FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

SIR GORDON SLYNN

FREMSAT DEN8. JULI 1982 ( 1 )

Høje Domstol.

Et tysk firma, som jeg herefter skal omtale som »almadent«, lod den 16. november 1979 et vareparti, som firmaet ifølge forelæggelseskendelsen anmeldte som »modelgips«, ekspedere til fri omsætning. De tyske toldmyndigheder henførte varen under pos. 38.19 U i den fælles toldtarif og opkrævede en told på 14,4 %. Herover klagede almadent og gjorde gældende, at det drejede sig om en ildfast formmasse (eller formemateriale) til brug ved støbning med ædle metaller i tandteknikken i engangsforme, og at varen derfor skulle henføres under pos. 38.19 K, for hvilken der var fastsat en toldsats på 3,2 %. I den forordning, der var gældende på det pågældende tidspunkt, forordning nr. 2800/78 af 27. november 1978 (EFT L 335, s. 1, 1. 12. 1978), defineredes positionerne på følgende måde: »Produkter og restprodukter fra kemiske og nærstående industrier (herunder blandinger af naturprodukter), ikke andetsteds tariferet:... K. Ildfast mørtel... U. Andre varer«.

Varen blev sendt til Zolltechnische Prüfungs- und Lehranstalt til analyse og viste sig at være en varesammensætning, der bestod af følgende produkter:

1) et hvidt, lugtfrit pulver, pakket i tilsvejsede poser med et indhold af 60 g, bestående af kiselsyre, ammoniumphosfat, magnesiumoxid og graphit, med betegnelsen »Complete Investment«;

2) en lyserød klar væske, aftappet på kunststofflaske med et indhold af 946 ml, bestående af en farvet vandglasopløsning, der beskrives som »Complete Liquid Concentrate«;

3) en lysegrå, ca. 35 mm bred, sammenrullet asbestpapstrimmel; og

4) en kunststofmålecylinder.

Toldmyndighederne anvendte den almindelige tariferingsbestemmelse 3 b) vedrørende nomenklaturen i den fælles toldtarif og traf bestemmelse om, at varen skulle tariferes efter den bestanddel, der var karaktergivende, i dette tilfælde det pulver, benævnt »Complete Investment«, der danner formematerialet, når det blandes med væskekoncentratet fortyndet med vand. Almadent synes ikke at have bestridt dette. Toldmyndighederne fastholdt ikke desto mindre, at den rigtige tarifering var pos. 38.19 U. De nægtede at anerkende, at varen var en ildfast mørtel i henhold til pos. 38.19 K, idet det i de forklarende bemærkninger til den fælles toldtarif anføres, at »et af de vigtigste kendetegn for de ildfaste produkter henhørende under denne position er en ildfasthed på mindst 1500oC (bestemt efter ISO-rekommandation R528-1966 og R 1146-1969)«. Formematerialet havde ved afprøvning ikke denne grad af ildfasthed.

Almadent indbragte denne afgørelse for Finanzgericht, der forelagde Domstolen følgende spørgsmål til præjudiciel afgørelse: »Skal position 38.19 K i den fælles toldtarif for 1979 fortolkes således, at kun produkter med en ildfasthed på mindst 1500oC, bestemt efter ISO-rekommandation R 528-1966 og R 1146-1969, kan henføres under de »ildfaste« produkter, der er omfattet af denne position, eller kan tillige produkter med et lavere smeltepunkt anses som »ildfaste« efter denne position (alt efter materiale og anvendelsesformål)?«

Almadent har påberåbt sig tredje afsnit i de forklarende bemærkninger til den fælles toldtarif vedrørende pos. 38.19 K, der har følgende ordlyd: »Hertil henføres endvidere ildfaste masser fremstillet af siliciumdioxid, bestemt til brug i tandteknikken og til brug ved støbning af bijouterivarer i engangsforme« ; almadent har anført, at varen meget nøje omfattes af beskrivelsen i dette afsnit. Ifølge almadent er ingen af de produkter, som fremstilles af siliciumdioxid, og som sælges til denne brug på det tyske marked, blevet kontrolleret for en ildfasthed på mindst 1500oC, fordi dette ikke er nødvendigt, idet de anvendte metaller har et lavere smeltepunkt. Heri er Kommissionen enig, men den har anført, at den rigtige forståelse, af bemærkningerne er, at ildfaste sammensætninger til brug ved støbning i tandteknikken kun kan henføres under pos. 38.19 K, såfremt de har en ildfasthed på mindst 1500oC. Dette er efter min opfattelse en rigtig fortolkning af bemærkningerne, som først opstiller det grundlæggende kriterium for tarifering under positionen (en ildfasthed på mindst 1500oC) og derpå opregner eksempler på forskellige produkter, der falder under positionen, såfremt — men også kun såfremt — de svarer til det grundlæggende kriterium. Dette gælder for de »ildfaste produkter«, der omtales i andet afsnit i bemærkningerne, og for de »ildfaste masser fremstillet af siliciumdioxid«, der omtales i det tredje afsnit. Efter min opfattelse lader det sig ikke gøre at læse det andet eller det tredje afsnit isoleret og uden hensyn til det første afsnit. »Ildfast« har samme betydning i hvert af disse afsnit. Varer, der falder ind under en af beskrivelserne, men som ikke svarer til det grundlæggende kriterium, kan efter en rigtig fortolkning af bemærkningerne ikke henføres under positionen.

I daglig tale betyder »ildfast« ganske vist varmebestandig, og — som Kommissionen har anført — kan mange stoffer siges at være varmebestandige i større eller mindre grad. Alligevel kan et bestemt stofs ildfasthed, til brug ved toldbehandlingen, ikke være et sikkert kriterium, hvorefter det kan udskilles fra et stort antal andre stoffer, hvis ikke der opstilles en anerkendt standard for ildfastheden. Kravet om en ildfasthed på mindst 1500o C giver den nødvendige klarhed, der kan sikre en konsekvent anvendelse af tariffen.

Den norm, der anvendes i de forklarende bemærkninger til den fælles toldtarif, hviler på, hvad der synes at være den almindeligt anerkendte videnskabelige og tekniske definition af et ildfast produkt, således som det fremgår af de uddrag af en række leksika og ordbøger, der er blevet fremlagt for Domstolen. Det er også den norm, der anvendes i de forklarende bemærkninger til Toldsamarbejdsrådets nomenklatur (TSR-Nomenklaturen). Underkapitel I til kapitel 69 i bemærkningerne til TSR-Nomenklaturen (og i de forklarende bemærkninger til den fælles toldtarif) omfatter keramiske produkter, der beskrives som »varmeisolerende og ildfaste produkter«. I de forklarende bemærkninger til TSR-Nomenklaturen omtales disse som »ved brænding fremstillede varer, der har den hovedegenskab at være særlig modstandsdygtige mod de høje temperaturer, som man f.eks. kommer op på i jern- og glasværker (ofte 1500o C og derover) ...«. Det hedder videre, at »Pos. 69.02 og 69.03 ... derimod ikke [omfatter] varer, som — selv om de undertiden benævnes ildfaste eller halvildfaste — ikke kan modstå de ovenfor nævnte høje industritemperaturer«. Sådanne artikler skal henføres under underkapitel II, der dækker »andre keramiske produkter«.

Den begrænsning til produkter med en ildfasthed på mindst 1500oC, der opstilles i bemærkningerne til pos. 38.19 K, strider efter min opfattelse ikke mod den rigtige fortolkning af positionen. Den giver ganske enkelt en mere præcis angivelse af, hvad der forstås ved »ildfast«. Selv om varerne i nærværende sag kan beskrives som varmebestandige, og, så vidt det ses, må antages at være det indtil en temperatur, der er noget lavere end 1500oC, indebærer dette ikke, at de i den fælles toldtarifs forstand skal anses som ildfast mørtel i dette begrebs betydning i pos. 38.19 K.

Det er derfor min opfattelse, at det spørgsmål, der er forelagt Domstolen, bør besvares således, at kun produkter, der har en ildfasthed på mindst 1500oC bestemt efter ISO-rekommandation R 528-1966 og R 1146-1969, kan tariferes som ildfast mørtel under den nævnte position.

( 1 ) – Oversat fra engelsk.