ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Præjudicielle spørgsmål – Domstolens kompetence – rækkevidde

2. Socialpolitik – mandlige og kvindelige arbejdstagere – rammeaftale vedrørende forældreorlov, der er indgået af UNICE, CEEP og EFS – direktiv 96/34

(Rådets direktiv 96/34, som ændret ved direktiv 97/75, § 2, stk. 1, i bilaget)

3. Socialpolitik – mandlige og kvindelige arbejdstagere – rammeaftale vedrørende forældreorlov, der er indgået af UNICE, CEEP og EFS – direktiv 96/34

(Rådets direktiv 96/34, som ændret ved direktiv 97/75, § 2, stk. 1, i bilaget)

Sammendrag

1. Da rammeaftalen, som er et resultat af en dialog, der på grundlag af aftalen om social- og arbejdsmarkedspolitikken er ført mellem arbejdsmarkedets parter på EU-plan, i henhold til denne aftales artikel 4, stk. 2, er iværksat ved et direktiv udstedt af Rådet, som den derefter er en integrerende del af, afviger Domstolens kompetence til at fortolke rammeaftalen ikke fra Domstolens almindelige kompetence til at fortolke andre direktivbestemmelser.

(jf. præmis 25 og 26)

2. § 2, stk. 1, i den rammeaftale vedrørende forældreorlov, der findes i bilaget til direktiv 96/34 om den rammeaftale vedrørende forældreorlov, der er indgået af UNICE, CEEP og EFS, som ændret ved direktiv 97/75, kan ikke fortolkes således, at barnet tillægges en individuel ret til forældreorlov. Dette fremgår såvel af rammeaftalens ordlyd som af dens formål.

(jf. præmis 32 og 40 samt domskonkl. 1)

3. § 2, stk. 1, i den rammeaftale vedrørende forældreorlov, der findes i bilaget til Rådets direktiv 96/34 om den rammeaftale vedrørende forældreorlov, der er indgået af UNICE, CEEP og EFS, som ændret ved direktiv 97/75, skal ikke fortolkes således, at en tvillingefødsel giver ret til perioder med forældreorlov svarende til det antal børn, der fødes. Set i lyset af ligebehandlingsprincippet pålægges den nationale lovgiver ved denne bestemmelse imidlertid at indføre en ordning med forældreorlov, der under hensyntagen til situationen i den berørte medlemsstat sikrer forældre til tvillinger en behandling, der tager behørigt hensyn til deres særlige behov. Det tilkommer den nationale ret at efterprøve, om de nationale forskrifter opfylder dette krav, og i givet fald at anlægge en fortolkning af disse forskrifter, der i videst muligt omfang er i overensstemmelse med EU-retten.

Rammeaftalen indeholder nemlig kun minimumsforskrifter, idet medlemsstaterne indrømmes en uindskrænket adgang til at fastlægge adgangsbetingelserne for og gennemførelsesbestemmelserne vedrørende forældreorloven, herunder til at fastsætte særlige regler, der gælder i tilfælde af flere på hinanden følgende børnefødsler, samt en mulighed for at indføre andre foranstaltninger, der er egnede til at imødekomme forældre til tvillingers særlige behov, såsom en materiel støtte i form af f.eks. adgang til børneinstitutioner, eller en økonomisk støtte i form af f.eks. særlige ydelser, der gør det muligt frit at vælge pasningsform.

(jf. præmis 69, 70 og 73-75 samt domskonkl. 2)
Nøgleord

Sagens genstand

Afgørelse



Nøgleord

Traktatbrudssøgsmål

–

sagens genstand

–

fastlæggelse under den administrative procedure

–

forpligtelse til at fremlægge en sammenhængende og detaljeret fremstilling af klagepunkterne

–

rækkevidde (art. 258 TEUF) (jf. præmis 19 og 20)

Sagens genstand

Angående

Traktatbrud – tilsidesættelse af artikel 5, stk. 1, i Rådets direktiv 1999/30/EF af 22. april 1999 om luftkvalitetsgrænseværdier for svovldioxid, nitrogendioxid og nitrogenoxider, partikler og bly i luften (EFT L 163, s. 41) og artikel 13, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/50/EF af 21. maj 2008 om luftkvaliteten og renere luft i Europa (EUT L 152, s. 1) – undladelse af at træffe de nødvendige foranstaltninger for, at PM 10 -niveauet i luften ikke overstiger de fastsatte grænseværdier.

Afgørelse

Konklusion

1) Republikken Slovenien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 5, stk. 1, i Rådets direktiv 1999/30/EF af 22. april 1999 om luftkvalitetsgrænseværdier for svovldioxid, nitrogendioxid og nitrogenoxider, partikler og bly i luften, idet den årlige og daglige grænseværdi for PM 10 i luften blev overskredet i årene 2005-2007.

2) Republikken Slovenien betaler sagens omkostninger.
Nøgleord

Sagens genstand

Afgørelse



Nøgleord

Retspleje – stævning – formkrav – fastlæggelse af søgsmålets genstand – kort fremstilling af søgsmålsgrundene – utvetydig formulering af sagsøgerens påstande [Domstolens procesreglement, art. 38, stk. 1, litra c)] (jf. præmis 10 og 11)

2. Traktatbrudssøgsmål – Domstolens prøvelse af søgsmålsgrundlaget – relevante forhold – forholdene ved udløbet af den i den begrundede udtalelse fastsatte frist (art. 258 TEUF) (jf. præmis 20)

3. Medlemsstater – forpligtelser – gennemførelse af direktiver – undladelse – begrundet i interne forhold – ikke tilladt (art. 258 TEUF) (jf. præmis 21)

Sagens genstand

Angående

Traktatbrud – manglende vedtagelse inden for den fastsatte frist af de bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2007/36/EF af 11. juli 2007 om udøvelse af visse aktionærrettigheder i børsnoterede selskaber (EUT L 184, s. 17).

Afgørelse

Konklusion

1) Kongeriget Spanien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 15 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2007/36/EF af 11. juli 2007 om udøvelse af visse aktionærrettigheder i børsnoterede selskaber, idet det ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme direktivet.

2) Kongeriget Spanien betaler sagens omkostninger.
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Transport – søtransport – fri udveksling af tjenesteydelser – cabotagesejlads – national bestemmelse, der undergiver tjenesteydelser i forbindelse med cabotagesejlads en ordning med forudgående godkendelse

(Rådets forordning nr. 3577/92, art. 1 og 4)

Sammendrag

Artikel 1 og 4 i forordning nr. 3577/92 om anvendelse af princippet om fri udveksling af tjenesteydelser inden for søtransport i medlemsstaterne (cabotagesejlads) skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en national lovgivning, der indfører en ordning med forudgående godkendelse for tjenesteydelser inden for cabotagesejlads, hvorefter der kan vedtages forvaltningsafgørelser om pålæg af visse ankomst- og afgangstidspunkter af hensyn, der er forbundet dels med sikkerheden for skibene og den almindelige orden i havnene, dels med forpligtelser til offentlig tjeneste, under forudsætning af, at en sådan ordning er baseret på objektive kriterier, der ikke er udtryk for forskelsbehandling, og som er kendt på forhånd, især i tilfælde af, at flere redere er interesserede i at anløbe samme havn på samme tidspunkt. Hvad angår forvaltningsafgørelser, der pålægger forpligtelser til offentlig tjeneste, kræves endvidere, at det godtgøres, at der er et reelt behov for offentlig tjeneste som følge af utilstrækkelige faste søtransportforbindelser i en situation med fri konkurrence. Det tilkommer den nationale ret at bedømme, om disse betingelser er opfyldt.

(jf. præmis 63 og domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Tilnærmelse af lovgivningerne – fremgangsmåderne ved indgåelse af offentlige vareindkøbskontrakter, offentlige tjenesteydelseskontrakter og offentlige bygge- og anlægskontrakter – tjenesteydelser, som henhører under bilag II B til direktiv 2004/18

(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/18, art. 47, stk. 2, og bilag II B)

Sammendrag

Direktiv 2004/18 om samordning af fremgangsmåderne ved indgåelse af offentlige vareindkøbskontrakter, offentlige tjenesteydelseskontrakter og offentlige bygge- og anlægskontrakter skaber ikke en forpligtelse for medlemsstaterne til ligeledes at anvende direktivets artikel 47, stk. 2, på de i bilag II B anførte tjenesteydelser. Direktivet er dog ikke til hinder for, at medlemsstaterne og eventuelt de ordregivende myndigheder i den nationale lovgivning og udbudsbetingelserne foreskriver en sådan anvendelse.

(jf. præmis 46 og domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Tilnærmelse af lovgivningerne – telekommunikationssektoren – ensartede principper for generelle tilladelser og individuelle tilladelser – direktiv 97/13 – gebyrer og afgifter for virksomheder med individuelle tilladelser – optimal brug af knappe ressourcer – afgift for brug af radiofrekvenser, som virksomheder med individuelle tilladelser pålægges

(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/13, art. 11, stk. 2)

Sammendrag

Kravene i artikel 11, stk. 2, i direktiv 97/13 om ensartede principper for generelle tilladelser og individuelle tilladelser for teletjenester, hvorefter en afgift, der pålægges udbydere af teletjenester for anvendelsen af knappe ressourcer, skal forfølge det formål at sikre den optimale udnyttelse af sådanne knappe ressourcer og tage hensyn til behovet for at støtte udviklingen af nyskabende tjenester og konkurrencen, skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en national lovgivning, hvorefter der opkræves en afgift af udbydere af teletjenester, der er indehavere af individuelle tilladelser til brug af radiofrekvenser, uden at der foreskrives en bestemt anvendelse af de indtægter, der modtages i forbindelse med denne afgift, og hvorefter gebyret forhøjes betydeligt for en bestemt teknologi, uden at det ændres for en anden.

Det følger i den forbindelse på ingen måde af direktiv 97/13, at nævnte krav medfører, at en sådan afgift er bundet til et særligt formål, eller at den pågældende medlemsstat efterfølgende skal anvende indtægten fra afgiften til særlige formål. Det følger heraf, at det står medlemsstaten frit at anvende denne indtægt.

Kravene kan desuden ikke være til hinder for, at medlemsstaterne ved beregningen af denne afgift sondrer – selv væsentligt – mellem på den ene side den anvendte digitale og analoge teknologi og på den anden side inden for samme teknologi de forskellige formål, den anvendes til, forudsat at de forskellige erhvervsdrivende er sikret lige muligheder.

Disse krav kan i princippet heller ikke være til hinder for, at medlemsstaterne forhøjer – endda ganske betydeligt – den afgift, der skal betales for en given teknologi, afhængig af såvel den teknologiske som den økonomiske udvikling, som finder sted på markedet for teletjenester, uden at ændre den for en anden teknologi, forudsat at de forskellige beløb, der opkræves, afspejler de forskellige økonomiske værdier for den respektive anvendelse af de pågældende knappe ressourcer.

Endelig medfører den omstændighed, at en forhøjelse af afgiften er væsentlig, ikke i sig selv uforenelighed med det formål, som en afgift for brug af knappe ressourcer i henhold til artikel 11, stk. 2, i direktiv 97/13 skal forfølge, forudsat at de krav, der følger af dette formål, bliver overholdt, nemlig at denne afgift hverken er for høj eller for lav.

(jf. præmis 32, 34-36 og 40 samt domskonkl.)
Sag C-16/10

The Number (UK) Ltd og Conduit Enterprises Ltd

mod

Office of Communications og British Telecommunications plc

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division))

»Tilnærmelse af lovgivningerne — telekommunikation — net og tjenester — direktiv 2002/22/EF — udpegning af virksomheder til at varetage forsyningspligten — pålæggelse af særlige forpligtelser for den udpegede virksomhed — nummeroplysningstjenester og abonnentfortegnelser«

Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 17. februar 2011 I - 693

Sammendrag af dom

Tilnærmelse af lovgivningerne – telekommunikationssektoren – forsyningspligt og brugerrettigheder – direktiv 2002/22

(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/20, art. 6, stk. 2, og direktiv 2002/22, art. 3, stk. 2, og art. 8, stk. 1)

Artikel 8, stk. 1, i direktiv 2002/22 om forsyningspligt og brugerrettigheder i forbindelse med elektroniske kommunikationsnet og -tjenester (forsyningspligtdirektivet) giver medlemsstaterne mulighed for, hvis de i henhold til denne bestemmelse beslutter at udpege en eller flere virksomheder til at varetage forsyningspligttjenester eller, som fastsat i direktivets artikel 4-7 og artikel 9, stk. 2, forskellige elementer af forsyningspligttjenester, alene at pålægge disse virksomheder de særlige forpligtelser, der følger af direktivets bestemmelser, som er forbundet med udbud af de pågældende tjenester eller elementer heraf til slutbrugerne af de udpegede virksomheder selv.

Skønt det i henhold til forsyningspligtdirektivets artikel 3, stk. 2, tilkommer medlemsstaterne at fastlægge »den mest effektive og hensigtsmæssige strategi til sikring af forsyningspligtens varetagelse«, giver den skønsmargin, som medlemsstaterne råder over ifølge denne bestemmelse, dem imidlertid ikke mulighed for at pålægge visse virksomheder andre særlige forpligtelser end dem, der hører under tilfældene i artikel 6, stk. 2, i direktiv 2002/20 om tilladelser for elektroniske kommunikationsnet og -tjenester.

(jf. præmis 38 og 40 samt domskonkl.)
Sag C-11/10

Staatssecretaris van Financiën

mod

Marishipping and Transport BV

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Hoge Raad der Nederlanden)

»Præjudiciel forelæggelse — forordning (EØF) nr. 2658/87 — fælles toldtarif — told — fritagelse — farmaceutiske præparater — sammensætning — restriktioner«

Domstolens dom (Femte Afdeling) af 17. februar 2011 I - 679

Sammendrag af dom

Fælles toldtarif – fritagelse for importafgifter – farmaceutiske præparater

[Rådets forordning nr. 2658/87, I. del, afsnit II, C, punkt 1, nr. i), og III. del, bilag 3, i bilag I, som ændret ved Kommissionens forordning nr. 2031/2001 og nr. 1832/2002]

I. del, afsnit II, C, punkt 1, nr. i), i bilag I til forordning nr. 2658/87 om told- og statistiknomenklaturen og den fælles toldtarif, som ændret ved forordning nr. 2031/2001 og nr. 1832/2002, skal fortolkes således, at et farmaceutisk præparat, som er opført på listen over stoffer optaget i bilag 3 i III. del af samme bilag I, og til hvilket der er tilført andre stoffer, bl.a. farmaceutiske, ikke længere kan meddeles den toldfritagelse, som ville have fundet anvendelse, hvis præparatet havde foreligget i ren form.

En bestemmelse, der fastsætter en toldfritagelse, er nemlig en undtagelse til hovedreglen om, at der normalt skal betales told for varer, som indføres til Den Europæiske Union, og derfor skal den, som en undtagelsesbestemmelse, fortolkes strengt. Da der ikke foreligger en udtrykkelig angivelse af eller et holdepunkt for at konkludere, at EU-lovgiver har ønsket at give toldfritagelse til de farmaceutiske præparater, der er opregnet i nævnte bilag 3, og som — med forbehold af eventuelle rest-urenheder indeholdt i disse præparater — ikke foreligger i ren form, kan forordning nr. 2658/87 ikke fortolkes således, at farmaceutiske præparater, til hvilke der er tilført andre stoffer, må meddeles denne fritagelse.

Desuden er den nævnte fortolkning den, som bedst kan sikre en ensartet anvendelse af bestemmelserne i nævnte forordning, for så vidt som den alene overlader et begrænset skøn til de nationale toldmyndigheder, når de skal afgøre, om et farmaceutisk præparat foreligger i ren form eller ej.

(jf. præmis 16, 17, 25 og 26 samt domskonkl.)
Sag C-78/10

Marc Berel, som mandatar for selskabet Port Angot Développement m.fl.

mod

Administration des douanes de Rouen m.fl.

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af cour d’appel de Rouen)

»EF-toldkodeksen — artikel 213, 233 og 239 — flere solidarisk hæftende meddebitorer for én og samme toldskyld — fritagelse for importafgifter — toldskyldens ophør — en solidarisk hæftende meddebitors mulighed for at gøre den afgiftsfritagelse, der er indrømmet en anden solidarisk hæftende meddebitor, gældende — foreligger ikke«

Forslag til afgørelse fra generaladvokat V. Trstenjak fremsat den 16. december 2010 I - 719

Domstolens dom (Fjerde Afdeling) af 17. februar 2011 I - 745

Sammendrag af dom

Den Europæiske Unions egne indtægter – godtgørelse af eller fritagelse for import- eller eksportafgifter – flere debitorer – afgiftsfritagelse indrømmet en meddebitor på grundlag af EF-toldkodeksens artikel 239 – ophør af den tilsvarende toldskyld for alle solidarisk hæftende debitorer – ikke tilladt

(Rådets forordning nr. 2913/92, art. 213, 233 og 239)

Artikel 213, 233 og 239 i forordning nr. 2913/92 om indførelse af en EF-toldkodeks, som ændret ved forordning nr. 82/97, skal fortolkes således, at de ved solidarisk hæftelse for en toldskyld som omhandlet i artikel 213 er til hinder for anvendelsen af et princip i national ret, hvorefter den delvise fritagelse for afgifter på grundlag af artikel 239 for den ene af meddebitorerne kan gøres gældende af alle de øvrige meddebitorer, således at toldskyldens ophør som omhandlet i kodeksens artikel 233, stk. 1, litra b), angår toldskylden som sådan og således fritager alle de solidarisk hæftende meddebitorer for betaling af toldskylden med det beløb, hvortil fritagelsen er givet.

Det følger af mekanismen i artikel 239, at en afgørelse om afgiftsfritagelse på grundlag af denne bestemmelse kun kan gøres gældende af den, der har fremsat ansøgningen. Undersøgelsen af, at den pågældende ikke har begået urigtigheder eller udvist åbenlys forsømmelse, som er en betingelse i henhold til den nævnte artikel for indrømmelse af en fritagelse for importafgifter, skal ske under hensyn til de relevante og specifikke omstændigheder ved den afgiftsudløsende begivenhed for toldskylden i forhold til hver enkelt meddebitor samt til den erhvervsdrivendes erfaring og agtpågivenhed i forhold til de begivenheder, der kritiseres, og som danner grundlag for den solidariske hæftelsesforpligtelse.

(jf. præmis 52, 61 og 66 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Socialpolitik – tilnærmelse af lovgivningerne – kollektive afskedigelser – direktiv 98/59 – anvendelsesområde

(Rådets direktiv 98/59, art. 1-3)

2. Socialpolitik – tilnærmelse af lovgivningerne – kollektive afskedigelser – direktiv 98/59 – forpligtelse til information og høring af arbejdstagerne – forpligtelsen til at give den kompetente myndighed meddelelse – arbejdsgiverens forpligtelser – afgørelse om opløsning og likvidation af virksomheden

(Rådets direktiv 98/59, art. 2 og 3)

Sammendrag

1. Artikel 1-3 i Rådets direktiv 98/59 om tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivninger vedrørende kollektive afskedigelser skal fortolkes således, at de finder anvendelse i tilfælde, hvor en virksomheds aktiviteter standser som følge af en retsafgørelse om opløsning og likvidation på grund af insolvens, og virksomheden er arbejdsgiver, selv om det i den nationale lovgivning foreskrives, at arbejdstagernes arbejdskontrakter ophører med øjeblikkelig virkning i forbindelse med en sådan opløsning.

(jf. præmis 49 og domskonkl. 1)

2. De forpligtelser, som følger af artikel 2 og 3 i direktiv 98/59 om tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivninger vedrørende kollektive afskedigelser, skal opfyldes, indtil en virksomhed, som er tvunget i opløsning og likvidation, ikke længere har status som juridisk person. De forpligtelser, der påhviler arbejdsgiveren i henhold til disse artikler, skal opfyldes af den omhandlede virksomheds ledelse, når denne består – også selv om den kun har begrænsede beføjelser til at lede virksomheden – eller af virksomhedens likvidator, for så vidt som denne fuldstændigt har overtaget ledelsen af virksomheden.

Såfremt det ikke er pålagt en særlig persongruppe at opfylde de forpligtelser, der følger af direktiv 98/59, tilkommer det den nationale ret – så vidt det er muligt – at fortolke national ret i lyset af ordlyden og formålet med direktiv 98/59, således at forpligtelserne i dets artikel 2 og 3 iagttages.

(jf. præmis 57 og 58 samt domskonkl. 2)
Nøgleord

Sagens genstand

Afgørelse



Nøgleord

Traktatbrudssøgsmål

–

Domstolens prøvelse af søgsmålsgrundlaget

–

relevante forhold

–

forholdene ved udløbet af den i den begrundede udtalelse fastsatte frist (art. 258 TEUF) (jf. præmis 11)

Sagens genstand

Angående

Traktatbrud – manglende vedtagelse eller meddelelse inden for den fastsatte frist af de nødvendige love og administrative bestemmelser for at efterkomme Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2007/2/EF af 14. marts 2007 om opbygning af en infrastruktur for geografisk information i Det Europæiske Fællesskab (INSPIRE).

Afgørelse

Konklusion

1) Kongeriget Belgien har tilsidesat sine forpligtelser i medfør af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2007/2/EF af 14. marts 2007 om opbygning af en infrastruktur for geografisk information i Det Europæiske Fællesskab (INSPIRE), idet det ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme direktivet.

2) Kongeriget Belgien betaler sagens omkostninger.
Sag C-25/10

Missionswerk Werner Heukelbach eV

mod

État belge

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal de première instance de Liège)

»Direkte beskatning — frie kapitalbevægelser — arveafgift — arv, der tilfalder organisationer, der drives uden gevinst for øje — afslag på at anvende en nedsat sats, når disse organisationer har deres sæde for deres aktivitet i en anden medlemsstat end den, hvor arvelader faktisk boede eller arbejdede — restriktion — begrundelse«

Domstolens dom (Anden Afdeling) af 10. februar 2011 I - 499

Sammendrag af dom

Frie kapitalbevægelser – restriktioner – arveafgift

(Art. 63 TEUF)

Artikel 63 TEUF er til hinder for en lovgivning i en medlemsstat, der forbeholder muligheden for at få arv beskattet efter den nedsatte sats for organisationer, der drives uden gevinst for øje, og som har sædet for deres aktivitet i denne medlemsstat eller i den medlemsstat, i hvilken arvelader havde sin faktiske bopæl eller sit arbejdssted på dødstidspunktet, eller i hvilken han tidligere havde haft sin faktiske bopæl eller sit arbejdssted.

Selv om en medlemsstat er berettiget til at kræve en tilstrækkelig tæt forbindelse mellem de organisationer, som den anerkender som forfølgende visse almennyttige formål, og den aktivitet, de udøver, i forbindelse med tildeling af visse skattemæssige fordele, kan den imidlertid ikke forbeholde sådanne fordele for organisationer, der er etableret på dens område, og hvis aktiviteter kan aflaste medlemsstaten for visse af dens opgaver. Den omstændighed, at en medlemsstat kan blive aflastet for visse af dens opgaver, tillader den navnlig ikke at indføre en forskellig behandling af indenlandske almennyttige organisationer i forhold til almennyttige organisationer, etableret i andre medlemsstater, med den begrundelse, at arv, som tilfalder sidstnævnte organisationer, ikke kan føre til en budgetmæssig kompensation, selv om disse organisationers aktiviteter falder ind under formålene i den første medlemsstats lovgivning. Hensynet til at undgå et lavere skatteprovenu er ikke blandt de hensyn, som anføres i artikel 65 TEUF, og kan heller ikke anses for et tvingende alment hensyn, som kan begrunde restriktioner for en frihed indført ved EUF-traktaten.

(jf. præmis 30, 31 og 37 samt domskonkl.)