Først vil jeg behandle et formalitetsproblem, der vedrører søgsmålet fra fr. Scheffelaar.

Kommissionen har herved henvist til det allerede nævnte forhold, at denne sagsøgerinde ikke havde fået adgang til prøverne. På den anden side fremgår det af stævningen, at det ikke er selve denne adgangsfase der angribes, men alene den følgende procedure, i hvilken man foretog udvælgelsen blandt de ansøgere, der havde fået adgang til prøverne. Under disse omstændigheder ses det ikke, at fr. Scheffelaar har nogen retlig interesse i sagen, idet hendes kvalifikationsbeviser ikke vil kunne efterprøves, også selv om hun fik medhold, altså selv efter annullation af den egnethedsliste, der blev opstillet i en senere fase af udvælgelsesproceduren.

Fr. Scheffelaar har herved anført, at hun i sin tid, nemlig den 5. november 1976, havde indgivet klage over, at hun ikke fik adgang til udvælgelsesprøven. Hun fik intet svar på klagen i første omgang. Først på samme tid som de andre sagsøgere, i juli 1977, modtog hun en svarskrivelse, der havde samme indhold som skrivelsen fra ansættelsesmyndigheden til de øvrige ansøgere, der havde indgivet klage. Heraf havde sagsøgerinden kunnet slutte, at ansættelsesmyndigheden refererede til det forhold, at hun ikke havde fået adgang til prøverne, og at hun nu derfor var en af de ansøgere, der havde fået adgang. Hvis dette dog ikke skulle være korrekt, så bør Kommissionen efter sagsøgerindens opfattelse i hvert fald bære sagens omkostninger, fordi Kommissionen ved fremsendelsen af svarskrivelsen i juni 1977 havde fremkaldt en vildfarelse hos hende.

Efter min opfattelse må man give Kommissionen medhold i dens formalitetsindsigelse. Det er herved vigtigt, at sagsøgerinden straks efter, at spørgsmålet om, hvilke ansøgere der kunne få adgang til prøverne, var blevet løst, ved en skrivelse af 26. oktober 1976 fik meddelelse om, at hun ikke opfyldte betingelserne for adgang til prøven. Man må også kunne gå ud fra, at hendes klage over denne skrivelse, der åbenbart modsat andre henvendelser (jf. udvælgelseskomiteens rapport af den 10. 12. 1976) ikke blev besvaret direkte og udtrykkeligt, ikke blev taget til følge. Jeg mener, at Kommissionens forsikring i så henseende under sagens behandling er tilstrækkelig. Det er altså ikke nødvendigt at godtgøre, at fr. Scheffelaar ikke har fået adgang til prøverne ved at fremlægge listen over de ansøgere, der fik adgang.

Men da det i retssagen udelukkende drejer sig om forhold, der fandt sted efter, at det var bestemt, hvilke ansøgere, der kunne få adgang til prøverne, og idet selve denne udnævnelse af disse ansøgere ikke er betvivlet, må det faktisk afvises, at fr. Scheffelaar havde nogen interesse i at anlægge sag for at anfægte udvælgelsesprocedurens videre forløb.

Hvad angår spørgsmålet om sagsomkostningerne deler jeg denne, sagsøgerindens opfattelse. Efter at hun havde indgivet klage, burde man nemlig ganske klart have meddelt hende, at hun ikke havde fået adgang til udvælgelsesprøven. Dette skete ikke, tværtimod fik hun blot som alle andre ansøgere først den allerede nævnte meddelelse i juli 1977, hvori der ikke fandtes nogen henvisning til, at hun ikke havde fået adgang til udvælgelsesprøven. Heraf kunne hun faktisk slutte, at man havde ændret beslutningen om ikke at give hende adgang og kun tilbageviste hendes kritik mod de efterfølgende faser i udvælgelsesprøven. Sagsøgerinden Scheffelaar blev altså bragt i en vildfarelse ved Kommissionen adfærd, og denne vildfarelse gav anledning til sagsanlægget. Efter procesreglementets artikel 69, stk. 3, andet afsnit kan Domstolen pålægge endog en vindende part at godtgøre den anden part de udgifter, som Domstolen skønner, han har forvoldt modparten unødvendigt eller af ond vilje. Da disse betingelser helt klart er til stede, bør Kommissionen tilpligtes at bære omkostningerne ved fr. Scheffelaar's sagsanlæg, idet disse af de anførte grunde ikke med føje kan pålægges hende.