RETTENS DOM (Første Afdeling)

29. januar 1997

Sag T-7/94

Hilde Adriaenssens m.fl.

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Tjenestemænd — annullationssøgsmål — lønsedler, der anvender takster for visse forældrebetalinger fastsat af et paritært fællesinstitutionelt udvalg — formaliteten — frister — præklusion«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-1

Angående:

Påstand dels om annullation af Kommissionens stiltiende afgørelser om afvisning af sagsøgernes klager, hvorved de krævede, at de forældrebetalingstakster, der anvendes i Luxembourg, tilpasses efter taksterne i Bruxelles for så vidt angår opkrævning hos sagsøgerne som brugere af vuggestue, børnehave og fritidshjem, dels om at det fastslås, at Comité des activités sociales' afgørelse om fastsættelse af disse takster er retsstridig, i det omfang Kommissionens afgørelser er baseret på denne afgørelse.

Udfald:

Afvisning.

Resumé af dom

De institutioner, som er samlet i Centre polyvalent de l'enfance (herefter »CPE«), og som omfatter vuggestue, børnehave og fritidshjem, drives såvel i Luxembourg som i Bruxelles af Fællesskabets institutioner ved hjælp af forældrebetaling af et beløb, som hver måned tilbageholdes i de pågældende tjenestemænds og øvrige ansattes løn. I Luxembourg fastsættes forældrebetalingstaksterne af Comité des activités sociales (herefter »CAS«), der er et paritært fællesinstitutionelt udvalg, hvori de institutioner, der har sæde her, er repræsenteret.

Sagsøgerne, der er tjenestemænd i Kommissionen, er forældre til børn i CPE.

De ti sagsøgere anmodede i tiden fra den 6. oktober til den 11. november 1992 hver især Kommissionen om bistand i henhold til artikel 24 og 90 i vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber (herefter »vedtægten«). De gjorde gældende, at CAS' afgørelse om fastsættelse af de takster, der fandt anvendelse i Luxembourg, var i strid med princippet om ligebehandling, idet disse var betydeligt højere end de takster, der anvendtes i Bruxelles, hvorfor de anmodede Kommissionen om at drage konsekvenserne af, at afgørelsen var ulovlig. De anmodede ligeledes Kommissionen om i kraft af sin stilling som medlem af CAS at træffe samtlige de foranstaltninger, der kunne bringe forskellen mellem de takster, der anvendtes i Bruxelles og Luxembourg, til ophør, og at sikre gennemsigtighed i driften af sociale aktiviteter.

Den 20. april 1993 svarede Kommissionen sagsøgerne, at Kommissionens repræsentanter ikke kunne øve afgørende indflydelse på CAS' afgørelser som følge af udvalgets paritære og fællesinstitutionelle karakter.

Sagsøgerne indgav i maj måned 1993 klager til Kommissionen, hvori de anmodede den om at tilpasse det beløb, der opkrævedes i deres månedsløn, efter de takster, der anvendtes i Bruxelles.

Den 19. oktober 1993 afviste Kommissionen klagerne.

Den 13. januar 1994 anlagde sagsøgerne nærværende sag.

Formaliteten

Retten bemærkede, at ved afgørelsen af, om en formalitetsindsigelse om, at sagen var anlagt for sent, var begrundet, skulle det først undersøges, om de anmodninger, som sagsøgerne havde indgivet til Kommissionen i tiden fra den 6. oktober til den 11. november 1992, faktisk måtte anses for anmodninger om bistand i vedtægtens artikel 24 og 90, stk. l's forstand (præmis 23).

Vedtægtens artikel 24 omhandler institutionens beskyttelse af tjenestemænd mod handlinger fra tredjemand, ikke mod handlinger fra institutionen selv. CAS, der havde truffet afgørelsen om de omtvistede takster, kunne imidlertid ikke anses for tredjemand i forhold til Kommissionen. Et sådant paritetisk organ, der er fælles for flere institutioner, har ikke ifølge vedtægterne en selvstændig stilling, hvorfor der ikke kan anlægges sag mod organet som sådan ved Fællesskabets dømmende instanser (præmis 24).

Henvisning til: Retten, 22. september 1994, sag T-495/93, Carrer m.fl. mod Domstolen, Sml. Pers. II, s. 651, præmis 22.

Retten fandt, at sagsøgernes anmodninger herefter ikke kunne anses for anmodninger om bistand i vedtægtens artikel 24's forstand (præmis 25).

Anmodningerne havde ifølge Retten primært til formål at opnå, at Kommissionen i kraft af sin stilling som medlem af CAS i dette fællesinstitutionelle organ skulle søge at udvirke, at det beløb, der blev opkrævet over sagsøgernes månedsløn, blev nedsat til samme takster, som gjaldt for Bruxelles. De to øvrige begæringer, der var indeholdt i anmodningerne, var accessoriske i forhold hertil (præmis 26).

Retten bemærkede, at sagsøgerne med de nævnte anmodninger havde bestridt lovligheden af CAS' afgørelse om fastsættelse af takster for Luxembourg og havde rejst indsigelse mod de beløb, der hver måned blev indeholdt i deres løn som forældrebetaling. Retten til at forelægge en ansøgning i henhold til artikel 90, stk. 1, giver imidlertid ikke tjenestemanden adgang til at fravige de klage- og søgsmålsfrister, der er fastsat i vedtægtens artikel 90 og 91, ved at udnytte en sådan anmodning til indirekte at anfægte en tidligere afgørelse, som ikke var blevet anfægtet inden for den gældende frist. Retten bemærkede endvidere, at vedtægtens artikel 90, stk. 1, i lighed med EF-traktatens artikel 175 vedrører den situation, at der ikke foreligger nogen afgørelse eller retsakt, og »ikke det forhold, at der træffes en anden afgørelse end den, som den berørte part havde ønsket eller fundet nødvendig« (præmis 27).

Henvisning til: Domstolen, 13. november 1986, sag 232/85, Becker mod Kommissionen, Sml. s. 3401, præmis 8; Retten, 7. februar 1991, sag T-58/89, Williams mod Revisionsretten, Sml. II, s. 77, præmis 24; Retten, 6. juni 1996, sag T-391/94, Baiwir mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 787, præmis 33.

De ansøgninger, som sagsøgerne havde indgivet, kunne ikke anses for ansøgninger i vedtægtens artikel 90, stk. l's forstand. Kommissionen burde derfor have opfattet dem som klager fra sagsøgerne over deres lønsedler (præmis 28).

Retten fandt, at lønsedlerne udgjorde akter, der indeholdt et klagepunkt, og at de kunne gøres til genstand for en klage og eventuelt et søgsmål (præmis 29).

Henvisning til: Domstolen, 19. januar 1984, sag 262/80, Andersen m.fl. mod Parlamentet, Sml. s. 195. præmis 4; Retten, 27. oktober 1994, sag T-64/92, Chavane de Dalmassy m.fl. mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 723, præmis 20; Retten 27. oktober 1994, sag T-536/93, Benzler mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 777, præmis 15.

Retten bemærkede endvidere, at sagsøgernes påståede ansøgninger, der var indgivet i tiden fra den 6. oktober til den 11. november 1992, i tiden fra den 6. februar til den 11. marts 1993 blev afgjort ved stiltiende beslutninger om afslag som omhandlet i vedtægtens artikel 90, stk. 2, andet afsnit, in fine. Sagen, der først blev anlagt den 13. januar 1994, blev således anlagt mere end ti måneder efter disse stiltiende afslag og kunne derfor ikke antages til realitetsbehandling, da den var anlagt for sent (præmis 30).

Den omstændighed, at Kommissionen ved skrivelser af 20. april 1993, mens søgsmålsfristerne endnu løb, havde besvaret sagsøgernes klage, var ikke til hinder for at antage, at sagen burde afvises. Selv om det måtte antages, at søgsmålsfristen i henhold til vedtægtens artikel 91, stk. 3, andet led, in fine, var begyndt at løbe på ny som følge af disse skrivelser, var sagen, der var anlagt den 13. januar 1994, åbenbart anlagt efter udløbet af denne nye hypotetiske frist (præmis 32).

Retten antog, at det forholdt sig på tilsvarende måde med hensyn til Kommissionens skrivelse af 19. oktober 1993 som svar på sagsøgernes klager fra maj 1993. Den omstændighed, at en institution har realitetsbehandlet en for sent indgiven klage, som derfor ville kunne afvises, kunne ikke føre til, at præceptive frister blev fraveget og søgsmålsretten genopstod. En sådan klage kunne under ingen omstændigheder bringe en allerede mistet søgsmålsret til live igen til gunst for sagsøgerne for så vidt angik afgørelserne om afslag på deres klager fra oktober -november 1992, der ikke længere kunne anfægtes (præmis 33).

Henvisning til: Carrer m.fl. mod Kommissionen, a.st., præmis 20 og 21.

Sagens omkostninger

Retten udtalte, at det i henhold til procesreglementets artikel 87, stk. 3, kunne pålægges en vindende part at erstatte den anden part de udgifter, som skønnedes at være påført modparten unødvendigt eller af ond vilje. I sine skrivelser af 20. april 1993, hvor søgsmålsfristen endnu ikke var udløbet for så vidt angik de stiltiende afgørelser om afslag på de ansøgninger, som Kommissionen burde have opfattet som klager, havde institutionen undladt at tage stilling til sagsøgernes principale krav. De pågældende skrivelser var følgelig egnede til at bringe adressaterne i vildfarelse. Kommissionen fandtes derfor at burde bære samtlige sagens omkostninger (præmis 35-38).

Konklusion:

Sagen afvises.

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber tilpligtes at betale samtlige sagens omkostninger.