RETTENS DOM (Anden Afdeling)

14. maj 1998

Sag T-165/95

Arnaldo Lucaccioni

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Tjenestemænd — erstatning — erhvervssygdom — tab — hensyntagen til ydelser oppebåret i henhold til vedtægtens artikel 73 — varigheden af proceduren for anerkendelse af en erhvervssygdom — fejl«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-627

Angående:

Påstand om erstatning for den økonomiske og ikke-økonomiske skade, som sagsøgeren hævder at have lidt på grund af den sygdom, han er ramt af, samt renter af det engangsbeløb, som er udbetalt i henhold til artikel 73 i vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber.

Udfald:

Frifindelse.

Resumé af dom

Sagsøgeren indtrådte i Kommissionens tjeneste i 1962 og arbejdede i perioden mellem 1967 og 1987 ca. seksten år i Berlaymont-bygningen i Bruxelles.

Den 15. januar 1990 blev han ramt af en hæmoptysi. Efter en række undersøgelser på universitetsklinikkerne Saint-Luc i Bruxelles erklæredes han at lide af en bronkialcancer.

Den 12. marts 1990 blev der foretaget en lobektomi på sagsøgeren i den øvre, venstre del af lungen. Kirurgen gav udtryk for den opfattelse, at sagsøgeren led af følgerne af en tuberkulose i den øvre, venstre lap. På trods af den første diagnose, som lød på cancer, blev der ikke fundet nogen tumor på det udopererede stykke. Efter anmodning fra kirurgen blev en prøve af det fjernede lungevæv analyseret af laboratoriet for mineralogi ved hôpital Erasme. I en rapport af 30. august 1990, som var underskrevet af professor De Vuyst, erklæredes der at være konstateret 680 asbestlegemer pr. gram tørt væv.

Den 26. november 1990 tilsendte sagsøgeren administrationen og ansættelsesmyndigheden en skrivelse, hvori han i henhold til artikel 73 i vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber (herefter »vedtægten«) og artikel 17 i ordningen om dækning af risikoen for ulykker og erhvervssygdomme hos tjenestemænd ved De Europæiske Fællesskaber (herefter »ordningen«) erklærede at have pådraget sig en lungecancer i form af en epidermoid kræftsvulst, der havde foranlediget en lobektomi i den øvre, venstre del af lungen og fremkaldt en astmatisk kronisk bronkitis (astma). Sagsøgeren anmodede om, at der blev truffet afgørelse om anerkendelse af, at han led af en erhvervssygdom, og at der i overensstemmelse med ordningens artikel 19 blev fastsat en invaliditetsgrad for den vedvarende invaliditet, han led af.

Ved skrivelse af 18. januar 1991 meddelte direktøren for direktoratet »Personale — Rettigheder og pligter« ved Generaldirektoratet for Personale og Administration (GD IX) (herefter: »personaledirektøren«) sagsøgeren, at sagen i overensstemmelse med vedtægtens artikel 78 i betragtning af hans helbredstilstand ville blive indbragt for invaliditetsudvalget.

På sagsøgerens anmodning foretog Laboratorio di Ultrastrutture ved l'Istituto Superiore di Sanità i Rom en vævsprøve af hans lunge, som var blevet taget den 12. marts 1990. Ifølge en rapport fra doktor Donelli af 22. april 1991 blev der herved konstateret 6000000 kry sotuer (hvid asbest) pr. gram tørt væv.

I en rapport af 6. juni 1991 fastslog laboratoriet for mineralogi ved hôpital Erasme forekomsten af 595 asbestlegemer pr. gram tørt væv (samt tilsyneladende 34600 fibre pr. gram tørt væv) og konkluderede, at der fandtes amosit (brun asbest) og tremolit i en prøve af det væv, som var udtaget af sagsøgerens lunge.

Invaliditetsudvalget afholdt møde den 10. juni 1991, hvorunder det konkluderede, at sagsøgeren var ramt af en vedvarende invaliditet, som måtte anses for fuldstændig, og som medførte, at han var ude af stand til at gøre tjeneste i en stilling i sin stillingsgruppe, hvorfor han var forpligtet til at udtræde af Kommissionens tjeneste.

Den 16. juli 1991 traf personaledirektøren i sin egenskab af ansættelsesmyndighed afgørelse om afskedigelse af sagsøgeren med pension i overensstemmelse med vedtægtens artikel 53 og tilkendte ham med virkning fra den 1. august 1991 en invalidepension fastsat i overensstemmelse med vedtægtens artikel 78, stk. 3. Den tilkendte pension udgjorde 70% af sagsøgerens grundløn.

Ved skrivelse af 15. oktober 1991 indgav sagsøgeren en klage i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 2, over den afgørelse af 16. juli 1991, hvorved han blev afskediget med pension. Ved skrivelse af 3. marts 1992 meddelte Kommissionen sagsøgeren, at den havde afvist hans klage over afgørelsen om pensioneringen. Sagsøgeren anlagde ikke sag ved Retten over afvisningen.

Under en procedure iværksat i henhold til vedtægtens artikel 73 anmodede Kommissionen doktor Dalem fra universitetet i Liège om en lægelig udtalelse i henhold til ordningens artikel 19, i hvilken forbindelse doktor Dalem ytrede ønske om, at doktor Bartsch, som er specialist i pneumologi ved Institut Provincial Ernest Malvoz i Liège, medvirkede ved udtalelsen.

På grundlag af en undersøgelse af sagsøgeren, en gennemgang af sagens akter og en yderligere korrespondance mellem forskellige læger udfærdigede doktor Bartsch en sagkyndig rapport, hvori han konkluderede, at sagsøgeren ikke led af nogen erhvervssygdom. På grundlag af doktor Bartsch's rapport afgav doktor Dalem en lægelig udtalelse til Kommissionen, hvori han konkluderede, at sagsøgeren ikke led af nogen erhvervssygdom. Han anførte, at denne ikke led af nogen bronkialcancer, og at der ikke, selv om sagsøgerens lunger indeholdt asbestfibre, var tegn på nogen fibrosis som reaktion på asbest, hvorfor han heller ikke led af asbetose.

Ved skrivelse af 17. februar 1992 gav chefen for enheden »ulykkesforsikring og erhvervssygdomme« sagsøgeren meddelelse om doktor Dalem's konklusioner og tilsendte ham i overensstemmelse med ordningens artikel 21 et udkast til afgørelse om afslag på hans ansøgning om anerkendelse af, at han led af en erhvervssygdom.

I henhold til proceduren i vedtægtens artikel 73 anmodede sagsøgeren om, at der blev nedsat et lægeudvalg i henhold til ordningens artikel 23.

Da medlemmerne af lægeudvalget i betragtning af de forskellige resultater, som de enkelte laboratorier var nået frem til, ikke under udvalgets første møde havde en enstemmig opfattelse, besluttedes det at anmode doktor De Vuyst og Donelli om at foretage en række nye analyser og doktor Woitowitz om at foretage en tredje analyse. Doktor de Vuyst fandt 235000 fibre crocidolit (blå asbest), amosit, anthophyllit og krysotil pr. gram tørt væv. Doktor Donelli bekræftede forekomsten af krysotil. Doktor Woitowitz fandt 350000 fibre crocidolit og amosit pr. gram tørt væv og 300000 fibre krysotil pr. gram tørt væv.

Efter at have afholdt et andet møde den 25. februar 1994 afgav lægeudvalget sin rapport af 1. marts 1994, hvori konklusionerne var vedtaget ved en flertalsbeslutning, mens doktor Brochard afgav dissens. Ifølge lægeudvalget måtte sagsøgerens lungekarcinom anses for en erhvervssygdom, idet udvalget præciserede, at sagsøgerens vedvarende, total invaliditet udgjorde 100% og var indtrådt på tidspunktet for den første diagnose (januar 1990). Endvidere fandt udvalget, »som følge af [hans] varige mén (ar, misdannelse i venstre bryst, svækkelse af muskelkraft i venstre arm) og alvorlige psykologiske forstyrrelser«, grundlag for at tilkende sagsøgeren yderligere en erstatning på 30% i henhold til ordningens artikel 14

Ved skrivelse af 15. april 1994 gav generaldirektøren for GD IX sagsøgeren følgende meddelelse om lægeudvalgets konklusion: »Kommissionen kan anerkende en invaliditetsgrad på 130% som følge af en vedvarende, total invaliditet, hvorved jeg dog skal præcisere, at dette må betragtes som en endelig afgørelse af de lægelige spørgsmål, der er opstået i forbindelse med anerkendelsen af, at De lider af en erhvervssygdom«. Generaldirektøren meddelte, at der i overensstemmelse med vedtægtens artikel 73 ville blive udbetalt sagsøgeren et engangsbeløb på 25794194 BEF, hvilket skete den 28. april 1994.

Den 15. maj 1994 anmodede sagsøgeren bl.a. Kommissionen om, at lægeudvalgets konklusioner blev tilsendt Invaliditetsudvalget med henblik på, at dette udvalg ændrede sin udtalelse og erklærede, at hans invaliditet beroede på en erhvervssygdom, at han fik tilsendt en opgørelse over beløbet på 25794194 BEF, at han fik udbetalt renter af dette engangsbeløb samt forskellen mellem hans løn og pension siden august 1991, og at han fik tilkendt tre millioner ECU i erstatning for sin ikke-økonomiske skade. Sagsøgeren henviste bl.a. til de fejl, som Kommissionen havde begået ved at udsætte ham for asbeststøv og ved behandlingen af hans sag.

Ved skrivelse af 22. september 1994 tilsendte direktøren for GD IX's direktorat B »Rettigheder og pligter« sagsøgeren den udbedte talopgørelse, men afslog hans øvrige anmodninger.

Den 15. december 1994 indgav. sagsøgeren en klage i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 2, over den afgørelse, som var indeholdt i skrivelsen af 22. september 1994. Ved afgørelse af 3. maj 1995, som blev meddelt sagsøgeren den 29. maj 1995, afviste Kommissionen sagsøgerens klage.

Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 29. august 1995 anlagde sagsøgeren den foreliggende sag.

Realiteten

1. Erstatning for sagsøgerens økonomiske og ikke-økonomiske skade som følge af hans erhvervssygdom

Retten bemærkede, at ved pådømmelsen af et erstatningskrav, som er fremsat af en tjenestemand, skal flere betingelser være opfyldt, for at Fællesskaberne kan ifalde ansvar, idet de handlinger, institutionerne kritiseres for at have begået, skal være ulovlige, og endvidere skal der være lidt et tab samt være årsagsforbindelse mellem handlingerne og tabet (præmis 56).

Henvisning til: Domstolen, 1. juni 1994, sag C-136/92 P, Kommissionen mod BrazzelliLualdi m.fl., Sml. I, s. 1981, præmis 42; Retten, 6. juli 1995, sag T-36/93, Ojha mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 497, præmis 13.

Det økonomiske tab, der udgjordes af forskellen mellem sagsøgerens invalidepension og hans løn som tjenestemand

Retten bemærkede, at formålet med ordningen efter vedtægtens artikel 73 er at give en tjenestemand, som er blevet ramt af en ulykke, eller som lider af en erhvervssygdom, en erstatning i form af et engangsbeløb, uden at den pågældende behøver godtgøre, at der er sket en tjenestefejl, som er ansvarspådragende for den pågældende institution. Under disse forhold fandt Retten, at en tjenestemand alene er berettiget til en supplerende godtgørelse i de tilfælde, hvor vedtægten ikke indeholder grundlag for at yde ham en passende erstatning. I modsat fald ville vedtægtens artikel 73 blive udhulet, og den pågældende ville få en ugrundet berigelse.

Retten tilføjede, at der under en erstatningssag, som en tjenestemand har anlagt under henvisning til, at den institution, som er hans arbejdsgiver, har begået en erstatningspådragende fejl, ved fastsættelsen af det tab, som kan erstattes, tages hensyn til de ydelser, der er udbetalt i henhold til vedtægtens artikel 73 som følge af en ulykke eller en erhvervssygdom.

Dette princip gælder ikke blot for de fysiske og psykologiske følger af en ulykke, men også for de økonomiske følger af en ulykke eller en erhvervssygdom (præmis 72, 73 og 74).

Henvisning til: Domstolen, 2. oktober 1979, sag 152/77, Frk. B. mod Kommissionen, Sml. s. 2819, præmis 14; Domstolen, 8. oktober 1986, forenede sager 169/83 og 136/84, Leussink m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 2801, præmis 13 og 14.

I sagen fandt Retten imidlertid, at selv om det blev lagt til grund, at sagsøgerens økonomiske tab på grund af forskellen mellem hans invalidepension og hans tjenestemandsløn indtil pensionsalderen udgjorde 8400000 BEF og ikke 5780000 BEF (med fratræden ved 60-årsalderen) eller 8050000 BEF (med fratræden ved 65-årsalderen), måtte der antages at være ydet en effektiv erstatning herfor ved det engangsbeløb på 25800000 BEF, som sagsøgeren allerede havde fået udbetalt i henhold til vedtægtens artikel 73. Der kunne derfor ikke gives sagsøgerens medhold i hans påstand om erstatning af tabet som følge af forskellen mellem hans invalidepension og hans tjenestemandsløn (præmis 76 og 78).

Den ikke-økonomiske skade

Retten fandt ikke, at sagsøgerens ikke-økonomiske skade, vurderet ex aequo et bono, kunne fastsættes til et større beløb end 5950000 BEF. Den bemærkede bl.a., at sagsøgeren ikke havde gjort gældende, at hans forventede levealder var blevet afkortet, og at han ikke havde fremført nogen omstændigheder til godtgørelse af, at han af denne grund kunne få tilkendt et beløb af de nationale domstole i erstatning af den ikke-økonomiske skade i denne forbindelse. Under hensyn til, at sagsøgeren allerede havde modtaget et sådant beløb på 5950000 BEF, som han havde fået udbetalt i henhold til ordningens artikel 14, måtte der antages at være ydet ham en effektiv godtgørelse for hans ikke-økonomiske skade (præmis 83-89).

Det økonomiske tab som følge af salget af nogle ejendomme

Herom bemærkede Retten, at påstanden om erstatning af det økonomiske tab som følge af salget af nogle af sagsøgerens ejendomme måtte forkastes, da sagsøgeren ikke havde ført tilstrækkelig bevis hverken for det påståede tab eller for, at der var årsagsforbindelse mellem det påståede tab og hans erhvervssygdom, hvorved det var ufornødent at træffe afgørelse om, hvorvidt det pågældende tab var omfattet af de følgevirkninger, som Kommissionen kunne gøres ansvarlig for som arbejdsgiver (præmis 104).

Henvisning til: Leussink m.fi. mod Kommissionen, a.st., præmis 22.

2. Tilkendelse af renter af det engangsbeløb, som sagsøgeren i medfør af vedtægtens artikel 73 havde fået udbetalt i erstatning for forsinkelsen ved behandlingen af hans sag

Forsinkelser ved behandlingen af sagen og procedurefejl

Sagsøgerens anbringende om, at invaliditetsudvalgets udtalelse manglede begrundelse

Sagsøgeren havde indgivet en klage over afgørelsen af 16. juli 1991 om hans pensionering, som var baseret på invaliditetsudvalgets rapport af 10. juni 1991. Demie klage havde ansættelsesmyndigheden afvist ved sin afgørelse af 3. marts 1992, uden at sagsøgeren havde anlagt sag til anfægtelse af denne afgørelse. Sagsøgerens anbringende måtte derfor afvises, da det var rejst for sent (præmis 129 og 130).

Henvisning til: Retten, 29. februar 1996, sag T-547/93, Lopes mod Domstolen, Smi. Pers. II, s. 185, præmis 174;Retten, 12. marts 1996, sag T-361/94, Weir mod Kommissionen, Smi. Pers. II, s. 381, præmis 48.

Anbringenderne om tilsidesættelse af vedtægtens artikel 78, stk. 2

Sagsøgeren gjorde i det væsentlige gældende, at Kommissionen havde tilsidesat vedtægtens artikel 78, stk. 2, ved at gøre iværksættelsen af proceduren efter denne bestemmelse betinget af, at proceduren i henhold til vedtægtens artikel 73 først var afsluttet. Hvis invaliditetsudvalget nemlig i overensstemmelse med vedtægtens artikel 78, stk. 2, havde fået forelagt spørgsmålet om, hvorvidt sagsøgerens sygdom havde erhvervsmæssig oprindelse og ikke blot i overensstemmelse med vedtægtens artikel 78, stk. 3, havde fået forelagt spørgsmålet om, hvorvidt sagsøgeren var uarbejdsdygtig, ville invaliditetsudvalget formentlig have anerkendt, at hans sygdom havde erhvervsmæssig oprindelse fra 1991 (præmis 133).

Retten bemærkede i denne forbindelse, at det fremgår ved en sammenholdelse af vedtægtens artikel 73 og 78, at ydelserne i henhold til disse bestemmelser er forskellige og uafhængige af hinanden, selv om de kan oppebæres samtidig. Endvidere er de procedurer, som er foreskrevet i disse to bestemmelser, forskellige og kan medføre, at der træffes forskellige afgørelser, som er uafhængige af hinanden.

Retten tilføjede, at det vel er ønskeligt, at de to procedurer i givet fald gennemføres samtidigt, og at det er de samme lægelige myndigheder, som anmodes om at tage stilling til de forskellige aspekter af den invaliditet, tjenestemanden er ramt af, men at de to procedurers lovlighed ikke er betinget heraf, og at ansættelsesmyndigheden efter omstændighederne har en skønsbeføjelse på dette område (præmis 136 og 137).

Henvisning til: Domstolen, 15. januar 1981, sag 731/79, B. mod Parlamentet, Sml. s. 107, præmis 8 og 10; Domstolen, 12. januar 1983, sag 257/81, K. mod Rådet, Sml. s. 1, præmis 10.

Retten fandt ikke grundlag for at kritisere den måde, Kommissionen havde anvendt sin skønsbeføjelse på ved ikke, mens proceduren i henhold til vedtægtens artikel 73 stod på, at anmode invaliditetsudvalget, som var oprettet i henhold til vedtægtens artikel 78, om at udtale sig om, hvorvidt sagsøgerens sygdom havde erhvervsmæssig oprindelse.

Kommissionen var forpligtet til at iværksætte proceduren i henhold til vedtægtens artikel 73 på foranledning af sagsøgerens ansøgning af 26. november 1990. Derimod var der ikke nogen tvingende grund til at indbringe det samme spørgsmål for invaliditetsudvalget i henhold til vedtægtens artikel 78, stk. 2, da sagsøgerens pensionssats, der udgjorde 70% af hans grundløn, var den samme, uanset om den var beregnet på grundlag af vedtægtens artikel 78, stk. 2, eller på grundlag af artikel 78, stk. 3. I øvrigt gav den procedure, der blev fulgt i den foreliggende sag, invaliditetsudvalget mulighed for hurtigst muligt at opnå vished for, om sagsøgeren var ramt af en vedvarende invaliditet, der måtte anses for fuldstændig, og som medførte, at han var ude af stand til at gøre tjeneste i en stilling i hans stillingsgruppe, således at han uden ophold kunne få tilkendt invalidepension (præmis 144 og 145).

Anbringenderne om de eksterne sagkyndige udtalelser

Retten fandt, at Kommissionen havde været berettiget til at anvende eksterne sagkyndige, da der i sagen var tale om komplicerede lægelige vurderinger. Sagsøgeren havde ikke godtgjort, at Kommissionen rådede over alle de nødvendige elementer til at fastslå, at hans sygdom havde erhvervsmæssig oprindelse, efter at den havde modtaget rapporten fra invaliditetsudvalget af 10. juni 1991 (præmis 153 og 154).

Udpegelsen af doktor Dalem var ikke retsstridig, blot fordi denne i forvejen havde afgivet udtalelse under proceduren forud for lægeudvalgets nedsættelse (præmis 156).

Henvisning til: Domstolen, 14. juli 1981, sag 186/80, Suss mod Kommissionen, Sml. s. 2041, præmis 10; Domstolen, 19. januar 1988, sag 2/87, Biedermann mod Revisionsretten, Sml. s. 143, præmis 11; Retten, 18. februar 1993, sag T-l/92, Tallarico mod Parlamentet, Sml. II, s. 107, præmis 32.

Anbringendet om magtfordrejning

Retten bemærkede, at begrebet magtfordrejning har et præcist indhold og sigter til det tilfælde, hvor en administrativ myndighed har anvendt sine beføjelser til et andet formål end det, hvortil den har fået dem tillagt. En afgørelse er kun behæftet med magtfordrejning, såfremt det på grundlag af objektive, relevante og samstemmende indicier må antages, at afgørelsen er truffet for at forfølge andre formål end de angivne (præmis 166).

Henvisning til: Retten, 12. juni 1997, sag T-104/96, Krämer mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 463, præmis 67.

Konklusion:

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber frifindes.