Forslag til afgørelse fra generaladvokat Mancini fremsat den 19. januar 1988. - M. MOD RAADET FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER. - TJENESTEMAEND - DISCIPLINAER FORANSTALTNING. - FORENEDE SAGER 175/86 OG 209/86.



Samling af Afgørelser 1988 side 01891



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hoeje Domstol .

1 . Dette forslag til afgoerelse vedroerer to sager, der er anlagt af tidligere tjenestemand i Raadet for De Europaeiske Faellesskaber, M ., til proevelse af denne institutions generalsekretaers afgoerelse om som disciplinaersanktion at fjerne sagsoegeren fra tjenesten . Sagsoegeren har nedlagt foelgende paastande : a ) principalt annullation af naevnte afgoerelse samt afslutning af disciplinaersagen; b ) subsidiaert udsaettelse af denne afgoerelse, indtil sagsoegeren har foert de for hans indsigelser noedvendige beviser; c ) mere subsidiaert aendring af sanktionen i overensstemmelse med disciplinaerraadets udtalelse .

De faktiske omstaendigheder . M . blev ansat i Raadet den 1 . juli 1982 som jurist-lingvist i loenklasse LA 7 . Ved tiltraedelsen udfyldte han forskellige formularer og fremlagde en raekke dokumenter, af hvilke det fremgik, a ) at han var gift med O ., b ) at han havde forsoergerpligt over for to boern, c ) at hans aegtefaelle ikke fra sin arbejdsgiver oppebar familietillaeg . De oplysningserklaeringer M . udfyldte for aarene 1983 og 1984 indeholder de samme oplysninger . Paa grundlag heraf fastsatte og udbetalte administrationen til sagsoegeren de forskellige ydelser, der ifoelge vedtaegten tilkommer gifte tjenestemaend, der har boern, over for hvilke der bestaar forsoergerpligt .

I juni og i juli 1985 blev Raadet imidlertid bekendt med a ) en af retten i Haarlem den 14 . november 1981 afsagt skilsmissedom for aegtefaellerne M . og O ., der var indfoert i kommunen Haarlemmermeers civilstandsregister den 28 . april 1982; b ) samme rets dom af 8 . juli 1982, ved hvilken foraeldremyndigheden over boernene blev tillagt moderen; c ) udbetaling fra Raad van Arbeid de Haarlem til O . af familietillaeg for de to boern, som hun indtil den 1 . oktober 1982 havde forsoergerpligt for, samt fra den 1 . juli 1984 for den mindreaarige datter; d ) forskellige oekonomiske krav paa M ., i henhold til aftaler, han havde indgaaet i Belgien og i Nederlandene, og som han ikke havde opfyldt . I forbindelse med dette sidste forhold havde

1 ) hans direkte overordnede ved notat af 27 . september 1983 tilstillet ham en skriftlig advarsel, og

2 ) der var blevet afsagt flere udblivelsesdomme over M ., og endelig

3 ) havde hans kreditorer henvendt sig til Raadet med krav om fuldbyrdelse i den M . tilkommende loen for et beloeb paa over 1 350 000 BFR .

Paa baggrund heraf tilstillede Raadets generalsekretaer som ansaettelsesmyndighed M . et notat af 28 . oktober 1985, hvori han udtrykte sin beklagelse af disse forhold og meddelte, at han oenskede at hoere ham herom den 10 . januar 1986 . Denne hoering blev efter anmodning fra M . udsat til den 16 . januar, idet M . oenskede hoeringen udsat for at kunne blive bistaaet af en advokat . M . moedte imidlertid alligevel alene op til hoeringen og afviste at goere rede for de forhold, han blev kritiseret for . Han beklagede sig endvidere over, at hans ret til at forsvare sig var blevet tilsidesat ved anvendelsen i notatet af 28 . oktober af forskellige udtryk blandt andet indledningsordene : "Det er blevet meddelt mig, at De efter Deres tiltraeden groft og forsaetligt har tilsidesat de forpligtelser, der paahviler Dem i henhold til vedtaegten", hvilket efter M .' s opfattelse foregriber afgoerelsen af disciplinaersagen .

Paa dette tidspunkt, dvs . den 4 . marts 1986, forelagde ansaettelsesmyndigheden sagen for disciplinaerraadet, som fik tilstillet en indberetning, der indeholdt en redegoerelse for de kritiserede forhold og de omstaendigheder, hvorunder de var begaaet . Indberetningen blev tre dage senere tilstillet M . Og samtidig blev medlemmerne af disciplinaerraadet udpeget ved lodtraekning, og den foelgende 11 . marts foretoges endnu en lodtraekning for at erstatte et medlem, der var forhindret, og et andet medlem, der var blevet afvist af tjenestemanden .

Disciplinaerraadet holdt to moeder . Paa det foerste moede den 25 . marts 1986 afvikledes de indledende formaliteter og der blev valgt en referent . Det moede, hvori der skulle tages stilling til en udtalelse blev fastsat til den 11 . april, og tjenestemanden blev ved et notat af 26 . marts opfordret til denne dato at blive paa sit kontor og til raadighed for udvalget . M . meddelte ikke desto mindre den 4 . april disciplinaerraadets formand, at han den 11 . april ville vaere paa ferie i Sydfrankrig . Han udtalte dog, at han ville komme tilbage til Bruxelles, saafremt forskellige uroligheder, der var foranlediget af personaleudvalget, der havde besluttet at suspendere de af det til de vedtaegtsmaessige organer udpegede medlemmers virksomhed, ophoerte . Trods gentagne opfordringer afslog tjenestemanden, der blandt andet ikke havde udtalt sig skriftligt vedroerende de forhold, der blev lagt ham til last, at komme til stede paa moedet, og begrundede dette med, at fristen paa én maaned ifoelge artikel 7, stk . 1, i bilag IX til vedtaegten for tjenestemaend i De Europaeiske Faellesskaber for disciplinaerraadets afgivelse af udtalelse til ansaettelsesmyndigheden var udloebet .

Disciplinaerraadet fastslaar i udtalelsen af 16 . maj efter en konstatering af, at tjenestemanden "forsaetligt havde vildledt" administrationen om sine familieforhold "ved flere urigtige oplysninger for uretmaessigt at opnaa visse ydelser", at "disse gentagne retsstridige handlinger (( udgjorde )) en tilsidesaettelse af den enhver tjenestemand paahvilende integritetspligt ". Disciplinaerraadet ansaa det til trods for pligtforsoemmelsernes grovhed dog for hensigtsmaessigt, at der gaves M . mulighed for rehabilitering og foreslog degradation til loenklasse LA 8, andet loentrin, som en passende sanktion .

Raadets generalsekretaer hoerte M . paa ny den 30 . maj 1986 og meddelte den 4 . juni disciplinaerraadets formand sine grunde til ikke at foelge udtalelsen, hvorefter han den 13 . juni 1986 traf afgoerelse nr . 528/86 om som disciplinaersanktion at fjerne sagsoegeren fra tjenesten med virkning fra den 16 . september 1986 .

I afgoerelsen redegoeres for den anden samtale, M . havde med ansaettelsesmyndighedens repraesentanter . Det hedder heri blandt andet, at tjenestemanden ikke har givet nogen forklaring om de forhold, der er lagt ham til last, og ikke har udtalt sig om disciplinaerraadets udtalelse . Han har tvaertimod under fastholdelse af den holdning, han allerede havde under samtalen den 16 . januar, udtalt, at hans ret til forsvar var blevet tilsidesat, hvortil kom forskellige ikke bedre udbyggede udtalelser om fejl, som disciplinaerraadet skulle have begaaet under disciplinaersagen .

Om de forhold, der laegges M . til last, hedder det i afgoerelsen, at det paa klar og uigendrivelig maade er fastslaaet, at M . a ) havde afgivet urigtige erklaeringer om sine familieforhold; b ) over for administrationen havde fortiet, at han oppebar familietillaeg fra anden side, hvilket er et brud paa den i artikel 67, stk, 2, i vedtaegten for tjenestemaend i De Europaeiske Faellesskaber fastlagte forpligtelse; c ) adskillige gange havde overtraadt bestemmelsen i artikel 23, stk . 1, andet punktum, i vedtaegten for tjenestemaend i De Europaeiske Faellesskaber, idet han ikke havde opfyldt sine personlige forpligtelser . Denne adfaerd fra M .' s side udgoer en overtraedelse af de naevnte bestemmelser og desuden en grov og forsaetlig overtraedelse af tjenestemaendenes forpligtelse til at afholde sig fra enhver handling, der vil kunne nedsaette den vaerdighed, hans stilling kraever ( artiklerne 11 og 12 i vedtaegten for tjenestemaend i De Europaeiske Faellesskaber ).

I fortsaettelsen i afgoerelsen hedder det, at det navnlig ved tjenestemandens gentagne urigtige erklaeringer om hans familiemaessige forhold paa ansaettelsestidspunktet er godtgjort, at han ikke opfylder de integritetskrav, der stilles i artikel 27 i vedtaegten for tjenestemaend i De Europaeiske Faellesskaber, og derfor maa anses for uegnet til at bestride en stilling i De Europaeiske Faellesskabers institutioner . Disciplinaerraadets forslag om at give M . mulighed for rehabilitering maatte paa baggrund af sidstnaevnte forhold sammenholdt med den skaerpende omstaendighed, at de i artiklerne 67, stk . 2, og 23, stk . 1, omhandlede pligter har karakter af "elementaere pligter" samt den omstaendighed, at M . ikke paa noget tidspunkt under sagen har henvist til formildende omstaendigheder af nogen art, fremtraede som "en ren teoretisk loesning ". Ansaettelsesmyndigheden var derfor naaet til det resultat, at den i disciplinaerraadets udtalelse foreslaaede sanktion ikke stod i et passende forhold til grovheden af de kritiserede forhold og har derfor besluttet at fjerne M . fra tjenesten .

Det boer herudover naevnes, at ansaettelsesmyndighedens grunde til at mene, at den ikke kunne foelge udtalelsen fremtraeder endnu klarere i det fortrolige notat, Raadets generalsekretaer den 4 . juni 1986 tilstillede disciplinaerraadets formand . Der er her i foerste raekke tale om de alvorlige pligtforsoemmelser fra M .' s side og om det forhold, at han har vaegret sig ved at begrunde sin adfaerd ved at benytte forskellige processuelle kneb . Herudover henvises der til, at disciplinaerraadet ikke klart har fremdraget formildende omstaendigheder af nogen art eller forhold, der kunne give begrundet haab om en genoprettelse af M .' s situation .

M . reagerede den 14 . juli 1986 : a ) ved indgivelse af klage, b ) ved anlaeggelse af soegsmaal, der blev registreret paa Domstolens Justitskontor den 16 . januar ( sag 175/86 ), c ) ved i saerskilt processkrift at begaere den ham vedroerende afgoerelse udsat . Desuden har han ved staevning, registreret paa Domstolens Justitskontor den 5 . august 1986 ( sag 209/86 ), anlagt endnu en sag til proevelse af samme afgoerelse, hvorved han navnlig har stoettet sig paa generalsekretaerens notat af 4 . juni 1986 .

Formanden for Domstolens Anden Afdeling har ved kendelse af 5 . september 1986 bestemt, at sagsoegerens begaering om udsaettelse af fuldbyrdelsen ikke skal tages til foelge . Parallelt hermed har ansaettelsesmyndigheden ved afgoerelse af 8 . september 1986 afvist M .' s klage af 14 . juni og en senere af M . den 29 . juli indgivet klage .

2 . Raadet har i sag 175/86 paastaaet sagen afvist, for saa vidt angaar M .' s mere subsidiaere paastand om aendring af sanktionen . Raadet har herved henvist til Domstolens dom af 30 . maj 1973 i sag 46/72 ( De Greef mod Kommissionen, Sml . s . 543 ), samt til ovennaevnte kendelse af 5 . september 1986, og har anfoert, at der ved disciplinaerforfoelgning kan afsiges dom om annullation af den anfaegtede akt, men at Domstolen ikke kan saette sin vurdering af de faktiske forhold i stedet for ansaettelsesmyndighedens . Over for dette synspunkt har sagsoegeren indvendt, at sagen drejer sig om oekonomiske spoergsmaal, idet den gaelder tjenestemandens underhold . Domstolen har derfor fuld proevelsesret i sagen .

Indsigelsen herom er rigtig . For Domstolen er for ca . 25 aar siden naaet til det resultat, at en tvist om afskedigelse som disciplinaerforanstaltning drejer sig om oekonomiske spoergsmaal og har paa processuelt plan draget de konsekvenser heraf, som M . goer sig til talsmand for ( Domstolens dom af 4 . juli 1963, 32/62, Alvis mod Raadet, Sml . 1954-1964, s . 405 ), men i Domstolens senere praksis finder man udelukkende det synspunkt, at Domstolen, naar de faktiske omstaendigheder, der er grundlag for ansaettelsesmyndighedens kritik af tjenestemanden, er fastslaaet, kun kan efterproeve, om afgoerelsen eller beslutningen er udtryk for en klar overskridelse af skoennets graenser eller magtfordrejning ( jfr . Domstolens dom af 4 . februar 1970, 13/69, Van Eick mod Kommissionen, Sml . 1970, s . 1, praemisserne 23 til 26; Domstolens dom af 30 . maj 1973, De Greef, jfr . ovenfor, praemisserne 45 til 47; Domstolens dom af 29 . januar 1985, F . mod Kommissionen, 228/83, Sml . s . 275, praemis 34 ).

Raadet har derimod i sag 209/86 paastaaet sagen afvist i det hele og har herved henvist til, at denne sags genstand er den samme som sagsgenstanden i sag 175/86, naar bortses fra kravet om fremlaeggelse af det naevnte notat af 4 . juni 1986 . Det er imidlertid en kendsgerning, haevdes det fra institutionens side, at paastanden herom kun udgoer et mellemkommende krav om et bevismiddel, der udtrykkeligt er omhandlet i procesreglementets artikel 45, og som ikke kan udsondres fra det foerste soegsmaal . M . har med anlaeggelse af en ny sag paa dette grundlag processuelt anvendt en fremgangsmaade, der ifoelge artikel 69, stk . 3, i samme reglement anses for chikanoest, og som medfoerer ekstraomkostninger, der rimeligvis ikke vil kunne paalaegges Raadet . M . har heroverfor svaret, at sagsoegeren i tilslutning til staevningen kan fremkomme med nye argumenter, naar blot det sker inden for soegsmaalsfristen .

Denne indsigelse kan ikke som den foernaevnte anses for velbegrundet . Raadets indsigelse gaelder faktisk en mutatio in amplius af sagen eller rettere af dens genstand, der er sket ved fremlaeggelsen af "grunde", der ikke blev fremfoert fra begyndelsen, og der findes ingen ordning for forvaltningstvister, der ikke anser denne fremgangsmaade for anvendelig paa visse betingelser . Sagsoegeren kan udbygge sin foerste staevning ved tilfoejelse af "yderligere grunde" eller endog indgive endnu en staevning, saafremt fristen for anfaegtelse af den paagaeldende akt endnu ikke er udloebet ( jfr . Sandulli : Il giudizio davanti al Consiglio di Stato, Neapel, 1964, s . 354 og 355, Chapus : Droit du contentieux administratif, Paris, 1982, s . 247 og 248 ).

3 . M .' s anbringender i de to soegsmaal er talrige og forskelligartede, men kan i det vaesentlige sammenfattes som foelger : a ) tilsidesaettelse af retten til forsvar; b ) utilstraekkelig begrundelse; c ) aabenbar vildfarelse ved skoennet vedroerende de faktiske omstaendigheder . Det foerste anbringende falder i tre led : a ) ansaettelsesmyndigheden har ikke overholdt princippet om upartiskhed; b ) sagsoegeren har kun haft 15 dage til fremsaettelse af sine skriftlige bemaerkninger; c ) disciplinaerraadet har overskredet fristen paa en maaned for fremsaettelse af udtalelse .

Jeg vil behandle disse anbringender i den raekkefoelge, de er fremsat . M . har i foerste raekke gjort gaeldende, at der foreligger en overtraedelse af artikel 6 i konventionen af 4 . november 1950 og naermere betegnet af denne artikels stk . 1, hvori det bestemmes, at "enhver skal, naar der skal traeffes afgoerelse enten i en strid om hans borgerlige rettigheder og forpligtelser eller ..., vaere berettiget til en retfaerdig og offentlig rettergang inden en rimelig frist for en ved lov oprettet uafhaengig og upartisk domstol ". At M .' s sag ikke er blevet paadoemt upartisk fremgaar af den holdning til ham - der kan udledes af indledningsafsnittet i notatet af 28 . oktober 1985 - som Raadets generalsekretaer indtog ved disciplinaersagens indledning .

Dette anbringende skal forkastes . Der kan herved hensigtsmaessigt henvises til, at den citerede artikel 6 ikke finder anvendelse i disciplinaersager, der ikke giver anledning til tab af en borgerlig rettighed som for eksempel retten til at udoeve et liberalt erhverv . ( Jfr . herved foelgende domme fra Menneskerettighedsdomstolen : dom af 8 . juni 1976, Engel, praemisserne 80 til 83 ( Publications Cour A, bind 22, s . 33 til 35 ); dom af 23 . juni 1981, Le Compte m.fl ., afsnittene 41 og 42 ( Publications Cour A, bind 43, s . 19 ) )). Mere specielt maa det udelukkes, at tvister om ansaettelse eller afskedigelse hos det offentlige i en national eller international organisation er omfattet af denne bestemmelse ( jfr . herved foelgende afgoerelser, truffet af Menneskerettighedskommissionen i Strasborug, nr . 7274/76 af 8 . marts 1976, nr . 8496/79 af 8 . oktober 1980, og nr . 11056/84 af 15 . maj 1986 ).

Naar bortses herfra maa det naevnes, at ansaettelsesmyndigheden ifoelge artikel 87 i vedtaegten for tjenestemaend i De Europaeiske Faellesskaber og bilag IX hertil ikke kan indlede disciplinaersag uden foerst at have hoert den indberettigede tjenestemand, og er forpligtet til af hensyn til vedkommende tjenestemands mulighed for at forsvare sig at meddele de paaklagede forhold . En akt, ved hvilken disse bestemmelser er overholdt ( som det afgjort er tilfaeldet i den her foreliggende sag ) opfylder derfor principperne om en god forvaltning og indeholder ingen tilsidesaettelse af retten til forsvar, som den tvaertimod giver sikkerhed for . Den naevnte ret til forsvar skal derefter positivt sikres under den senere indledte disciplinaersag .

Det er ikke det hele, men lad os som en ren arbejdshypotese nu gaa ud fra, at Raadet generalsekretaer dengang, han meddelte de forhold, M . blev kritiseret for, tog fejl i sin vurdering af de faktiske omstaendigheder eller anvendte mindre velovervejede ord . Under alle omstaendigheder kan den endelige afgoerelses gyldighed ikke blive beroert af fejl af denne art, saafremt afgoerelsen fremtraeder som grundet paa forhold, der svarer til virkeligheden og paa vurderinger af enkelte forhold . Generaladvokat Trabucchi har saaledes i sit forslag til afgoerelse i sag 46/72 ( De Greef, Sml . s . 562 ), fremhaevet, at "en af funktionerne i den disciplinaere forfoelgning er at sikre, at de faktiske omstaendigheder, paa grundlag af hvilke den kompetente myndighed har besluttet at indlede forfoelgning, er relevante og praecist vurderet ".

4 . Sagsoegeren har dernaest gjort gaeldende, at der foreligger en overtraedelse af artikel 4, stk . 1, i bilag IX til vedtaegten for tjenestemaend i De Europaeiske Faellesskaber, hvorefter "... (( den indberettede tjenestemand )) til forberedelse af forsvaret har ... en frist paa mindst 15 dage fra tidspunktet for indgivelse af den indberetning, hvorved disciplinaersagen indledes ". M . har omtalt en mundtlig besked, han fik den 7 . marts 1986 af formanden for disciplinaerraadet om at fremlaegge et eventuelt skriftligt svar inden 15 dage . Formanden har altsaa ved at fortolke vedtaegtsbestemmelsen som om det deri hed "fremlaegge", og ikke "forberede" ( i den danske version af vedtaegten anvendes ordene "til forberedelse af forsvaret "), "udtale sig skriftligt", og ikke "(( sit )) forsvar", og "senest inden 15 dage", og ikke "mindst 15 dage", stillet krav om, at M . forsvarede sig skriftligt inden udloebet af den i vedtaegten fastsatte frist, hvorefter han saa efter fristens udloeb hindrede ham i at fremkomme med dette forsvar .

Ogsaa dette anbringende er grundloest . Det er ifoelge sagen uomtvisteligt, at M . havde laengere tid end det i vedtaegten fastsatte tidsrum til at fremsaette sine bemaerkninger, nemlig de to hele maaneder fra den 7 . marts 1986 ( hvor han modtog indberetningen ) til den foelgende 16 . maj ( hvor disciplinaerraadet traadte sammen for at tage stilling i hans sag ). Det har M . afvist, idet han goer gaeldende, at disciplinaerraadets formand den 5 . marts tilskrev ham : "De har 15 dage fra modtagelsen af indberetningen at regne til forberedelse af Deres forsvar", og at det i punkt 3 i referatet fra det moede, disciplinaerraadet holdt den 25 . marts konstateres, at "fristen paa mindst 15 dage" er udloebet . Mod disse muligt uforsigtige eller unoejagtige udtalelser taler en skrivelse af 26 . marts, hvori formanden for disciplinaerraadet erindrer M . om "bestemmelserne i artikel 4, stk . 2, i bilag IX, hvorefter De kan udtale Dem skriftligt eller mundtligt", og de er i al fald uden stoerre betydning efter denne skrivelse .

5 . M . har yderligere gjort gaeldende, at fristen i artikel 7 i bilag IX er overskredet . I artikel 7 i bilag IX hedder det : "Paa grundlag af de dokumenter, der er blevet forelagt for disciplinaerraadet, og under hensyn til tjenestemandens ... eventuelle ... mundtlige udtalelser ... afgiver disciplinaerraadet ... en begrundet udtalelse ...; det meddeler ansaettelsesmyndigheden og tjenestemanden afgoerelsen inden en maaned efter den dag, hvor sagen blev forelagt for det ".

Dette anbringende er ligesaa uantageligt som de oevrige anbringender . Som Raadet korrekt har anfoert, har Domstolen gentagne gange givet udtryk for den opfattelse, at naevnte frist ikke kan betragtes som en bindende frist, men er et led i god forvaltningsskik, saaledes at en overskridelse af fristen for vedkommende institution kan udgoere en forseelse, som kan paadrage den ansvar for den skade, der eventuelt tilfoejes de beroerte personer ( jfr . de ovenfor naevnte domme, dom af 4 . februar 1970, van Eick, praemisserne 1-7; og den ovenfor naevnte dom af 29 . januar 1985, F ., praemis 30 ). I det her foreliggende tilfaelde har der afgjort ikke vaeret tale om nogen skadetilfoejelse .

6 . Det andet anbringende omhandler den utilstraekkelige begrundelse i afgoerelsen og navnlig den del af denne, hvori ansaettelsesmyndigheden bortser fra disciplinaerraadets udtalelse og bestemmer sig for at anvende en strengere sanktion . M . har navnlig beklaget sig over, at ansaettelsesmyndigheden har anset hans muligheder for rehabilitering som udtryk for et rent teoretisk synspunkt og har paalagt ham en sanktion, der staar i et misforhold til de forhold, han er blevet kritiseret for .

Anbringendet herom er grundloest . Som anfoert i andet afsnit er det anerkendt, at forvaltningen i disciplinaersager har vidtgaaende skoensbefoejelser, og at Domstolens proevelsesret er tilsvarende begraenset . De tidligere flere gange naevnte domme ( dom af 4 . februar 1970, Van Eick, praemisserne 23 til 26, dom af 30 . maj 1973, De Greef, praemisserne 45 til 47, dom af 29 . januar 1985, F ., praemis 34 ) er klare i deres udtalelser paa dette punkt . Det er saaledes gentagne gange fastslaaet, "naar de handlinger, en tjenestemand lastes for, er bevist, tilkommer det ansaettelsesmyndigheden at vaelge den hertil svarende sanktion" og i tilslutning hertil : "Domstolen kan ikke saette sin vurdering i stedet for denne myndigheds undtagen i tilfaelde af aabenbare vildfarelser eller magtfordrejning ".

M . har ikke paaberaabt sig nogen af disse to sidstnaevnte mangler, men har derimod som naevnt kritiseret afgoerelsens begrundelse . Det er nu imidlertid sikkert, at en efterproevelse af denne begrundelse ikke vil kunne falde ud til hans fordel . Ansaettelsesmyndigheden har som naevnt foerst og fremmest betonet de kritiserede forholds grovhed i og for sig . Og M .' s urigtige erklaeringer om de familiemaessige forhold - som ogsaa disciplinaerraadet har bedoemt strengt - goer ganske afgjort skaar i den tillid, som maa vaere til stede i forvaltningens og tjenestemandens indbyrdes forhold . Paa baggrund heraf maa det rimeligvis kunne fastslaas, at tjenestemanden ikke opfylder forudsaetningerne for ansaettelse i De Europaeiske Faellesskabers institutioner .

Ansaettelsesmyndighedens afgoerelse indeholder desuden en raekke bemaerkninger vedroerende M .' s undladelse af at opfylde en raekke personlige forpligtelser, som disciplinaerraadet har forbigaaet i tavshed, selv om denne undladelse omtales i den indberetning, ansaettelsesmyndigheden forelagde det . I den forbindelse maa jeg fastslaa, at en tjenestemand i Faellesskabet, der ikke i rimelig tid betaler sin gaeld, bliver doemt flere gange som udebleven og udsaetter myndighederne for et krav om opfyldelse i den ham tilkommende loen, utvivlsomt tilsidesaetter sin forpligtelse til ogsaa uden for tjenestestedet at opfylde de vandelskrav, hans hverv stiller og til herved i al fald at undgaa at nedsaette forvaltningens almindelige omdoemme ( jfr . paa linie hermed ILO' s forvaltningsdomstols dom af 6 . oktober 1961, Wakley-sagen, praemis 7 ).

Ansaettelsesmyndigheden har endelig forklaret sin undladelse af at foelge disciplinaerraadets forslag under henvisning til, at der ikke har foreligget formildende omstaendigheder, hverken i tjenestemandens personlige akter eller i hans forsvar under disciplinaersagen . Da ansaettelsesmyndighedens argumentation ogsaa paa dette punkt forekommer mig tilpas klar og overbevisende, er der efter min mening ikke grundlag for at kritisere afgoerelsens begrundelse eller for at antage, at den staar i et misforhold til den adfaerd, der laegges tjenestemanden til last .

7 . Sagsoegeren har med det tredje anbringende gjort gaeldende, at den anfaegtede afgoerelse er et udtryk for aabenbar vildfarelse . De urigtige og mangelfulde erklaeringer, der laegges ham til last, er ikke udtryk for et retsstridigt forsaet hos ham, men for hans ukendskab til de faktiske forhold . Hans aegtefaelle underrettede ham nemlig ikke om den skilsmissedom, der var blevet afsagt . Og der stilles ikke i Nederlandene krav om, at parterne personligt er til stede under en skilsmissesag eller om, at skilsmissedommen forkyndes for vedkommende aegtefaelle personligt eller paa aegtefaellens bopael, men blot om, at dommen efter domsafsigelsen noteres i civilstandsregistrene . Endvidere blev han ikke paa noget tidspunkt bekendt med, at han var tilsagt af rettten i Haarlem i sagen om foraeldremyndigheden . Hertil kommer ifoelge M ., at han altid har haabet at blive forligt med sin kone, og at han netop derfor har lejet et stort hus for det tilfaelde, at dette haab skulle gaa i opfyldelse . Hans grunde til at tro paa, at dette var muligt var foelgende : a ) en af O . den 19 . november 1982 indgivet ansoegning om saerlig opholdstilladelse i Belgien; b ) en kautionserklaering for et laan paa mere end 400 000 BFR, som O . samme dato havde underskrevet efter hans anmodning; c ) tilnaermelsen mellem aegtefaellerne i loebet af 1982 og 1983 . I dette tidsrum levede M . og hans familie nemlig sammen i Bruxelles i al fald i ferierne og i week-enderne .

Ogsaa dette anbringende savner grundlag . Raadet har med rette gjort gaeldende, at den familiemaessige status repraesenterer objektive kendsgerninger, og at oensker og forhaabninger om udsoning ikke giver anledning til aendringer af den . Bortset herfra maa det udelukkes, at M . var ubekendt med skilsmissen . For af de aktstykker, paa grundlag af hvilke disciplinaerraadet og ansaettelsesmyndigheden har ment med sikkerhed at kunne fastslaa, at M .' s adfaerd var culpoes fremgaar, at M . under hele skilsmissesagen blev bistaaet af en advokat, der noedvendigvis har maattet give ham besked med sagens gang og udfald . Endvidere er det godtgjort, at M . under skilsmissesagen og sagen om foraeldremyndigheden personligt har givet fremmoede i retten . Det er derfor utilgiveligt, at han ikke foer den 8 . august 1985 har meddelt sin institution, at han var blevet skilt .

M . har, for saa vidt angaar overtraedelsen af artikel 67, stk . 2, desuden gjort gaeldende, at han ikke handlede forsaetligt . Vedtaegtens bestemmelser - anfoerer han - sikrer, at en gift tjenestemand og en fraskilt tjenestemand, der har forsoergerpligt over for et barn, faar udbetalt de samme ydelser . Han boede i Belgien med sin mindreaarige datter indtil juli 1984, og foerst efter denne dato begyndte O . - dog som hun selv har erkendt det den 15 . november 1986 uden sagsoegerens vidende - at modtage familietillaeg i Nederlandene . Paa grundlag heraf konkluderer han, at de erklaeringer, han har afgivet til sin institution, ikke med det kendskab han havde til forholdene, kunne forvolde den et tab, idet den skulle udbetale ydelserne til en af aegtefaellerne .

Hvorledes nu bedoemme M .' s saaledes sammenfattede argumentation? Den er efter min mening svag, idet der ikke er taget hoejde for, at M . under alle omstaendigheder var klar over, at han afgav urigtige erklaeringer, og fordi det dobbeltspil, han havde drevet, og ikke det ham tilregnelige eller utilregnelige, men dog naar alt kommer til alt temmelig begraensede tab, han forvoldte Raadet ( ca . 200 000 BFR ) havde oedelagt tillidsforholdet mellem ham og Raadet . Det skal tilfoejes, at hvis M . virkelig ikke kendte til de familietillaeg, O . fik udbetalt i Nederlandene, maatte han have soerget for at udbetale de tillaeg af samme art, han modtog fra Raadet, eller anmode Raadet om direkte at overfoere dem til hende . Institutionen har desuden godtgjort, at M . oppebar ydelser, som han vidste, at han ikke havde ret til, for eksempel en raekke godtgoerelser af rejseudgifter for hans tidligere hustru .

M . har ogsaa vedroerende den personlige gaeld gentagne gange betonet, at han var i god tro, og anfoerer i den forbindelse, at han undlod at give moede i de retssager, hvor han blev domfaeldt . Dette er naturligvis en meningsloes argumentation, for denne udebliven beviser blot, at M .' s undladelser af at opfylde sine forpligtelser efter hans egen opfattelse overhovedet ikke kunne begrundes, eller hvad der er endnu vaerre, at han er ligeglad med sit gode navn og rygte . Endelig er ogsaa M .' s anbringende om, at ansaettelsesmyndigheden havde besluttet ikke at skride ind over for ham, selv om den fra 1983 havde vaeret bekendt med, at han var forgaeldet, aldeles grundloes . For ganske vist er det rigtigt, at M .' s overordnede i et notat af 27 . september 1983 foreslog at bringe en mindre disciplinaersanktion i anvendelse over for ham, men ansaettelsesmyndigheden fik ikke tilstillet denne afgoerelse, og derfor fik sagen ikke foelger for M .

8 . Paa baggrund af det anfoerte, foreslaar jeg Domstolen at frifinde Raadet i de sager, M . har anlagt mod dette den 16 . juli og den 5 . august 1986 samt at ophaeve sagens omkostninger i henhold til procesreglementets artikel 70 .

(*) Oversat fra italiensk .