53.

Det andet spørgsmål, som jeg har nævnt ovenfor (i afsnit 51), er, om en direktivbestemmelse, som ikke i sig selv pålægger borgerne forpligtelser, ikke desto mindre får virkning i forholdet mellem borgerne i medfør af et grundlæggende princip, i dette tilfælde ligestilling mellem mænd og kvinder, som er opstillet i folkeretlige bestemmelser, der forbyder forskelsbehandling (bl.a.) på grundlag af køn, for så vidt som disse bestemmelser er en integrerende del af fællesskabsretsordenen. Her tænker jeg navnlig på den europæiske konvention af 4. november 1950 til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder og på de to internationale konventioner af 19. december 1966 henholdsvis om borgerlige og politiske rettigheder og om økonomiske, sociale og kulturelle rettigheder, som er indgået under FN's auspicier ( 46 ). Dette spørgsmål kom parterne slet ikke ind på i deres skriftlige indlæg, og det blev kun flygtigt berørt under den mundtlige forhandling. Jeg vil derfor nøjes med at sætte det ind i den rette sammenhæng. Hvis det skulle være en forudsætning for Domstolens afgørelse, at spørgsmålet besvares, må der gives parterne mulighed for at tage stilling til spørgsmålet. Når alt kommer til alt, er spørgsmålet ikke, om et direktiv får horisontal direkte virkning, eller rettere umiddelbar retsvirkning i forhold til tredjemand, i kraft af en folkeretlig bestemmelse: Hvis en folkeretlig bestemmelse faktisk får virkning i forholdet mellem borgerne i fællesskabsretsordenen, får den det i kraft af sin egen rækkevidde; et direktiv kan imidlertid bidrage til at gøre en folkeretlig bestemmelse mere præcis og derved fjerne en eventuel hindring (dens mangel på præcision) for bestemmelsens virkning inden for Fællesskabet og på et givet område. Navnlig spørgsmålet om den europæiske menneskerettighedskonventions virkning i forhold til tredjemand er blevet grundigt undersøgt i litteraturen i medlemsstaterne, navnlig i de medlemsstater, hvor der skelnes skarpt mellem privatret og offentlig ret. Jeg vil nøjes med at anføre et enkelt citat (under udeladelse af fodnoter) vedrørende denne konvention, fordi det forekommer mig, at det, også i dag, giver et godt indtryk af problematikken ( 47 ) : »Sammenfattende kan det konkluderes, at det ikke nødvendigvis følger af konventionen, at den har ’Drittwirkung’. På den anden side er der intet i konventionen, der forhindrer de kontraherende stater i at tillægge de grundlæggende frihedsrettigheder ’Drittwirkung’ i deres nationale retssystemer, for så vidt som de egner sig hertil. I nogle stater anerkendes det allerede, at de frihedsrettigheder, konventionen sikrer, har ’Drittwirkung’, mens det i andre stater i det mindste ikke principielt udelukkes, at de kan have denne virkning. Et synspunkt, der er i overensstemmelse med denne tendens, er, at det kan udledes af de skiftende sociale forhold og opfattelser, at konventionen vil få den betydning, at der sikres borgeren en vis mindstegaranti også i forholdet til andre. Efter konventionens ånd synes der at være en hel del, der taler for dette synspunkt, selv om man ved en sådan efterfølgende fortolkning naturligvis altid må spørge sig selv, om man ikke derved tillægger konventionen en virkning, som (en række af) de kontraherende stater ikke kan acceptere, og som der derfor ikke er tilstrækkelig dækning for i den overensstemmende vilje, der er underforstået mellem de kontraherende stater.« Det antages generelt, også af de ovenfor citerede forfattere, at det afhænger af den enkelte rettigheds art og udformning, om der kan tillægges den virkning i forhold til tredjemand. Det forekommer mig, at ligestilling af mænd og kvinder i arbejdslivet er en grundlæggende rettighed, som mere end nogen anden fortjener at få denne virkning. Denne ret får kun sin fulde virkning, når den ikke begrænses til vertikale forhold, dvs. forholdet mellem tjenestemænd og de offentlige myndigheder, ved hvilke de er ansat, men også får virkning i alle horisontale forhold. Heroverfor står imidlertid, at det generelle forbud mod forskelsbehandling i artikel 14 i den europæiske menneskerettighedskonvention ikke anses for at være en selvstændig bestemmelse — selv om man er ved at bevæge sig væk fra dette synspunkt — men kun for at yde beskyttelse i forbindelse med andre bestemmelser i konventionen ( 48 ). Artikel 26 i den internationale konvention om borgerlige og politiske rettigheder synes derimod at være en selvstændig bestemmelse ( 49 ). I sidste instans tilkommer det medlemsstaterne på eget ansvar (som sanktioneres af folkeretten) at afgøre, hvordan de skal efterkomme deres forpligtelser i henhold til en traktat. I forbindelse med den europæiske menneskerettighedskonvention, som Domstolen tillægger særlig betydning ved fortolkningen af de grundrettigheder, der udgør en del af fællesskabsretten, synes dette at indebære, at det tilkommer Domstolen, ved en ensartet fortolkning, der gælder i hele Fællesskabet ( 50 ), at fastslægge indholdet og rækkevidden af konventionens bestemmelser og dermed også at afgøre, om de grundlæggende rettigheder, der er nedfældet i menneskerettighedskonventionen, skal tillægges virkning i forhold til tredjemand på områder, der er omfattet af fællesskabsretten. I den forbindelse vil Domstolen naturligvis dels tage hensyn til den pågældende grundlæggende rettigheds betydning — i dette tilfælde ligebehandlingen af mænd og kvinder — i fællesskabsretsordenen, dels til de forfatningsmæssige traditioner (og retsfølelsen) i medlemsstaterne. Det samme gælder efter min opfattelse, for så vidt angår de to andre internationale konventioner, hvis betydning for fortolkningen af grundlæggende rettigheder i henhold til fællesskabsretten Domstolen har anerkendt i en række domme af nyere dato ( 51 ). Bortset herfra opstår endelig spørgsmålet om, i hvilket omfang den pågældende grundrettighed kan påberåbes for Domstolen, ikke blot med henblik på undersøgelsen af gyldigheden af retsakter, der hidrører fra fællesskabsmyndighederne — det giver sig selv ( 52 ) — men også af retsakter, der hidrører fra nationale offentlige myndigheder, og som er udstedt til gennemførelse af fællesskabsretlige bestemmelser eller på områder, der er omfattet af sådanne bestemmelser ( 53 ). Som jeg tidligere har anført, vil jeg lade det blive herved af de grunde, jeg har nævnt i begyndelsen af dette afsnit.