FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

JULIANE KOKOTT

fremsat den 29. marts 2007 1( )

Forenede sager C-231/06 – C-233/06

Émilienne Jonkman m.fl.

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Cour du travail Bruxelles, (Belgien))

»Socialpolitik – social sikring af arbejdstagere – ligebehandling af mænd og kvinder – lovbestemt pensionsordning – særordning for flykabinepersonale – udligningsordning – fremgangsmåde med henblik på tilslutning med tilbagevirkende gyldighed af en oprindeligt udelukket persongruppe – forskelsbehandling på grundlag af køn – effektivitetsprincippet«

I – Indledning

1. Den foreliggende præjudicielle sag rejser endnu engang spørgsmålet om retsstillingen for belgiske stewardesser sammenlignet med retsstillingen for deres mandlige kolleger, hvilket allerede i 1970’erne var genstand for Domstolens vurdering og dannede grundlag for de såkaldte »Defrenne-domme« ( ). Efterfølgende har retspraksis udviklet sig gennem en række sager på området for princippet om lige løn for mænd og kvinder og ligebehandling med hensyn til arbejdsvilkår, men den foreliggende sag må rent tematisk føres tilbage til udgangspunktet for Defrenne-dommene, nemlig spørgsmålet om ligebehandling af mænd og kvinder i den lovbestemte pensionsordning.

2. Fra 1964 til 1980 gjaldt der i Belgien en særordning for stewarder inden for rammerne af den lovbestemte pensionsordning, hvorved de fik mulighed for at få udbetalt en højere alderspension end det var tilfældet for ansatte, der var tilknyttet det almindelige system. Af denne grund skulle der også indbetales et større pensionsbidrag.

3. Stewardesser fik først adgang til denne særordning fra 1981 ( ). For tiden før 1981 kunne stewardesser således kun blive omfattet af særordningen med tilbagevirkende gyldighed, såfremt de indbetalte de bidrag, der skulle have været betalt, hvis de havde været omfattet af ordningen fra starten. Med dette formål blev der i 1997 indført en »udligningsordning«, hvorefter de berørte personer skal indbetale et udligningsbidrag i form af en enkelt samlet betaling, der forrentes med 10% p.a. fra det pågældende pensionsår.

4. Denne udligningsordning, der indebærer, at ligestilling kun opnås efter afholdelsen af en betydelig økonomisk byrde for de pågældende, er genstand for den foreliggende sag og skal vurderes på grundlag af fællesskabsretten. Det skal afgøres, om fremgangsmåden med hensyn til tilslutning med tilbagevirkende gyldighed, således som der nu i henhold til belgisk lovgivning er adgang til for tidligere stewardesser, indebærer, at princippet om ligebehandling af mænd og kvinder mister sin praktiske virkning.

II – Retsforskrifter

A – Fællesskabsbestemmelser

5. Direktiv 79/7/EØF ( ) har til formål at sikre en gradvis gennemførelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder med hensyn til social sikring. I overensstemmelse med dette direktivs artikel 3, stk. 1, litra a), finder det anvendelse bl.a. på de lovbestemte ordninger, der sikrer beskyttelse mod alderdom.

6. Artikel 4, stk. 1, i direktiv 79/7 har følgende ordlyd:

»Princippet om ligebehandling indebærer, at der ikke finder nogen forskelsbehandling sted på grundlag af køn, hverken direkte eller indirekte, under henvisning særlig til ægteskabelig eller familiemæssig stilling, især for så vidt angår:

– anvendelsesområdet for ordningerne samt betingelserne for adgang til disse

– bidragspligt og beregning af bidrag

– beregningen af ydelserne, herunder ægtefælle- eller forsørgertillæg, og betingelserne for varigheden og bevarelsen af retten til ydelserne«.

7. Fristen for gennemførelse af direktiv 79/7 udløb den 23. december 1984 ( ).

B – Nationale bestemmelser

8. Med virkning fra den 1. januar 1964 blev der i Belgien indført en særordning for den civile luftfarts flyvende personel, som fraveg den almindelige ordning for alders- og efterladtepension. Efter ændring af de relevante bestemmelser i 1969 er det nu den kongelige anordning af 3. november 1969 ( ), der danner hjemmel for denne særordning.

9. Særordningen er navnlig kendetegnet ved, at den både i forhold til opkrævningen af bidrag og i forhold til beregningen af pensionen for det flyvende personel tager hensyn til en større del af vederlaget, end hvad der var tilfældet under den almindelige ordning for ansatte. Derved opnåede de begunstigede i henhold til særordningen en større pension end de personer, der var omfattet af den almindelige pensionsordning, men skulle altså også indbetale et større pensionsbidrag, end hvad der var tilfældet efter den almindelige ordning.

10. Stewardesser var oprindeligt udtrykkeligt udelukket fra særordningens anvendelsesområde ( ), hvilket resulterede i lavere pensionsbeløb for dem ( ). Først med kongelig anordning af 27. juni 1980 ( ) blev særordningens fordele udvidet til også at omfatte stewardesser med virkning fra den 1. januar 1981, dog ikke med tilbagevirkende gyldighed. Hvad angår bidragsstørrelse og pensionsydelse forblev stewardesserne for perioden fra den 1. januar 1964 til den 31. december 1980 underlagt den almindelige ordning for ansatte.

11. Ved kongelig anordning af 25. juni 1997 ( ) skulle der for perioden fra den 1. januar 1964 til den 31. december 1980 sikres ligebehandling af stewarder og stewardesser. Med henblik herpå blev kongelig anordning af 3. november 1969 suppleret med en »udligningsordning«, som gør det muligt for stewardesser at drage fordel af en pension, som er beregnet på samme grundlag som for det mandlige kabinepersonale. Tilslutning med tilbagevirkende gyldighed forudsætter, at de berørte personer indbetaler udligningsbidrag i form af en enkelt samlet betaling for den del af ansættelsen, der har ligget mellem den 1. januar 1964 og den 31. december 1980, og forrentes med 10% p.a. efter afslutningen af det pågældende forsikringsår.

12. Denne udligningsordning er nærmere reguleret i ny artikel 16b i kongelig anordning af 3. november 1969 ( ), hvis stk. 2 og stk. 4, tredje afsnit, har følgende ordlyd:

»[…]

2. Forudsætningen for, at [udligningsordningens] bestemmelser finder anvendelse, er, at der er sket indbetaling af arbejdsgiverens og arbejdstagerens samlede bidrag, som ifølge særreglerne for den civile luftfarts flyvende personel skal betales, med fradrag af arbejdsgiverens og arbejdstagerens bidrag, som er indbetalt i kraft af ansættelsesforholdet.

[…]

4. Der betales en årlig rente på 10% fra og med slutningen af hvert kalenderår i udligningsperioden og indtil der ansøges om udligning.

[…]«

13. Det fremgår desuden af artikel 16b, stk. 9, andet afsnit, litra b), i kongelig anordning af 3. november 1969, at en fornyet beregning af pensionskrav i henhold til udligningsordningen først sker fra det tidspunkt, hvor der indgives ansøgning om opnåelse af de i denne artikel omhandlede ydelser, og kun med virkning for fremtiden.

III – Faktiske omstændigheder og hovedsagerne

14. Genstanden for hovedsagerne er tvister mellem tre tidligere stewardesser, der var ansat ved det belgiske luftfartsselskab Sabena ( ), på den ene side og det belgiske Office national des pensions (ONP) ( ) på den anden side om beregningen af deres alderspension. Sammenfattende ønsker de tre sagsøgere i hovedsagerne at opnå, at deres pensioner bliver beregnet på grundlag af særordningen for den civile luftfarts flyvende personel, der er mere fordelagtig for dem, uden at de samtidig for perioden forud for den 1. januar 1981 skal indbetale en betragtelig sum for at blive tilsluttet med tilbagevirkende kraft. ONP har imidlertid nægtet dette.

15. I sag C-231/06 tildelte ONP ved afgørelse af 24. marts 1997 Émilienne Jonkman, født den 24. februar 1938, en alderspension efter satsen for enlige på 536 960 BEF (13 311 EUR) årligt fra den 1. februar 1997. Pensionen blev beregnet på grundlag af en beskæftigelsesperiode på 27/34, dvs. fra 1966 til 1992, hvor Émilienne Jonkman arbejdede som stewardesse.

16. I sag C-232/06 tildelte ONP ved afgørelse af 6. maj 1996 Hélène Vercheval, født den 25. juni 1941, en alderspension efter satsen for enlige på 682 915 BEF (16 929 EUR) årligt fra den 1. juli 1996. Pensionen blev beregnet på grundlag af en beskæftigelsesperiode på 33/34, hvorved det blev lagt til grund, at hun havde arbejdet som stewardesse fra 1963 til 1995.

17. Endelig i sag C-233/06 tildelte ONP ved afgørelse af 16. december 1996, bekræftet den 22. september 1997, Noëlle Permesaen, født den 3. januar 1942, en alderspension efter satsen for enlige på 676 734 BEF (16 776 EUR) årligt fra den 1. februar 1997. Pensionen blev beregnet på grundlag af en beskæftigelsesperiode på 31/34, der var tilbagelagt som stewardesse fra 1966 til 1994.

18. Émilienne Jonkman, Hélène Vercheval og Noëlle Permesaen anlagde sag ved Tribunal du travail ( ) Nivelles til prøvelse af disse afgørelser og har gjort gældende, at der fortsat er tale om diskrimination af stewardesser i forhold til det mandlige kabinepersonale i forbindelse med pensionsberegningen for årene forud for 1981.

19. Efter at to af sagsøgerne, Émilienne Jonkman og Hélène Vercheval, fik medhold i første instans, ankede ONP de pågældende domme afsagt af Tribunal du travail Nivelles ( ). I den tredje sag fik sagsøgeren, Noëlle Permesaen, kun delvist medhold; hun har anket dommen afsagt af Tribunal du travail Nivelles for så vidt angår denne del ( ). Hermed verserer alle tre sager nu for Cour du travail ( ) Bruxelles som appelinstans (herefter »den forelæggende ret«).

IV – Beslutningen om præjudiciel forelæggelse og sagen ved Domstolen

20. Ved afgørelser af 10. maj 2006 har Cour du travail Bruxelles forelagt følgende spørgsmål med henblik på præjudiciel afgørelse i sag C-231/06, C-232/06 og C-233/06:

1) Hvad angår udligningsbidrag ( ):

Skal direktiv 79/7/EØF af 19. december 1978 fortolkes således, at det tillader en medlemsstat at vedtage retsforskrifter, som tilsigter at give en kategori af personer af et bestemt køn, der tidligere har været udsat for forskelsbehandling, mulighed for at drage fordel af en pensionsordning, som finder anvendelse på en kategori af personer af det andet køn, idet førstnævnte kategori af personer med tilbagevirkende gyldighed betaler bidrag (en enkelt betaling af et meget stort beløb), som i henhold til den i denne stat gældende lovgivning er fastsat for den sidstnævnte kategori af personer?

Hvis dette spørgsmål besvares bekræftende, skal direktiv 79/7/EØF af 19. december 1978 da fortolkes således, at en medlemsstat er forpligtet til at tilpasse den lovgivning, der er i strid med denne bestemmelse, så snart en dom fra De Europæiske Fællesskabers Domstol har fastslået, at denne lovkonflikt foreligger, eller i det mindste inden for den forældelsesfrist, som finder anvendelse på opkrævning af bidrag, som udspringer af vedtagelsen af disse retsforskrifter?

2) Hvad angår morarenter ( ):

Skal direktiv 79/7/EØF af 19. december 1978 fortolkes således, at det tillader en medlemsstat at vedtage retsforskrifter, som tilsigter at give en kategori af personer af et bestemt køn, der tidligere har været udsat for forskelsbehandling, mulighed for at drage fordel af en pensionsordning, som finder anvendelse på en kategori af personer af det andet køn, idet førstnævnte kategori af personer betaler væsentlige morarenter, som i henhold til den i denne stat gældende lovgivning er fastsat for den sidstnævnte kategori af personer?

Hvis dette spørgsmål besvares bekræftende, skal direktiv 79/7/EØF af 19. december 1978 da fortolkes således, at en medlemsstat er forpligtet til at tilpasse den lovgivning, der er i strid med denne bestemmelse, så snart en dom fra De Europæiske Fællesskabers Domstol har fastslået, at denne lovkonflikt foreligger, eller i det mindste inden for den forældelsesfrist, som finder anvendelse på morarenter, som udspringer af vedtagelsen af disse retsforskrifter?

21. Ved kendelse afsagt af Domstolens præsident den 21. juni 2006 er sagerne C-231/06, C-232/06 og C-233/06 blevet forenet med henblik på den skriftlige og mundtlige forhandling samt dommen.

22. I sagen for Domstolen har parterne i de tre hovedsager og Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber afgivet skriftlige og mundtlige indlæg. Endvidere har den italienske regering afgivet skriftligt indlæg.

V – Stillingtagen

A – Indledende betragtninger

23. I de foreliggende sager er der endnu engang rejst spørgsmål som følge af, at stewardesser i Belgien fra 1964 til 1980 blev forskelsbehandlet direkte på grundlag af deres køn, idet de ikke havde adgang til de fordele, der var forbundet med den lovbestemte pensionsordning for den civile luftfarts flyvende personel.

24. Striden står om, hvorvidt den i 1997 indførte udligningsordning, der skulle afhjælpe alle former for forskelsbehandling, i sig selv er forenelig med princippet om ligebehandling af mænd og kvinder på området for social sikring, således som dette princip er fastsat i direktiv 79/7.

25. Princippet om tilslutning med tilbagevirkende gyldighed ligger til grund for nævnte udligningsordning. Kvinder, der ønsker at få del i fordelene ved den pågældende særordning, skal for det første betale et udligningsbidrag i form af en enkelt samlet indbetaling, for det andet skal de betale morarente af disse udligningsbeløb med 10% fra slutningen af det pågældende kalenderår i udligningsperioden. Begge dele kan føre til betydelig økonomisk belastning af de berørte personer.

26. Disse særlige kendetegn ved udligningsordningen er genstand for den forelæggende rets to præjudicielle spørgsmål. Retten ønsker nærmere bestemt oplyst, om princippet om ligebehandling af mænd og kvinder er til hinder for en ordning med tilslutning med tilbagevirkende gyldighed, der er forbundet med en betydelig økonomisk byrde for de berørte personer.

27. Den forelæggende ret har helt korrekt henvist til direktiv 79/7 i denne sammenhæng. Dog udløb gennemførelsesfristen for dette direktiv først efter den i det præjudicielle spørgsmål relevante periode fra 1964 til 1980 ( ). Da direktivet imidlertid ikke indeholder nogen modstående bestemmelse herom, finder det også anvendelse på de fremtidige (såvel som naturligvis også de nutidige) virkninger af omstændigheder, der opstod under den tidligere lovgivning ( ). I forbindelse med tildeling af den pension, som sagsøgerne i de tre hovedsager nu gør krav på med henvisning til særordningen for den civile luftfarts flyvende personel, finder ligebehandlingsprincippet som omhandlet i direktiv 79/7 følgelig anvendelse.

B – Om begge præjudicielle spørgsmål

28. Da besvarelsen af de præjudicielle spørgsmål både for så vidt angår udligningsbidragene og opkrævning af morarente afhænger af de samme overvejelser, foreslår jeg, at begge spørgsmål behandles under et.

1. Udligningsbidragene og opkrævning af morarente heraf i lyset af ligebehandlingsprincippet

29. I medfør af artikel 4, stk. 1, i direktiv 79/7, som borgere kan støtte ret på direkte ( ), indebærer princippet om ligebehandling af mænd og kvinder med hensyn til social sikring, at der ikke finder nogen forskelsbehandling sted på grundlag af bl.a. køn, hverken direkte eller indirekte, for så vidt angår anvendelsesområdet for de lovbestemte pensionsordninger samt ved beregningen af ydelserne.

30. Denne bestemmelse konkretiserer ligebehandlingsprincippet og princippet om forbud mod forskelsbehandling, der hører blandt de almindelige fællesskabsretlige principper, og kræver efter fast retspraksis, at ensartede forhold ikke må behandles forskelligt, og at forskellige forhold ikke må behandles ensartet, medmindre en sådan forskellig behandling er objektivt begrundet ( ).

31. Såfremt en pensionsforsikringsordning oprindeligt var udformet således, at den kun var til fordel for det ene køn, så kræver ligebehandlingsprincippet, at den arbejdstager, der har været udsat for forskelsbehandling, bringes i samme situation som arbejdstagerne af det andet køn ( ). Konkret indebærer det to ting:

32. For det første skal en sådan ordning – indtil den eventuelt afskaffes eller ændres – udvides til også at omfatte personer af det andet køn for at afhjælpe forskelsbehandlingen ( ).

33. For det andet kan de personer, der tilhører den gruppe, som hidtil er blevet forskelsbehandlet, ikke forlange efterfølgende at blive økonomisk bedre stillet, end hvis de fra starten havde været omfattet af den pågældende ordning. De kan navnlig ikke undgå at betale bidrag til ordningen for det tidsrum, der er tale om, hvis de ønsker at drage fordel af særordningen ( ).

34. På denne baggrund kan det som udgangspunkt ikke anfægtes, at en udligningsordning som den belgiske forudsætter, at de stewardesser, der oprindeligt var udelukket fra pensionsordningen for den civile luftfarts flyvende personel, kun får adgang til ordningen, såfremt de lader sig tilslutte med tilbagevirkende gyldighed ved at betale bidragene efterfølgende.

35. Såfremt man nu gav de tidligere stewardesser adgang til nævnte særordning uden samtidig at stille krav om betaling af bidrag på samme måde, som det er blevet krævet af deres mandlige kolleger, så ville det føre til en ubegrundet ligebehandling af grundlæggende forskellige situationer: begge persongrupper ville få udbetalt pension efter den fordelagtige særordning, men det ville kun være stewarderne, der skulle betale det modsvarende højere pensionsbidrag. Deres kvindelige kolleger indbetalte i en periode et lavere bidrag til den almindelige pensionsordning og rådede derfor over et større nettoindkomstbeløb.

36. Det ville derfor indebære en ubegrundet fordel for de tidligere stewardesser, hvis man nu udbetalte den højere pensionsydelse beregnet på grundlæg af særordningen til dem uden samtidig at kræve betaling af udligningsbidrag med henblik på tilslutning med tilbagevirkende gyldighed ( ).

37. Spørgsmålet om, hvorvidt opkrævning af morarente af sådanne udligningsbidrag ligeledes er i overensstemmelse med ligebehandlingsprincippet, afhænger af den konkrete udformning af og målsætning for de pågældende rentebestemmelser.

38. Det ville ikke kunne anfægtes, hvis der i forbindelse med tilslutning med tilbagevirkende gyldighed blev opkrævet rente af udligningsbidragene med det formål at sikre en tilpasning af købekraften for således at tage hensyn til inflationen i den mellemliggende periode. Det ville videre være udtryk for ligebehandling af alle sikrede personer som omhandlet i artikel 4, stk. 1, i direktiv 79/7, hvis udligningsbidragene fra stewardesserne ikke kun nominelt, men også reelt svarede til de bidrag, som deres mandlige kolleger havde indbetalt til pensionsordningen under den tilsvarende beskæftigelsesperiode.

39. Forrentning med henblik på tilpasning af købekraften er ganske vist kun tilladt, for så vidt som inflationen ikke allerede er taget i betragtning ved beregningen af udligningsbidragene. Såfremt inflationen allerede er taget i betragtning i udligningsbidragene, skal der ikke for anden gang tages hensyn til inflationen i forbindelse med forrentningen. Under retsmødet ved Domstolen kunne ONP’s advokat ikke give noget udtømmende svar på spørgsmålet om, hvorvidt udligningsbidragene, der siden 1997 er blevet afkrævet de tidligere stewardesser inden for rammerne af udligningsordningen, allerede indeholder et element af købekraftstilpasning.

40. Ved fastsættelsen af den til tilpasning af købekraften eventuelt nødvendige rentesats må medlemsstaten anses for at råde over et vist skøn. En fast rentesats, der sikrer en passende udligning af den mellemliggende inflation i gennemsnit, må for så vidt anses for tilladt. En rentesats, der overstiger det, som er nødvendigt for at sikre tilpasning af købekraften, er derimod ikke forenelig med ligebehandlingsprincippet, hvis det indebærer, at den oprindeligt forskelsbehandlede persongruppe ikke blot nominelt, men også reelt afkræves højere pensionsbidrag end de øvrige forsikrede.

41. Det er derimod uden betydning, hvilken forrentning de tidligere stewardesser havde kunnet få, hvis de i perioden fra 1964 til 1980 hver måned på kapitalmarkedet havde investeret det beløb, hvormed deres nettoløn oversteg de mandlige kollegers løn, dvs. den del af lønnen, som efter indbetaling til den i Belgien gældende almindelige pensionsordning oversteg deres mandlige kollegers løn, med fradrag af det bidrag, som disse indbetalte til særordningen. Stewardesserne havde nemlig ikke på noget tidspunkt nogen pligt til at indbetale til en supplerende privat pensionsordning eller til at foretage hensættelser med henblik på en eventuel senere tilslutning med tilbagevirkende gyldighed. Det kan følgelig heller ikke nu bebrejdes dem, at de ikke har opbygget en tilsvarende privat opsparing.

42. Det ville være lige så upassende at afkræve de tidligere stewardesser morarente. Således som sagsøgerne i hovedsagerne nemlig har gjort gældende, var det nemlig på grund af de dagældende belgiske regler slet ikke muligt for dem i perioden fra 1964 til 1980 at indbetale pensionsbidrag til særordningen for den civile luftfarts flyvende personel. Det forhold, at de først nu efterfølgende kan indbetale disse bidrag, skyldes ikke en forsømmelse fra stewardessernes side, men det er derimod en umiddelbar følge af den dagældende nationale lovgivning, der var diskriminerende for så vidt angår denne persongruppe.

43. I forelæggelsesafgørelsen er det uden videre lagt til grund, at de berørte personer afkræves betaling af morarente( ). Det tilkommer den forelæggende ret endnu engang indgående at undersøge, om forrentningen med 10% p.a., således som det er bestemt i udligningsbestemmelserne fra 1997, ikke kun delvis kan henføres til købekraftstilpasningen for forsikringsperioden fra 1964 til 1980 henset til inflationen. Under alle omstændigheder er forrentningen nemlig kun begrundet, for så vidt som den ikke går videre, end hvad der er nødvendigt for at sikre en passende tilpasning af købekraften.

44. Så langt kan der konkluderes følgende:

Nationale retsforskrifter, som tilsigter at give en kategori af personer af et bestemt køn, som tidligere har været udsat for forskelsbehandling, mulighed for at drage fordel af en gunstigere pensionsordning, som finder anvendelse på en kategori af personer af det andet køn, er ikke uforenelige med direktiv 79/7, blot fordi der af de berørte personer med henblik på tilslutning med tilbagevirkende gyldighed kræves

– betaling af udligningsbidrag

og

– rente af disse udligningsbidrag, for så vidt som der ikke er tale om morarente, og forrentningen ikke går ud over, hvad der er nødvendigt for at sikre en passende tilpasning af købekraften.

2. Betingelsen om effektiv gennemførelse af kravene om ligebehandling

45. Da et krav om tilslutning med tilbagevirkende gyldighed således ikke i sig selv er i strid med princippet om ligebehandling af mænd og kvinder, opstår spørgsmålet, om bestemmelser som de belgiske, der er forbundet med en betydelig økonomisk belastning for de berørte personer, er i overensstemmelse med ligebehandlingsprincippet som omhandlet i direktiv 79/7.

46. Ifølge effektivitetsprincippet( ) må de relevante nationale bestemmelser ikke gøre det umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at gennemføre kravet om ligebehandling. Også det skøn, som medlemsstaterne råder over på området for socialpolitik, kan ikke have til virkning, at gennemførelsen af et så grundlæggende princip i fællesskabsretten som princippet om lige løn for mænd og kvinder gøres illusorisk ( ).

47. De tre sagsøgere i hovedsagen har, uden at blive modsagt på dette punkt, anført, at udligningsbidragene, som de skal betale i form af en enkelt samlet indbetaling med tilbagevirkende kraft med rente, vil beløbe sig til mere end 60 000 EUR ( ), hvoraf renterne alene vil udgøre den største del med mere end 40 000 EUR.

48. Det er åbenlyst, at kravet om en enkelt samlet indbetaling i denne størrelsesorden gør det umuligt eller i det mindste uforholdsmæssigt vanskeligt for de berørte personer at lade sig tilslutte med tilbagevirkende gyldighed og således at få del i de fordele, der er forbundet med særordningen for den civile luftfarts flyvende personel.

49. I denne sammenhæng skal det navnlig tages i betragtning, at de berørte personer allerede er gået på pension og får udbetalt alderspension i overensstemmelse med ONP’s pensionsafgørelse, der beløber sig til mellem 13 311 EUR og 16 929 EUR pr. år, hvilket giver en månedlig pension på mindre end 1 500 EUR. Den samlede enkelte indbetaling, der stilles krav om, ville således være mange gange større end de pågældende personers årlige pension, og selv efterbetaling af et uforrentet udligningsbidrag ville med en størrelse på 20 000 EUR som en samlet enkel indbetaling stadig være betydeligt større end deres årlige pension.

50. For at blive tilsluttet med tilbagevirkende gyldighed skulle de berørte personer således i væsentligt omfang gøre indhug i deres opsparinger og endog eventuelt sætte sig i gæld. Det er indlysende, at dette under sagsøgernes synsvinkel, som ikke længere er erhvervsaktive, ville være økonomisk ufornuftigt. De berørte personer ville i tvivlstilfælde vælge ikke at betale for tilslutning med tilbagevirkende gyldighed, fordi de dermed forbundne omkostninger med fradrag for den øgede pensionsudbetaling vil udgøre 2 500 EUR pr. år (208 EUR pr. måned) ( ).

51. Sagsøgerne i hovedsagerne har således med rette gjort gældende, at en udligningsordning som den belgiske ikke er forenelig med effektivitetsprincippet og i realiteten fører til en fastfrysning af den forskelsbehandling, de er blevet ofre for.

52. For ikke at bringe den effektive gennemførelse af kravet om ligebehandling i fare, bør de berørte personer have adgang til at betale udligningsbidragene med rente; ikke som et enkelt samlet beløb, men i månedlige rater ( ). Den dermed forbundne henstand med de pågældende restbidrag vil på afgørende måde bidrage til at gøre den økonomiske belastning af de berørte personer mere tålelig.

53. En sådan ratebetalingsmodel ville på ingen måde føre til, at de tidligere stewardesser gives en utilbørlig fordel i forhold til deres mandlige kolleger ( ), men vil derimod bidrage til at stille deres respektive bidragsbyrder på samme niveau, således som ligebehandlingsprincippet fordrer ( ). Videre blev stewarderne heller ikke afkrævet deres pensionsbidrag på en gang, men indbetalte dem over en periode på flere år, ja endog flere årtier, og de kunne oven i købet fratrækkes i skat ( ).

54. Størrelsen af de månedlige rater skal altid beregnes under hensyn til alle omstændigheder i den konkrete sag. Man kan imidlertid lægge den overvejelse til grund, at udligningsbidragene med rente bør være fuldstændigt erlagt i løbet af den forventede pensionsudbetalingsperiode.

55. For at iagttage effektivitetsprincippet bør den samlede månedlige økonomiske belastning af de berørte personer imidlertid være så begrænset, at de trods indbetaling af udligningsbidrag med rente til brug for tilslutning med tilbagevirkende gyldighed stadig kan få en mærkbar fordel heraf. Ratebetalingen af udligningsbidragene med rente bør altså ikke fuldstændigt overstige det beløb, hvormed den månedlige pensionsydelse er steget inden for rammerne af den særordning, som en tidligere stewardesse nu kan gøre krav på at være en del af. Det ville f.eks. være passende, hvis omtrent halvdelen af det beløb, hvormed den månedlige pensionsydelse er steget, skal indbetales som ratebetaling, og den anden halvdel faktisk skal udbetales til de kvindelige pensionister ( ).

56. Det er korrekt, at de berørte personer ved anvendelsen af en sådan ordning – i forskud – vil kunne nyde godt af en beløbsmæssigt begrænset ratebetaling i form af en højere pensionsydelse, for hvilke de endnu ikke har indbetalt alle forsikringsmatematisk nødvendige bidrag. Det kan heller ikke udelukkes, at de berørte personer ikke når at indbetale alle nødvendige udligningsbidrag i løbet af den periode, hvor de får udbetalt pension ( ). Dette kan utvivlsomt føre til en vis økonomisk merbelastning af den statslige pensionsordning.

57. En medlemsstat, hvis lovgivning er den egentlige årsag til forskelsbehandling på grundlag af køn, og dens kompetente institutioner på området for den lovbestemte pensionsordning må også bære eventuelle økonomiske byrder, der er forbundet med den effektive gennemførelse af ligebehandlingsprincippet. Rent budgetmæssige hensyn kan ikke begrunde en forskelsbehandling på grundlag af køn ( ). Så meget desto mindre kan disse hensyn gøres gældende efterfølgende, når der opstår spørgsmål om den effektive afhjælpning af følgerne af en tidligere forskelsbehandling.

58. I det foreliggende tilfælde har hverken den belgiske regering ( ) eller ONP i øvrigt godtgjort, at det ville indebære en alvorlig risiko for den økonomiske ligevægt i den statslige pensionsordning ( ), hvis man giver tidligere stewardesser adgang til de fordele, der er forbundet med særordningen for den civile luftfarts flyvende personel, inden der er sket fuldstændig indbetaling af alle udligningsbidrag med rente.

59. I forvejen synes den belgiske lovgiver ved udarbejdelsen af udligningsordningen ikke at have lagt en budgetmæssigt neutral tilslutning med tilbagevirkende gyldighed af tidligere stewardesser til grund. Udligningsordningen af 1997 indebærer nemlig, at de pågældende arbejdstagerbidrag for forsikringsperioden mellem 1964 og 1980 bliver opkrævet efterfølgende, mens arbejdsgiveren udtrykkeligt fritages for at skulle foretage efterbetalinger til pensionsordningen ( ).

60. På dette grundlag kan det altså foreløbigt konkluderes, at:

Nationale retsforskrifter, som tilsigter at give en kategori af personer af et bestemt køn, som tidligere har været udsat for forskelsbehandling, mulighed for at drage fordel af en pensionsordning, som finder anvendelse på en kategori af personer af det andet køn, er uforenelig med direktiv 79/7, for så vidt som ordningen for de berørte personer er forbundet med en stor økonomisk belastning i form af en enkelt samlet indbetaling, der gør tilslutning med tilbagevirkende gyldighed umulig eller uforholdsmæssig vanskelig. I givet fald skal der gives mulighed for ratebetaling, der beløbsmæssigt skal fastsættes således, at tilslutning med tilbagevirkende gyldighed, trods indbetaling af udligningsbeløb og tilsvarende rente, stadig indebærer en mærkbar fordel for de berørte personer.

C – Afsluttende bemærkninger

1. Om begyndelsestidspunktet for tilslutning med tilbagevirkende gyldighed

61. Under retsmødet ved Domstolen blev det også nævnt, at tilslutning med tilbagevirkende gyldighed ifølge den belgiske udligningsordning af 1997 kun har virkning for fremtiden, og at de berørte personer således kun for tiden efter fremsættelse af et krav om tilslutning med tilbagevirkende gyldighed kan forvente at få udbetalt en højere pensionsydelse ( ).

62. Grundlæggende er vedtagelsen af passende udelukkelsesbestemmelser forenelig med fællesskabsretten, så længe principperne om ækvivalens og effektivitet er iagttaget. Således har Domstolen fastslået, at medlemsstaterne kan fastsætte søgsmålsfrister uden at tilsidesætte nogen af disse principper ( ).

63. På samme måde skal det være muligt at bestemme, at en forhøjelse af de pensionsydelser, der udbetales til personer, som tilhører en oprindeligt forskelsbehandlet persongruppe, som er påkrævet i henhold til fællesskabsretten, først skal gælde fra det tidspunkt, hvor der fremsættes anmodning herom og kun for fremtiden. Naturligvis forudsat, at det allerede i medfør af national ret forholder sig således, at korrektion af fejl ved beregning af pensionskrav kun gælder for fremtiden (ækvivalensprincippet) ( ).

64. I denne henseende skal det under alle omstændigheder tages i betragtning, at en højere pensionsydelse, der kun gives med virkning for fremtiden, ikke i samme grad forudsætter indbetaling af udligningsbidrag, som det er tilfældet med en forhøjelse af pensionsydelsen, som skal udbetales til de pågældende med tilbagevirkende kraft. Ligebehandlingsprincippet indebærer, at der skal kunne ske nedsættelse i udligningsbidragenes størrelse og derved, at der forsikringsmatematisk skal kunne tages hensyn til den omstændighed, at de berørte personer ikke allerede fra pensionsalderens indtræden, men først fra det tidspunkt, hvor de fremsætter krav om tilslutning med tilbagevirkende gyldighed, der ligger væsentligt senere, modtager den højere pensionsydelse.

65. Såfremt den forelæggende ret når frem til, at sagsøgerne i de tre hovedsagers tilslutning med tilbagevirkende gyldighed kun skal gælde for fremtiden og hertil kræver, at der fremsættes krav herom, påhviler det denne ret at fastsætte passende nedslag i de udligningsbidrag, der skal indbetales, og de hertil hørende renter. Skulle den forelæggende ret derimod nå frem til, at sagsøgerens anke af pensionsafgørelserne vedrørende dem til den nationale ret implicit udgør en anmodning om tilslutning med tilbagevirkende gyldighed til ordningen, skal sagsøgerne også tilkendes den højere pension med tilbagevirkende gyldighed. I påkommende tilfælde skal ONP fra det øgede pensionsbeløb, som skal udbetales efterfølgende, for perioden fra sagsøgerne har opnået pensionsalderen, fratrække de forfaldne udligningsbidrag og eventuel rente.

2. Om forældelse af bidrags- og rentegæld

66. I forelæggelsesafgørelsen har den forelæggende ret navnlig gjort opmærksom på, at eventuel bidrags- og rentegæld, der måtte påhvile stewarder i dag for den relevante periode fra 1964 til 1980, allerede er forældet.

67. Denne omstændighed er i sig selv ikke til hinder for, at der nu stilles krav til tidligere stewardesser om betaling af udligningsbidrag og tilsvarende rente, når de gør krav på at få adgang til fordelene i særordningen for den civile luftfarts flyvende personel i kraft af tilslutning med tilbagevirkende gyldighed.

68. Med hensyn til forældelse kan eventuelle bidragsydelser for stewarder for perioden fra 1964 til 1980 nemlig ikke sammenlignes med de udligningsbeløb, som stewardesser skal betale i forbindelse med et krav om tilslutning med tilbagevirkende gyldighed. Disse to former for gæld er nemlig ikke opstået på samme tidspunkt og forældes derfor heller ikke på samme tidspunkt. Ydermere følger det af sagens natur, at bidrags- og rentegæld, der er opstået på et tidligere tidspunkt, også forældes tidligere end gæld, der først er opstået, efter at der er fremsat et krav fra den berørte persons side om tilslutning med tilbagevirkende gyldighed i levende live.

69. Hvis det blev lagt til grund, at de udligningsbidrag med rente, som de tidligere stewardesser skal betale, er forældede, så ville princippet om tilslutning med tilbagevirkende gyldighed tømmes for indhold, og det ville føre til, at stewardesserne faktisk blev bedre stillet end deres mandlige kolleger. Et sådant resultat er imidlertid i strid med princippet om ligebehandling af mænd og kvinder. Som det allerede er anført ( ), kan de personer, der tilhører den hidtil forskelsbehandlede persongruppe, ikke under henvisning til ligebehandlingsprincippet undlade at efterbetale pensionsbidrag for den relevante periode.

70. Naturligvis skal der for de udligningsbidrag med rente, som de tidligere stewardesser skal betale (i givet fald i form af ratebetalinger) fra forfaldstidspunktet gælde de samme forældelsesfrister som for de pensionsbidrag med rente, som deres mandlige kolleger har skullet indbetale for forsikringsperioden fra 1964 til 1980.

3. Om den eventuelle tidsmæssige begrænsning af dommens virkninger

71. I enkelte sager om ligebehandling af mænd og kvinder har Domstolen med henvisning til retssikkerhedsprincippet begrænset de tidsmæssige virkninger af sine afgørelser ( ).

72. Ifølge fast retspraksis er en sådan begrænsning kun mulig i undtagelsestilfælde ( ), og kun hvis to betingelser er opfyldt: For det første skal der foreligge en risiko for alvorlige økonomiske følger, navnlig fordi der er stiftet mange retsforhold i god tro i henhold til de pågældende retsforskrifter, som er blevet anset for at være lovligt i kraft. For det andet skal borgerne og de nationale myndigheder være blevet forledt til at følge en adfærd, som ikke er forenelig med Fællesskabets retsforskrifter, på grund af en objektiv og betydelig usikkerhed vedrørende fællesskabsforskrifternes rækkevidde, en usikkerhed, som de øvrige medlemsstater eller Kommissionen eventuelt selv har bidraget til med den af dem fulgte adfærd ( ).

73. I det foreliggende tilfælde er i hvert fald den første betingelse ikke opfyldt. Som det netop er blevet redegjort for, har hverken den belgiske regering eller ONP godtgjort, at den skitserede løsning skulle kunne føre til alvorlige økonomiske følger, eller at der skulle opstå fare for betydelig risiko for den økonomiske ligevægt i den statslige pensionsordning.

74. Der er derfor ingen grund til for Domstolen at begrænse de tidsmæssige virkninger af sin dom.

VI – Forslag til afgørelse

75. På grundlag af ovenstående foreslår jeg Domstolen at besvare de af Cour du travail Bruxelles forelagte spørgsmål således:

»1) Nationale retsforskrifter, som tilsigter at give en kategori af personer af et bestemt køn, som tidligere har været udsat for forskelsbehandling, mulighed for at drage fordel af en pensionsordning, som finder anvendelse på en kategori af personer af det andet køn, er ikke uforenelige med direktiv 79/7/EØF, blot fordi der af de berørte personer med henblik på tilslutning med tilbagevirkende gyldighed kræves

– betaling af udligningsbidrag

og

– rente af disse udligningsbidrag, for så vidt som der ikke er tale om morarente, og forrentningen ikke går ud over, hvad der er nødvendigt for at sikre en passende tilpasning af købekraften.

2) En sådan ordning er uforenelig med direktiv 79/7, for så vidt som ordningen for de berørte personer er forbundet med en stor økonomisk belastning i form af en enkelt samlet indbetaling, der gør tilslutning med tilbagevirkende gyldighed umulig eller uforholdsmæssig vanskelig. I givet fald skal der gives mulighed for ratebetaling, der beløbsmæssigt skal fastsættes således, at tilslutning med tilbagevirkende gyldighed, trods indbetaling af udligningsbeløb og tilsvarende rente, stadig indebærer en mærkbar fordel for de berørte personer.«