Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. EF-varemærker appel og søgsmål søgsmål for Fællesskabets retsinstanser annullationssøgsmål ulovlighedsindsigelse skal fremsættes under en verserende retssag antagelse

(Art. 241 EF; Rådets forordning nr. 40/94, art. 63, stk. 2)

2. Det Europæiske Fællesskab sprogordning forordning nr. 1

(EF-traktaten, art. 217 (nu art. 290 EF); Rådets forordning nr. 1)

3. EF-varemærker Harmoniseringskontorets sprog forpligtelse for den, der ansøger om registrering af et EF-varemærke, til at angive »et andet sprog« som eventuelt behandlingssprog i indsigelses- fortabelses- og ugyldighedssager tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet foreligger ikke

[Rådets forordning nr. 40/94, art. 115, stk. 3; Kommissionens forordning nr. 2868/95, art. 1, regel 1, art. 1, litra j)]

Sammendrag

1. Det forhold, at forordning nr. 40/94 om EF-varemærker ikke udtrykkeligt nævner ulovlighedsindsigelsen som et mellemkommende retsmiddel, som borgerne kan påberåbe sig for Retten, når de nedlægger påstand om annullation eller ændring af en afgørelse fra et appelkammer ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design), forhindrer ikke borgerne i at gøre en sådan indsigelse gældende inden for rammerne af en sådan sag. Denne ret fremgår af det generelle princip, der er kommet til udtryk i artikel 241 EF.

( jf. præmis 21 )

2. Rådets forordning nr. 1 om den ordning, der skal gælde for Det Europæiske Økonomiske Fællesskab på det sproglige område, er alene en afledt retsakt, der har hjemmel i traktatens artikel 217 (nu artikel 290 EF). At påstå, at denne forordning præcist udtrykker et fællesskabsretligt princip om ligestilling mellem sprogene, som heller ikke kan fraviges ved en senere forordning fra Rådet, er ensbetydende med, at der ses bort fra, at der er tale om afledt ret. Endvidere har medlemsstaterne ikke i traktaten fastsat en sprogordning for Fællesskabets institutioner og organer, men traktatens artikel 217 lader det være op til Rådet ved enstemmighed at fastsætte eller ændre institutionernes sprogordning og indføre forskellige sprogordninger. Denne artikel bestemmer ikke, at denne ordning, når den én gang er fastsat af Rådet, ikke længere senere kan ændres. Det følger heraf, at sprogordningen i forordning nr. 1 ikke kan ligestilles med et fællesskabsretligt princip.

( jf. præmis 58 )

3. Den forpligtelse, som den, der ansøger om registrering af et EF-varemærke, har i henhold til artikel 115, stk. 3, i forordning nr. 40/94 om EF-varemærker og artikel 1, regel 1, stk. 1, litra j), i forordning nr. 2868/95 om gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 40/94 til at »angive et andet af Harmoniseringskontorets sprog, som han indvilliger i anvendelsen af som eventuelt behandlingssprog i indsigelses-, fortabelses- eller ugyldighedssager«, indebærer ingen tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet.

Som det fremgår af ordlyden af artikel 115, stk. 3, i forordning nr. 40/94, indvilliger ansøgeren alene i, at dette sprog eventuelt anvendes som processprog, for så vidt angår indsigelses-, fortabelses- og ugyldighedssager. Det følger heraf, at så længe ansøgeren er den eneste part i sagen ved Harmoniseringskontoret, er sproget i registreringsansøgningen processprog. Forordning nr. 40/94 medfører derfor ikke i sig selv, at der under sådanne procedurer sker forskelsbehandling på grund af sproget, idet den netop garanterer, at ansøgningens sprog anvendes som processprog og dermed som det sprog, som de afgørende processkrifter skal være skrevet på.

Rådet har ved at forfølge det formål at definere, hvad der skal være processproget, når der ikke er nogen aftale mellem parterne, hvis foretrukne sprog ikke er det samme, truffet et passende og proportionalt valg. På den ene side giver artikel 115, stk. 3, i forordning nr. 40/94 ansøgeren af et EF-varemærke mulighed for, blandt de sprog, der er mest udbredt i Det Europæiske Fællesskab, at vælge det sprog, der skal være processprog i indsigelses-, fortabelses- og ugyldighedssager i det tilfælde, hvor det første af ansøgeren valgte sprog ikke ønskes af den anden part i sagen. På den anden side har Rådet, idet det har begrænset valget til de sprog, hvortil kendskabet er mest udbredt i Det Europæiske Fællesskab, og idet det således har undgået, at processproget bliver meget forskelligt fra de sprogkundskaber, som den ene part i sagen har, holdt sig inden for grænserne for, hvad der er nødvendigt for at nå det tilsigtede mål.

( jf. præmis 60, 61 og 63 )