DOMSTOLENS DOM (FEMTE AFDELING) AF 10. MARTS 1992. - MATSUSHITA ELECTRIC INDUSTRIAL CO LTD OG MATSUSHITA ELECTRIC TRADING CO LTD MOD RAADET FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER. - ANTIDUMPINGTOLD PAA PPC-FOTOKOPIERINGSMASKINER MED OPRINDELSE I JAPAN. - SAG C-175/87.



Samling af Afgørelser 1992 side I-01409



Sammendrag

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

++++

1. Faelles handelspolitik - beskyttelse mod dumping - dumpingmargen - fastlaeggelse af den normale vaerdi - faktor, der i foerste raekke laegges til grund - pris i normal handel - handelsselskaber kontrolleret af producenten - anvendelse af de af disse selskaber anvendte priser - lovlighed

[Raadets forordning nr. 2176/84, art. 2, stk. 3, litra a) og b)]

2. Faelles handelspolitik - beskyttelse mod dumping - dumpingmargen - fastlaeggelse af den normale vaerdi - pris i normal handel - den pris, der faktisk er betalt eller skal betales - rabat ved ibyttetagning af en brugt vare - medregning

[Raadets forordning nr. 2176/84, art. 2, stk. 3, litra a)]

3. Faelles handelspolitik - beskyttelse mod dumping - dumpingmargen - fastlaeggelse af den normale vaerdi - beregnet vaerdi - formaalet med beregningen - salgs-, administrations- og generalomkostninger, der tages i betragtning

[Raadets forordning nr. 2176/84, art. 2, stk. 3, litra b), nr. ii)]

4. Faelles handelspolitik - beskyttelse mod dumping - dumpingmargen - sammenligning af den normale vaerdi og eksportprisen - justeringer - overensstemmelse mellem bestemmelserne i grundforordningen om beskyttelse mod dumping og GATT' s antidumpingkodeks - forskelle i handelsled - bevisbyrde

[Raadets forordning nr. 2176/84, art. 2, stk. 9 og stk. 10, litra c); aftale om anvendelsen af artikel VI i den almindelige overenskomst om told og udenrigshandel, "antidumpingkodeks fra 1979", art. 2, stk. 6]

5. Faelles handelspolitik - beskyttelse mod dumping - skade - erhvervsgren i Faellesskabet - produktion af samme vare - institutionernes skoen - ingen klar afgraensning af segmenter i klassifikationen for udvalget af de paagaeldende produkter - ingen urigtig bedoemmelse

(Raadets forordning nr. 2176/84, art. 2, stk. 12, og art. 4, stk. 4)

6. Faelles handelspolitik - beskyttelse mod dumping - skade - erhvervsgren i Faellesskabet - udelukkelse af visse producenter paa grundlag af deres forbindelse med de virksomheder, der praktiserer dumping - institutionernes skoen - betingelser ved udoevelsen

(Raadets forordning nr. 2176/84, art. 4, stk. 5)

7. Faelles handelspolitik - beskyttelse mod dumping - skade - virkningen af dumpingimport - vurdering i lyset af produktionen af samme vare i Faellesskabet - kriterier

(Raadets forordning nr. 2176/84, art. 4, stk. 4)

8. Faelles handelspolitik - beskyttelse mod dumping - institutionernes vurdering af Faellesskabets interesser - proevelse ved Domstolen - begraensninger

(Raadets forordning nr. 2176/84, art. 12, stk. 1)

Sammendrag

1. Naar det vedroerende salg paa hjemmemarkedet er konstateret, at en producent lader opgaver, der normalt varetages af en intern salgsafdeling, udfoere af handelsselskaber, som producenten oekonomisk kontrollerer og udgoer en enkelt oekonomisk enhed sammen med, kan institutionerne retmaessigt ved fastlaeggelse af den normale vaerdi laegge de priser til grund, som den foerste uafhaengige koeber har betalt til handelsselskaberne, idet disse priser med foeje kan anses for de priser, der er betalt eller skal betales i normal handel, jf. artikel 2, stk. 3, litra a), i grundforordning nr. 2176/84, og ligeledes med foeje kan anses for de priser, der i foerste raekke skal laegges til grund, idet de oevrige i samme artikels stk. 3, litra b), nr. i) og ii), angivne fremgangsmaader kun har karakter af subsidiaere loesninger.

I oevrigt kan den vurdering, at der foreligger en enkelt oekonomisk enhed, ikke undergaa aendringer som foelge af, at et vist antal salgsopgaver varetages af producenten selv, navnlig naar disse opgaver kun er opgaver, der supplerer dem, de tilsluttede handelsselskaber varetager.

2. Den ibyttetagningsrabat, der ydes koeberen af en ny maskine for overtagelse af en brugt maskine, der modsvarer den fordel, som producenten opnaar ved, at de ibyttetagne maskiner traekkes ud af markedet, skal anses for at vaere en del af den pris, der faktisk er betalt eller skal betales af koeberen, hvorfor den maa tages i betragtning ved fastlaeggelsen af den normale vaerdi i henhold til artikel 2, stk. 3, litra a), i grundforordning nr. 2176/84.

3. Formaalet med at fastlaegge den normale vaerdi som en beregnet vaerdi er at fastlaegge salgsprisen for en vare, saaledes som denne ville vaere, saafremt varen solgtes i oprindelses- eller eksportlandet. Det er foelgelig de omkostninger, der gaelder i forbindelse med afsaetning paa hjemmemarkedet, som skal tages i betragtning ved fastlaeggelsen af den beregnede vaerdi.

Institutionerne kan derfor med foeje afslaa at anvende oplysninger om et andet marked end hjemmemarkedet i oprindelses- eller eksportlandet.

4. Artikel 2, stk. 10, litra c), i grundforordning nr. 2176/84 kan ikke fortolkes saaledes, at institutionerne herefter kan afslaa justeringer, hvorved der tages hensyn til forskelle i omsaetningsled, og som ville vaere paakraevet ifoelge artikel 2, stk. 6, i GATT' s antidumpingkodeks fra 1979. Dog kan en producent, der ikke har godtgjort, at de salg, paa grundlag af hvilke den normale vaerdi og eksportprisen blev beregnet, vedroerer alle koebergrupper og saaledes hoerer hjemme i andre handelsled, ikke opnaa anerkendelse af de ham oenskede justeringer for forskelle i handelsled, jf. artikel 2, stk. 9 og 10, i forordning nr. 2176/84.

5. Faellesskabets institutioner har ikke foretaget en urigtig bedoemmelse ved i forbindelse med vurderingen af den skade, der er tilfoejet en erhvervsgren i Faellesskabet, at anse produktionen af alle typer PPC i alle segmenter under ét, bortset fra PPC, som ikke produceres i Faellesskabet, for "Faellesskabets produktion af samme vare", jf. artikel 4, stk. 4, i grundforordning nr. 2176/84, idet der ikke efter de mange undersoegelser, som institutionerne har lagt til grund, kan gennemfoeres nogen klar afgraensning af segmenterne ved klassificeringen af PPC, idet paa den ene side visse PPC kan placeres i flere forskellige segmenter under hensyn til deres egenskaber og tekniske specifikationer, og der paa den anden side er konkurrence saavel mellem PPC i tilstoedende segmenter som mellem PPC, der er klassificeret i ikke-tilstoedende segmenter.

6. Efter artikel 4, stk. 5, i grundforordning nr. 2176/84 tilkommer det institutionerne som led i udoevelsen af deres skoen at tage stilling til, om de i forbindelse med konstateringen af, om der foreligger skade, skal holde de producenter, der staar i forbindelse med eksportoererne eller importoererne, eller selv er importoerer af dumpingvaren, uden for begrebet EF-producenter. Skoennet skal udoeves konkret under hensyn til alle relevante omstaendigheder og er undergivet Domstolens proevelse.

7. Faellesskabets institutioner er ikke ved afgoerelsen af, om der er forvoldt skade, forpligtet til at laegge vaegt paa den fortjeneste eller de tab, som EF-producenterne har haft paa hele deres virksomhed paa det paagaeldende omraade. For ifoelge artikel 4, stk. 4, i grundforordning nr. 2176/84 skal virkningen af dumpingimporten vurderes i forhold til Faellesskabets produktion af samme vare.

8. Vurderingen af, om Faellesskabets interesser i tilfaelde af, at dumpingen har forvoldt skade, goer faellesskabsforanstaltninger paakraevet, forudsaetter en bedoemmelse af en raekke komplicerede oekonomiske omstaendigheder. Domstolens proevelse vedroerende en saadan bedoemmelse maa begraenses til en kontrol af, om formforskrifterne er overholdt, om de faktiske omstaendigheder, paa grundlag af hvilke de anfaegtede valg er foretaget, er materielt rigtige, samt til, om der er begaaet en aabenbar fejl ved vurderingen af disse faktiske omstaendigheder, eller om der er begaaet magtfordrejning.

Dommens præmisser

1 Ved staevning indleveret til Domstolens Justitskontor den 9. juni 1987 har selskaberne Matsushita Electric Industrial Co. Ltd (herefter benaevnt "MEI") og Matsushita Electric Trading Co. Ltd (herefter benaevnt "MET"), begge tilhoerende Matsushita-koncernen og med hjemsted i Osaka, i medfoer af EOEF-traktatens artikel 173, stk. 2, anlagt sag med paastand om, at Raadets forordning (EOEF) nr. 535/87 af 23. februar 1987 om indfoerelse af en endelig antidumpingtold paa importen af PPC-fotokopieringsmaskiner med oprindelse i Japan (EFT L 54, s. 12, herefter benaevnt "den anfaegtede forordning") annulleres i det omfang, den angaar sagsoegerne.

2 MEI omfatter flere afdelinger, der hver isaer fremstiller og saelger en saerlig type produkter. Fremstilling og salg af fotokopieringsmaskiner (herefter benaevnt "PPC") sker igennem Office Equipment Division (herefter benaevnt "OED"), bistaaet af Industrial Sales Division samt Industrial Sales Offices. I Japan saelger OED PPC under maerket "Panasonic" til 59 selskaber, der er tilsluttet MEI eller andre selskaber inden for Matsushita-koncernen (herefter benaevnt "de tilsluttede handelsselskaber"), der fungerer som regionale forhandlere og saelger PPC til uafhaengige forhandlere.

3 MET er et handelsselskab, der er tilsluttet MEI, med ansvar for eksport af PPC. De PPC, MET eksporterer, indfoeres i Faellesskabet bl.a. af selskaberne Panasonic Deutschland GmbH, Panasonic UK Ltd og Panasonic Industrial UK Ltd, Panasonic France SA og Panasonic Belgium NV, der er helejede datterselskaber af MET eller MEI og hjemmehoerende i Tyskland, Det Forenede Kongerige, Frankrig og Belgien.

4 Hvad angaar salgene til Original Equipment Manufacturers (der under deres eget maerke leverer produkter, der er produceret af andre virksomheder, herefter benaevnt "OEM") har sagsoegerne (herefter benaevnt "Matsushita") anfoert, at der ikke i undersoegelsesperioden skete salg paa det japanske marked. Derimod har Matsushita i Faellesskabet i naevnte periode solgt PPC til foelgende OEM: Roneo France, Roneo UK, Roneo Belgium og Olympia AG.

5 I juli 1985 blev der til Kommissionen klaget over Matsushita og andre japanske producenter af Committee of European Copier Manufacturers, som beskyldte Matsushita for at saelge sine produkter i Faellesskabet til dumpingpriser.

6 Den antidumpingprocedure, Kommissionen indledte i henhold til Raadets forordning (EOEF) nr. 2176/84 af 23. juli 1984 om beskyttelse mod dumpingimport eller subsidieret import fra lande, der ikke er medlemmer af Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab (EFT L 201, s. 1), foerte til vedtagelsen af Kommissionens forordning (EOEF) nr. 2640/86 af 21. august 1986 om indfoerelse af en midlertidig antidumpingtold paa importen af PPC-fotokopieringsmaskiner med oprindelse i Japan (EFT L 239, s. 5). Denne midlertidige told blev fastsat til 15,8% af prisen, netto, frit Faellesskabets graense, paa importen af PPC, som fremstilles og eksporteres af Matsushita. Ved den anfaegtede forordning, der blev vedtaget paa forslag af Kommissionen, fastsatte Raadet derefter den endelige antidumpingtold til 20%.

7 Hvad naermere angaar sagens faktiske omstaendigheder, retsforhandlingernes forloeb samt parternes anbringender og argumenter henvises til retsmoederapporten. Disse omstaendigheder omtales kun i det foelgende i det omfang, det er noedvendigt for forstaaelsen af Domstolens argumentation.

8 Matsushita har til stoette for paastanden fremfoert flere anbringender om henholdsvis fejlagtig beregning af den normale vaerdi, fejlagtig sammenligning af den normale vaerdi og eksportprisen, retsstridighed som foelge af modstrid med antidumpingkodeks fra 1979 af artikel 2, stk. 10, litra c), i forordning nr. 2176/84, fejlagtig opgoerelse af den skade, der er forvoldt industrien i Faellesskabet, fejlagtig vurdering af Faellesskabets interesser og forkert beregning af antidumpingtolden.

Anbringendet om fejlagtig beregning af den normale vaerdi

9 Matsushita har i foerste raekke gjort gaeldende, at institutionerne har tilsidesat artikel 2, stk. 3 og 7, i forordning nr. 2176/84 og gjort sig skyldig i en aabenbar fejl ved vurderingen ved fastsaettelsen af den normale vaerdi paa grundlag ikke af de priser, som MEI anvendte i fakturaerne til de 59 tilsluttede handelsselskaber, gennem hvilke selskabet saelger sine produkter i Japan, men paa grundlag af de priser, som er angivet i disse selskabers fakturaer til de uafhaengige forhandlere.

10 Matsushita anfoerer i den forbindelse for det foerste, at institutionerne i det omfang, de mente, at salgene mellem MEI og de tilsluttede handelsselskaber ikke var sket i normal handel, i overensstemmelse med artikel 2, stk. 3, litra b), i forordning nr. 2176/84 burde have beregnet den normale vaerdi ved sammenlaegning af de omkostninger samt salgs-, administrations- og generalomkostninger, MEI havde afholdt, samt en rimelig fortjenstmargen for MEI. Selskabet har dernaest gjort gaeldende, at institutionerne ved at laegge til grund, at MEI og de tilsluttede handelsselskaber udgjorde en enkelt oekonomisk enhed, har set bort fra for det foerste Matsushita' s kommercielle organisations saerlige karakter og navnlig den vigtige rolle, OED spiller med bistand fra Industrial Sales Division og Industrial Sales Offices paa salgsomraadet, og for det andet forskellen mellem de opgaver, der varetages af de tilsluttede handelsselskaber og dem, der varetages af de interne salgsafdelinger, samt endelig forskellen mellem de omkostninger, der er afholdt henholdsvis af disse selskaber og af MEI selv, som institutionerne fejlagtigt har inddraget i den normale vaerdi.

11 Det maa foerst for saa vidt angaar fastsaettelsen af den normale vaerdi paa grundlag af de tilsluttede handelsselskabers priser fastslaas, at det af sagen fremgaar, at Matsushita oekonomisk kontrollerer sine handelsdatterselskaber i Japan og betror dem opgaver, som normalt skal udfoeres af en intern salgsafdeling, der er organiseret som en del af producentens egen virksomhed.

12 Som allerede fastslaaet af Domstolen, navnlig i dom af 5. oktober 1988 (sag 250/85, Brother mod Raadet, Sml. s. 5683, praemis 16), er den omstaendighed, at der inden for en gruppe af virksomheder bestaaende af selskaber, som er selvstaendige juridiske personer, sker en arbejdsfordeling med hensyn til henholdsvis fremstilling og salg, ikke til hinder for, at der er tale om en enkelt oekonomisk enhed, som paa denne maade udoever en samlet erhvervsmaessig virksomhed, der i andre tilfaelde udoeves af en enhed, som samtidig er en enkelt juridisk person.

13 De argumenter, hvormed Matsushita har villet bevise, at Matsushita og selskabets tilsluttede handelsselskaber ikke boer antages at udgoere en enkelt oekonomisk enhed, kan ikke laegges til grund.

14 Den vurdering, paa grundlag af hvilken institutionerne i den foreliggende sag er naaet til det resultat, at der forelaa en enkelt oekonomisk enhed, kan nemlig ikke undergaa aendringer som foelge af, at et vist antal salgsopgaver har kunnet varetages af producenten selv. Institutionerne kan fastslaa, at producenten sammen med et eller flere forhandlerselskaber, som producenten kontrollerer, udgoer en oekonomisk enhed, selv om producenten selv direkte varetager visse salgsopgaver. Desuden fremgaar det af sagen, at disse opgaver, som i den foreliggende sag hovedsaglig den afdeling inden for MEI, der benaevnes OED, varetog, kun er opgaver, der supplerer de opgaver, de tilsluttede handelsselskaber varetager, idet MEI ikke selv har staaet for noget salg til uafhaengige kunder.

15 Af det anfoerte foelger, at ligesom de omkostninger, MEI har afholdt, skal samtlige omkostninger for disse selskaber, der deltager i salget af PPC paa hjemmemarkedet - disse ville klart indgaa i salgsprisen, saafremt salget skete gennem en intern salgsafdeling hos producenten - inddrages i den normale vaerdi.

16 Paa baggrund heraf har institutionerne med foeje kunnet laegge de priser, der er betalt af den foerste uafhaengige koeber til de tilsluttede handelsselskaber til grund, idet disse priser med rette kan anses for de priser, der faktisk er betalt eller skal betales i normal handel, jf. artikel 2, stk. 3, litra a), i forordning nr. 2176/84.

17 Det bemaerkes i den forbindelse, at Domstolen i dom af 5. oktober 1988 (forenede sager 277/85 og 300/85, Canon mod Raadet, Sml. s. 5731, praemis 11) fastslog, at det i foerste raekke er disse priser, der skal laegges til grund ved fastsaettelsen af den normale vaerdi, idet de oevrige i artikel 2, stk. 3, litra b), nr. i) og ii), i forordning nr. 2176/84 angivne fremgangsmaader kun har karakter af subsidiaere loesninger. Det maa derfor anerkendes, at Raadet ikke i det foreliggende tilfaelde har haft grund til at beregne den normale vaerdi.

18 Matsushita har dernaest gjort gaeldende, at institutionerne ved beregningen af den normale vaerdi har tilsidesat artikel 2, stk. 3, litra a), i forordning nr. 2176/84, ved at forhoeje den af de tilsluttede handelsselskaber anvendte fakturapris med det beloeb, som rabatten for ibyttetagning af hovedenheden, der af disse selskaber blev ydet forhandlerne, udgjorde, selv om der her var tale om en almindelig rabat.

19 Matsushita har fremhaevet, at den omhandlede rabat ydes forhandlerne, uden at der skal forelaegges bevis for, at der er sket en ibyttetagning, eller for, at ibyttetagning faktisk er sket. Denne rabat forekommer altsaa uden hensyn til, om en brugt PPC er taget i bytte eller er trukket tilbage fra markedet. Matsushita tilfoejer, at Raadet ikke har bevist, at denne rabat svarer til en vaerdi, forhandlerne har betalt til Matsushita eller til de tilsluttede handelsselskaber.

20 Det maa i den forbindelse foerst fastslaas, at det af retsforhandlingerne fremgaar, at de omhandlede rabatter i den foreliggende sag for 90%' s vedkommende modsvarede ibyttetagning af brugte maskiner.

21 Det maa dernaest fremhaeves, at det af betragtning 13 til den anfaegtede forordning fremgaar, at den ibyttetagningsrabat, der blev ydet ved ibyttetagning af en brugt maskine til koeberen af en ny maskine, modsvarer vaerdien for producenten af fjernelsen af ibyttetagne maskiner fra markedet og af den dermed sammenhaengende omstaendighed, at der ikke findes et marked for brugte PPC i Japan. Raadet udtaler saaledes: "Efterspoergslen efter nye maskiner opretholdes paa det hoejest mulige niveau, hvor priserne derfor ogsaa kan holdes paa et hoejere niveau, end det ville have vaeret tilfaeldet, hvis der havde vaeret et marked for brugte maskiner. Denne stoerre efterspoergsel og deraf foelgende stoerre produktion skulle normalt medfoere stoerre stordriftsfordele og tilsvarende stoerre fortjeneste".

22 Under disse omstaendigheder skal de omhandlede rabatter, der modsvarer den vaerdi, som producenten tillaegger tilbagetraekning af brugte PPC fra markedet, anses for en del af den pris, der faktisk er betalt eller skal betales af koeberen, hvorfor de maa medregnes ved fastsaettelsen af den normale vaerdi, jf. artikel 2, stk. 3, i forordning nr. 2176/84.

23 Matsushita har dog tilfoejet, at Raadet har gjort sig skyldig i en klar fejl ved vurderingen ved at fastlaegge vaerdien af rabatten for ibyttetagning af hovedenheden paa grundlag af et vejet gennemsnit af vaerdien af denne rabat, som Osaka NOA ydede, paa den ene side, og paa den anden side vaerdien af rabatten for ibyttetagning af hovedenheden samt vaerdien af den rabat for hovedenheden, der blev ydet til de uafhaengige forhandlere af andre tilsluttede handelsselskaber. Ifoelge selskabet er det imidlertid alene vaerdien af rabatten for ibyttetagning af hovedenheden beregnet paa grundlag af de af Osaka NOA gennemfoerte salg, der skulle medregnes, idet alene denne rabat fra Matsushita repraesenterede den vaerdi, der opnaaedes ved tilbagetraekning fra markedet af de ibyttetagne maskiner.

24 Denne argumentation kan ikke anerkendes. Raadet besad nemlig vedroerende de andre tilsluttede handelsselskaber end Osaka NOA ikke oplysninger, paa grundlag af hvilke det kunne sondre mellem de to omhandlede rabatter. I oevrigt var tallene vedroerende Osaka NOA ikke repraesentative, idet dette selskabs salg kun udgjorde 22,5% af samtlige de salg, der skete i undersoegelsesperioden.

25 Matsushita har for det tredje gjort gaeldende, at institutionerne har tilsidesat artikel 2, stk. 3, litra b), nr. ii), i forordning nr. 2176/84, da det beloeb i salgs-, administrations- og andre generalomkostninger, der blev inddraget i den beregnede normale vaerdi for salg til OEM-koebere, ikke er rimeligt.

26 Matsushita goer i den forbindelse navnlig gaeldende, at de beviser, det selv og OEM-importoererne har foert, viser, at Raadet ikke ved beregningen af den beregnede normale vaerdi burde have inddraget omkostninger som f.eks. foerst og fremmest salgs-, administrations- og generalomkostninger for de tilsluttede handelsselskaber. Hvis der var sket salg til OEM-selskaber paa det japanske marked, ville der jo ikke have vaeret tale om salg, som disse selskaber havde haft, og desuden reklameomkostninger og omkostninger til salgsfremmende foranstaltninger, som Matsushita havde afholdt vedroerende salg af PPC under eget maerke, og som selskabet ikke ville have afholdt, hvis der havde vaeret tale om salg til OEM-selskaber, og endelig vaerdien af rabatten for ibyttetagning af hovedenheden, som Matsushita ikke ville have ydet OEM-koebere med henblik paa at muliggoere ibyttetagninger for dem, saafremt salg til OEM-selskaber var sket paa hjemmemarkedet.

27 Matsushita goer yderligere gaeldende, at den justering, Raadet gennemfoerte, og hvorefter der blev anvendt en fortjenstmargen paa 5% paa den for OEM-selskaberne beregnede normale vaerdi, som er lavere end den sats paa 14,6%, der fandt anvendelse paa disse salg, som skete under producenternes maerke, er uegnet og utilstraekkelig til at daekke forskellen i omkostninger mellem salgene til OEM-selskaberne og salgene af PPC under Matsushita' s eget maerke.

28 Matsushita har endelig med henblik paa at bevise, at der, saafremt salg til OEM-selskaber var sket paa det japanske marked, ikke ville have vaeret tale om salg, der blev gennemfoert af selskabets handelsselskaber, fremlagt to aftaler, som MEI og OEM-kunder har indgaaet.

29 Det maa vedroerende det sidste punkt fastslaas, at institutionerne med foeje har undladt at tage hensyn til disse aftaler, da Matsushita hverken har oplyst, hvem OEM-koeberne var, eller hvilken art produkter der var tale om, og da der saaledes ikke har kunnet tages stilling til, hvilken betydning disse aftaler eventuelt havde.

30 For saa vidt angaar argumentet om, at der, hvis der var sket salg til OEM-selskaber i Japan, ville have vaeret tale om salg, ved hvilke de tilsluttede handelsselskaber ikke medvirkede, bemaerkes det, at de naevnte selskaber paa baggrund af de ovenfor fremfoerte betragtninger udfoerer opgaver, som det tilkommer en intern salgsafdeling inden for producentens virksomhed at udfoere, og at salgs-, administrations- og generalomkostninger i oevrigt for disse selskaber derfor skulle inddrages i den normale vaerdi.

31 For saa vidt angaar de beviser for reklameomkostninger og omkostningerne til salgsfremmende foranstaltninger, som Matsushita har paaberaabt sig, bemaerkes det, at oplysningerne herom kun vedroerte salg til OEM-selskaber paa Faellesskabets marked.

32 Det fremgaar imidlertid af Domstolens praksis (jf. navnlig ovennaevnte dom af 5.10.1988, sag 250/85, praemis 18), at formaalet med at fastlaegge den normale vaerdi som en beregnet vaerdi er at fastlaegge salgsprisen for en vare, saaledes som denne ville vaere, saafremt varen solgtes i oprindelses- eller eksportlandet, og at det foelgelig er de omkostninger, der gaelder i forbindelse med afsaetning paa hjemmemarkedet, der skal tages i betragtning, selv om den paagaeldende vare ikke saelges dér, men saelges til eksport. Det maa derfor anerkendes, at institutionerne med foeje har afslaaet at anvende oplysningerne om et andet marked end hjemmemarkedet i oprindelses- eller eksportlandet.

33 Hvad angaar rabatten for ibyttetagning af hovedenheden, kan det blot fastslaas, at denne rabat, som anfoert af Matsushita, ikke ville vaere blevet ydet OEM-selskaberne, saafremt salg til disse selskaber var sket paa hjemmemarkedet, og at prisen derfor ville vaere saa meget hoejere. Den naevnte rabat maatte derfor inddrages i den normale vaerdi.

34 Endelig bemaerkes det vedroerende argumentet om, at den fortjenstmargen paa 5%, der blev lagt til grund ved beregningen af den beregnede normale vaerdi for OEM-selskaberne, er utilstraekkelig, at Domstolen i dom af 14. marts 1990 (forenede sager C-133/87 og C-150/87, Nashua Corporation mod Kommissionen og Raadet, Sml. I, s. 719, praemis 33) tog stilling til et lignende argument, der blev fremfoert mod samme raadsforordning, og fastslog, at institutionerne tog hensyn til forskellen mellem omkostningerne og fortjenesten ved salg til OEM-selskaberne og ved andre salg, idet de dog under hensyntagen til, at det var umuligt for dem at opgoere denne forskel praecist, som led i beregningen af den normale vaerdi for OEM-selskaberne, fastsatte fortjenstmargenen til 5% og ikke til den anslaaede gennemsnitsstoerrelse paa 14,6%, som de anvendte paa de salg, der var gennemfoert under fabrikanternes maerke.

35 Af det anfoerte fremgaar i det hele, at anbringendet om en fejlagtig beregning af den normale vaerdi skal forkastes.

Anbringendet om fejlagtig sammenligning af den normale vaerdi og eksportprisen

36 Matsushita har subsidiaert i forhold til sit foerste annullationsanbringende gjort gaeldende, at Raadet tilsidesatte artikel 2, stk. 9 og 10, i forordning nr. 2176/84, ved ikke at foretage andre justeringer af den normale vaerdi paa baggrund af forskellene i handelstrin, efter at de oevrige justeringer, der var foretaget i overensstemmelse med artikel 2, stk. 10, i samme forordning, var blevet foretaget.

37 Disse forskelle er en foelge af, at eksportprisen omfattede de omkostninger, Matsushita havde afholdt med henblik paa at stille PPC til raadighed for importoererne paa selskabets forretningssted, mens den normale vaerdi omfattede ikke blot Matsushita' s omkostninger ved salgene til de tilsluttede handelsselskaber, men ogsaa de omkostninger, disse sidste havde afholdt for at stille PPC til raadighed for forhandlerne paa deres forretningssteder. Raadet gennemfoerte under disse omstaendigheder en fejlagtig sammenligning af en eksportpris, der var beregnet i ab fabrik-leddet, og en normal vaerdi, der svarede til vaerdien i leddet for regional forhandling.

38 I den forbindelse bemaerkes, at den normale vaerdi og eksportprisen begge blev fastsat paa grundlag af den pris, varen blev solgt til for foerste gang til en uafhaengig kunde.

39 Det maa dernaest fremhaeves, at Matsushita ikke har bevist, at de salg, paa grundlag af hvilke den normale vaerdi og eksportpriserne blev fastlagt, vedroerte forskellige koebergrupper og saaledes skete i forskellige led i omsaetningen, der kunne begrunde de justeringer, der blev anmodet om. Institutionerne var derfor ikke forpligtet til at foretage dem.

40 Anbringendet om fejlagtig sammenligning af den normale vaerdi og eksportprisen skal saaledes forkastes.

Anbringendet om ulovligheden af artikel 2, stk. 10, litra c), i forordning nr. 2176/84 efter GATT' s antidumpingkodeks fra 1979

41 Matsushita har gjort gaeldende, at ved en fortolkning af artikel 2, stk. 10, litra c), i forordning nr. 2176/84, hvorefter Raadet har adgang til at afslaa justeringer, selv om den normale vaerdi og eksportprisen ikke kan sammenlignes for saa vidt angaar omsaetningsleddet, kommer denne bestemmelse i strid med artikel 2, stk. 6, i antidumpingkodeksen fra 1979, hvorefter sammenligningen mellem disse to faktorer skal ske paa samme handelstrin.

42 I den forbindelse bemaerkes, at artikel 2, stk. 10, litra c), ikke skal fortolkes saaledes, at institutionerne herefter kan afslaa justeringer, hvorved der tages hensyn til forskelle i omsaetningsled, og som ville vaere paakraevet ifoelge antidumpingkodeksen. Imidlertid har Matsushita ikke foert bevis for, at den normale vaerdi og eksportprisen ikke blev sammenlignet i samme omsaetningsled.

43 Anbringendet om ulovligheden af artikel 2, stk. 10, litra c), i forordning nr. 2176/84 efter GATT' s antidumpingkodeks fra 1979 skal herefter forkastes.

Anbringenderne om fejlagtig opgoerelse af skaden for industrien i Faellesskabet

A - Urigtig bedoemmelse af PPC' s lighed ("samme vare")

44 Indledningsvis boer det fremhaeves, at institutionerne fandt, at alle PPC og i hvert fald maskiner klassificeret i tilstoedende segmenter, fra den personlige kopieringsmaskine til og med segment 5 i Dataquest-klassifikationen, maatte betragtes som samme vare, idet maskiner i segment 6, som ikke produceredes i Faellesskabet, blev holdt uden for proceduren (betragtning 31 til den anfaegtede forordning).

45 Det maa i den forbindelse fastslaas, at ifoelge de PPC-klassifikationer, som Info-Markt og Dataquest har udarbejdet, og som institutionerne har henvist til i naervaerende sag, omfatter PPC-markedet forskellige segmenter, afhaengigt af maskinernes forskellige tekniske specifikationer og kapacitet. Som det imidlertid fremgaar af betragtning 31 til den anfaegtede forordning, eksporterede de japanske producenter i referenceperioden udelukkende PPC fra kategorien personlige kopieringsmaskiner og maskiner i segment 1-4.

46 Matsushita har gjort gaeldende, at institutionerne fejlagtigt har set bort fra PPC-markedets opdeling i segmenter og har anset samtlige disse maskiner for samme vare efter betydningen i artikel 2, stk. 12, i forordning nr. 2176/84. Matsushita har med henblik paa at godtgoere, at der ikke er nogen lighed mellem PPC henhoerende i tilstoedende segmenter, anfoert, at koeberen af en PPC i segment 1 ikke ville koebe en personlig PPC med den begrundelse, at kopistykomkostningen og den relative nytte af sidstnaevnte maskine ville falde, efterhaanden som antallet af kopier stiger.

47 Matsushita har i oevrigt gjort gaeldende, at der ikke er nogen lighed mellem PPC i saakaldte ikke-tilstoedende segmenter. Selskabet har herved i foerste raekke henvist til Kommissionens beslutning 88/88/EOEF af 22. december 1987 om et joint venture mellem Olivetti og Canon (EFT L 52, s. 51), hvorefter PPC fordeler sig paa tre forskellige markeder, nemlig markedet for det lavere spektrum (fra personlige fotokopieringsmaskiner til segment 2 i Dataquest-klassifikationen), markedet for mellemspektret (segment 3-4) og markedet for det hoejere spektrum (segment 4-6). Selskabet har dernaest fremhaevet, at den inddeling af markedet i segmenter, som Kommissionen har anerkendt, er et resultat af konkurrencen mellem PPC i ét og samme segment, en konkurrence, der er langt staerkere mellem PPC i forskellige segmenter.

48 Herom bemaerkes, at der ifoelge artikel 4, stk. 1, i forordning nr. 2176/84 "... [kun foretages] en konstatering af, om der foreligger skade, ... saafremt dumpingimporten eller den subsidierede import gennem virkningerne af dumping eller subsidier, forvolder skade, dvs. faktisk forvolder eller truer med at forvolde vaesentlig skade for en erhvervsgren i Faellesskabet eller i vaesentlig grad forsinker oprettelsen af en saadan erhvervsgren". Ifoelge artikel 4, stk. 4, skal "... [virkningen] af dumpingimporten eller den subsidierede import [vurderes] i forhold til Faellesskabets produktion af samme vare ...". Endvidere forstaas ifoelge artikel 2, stk. 12, i samme grundforordning "ved udtrykket 'samme vare' en vare, som er identisk med, dvs. i enhver henseende magen til den omhandlede vare, eller saafremt en saadan vare ikke findes, en anden vare, der har egenskaber, som ligger taet op ad den paagaeldende vare".

49 Paa grundlag af de markedsundersoegelser, som Info-Markt og Dataquest havde gennemfoert, naaede institutionerne til det resultat, at selv om ikke alle PPC var samme vare, maatte man dog anse PPC i tilstoedende segmenter, fra den personlige PPC til og med maskinerne i segment 5 i Dataquest-klassifikationen, for samme vare. Af sagen fremgaar, at segmenterne i de naevnte undersoegelser ikke er blevet klart afgraenset, idet paa den ene side visse PPC kan placeres i flere forskellige segmenter under hensyn til deres egenskaber og tekniske specifikationer, og der paa den anden side er konkurrence saavel mellem PPC i tilstoedende segmenter som mellem PPC, der er klassificeret i de forskellige ovenfor naevnte segmenter.

50 Forskellene mellem PPC, der henhoerer under ét segment eller under forskellige segmenter, isaer vedroerende hastighed og kopieringskapacitet, giver ikke tilstraekkeligt grundlag for at fastslaa, at saadanne PPC ikke fungerer ens eller ikke opfylder samme behov. Som det i oevrigt fremgaar af betragtning 30, tredje afsnit, til den anfaegtede forordning, er det forhold, at kundernes valg kan vaere bestemt af faktorer, der bl.a. vedroerer en afgoerelse om at centralisere eller decentralisere kopieringsfaciliteterne, en bekraeftelse af, at der er tale om konkurrence mellem maskiner i forskellige kategorier.

51 Det skal fremhaeves, at kopieringshastigheden, naar henses til, at de forskellige segmenter som anfoert ovenfor overlapper hinanden, ikke kan laegges til grund som et forhold, der angiver forskellen mellem de forskellige PPC. Af sagen fremgaar nemlig bl.a., at PPC, der producerer mellem 40 og 45 kopier i minuttet, kan tilhoere enten segment 3 (31-45 kopier) eller segment 4 (40-75 kopier). Det samme er tilfaeldet for personlige fotokopieringsmaskiner, der producerer indtil 12 kopier i minuttet, mens maskiner i segmenterne 1a og 1b producerer henholdsvis indtil 20 og fra 15 til 20 kopier i minuttet.

52 Hvad angaar Matsushita' s argumentation paa grundlag af fastlaeggelsen af de relevante markeder ifoelge beslutning 88/88 maa det, som anfoert af Kommissionen, anerkendes, at denne fastlaeggelse ikke udelukker, at PPC i de tre omhandlede segmenter til en vis grad kan anvendes uden forskel, eller at denne lige store anvendelighed er mindre end den, der goer sig gaeldende for PPC i ét og samme segment. Det fremgaar faktisk af det ovenfor anfoerte, at de i naevnte beslutning fastlagte segmenter ligesom segmenterne ifoelge Dataquest- og Info-Markt-klassifikationerne ikke viser sig i indbyrdes adskilte markeder.

53 Paa den baggrund maa det fastslaas, at Matsushita ikke har godtgjort, at institutionerne foretog en urigtig bedoemmelse, da de fastslog, at "Faellesskabets produktion af samme vare", jf. artikel 4, stk. 4, i forordning nr. 2176/84, i det foreliggende tilfaelde omfattede produktionen af alle typer PPC i alle segmenter under ét.

54 Anbringendet om urigtig bedoemmelse ved afgoerelsen af, om der har vaeret tale om samme vare, maa foelgelig forkastes.

B - Den fejlagtige definition af en erhvervsgren i Faellesskabet

55 Matsushita har gjort gaeldende, at institutionerne ikke, naar henses til den betydelige import fra Japan, som Rank Xerox, Océ og Olivetti har, burde have medregnet disse selskaber som producenter tilhoerende "en erhvervsgren i Faellesskabet", jf. artikel 4, stk. 5, i forordning nr. 2176/84, hvorved institutionerne aendrede den opfattelse, de var gaaet ind for i flere tidligere sager. Efter Matsushita' s opfattelse var ingen producent i Faellesskabet i stand til at paaberaabe sig, at der forelaa skade som foelge af importen af smaa fotokopieringsmaskiner fra Japan. Under alle omstaendigheder var ifoelge Matsushita den europaeiske produktion paa dette omraade ubetydelig, hvis den da overhovedet fandtes.

56 Vedroerende Rank Xerox har Matsushita indledningsvis henvist til, at denne virksomhed ejer 50% af kapitalen i det japanske selskab Fuji Xerox, hos hvilket det dels har indkoebt store maengder helt faerdigproducerede PPC, som var maerket Rank Xerox, samt "kits" og komponenter, og dels har faaet teknisk bistand og hjaelp til produktudvikling. Rank Xerox havde med sine indkoeb paa disse vilkaar af PPC hos Fuji Xerox faaet mulighed for at opnaa fortjeneste og paavirke overfoerselsprisen for de omhandlede maskiner. Medtagelsen af Rank Xerox i gruppen af faellesskabsproducenter har derfor kun kunnet foere til en fejlagtig opgoerelse af den paastaaede skade.

57 Hertil bemaerkes, at Domstolen i forbindelse med en stillingtagen til den samme argumentation fra selskabet Gestetner' s side i naevnte dom af 14. marts 1990, sag C-156/87, praemis 57, udtalte, at for saa vidt angaar importen fra Japan af PPC, der blev leveret af Fuji Xerox, fandt institutionerne, at Rank Xerox ikke havde foert bevis for, at selskabet havde maattet koebe disse maskiner for at beskytte sig selv. I henhold til visse oplysninger var det en forretningsmaessig beslutning, der blev truffet for hele Xerox-koncernen. Importen af disse maskiner var imidlertid af ubetydeligt omfang i forhold til hele det program af PPC, som Rank Xerox fremstiller i Faellesskaberne, saavel som i forhold til hele faellesmarkedet (1%), og videresalgspriserne var de samme som priserne for de tilsvarende maskiner, som Rank Xerox fremstillede.

58 Matsushita har dernaest rejst kritik af, at Rank Xerox' produktion blev anset for at vaere en del af faellesskabsproduktionen, selv om selskabets virksomhed delvis bestod i at samle eller producere produkter i Faellesskabet ved hjaelp af materialer eller komponenter, der hidroerte fra Japan. Selskabet har i den forbindelse gjort gaeldende, at artikel 13, stk. 10, der er indsat i forordning nr. 2176/84 ved Raadets forordning (EOEF) nr. 1761/87 af 22. juni 1987 (EFT L 167, s. 9), den saakaldte "skruetraekker-forordning", indeholder bestemmelser om, at der kan indfoeres antidumpingtold i en situation af denne art. Det har anfoert, at institutionerne med anvendelse af denne bestemmelse udelukkende paa selskaber, der er hjemmehoerende i Japan, og med medregningen i oevrigt af de selskaber, der er hjemmehoerende i Faellesskabet, og som giver sig af med de samme "skruetraekker"-aktiviteter, blandt faellesskabsproducenterne, behandlede ens situationer forskelligt.

59 Denne argumentation kan ikke tiltraedes. Forholdet er saaledes det, at artikel 13, stk. 10, i forordning nr. 2176/84 blev indfoert, efter at den anfaegtede forordning var blevet vedtaget, og vedroerer indfoerelsen af en antidumpingtold paa varer, der er samlet eller produceret i Faellesskabet under anvendelse af materialer og komponenter, der hidroerer fra det eller de omhandlede eksportlande, men ikke fastlaeggelsen af vedkommende erhvervsgren i Faellesskabet.

60 Matsushita har vedroerende Océ og Olivetti, der ogsaa importerer PPC fra Japan, men fra selvstaendige selskaber, gjort gaeldende, at importen vedroerer 35-40% af naevnte to selskabers salg og udlejning af maskiner inden for Faellesskabet, hvorfor ogsaa disse selskaber skulle have vaeret holdt uden for begrebet "en erhvervsgren i Faellesskabet".

61 Heri kan der ikke gives sagsoegeren medhold. Domstolen fastslog saaledes i den tidligere naevnte dom af 14. marts 1990, sag C-156/87, praemis 47, at Olivetti og Océ importerede PPC fra Japan for at kunne tilbyde deres kunder et fuldstaendigt modeludvalg. PPC i segmenterne 1 og 2 blev solgt til hoejere priser, end leverandoererne af disse maskiner tog, og udgjorde mellem 35 og 40% af markedet for salg og leje af disse nye maskiner i perioden fra 1981 til juli 1985. De to naevnte producenters bestraebelser paa at udvikle og markedsfoere et fuldstaendigt modeludvalg mislykkedes imidlertid som foelge af de trykkede markedspriser, der var en foelge af indfoerslerne fra Japan.

62 Heller ikke Matsushita' s argument vedroerende institutionernes tidligere praksis kan tiltraedes. Som fastslaaet af Domstolen i praemis 43 i samme dom tilkommer det ved anvendelsen af artikel 4 i forordning nr. 2176/84 institutionerne inden for deres skoen at tage stilling til, om begrebet "faellesskabsproducenter" ikke skal omfatte producenter, der staar i forbindelse med eksportoererne eller importoererne, eller selv er importoerer af dumpingvaren. Skoennet skal herved udoeves konkret og under hensyntagen til alle relevante omstaendigheder.

63 Det maa imidlertid fastslaas, at det - ifoelge sagens akter og retsforhandlingerne for Domstolen - i hvert af de af sagsoegeren naevnte tilfaelde er ved udoevelsen af en saadan skoensbefoejelse, at en faellesskabsproducent er blevet anset for omfattet af eller holdt uden for erhvervsgrenen i Faellesskabet.

64 Endelig skal det med hensyn til Matsushita' s argument om, at Faellesskabets produktion paa omraadet for smaa fotokopieringsmaskiner er ubetydelig, hvis den da overhovedet findes, blot fastslaas, at institutionerne i det foreliggende tilfaelde rigtigt lagde til grund, at alle PPC i tilstoedende segmenter fra personlige fotokopieringsmaskiner til og med maskiner i segment 5 i Dataquest-klassifikationen er samme vare, og at Faellesskabets produktion, alene naar det gaelder smaa fotokopieringsmaskiner, derfor ikke kan komme i betragtning ved fastlaeggelsen af begrebet "en erhvervsgren i Faellesskabet".

65 Paa baggrund af det anfoerte kan anbringendet om en fejlagtig fastlaeggelse af en erhvervsgren i Faellesskabet ikke anses for korrekt, hvorfor det ikke kan laegges til grund.

C - Den fejlagtige vurdering af de skadevoldende faktorer

66 Matsushita har kritiseret den analyse af de forskellige faktorer, institutionerne gennemfoerte med henblik paa at vurdere den skade, der er forvoldt en erhvervsgren i Faellesskabet, og har desuden bestridt, at der herefter overhovedet foreligger en skade, som ifoelge Matsushita ikke vil kunne vaere et resultat af den omhandlede import, men derimod af den politik, virksomhederne i Faellesskabet har fulgt, og deres maskiners underlegenhed i forhold til japanske PPC.

67 I den forbindelse skal der henvises til bestemmelserne i forordning nr. 2176/84, der angiver, hvorledes der skal gaas frem ved konstateringen af, om der foreligger skade, og navnlig til forordningens artikel 4, stk. 1. Ifoelge denne bestemmelse vil der dels kun kunne foreligge skade, saafremt dumpingimporten gennem virkningerne af dumping faktisk forvolder eller truer med at forvolde vaesentlig skade for en erhvervsgren i Faellesskabet, og dels maa skader forvoldt af andre faktorer ikke tilskrives dumpingimporten.

68 I artikel 4, stk. 2, i forordning nr. 2176/84 angives de faktorer, der omfattes af undersoegelsen af, om der foreligger skade, og disse faktorer er: a) omfanget af dumpingimporten, b) priserne paa dumpingimporten og c) foelgevirkningerne for den paagaeldende erhvervsgren. I samme bestemmelse tilfoejes dog, at hverken en enkelt eller flere af disse faktorer noedvendigvis er udslaggivende for afgoerelsen.

69 Institutionerne skal altsaa under udoevelse af deres skoensbefoejelser analysere de naevnte faktorer og blandt de skoenselementer, der er opregnet herfor i naevnte bestemmelse, holde sig til dem, som de anser for relevante i det konkrete tilfaelde. Institutionerne har i det foreliggende tilfaelde gennemfoert en indgaaende undersoegelse af de i naevnte bestemmelse angivne faktorer.

70 Vedroerende omfanget af importen fra Japan bemaerkes, at selv om faellesskabsproducenternes salg og udlejning af nye af dem producerede maskiner steg med 74% fra 1981 til 1984, faldt deres markedsandel fra 21% i 1981 til 11% i referenceperioden, mens den andel paa faellesmarkedet, de japanske producenter havde i samme tidsrum, steg fra 70 til 78%. Institutionerne kunne derfor laegge til grund, at importen fra Japan, der steg over 120% fra 1981 til 1984, havde hindret en mere fordelagtig udvikling for faellesskabsvirksomhedernes salg og udlejning af PPC.

71 Med hensyn til det prisunderbud, som disse produkter blev indfoert til, kan det blot fastslaas, at priserne paa de i Japan producerede PPC, til trods for disses bedre udstyr og stoerre ydeevne i forhold til sammenlignelige i Faellesskabet producerede PPC, var de samme som eller endog lavere end priserne paa faellesskabsproducenternes PPC (betragtning 44, 47 og 49 til den anfaegtede forordning).

72 Hvad angaar de virkninger, lavprisimporten havde for den beroerte erhvervsgren i Faellesskabet, bemaerkes, at ikke blot blev som ovenfor naevnt faellesskabsproducenternes markedsandele maerkbart mindre, men de havde ogsaa i referenceperioden en faldende rentabilitet.

73 I denne forbindelse fremhaeves, at institutionerne ikke som anfoert af Matsushita var forpligtet til at laegge vaegt paa den fortjeneste eller de tab, som faellesskabsproducenterne havde paa hele deres virksomhed paa fotokopieringsomraadet. Ifoelge artikel 4, stk. 4, i forordning nr. 2176/84 skal virkningen af dumpingimporten vurderes i forhold til Faellesskabets produktion af samme vare. Raadet vurderede derfor korrekt, med udgangspunkt i denne produktion efter den ovenfor givne fastlaeggelse heraf, den japanske imports virkninger for faellesskabsproducenternes rentabilitet.

74 Matsushita har i oevrigt gjort gaeldende, at udviklingen paa det europaeiske marked for fotokopieringsmaskiner viser, at institutionerne fejlagtigt ansaa den omhandlede import for aarsag til en skade, som er forvoldt af andre forhold, og navnlig af faellesskabsvirksomhedernes beslutning om ikke at gaa ind i en produktion af smaa fotokopieringsmaskiner paa grund af de omkostninger og de vanskeligheder af teknologisk art, som udviklingen af saadanne nye maskintyper ville have medfoert.

75 Dette argument kan ikke anerkendes. Med hensyn til Rank Xerox forklarer Raadet i betragtning 85 til den anfaegtede forordning, at de vanskeligheder, selskabet fra 1982/1983 havde med at udvikle en ny maskintype, blev loest, og typen blev faktisk markedsfoert. Raadet begik derfor ingen fejl ved vurderingen ved at naa til det resultat, at de naevnte vanskeligheder var uden betydning for den skade, Rank Xerox i oevrigt led som foelge af importen fra Japan.

76 Hvad Océ og Olivetti angaar bemaerkes i overensstemmelse med det ovenfor (i praemis 61) anfoerte, at disse to producenters forsoeg paa at udvikle og markedsfoere et fuldstaendigt modeludvalg mislykkedes paa grund af de lave markedspriser, som importen fra Japan havde medfoert.

77 Hvad endelig angaar argumentationen om de japanske PPC' s paastaaede overlegenhed, det japanske vareudvalg og de japanske maskiners kvalitet og driftsikkerhed, bemaerkes, at Domstolen ikke har faaet forelagt beviser herfor.

78 Paa baggrund af det anfoerte forkastes anbringendet om en fejlagtig vurdering af de forhold, der har foraarsaget skaden.

Anbringendet om fejlagtig vurdering af Faellesskabets interesser

79 Matsushita har gjort gaeldende, at vurderingen af Faellesskabets interesser blev fordrejet, idet Rank Xerox, Océ og Olivetti, der var afhaengige af og opnaaede fortjeneste paa importen fra Japan, blev medregnet blandt de producenter, der udgoer en erhvervsgren i Faellesskabet, og at institutionerne ikke sammenlignede deres interesse med interessen hos OEM-importoererne, som f.eks. Gestetner, Agfa-Gevaert m.fl. Selskabet har i den forbindelse gjort gaeldende, at Rank Xerox, Océ og Olivetti sammen med Tetras kun havde 3% af Faellesskabets marked for smaa fotokopieringsmaskiner, mens de naevnte OEM-importoerer, der havde et meget stort antal beskaeftigede, var meget aktive paa omraadet for smaa fotokopieringsmaskiner.

80 Matsushita har anfoert, at i betragtning af faellesskabsproduktionens meget begraensede karakter og dens meget begraensede udbud af maskintyper, der er smaa fotokopieringsmaskiner, var institutionernes vurdering af, om det var i Faellesskabets interesse at traeffe foranstaltninger, forkert, for saa vidt som de med beslutningen om at beskytte producenterne af en meget begraenset maengde varer ikke tog foelgerne heraf i betragtning.

81 Det bemaerkes, at efter Domstolens praksis, jf. navnlig ovennaevnte dom af 14. marts 1990, sag C-156/87, praemis 63, forudsaetter vurderingen af, om Faellesskabets interesser goer faellesskabsforanstaltninger paakraevet, en bedoemmelse af en raekke komplicerede oekonomiske omstaendigheder, og at Domstolens proevelse vedroerende en saadan bedoemmelse maa begraenses til en kontrol af, om formforskrifterne er overholdt, om de faktiske omstaendigheder, paa grundlag af hvilke det anfaegtede valg er foretaget, er materielt rigtige samt til, om der foreligger en aabenbar fejl ved vurderingen af de naevnte faktiske omstaendigheder, eller om der er begaaet magtfordrejning.

82 I den forbindelse bemaerkes, at det ifoelge institutionerne er tvivlsomt, om en uafhaengig produktion af PPC vil kunne opretholdes inden for Faellesskabet uden antidumpingtold; en saadan produktion er imidlertid noedvendig for at bevare og udvikle den teknologi, der skal bruges ved fremstilling af reprografiske produkter, samt for at bevare et stort antal arbejdspladser. Usikkerheden vedroerende disse forhold blev navnlig fremkaldt af, at en af faellesskabsproducenterne blev overtaget af en japansk fabrikant, mens undersoegelsen verserede. Institutionerne skoennede derfor, at hensynet til at beskytte virksomhederne i Faellesskabet var vigtigere end beskyttelsen af forbrugernes interesser paa kort sigt samt beskyttelsen af importvirksomhederne, jf. udtalelsen paa linje hermed i betragtning 99 til den anfaegtede forordning.

83 Institutionerne har ikke begaaet nogen aabenbar fejl ved vurderingen af Faellesskabets interesser, hvorfor anbringendet herom ikke kan tiltraedes.

Anbringendet om forkert beregning af antidumpingtolden

84 Matsushita har endelig gjort gaeldende, at institutionerne med fastlaeggelsen af den endelige antidumpingtold til 20% af nettoprisen franko graensen har tilsidesat artikel 13, stk. 3, i forordning nr. 2176/84, hvorefter tolden ikke maa vaere hoejere, end hvad der er tilstraekkeligt til at afhjaelpe skaden.

85 Matsushita har i den forbindelse for det foerste gjort gaeldende, at Kommissionen fejlagtigt naaede til det resultat, at der skulle en fortjeneste paa 12% til for at opnaa en fortjeneste eller en rimelig indtaegt ved salget af PPC. Der er tale om en fortjeneste, der klart er for hoej, idet smaa fotokopieringsmaskiner altid saelges med lavere fortjeneste end den, som gennemsnitligt opnaas ved forretninger, der har forbindelse med salget af PPC. Selskabet har dernaest anfoert, at tolden blev beregnet paa en saadan maade, at den kunne ophaeve prisunderbuddet, der af de grunde, Matsushita tidligere har anfoert, ikke foreligger. Matsushita har endelig anfoert, at redegoerelsen for den maade, tolden er beregnet paa i betragtning 107 til den anfaegtede forordning, ikke er klar.

86 Vedroerende argumentet om, at en fortjenstmargen paa 12% er alt for hoejt ansat, bemaerkes, at det af betragtning 103 til den anfaegtede forordning fremgaar, at den valgte procentsats skulle goere det muligt for samtlige faellesskabsproducenter at opnaa et rimeligt afkast, som staar i et rimeligt forhold til den risiko, der er forbundet med investeringer med henblik paa ny produktudvikling. Institutionerne naaede her til det resultat, at det ikke var paa sin plads at laegge vaegt paa den fortjeneste, der opnaas ved levering af hjaelpematerialer eller andre aktiviteter med tilknytning til fotokopiering.

87 Hverken af sagen eller retsforhandlingerne fremgaar, at institutionerne har begaaet fejl ved skoensudoevelsen. Matsushita har i oevrigt ikke godtgjort, i hvilket omfang en lavere fortjenstmargen for smaa fotokopieringsmaskiner ville have indvirket paa den indfoerte antidumpingtolds stoerrelse.

88 Argumentet om, at prisunderbuddet, som skulle ophaeves ved tolden, ikke forelaa, kan ikke anerkendes. Som anfoert i betragtning 110 til den anfaegtede forordning praktiserede de japanske eksportoerer utvivlsomt en bestemt form for underbud (jf. praemis 71), men da det var umuligt at anslaa stoerrelsen heraf, blev der ved beregningen af antidumpingtolden ikke henset til nogen faktor, som tog hensyn til den.

89 Endelig maa det for saa vidt angaar redegoerelsen for, hvorledes tolden er beregnet, fastslaas, at betragtning 107 til den anfaegtede forordning indeholder en detaljeret redegoerelse for alle led i den beregning, institutionerne gennemfoerte, og at Matsushita ikke naermere har angivet, hvorfor redegoerelsen herfor ikke er forstaaelig.

90 Af det anfoerte foelger, at anbringendet om en forkert beregning af antidumpingtolden ikke kan laegges til grund.

Anbringenderne om den anfaegtede forordnings begrundelse

91 Matsushita har anfoert, at Raadet har tilsidesat sin forpligtelse i henhold til EOEF-traktatens artikel 190, idet den begrundelse, der er givet for fastsaettelsen af den normale vaerdi, er utilstraekkelig, hvis der da overhovedet er tale om nogen begrundelse. Saaledes kan foerst og fremmest afgoerelsen om at anse de tilsluttede selskaber som en del af Matsushita-selskabet, naar det gaelder beregning af den normale vaerdi, ikke begrunde, at Raadet undlod at anvende bestemmelserne i artikel 2, stk. 3 og 7, i forordning nr. 2176/84, og dernaest kan beslutningen om at inddrage rabatten for ibyttetagning af hovedenheden i den normale vaerdi ikke begrundes med, at Matsushita maaske utilsigtet har draget fordel af den omstaendighed, at der ikke fandtes et marked for brugte maskiner, og endelig har Raadet ikke givet nogen grund for afgoerelsen om at inddrage visse omkostninger og vaerdien af rabatten for ibyttetagning af hovedenheden i den beregnede normale vaerdi for saa vidt angaar salgene til OEM-selskaberne.

92 Det foerste argument skal forkastes, idet Raadet med foeje er naaet til det resultat, at Matsushita og dets handelsselskaber udgjorde en enkelt oekonomisk enhed. Endvidere er begrundelseskravet ifoelge traktatens artikel 190 opfyldt med de grunde, der er givet i betragtning 7 til forordning nr. 2640/86, hvis indhold bekraeftes af betragtning 6 til den anfaegtede forordning, der klart angiver grundene til, at institutionerne brugte de priser, som blev anvendt over for uafhaengige koebere, ved fastsaettelsen af den normale vaerdi og afslog at anvende artikel 2, stk. 7, i forordning nr. 2176/84.

93 Paa samme maade forholder det sig med det andet argument, Matsushita har paaberaabt sig. Af betragtning 13 til den anfaegtede forordning fremgaar det jo, at den omstaendighed, at der i det foreliggende tilfaelde ikke fandtes et marked for brugte maskiner, var et vidnesbyrd om, at de ibyttetagne maskiner som altovervejende hovedregel blev fjernet fra markedet, og at Matsushita derfor opnaaede de samme fordele som de oevrige producenter.

94 Hvad det tredje argument angaar, foelger det af betragtning 11 til den anfaegtede forordning, at da der ikke fandt salg sted til OEM-selskaber paa det japanske marked, og da det ikke var muligt noejagtigt at fastslaa forskellene i omkostninger eller fortjeneste i forbindelse med salgene til OEM-selskaberne og de omkostninger, der svarede til de oevrige salg, fastsatte institutionerne ved beregningen af den normale vaerdi for OEM-selskaberne fortjenstmargenen til 5%.

95 Af det anfoerte foelger, at anbringenderne vedroerende den anfaegtede forordnings begrundelse skal forkastes, hvorefter sagsoegte i det hele boer frifindes.

Afgørelse om sagsomkostninger

Sagens omkostninger

96 Ifoelge procesreglementets artikel 69, stk. 2, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger. Sagsoegeren har tabt sagen og paalaegges derfor at betale sagens omkostninger, herunder omkostningerne for intervenienten Cecom, der har nedlagt paastand herom. Kommissionen baerer sine egne omkostninger, jf. procesreglementets artikel 69, stk. 4.

Afgørelse

Paa grundlag af disse praemisser

udtaler og bestemmer

DOMSTOLEN (Femte Afdeling)

1) Sagsoegte frifindes.

2) Sagsoegeren betaler sagens omkostninger, herunder de af intervenienten Cecom afholdte omkostninger.