I sagerne 30/82 og 136/82 optræder i forbindelse med det første anbringende det yderligere argument, der første gang er fremsat i replikken, at Kommissionen har anvendt artikel 4, nr. 3, i beslutning nr. 2794/80, jfr. artikel 6, nr. 1, litra b), i beslutning nr. 1831/81, fejlagtigt. Kommissionen hævdes at have anslået sagsøgerens kapacitet for lavt for årene 1977-1979 og er derfor nået frem til en for lav forøgelse af referenceproduktionen efter tilpasningsreglen i artikel 4, nr. 3. Dersom Kommissionen — som rigtigt ville have været — havde anerkendt en kapacitet for sagsøgerens valseværk II i Bremen på 459000 tons pr. rnåned, havde den måttet indrømme sagsøgeren højere produktionskvotaer efter beslutning nr. 2794/80, hvilket igen til sagsøgerens fordel ville have indvirket på beregningen af det aritmetiske gennemsnit efter artikel 6 i beslutning nr. 1831/81 — enkelthederne i denne ordning har jeg beskrevet i sagsfremstillingen i mit forslag til afgørelse i sag 244/81 ( 5 ).

Jeg er ikke sikker på, om sagsøgeren har villet fastholde dette anbringende efter afsigelsen af dommen i sag 119/81 ( 6 ), der fandt sted efter udarbejdelsen af sagsøgerens sidste skriftlige indlæg. Der kan ikke mindst være grund til at betvivle det, fordi sagsøgeren ikke yderligere har omtalt dette anbringende under den mundtlige forhandling.

Hvorledes det end forholder sig, kan det i hvert fald let påvises, at disse overvejelser ikke kan give yderligere holdepunkter for annullation af beslutningerne.

Kommissionen har med rette henvist til, at det med hensyn til artikel 6 i beslutning nr. 1831/81 alene er produktions-kvotaerne for fjerde kvartal af 1980 og første kvartal af 1981, der har betydning, ligesom den har fremhævet, at beslutningerne herom ikke er blevet anfægtet af sagsøgeren, for så vidt der var tale om en anvendelse af artikel 4, nr. 3 i beslutning nr. 2794/80. Kommissionen kunne derfor gå ud fra de værdier, der i sin tid var blevet fastlagt, og det kan næppe tillades, at man efter udløbet af fristen for at anlægge sag tager dem op til fornyet behandling, idet det trods alt drejer sig om individuelle retsakter. Det er desuden betydningsfuldt, at et tilsvarende anbringende — med hensyn til andet kvartal af 1981 — allerede blev fremsat i sag 119/81 ( 7 ), og at Domstolen dér fastslog, at der ikke kunne være tale om en urigtig anvendelse af artikel 4, nr. 3, beslutning nr. 2794/80 på grund af fejlagtig vurdering af sagsøgerens kapacitet i årene 1977-1979. Nye kendsgerninger og beviser på dette punkt er imidlertid ikke fremkommet, idet sagsøgeren tværtimod i det væsentlige har henholdt sig til det materiale, der allerede blev fremlagt i sag 119/81 1. Når det dengang ikke var tilstrækkeligt som bevis for, at sagsøgerens kapacitet i årene 1977-1979 skulle ansættes højere, kan det vanskeligt antages, at Domstolen nu skulle komme til en anden vurdering med hensyn til det samme tidsrum.

I denne forbindelse kunne man dog tilføje følgende: hvis Domstolen følger den opfattelse, som jeg har fremsat vedrørende sag 303/81 ( 8 ), og anerkender, at sagsøgeren efter en korrekt anvendelse af artikel 14 i beslutning nr. 2794/80 havde haft ret til en højere produktions-kvota for første kvartal af 1981, må dette i det mindste få betydning for anvendelsen af artikel 6 i beslutning nr. 1831/81, hvor der jo tales om alle indrømmede tilpasninger; derfor skulle beregningen af de kvotaer, der tilkom sagsøgeren efter beslutning nr. 1831/81, foretages på ny.