RETTENS KENDELSE (Første Afdeling)

7. juli 1998

Sag T-178/97

Albano Moneada

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Tjenestemænd — afløsning af en overordnet — åbenbart, at sagen må afvises, og at den er åbenbart ugrundet«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-989

Angående:

Påstand dels om annullation af Kommissionens afgørelse af 12. august 1996, hvorved en af sagsøgerens kollegaer, som var indplaceret i en lavere lønklasse end sagsøgeren, blev pålagt at afløse sagsøgerens overordnede i dennes fravær, dels om erstatning.

Udfald:

Frifindelse.

Resumé af kendelse

Sagsøgeren blev ansat ved Kommissionen den 1. september 1988 som tjenestemand i lønklasse A4. Han er placeret i kontor 3, »Bogholderi og Revision«, i direktorat E, »Euratoms Sikkerhedskontrol«, i Generaldirektoratet for Energi (GD XVII) (kontor E.3) i Luxembourg.

Haas, der er chef for sektor B, »Evaluering af data«, i dette kontor, anmodede en kollega til sagsøgeren, Isebaert, om at afløse sig under sit fravær fra den 18. til den 29. juli og fra den 9. til den 16. september 1994. Sagsøgeren anmodede sin kontorchef, Bevere, om at begrunde disse afgørelser under hensyn til artikel 23, stk. 1, i Kommissionens forretningsorden af 17. februar 1993 (forretningsordenen), der bestemmer, at »medmindre Kommissionen beslutter andet, afløses enhver overordnet, hvis han er forhindret, af den af sine tilstedeværende underordnede, der har højeste anciennitet i den højeste kategori og lønklasse«.

Disse anmodninger om forklaringer blev ikke besvaret.

Bevere pålagde Reeff at afløse sig under sit fravær den 3. og 4. august 1995. Sagsøgeren har ved skrivelse rettet til Bevere anfægtet denne afgørelse og henvist til sine tidligere indsigelser, idet han atter påberåbte sig, at der forelå en tilsidesættelse af forretningsordenens artikel 23. Denne henvendelse blev ikke besvaret.

Ved ansættelsesmyndighedens afgørelse af 3. juni 1996 blev Martin, der var tjenestemand i lønklasse A5, udnævnt til chef for sektor B i kontor E.3.

Bevere pålagde Martin at afløse sig under sit fravær den 16. og den 20. august 1996. Sagsøgeren har anfægtet denne afgørelse under hensyn til forretningsordenens artikel 23 ved skrivelse af 20. august 1996 rettet til direktøren for direktorat E i GD XVII, Gmelin. Hans skrivelse blev ikke besvaret.

Sagsøgeren har den 12. november 1996 indgivet en klage over denne afgørelse i henhold til artikel 90, stk. 2, i vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber (vedtægten). Klagen blev udtrykkeligt afvist den 12. marts 1997.

Retlige bemærkninger

I henhold til procesreglementets artikel 111, som ændret med virkning fra den 1. juni 1997, kan Retten, når det er åbenbart, at sagen må afvises, eller sagen er åbenbart ugrundet, uden at fortsætte sagens behandling træffe afgørelse ved begrundet kendelse. Retten finder, at den foreliggende sag er tilstrækkeligt oplyst ved sagens akter, og træffer i henhold til denne artikel afgørelse om, at det er ufornødent at fortsætte sagens behandling (præmis 15 og 16).

Annullationspåstanden

I henhold til vedtægtens artikel 91 kan kun bebyrdende akter gøres til genstand for søgsmål. Kun akter, der er egnet til umiddelbart at påvirke en tjenestemands retsstilling, kan anses for bebyrdende. De går således videre end akter, der blot er foranstaltninger til intern organisation af tjenestegrenene, og som ikke påvirker tjenestemandens vedtægtsmæssige stilling (præmis 31 og 32).

Henvisning til: Retten, 16. marts 1993, forenede sager T-33/89 og T-74/89, Blackman mod Parlamentet, Sml. II, s. 249, præmis 27; Retten, 8. juni 1993, sag T-50/92, Fiorani mod Parlamentet, Sml. II, s. 555, præmis 29.

Desuden kan kun særlige omstændigheder, der har begrundet foranstaltninger til intern organisation, medføre, at et søgsmål til prøvelse af disse, kan antages til realitetsbehandling. Dette vil kunne være tilfældet, hvis den pågældende afgørelse har karakter af en skjult sanktion, er udtryk for en vilje til forskelsbehandling til skade for den pågældende sagsøger eller er udtryk for forskelsbehandling (præmis 33).

Henvisning til: Retten, 24. juni 1993, sag T-69/92, Seghers mod Rådet, Sml. II, s. 651, præmis 38.

Sagsøgeren har gjort gældende, at da han er den underordnede, der har den højeste anciennitet i den højeste lønklasse i det kontor, hvori han er placeret, har han ret til at afløse sin overordnede, når denne er fraværende.

Forretningsordenens artikel 23, stk. 1, omhandler tilrettelæggelse af afløsning, nålen overordnet er forhindret, og indeholder således en regel om tilrettelæggelse af tjenesten. Den angiver kriterier for Kommissionen, som denne skal følge ved valget af den underordnede, der er mest egnet til at sikre udførelsen af de opgaver, som påhviler den overordnede, der er forhindret, i de tilfælde, hvor afløsning ikke er blevet tilrettelagt. Denne afgørelse har således ligeledes en udfyldende karakter. Den tilsigter at beskytte de interesser, som er forbundet med en god intern forvaltning af Kommissionens tjenestegrene, og navnlig dem, som er forbundet med kontinuiteten i de opgaver, der påhviler en overordnet, som er forhindret, og ikke interesserne hos den tjenestemand, som opfylder de i denne artikel fastsatte betingelser. Den skaber hverken en ret eller en retlig beskyttet interesse til fordel for den tjenestemand, som opfylder betingelserne for at varetage afløsningen.

Sagsøgeren kan således ikke af denne bestemmelse udlede en ret eller en retlig beskyttet interesse, som vil kunne være berørt af den anfægtede afgørelse. Følgelig kan afgørelsen ikke kvalificeres som en akt, der direkte kan berøre sagsøgerens retsstilling, og som kan påstås annulleret af Retten.

Den interesse, som sagsøgeren kan have i anvendelsen af ovennævnte bestemmelse, kan ikke bestå i interessen i lovens rette anvendelse. En tjenestemand har ikke en kompetence til at handle i lovens eller institutionernes interesse og kan ikke til støtte for et søgsmål gøre andre end sine egne indsigelser gældende (præmis 39).

Henvisning til: Retten, 25. september 1991, sag T-163/89, Sebastiani mod Parlamentet, Sml. II, s. 715, præmis 24.

Annullationspåstanden kan derfor ikke påkendes, da den er rettet mod en akt, som ikke er bebyrdende for sagsøgeren.

Under alle omstændigheder finder kriterierne i forretningsordenens artikel 23, stk. 1, kun anvendelse i en situation, hvor der ikke er tilrettelagt afløsning, og har derfor udfyldende karakter. Da Kommissionen i det foreliggende tilfælde har tilrettelagt afløsningen af den overordnede, som var forhindret, finder disse kriterier ikke anvendelse.

Annullationspåstanden er således heller ikke retligt begrundet.

Erstatningspåstanden

Annullationssøgsmål og erstatningssøgsmål er to selvstændige retsmidler, og afvisning af annullationspåstanden medfører i princippet ikke afvisning af erstatningspåstanden. Der gælder dog en undtagelse til denne regel, såfremt der med erstatningssøgsmålet »reelt tilsigtes en ophævelse af en individuel beslutning, der er blevet endelig, og som, hvis det blev taget til følge, ville medføre, at retsvirk — ningerne af beslutningen blev ophævet«. Da det imidlertid ikke er tilfældet i denne sag, medfører afvisningen af annullationssøgsmålet ikke afvisning af erstatningssøgsmålet (præmis 47).

Henvisning til: Retten, 15. marts 1995, sag T-514/93, Cobrecafm.fi. mod Kommissionen, Sml. II, s. 621, præmis 58; Retten, 4. februar 1998, sag T-93/95, Laga mod Kommissionen, Sml. II, s. 195, præmis 48.

Når Retten imidlertid afviser annullationspåstanden, fordi der ikke foreligger en bebyrdende akt, må erstatningspåstanden også forkastes, for så vidt som sagsøgeren har gjort gældende, at det tab, som påstås erstattet, er forårsaget af en bebyrdende akt.

Sagsøgte bør derfor frifindes for erstatningspåstanden.

Følgelig bør sagsøgte frifindes i det hele.

Konklusion:

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber frifindes.