Hvad angår en »sammensat« oprindelsesbetegnelse, som er registreret ved en forenklet procedure i henhold til artikel 17 i forordning nr. 2081/92 om beskyttelse af geografiske betegnelser og oprindelsesbetegnelser for landbrugsprodukter og levnedsmidler, udgør den omstændighed, at der ikke findes nogen erklæring vedrørende denne oprindelsesbetegnelse i form af henvisninger til fodnoter i bilaget til forordning nr. 1107/96, som bekræfter, at der for visse dele af betegnelsen ikke er ansøgt om nogen beskyttelse i henhold til artikel 13 i forordning nr. 2081/92, ikke tilstrækkeligt grundlag for at fastlægge beskyttelsens omfang. Spørgsmålet om, hvorvidt og i hvilket omfang de forskellige dele af en betegnelse skal beskyttes, herunder navnlig spørgsmålet om, hvorvidt der kan være tale om en artsbetegnelse eller om en del af en betegnelse, som nyder beskyttelse mod de former for praksis, som er omhandlet i forordningens artikel 13, beror ifølge den beskyttelsesordning, som er indført ved denne forordning, på et skøn, som det tilkommer den pågældende nationale ret at udøve på grundlag af en detaljeret undersøgelse af de faktiske omstændigheder, som fremgår af de oplysninger, de berørte parter har fremlagt for retten.

Ved vurderingen af, om en betegnelse er blevet en artsbetegnelse, skal der i forbindelse med anvendelsen af artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 2081/92 om beskyttelse af geografiske betegnelser og oprindelsesbetegnelser for landbrugsprodukter og levnedsmidler tages hensyn til de eksisterende produktionssteder for det pågældende produkt såvel inden for som uden for den medlemsstat, hvori den omhandlede betegnelse er registreret, forbruget af dette produkt og den måde, betegnelsen opfattes på af forbrugerne inden og uden for den pågældende medlemsstat, de særlige lovgivningsbestemmelser, der måtte findes vedrørende produktet, og den måde, betegnelsen anvendes på i fællesskabsretten.

Den omstændighed, at der er fastsat retsmidler i national ret til at sikre en effektiv beskyttelse af de rettigheder, som tilkommer private ifølge forordning nr. 2081/92 om beskyttelse af geografiske betegnelser og oprindelsesbetegnelser for landbrugsprodukter og levnedsmidler, såsom lovgivningsforanstaltninger, som gør det muligt at skride ind over for uretmæssig brug af beskyttede oprindelsesbetegnelser, navnlig en lov til bekæmpelse af illoyal konkurrence og en lov om beskyttelse af varemærker og andre kendetegn — og hvorefter muligheden for at anlægge sag til imødegåelse af krænkelser af de rettigheder, som er knyttet til en beskyttet oprindelsesbetegnelse, ikke udelukkende er forbeholdt de retmæssige brugere af betegnelsen, men også tilkommer konkurrenter, erhvervsorganisationer og forbrugersammenslutninger — er egnet til at sikre beskyttelsen af interesserne for andre end producenterne af de varer, hvortil er knyttet en beskyttet oprindelsesbetegnelse, navnlig forbrugernes interesser.

Det fremgår ikke af artikel 10 i forordning nr. 2081/92 om beskyttelse af geografiske betegnelser og oprindelsesbetegnelser for landbrugsprodukter og levnedsmidler, at medlemsstaterne er forpligtet til af egen drift at træffe de nødvendige foranstaltninger til at retsforfølge tilsidesættelser af forordningens artikel 13, stk. 1, litra b), hvorefter registrerede betegnelser er beskyttet mod enhver uretmæssig brug, efterligning eller antydning, selv hvis produktets virkelige oprindelse er angivet, eller hvis den beskyttede betegnelse er anvendt i oversættelse. Ganske vist bestemmes det i artikel 10, stk. 1, i forordning nr. 2081/92 af hensyn til at sikre effektiviteten af forordningens bestemmelser, at medlemsstaterne selv skal drage omsorg for, at der senest seks måneder efter forordningens ikrafttræden oprettes en kontrolinstans. Medlemsstaterne er altså forpligtet til at oprette sådanne kontrolinstanser. Imidlertid bestemmer forordningens artikel 10, stk. 4, at »[n]år en medlemsstats udpegede kontrolmyndigheder og/eller private organer konstaterer, at et landbrugsprodukt eller et levnedsmiddel, der er forsynet med en beskyttet betegnelse, og som har oprindelse i denne medlemsstat, ikke opfylder kravene i varespecifikationen, træffer de foranstaltninger, der er nødvendige for at sikre overholdelsen af denne forordning […]«, hvoraf fremgår, at de udpegede kontrolmyndigheder og/eller private organer i en medlemsstat er de myndigheder og/eller private organer i den medlemsstat, hvorfra den beskyttede oprindelsesbetegnelse hidrører. Konklusionen om, at forordningens artikel 10 omhandler forpligtelserne for de medlemsstater, hvorfra den beskyttede oprindelsesbetegnelse hidrører, bekræftes såvel af udtrykket »producent eller forarbejdningsvirksomhed, som de kontrollerer«, i samme artikels stk. 3 som af producenternes ret efter stk. 6 til at få adgang til kontrolordningen og disses forpligtelse efter stk. 7 til at betale omkostningerne ved kontrollen.

Denne fortolkning bekræftes yderligere af bestemmelserne i artikel 4, stk. 2, litra g), i forordning nr. 2081/92, sammenholdt med artikel 5, stk. 3 og 4, hvoraf fremgår, at registreringsansøgningen skal omfatte varespecifikationen, at registreringsansøgningen skal stiles til den medlemsstat, hvor det pågældende geografiske område er beliggende, og at varespecifikationen skal indeholde »henvisninger til de(n) kontrolinstans(er), der er omhandlet i artikel 10«. Heraf følger, at de kontrolinstanser, som er forpligtet til at påse, at varespecifikationen for beskyttede oprindelsesbetegnelser overholdes, er kontrolinstanserne i den medlemsstat, hvorfra den pågældende betegnelse hidrører.

(jf. præmis 72-78)