tvivl om, at Kalliope Schoening-Kougebetopoulou tidligere har arbejdet som laege inden for det offentlige i Graekenland.

Det andet spoergsmaal

34 Med det andet spoergsmaal har den nationale ret oensket oplyst, om den - saafremt ordningen i henhold til BAT maatte vaere retsstridig - skal fastslaa, at der skal tages hensyn til beskaeftigelsesperioder, der er tilbagelagt i en anden medlemsstat, eller om overenskomstparterne under hensyn til deres ret til selvregulering selv skal loese problemet.

35 Paa dette punkt er jeg enig med Kommissionen i, at der maa tages udgangspunkt i Domstolens afgoerelser vedroerende forskelsbehandling paa grundlag koen, navnlig dommene i McDermott og Cotter- (12) og Van Cant-sagerne (13). I henhold til artikel 7, stk. 4, i forordning nr. 1612/68 er ordningen efter BAT ugyldig, for saa vidt som der herved er fastsat eller hjemles mulighed for diskriminerende betingelser over for arbejdstagere, der er statsborgere i andre medlemsstater. Det tilkommer parterne i BAT at gennemfoere de noedvendige aendringer for at bringe denne forskelsbehandling til ophoer. Indtil disse aendringer er vedtaget, er de regler, der gaelder for den bedre stillede gruppe, de eneste, man kan henholde sig til.

36 Som Kommissionen har paapeget, maa den nationale ret herefter undersoege, om de beskaeftigelsesperioder, der er tilbagelagt inden for det offentlige i en anden medlemsstat, kan betragtes som ligevaerdige. For saa vidt angaar Kalliope Schoening-Kougebetopoulou er der imidlertid ingen tvivl. I henhold til BAT kraeves der otte aars beskaeftigelse som laege som betingelse for at blive forfremmet til loenramme Ia. Det synes ikke at vaere omtvistet, at hun har tilbagelagt de beskaeftigelsesperioder, hun kraever taget i betragtning, som laege inden for det offentlige i Graekenland.

Forslag til afgoerelse

37 Herefter finder jeg, at de spoergsmaal, Arbeitsgericht Hamburg har forelagt, maa besvares som foelger:

»1) En bestemmelse i en kollektiv overenskomst for offentligt ansatte i en medlemsstat, hvorefter der efter otte aars beskaeftigelse sker automatisk oprykning til en hoejere loenramme i overenskomsten, og der herved ikke tages hensyn til tilsvarende beskaeftigelse inden for det offentlige i en anden medlemsstat, er i strid med traktatens artikel 48 og med artikel 7, stk. 1, i Raadets forordning nr. 1612/68/EOEF af 15. oktober 1968 om arbejdskraftens frie bevaegelighed inden for Faellesskabet. Bestemmelsen er endvidere ugyldig i henhold til samme forordnings artikel 7, stk. 4, for saa vidt som der herved fastsaettes eller hjemles mulighed for diskriminerende betingelser over for arbejdstagere, der er statsborgere i andre medlemsstater.

2) Indtil ovennaevnte kollektive overenskomst aendres, og forskelsbehandlingen herved bringes til ophoer, kraeves det i henhold til traktatens artikel 48, sammenholdt med artikel 7, stk. 1, i forordning nr. 1612/68, at de fordele, der er indfoert ved overenskomsten, udvides til ogsaa at omfatte vandrende arbejdstagere, saaledes at tilsvarende beskaeftigelse inden for det offentlige i en anden medlemsstat anerkendes paa lige fod.«

(1) - Raadets forordning af 15.10.1968 om arbejdskraftens frie bevaegelighed inden for Faellesskabet (EFT 1968 II, s. 467).

(2) - Dom af 23.5.1996, sag C-237/94, Sml. I, s. 2617.

(3) - Dommens praemis 18 og 19.

(4) - I sin besvarelse af Domstolens skriftlige spoergsmaal har den tyske regering eksempelvis oplyst, at selv om BAT ikke laengere finder anvendelse i delstaten Berlin, har delstaten indgaaet en saerlig kollektiv overenskomst, hvori den tiltraeder de kollektive overenskomster, som er indgaaet i henhold til BAT af det organ, der repraesenterer de oevrige delstater, dvs. Tarifgemeinschaft deutscher Laender.

(5) - De paagaeldende argumenter er naermere omtalt i punkt 6.

(6) - Jf. dom af 17.12.1980, sag 149/79, Kommissionen mod Belgien, Sml. s. 3881, praemis 10, og af 3.6.1986, sag 307/84, Kommissionen mod Frankrig, Sml. s. 1725, praemis 12.

(7) - Jf. dom af 12.2.1974, sag 152/73, Sotgiú, Sml. s. 153, praemis 4.

(8) - Dom af 23.2.1994, sag C-419/92, Sml. I, s. 505.

(9) - Jf. punkt 27 og 28.

(10) - I henhold til en lov af 16.12.1996 tages der i Frankrig ved beregningen af ancienniteten hensyn til tjenestetid, der obligatorisk er tilbagelagt inden for det offentlige i en anden medlemsstat eller i en EOES-stat.

(11) - Lov nr. 2470 af 21.3.1997.

(12) - Dom af 24.3.1987, sag 286/85, Sml. s. 1453, praemis 19.

(13) - Dom af 1.7.1993, sag C-154/92, Sml. I, s. 3811, praemis 20.