ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2.

Med det andet anbringende gøres det gældende, at den anfægtede afgørelse er behæftet med en retlig fejl, for så vidt som ECB har anlagt en fortolkning, som ikke er i overensstemmelse med lovgivers hensigt med de EU-retlige forskrifter, som tillader kreditinstitutterne at gøre brug af uigenkaldelige betalingsforpligtelser med henblik på at opfylde en del af deres forpligtelser over for de nationale afviklingsfonde, Den Fælles Afviklingsfond og i henhold til de nationale indskudsgarantiordninger, hvorved de pågældende bestemmelser mister deres effektive virkning. ECB har desuden baseret sin afgørelse på en fejlagtig fortolkning af de EU-retlige og de nationale gennemførelsesbestemmelser, som finder anvendelse på de uigenkaldelige betalingsforpligtelser.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 166/35

Sag anlagt den 2. marts 2018 — Chrome Hearts mod EUIPO — Shenzhen Van St. Lonh Jewelry (Gengivelse af et kors)

(Sag T-137/18)

(2018/C 166/45)

Stævningen er affattet på engelsk

Parter

Sagsøger: Chrome Hearts LLC (Hollywood, Californien, De Forenede Stater) (ved advokat M. de Justo Bailey)

Sagsøgt: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO)

Den anden part i sagen for appelkammeret: Shenzhen Van St. Lonh Jewelry Co. Ltd (Shenzhen, Kina)

Oplysninger vedrørende sagen for EUIPO

Ansøger / Indehaver af det omtvistede varemærke: Shenzhen Van St. Lonh Jewelry Co. Ltd

Det omtvistede varemærke: EU-figurmærket (gengivelse af et kors) — registreringsansøgning nr. 13 845 871

Sagen for EUIPO: Indsigelsessag

Den anfægtede afgørelse: Afgørelse truffet den 19. december 2017 af Femte Appelkammer ved EUIPO (sag R 766/2017-5)

Påstande

— Den anfægtede afgørelse annulleres delvist.

— EUIPO (og intervenienten, såfremt selskabet intervenerer I sagen) tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Anbringender

— Tilsidesættelse af artikel 94, stk. 1, i forordning 2017/1001

— Tilsidesættelse af artikel 95, stk. 1, i forordning 2017/1001

— Tilsidesættelse af artikel 8, stk. 5, i forordning 2017/1001
DA Den Europæiske Unions Tidende C 166/39

Sag anlagt den 9. marts 2018 — VP mod Cedefop

(Sag T-187/18)

(2018/C 166/50)

Processprog: engelsk

Parter

Sagsøger: VP (ved advokat L. Levi)

Sagsøgt: Det Europæiske Center for Udvikling af Erhvervsuddannelserne (Cedefop)

Sagsøgerens påstande

— Sagen fremmes til realitetsbehandling og sagsøgeren gives medhold.

— Annullation af sagsøgtes afgørelse af 12. maj 2017 om afslag på sagsøgerens ansøgning om forlængelse af ansættelseskontrakten på ubestemt tid.

— Annullation af sagsøgtes afgørelse af 1. december 2017 om afslag på sagsøgerens klage af 9. august 2017 over afgørelsen af 12. maj 2017.

— Sagsøgte tilpligtes at betale en erstatning for det af sagsøgeren lidte ikke-økonomiske tab, som efter ret og billighed er opgjort til 100 000 (et hundrede tusinde) EUR.

— Sagsøgte tilpligtes at betale en erstatning for det af sagsøgeren lidte økonomiske tab.

— Sagsøgte tilpligtes at betale de af sagsøgeren afholdte omkostninger i forbindelse med denne sag.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Til støtte for søgsmålet har sagsøgeren anført følgende anbringender: sagsøgtes afgørelse om ikke at forlænge sagsøgerens ansættelseskontrakt blev vedtaget i strid med retten til at blive hørt, omsorgspligten og begrundelsespligten og er i strid med pligten til at høre den umiddelbart overordnede, ligesom den er behæftet med anlæggelse af et åbenbart urigtigt skøn og magtmisbrug.
—

EUIPO og Lidl Stiftung & Co. KG tilpligtes at bære deres egne omkostninger og at betale sagsøgerens omkostninger.
—

De sagsøgte tilpligtes at betale sagsøgerne de beløb, der fremgår af bilaget til stævningen med tillæg af de renter, der påløber fra den 26. marts 2013 indtil domsafsigelsen, som kompensation for det tab, der er lidt som følge af Eurogruppens afgørelser om afvikling af Cyprus Popular Bank Public Co Ltd (»Laiki Bank«), bail-in foretaget af Bank of Cyprus Public Company Limited (»Bank og Cyprus«) og salget af de nævnte bankers aktiver og forretninger i Grækenland, og/eller som følge af den likviditetsstøtte, som er tilkendt Laiki Bank med samtykke fra Den Europæiske Centralbank og den efterfølgende overførsel af denne støtte til Bank of Cyprus efter Den Europæiske Centralbanks anvisninger.
—

De sagsøgte tilpligtes at betale sagsøgerne de beløb, der fremgår af bilaget til stævningen med tillæg af de renter, der påløber fra den 26. marts 2013 indtil domsafsigelsen, som kompensation for det tab, der er lidt som følge af Eurogruppens afgørelser om afvikling af Cyprus Popular Bank Public Co Ltd (»Laiki Bank«), bail-in foretaget af Bank of Cyprus Public Company Limited (»Bank og Cyprus«) og salget af de nævnte bankers aktiver og forretninger i Grækenland, og/eller som følge af den likviditetsstøtte, som er tilkendt Laiki Bank med samtykke fra Den Europæiske Centralbank, og den efterfølgende overførsel af denne støtte til Bank of Cyprus efter Den Europæiske Centralbanks anvisninger.
—

Sagsøgeren gør gældende, at der for tidligt blev truffet en endelig afgørelse, selv om der var kendskab til, at det på tidspunktet for afgørelsen uforskyldt var objektivt umuligt for sagsøgeren at fremlægge dokumentation for en korrekt anvendelse af midlerne. Derudover var den omstændighed, at det uforskyldt var objektivt umuligt at fremskaffe yderligere oplysninger og dokumentation, alene af forbigående karakter.
—

Sagsøgte tilsidesatte artikel 31 og artikel 35 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder og, mere generelt, den almindelige forpligtelse til at udvise agtpågivenhed og omhu, for så vidt som sagsøgte undlod at sikre, at VL havde gode og rimelige arbejdsvilkår og passende lægelig omsorg og bistand.
—

Den anfægtede afgørelse annulleres, for så vidt som det heri fastslås, at sagsøgeren ikke havde ført bevis for ond tro og at ugyldighedsbegæringen i henhold til EU-varemærkeforordningens artikel 59, stk. 1, litra b), ikke kunne tages til følge.
—

Rådets afgørelse (FUSP) 2017/2282 af 11. december 2017 om ændring af afgørelse 2010/788/FUSP om restriktive foranstaltninger over for Den Demokratiske Republik Congo annulleres, for så vidt som den fastholder sagsøgeren som nr. 11 i bilag II til afgørelse 2010/788/FUSP og som nr. 11 i bilag Ia til forordning (EF) nr. 1183/2005.
—

Rådets afgørelse (FUSP) 2017/2282 af 11. december 2017 om ændring af afgørelse 2010/788/FUSP om restriktive foranstaltninger over for Den Demokratiske Republik Congo annulleres, for så vidt som den fastholder sagsøgeren som nr. 8 i bilag II til afgørelse 2010/788/FUSP og som nr. 8 i bilag Ia til forordning (EF) nr. 1183/2005.
—

Rådets afgørelse (FUSP) 2017/2282 af 11. december 2017 om ændring af afgørelse 2010/788/FUSP om restriktive foranstaltninger over for Den Demokratiske Republik Congo annulleres, for så vidt som den fastholder sagsøgeren som nr. 6 i bilag II til afgørelse 2010/788/FUSP og som nr. 6 i bilag Ia til forordning (EF) nr. 1183/2005.
—

Rådets afgørelse (FUSP) 2017/2282 af 11. december 2017 om ændring af afgørelse 2010/788/FUSP om restriktive foranstaltninger over for Den Demokratiske Republik Congo annulleres, for så vidt som den fastholder sagsøgeren som nr. 1 i bilag II til afgørelse 2010/788/FUSP og som nr. 1 i bilag Ia til forordning (EF) nr. 1183/2005.
—

Rådets afgørelse (FUSP) 2017/2282 af 11. december 2017 om ændring af afgørelse 2010/788/FUSP om restriktive foranstaltninger over for Den Demokratiske Republik Congo annulleres, for så vidt som den fastholder sagsøgeren som nr. 14 i bilag II til afgørelse 2010/788/FUSP og som nr. 14 i bilag Ia til forordning (EF) nr. 1183/2005.
—

Rådets afgørelse (FUSP) 2017/2282 af 11. december 2017 om ændring af afgørelse 2010/788/FUSP om restriktive foranstaltninger over for Den Demokratiske Republik Congo annulleres, for så vidt som den fastholder sagsøgeren som nr. 13 i bilag II til afgørelse 2010/788/FUSP og som nr. 13 i bilag Ia til forordning (EF) nr. 1183/2005.
—

Rådets afgørelse (FUSP) 2017/2282 af 11. december 2017 om ændring af afgørelse 2010/788/FUSP om restriktive foranstaltninger over for Den Demokratiske Republik Congo annulleres, for så vidt som den fastholder sagsøgeren som nr. 10 i bilag II til afgørelse 2010/788/FUSP og som nr. 10 i bilag Ia til forordning (EF) nr. 1183/2005.
3.

Tredje anbringende om, at der foreligger en tilsidesættelse af traktaterne og de retsakter, der skal anvendes ved traktaternes gennemførelse, for så vidt som sagsøger 2 skal anses for adressat for den anfægtede afgørelse Sagsøgerne har herved gjort gældende, at Kommissionen ikke kan pålægge en virksomhed med hjemsted i De Forenede stater at meddele oplysninger, og at nævnte institution ikke ukorrekt må underrette denne virksomhed om muligheden for at blive pålagt bøder.
1.

Det første anbringende vedrører tilsidesættelse af princippet om et højt niveau af beskyttelse af menneskers sundhed og princippet om et højt miljøbeskyttelsesniveau. Dette anbringende er opdelt i to led. — Det første led vedrører tilsidesættelse af pligten til at sikre et højt beskyttelsesniveau for sundhed og miljø i forbindelse med den videnskabelige risikovurdering, for så vidt som den anfægtede forordning er baseret på en videnskabelig vurdering af risiciene for sundhed og miljø, som ikke opfylder kravene i henhold til forsigtighedsprincippet. Ifølge sagsøgeren er der mangler ved identifikationen, udvælgelsen, vægtningen, behandlingsmetoden og fortolkningen af de tilgængelige data og videnskabelige undersøgelser. — Det andet led vedrører tilsidesættelse af forpligtelsen til at sikre et højt beskyttelsesniveau for sundhed og miljø i forbindelse med den politiske evaluering og risikostyringen, idet der med den anfægtede forordning ikke fortages en politisk evaluering og risikostyring, der er i overensstemmelse med forsigtighedsprincippet. Sagsøgeren er af den opfattelse dels, at godkendelsen fornys under omstændigheder, hvor der forekommer væsentlige mangler og usikkerhed med hensyn til risikovurderingen, dels at fornyelsen ikke er ledsaget af passende foranstaltninger til modvirkning eller begrænsning af risiciene i bredere forstand.
—

Europa-Kommissionen tilpligtes at betale 1 102 291,68 EUR (en million et hundrede og to tusind to hundrede og enoghalvfems euro og otteogtres cent) i erstatning for den af sagsøgeren lidte skade, med forbehold for forhøjelse, fordelt som følger: — for ikke-økonomisk skade som følge af, at sagsøgeren aldrig er blevet hørt vedrørende de faktiske omstændigheder, der lå til grund for retsforfølgningen af ham: 60 000 EUR — for skade lidt som følge af Kommissionens ulovlige, ubegrundede og uforholdsmæssige adfærd, idet den videreførte sager uden grundlag eller materielle holdepunkter: — 39 293,38 EUR for økonomisk skade som følge af advokatudgifter — 872,74 EUR for økonomisk skade som følge af rejseudgifter — 500 000 EUR for ikke-økonomisk skade som følge af den ubestridelige krænkelse af hans omdømme og ære — 500 000 EUR i erstatning for fysisk og ikke-økonomisk skade i forbindelse med forringelse af hans helbredstilstand — 2 125,56 EUR i erstatning for økonomisk skade som følge af undersøgelses- og lægeudgifter.
—

Det fastslås, at Den europæiske Union og/eller de sagsøgte institutioner har pådraget sig et ansvar uden for kontraktforhold.
3.

Tredje anbringende om, at den anfægtede afgørelse er behæftet med åbenbare retlige fejl og urigtige skøn ved konklusionen om, at de påtalte aftaler kunne have mulige konkurrencebegrænsende virkninger.
3.

Med det tredje anbringende har sagsøgeren anfægtet den omstændighed, at sundhedssystemet i den italienske retsorden er kendetegnet ved et princip om behandlingsuniversalitet, hvilket vil sige, at alle sundhedsydelserne leveres af det nationale sundhedssystem. Endvidere har sagsøgeren foreholdt Kommissionen, at den ikke har fremlagt bevis for, at den italienske stat finansierer og dermed dækker alle sine egne borgeres sundhedsydelser, hvilket forhold overhovedet ikke stemmer overens med fakta. Sagsøgeren har anfægtet, at universalitet ikke er et abstrakt begreb, men må identificeres konkret og må kunne efterprøves og mærkes og kan ikke anses for at foreligge, blot fordi den italienske stat hævder det.
Fjerde anbringende vedrører en manglende retlig begrundelse for tilbagebetaling af udbetalt løn til de akkrediterede parlamentariske assistenter. Dette anbringende omfatter to led:

Første led af fjerde anbringende er baseret på, at der ikke eksisterer en retlig relation mellem sagsøgeren og Europa-Parlamentet. Fra ikrafttrædelsen af forordning nr. 160/2009 er det Europa-Parlamentet og ikke medlemmet, der har en retlig relation med den akkrediterede parlamentariske assistent, og Europa-Parlamentet tilbagebetaler ikke udgifter, men betaler løn. For så vidt angår ansættelsesforholdet for de akkrediterede parlamentariske assistenter har sagsøgeren ikke et kontraktmæssigt forhold til Europa-Parlamentet. Europa-Parlamentet har ikke betalt sagsøgeren den akkrediterede parlamentariske assistents løn. Da der ikke foreligger en retlig relation eller en retlig begrundelse, har sagsøgeren ikke nogen tilbagebetalingsforpligtigelse over for Europa-Parlamentet.

Andet led af fjerde anbringende er baseret på den omstændighed, at aktiviteter, der ikke vedrører de akkrediterede parlamentariske assistenters funktion, ikke indebærer en ret til tilbagebetaling af udbetalt løn. Artikel 12 i vedtægten for tjenestemænd i Den Europæiske Union forbyder ikke aktiviteter, der ikke vedrører de ansattes funktion, idet det alene kræves, at der opnås samtykke fra ansættelsesmyndigheden. Såfremt der ikke søges samtykke, er der dog ikke i reglerne fastsat sanktioner i form af fuld tilbagebetaling af den udbetalte løn.
3.

Tredje anbringende om, at SSM-forordningens artikel 18, stk. 6, er ulovlig og i strid med artikel 263, stk. 6, TEUF og artikel 47 i chartret om grundlæggende rettigheder, idet den pålægger en forpligtelse til at offentliggøre en administrativ bøde, uanset at sagsøgeren har til hensigt at anlægge sag ved Retten inden for den tidsfrist, der er fastsat i artikel 263, stk. 6, TEUF. — Ved at indføre en regel såsom SSM-forordningens artikel 18, stk. 6, har Rådet frataget en sagsøger, der har interesse i at anlægge sag til prøvelse af afgørelsen om ikke at anonymisere en administrativ bøde, retten til den frist på to måneder, som er fastsat i artikel 263, stk. 6, TEUF. — Den anfægtede bestemmelse afviger fra fristen på to måneder for at anlægge et annullationssøgsmål og giver ECB en ensidig beføjelse til at fastlægge tidspunktet for, hvornår et kreditinstitut skal anlægge sag. — Selv om ECB har beføjelse til at offentliggøre den administrative bøde, skal det pågældende kreditinstitut anlægge sag forud for ECB’s afgørelse om at offentliggøre bøden. Denne situation skaber en urimelig usikkerhed for kreditinstituttet, hvilket eventuelt kan begrænse dets mulighed for at anlægge sag, og tilsidesætter i sidste ende dets grundlæggende ret til adgang til effektive retsmidler. — Følgelig er SSM-forordningens artikel 18, stk. 6, i strid med artikel 263, stk. 6, TEUF og artikel 47 i chartret om grundlæggende rettigheder. — Den anfægtede afgørelse bør annulleres, for så vidt som ECB har frataget sagsøgeren adgangen til effektive retsmidler.
—

Sagsøgte opfordres som en foranstaltning med henblik på sagens tilrettelæggelse (jf. artikel 55 i Rettens procesreglement) til at fremlægge (i) kvaliteterne og de relative fordele ved de ti antagne bud for delkontrakt nr. 3 samt deres point for underposterne 1.1, 1.2, 1.3, 1.4, 1.5, 1.6 i posten »overordnet tilrettelæggelse og metode« (»Global Organisation and Methodology«), og de point, der blev opnået af de ti bud, der blev antaget for delkontrakt nr. 3, for posten »teknik« (»Technical score«) og for posten »økonomi« (»Financial score«) og (ii) bedømmelsesudvalgets detaljerede rapport.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 182/28

Sag anlagt den 30. marts 2018 — Piaggio & C. mod EUIPO — Zhejiang Zhongneng Industry Group (Ciclomotori)

(Sag T-219/18)

(2018/C 182/32)

Stævningen er affattet på italiensk

Parter

Sagsøger: Piaggio & C. SpA (Pontedera, Italien) (ved advokat F. Jacobacci)

Sagsøgt: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO)

Den anden part i sagen for appelkammeret: Zhejiang Zhongneng Industry Group Co. Ltd (Taizhou City, Kina)

Oplysninger vedrørende sagen for EUIPO

Indehaver af det omtvistede design: Zhejiang Zhongneng Industry Group Co. Ltd

Det omtvistede design: EF-design nr. 1 783 655-0002

Den anfægtede afgørelse: Afgørelse truffet den 19. januar 2018 af Tredje Appelkammer ved EUIPO (sag R 1496/2015-3)

Påstande

— Den anfægtede afgørelse annulleres.

— Det registrerede EF-design nr. 1 783 655-0002, som indehaveren har ejendomsretten til, erklæres ugyldigt af de i stævningen nævnte grunde.

— Det fastslås, at sagsøgte og indehaveren af designet skal betale sagsomkostningerne i forbindelse med sagens behandling for appelkammeret i henhold til artikel 190 i Rettens procesreglement.

— EUIPO og en eventuel intervenient tilpligtes at betale samtlige sagsomkostninger i nærværende sag.

Anbringender

— Urigtig fortolkning og anvendelse af EF-designforordningens artikel 6

— Tilsidesættelse af EF-designforordningens artikel 25, stk. 1, litra e)
DA Den Europæiske Unions Tidende C 182/26

Sag anlagt den 16. marts 2018 — Chrysses Demetriades & Co. og Provident Fund of the Employees of Chrysses Demetriades & Co mod Rådet m.fl.

(Sag T-198/18)

(2018/C 182/30)

Processprog: engelsk

Parter

Sagsøgere: Chrysses Demetriades & Co. LLC (Limassol, Cypern) og Provident Fund of the Employees of Chrysses Demetriades & Co LLC (Limassol) (ved barrister P. Tridimas)

Sagsøgte: Rådet for Den Europæiske Union, Europa-Kommissionen, Den Europæiske Centralbank, Eurogruppen og Den Europæiske Union

Sagsøgernes påstande

— De sagsøgte tilpligtes at betale de beløb, der fremgår af bilaget til denne stævning med tillæg af renter fra den 26. marts 2013 indtil domsafsigelsen.

— De sagsøgte tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Subsidiært:

— Det fastslås, at Den Europæiske Union og/eller de sagsøgte institutioner har pådraget sig et ansvar uden for kontraktforhold.

— Det fastsættes, hvilken procedure der skal følges med henblik på at fastslå det tab, som sagsøgerne faktisk har lidt, og som kan godtgøres.

— De sagsøgte tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Til støtte for søgsmålet har sagsøgerne anført fire anbringender, der i det væsentlige er identiske med eller ligner de anbringender, der er påberåbt i sag T-197/18, JV Voscf m.fl. mod Rådet m.fl.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 166/33

Sag anlagt den 22. februar 2018 — Grange Backup Power mod Kommissionen

(Sag T-110/18)

(2018/C 166/43)

Processprog: engelsk

Parter

Sagsøger: Grange Backup Power Ltd (Dublin, Irland) (ved advokaterne M. Segura Catalán og M. Clayton)

Sagsøgt: Europa-Kommissionen

Sagsøgerens påstande

— Kommissionens afgørelse C(2017) 7789 final af 24. november 2017 vedrørende den irske kapacitetsmekanisme (SA.44464 (2017/N)), der er gennemført af Irland, annulleres.

— Kommissionens afgørelse C(2017) 7789 final af 24. november 2017 vedrørende den nordirske kapacitetsmekanisme (SA.44464 (2017/N)), der er gennemført af Det Forenede Kongerige, annulleres.

— Europa-Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Til støtte for søgsmålet har sagsøgeren anført et anbringende, der er baseret på den omstændighed, at Kommissionen har undladt at indlede den formelle undersøgelsesprocedure i henhold til artikel 108, stk. 2, TEUF og artikel 4, stk. 4, i procedureforordningen (1), til trods for den tvivl, der var rejst med hensyn til, om kapacitetsgodtgørelsesmekanismen, der dækker hele øen, er forenelig med bestemmelserne om statsstøtte og det indre marked, hvorved sagsøgerens fik frataget sine processuelle rettigheder. Dette anbringende er opdelt i fire led.

— Med det første led henvises til den omstændighed, at der består alvorlige vanskeligheder, hvilket påvises af varigheden af proceduren og omstændighederne herved.

— Med det andet led gøres det gældende, at Kommissionen burde have næret tvivl med hensyn til spørgsmålet om, hvorvidt finansieringsmekanismen i kapacitetsgodtgørelsesmekanismen er forenelig med TEUF.

— Med det tredje led gøres det gældende, at Kommissionen burde have næret tvivl med hensyn til spørgsmålet om, hvorvidt kapacitetsgodtgørelsesmekanismen er forenelig med det indre marked, navnlig retningslinjerne for statsstøtte til miljøbeskyttelse og energi 2014-2020 (2).

— Med det fjerde led af dette anbringende har sagsøgeren gjort gældende, at Kommissionen burde have næret tvivl ved sin bedømmelse af kapacitetsgodtgørelsesmekanismen som følge af virkningerne af Det Forenede Kongeriges meddelelse om, at det forlader Den Europæiske Union.

(1) Rådets forordning (EU) 2015/1589 af 13.7.2015 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af artikel 108 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde (EUT 2015, L 248, s. 9).

(2) Meddelelse fra Kommissionen — Retningslinjer for statsstøtte til miljøbeskyttelse og energi 2014-2020 (EUT 2014, C 200, s. 1).
—

De sagsøgte tilpligtes at betale sagsøgerne de beløb, der fremgår af bilaget til stævningen med tillæg af renter, der påløber fra den 26. marts 2013 indtil domsafsigelsen, som kompensation for det tab, der er lidt som følge af Eurogruppens afgørelser om afvikling Cyprus Popular Bank Public Co Ltd (»Laiki Bank«), bail-in foretaget af Bank of Cyprus Public Company Limited (»Bank og Cyprus«) og salget af de nævnte bankers aktiver og forretninger i Grækenland, og/eller som følge af den likviditetsstøtte, som er tilkendt Laiki Bank med samtykke fra Den Europæiske Centralbank og den efterfølgende overførsel af denne støtte til Bank of Cyprus efter Den Europæiske Centralbanks anvisninger.
—

Det fastslås, at de sagsøgte har pådraget sig et ansvar uden for kontraktforhold, og det fastsættes, hvilken procedure, der skal følges med henblik på at fastslå det tab, som sagsøgerne faktisk har lidt, og som kan godtgøres.
Tredje anbringende er, at der er sket tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet og af princippet om god forvaltningsskik.

For det første har sagsøgeren gjort gældende, at Europa-Parlamentet har tilsidesat ligebehandlingsprincippet for hans vedkommende i forhold til parlamentsmedlemmer, der befinder sig i om ikke identiske så i det mindste sammenlignelige situationer, og at Europa-Parlamentet følgelig også har tilsidesat princippet om god forvaltningsskik, der forudsætter en forpligtelse for den kompetente institution til omhyggeligt og upartisk at undersøge alle relevante forhold i den foreliggende sag.

For det andet har sagsøgeren gjort gældende, at en række indicer gør det muligt at slutte, at der er tale om et åbenbart tilfælde af fumus persecutionis.
4.

Fjerde anbringende om, at ABSR-afgørelsen blev truffet af en myndighed, som ikke er kompetent, for så vidt som denne blev truffet af en person, der var midlertidigt udnævnt for 6 måneder, som ikke havde den krævede kompetence til at træffe den nævnte afgørelse.
6.

Kommissionen har tilsidesat artikel 296 TEUF ved ikke at angive en tilstrækkelig begrundelse for sin afgørelse, som bl.a. følger af de forhold, at der ikke foreligger en fuldstændig analyse af de faktiske omstændigheder, at der ikke er blevet taget hensyn til et vist antal elementer, som er absolut nødvendige for en grundig undersøgelse af alle fusionens virkninger på konkurrencen, at der ikke er blevet foretaget en vurdering af fusionens virkninger på det indre marked i forbindelse med den tidligere tildelte statsstøtte til Air Berlin, og der ikke er angivet en begrundelse for denne undladelse.
—

I tilfælde af, at: a) Det Europæiske Kemikalieagenturs (»ECHA«) Medlemsstatsudvalgs udtalelse af april 2015; b) ECHA’s Udvalg for Risikovurderings udtalelse af marts 2016; c) ECHA’s Udvalg for Socioøkonomisk Analyses udtalelse af juni 2016; d) ECHA’s PBT- ekspertgruppes konklusioner/afgørelser af november 2012; og/eller relevant ECHA-vejledning ikke anses for forberedende retsakter, der førte til vedtagelsen af den anfægtede retsakt, fastslås, at disse retsakter er ulovlige og uanvendelige i henhold til artikel 277 TEUF.