En medlemsstat tilsidesætter sine forpligtelser i henhold til direktiv 89/48 om indførelse af en generel ordning for gensidig anerkendelse af eksamensbeviser for erhvervskompetencegivende videregående uddannelser af mindst tre års varighed, som ændret ved direktiv 2001/19, såfremt den ikke anerkender eksamensbeviser udstedt af de kompetente myndigheder i en anden medlemsstat efter uddannelser inden for rammerne af en aftale, i henhold til hvilken en uddannelse, der gives af et privat organ i denne medlemsstat, godkendes af nævnte myndigheder. Nævnte direktivs artikel 3, stk. 1, litra a), giver, med forbehold af direktivets artikel 4, enhver ansøger, som er indehaver af et »eksamensbevis« i dette direktivs forstand, der giver vedkommende adgang til at udøve et lovreguleret erhverv i en medlemsstat, ret til at udøve samme erhverv i enhver anden medlemsstat.

Selv om definitionen af begrebet »eksamensbevis« i artikel 1, litra a), i direktiv 89/48 ganske vist indeholder visse forbehold hvad angår dette direktivs anvendelse på kvalifikationer opnået i tredjelande, er der hverken i nævnte direktivs artikel 1, litra a), eller i nogen anden bestemmelse i direktivet fastsat begrænsninger med hensyn til, i hvilken medlemsstat en ansøger skal have opnået sine erhvervsmæssige kvalifikationer. Det fremgår derimod udtrykkeligt af artikel 1, litra a), første afsnit, at det er tilstrækkeligt, at uddannelsen »overvejende har fundet sted i Fællesskabet«. Dette udtryk omfatter såvel den uddannelse, der i sin helhed er blevet gennemført i den medlemsstat, der har udstedt det omhandlede uddannelsesbevis, som den, der helt eller delvist er blevet gennemført i en anden medlemsstat.

Der kan desuden ikke anføres nogen begrundelse for en sådan begrænsning, idet det væsentlige spørgsmål ved en stillingtagen til, om direktiv 89/48 finder anvendelse, er, om ansøgeren har eller ikke har ret til at udøve et lovreguleret erhverv i en medlemsstat. Efter den ordning, som er indført ved dette direktiv, anerkendes et eksamensbevis ikke under hensyn til den iboende værdi af den uddannelse, som det attesterer, at den pågældende har, men fordi det i den medlemsstat, hvor det er blevet udstedt eller anerkendt, giver adgang til et lovreguleret erhverv. Forskelle i varigheden eller indholdet af den uddannelse, som er opnået i en anden medlemsstat, i forhold til den, der udbydes i værtsmedlemsstaten, kan derfor ikke begrunde et afslag på anerkendelse af den pågældende erhvervsmæssige kvalifikation. Disse forskelle kan højst — såfremt de er af væsentlig karakter — begrunde, at værtsmedlemsstaten i medfør af direktivets artikel 4 kræver, at ansøgeren gennemgår en af de udligningsforanstaltninger, der er omhandlet i denne bestemmelse.

Desuden skal uddannelsen, efter selve ordlyden af direktiv 89/48, ikke nødvendigvis være opnået ved et universitet eller en højere læreanstalt. Ifølge direktivets artikel 1, litra a), andet led, er det tilstrækkeligt, at der er tale om »en anden uddannelsesinstitution med tilsvarende uddannelsesniveau«. Følgelig er formålet med betingelsen i denne bestemmelse ikke at sikre, at uddannelsesinstitutionen opfylder formelle betingelser hvad angår institutionens status, men i det væsentlige at henvise til det niveau, som uddannelsen skal gives på. Denne betingelse er tæt knyttet til det udstedte eksamensbevis’ karakteristika. Vurderingen heraf må følgelig henhøre under den kompetente myndighed, som udsteder eksamensbeviset, fordi denne skal sikre sig, at eksamensbeviset kun tildeles personer, som er tilstrækkeligt kvalificerede til at udøve det lovregulerede erhverv, som det giver adgang til.

Den generelle ordning for gensidig anerkendelse af eksamensbeviser for videregående uddannelser, som er fastsat i direktiv 89/48, er således baseret på den gensidige tillid, medlemsstaterne har til de erhvervsmæssige kvalifikationer, de tildeler. Denne ordning etablerer i det væsentlige en formodning for, at kvalifikationerne hos en ansøger, som har ret til at udøve et lovreguleret erhverv i en medlemsstat, er tilstrækkelige til at udøve det samme erhverv i de andre medlemsstater. Det hører med til denne ordning, der på ingen måde foretager en harmonisering af de uddannelser, som giver adgang til lovregulerede erhverv, at det alene tilkommer de kompetente myndigheder, som udsteder eksamensbeviser, der giver en sådan adgang, at kontrollere, i lyset af de regler, som finder anvendelse inden for rammerne af deres erhvervsuddannelsessystem, om betingelserne for, at de kan udstedes, er opfyldt. Artikel 8, stk. 1, i direktiv 89/48 forpligter under alle omstændigheder værtsmedlemsstaten til at acceptere de attester og dokumenter, som de andre medlemsstaters kompetente myndigheder har udstedt, som bevis for, at betingelserne for anerkendelse af et eksamensbevis er opfyldt. Hvis værtsmedlemsstaten ikke anerkender eksamensbeviser udstedt af de kompetente myndigheder i en anden medlemsstat efter uddannelser inden for rammerne af en aftale, i henhold til hvilken en uddannelse, der gives af et privat organ i værtsmedlemsstaten, godkendes af nævnte myndigheder, tilsidesætter den sine forpligtelser i henhold til artikel 1 og 3 i direktiv 89/48.

(jf. præmis 26-31, 34, 35 og 76 samt domskonkl. 1)