ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
23.

Det forekommer mig endvidere, at sondringen mellem fælles interesse og individuel interesse ikke er af nogen større relevans som et selvstændigt kriterium. Medmindre medlemmerne er forpligtet til at modtage hver eneste tjenesteydelse, som gruppen tilbyder, vil de vælge at drage fordel af de tjenesteydelser, der er i deres individuelle interesse. Den omstændighed, at sådanne tjenesteydelser står til rådighed for alle medlemmerne, vil også nødvendigvis være i deres fælles interesse — forudsat som altid, at tjenesteydelserne er »præsteret af selvstændige grupper af personer, der udøver en virksomhed, som er fritaget for afgift, eller for hvilken de ikke er afgiftspligtige, med henblik på at yde deres medlemmer de for udøvelsen af denne virksomhed direkte nødvendige tjenester«.
Konklusionen i den anfægtede beslutning er affattet således:

»Artikel 1

Den statsstøtte i form af en favørpris for en grund og en favørsats for vandafledningsafgift, som Frankrig har iværksat til fordel for Scott, til et beløb af 39,58 mio. FRF (6,03 mio. EUR) eller i nutidsværdi 80,77 mio. FRF (12,3 mio. EUR) for så vidt angår favørprisen for grunden […], er uforenelig med fællesmarkedet.

Artikel 2

1. Frankrig træffer alle nødvendige foranstaltninger for hos støttemodtageren at tilbagesøge den i artikel 1 omhandlede støtte, som allerede ulovligt er udbetalt til denne.

2. Tilbagesøgningen finder sted omgående og i overensstemmelse med fransk lovgivning, såfremt denne giver mulighed for øjeblikkelig og effektiv iværksættelse af denne beslutning. Den støtte, der skal tilbagebetales, pålægges renter fra det tidspunkt, den blev udbetalt til modtageren, og indtil den er tilbagebetalt. Renterne beregnes på grundlag af den referencesats, der anvendes til at beregne subventionsækvivalenten for regionalstøtte.

[…]«
41.

Den tyske regering har endelig argumenteret for, at UmwStG’s § 20, stk. 4, og § 23, stk. 4, tilsigter at ramme en bestemt form for misbrug. Kommissionen er fremkommet med følgende eksempel for at illustrere denne bekymring. Det antages, at selskab X ombytter sin andel af et datterselskab med aktier i et erhvervende selskab. Dette er en neutral transaktion hvad skatten angår (i overensstemmelse med direktivets artikel 8, stk. 1 og 2). Det antages, at det erhvervende selskab værdiansætter de aktier, det har erhvervet, til markedsværdien og sælger dem omgående (pr. definition uden at realisere nogen kapitalvinding). Hvis provenuet fra salget kan betales tilbage til selskab X skattefrit, er virkningen, at selskab X får mulighed for at realisere skjulte reserver uden at betale skat heraf.
62.

Det følger af selve karakteren af et direktiv, at datoen for dets ikrafttræden normalt ikke vil være den samme som den dato, hvorpå det skal være gennemført. Et direktiv er med hensyn til det tilsigtede mål bindende for enhver medlemsstat, som det rettes til, men overlader det til de nationale myndigheder at bestemme form og midler for gennemførelsen. I det helt overvejende antal tilfælde, og det gælder også for sjette direktiv, indebærer dette, at medlemsstaterne skal gennemgå og tilpasse deres lovgivning og administrative praksis ( 27 ). Da dette er en tidskrævende proces, må der heri nødvendigvis indgå en periode, hvorunder medlemsstaten er forpligtet til at arbejde i retning af det pågældende mål, men endnu ikke er undergivet et krav om at have nået det. Det kan ikke pålægges medlemsstaterne at træffe foranstaltninger for at nå målet — og ikke bevæge sig væk fra det ( 28 ) — før direktivet er begyndt at finde anvendelse i medfør af en begyndelsesdato (hvad enten der refereres til denne som at få virkning eller træde i kraft). Ydermere er det først, når fristen for gennemførelse er overskredet, at medlemsstaten kan kritiseres for ikke at have opfyldt en forpligtelse til at have nået målet ( 29 ).
»1)

I det omfang den skattefordel, som følger af ordningen for »skattemæssig integration«, har betydning for beskatningen af moderselskabet i koncernen, som kan modregne fortjeneste og tab, som er realiseret af samtlige selskaber i den integrerede koncern, og således benytte sig af, at interne transaktioner i koncernen skattemæssigt neutraliseres, indebærer den omstændighed, at det i henhold til ordningen i artikel 223 A ff. i den franske skattelov ikke er muligt at inkludere et datter-datterselskab af moderselskabet i en koncern, som skattemæssigt er integreret, når dette datter-datterselskab ejes via et datterselskab, som er etableret i en anden medlemsstat i Fællesskabet, og ikke udøver nogen virksomhed i Frankrig, og derfor ikke er pålagt fransk selskabsskat og således ikke selv kan være en del af koncernen, da, at der foreligger en restriktion for den frie etableringsret som følge af de skattemæssige konsekvenser, som er forbundet med det af moderselskabet trufne valg om at eje et datter-datterselskab via et fransk datterselskab eller snarere via et datterselskab etableret i en anden medlemsstat?
80.

Denne definition gælder ganske vist ikke udtrykkeligt for affaldsforbrændingsdirektivet, men det er alligevel logisk at inddrage den i overvejelserne for at sikre en sammenhængende retstilstand for så vidt angår anlægstilladelser. Affaldsforbrændingsdirektivet indeholder på nuværende tidspunkt ingen holdepunkter for at antage, at dets anlægsbegreb skal forstås på anden måde end anlægsbegrebet i direktiv 96/61. Begge direktiver er snarere begge en del af en sammenhængende ordning. Navnlig betragtning 12, 13 og 26 til affaldsforbrændingsdirektivet samt artikel 4, stk. 2, 4, 7 og 8, artikel 12, stk. 1 og 2, artikel 14 og 15 i samme direktiv henviser til direktiv 96/61. Det må antages, at direktiverne derved principielt tager udgangspunkt i et ensartet anlægsbegreb.
På baggrund af ovenstående betragtninger foreslår jeg Domstolen at besvare de af Landgericht Mannheim stillede spørgsmål således:

»Artikel 7, stk. 5, i Rådets direktiv 91/439/EØF af 29. juli 1991 om kørekort, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1882/2003 af29. september 2003, skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for, at en person kan være indehaver af to kørekort, dels når det første kørekort, der stammer fra et tredjeland, er blevet udstedt, inden Rådets direktiv 80/1263/EØF af 4. december 1980 om indførelse af et EF-kørekort trådte i kraft, dels når denne person, som allerede var indehaver af et kørekort, der er anerkendt på Fællesskabets område, inden direktiv 91/439 trådte i kraft, er underlagt kontrol af de færdigheder, der kræves for udstedelse af et kørekort.

I øvrigt skal artikel 8, stk. 2 og 4, i direktiv 91/439, som ændret ved forordning nr. 1882/2003, fortolkes således, at den under omstændighederne i hovedsagen ikke er til hinder for, at en medlemsstat nægter at anerkende gyldigheden af et kørekort, der tidligere er blevet udstedt af en anden medlemsstat.«
31.

Den belgiske regering henviser dernæst til Rådets direktiv 90/434/EØF om en fælles beskatningsordning ved fusion, spaltning, tilførsel af aktiver og ombytning af aktier vedrørende selskaber i forskellige medlemsstater ( 16 ), der hovedsageligt kræver, at medlemsstaterne sikrer, at sådanne operationer ikke resulterer i beskatning af kapitalvinding og fritagne reserver. Hvad angår tab, der skyldes operationer på tværs af grænserne, bemærker den belgiske regering imidlertid, at det pågældende direktiv blot kræver, at medlemsstaterne behandler sådanne tab på samme måde som tab, der skyldes operationer inden for en enkelt medlemsstat ( 17 ). Den belgiske regering synes at gøre gældende, at artikel 4, stk. 1, i moder-datterselskabsdirektivet analogt giver medlemsstaterne ret til at anvende en ordning som DBI-fradragsordningen på det udbytte, som moderselskabet modtager fra et datterselskab i en anden medlemsstat, forudsat at det anvender samme bestemmelser i forbindelse med udbytte fra et datterselskab i samme stat. Det svarer imidlertid ikke til ordlyden i artikel 4, stk. 1, og jeg kan ikke se, hvorledes en bestemmelse i en helt anden retsakt kan være af relevans.
49.

I den sag, der gav anledning til Mayeur-dommen ( 47 ), havde Den Franske Republik fremført et tilsvarende argument. I et forsøg på i den pågældende sag at udelukke, at der forelå en overførsel som omhandlet i direktiv 77/187, anførte den franske regering bl.a., at der efter fransk ret består en forpligtelse for offentlige organer til at ophæve privatretlige arbejdskontrakter, når de overtager private virksomheder. Domstolen fandt, at den omstændighed, at det var umuligt at videreføre arbejdskontrakterne med erhververen, ikke havde nogen betydning for afgørelsen af spørgsmålet, om der forelå en overførsel. Domstolen fastslog, at forpligtelsen til at ophæve arbejdskontrakterne i henhold til direktivets artikel 4, stk. 2, udgør en væsentlig ændring af arbejdsvilkårene til skade for arbejdstageren, der er en umiddelbar følge af overførslen, således at arbejdsgiveren må anses for at være ansvarlig for ophævelsen af sådanne arbejdskontrakter ( 48 ).
47.

For det fjerde kan den omstændighed, at Fællesskabet ikke er medlem af IMO, efter min opfattelse ikke berettige medlemsstaterne til at forelægge den pågældende internationale organisation nationale forslag på et område, der henhører under Fællesskabets eksterne eksklusive kompetence. I denne henseende er jeg enig med Kommissionen i, at hvis en international organisation ikke tillader den at handle som Fællesskabets retsmæssige repræsentant inden for et område, der er omfattet af eksklusiv fællesskabskompetence, kan en sådan kompetence udøves gennem medlemsstaterne, der handler solidarisk i Fællesskabets interesse og med sidstnævntes bemyndigelse ( 19 ). En fællesskabsholdning som den, der er nævnt ovenfor, kan således fremsættes for en international organisation, som Fællesskabet ikke er medlem af. Fællesskabslovgiver har i øvrigt erindret om nødvendigheden af en sådan holdning i artikel 10, stk. 4, i forordning nr. 725/2004, hvoraf fremgår, at »inden for rammerne af denne forordning og med henblik på at begrænse risiciene for konflikt mellem Fællesskabets søfartslovgivning og internationale instrumenter samarbejder medlemsstaterne og Kommissionen gennem samordningsmøder og/eller på andre passende måder med henblik på i givet fald at fastlægge en fælles holdning eller strategi i de kompetente internationale fora«.
Artikel 2 i direktiv 77/799 har følgende ordlyd:

»1. En medlemsstats kompetente myndighed kan anmode en anden medlemsstats kompetente myndighed om at meddele de i artikel 1, stk. 1, omhandlede oplysninger vedrørende enkeltsager. Den kompetente myndighed i den stat, til hvilken anmodningen er rettet, er ikke forpligtet til at efterkomme denne anmodning, hvis det viser sig, at den kompetente myndighed i den stat, der har fremsat anmodningen, ikke har udtømt sine egne sædvanlige oplysningsmuligheder, som den efter omstændighederne kunne have udnyttet for at fremskaffe de ønskede oplysninger uden risiko for ikke at opnå det tilstræbte resultat.

2. Med henblik på meddelelse af de i stk. 1 omhandlede oplysninger lader den kompetente myndighed i den stat, der er anmodet om oplysningerne, foretage de nødvendige undersøgelser for at tilvejebringe disse oplysninger, for så vidt det skønnes påkrævet.«
Samme direktivs artikel 9, med overskriften »[v]ilkår i godkendelsen«, bestemmer:

»1. Medlemsstaterne sørger for, at godkendelsen omfatter alle de foranstaltninger, der er nødvendige for at opfylde de i artikel 3 og 10 omhandlede vilkår, for udstedelse af en godkendelse for at sikre beskyttelse af luft, vand og jord og således opnå et højt beskyttelsesniveau for miljøet som helhed.

[…]

3. Godkendelsen skal omfatte emissionsgrænseværdier for forurenende stoffer, navnlig de på listen i bilag III opførte, som under hensyn til deres art og deres potentielle evne til at overføre forurening fra et miljø til et andet (vand, luft og jord) vil kunne udledes fra det pågældende anlæg i betydelige mængder […] Grænseværdierne kan eventuelt suppleres eller erstattes med tilsvarende parametre eller tekniske foranstaltninger.

For de i punkt 6.6 i bilag I nævnte anlæg skal der for de emissionsgrænseværdier, der er fastlagt i henhold til dette stykke, tages hensyn til de praktiske forhold, der gælder for disse grupper af anlæg.

4. Uden at artikel 10 berøres heraf, fastsættes emissionsgrænseværdierne, de tilsvarende parametre og tekniske foranstaltninger (jf. stk. 3) på grundlag af den bedste tilgængelige teknik, uden at der foreskrives anvendelse af en bestemt teknik eller teknologi, og under hensyn til det pågældende anlægs tekniske karakteristika, geografiske beliggenhed og de lokale miljøforhold. Godkendelsesvilkårene skal i alle tilfælde indeholde krav om størst mulig begrænsning af forurening over store afstande eller grænseoverskridende forurening og sikre et højt beskyttelsesniveau for miljøet som helhed […]«
45.

Ottende betragtning til direktiv 89/104 viser — idet den begrunder kravet om at bevise reel brug af varemærker med formålet om at begrænse det samlede antal registreringer i Fællesskabet og dermed eventuelle konflikter — tilknytningen mellem dette krav og den frie konkurrence på markedet for varer og tjenesteydelser. Det er åbenbart, at direktivet ligeledes tilsigter at lette procedurerne og at aflaste varemærkemyndighederne, således at de ikke bliver kirkegårde for disse tegn ( 20 ), men det afspejler reelt virkeligheden på markedet ved at give konkurrenterne mulighed for at få adgang til registret med henblik på at opnå sikkerhed for, at tegnet kan registreres, hvilken handling ikke kan anfægtes ved at påberåbe sig et varemærke, som er et lig, dvs. et identisk eller meget lignende tegn, som ikke har noget liv på markedet.
59.

Med dette formål for øje har Belgien og Luxembourg indgået DBO, som i det mindste reducerer dobbeltbeskatningen noget. Her kan man ikke bebrejde de kontraherende stater, at de er blevet stående på halvvejen og ikke har afskaffet dobbeltbeskatningen fuldstændigt i et tilfælde som det foreliggende. Da Domstolen af mangel på fællesskabsretlige bestemmelser om opdeling af beskatningsbeføjelserne endda synes at ende med at acceptere to staters ubegrænsede adgang til det samme skattegrundlag, kan man da slet ikke anfægte en kun delvis ophævelse af dobbeltbeskatningen. Fremtidige tilfælde af denne art får dog hjælp af direktiv 2003/49.
85.

Selv om det ganske givet er korrekt, at den forelæggende ret hverken har anført, om der ved de nationale domstole er anlagt sag med påstand om annullation af Ali Altuns opholdstilladelse, eller om sagens genstand i hovedsagen faktisk vedrører spørgsmålet om annullation af Ali Altuns søns opholdstilladelse, forholder det sig efter min opfattelse ikke desto mindre således, at Ibrahim Altuns situation er nært forbundet med hans fars situation. I henhold til afgørelse nr. 1/80 er det nemlig først og fremmest den tyrkiske arbejdstagers situation, der gør det muligt for et medlem af arbejdstagerens familie at opnå rettigheder. Heraf følger, at en omstændighed, som ændrer den tyrkiske arbejdstagers situation, også kan have konsekvenser for familiemedlemmets situation. Jeg mener derfor, at disse præjudicielle spørgsmål skal besvares.
26.

Forelæggelsesafgørelsen tager stilling ved at bedømme INPS’ udtalelse om, at sæsonarbejdstagerne ikke var medregnet, som ukorrekt, og kritisere, at den af INPS anvendte metode er diskriminerende for virksomheder med sæsonarbejdstagere. Det tilføjes, at »sammenligningen mellem ÅAE for året forud for nyansættelsen og året efter synes mere i overensstemmelse med støttens ånd, idet støtten har til formål at skabe nye arbejdspladser i et bestemt tidsrum«. Forelæggelsesafgørelsen understreger imidlertid en eventuel tvivl om den nøjagtige fortolkning af de gældende fællesskabsbestemmelser og forelægger Domstolen følgende spørgsmål: Skal de fællesskabsretlige bestemmelser, der fremgår af retningslinjerne for beskæftigelsesstøtte, retningslinjerne for statsstøtte med regionalt sigte og Kommissionens forordning (EF) nr. 2204/2002 af 12. december 2002 om anvendelse af EF-traktatens artikel 87 og 88 på statsstøtte til beskæftigelsen, fortolkes således, at man for at efterprøve, om antallet af stillinger er forøget, skal sammenligne den gennemsnitlige ÅAE for året forud for ansættelsen med den gennemsnitlige ÅAE for året efter ansættelsen, eller skal bestemmelserne derimod fortolkes således, at man bør — og udelukkende må — sammenligne den gennemsnitlige ÅAE for året forud for ansættelsen med de præcise oplysninger om arbejdsstyrken i virksomheden på selve dagen for ansættelsen?
86.

I denne forbindelse, og uden at det skal misbruges, indebærer bevarelsen af en tilstrækkelig post værdipapirer til at afværge ethvert forsøg på at gennemføre beslutninger i selskaber, der leverer offentlige serviceydelser, af en rækkevidde som de omtvistede, den ubetvivlelige fordel, at de generelle interesser, som de hertil svarende forvaltningsregler søger at fremme i national selskabsret, tilpasses, uden at fællesskabsretten tilsidesættes. I praktisk taget samtlige tilfælde vil en sådan løsning endvidere ikke betyde forøgede omkostninger for staten, idet der ikke er tale om at erhverve nogen bestemt kapitalandel, men — på grund af de særlige forhold i sådanne selskaber, som indtil for ganske nylig har været under regeringens fuldstændige kontrol — kun om at have den nødvendige aktiebesiddelse til fortsat at kunne kontrollere disse virksomheders skæbne.
36.

På den anden side skal medlemsstaterne tage hensyn »til samtlige omstændigheder« ved deres bedømmelse af rimeligheden af den godtgørelse, der skal tilkendes. Imidlertid kan »omstændigheder« i dette tilfælde ikke udgøre en henvisning til alle tænkelige faktiske omstændigheder, men må være begrænset til de forhold, der har betydning for kontraktforholdet mellem agenten og agenturgiveren. I hvilken grad en agent for et datterselskab af et moderselskab kan antages at have et forhold til sådan et moderselskab i kraft af hans eller hendes kontrakt med agenturgiveren, er et spørgsmål, der skal afgøres i henhold til national ret, og idet der i hvert enkelt tilfælde tages hensyn til de særlige kontraktlige forhold mellem agenten og agenturgiveren og de mulige forbindelser til moderselskabet. Hvis der i henhold til national ret ikke foreligger en sådan forbindelse mellem agenten og hans eller hendes agenturgivers moderselskab, kan dette moderselskabs fortjeneste ikke anses for at være en omstændighed for så vidt angår artikel 17, stk. 2, litra a).
Det hedder i TIR-konventionens artikel 11:

»1. I tilfælde, hvor et carnet ikke er afviklet eller er afviklet med forbehold, skal vedkommende kompetente myndigheder ikke være berettiget til at afkræve den garanterende organisation de i artikel 8, stk. 1 og 2, nævnte beløb, medmindre de inden for et år regnet fra den dag, da TIR-carnetet blev afgivet, skriftligt har meddelt organisationen, at carnetet ikke er afviklet eller er afviklet med forbehold. Samme bestemmelse skal gælde i tilfælde, hvor afviklingen er opnået på utilbørlig vis eller svigagtig måde, men perioden skal i så fald være på to år.

2. Krav på betaling af de beløb, som omhandles i artikel 8, stk. 1 og 2, skal fremsættes over for den garanterende organisation tidligst tre måneder og senest to år regnet fra den dag, da organisationen modtog meddelelse om, at carnetet ikke var afviklet eller var afviklet med forbehold, eller at afviklingen var opnået på utilbørlig vis eller svigagtig måde. [Imidlertid skal der i de tilfælde, hvor der inden for ovennævnte frist på to år bliver anlagt en retssag, fremsættes krav på betaling inden 1 år regnet fra den dag retsafgørelsen får retskraft. (O.a.: Domstolens oversættelse)].

3. Den garanterende organisation skal have tilstået en frist på tre måneder regnet fra det tidspunkt, da kravet om betaling blev fremsat, til betaling af det afkrævede beløb. Betalte beløb skal refunderes organisationen, såfremt det inden for et tidsrum af to år regnet fra den dag, da kravet om betaling blev fremsat, på tilfredsstillende måde er godtgjort over for toldmyndighederne, at der ingen uregelmæssigheder havde fundet sted med hensyn til den pågældende transport.«
13.

Gennemførelsesforordningens artikel 145, stk. 2 og 3, angiver de materielle betingelser for at anvende denne mulighed. For det første skal varerne være defekte på tidspunktet for toldmyndighedernes antagelse af angivelsen. For det andet skal sælgeren have foretaget ændringen i overensstemmelse med en kontraktlig forpligtelse til at yde garanti i henhold til den købsaftale, der er indgået før varernes overgang til fri omsætning. For det tredje må der ikke allerede være taget hensyn til varernes defekte karakter i den pågældende købsaftale. For det fjerde kan prisændringen kun lægges til grund, hvis den er foretaget inden for en tolvmåneders periode efter datoen for antagelsen af angivelsen om varernes overgang til fri omsætning.
På grundlag af det anførte foreslår jeg, at Domstolen besvarer Verwaltungsgerichtshofs spørgsmål således:

»Artikel 43 EF og 48 EF skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en medlemsstats lovgivning, hvorefter der kræves en forudgående administrativ tilladelse, som er baseret på en vurdering af befolkningens sundhedsmæssige behov, for at kunne oprette og drive en behandlingsinstitution i form af et selvstændigt ambulatorium for tandpleje.

I forbindelse med en lovgivning som den i hovedsagerne omhandlede tilkommer det den nationale ret at afgøre, om denne lovgivning er egnet til at opfylde de formål, den forfølger, for så vidt som det er tilladt at oprette en fælles tandlægepraksis i Republikken Østrig, uden at det er nødvendigt at foretage en vurdering af befolkningens sundhedsmæssige behov.«
7.

Artikel 6 fastslår følgende om berettigelse af ulige behandling på grund af alder: »1. Uanset artikel 2, stk. 2, kan medlemsstaterne bestemme, at ulige behandling på grund af alder ikke udgør forskelsbehandling, hvis den er objektivt og rimeligt begrundet i et legitimt formål inden for rammerne af den nationale ret, bl.a. legitime beskæftigelses-, arbejdsmarkeds- og erhvervsuddannelsespolitiske mål, og hvis midlerne til at opfylde det pågældende formål er hensigtsmæssige og nødvendige. Der kan bl.a. være tale om følgende former for ulige behandling: a) tilvejebringelse af særlige vilkår for adgang til beskæftigelse og erhvervsuddannelse, beskæftigelse og erhverv, herunder betingelser vedrørende afskedigelse og aflønning, for unge, ældre arbejdstagere og personer med forsørgerpligt med henblik på at fremme deres erhvervsmæssige integration eller at beskytte dem b) fastsættelse af minimumsbetingelser vedrørende alder, erhvervserfaring eller anciennitet for adgang til beskæftigelse eller til visse fordele i forbindelse med beskæftigelse c) fastsættelse af en maksimal aldersgrænse for ansættelse, som er baseret på uddannelsesmæssige krav til den pågældende stilling eller nødvendigheden af at have tilbagelagt en rimelig periode i beskæftigelse før pensionering. 2. Uanset artikel 2, stk. 2, kan medlemsstaterne bestemme, at fastsættelse af aldersgrænser for adgang til erhvervstilknyttede sociale sikringsordninger, herunder fastsættelse af forskellige aldersgrænser for ansatte eller grupper eller kategorier af ansatte, og anvendelse af alderskriteriet til aktuarberegninger inden for rammerne af disse ordninger ikke udgør forskelsbehandling på grund af alder, for så vidt dette ikke medfører forskelsbehandling på grund af køn.«