Forslag til afgørelse fra generaladvokat Darmon fremsat den 26. september 1991. - ITALTRADE SPA MOD AZIENDA DI STATO PER GLI INTERVENTI NEL MERCATO AGRICOLO (AIMA). - ANMODNING OM PRAEJUDICIEL AFGOERELSE: TRIBUNALE CIVILE E PENALE DI ROMA - ITALIEN. - DESTILLATION AF VIN - FREMLAEGGELSE AF BEVIS - FRIST - GYLDIGHED. - SAG C-199/90.



Samling af Afgørelser 1991 side I-05545



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hr. afdelingsformand,

De herrer dommere,

1. Med henblik paa at stoette markedet for vin blev der ved Raadets forordning (EOEF) nr. 337/79 af 5. februar 1979 (1) indfoert en ordning om stoette til forebyggende destillation, hvorved det bliver muligt at traekke visse maengder vin tilbage fra markedet, saaledes at de opkoebes af destillerierne til priser, der er interessante nok for producenten. Denne stoette udbetales af det nationale interventionsorgan til destilleriet, der viderebetaler den til producenten, naar det indkoeber den vin, som skal destilleres, til en "minimumsopkoebspris".

2. I vinproduktionsaaret 1983/1984 kunne destillerierne faa udbetalt et forskud paa den forebyggende destillation mod at stille sikkerhed. Den generelle ordning for denne forudbetaling blev fastlagt ved Raadets forordning (EOEF) nr. 2179/83 af 25. juli 1983 (2), der i artikel 9 indeholder en bestemmelse om, at "destilleriet ... kan ansoege om at faa forudbetalt et beloeb svarende til den i henhold til artikel 8 fastsatte minimumsstoette for den paagaeldende destillation, saafremt der over for interventionsorganet er stillet sikkerhed paa 110% af stoetten" (3), og sikkerhedsstillelsen kun frigives, saafremt der inden udloebet af en frist, som skal fastsaettes, fremlaegges bevis for, at den samlede maengde vin er destilleret og opkoebsprisen udbetalt til producenten inden for de fastsatte frister.

3. Foer frigivelse af sikkerheden gaelder de i artikel 8 i Kommissionens forordning (EOEF) nr. 2373/83 (4) anfoerte betingelser. I stk. 2 i denne artikel hedder det:

"Den i stk. 1 omhandlede sikkerhed frigives, hvis der senest den 31. oktober 1984 er fremlagt bevis for, at den samlede maengde vin, der omfattes af kontrakten, er blevet destilleret, og i givet fald bevis for, at opkoebsprisen for vinen er betalt inden for den fastsatte frist.

Fremlaegges de i foerste afsnit naevnte beviser foerst efter den i samme afsnit fastsatte dato, men inden den 1. februar 1985, frigives 80% af sikkerheden, og differencen inddrages.

Fremlaegges beviserne ikke inden den 1. februar 1985, inddrages hele sikkerheden."

4. Mange destillerier var ikke i stand til at overholde de fastsatte frister, og de to sidste udloebsdatoer blev derfor aendret med to maaneder til henholdsvis den 31. december 1984 og den 1. april 1985 ved Kommissionens forordning (EOEF) nr. 3501/83 af 12. december 1983 (5).

5. Selskabet Italtrade indkoebte i 1984 store maengder vin, som det lod destillere. Det ansoegte om at faa udbetalt forskud paa faellesskabsstoetten og stillede gennem Assicurazioni generali over for Azienda di Stato per gli interventi nel mercato agricolo (herefter benaevnt "AIMA") sikkerhed for de fastsatte beloeb. Parterne i hovedsagen er enige om, at vinproducenterne har faaet deres betaling, og at vinen virkelig er blevet destilleret.

6. Italtrade tilstillede for en raekke kontrakter vedroerende opkoeb af ca. 28 000 hektoliter vin AIMA dokumentation for, at opkoebsprisen var udbetalt til producenten med to dages forsinkelse den 2. april 1985. Som foelge heraf inddrog AIMA i henhold til artikel 8, stk. 2, tredje afsnit, i forordning nr. 2373/83 samtlige beloeb, der var stillet i sikkerhed for de paagaeldende kontrakter.

7. Tribunale civile di Roma har under en sag, som Italtrade har anlagt, med paastand om tilbagebetaling af disse beloeb (6) anmodet Domstolen om en afgoerelse foerst og fremmest af, om fortabelse af hele den stillede sikkerhed medfoerer fortabelse af retten til at kraeve udbetaling af stoetten (det foerste spoergsmaal), og om den sanktion, der er indfoert ved artikel 8 i forordning nr. 2373/83, er i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet (det andet og det tredje spoergsmaal).

8. Allerfoerst vil jeg se paa Italtrade' s argumentation om, at Kommissionen ikke i mangel af en udtrykkelig bemyndigelse fra Raadet, ved en forsinket fremlaeggelse af dokumentation har kunnet fastsaette en sanktion, der medfoerer, at faellesskabsstoetten fortabes.

9. Af artikel 11, stk. 4, sammenholdt med artikel 67, stk. 3, i forordning nr. 337/79, fremgaar, at Kommissionen af Raadet er blevet bemyndiget til at fastsaette gennemfoerelsesbestemmelser for forebyggende destillation, efter at have indhentet udtalelse fra Forvaltningskomitéen for Vin.

10. I artikel 7, stk. 3, i Raadet forordning nr. 2179/83 bestemmes foelgende: "De foranstaltninger, der skal traeffes, saafremt minimumsopkoebsprisen ikke betales eller der ikke forelaegges dokumentation for betalingen, vedtages som led i gennemfoerelsesbestemmelserne" (7).

11. Specielt vedroerende forudbetalingerne er det i samme forordnings artikel 9, stk. 2, bestemt, at den af destilleriet stillede sikkerhed kun frigives, saafremt det inden udloebet af en frist, som skal fastlaegges, fremlaegger bevis for, at den samlede maengde vin er destilleret, og at minimumsopkoebsprisen er betalt til producenten.

12. Da Kommissionen saaledes udtrykkeligt er blevet bemyndiget til at fastsaette sanktioner for manglende fremlaeggelse af beviser, har den noedvendigvis kunnet fastsaette saadanne sanktioner ved en forsinket fremlaeggelse af beviserne, da den forsinkelse, der er tale om, ikke udgoer andet end manglende dokumentation paa tidspunktet for den ufravigelige frist for at fremlaegge denne dokumentation.

13. Den tyvende betragtning til forordning nr. 2179/83 indeholdt i oevrigt en udtalelse om, at der burde fastsaettes en rimelig foranstaltning for det tilfaelde, at destilleriet, skoent det har overholdt sine hovedforpligtelser, leverer beviset herfor for sent.

14. Kommissionen var altsaa ifoelge de naevnte raadsforordninger befoejet til at fastsaette en sanktion i tilfaelde af, at fristen for at fremlaegge dokumentation ikke blev overholdt.

15. Er den ved artikel 8, stk. 2, i forordning nr. 2373/83 fastlagte foranstaltning blot en sanktionerende foranstaltning, der kan foere til, at sikkerheden helt fortabes, eller medfoerer den desuden fortabelse af retten til at faa stoetten udbetalt? Dette er i alt vaesentligt hovedindholdet i den forelaeggende rets foerste spoergsmaal.

16. Allerfoerst maa der opstilles en sondring. Paa den ene side fastlaegges i forordningerne nr. 2179/83 og nr. 2373/83 betingelserne for at faa udbetalt stoette: Destilleriet skal fremlaegge bevis for, at destillationen har fundet sted, og senest tre maaneder efter fremlaeggelsen af bevis herfor udbetales stoetten (8). Senest fire maaneder efter destilleriets fremlaeggelse af beviset for destillationen, skal der foreligge bevis for, at prisen er betalt til producenten. Fremlaegges dette sidste bevis ikke, mistes retten til at faa udbetalt stoetten helt eller delvis, afhaengig af med hvor stor forsinkelse de naevnte beviser er fremlagt (9). Dette kan man kalde ordningen for stoetten. Paa den anden side kan destilleriet faa forudbetalt et beloeb svarende til minimumsstoetten, blot forudsat at det stiller sikkerhed (10). Saavel beviset for destillation som beviset for betaling af prisen til producenten skal fremlaegges foer den 31. december 1984. Fremlaeggelse af beviserne efter denne dato medfoerer hel eller delvis fortabelse af stoetten, alt efter hvor stor en forsinkelse der er tale om (11). Dette kan man kalde ordningen for forskudsbetalingen. Hovedforskellen mellem de to ordninger vedroerer beviset for destillationen. Dette bevis skal foerst fremlaegges, naar forskuddet er udbetalt. Derimod er det en forudsaetning for at kunne faa stoetten udbetalt.

17. Forskudsordningen indeholder meget naturligt en regel om, at der skal stilles sikkerhed "for at sikre, at interventionsorganerne ikke udsaettes for urimelig risiko" (12).

18. Sikkerhed haenger saaledes uloeseligt sammen med forskuddet og er kun en omstaendighed i forbindelse med forudfinansieringen. I niende betragtning til forordning nr. 2373/88 siges det saaledes, at "det boer fastsaettes, at den minimumspris, der garanteres producenterne, normalt udbetales den inden for saadanne tidsfrister, at de kan opnaa et udbytte, som svarer til det, de ville opnaa, hvis der var tale om salg paa normale markedsvilkaar; under disse omstaendigheder er det absolut noedvendigt mest muligt at fremskynde den udbetaling af stoette, som producenterne har krav paa for den paagaeldende destillation, samtidig med at der ved en passende garantiordning skabes sikkerhed for destillationernes korrekte forloeb" (13).

19. Sikkerhedsstillelsens eneste formaal er altsaa at sikre, at forskuddet paa stoetten tilbagebetales, saafremt det senere viser sig, at stoetten ikke kunne ydes.

20. Bevisreglerne vedroerende henholdsvis forskuddet og stoetten er altsaa forskellige. Imidlertid foreligger der ingen bestemmelse, hvorved det udtrykkeligt udelukkes, at en person, der har faaet udbetalt forskuddet, og som er blevet paalagt den sanktion, der gaar ud paa inddragelse af hele sikkerheden, opnaar stoette. Adgangen hertil kan derimod blive forholdt ham alene i kraft af forhold vedroerende frister.

21. Faktisk kunne destillationerne ikke finde sted efter den 31. august 1984 (14), idet producenten skulle betales inden tre maaneder efter dagen for vinleverancernes tilgang til destilleriet, dvs. senest den 30. november 1984. Beviset for, at denne pris var udbetalt til producenten, skulle fremlaegges senest fire maaneder efter fremlaeggelsen af bevis for, at destillationen var sket, og senest den 28. februar 1985 (15). Efter denne dato blev hele sikkerheden inddraget af interventionsorganet (16). Bestemmelsen i artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 2373/83, som aendret ved forordning nr. 3501/83, er paa dette punkt ganske klar.

22. Heraf foelger, at en person, der havde faaet udbetalt forskud, og som fremlagde de kraevede beviser efter den 28. februar 1985, tabte den stillede sikkerhed (i al fald delvis) og var afskaaret fra at ansoege om udbetaling af stoetten. Jeg skal bemaerke, at Italtrade foerst fremlagde bevis for betaling til producenten den 2. april 1985.

23. Jeg skal derfor foreslaa Domstolen at besvare det foerste spoergsmaal saaledes, at fortabelse af den sikkerhed, der omhandles i artikel 8, stk. 2, i forordning nr. 2373/83, som aendret, ikke i og for sig medfoerer tab af retten til at ansoege om stoette, men at ansoegning om stoette ikke kan indgives efter udloebet af de frister, der er fastsat i artikel 7, stk. 2, i samme forordning, som aendret.

24. Det andet og det tredje spoergsmaal giver begge anledning til en efterproevelse af retmaessigheden af naevnte artikel 8, stk. 2, efter proportionalitetsprincippet. Jeg skal foreslaa Domstolen at behandle dem og besvare dem under ét.

25. Jeg henviser til, at artikel 8, stk. 2, i Kommissionens forordning nr. 2373/83 i overensstemmelse med forskrifterne i Raadets forordning nr. 2179/83 - der i tyvende betragtning indeholder en udtalelse om, at "der boer ... fastsaettes en rimelig foranstaltning, der skal gaelde, saafremt destilleriet, skoent det har overholdt sine hovedforpligtelser, leverer beviset for sent" - indeholder en bestemmelse om, at kun 20% af sikkerheden fortabes ved en forsinkelse paa op til tre maaneder med fremlaeggelsen af beviserne for udbetaling til producenter af opkoebsprisen, mens yderligere forsinkelse bevirker, at hele sikkerheden inddrages.

26. Det skal bemaerkes, at helt symmetrisk hermed mister et destilleri, der har opnaaet stoette, men uden at benytte sig af ordningen for forskudsbetaling med sikkerhedsstillelse, paa tilsvarende maade 20% af stoetten eller stoetten i dens helhed alt efter, med hvor stor en forsinkelse det har fremlagt bevis for opkoebsprisens betaling til producenten (17).

27. Med hensyn til en sanktion, der bestaar i undladelse af at frigive en sikkerhed som foelge af overskridelse af en frist for at fremlaegge beviser, har Domstolen udtalt, at det maa undersoeges, om denne sanktion

"overskrider graenserne for, hvad der er hensigtsmaessigt og noedvendigt for at naa det oenskede maal" (18).

28. En undersoegelse som naevnt gennemfoerte Domstolen i sagen Fromançais SA mod FORMA (Fonds d' orientation et de régularisation des marchés agricoles) (19). For at fremme afsaetningen af overskudssmoer var der ved forordning (EOEF) nr. 1259/72 givet visse forarbejdsningsvirksomheder i Faellesskabet mulighed for at koebe smoer til nedsat pris i henhold til en licitationsordning. Som modydelse for prisnedsaettelsen skulle licitationskoeberen forpligte sig til at forarbejde smoerret til bestemte produkter. Licitationskoeberen skulle betale den nedsatte pris og stille en forarbejdningssikkerhed, hvorved forskellen mellem markedsprisen for smoer og mindstesalgsprisen skulle daekkes. En del af det smoer, som selskabet Fromançais havde koebt, blev ikke forarbejdet inden for de fastsatte frister, og FORMA afslog derfor at frigive en del af de beloeb, som selskabet havde stillet i sikkerhed. Domstolen udtalte i denne sag foelgende:

"For at afgoere, om en faellesskabsretlig bestemmelse er i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet, skal det for det foerste undersoeges, om de midler, som ivaerksaettes for at opfylde det tilsigtede maal, svarer til dets betydning, og for det andet, om de er noedvendige for at realisere det.

Bestemmelserne om, at hele den stillede sikkerhed fortabes, saafremt forarbejdningsfristen overskrides, har til formaal at hindre, at licitationskoeberne af smoer til nedsat pris i spekulationsoejemed kan opbygge lagre" (20).

Paa baggrund heraf fastslog Domstolen, at fortabelse af hele den stillede sikkerhed ved overskridelse af de fastsatte frister var en sanktion, der stod i et rimeligt forhold til dette formaal.

29. Domstolen har indtaget den samme holdning, for saa vidt angaar eksportrestitutioner. I Man Sugar-sagen (21) havde saaledes eksportoeren Man Sugar, hvis bud paa sukker til udfoersel til tredjelande var blevet antaget, stillet sikkerhed for at kunne faa udbetalt eksportrestitutioner. Forsinket ansoegning om eksportlicenser medfoerte fortabelse af hele den stillede sikkerhed. Domstolen fastslog foerst, at Kommissionen kun skulle bruge disse licenser for at blive i stand til noejagtigt at foelge bevaegelserne i eksporten, og at licenserne ikke meddelte Kommissionen vaesentlige nye oplysninger, hvoraf den udledte:

"Selv om Kommissionen af hensyn til en bedre forvaltning med foeje har kunnet fastsaette en frist for indgivelse for ansoegninger om eksportlicens, burde den imidlertid have ledsaget en overskridelse af fristen med en sanktion, som var vaesentligt mildere for de erhvervsdrivende end en fuldstaendig fortabelse af sikkerheden, og som i hoejere grad var afstemt efter de praktiske virkninger af en overskridelse" (22).

30. Hvad naervaerende sag angaar, omtales i tyvende betragtning til forordning nr. 2179/83 hensigtsmaessigheden af at fastsaette en bindende frist for at fremlaegge bevis for, at destillation er sket, og at opkoebsprisen er udbetalt til producenterne; deri udtales saaledes, at "destillerierne skal for at kunne modtage stoette indgive en ansoegning ledsaget af en raekke bilag; for at sikre, at ordningen anvendes ensartet i medlemsstaterne, boer det fastsaettes, at indgivelsen af ansoegninger samt udbetaling af stoette til destillerierne skal ske inden for frister, som skal fastsaettes" (23). Fastsaettelsen af bindende frister for at fremlaeggge bevis til interventionsorganet for, at destillation er sket forskriftsmaessigt, begrundes saaledes udtrykkeligt i hensynet til en god forvaltning af forudbetalingsordningen samt respekten for princippet om ligebehandling af erhvervsdrivende. Disse frister kan ogsaa begrundes paa en anden maade. Saa laenge de loeber, er sikkerheden uroerlig hos garanten, og interventionsorganet har udbetalt et forskud, hvis grundlag det endnu ikke kan efterproeve naermere, og som det ikke kan kraeve tilbagebetalt. Saafremt det viser sig, at forskuddet er udbetalt paa et urigtigt grundlag, kan interventionsorganet foerst inddrage den stillede sikkerhed, naar fristen for at fremlaegge beviser udloeber. Man maatte, for at vaerne om Faellesskabets finansielle interesser, fastsaette en rimelig frist for at fremlaegge disse beviser og for en forsinkelse fastsaette en sanktion, der virkede saa afskraekkende, at et destilleri ikke soeger at faa udbetalt et forskud, som det ikke kan begrunde retmaessigheden af, eller hvis retmaessighed det foerst vil godtgoere efter meget lang tid, uden at sikkerheden giver daekning for det forskud og de omkostninger, Faellesskabet har afholdt.

31. Er, naar henses til den ikke-opfyldte forpligtelses karakter (oversiddelse af fristerne for at fremlaegge bevis), fortabelse af sikkerheden en sanktion, der er tilpasset disse maal?

32. Domstolen opstillede i Buitoni-dommen (24) en betydningsfuld sondring paa grundlag af de omhandlede forpligtelsers karakter. Ifoelge artikel 3 i Kommissionens forordning (EOEF) nr. 499/76 (25) medfoerte ovekridelse af den frist, der af hensyn til en hensigtsmaessig forvaltning var fastsat for at fremlaegge importlicenser, fortabelse af hele den sikkerhed, der var stillet for forpligtelsen til at eksportere, medens der for undladelsen af at opfylde hovedforpligtelsen til at eksportere kun blev paalagt en sanktion, der stod i passende forhold til denne undladelse. Selskabet Buitoni havde faaet tildelt importlicenser og havde fristmaessigt gennemfoert importforretningerne. Men beviserne for disses gennemfoerelse blev fremlagt for sent. FORMA afslog at frigive sikkerheden. Domstolen udtalte foelgende:

"Denne faste sanktion for en langt mindre alvorlig overtraedelse end tilsidesaettelsen af forpligtelsen, der er sanktioneret i et rimeligt forhold, og hvis opfyldelse selve sikkerhedsstillelsen skal garantere, maa derfor betegnes som for vidtgaaende i forhold til det naevnte formaal, nemlig at lette forvaltningen af ordningen med import- eller eksportlicenser" (26).

Foelgerne af denne sondring mellem hoved- og biforpligtelser bringes saerdeles klart i erindring af Domstolen i foernaevnte Man Sugar-dom, hvori det udtales:

"Naar der i en faellesskabsforordning sondres mellem en hovedforpligtelse, hvis opfyldelse er noedvendig for at naa det tilsigtede maal, og en sekundaer forpligtelse, der i det vaesentlige er af administrativ karakter, kan man ikke uden at tilsidesaette proportionalitetsprincippet sanktionere manglende opfyldelse af den sekundaere forpligtelse lige saa strengt som manglende opfyldelse af hovedforpligtelsen" (27).

33. I denne forbindelse kan det jo konstateres, at forordning nr. 2373/83, som Italtrade har bestridt gyldigheden af, for saa vidt angaar visse bestemmelser, kun indeholder bestemmelser om en graduering af sanktionerne for tilsidesaettelse af forpligtelserne til at fremlaegge bevis, som Domstolen har anset for sekundaere forpligtelser.

34. Domstolen har imidlertid afsvaekket den betydning, der fra foerst af kunne laegges i sondringen mellem hovedforpligtelser og sekundaere forpligtelser. Den har saaledes bl.a. afvist, at sondringen kan anvendes ganske automatisk, og har herved udtalt, at det principielt ikke - naar der er tale om at sanktionere tilsidesaettelse af en hovedforpligtelse - kan vaere i overensstemmelse med en proportionalitetsgrundsaetning at lade hele beloebet gaa tabt - det vaere sig et stoettebeloeb eller et beloeb, der er stillet som sikkerhed. I dommen i Lingenfelser-sagen (28), der drejede sig om kommissionsforordningen om bestemmelserne vedroerende forebyggende destillation for vinproduktionsaaret 1982/1983, fastslog Domstolen saaledes, at fortabelse af hele den destilleriet ydede stoette som sanktion for en mindre overskridelse af en frist paa tre maaneder, inden hvis udloeb producenten skulle have modtaget betaling, stod i et misforhold til det tilstraebte formaal, selv om der var tale om, at destilleriet havde undladt at opfylde sin hovedforpligtelse:

"Det bemaerkes i den forbindelse, at formaalet med at fastsaette en frist for destilleriets betaling af koebesummen til producenten er ... at give producenterne sikkerhed for normalt at faa udbetalt den garanterede minimumspris inden for et saadant tidsrum, at de kan opnaa en tilsvarende fortjeneste som ved salg paa normale markedsvilkaar. Formaalet med at fastsaette en frist for destilleriets betaling af koebesummen til producenten er derfor at tilskynde producenten til at tilbyde vine til destillation, som ellers risikerer at bringe det hoeje kvalitetsniveau i fare for de vine, der bringes paa markedet.

En overskridelse af betalingsfristen, som ikke indebaerer en saa vaesentlig aendring af vilkaarene, sammenlignet med normale markedsvilkaar, at det kan afskraekke producenten fra at tilbyde vinen til destillation, kan derfor ikke antages at bringe selve formaalet med destillationsordningen i fare" (29).

Det skal bemaerkes, at en overskridelse af den fastsatte frist i naevnte sag direkte medfoerte, at hele stoettebeloebet skulle tilbagebetales, og der ikke - som en forholdsmaessighedsforanstaltning - var fastsat nogen mellemfrist, ved hvis overholdelse alene en del af stoetten inddroges.

35. Helt paa linje hermed er Domstolen i dommen i Philipp Brothers-sagen (30) naaet til det resultat, at sanktionen for en tilsidesaettelse af en biforpligtelse retmaessigt kunne vaere fortabelse i det hele af et beloeb, der var forudbetalt som eksportrestitution. Ifoelge Kommissionens forordning (EOEF) nr. 2730/79 af 21. november 1979 kunne medlemsstaterne yde eksportoeren forskud paa hele eller en del af eksportrestitutionsbeloebet, allerede naar toldformaliteterne i forbindelse med udfoerslen var gennemfoert, paa betingelse af, at der blev stillet sikkerhed for forskudsbeloebet forhoejet med 15%. Philipp Brothers havde faaet udstedt eksportlicenser for hvede, havde gennemfoert eksporten og ved at stille sikkerhed faaet udbetalt forskud paa restitutionsbeloebet. Virksomheden blev efter at have fremlagt de noedvendige beviser (og navnlig beviserne for opfyldelse af toldformaliteterne ved udfoersel) for sent, sagsoegt med paastand om betaling af et til den stillede sikkerhed, der var blevet frigivet ved en fejltagelse, svarende beloeb. Domstolen udtalte i den forbindelse, at:

"... indfoerelsen af en bindende frist til at indgive de noedvendige dokumenter som bevis for, at eksporttransaktionen har fundet sted, er en noedvendig foranstaltning for at undgaa, at eksportoeren faar en uberettiget fordel" (31), og at:

"... saafremt de foreskrevne dokumenter ikke er indgivet inden for en frist paa seks maaneder, staar den sanktion, der bestaar i, at sikkerhedsstillelsen fortabes, eller at der skal betales et tilsvarende beloeb, hvis sikkerhedsstillelsen er frigivet, ikke i et urimeligt forhold til formaalet med ordningen eller til de krav, der naturligt maa stilles til ekspeditionen af sager om forudbetaling af restitutionsbeloeb" (32).

Domstolen anerkendte altsaa i dette tilfaelde, at eksportoeren paa grund af overskridelse af fristerne for at fremlaegge beviser skal tilbagebetale restitutionen forhoejet med 15%, altsaa paatage sig et tab.

36. Sidstnaevnte dom frembyder paa flere punkter lighed med denne sag. I begge tilfaelde er der tale om en ordning med forudbetaling af en faellesskabsstoette, som i sidste instans ikke blot destilleriet eller eksportoeren har fordel af. Forskuddet til destilleriet saetter det i oevrigt i stand til at indkoebe vin til en pris, der er tilstraekkelig tiltraekkende for producenten. Paa samme maade kan hvedeeksportoeren i kraft af restitutionen faa udlignet forskellen mellem Faellesskabets priser og de - lavere - priser paa verdensmarkedet og saenke salgsprisen, saa den kommer til at ligge paa samme niveau som den pris, konkurrerende tredjelande kraever, hvilket indirekte er til fordel for faellesskabsproducenten.

37. Den sikkerhed, Philipp Brothers stillede, svarede til forudbetalingen forhoejet med 15%. Den sikkerhed, Italtrade har stillet, udgjorde 110% af stoettens beloeb, hvorved bemaerkes, at forudbetalingen altid svarer til den laveste stoettes beloeb. I disse to tilfaelde afhaenger, ved manglende rettidig fremlaeggelse af beviserne, stoerrelsen af sanktionen i form af fortabelse af sikkerhed saaledes direkte af, hvilket beloeb der er forudbetalt.

38. Aktieselskabet Philipp Brothers kunne ud over fristen paa seks maaneder faa en yderligere frist til at godtgoere, at toldformaliteterne i forbindelse med eksport var opfyldt, saafremt det godtgjorde, at det havde gjort, hvad det kunne for at fremskaffe den omhandlede dokumentation inden for de fastsatte frister (33).

39. De af forordning nr. 2373/83 omfattede destillerier har ikke reelt faaet en fristforlaengelse. For selv om der ved Kommissionens forordning nr. 3501/83 er sket en forlaengelse af den oprindelige frist for at fremlaegge beviser, er ogsaa den seneste dato for destillation skudt ud i tiden; der er altsaa sket en udskydelse paa to maaneder af samtlige foranstaltninger.

40. Til gengaeld havde Italtrade som samtlige beroerte destillerier uden videre en frist paa otte maaneder til at fremlaegge beviser uden at skulle tage skridt af nogen art. Ved forordning nr. 2373/83 er der saaledes givet en ordning, der stiller den erhvervsdrivende gunstigere end den, Philipp Brothers var omfattet af, og ved hvilken kun den opmaerksomme erhvervsdrivende, der anmodede om yderligere frister, fik en fordel.

41. I Philipp Brothers-sagen var sammenhaengen mellem den stillede sikkerheds beloeb og forskudsbeloebet samt lempelsen i form af forlaengelsesmuligheder alt sammen forhold, hvori indgik forholdsmaessighed, hvilket blev Domstolens grundlag for at tiltraede den fastsatte sanktion.

42. Med artikel 8, stk. 2, i forordning nr. 2373/83 staar man derimod over for en anden sanktionstype og en anden form for forholdsmaessighed. Sanktionens stoerrelse er nu ikke blot bestemt af forskudsbetalingens beloeb, men afhaenger ogsaa af, hvor stor en forsinkelse der er tale om, idet sanktionen for at overskride en foerste fristdato medfoerer delvis fortabelse af sikkerheden, og af en anden fristdato fortabelse af hele sikkerheden. I en ganske ubetydelig fristoverskridelse - som vil kunne forklares navnlig med en ubetydelig fejl - sanktioneres saaledes overordentlig lempeligt. Der er her ikke tale om en fast sanktion, som Domstolen i Buitoni-dommen stillede sig afvisende over for (34).

43. Sanktionen i form af fortabelse af hele sikkerheden modsvarer efter min mening, at destilleriet har faaet meget lange frister til at fremlaegge beviserne. Indtil den 31. december 1984 loeb destilleriet ingen risiko for sanktion. Indtil den 1. april 1985 kunne der kun blive tale om delvis fortabelse af sikkerheden. Foerst efter sidstnaevnte dato var hele sikkerheden fortabt.

44. Destilleriet skulle kun fremlaegge enkle dokumentbeviser - det skulle saaledes bl.a. ikke fremlaegge fortoldningsdokumenter - og force majeure-tilfaelde var der taget hoejde for i forordning nr. 2179/83 (35).

45. Endelig tager den omtvistede forordning efter sin systematiske opbygning sigte paa at tilpasse reglerne for ydelse af faellesskabsstoette (og navnlig fristreglerne) til omsaetningspraksis paa normale markedsvilkaar (36). Tilsyneladende er her en frist paa otte maaneder til at fremlaegge bevis for destillation og udbetaling til producenterne af opkoebsprisen ikke kortere end de frister, der normalt anvendes for saadanne foranstaltninger.

46. Et vaesentligt forhold er det efter min mening, at destilleriet ved opnaaelsen af et forskud paa stoetten til destillation opnaaede en ekstra finansiel fordel, da det herved fik raadighed over beloeb, der svarede til en endnu ikke forfalden stoette alene ved at stille sikkerhed. Det kunne saaledes betale producenterne uden at forringe sin likviditet. Hertil kommer, at forskudsordningen var en frivillig ordning, som destilleriet kendte betingelserne for, ligesom det var bekendt med ordningens fordele og de baand det ved at benytte den frivilligt accepterede.

47. Resultatet bliver derfor, at der efter min mening ikke er noget misforhold mellem den ved artikel 8, stk. 2, fastsatte sanktion - ej heller selv om den kan gaa ud paa, at hele sikkerheden fortabes - og det tilstraebte hovedformaal, som jo er at sikre, at den meget specielle forskudsordning fungerer tilfredsstillende under iagttagelse af princippet om ligebehandling af de erhvervsdrivende under hensyntagen til Faellesskabets finansielle interesser.

48. Jeg skal derfor foreslaa Domstolen at traeffe foelgende afgoerelse:

"1) Fortabelse af den i artikel 8, stk. 2, i Kommissionens forordning (EOEF) nr. 2373/83 af 22. august 1983, som aendret ved artikel 1, stk. 3, i Kommissionens forordning (EOEF) nr. 3501/83 af 12. december 1983, omhandlede sikkerhed, indebaerer ikke i sig selv, at retten til at ansoege om stoette fortabes. Efter udloebet af de i artikel 7, stk. 2, i forordning (EOEF) nr. 2373/83, som aendret ved artikel 1, stk. 2, i naevnte forordning (EOEF) nr. 3501/83, fastsatte frister, kan der imidlertid ikke laengere ansoeges om stoette.

2) Gennemgangen af det andet og det tredje spoergsmaal har intet frembragt, der kan rejse tvivl om gyldigheden af artikel 8 i Kommissionens forordning nr. 2373/83 af 22. august 1983, som aendret ved artikel 1 i naevnte forordning nr. 3501/83."

(*) Originalsprog: fransk.

(1) - Forordning om den faelles markedsordning for vin (EFT L 54, s. 1).

(2) - Forordning om fastsaettelse af generelle regler for destillation af vin og biprodukter fra vinfremstilling (EFT L 212, s. 1).

(3) - Min understregning.

(4) - Forordning af 22.8.1983 om gennemfoerelsesbestemmelserne for destillation som omhandlet i artikel 11 i forordning (EOEF) nr. 337/79 for produktionsaaret 1983/1984 (EFT L 232, s. 5).

(5) - Forordning om aendring af naevnte forordning (EOEF) nr. 2373/83 (EFT L 350, s. 5).

(6) - Og andre inddragne beloeb, der er uden forbindelse med de forelagte praejudicielle spoergsmaal.

(7) - Min understregning.

(8) - Artikel 7, stk. 3, i forordning nr. 2179/83.

(9) - Artikel 7, stk. 1, i forordning nr. 2373/83.

(10) - Foernaevnte artikel 9, stk. 1, i forordning nr. 2179/83.

(11) - Naevnte artikel 8, stk. 2, som aendret, i forordning nr. 2373/83.

(12) - Ottende betragtning til forordning nr. 2179/83.

(13) - Min understregning.

(14) - Artikel 3, som aendret, i forordning nr. 2373/83.

(15) - Artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 2373/83, som aendret ved artikel 1, stk. 2, foerste led, i forordning nr. 3501/83.

(16) - Ibidem.

(17) - Artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 2373/83.

(18) - Dom af 20.2.1979 (sag 122/78, Buitoni, Sml. s. 677, praemis 16); jf. ligeledes dom af 17.5.1984 (sag 15/83, Denkavit, Sml. s. 2171, praemis 25).

(19) - Dom af 23.2.1983 (sag 66/82, Sml. s. 395).

(20) - Praemis 8 og 9.

(21) - Dom af 24.9.1985 (sag 181/84, Sml. s. 2889).

(22) - Praemis 30, min understregning.

(23) - Min understregning.

(24) - Foernaevnte dom i sag 122/78.

(25) - Forordning af 5.3.1976 om aendring af forordning (EOEF) nr. 193/75 om faelles gennemfoerelsesbestemmelser for import- og eksportlicenser samt forudfastsaettelsesattester for landbrugsvarer (EFT L 59, s. 18).

(26) - Praemis 20, understregningerne er mine.

(27) - Praemis 20.

(28) - Dom af 27.6.1990 (sag C-118/89, Sml. I, s. 2637).

(29) - Praemis 13 og 14.

(30) - Dom af 12.7.1990 (sag C-155/89, Sml. I, s. 3265).

(31) - Praemis 38.

(32) - Praemis 40.

(33) - Jf. artikel 31 i forordning (EOEF) nr. 2730/79.

(34) - Den tidligere naevnte dom i sag 122/78.

(35) - I forordningens artikel 23.

(36) - Jf. niende betragtning til forordning nr. 2373/83.