I sag 29/74,

RAPHAEL DE DAPPER, oversætter i den nederlandske afdeling af oversættelses-direktoratet ved Europa-Parlamentet, boende 137, rue des Pommiers, Luxembourg, repræsenteret af advokat ved Storhertugdømmets højesteret, V. Biel, og med valgt adresse på dennes kontor, 71, rue des Glacis, Luxembourg, som

sagsøger,

mod

EUROPA-PARLAMENTET, repræsenteret af sin generalsekretær, H. R. Nord, som befuldmægtiget, bistået af advokat Bonn, Luxembourg, med valgt adresse på dennes kontor, 22, Côte d'Eich, Luxembourg, som

sagsøgt,

vedrørende et krav om, at en forfremmelse af tre oversættere i den nederlandske afdeling til revisorer annulleres,

afsiger

DOMSTOLEN (første afdeling)

sammensat af: afdelingsformanden J. Mertens de Wilmars (refererende),

dommerne A. M. Donner og R. Monaco,

generaladvokat: J.-P. Warner

justitssekretær: A. Van Houtte

følgende

DOM

Sagsfremstilling

De faktiske omstændigheder og parternes anbringender under skriftvekslingen kan sammenfattes således:

I — Faktiske omstændigheder og retsforhandlingernes forløb

Den 20. december 1972 erfarede personalet ved Europa-Parlamentet gennem stillingsopslag nr. 707, at tre stillinger som nederlandske sprogrevisorer i stillingsgruppe L/A 5-4 skulle besættes i henhold til vedtægtens artikel 29, stk. 1, litra a), dvs. om muligt ved forfremmelse eller forflyttelse.

Efter at der var indgivet 10 ansøgninger, herunder sagsøgerens, blev disse af generaldirektøren for administration, personale og økonomi oversendt til den kompetente direktør i generaldirektoratet for Parlamentets bureau og almindelige anliggender med bemærking om, at ingen af ansøgerne kunne komme i betragtning gennem forflyttelse.

Den kompetente direktør sendte ansøgningerne tilbage til generaldirektøren for administration, personale og økonomi den 25. januar 1973 og meddelte denne, at »der er foretaget en særdeles grundig bedømmelse af disse ansøgere, hvori ikke blot Roos (direktør i oversættelsesdirektoratet) og Van Mulders (chef for den nederlandske afdeling), men også revisorerne for den nederlandske sektion har medvirket, (og at) resultatet af denne undersøgelse er, at ingen af nævnte ansøgere, alene betragtet ud fra (deres) aktmapper, er så åbenbart kvalificerede, at man uden tøven kan indstille dem til forfremmelse«. Han foreslog endvidere at iværksætte en udvælgelsesprocedure på grundlag af prøver og at »overlade en udvælgelseskomite arbejdet med at vælge mellem ansøeerne«.

Da ansættelsesmyndigheden modsatte sig en sådan procedure, foretog den kompetente direktør en »grundig sammenligning af egnetheden hos de ansøgere, der kunne forfremmes«. Under henvisning til udfaldet af denne sammenligning, hvorom der var enighed mellem chefen for den nederlandske afdeling og de tre ældste revisorer, indstillede man den 9. maj 1973»under hensyn til ancienniteten inden for lønklassen og ancienniteten, i tjenesten, såvel som til udtalelserne … Schilperoort, van Ray og Ras til forfremmelse«.

Ved beslutning af 21. maj 1973 forfremmede ansættelsesmyndigheden disse tre tjenestemænd.

Over denne beslutning har sagsøgeren i medfør af vedtægtens artikel 90, stk. 2 indgivet en klage den 5. november 1973.

Europa-Parlamentets formand har den 14. februar 1974 afvist denne klage med den begrundelse, at det ikke tilkommer sagsøgeren at gøre indvendinger mod »det forhold, at ansættelsesmyndigheden med henblik på at vælge mellem ansøgerne i en periode har overvejet at gå frem efter artikel 29, stk. 1, litra b) i stedet for efter artikel 29, stk. 1 litra a) uden dog at gøre dette«.

Den 8. maj 1974 anlagde sagsøgeren nærværende sag.

Den skriftlige sagsbehandling er forløbet på sædvanlig måde bortset fra, at sagsøgte har givet afkald på at fremlægge duplik.

På grundlag af den refererende dommers rapport og efter at have hørt generaladvokaten har Domstolen (1. afdeling) besluttet at indlede den mundtlige forhandling uden forudgående bevisførelse.

II — Parternes påstande

Sagsøger har nedlagt følgende påstande:

— det statueres, at nærværende søgsmål kan tages under realitetsbehandling i den form, det har, samt at det er rettidigt påbegyndt;

— det erklæres for godtgjort, at søgsmålet har fornødent grundlag;

— de tre »forfremmelser«, som ansættelsesmyndigheden den 21. maj 1973 traf beslutning om i tilslutning til stillingsopslag nr. 707, annulleres følgelig;

— subsidiært, og i aet omtang Europaparlamentet bekræfter, at ansættelsesmyndigheden var i besiddelse af ansøgernes aktmapper, da udvælgelsen skete, lægges det til grund, at sagsøger har tilbudt på en hvilken som helst måde, særligt ved vidneførsel, at godtgøre, at aktmapperne, eller i det mindste hans aktmappe, ikke har været forelagt Parlamentets formand med henblik på en sammenligning;

— i dette tilfælde udsættes spørgsmålet om sagsomkostningerne;

— såfremt Domstolen uden videre kan træffe afgørelse, dømmes sagsøgte til at afholde samtlige sagens omkostninger.

I replikken har sagsøgeren ikke opretholdt ovennævnte tilbud om bevisførelse.

Sagsøgte har nedlagt følgende påstand:

— det lægges til grund, at sagsøgte ikke vil påstå sagen afvist;

— sagsøgers søgsmålsgrunde under realitetsbehandlingen kan ikke anerkendes i retlig eller i faktisk henseende;

— sagsøgers bevistilbud afslås som fra starten uantageligt eller overflødigt;

— der bør følgelig ske frifindelse;

— spørgsmålet om sagsomkostninger afgøres efter gældende ret.

III — Parternes anbringender

a) Vedrørende anbringendet om, at de omstridte udnævnelser ikke er forfremmelser men simple forflyttelser

Sagsøgeren har gjort gældende, at i henhold til vedtægtens artikel 45, skal »forfremmelse .. . medføre, at tjenestemanden udnævnes til den nærmeste højere lønklasse inden for sin kategori eller tjenestegruppe«. I denne sag er tjenestemændene imidlertid forblevet i samme lønklasse og på samme løntrin. De omtvistede udnævnelser kunne og burde altså have fundet sted ved en simpel forflyttelse.

Sagsøgte har svaret, at oversætterfunktionerne efter skemaet over sammenhængen mellem stillingsbetegnelserne og stillingsgrupperingerne henhører under lønklasser L/A 6-5, hvorimod revisorfunktionerne henhører under lønklasserne L/A 5-4. Overgangen fra en oversætterstilling i L/A 5 til en revisorstilling i L/A 5 er i denne sag sket ganske korrekt som en forfremmelse efter vedtægtens artikel 45, selv om denne bestemmelse ikke udtrykkeligt omhandler en sådan forfremmelse. Dette skyldes, at artikel 5 og bilag I blev indføjet i vedtægten i sidste minut, uden at der skete nogen ændring i artikel 45, der på det tidspunkt allerede var affattet. Imidlertid er en oversætters arbejde meget forskelligt fra en revisors, og i øvrigt kan en revisor, der er udnævnt i lønklasse L/A 5, avancere til L/A 4, hvilket ikke er tilfældet for en oversætter i L/A 5.

Sagsøgeren har indvendt, at hverken Rådet eller Kommissionen nogen sinde har været af den opfattelse, at der kunne finde forfremmelse sted inden for sprogtjenesten, uden at der samtidig skete en ændring i lønklassen som udtrykkeligt foreskrevet i artikel 45, stk. 1. Domstolen har måttet tage stilling til det samme problem i sagerne Rittweger mod Kommissionen (Recueil 1971, s. 7) og Ley mod Kommissionen (Recueil 1965, s. 160, 161), hvor det blev præciseret, at forfremmelser inden for sprogtjenesten skulle følge de bindende regler i artikel 45. I øvrigt kan, det ikke med føje hævdes, at en oversætter i L/A 5 ikke kan forfremmes til L/A 4 uden at blive revisor. Endelig er den interesse, som dette spørgsmål har for en tjenestemand, der ikke er blevet forfremmet, og hvis ansøgning ikke er imødekommet, i høj grad et klagepunkt efter artikel 90, stk. 2.

b) Vedrørende anbringendet om, at ansættelsesmyndigheden har tilsidesat vedtægtens artikel 45

Sagsøgeren har gjort gældende, at ansættelsesmyndigheden i henhold til artikel 45 burde have foretaget udvælgelsen på grundlag af aktmapperne ved selv at sammenligne ansøgernes fortjenester og ikke, som det rent faktisk skete, begrænset sig til at tilslutte sig og stadfæste de fremlagte forslag. En blot og bar beregning af ancienniteten i tjenesten og inden for lønklassen kan ikke erstatte en vurdering af fortjenesterne, der nødvendigvis må indeholde sådanne elementer som dygtighed, flid og tjenstlig adfærd … Og de personer, der foretog udvælgelsen havde tre måneder tidligere formelt erklæret, at »ingen af ansøgerne alene på grundlag af deres aktmapper var så åbenbart kvalificerede, at man uden tøven kan indstille dem til forfremmelse«.

Sagsøgte har svaret, at administrationen to gange har foretaget den sammenligning af fortjenesterne, der skal ske efter artikel 45, dels før affattelsen af skrivelsen af 25. januar 1973 fra den kompetente direktør og dels før skrivelsen af 9. maj 1973 fra samme direktør. Ancienniteten var ikke det eneste, der blev taget i betragtning ved indstillingen til forfremmelse, hvilket ganske klart fremgår af, at der var ansøgere, der havde en langt højere anciennitet end de tjenestemænd, der blev forfremmet.

Selv om den kompetente direktør i øvrigt havde returneret ansøgningspapirerne til administrationens generaldirektør sammen med sin skrivelse af 25. januar 1973, ville dette ikke have betydet, at administrationen ikke havde bedømt aktmapperne under hensyn til den kommende sammenligning som led i udvælgelsesproceduren.

Sagsøgeren har svaret, at de to »sammenligninger«, som den samme »udvælgelseskomité« foretog, ikke kunne have fået forskelligt udfald, medmindre der i mellemtiden var fremkommet nye faktiske omstændigheder eller en ny udtalelse, hvilket ikke har været tilfældet.

Det er ikke administrationen men ansættelsesmyndigheden, dvs. Parlamentets formand selv, der skal have aktmapperne fra ansøgere til kategorierne A eller LA til disposition.

c) Vedrørende anbringendet om, at den sidste udtalelse ikke var vedlagt aktmapperne med henblik på sammenligningen af ansøgernes fortjenester

Sagsøgeren har anført, at sammenligningen af fortjenesterne ikke er sket korrekt, idet den seneste årlige udtalelse, der længe skulle være indgået i aktmappen, ikke forelå.

Sagsøgte har svaret, at udtalelserne for perioden 1971-1972 ganske rigtigt ikke forelå, men at dette skyldtes, at året 1973 var karakteriseret ved en voldsom tilgang til afdelingerne af tjenestemænd fra de nye medlemsstater, og at administrationen teknisk ikke havde været i stand til at udfærdige udtalelser inden for de frister, man tidligere havde kunnet overholde; alle ansøgere var imidlertid blevet behandlet ens. Under alle omstændigheder findes der ikke i artikel 45 noget krav om, at udtalelserne skal vedrøre en bestemt periode.

Sagsøgeren har svaret, at Fællesskabets udvidelse ikke kan undskylde, at den sidste udtalelse har manglet i ansøgernes aktmapper. Selve formålet med denne udtalelse er jo at følge tjenestemændenes udvikling, hvorfor det i artikel 43 bestemmes, at der »regelmæssigt og mindst hvert andet år [udfærdiges] en udtalelse«.

d) Vedrørende anbringendet om, at der foreligger magtfordrejning eller en anden tilblivelsesmangel

Sagsøgeren har gjort gældende, at ansættelsesmyndigheden har lagt pres på en til lejligheden nedsat udvælgelseskomité og idet den har afvist en udvælgelsesprøve og pålagt nævnte udvælgelseskomité at finde frem til ansøgere, der kunne forfremmes, derved har gjort sig skyldig i magtmisbrug eller magtfordrejning eller bevirket en anden tilblivelsesmangel.

Sagsøgte svarede, at det, selv om administrationen på et givet tidspunkt er af den opfattelse, at der ikke kan finde forfremmelser eller forflyttelser sted, og overvejer en intern udvælgelsesprøve, tilkommer ansættelsesmyndigheden at træffe denne afgørelse og bestemme, hvorvidt forfremmelse kan finde sted. Under ansættelsesproceduren er ansættelsesmyndigheden klart forpligtiget til først at undersøge mulighederne efter vedtægtens artikel 29, stk. 1, litra a, før den beslutter sig for de følgende muligheder, men der kan ikke rejses nogen indvending imod, at ansættelsesmyndigheden under en senere fase af udvælgelsesproceduren på et eller andet tidspunkt beslutter sig til alligevel at gøre brug af den første mulighed.

Selv om dette anbringende skulle have nogen berettigelse, ville det dog være et problem, om det i denne forbindelse kunne tages i betragtning til fordel for sagsøgeren, eftersom denne kunne forfremmes og havde interesse i, at mulighederne for forfremmelse var udtømt, før en udvælgelsesprøve blev iværksat. Sagsøgeren har derfor ingen interesse i at fremsætte dette anbringende, der kun kan skade ham selv.

Sagsøgeren har svaret, at den omstændighed, at ansættelsesmyndigheden har et frit skøn med hensyn til den måde, en ledig stilling skal besættes på, ikke er ensbetydende med, at den kan pålægge de underordnede at indstille ansøgere til forfremmelse, når disse underordnede nylig har givet til kende, at det ikke er muligt at finde nogen uden en udvælgelsesprøve.

Bemærkningen om, at sagsøgeren ikke har interesse i at fremsætte et anbringende, der kun kan skade ham selv, viser blot, at institutionen var besluttet på ikke at give ham nogen chance, uanset hvilket resultat han i øvrigt ville have kunnet opnå ved den interne udvælgelsesprøve, der oprindeligt var foreslået.

Generaladvokaten har fremsat forslag til afgørelse i retsmødet den 10. december 1974.

Præmisser

1 I klagen, der er indleveret til Domstolens justitskontor den 8. maj 1974, fremsættes der krav om annullation af Europa-Parlamentets beslutning af 21. maj 1973 om forfremmelse af tre oversættere fra den nederlandske afdeling til de revisorstillinger, der havde været opslået i stillingsopslag nr. 707.

2 Sagsøgeren har anført, at der ved den anfægtede beslutning er sket en tilsidesættelse af tjenestemandsvedtægtens artikel 45, stk. 1, hvori det bestemmes, at forfremmelsen »medfører, at tjenestemanden udnævnes til den nærmeste højere lønklasse inden for sin kategori eller tjenestegruppe«, eftersom de forfremmede tjenestemænd fortsat er indplaceret i lønklasse L/A 5 i stillingsgruppe L/A 5-4, mens de tidligere var indplaceret i den samme lønklasse i gruppe L/A 6-5;

3 videre har sagsøgeren anført, at de anfægtede udnævnelser burde være sket ved forflyttelse.

4 Et sådant anbringende kan, såfremt det er godtgjort, at der foreligger en retsstridig beslutning, kun gøres gældende af dem, der ville lide skade herved, i dette tilfælde de forfremmede tjenestemænd;

5 dette anbringende kan derfor ikke tages til følge.

6 Sagsøgeren har gjort gældende, at sagsøgte desuden har overtrådt vedtægtens artikel 45 ved ikke at sammenligne ansøgernes fortjenester »på et lige grundlag og ud fra sammenlignelige informationskilder og oplysninger« men ved alene at tage ancienniteten inden for lønklassen og tjenesten i betragtning.

7 Det fremgår af skrivelsen af 9. maj 1973 fra den kompetente direktør til generaldirektøren for administration, personale og økonomi, at der var foretaget en sammenligning af de forskellige ansøgeres fortjenester, og at man indstillede de tre ansøgere, der senere blev forfremmet, »også« under hensyn til ancienniteten i lønklassen og tjenesten;

8 nævnte anbringende har ikke støtte i de faktiske forhold og kan ikke lægges til grund.

9 Sagsøgeren har endelig gjort gældende, at aktmappen, der skulle danne grundlag for sammenligningen af ansøgernes fortjenester, ikke indeholdt en udtalelse om ham for årene 1971 og 1972;

10 dette er ikke bestridt af sagsøgte, der har anført, at forholdet, for så vidt angår den første sammenligning, der skete i januar 1973, skyldtes vanskelighederne i forbindelse med ansættelsen af mere personale som følge af de nye medlemsstaters tiltrædelse;

11 sagsøgte har videre anført, at de øvrige ansøgeres udtalelser var tilsvarende forsinket, således at ingen ansøger var blevet tilsidesat i forhold til de øvrige;

12 imidlertid har sagsøgte understreget, at da den endelige sammenligning fandt sted i april og maj måned 1973, »var samtlige udtalelser enten fremsendt eller udfærdiget, således at ansættelsesmyndigheden kunne medtage dem i sin sammenligning«;

13 imidlertid er det en kendsgerning, at sagsøgerens udtalelse først blev udfærdiget den 21. december 1973, hvorfor den pågældende myndighed ikke har kunnet kende den;

14 selv om den på dette tidspunkt havde foreligget i udkast, kunne den under ingen omstændigheder have været lagt til grund, uden at den først i henhold til vedtægtens artikel 43 var meddelt den pågældende, således at denne kunne tilføje enhver bemærkning, han fandt nødvendig;

15 de krav, der må stilles til en sammenligning efter artikel 45, er ikke opfyldt, når nogle ansøgeres fortjenester vurderes på grundlag af en i henhold til artikel 43 udfærdiget udtalelse og andres ikke;

16 den anfægtede beslutning strider således mod artikel 45 og bør annuleres.

Vedrørende sagsomkostningerne

17 I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2 skal den part, der taber sagen, dømmes til at afholde sagsomkostningerne;

18 sagsøgte har ikke fået medhold i sine anbringender og dømmes derfor til at bære sagens omkostninger.

På grundlag af disse præmisser udtaler og bestemmer DOMSTOLEN (1. afdeling)

1. Europa-Parlamentet beslutning af 21. maj 1973 om udnævnelse af tre oversættere i den nederlandske afdeling til revisorer annulleres.

2. Europa-Parlamentet bærer sagens omkostninger.