Domstolens Dom (Sjette Afdeling) af 8. juli 1999. - Shell International Chemical Company Ltd mod Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber. - Appel - Rettens procesreglement - Genåbning af den mundtlige forhandling - Kommissionens forretningsorden - Proceduren for vedtagelse af en beslutning i kommissærkollegiet. - Sag C-234/92 P.



Samling af Afgørelser 1999 side I-04501



Sammendrag

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

1 Retspleje - intervention - formaliteten - fornyet undersoegelse efter en tidligere kendelse om tilladelse til intervention

(EF-statutten for Domstolen, art. 37, stk. 2)

2 Institutionernes retsakter - formodning om gyldighed - nullitet - begreb

(EF-traktaten, art. 189 (nu art. 249 EF))

3 Appel - anbringender - urigtig bedoemmelse af faktiske omstaendigheder - afvisning - Domstolens proevelsesret med hensyn til vurdering af beviserne - udelukket, medmindre de er gengivet forkert - afslag paa at genaabne en mundtlig forhandling - Domstolens proevelse - graenser

(EF-traktaten, art. 168 A (nu art. 225 EF); EF-statutten for Domstolen, art. 51, stk. 1)

4 Retspleje - begaering om bevisoptagelse - begaeringen fremsat efter afslutningen af den mundtlige forhandling - begaering om genaabning af den mundtlige forhandling - betingelser for at tage begaeringen til foelge

(Rettens procesreglement, art. 62)

5 Retspleje - mundtlig forhandling - genaabning - pligt til ex officio at rejse argumenter vedroerende lovligheden af proceduren for vedtagelse af den anfaegtede beslutning - foreligger ikke

(Rettens procesreglement, art. 62)

6 Appel - Domstolens kompetence - bevisoptagelse - ikke omfattet

(EF-statutten for Domstolen, art. 54, stk. 1; Domstolens procesreglement, art. 113, stk. 2)

Sammendrag

1 Det forhold, at Domstolen ved en tidligere afsagt kendelse har givet en person adgang til at intervenere til stoette for en parts paastande, er ikke til hinder for, at der foretages en fornyet undersoegelse af, om interventionen kan admitteres.

2 For Faellesskabets institutioners retsakter gaelder der i princippet en formodning om lovlighed, og de affoeder derfor retsvirkninger, ogsaa selv om de er behaeftet med mangler, saa laenge de ikke er blevet annulleret eller trukket tilbage.

Imidlertid boer, som en undtagelse fra dette princip, retsakter, der er behaeftet med en mangel, hvis grovhed er saa aabenlys, at den ikke kan tolereres af Faellesskabets retsorden, imidlertid anses for ikke at have affoedt nogen som helst, end ikke foreloebig, retsvirkning, dvs. at de juridisk boer anses for nulliteter. Denne undtagelse skal sikre en ligevaegt mellem to grundlaeggende, men undertiden modstridende krav, som en retsorden skal opfylde, nemlig stabiliteten i retsforhold og overholdelsen af lovens bogstav.

De konsekvenser, som er forbundet med konstateringen af, at en retsakt fra Faellesskabets institutioner er en nullitet, er saa alvorlige, at det af retssikkerhedsmaessige grunde maa kraeves, at denne konstatering forbeholdes fuldstaendig ekstreme tilfaelde.

3 I medfoer af traktatens artikel 168 A (nu artikel 225 EF) og artikel 51 i statutten for Domstolen kan appel kun stoettes paa, at Retten har tilsidesat retsregler, idet enhver bedoemmelse af faktisk karakter er udelukket. Rettens vurdering af beviser, der er fremfoert for den, udgoer ikke - medmindre de er gengivet forkert - et retsspoergsmaal og er derfor ikke undergivet Domstolens proevelsesret.

Heraf foelger, at appellantens klagepunkter ikke kan paakendes under appel, for saa vidt som de tager sigte paa den bedoemmelse, Retten skal have foretaget af de bevisforhold, den havde faaet forelagt i forbindelse med en begaering om genaabning af den mundtlige forhandling.

Derimod maa Domstolen tage stilling til, om Retten har begaaet en retlig fejl ved at afslaa at genaabne den mundtlige forhandling og foranstalte bevisoptagelse som begaeret af en part.

4 En parts begaering om bevisoptagelse efter afslutning af den mundtlige forhandling kan kun imoedekommes, hvis den angaar forhold, som kan faa afgoerende betydning, og som den paagaeldende ikke kunne have gjort gaeldende foer afslutningen af den mundtlige forhandling. Samme loesning traenger sig paa hvad angaar begaeringen om genaabning af den mundtlige forhandling. I medfoer af artikel 62 i Rettens procesreglement raader den paa dette omraade vel over et frit skoen. Men Retten er ikke pligtig at imoedekomme en saadan begaering, medmindre den paagaeldende part paaberaaber sig faktiske omstaendigheder af afgoerende betydning, som parten ikke havde kunnet goere gaeldende foer afslutningen af den mundtlige forhandling.

5 Retten har ikke pligt til at anordne genaabning af den mundtlige forhandling paa grund af en angivelig pligt til ex officio at fremkomme med argumenter vedroerende lovligheden af proceduren for vedtagelse af en kommissionsbeslutning. En saadan pligt til ex officio at rejse argumenter af ordre public-karakter kan potentielt kun eksistere ud fra de faktiske oplysninger, som er tilfoert sagens akter.

6 Det gaar uden for rammerne af en appel, der er begraenset til retsspoergsmaal, naar en part fremsaetter begaering om, at Domstolen foranstalter bevisoptagelse med henblik paa at fastslaa de betingelser, hvorunder Kommissionen vedtog den beslutning, der er genstand for den appellerede dom.

For det foerste ville en bevisoptagelse noedvendigvis foranledige Domstolen til at udtale sig om spoergsmaal af faktisk karakter og aendre genstanden for den tvist, der var forelagt Retten, hvilket ville vaere i strid med bestemmelserne i artikel 113, stk. 2, i Domstolens procesreglement.

For det andet vedroerer appellen kun den appellerede dom, og det er alene i det tilfaelde, hvor denne maatte blive ophaevet, at Domstolen i henhold til artikel 54, stk. 1, i statutten for Domstolen, ville kunne afgoere sagen selv og da paadoemme spoergsmaalet om eventuelle mangler ved den for Retten anfaegtede beslutning.

Dommens præmisser

1 Ved appelskrift indleveret til Domstolens Justitskontor den 20. maj 1992 har Shell International Chemical Company Ltd (herefter »Shell«) i medfoer af artikel 49 i EF-statutten for Domstolen ivaerksat appel af den dom, som Retten i Foerste Instans afsagde den 10. marts 1992 i sagen Shell mod Kommissionen (sag T-11/89, Sml. II, s. 757, herefter »den appellerede dom«).

Faktiske omstaendigheder og retsforhandlinger ved Retten

2 De faktiske omstaendigheder, der ligger til grund for appellen, og som fremgaar af den appellerede dom, er foelgende.

3 En raekke virksomheder i den europaeiske petrokemiske industri anlagde sag ved Retten med paastand om annullation af Kommissionens beslutning 86/398/EOEF af 23. april 1986 vedroerende en procedure i henhold til EOEF-traktatens artikel 85 (IV/31.149 - Polypropylen, EFT L 230, s. 1, herefter »polypropylen-beslutningen«).

4 Kommissionen fastslog, hvilket Retten tiltraadte paa dette punkt, at polypropylen-markedet foer 1977 blev daekket af ti producenter, hvoraf fire (Montedison SpA (herefter »Monte«), Hoechst AG, Imperial Chemical Industries plc og Shell (herefter »de fire store«) tilsammen havde en markedsandel paa 64%. Efter udloebet af de patenter, som Monte var indehaver af, kom der nye producenter paa markedet i 1977, hvilket indebar en betydelig foroegelse af produktionskapaciteten uden dog at medfoere en tilsvarende stigning i efterspoergslen. Dette medfoerte en udnyttelse af produktionskapaciteten paa mellem 60% i 1977 og 90% i 1983. Hver enkelt af de producenter, der var etableret i Faellesskabet paa det paagaeldende tidspunkt, solgte i alle eller i naesten alle medlemsstaterne.

5 Shell var blandt de nye producenter, der kom ind paa markedet i 1977. Selskabets markedsandel i Vesteuropa laa paa mellem 10,7% og 11,7%.

6 Efter en raekke undersoegelser foretaget samtidig i flere af sektorens virksomheder fremsatte Kommissionen til flere polypropylen-producenter anmodninger om oplysninger i medfoer af artikel 11 i Raadets forordning nr. 17 af 6. februar 1962, foerste forordning om anvendelse af bestemmelserne i traktatens artikel 85 og 86 (EFT 1959-1962, s. 81). Det fremgaar af praemis 6 i den appellerede dom, at Kommissionen paa grundlag af de tilvejebragte oplysninger konkluderede, at de paagaeldende producenter fra 1977-1983 ved en raekke prisinitiativer i strid med EF-traktatens artikel 85 (nu artikel 81 EF) regelmaessigt havde fastsat maalpriser og udviklet et system med aarlig kontrol af salgsmaengder med henblik paa at fordele det til raadighed vaerende marked ud fra aftalte maengder eller procentsatser. Kommissionen besluttede derfor at indlede proceduren efter artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 17 og at fremsende en skriftlig meddelelse om klagepunkterne til flere virksomheder, herunder Shell.

7 Efter procedurens afslutning vedtog Kommissionen polypropylen-beslutningen, ved hvilken den fastslog, at Shell havde overtraadt traktatens artikel 85, stk. 1, ved, sammen med andre virksomheder - hvad Shell angaar - fra midten af 1977 og mindst til november 1983 at have deltaget i en aftale og samordnet praksis, der havde sin oprindelse i 1977, og hvorved de producenter, der leverer polypropylen til Faellesskabets omraade:

- kontaktede hinanden og regelmaessigt (fra begyndelsen af 1981 to gange om maaneden) moedtes paa en raekke hemmelige moeder for at droefte og fastlaegge deres forretningspolitik

- fra tid til anden fastsatte »maalpriser« (eller minimumspriser) for salg af produktet i hver af EF's medlemsstater

- vedtog forskellige foranstaltninger med det formaal at lette ivaerksaettelsen af saadanne maalpriser, omfattende (hovedsagelig) midlertidige produktionsbegraensninger, udveksling af detaljerede oplysninger om deres leverancer, afholdelse af lokale moeder og fra udgangen af 1982 et »kundeledelsessystem« med henblik paa gennemfoerelse af prisforhoejelser over for bestemte kunder

- indfoerte samtidige prisforhoejelser for at virkeliggoere disse maal

- delte markedet ved at tildele hver producent et aarligt salgsmaal eller en aarlig »kvote« (1979, 1980 og i det mindste en del af 1983) eller, i mangel af en endelig aftale for hele aaret, kraevede, at producenterne begraensede deres salg i hver maaned paa basis af salget i en foregaaende periode (1981 og 1982).

8 Kommissionen opfordrede derpaa de forskellige virksomheder om omgaaende at bringe disse overtraedelser til ophoer og for fremtiden at afstaa fra enhver aftale eller samordnet praksis med samme eller tilsvarende formaal eller virkning. Kommissionen paalagde dem tillige at afstaa fra enhver udveksling af oplysninger af en art, der normalt betragtes som forretningshemmeligheder og paase, at enhver udveksling af generelle oplysninger (f.eks. via Fides), skulle vaere udformet saaledes, at der ikke meddeles oplysninger, hvoraf individuelle producenters adfaerd kan udledes (polypropylen-beslutningens artikel 2).

9 Shell blev paalagt en boede paa 9 000 000 ECU eller 5 803 173 GBP (polypropylen-beslutningens artikel 3).

10 Den 5. august 1986 rejste Shell annullationssoegsmaal til proevelse af beslutningen for Domstolen, som ved kendelse af 15. november 1989 henviste sagen til Retten i medfoer af Raadets afgoerelse 88/591/EKSF, EOEF, Euratom af 24. oktober 1988 om oprettelse af De Europaeiske Faellesskabers Ret i Foerste Instans (EFT L 319, s. 1).

11 For Retten nedlagde Shell foelgende paastande: Polypropylen-beslutningen annulleres eller kendes ugyldig, helt eller delvist; den boede, der er paalagt sagsoegeren, ophaeves eller nedsaettes; der traeffes saadanne bestemmelser og foranstaltninger, som Retten finder passende; Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

12 Kommissionen nedlagde paastand om frifindelse og om, at sagsoegeren tilpligtedes at betale sagens omkostninger.

13 Ved skrivelse indgivet til Rettens Justitskontor den 6. marts 1992 fremsatte sagsoegeren begaering til Retten om, at denne genaabner den mundtlige forhandling og anordner bevisoptagelse paa grund af de erklaeringer, Kommissionen fremsatte under retsmoedet for Retten i sagen BASF m.fl. mod Kommissionen (dom af 27.2.1992, forenede sager T-79/89, T-84/89, T-85/89, T-86/89, T-89/89, T-91/89, T-92/89, T-94/89, T-96/89, T-98/89, T-102/89 og T-104/89, Sml. II, s. 315, herefter »Rettens PVC-dom«) og under den pressekonference, som Kommissionen afholdt den 28. februar 1992, efter at der var blevet afsagt dom i sidstnaevnte sag.

Den appellerede dom

14 I praemis 372 afgjorde Retten begaeringen om genaabning af den mundtlige forhandling, hvorpaa den efter at have hoert generaladvokaten fandt, jf. praemis 373, at det var ufornoedent at genaabne den mundtlige forhandling i overensstemmelse med procesreglementets artikel 62 og at foranstalte den af Shell oenskede bevisoptagelse.

15 I praemis 374 udtalte Retten:

»Det bemaerkes, at dommen i ovennaevnte sager (dom af 27.2.1992, forenede sager T-79/89, T-84/89, T-85/89, T-86/89, T-89/89, T-91/89, T-92/89, T-94/89, T-96/89, T-98/89, T-102/89 og T-104/89, BASF m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 315), ikke i sig selv kan begrunde en genaabning af den mundtlige forhandling i denne sag. Retten skal nemlig konstatere, at en meddelt og offentliggjort retsakt maa formodes at vaere gyldig. Det paahviler derfor den person, som paaberaaber sig manglende formel gyldighed eller nullitet af en retsakt, at forsyne Retten med de grunde, der goer det muligt for den at gaa bag om den tilsyneladende gyldighed af den formelt meddelte og offentliggjorte retsakt. I denne sag har sagsoegeren ikke fremlagt noget bevis, som kan godtgoere, at den meddelte og offentliggjorte retsakt ikke var blevet godkendt og vedtaget af Kommissionens medlemmer som kollegial enhed. Navnlig har sagsoegeren i modsaetning til i PVC-sagerne (dom af 27.2.1992, forenede sager T-79/89, T-84/89-T-86/89, T-89/89, T-91/89, T-92/89, T-94/89, T-96/89, T-98/89, T-102/89 og T-104/89, praemis 32 ff.) ikke fremfoert noget som helst bevis for, at princippet om, at der ikke maa aendres i en udstedt retsakt, er blevet tilsidesat gennem en aendring af beslutningens ordlyd efter det kommissionsmoede, hvorunder den blev vedtaget.«

16 Retten annullerede artikel 1 i polypropylen-beslutningen, for saa vidt som den fastslog, at Shell deltog i overtraedelsen efter september 1983 og i begyndelsen af prisinitiativet i januar-maj 1981, hvorefter den nedsatte stoerrelsen af den boede, der var paalagt sagsoegeren, i beslutningens artikel 3, og fastsatte den til 8 100 000 ECU, svarende til 5 222 855,70 GBP. I oevrigt frifandt Retten sagsoegte og paalagde Shell at betale sine egne omkostninger samt to tredjedele af Kommissionens omkostninger, saaledes at Kommissionen afholdt den sidste tredjedel.

Appellen

17 I appelsagen har Shell nedlagt foelgende paastande:

- Den appellerede dom ophaeves, navnlig for saa vidt Retten herved afslog,

- at genaabne den mundtlige forhandling i naevnte sag, og/eller

- at foranstalte bevisoptagelse som begaeret af appellanten i skrivelse til Retten i Foerste Instans af 6. marts 1992.

- Det fastslaas, at enten er polypropylen-beslutningen en nullitet, eller beslutningen annulleres paa grund af manglende kompetence og/eller tilsidesaettelse af vaesentlige procedurekrav.

- Sagen hjemvises til Retten, saaledes at denne kan traeffe afgoerelse i overensstemmelse med Domstolens dom.

- Der anordnes saadanne yderligere foranstaltninger med henblik paa sagens tilrettelaeggelse og bevisoptagelse, som Domstolen finder passende, og

- Kommissionen tilpligtes at betale appellantens omkostninger i forbindelse med appelsagen og sagen for Retten.

18 Ved Domstolens kendelse af 30. september 1992 har det nederlandske selskab DSM NV (herefter »DSM«) faaet tilladelse til at intervenere til stoette for Shell's paastande. DSM har nedlagt foelgende paastande:

- Den appellerede dom ophaeves.

- Det fastslaas, at polypropylen-beslutningen er en nullitet eller at den boer annulleres.

- Det fastslaas, at polypropylen-beslutningen er en nullitet eller at den boer annulleres for samtlige adressater, i hvert fald for DSM uafhaengigt af, om adressaterne for polypropylen-beslutningen har anlagt sag til proevelse af den appellerede dom, eller om deres appel er blevet forkastet.

- Subsidiaert hjemvises sagen til Retten med henblik paa dennes afgoerelse af, om polypropylen-beslutningen er en nullitet eller om den boer annulleres.

- Under alle omstaendigheder tilpligtes Kommissionen at betale sagens omkostninger saavel i sagen for Domstolen som i sagen for Retten, herunder DSM's omkostninger ved interventionen.

19 Kommissionen har nedlagt foelgende paastande:

- Appellen afvises, da den angaar Rettens konklusion om, at Shell ikke havde foert bevis for, at der var indfoejet aendringer i polypropylen-beslutningen efter dens vedtagelse, ligesom appellen i oevrigt forkastes.

- Subsidiaert forkastes appellen i det hele, da den ikke har fornoedent grundlag.

- Under alle omstaendigheder tilpligtes Shell at betale sagens omkostninger.

- Interventionsbegaeringen afvises i det hele.

- Subsidiaert afvises interventionspaastandene om, at Domstolen boer fastslaa, at polypropylen-beslutningen er en nullitet eller at den boer annulleres for samtlige adressater, dog i hvert fald for DSM, uafhaengigt af, om beslutningens adressater har ivaerksat appel til proevelse af den dom, der vedroerer dem, eller om deres appel er blevet forkastet, ligesom interventionspaastandene boer foere til frifindelse, da de er uden grundlag.

- Mere subsidiaert gives der ikke adgang til intervention, da denne ikke har fornoedent grundlag.

- Under alle omstaendigheder tilpligtes DSM at betale omkostningerne ved interventionen.

20 Til stoette for appellen har Shell paaberaabt sig anbringender om inkompetence, rettergangsfejl og tilsidesaettelse af faellesskabsretten, hvilke alle staar i forbindelse med Rettens afslag paa at genaabne den mundtlige forhandling og at anordne bevisoptagelse med henblik paa at afsloere mulige mangler ved den procedure, der foerte til polypropylen-beslutningen, saaledes at denne maa anses for en nullitet eller boer annulleres.

21 Paa begaering af Kommissionen og uden hensyn til Shell's protest blev sagens behandling udsat ved beslutning af 28. juli 1992 fra Domstolens praesident indtil den 15. september 1994 med henblik paa at undersoege, hvilke konsekvenser der skal drages af dommen af 15. juni 1994 i sagen Kommissionen mod BASF m.fl. (sag C-137/92 P, Sml. I, s. 2555, herefter »Domstolens PVC-dom«), som blev afsagt i en appelsag indledt til proevelse af Rettens PVC-dom.

Spoergsmaalet, om interventionen boer admitteres

22 Ifoelge Kommissionen boer DSM's interventionsbegaering afvises. DSM har forklaret, at man som intervenient har en interesse i, at dommen vedroerende Shell ophaeves. Efter Kommissionens opfattelse kan ophaevelsen ikke vaere til fordel for samtlige individuelle adressater for en beslutning, men alene for dem, der har rejst soegsmaal med henblik herpaa. Det er netop en af forskellene mellem annullation af en retsakt og retsaktens karakter af nullitet. At bortse fra denne sondring betyder, at man frakender enhver bindende virkning af de frister, inden for hvilke annullationssoegsmaal skal rejses. DSM kan derfor ikke paaberaabe sig en eventuel annullation, eftersom selskabet undlod at rejse sag ved Domstolen til proevelse af Rettens dom af 17. december 1991 i sagen DSM mod Kommissionen (sag T-8/89, Sml. II, s. 1833), som angaar selskabet. Med sin intervention soeger DSM blot at komme uden om en bindende soegsmaalsfrist.

23 Den foernaevnte kendelse af 30. september 1992, der tillod DSM at intervenere, blev afsagt paa et tidspunkt, hvor Domstolen endnu ikke havde udtalt sig om spoergsmaalet om annullation eller nullitet i sin PVC-dom. Ifoelge Kommissionen kan, efter afsigelsen af den paagaeldende dom, de paaberaabte mangler, saafremt de maatte vaere reelle, alene medfoere annullation af polypropylen-beslutningen, ikke en fastslaaelse af, at den er en nullitet. Under disse omstaendigheder har DSM ikke laengere interesse i at intervenere.

24 I oevrigt har Kommissionen gjort indsigelse mod realitetspaakendelsen af den paastand fra DSM, hvorefter Domstolens dom efter sit indhold skal fastslaa nullitet eller annullation af polypropylen-beslutningen for samtlige adressater, dog i det mindste for DSM, uafhaengigt af spoergsmaalet, om disse har ivaerksat appel til proevelse af dommen vedroerende dem, eller om appellen er blevet forkastet. Denne paastand kan ikke tages under paakendelse, da DSM soeger at rejse et spoergsmaal, som kun angaar dette selskab, men det kan kun beskaeftige sig med tvisten, saaledes som den foreligger. I medfoer af artikel 37, stk. 4, i EF-statutten for Domstolen kan en intervenient kun understoette en anden parts paastande, men ikke selv nedlaegge paastande. Dette punkt i DSM's paastande bekraefter, at selskabet vil benytte interventionen for at komme uden om den udloebne frist for at ivaerksaette appel af dommen i sagen DSM mod Kommissionen, som vedroerer selskabet.

25 Med hensyn til den formalitetsindsigelse, der er blevet fremsat mod interventionen i det hele, maa det indledningsvis bemaerkes, at kendelsen af 30. september 1992, ved hvilken Domstolen gav DSM adgang til at intervenere til stoette for Shell's paastande, ikke er til hinder for, at der foretages en fornyet undersoegelse af, om interventionen kan admitteres (jf. i den retning dom af 29.10.1980, sag 138/79, Roquette Frères mod Raadet, Sml. s. 3333).

26 I den forbindelse maa det paapeges, at retten til at indtraede i retstvister indbragt for Domstolen ifoelge artikel 37, stk. 2, i EF-statutten for Domstolen tilkommer alle personer, der godtgoer at have en berettiget interesse i afgoerelsen af tvisten. I medfoer af samme bestemmelses stk. 4 kan de paastande, der fremsaettes i interventionsbegaeringen, kun gaa ud paa at understoette parternes paastande.

27 De af Shell nedlagte paastande under appellen tager navnlig sigte paa at opnaa ophaevelse af den appellerede dom med den begrundelse, at Retten undlod at fastslaa, at polypropylen-beslutningen er en nullitet. Det fremgaar af praemis 49 i Domstolens PVC-dom, at som en undtagelse fra den formodning om lovlighed, som gaelder for institutionernes retsakter, boer retsakter, der er behaeftet med en mangel, hvis grovhed er saa aabenlys, at den ikke kan tolereres af Faellesskabets retsorden, anses for ikke at have affoedt nogen som helst, end ikke foreloebig, retsvirkning, dvs. at de juridisk boer anses for nulliteter.

28 I modsaetning til det af Kommissionen antagne bortfaldt DSM's interesse ikke efter afsigelsen af den dom, ved hvilken Domstolen ophaevede Rettens PVC-dom og fandt, at de mangler, Retten havde antaget, ikke var af en saadan karakter, at den i PVC-sagerne anfaegtede beslutning maatte anses for at vaere en nullitet. Domstolens PVC-dom vedroerte ikke nulliteten af polypropylen-beslutningen og fjernede derfor ikke DSM's interesse i at soege fastslaaet, at nullitet forelaa.

29 Vedroerende Kommissionens formalitetsindsigelse mod den del af paastandene, i hvilken DSM kraever, at Domstolen fastslaar, at polypropylen-beslutningen er en nullitet eller annullerer beslutningen for samtlige adressater, dog i det mindste for DSM, maa det fastslaas, at denne paastand specifikt angaar DSM og ikke er i overensstemmelse med de af Shell nedlagte paastande. Foelgelig opfylder paastanden ikke betingelserne i artikel 37, stk. 4, i EF-statutten for Domstolen, saaledes at paastanden maa afvises.

Anbringenderne til stoette for appellen: manglende kompetence, rettergangsfejl og tilsidesaettelse af faellesskabsretten

30 Til stoette for appellen har Shell med henvisning til den appellerede doms praemis 372, 373 og 374 gjort gaeldende, at for saa vidt som Retten for det foerste fastslog, at polypropylen-beslutningen ikke var en nullitet og ikke skulle annulleres, og for det andet afslog begaeringen om genaabning af den mundtlige forhandling og om, at der skulle traeffes de noedvendige foranstaltninger til sagen tilrettelaeggelse og bevisoptagelsen, havde den ikke kompetence til at fremlaegge konklusionen til dommen, gjorde sig skyldig i en rettergangsfejl til skade for Shell's interesser og tilsidesatte faellesskabsretten i den betydning, der forudsaettes i artikel 51, stk. 1, i EF-statutten for Domstolen.

31 Det er Shell's opfattelse, at man i begaeringen om genaabning af den mundtlige forhandling og om bevisoptagelse, der blev fremsat den 6. marts 1992 paaberaabte sig afgoerende forhold, som ingen retsinstans med rette kunne afslaa, idet de paagaeldende forhold var af en saadan art, at der hermed kunne bevises, at den angiveligt foreliggende polypropylen-beslutning var behaeftet med overordentlig graverende og aabenbare mangler og derfor var en nullitet. Shell fremhaever, at det i forbindelse med i saerlig grad graverende og aabenbare mangler ikke var noedvendigt at bevise, at teksten til beslutningen var blevet aendret, efter at den angiveligt var blevet vedtaget. Under alle omstaendigheder viser teksten til polypropylen-beslutningen, saaledes som den blev forkyndt for Shell og vedlagt appelskriftet, at den var blevet aendret paa et bestemt tidspunkt, selv om Shell ikke uden yderligere bevisoptagelse kan bekraefte, om visse af aendringerne blev foretaget foer eller efter den angivelige vedtagelse af beslutningen. Foelgelig burde Retten havde imoedekommet Shell's begaering om genaabning af den mundtlige forhandling, fastslaaet, at den angiveligt foreliggende polypropylen-beslutning var en nullitet, og have afvist den af Shell anlagte hovedsag.

32 Subsidiaert burde Retten efter appellantens opfattelse, i lyset af de af Shell paaberaabte indicier, have konkluderet, at beslutningen var behaeftet med andre proceduremangler. Foelgelig burde Retten have foranstaltet egnet bevisoptagelse, hvilket der var en fornuftig grund til. Retten begik derfor en fejl ved sagsbehandlingen til skade for Shell's interesser, hvorved Retten tilsidesatte faellesskabsretten.

33 DSM har bemaerket, at en ny udvikling fandt sted i de oevrige sager for Retten. Disse forhold bekraefter, at det paahviler Kommissionen at bevise, at den fulgte de vaesentlige procedureregler, den selv har fastsat, og at Retten for at afklare dette punkt enten ex officio eller paa begaering af en part skal anordne bevisoptagelse for at faa undersoegt de relevante dokumentbeviser. I de sager, som foerte til dommene af 29. juni 1995 (sag T-30/91, Solvay mod Kommissionen, Sml. II, s. 1775, og sag T-36/91, ICI mod Kommissionen, Sml. II, s. 1847, herefter »soda-sagerne«), gjorde Kommissionen gaeldende, at det tillaeg til replikken, som Imperial Chemical Industries plc (herefter »ICI«) fremlagde i disse sager efter Rettens afsigelse af PVC-dommen, intet bevis indeholdt vedroerende Kommissionens tilsidesaettelse af sin forretningsorden, og at ICI's begaering om bevisoptagelse udgjorde et nyt anbringende. Ikke desto mindre stillede Retten spoergsmaal til Kommissionen og ICI vedroerende konsekvenserne af Domstolens PVC-dom, ligesom den ikke desto mindre anmodede Kommissionen om, hvorvidt den henset til praemis 32 i Domstolens PVC-dom var i stand til at fremlaegge uddragene af protokollen og de autentiske tekster til de anfaegtede beslutninger. Efter en yderligere udvikling i proceduren erkendte Kommissionen til slut, at de dokumenter, der var fremlagt som autentiske, foerst var blevet det, efter at Retten havde fremsat krav om fremlaeggelse.

34 Ifoelge DSM paalagde Retten ogsaa i de saakaldte sager om »polyethylen med lav massefylde« (dom af 6.4.1995, forenede sager T-80/89, T-81/89, T-83/89, T-87/89, T-88/89, T-90/89, T-93/89, T-95/89, T-97/89, T-99/89, T-100/89, T-101/89, T-103/89, T-105/89, T-107/89 og T-112/89, BASF m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 729, herefter »polyethylen-sagerne«) Kommissionen at fremlaegge en bekraeftet udgave af den anfaegtede beslutning. Kommissionen erkendte, at der ikke fandt stadfaestelse sted under det moede, hvor kommissaerkollegiet skulle vedtage beslutningen. Foelgelig fremhaever DSM, at proceduren for stadfaestelse af Kommissionens retsakter maa vaere sket efter marts maaned 1992. Heraf foelger, at den samme mangel, der foreligger i forbindelse med manglende stadfaestelse, maa haefte ved polypropylen-beslutningen.

35 DSM tilfoejer, at Retten argumenterede paa samme maade, som den gjorde i polypropylen-sagerne i dommene af 27. oktober 1994, Fiatagri og New Holland Ford mod Kommissionen (sag T-34/92, Sml. II, s. 905, praemis 24-27) og Deere mod Kommissionen (sag T-35/92, Sml. II, s. 957, praemis 28-31), da den forkastede sagsoegernes anbringender med den begrundelse, at de ikke havde fremlagt det mindste bevis, der kunne afkraefte formodningen om gyldighed af den beslutning, som de anfaegtede. I Rettens dom af 7. juli 1994, Dunlop Slazenger mod Kommissionen (sag T-43/92, Sml. II, s. 441), forkastedes sagsoegernes argumentation med henvisning til, at beslutningen var blevet vedtaget og meddelt i overensstemmelse med Kommissionens forretningsorden. I ingen af de naevnte sager forkastede Retten sagsoegernes argumentation om, at der forelaa en mangel i forbindelse med vedtagelsen af den anfaegtede retsakt med den begrundelse, at procedurereglerne ikke var blevet overholdt.

36 De eneste undtagelser fremgaar af kendelsen af 26. marts 1992, BASF mod Kommissionen (sag T-4/89 Rev., Sml. II, s. 1591), og af 4. november 1992, DSM mod Kommissionen (sag T-8/89 REV., Sml. II, s. 2399); dog er forholdet det, at sagsoegerne i disse sager ikke havde paaberaabt sig Rettens PVC-dom som en ny faktisk omstaendighed, men andre omstaendigheder. I dommen af 15. december 1994 i sagen Bayer mod Kommissionen (sag C-195/91 P, Sml. I, s. 5619) forkastede Domstolen argumentet om, at Kommissionen havde tilsidesat sin egen forretningsorden, for dette var ikke gyldigt blevet fremlagt for Retten. I polypropylen-sagen blev det samme anbringende derimod fremlagt for Retten, men Retten forkastede det med den begrundelse, at det ikke havde tilstraekkeligt grundlag.

37 Det er DSM's opfattelse, at Kommissionens indsigelser i denne sag hviler paa proceduremaessige argumenter, der er irrelevante henset til indholdet af den appellerede dom, som i alt vaesentligt vedroerer spoergsmaalet om bevisbyrde. Ifoelge DSM maa det antages, at naar Kommissionen i polypropylen-sagerne ikke selv har fremlagt bevis for lovligheden af de procedurer, der skal foelges, skyldes det, at den ikke er i stand til at bevise, at den har overholdt sin egen forretningsorden.

38 Kommissionen har foerst bemaerket, at spoergsmaalet om retsaktens nullitet ikke laengere er aktuelt efter Domstolens PVC-dom, hvorfor appellen herefter skal begraenses til spoergsmaalet, om Retten burde have annulleret polypropylen-beslutningen. Heraf foelger det ogsaa, at det paahviler parterne at fremlaegge afgoerende bevis for de paaberaabte mangler, og at de skal goere det rettidigt, altsaa i staevningen, medmindre de paagaeldende forhold kommer frem under sagens behandling.

39 Ifoelge Kommissionen foreholder Shell Retten, at den ikke har gentaget Domstolens PVC-dom, som var den almengyldig. I PVC-sagerne fremlagde visse parter - i modsaetning til, hvad der var tilfaeldet i polypropylen-sagerne - i staevningen de forskellige fejl ved overensstemmelsen, der var kommet frem under sagens behandling. Retten bekraeftede allerede en saadan analyse i dommene i sagerne Fiatagri og New Holland Ford mod Kommissionen og i sagen Deere mod Kommissionen.

40 Ifoelge Kommissionen bestaar der i lyset af Domstolens PVC-dom heller ikke nogen grund til annullation i naervaerende sag. I den sag, der foerte til den appellerede dom, opfyldte sagsoegeren ingen af de proceduremaessige krav, som naevnes af Retten i dommen, og som blev stadfaestet af Domstolen i PVC-dommen. De angivelige mangler ved overensstemmelsen eksisterede pr. definition i april maaned 1986, saaledes at sagsoegeren burde have paaberaabt sig dem allerede fra begyndelsen, men ikke senere. Selv om artikel 62 i Rettens procesreglement ikke udtrykkeligt praeciserer det, er genaabningen af den mundtlige forhandling, ligesom ekstraordinaer genoptagelse af en dom, betinget af, at der opdages et nyt og afgoerende faktisk forhold, idet ellers samme procesreglements artikel 48, stk. 2, beroeves enhver effektiv virkning. Appellanten foregiver vel ikke at paaberaabe sig Rettens PVC-dom, men Kommissionens udtalelser under retsmoedet i PVC-sagen for Retten, som i oevrigt allerede fandt sted i november 1991. Den omstaendighed, at begaeringen om genaabning af den mundtlige forhandling foerst blev indgivet efter Rettens afsigelse af PVC-dommen, viser imidlertid, at appellanten i virkeligheden paaberaaber sig denne dom som en ny faktisk omstaendighed, og at begaeringen om genaabning, selv om Shell skulle vaere berettiget til at paaberaabe sig udtalelserne fra november og december 1991, er blevet indgivet for sent.

41 Kommissionen anfoerer herefter, at spoergsmaalet om eksistensen af en ny faktisk omstaendighed allerede er blevet undersoegt i kendelsen i sagen DSM mod Kommissionen. Retten bemaerkede dér korrekt og navnlig, at den angiveligt manglende overensstemmelse mellem teksterne allerede bestod i 1986 og havde kunnet paaberaabes dengang. Desuden kunne Rettens PVC-dom ikke udgoere en ny faktisk omstaendighed, eftersom en dom ikke er en faktisk omstaendighed, men anvendelse af retsregler paa faktiske omstaendigheder, som allerede er kendt af den doemmende instans og af parterne. Det samme raesonnement maa foere til at afvise den opfattelse, hvorefter Retten burde have genaabnet forhandlingen.

42 For saa vidt som Shell har foreholdt Retten, at den urigtigt naaede til det resultat, at der ikke fandtes bevis for den angivelige rettergangsfejl, maa appellen delvis afvises. Den appellerede dom kan kun bedoemmes paa grundlag af de dokumenter, Retten havde raadighed over paa det paagaeldende tidspunkt, ikke dem, som er blevet fremlagt for foerste gang under appellen, idet der ellers ville ske en tilsidesaettelse af bestemmelserne i artikel 113, stk. 2, i Domstolens procesreglement. Imidlertid indeholder begaeringen om genaabning af den mundtlige forhandling, som Shell indgav den 6. marts 1992, intet konkret indicium, der kunne godtgoere, at polypropylen-beslutningen var blevet aendret efter vedtagelsen. Da der under en appelsag ikke kan aendres paa genstandene i en for Retten foreliggende tvist, boer Domstolen se bort fra det dokument, som er fremlagt som bilag til appelskriftet, og undersoege den appellerede dom paa grundlag af de paastande, der dengang blev fremfoert for Retten.

43 I den forbindelse var de eneste indicier, som Retten raadede over, en vag almindelig henvisning til en erklaering afgivet af Kommissionens befuldmaegtigede under retsmoedet i PVC-sagen for Retten, og til nogle presseartikler fra tredjemands haand. Retten kunne derfor ikke traeffe en anden afgoerelse og gjorde sig paa ingen maade skyldig i et aabenbart urigtigt skoen.

44 For saa vidt som der ved appellen er rejst kritik af Retten vedroerende beviset for uregelmaessigheder ved proceduren for vedtagelse af polypropylen-beslutningen, maa appellen forkastes. Selv i appelskriftet har Shell ikke vaeret i stand til at uddrage nogen konklusion af de aendringer, som angiveligt er blevet foretaget i polypropylen-beslutningen. Hertil kommer, at Shell's argumenter ikke tager hoejde for den formodning om gyldigheden af EF-retsakter, som Domstolen bekraeftede i sin PVC-dom, og formodningens noedvendige konsekvens, der er, at det kun er i de tilfaelde, at sagsoegeren rejser alvorlig tvivl om lovligheden af proceduren, at det kan komme til en undersoegelse af saadanne paastande og de til stoette herfor fremlagte beviser.

45 Endelig anfoerer Kommissionen, at sagsoegerens opfattelse, hvorefter Retten ikke havde kompetence til at traeffe konklusionen til sin dom, en er blot og bar reproduktion af artikel 51 i EF-statutten for Domstolen og modsiges af Shell's adfaerd i sagen for Retten. En saadan paastand vedroerer tillige de domspraemisser, som giver Shell medhold i paastanden, dvs. den delvise annullation af polypropylen-beslutningen, nedsaettelsen af boeden og domfaeldelsen af Kommissionen til at betale en del af omkostningerne. Ifoelge Kommissionen boer dette punkt saaledes udgaa.

46 Vedroerende DSM's argumenter anfoerer Kommissionen, at der i dem er indbygget en uhelbredelig mangel, eftersom de ikke tager hensyn til forskellene mellem PVC-sagerne og naervaerende sag samt hviler paa en daarlig fortolkning af Domstolens PVC-dom.

47 I oevrigt fastholder Kommissionen, at sagsoegerne i soda-sagerne ikke havde fremlagt tilstraekkelig indicier for at begrunde det krav om udlevering af dokumenter, som Retten tilstillede Kommissionen. I oevrigt udtalte Retten sig saavel i de naevnte sager som i polyethylen-sagerne, som DSM ogsaa har paaberaabt sig, i relation til de saerlige omstaendigheder i den sag, den havde faaet forelagt. I polypropylen-sagen havde man kunnet goere opmaerksom paa de angivelige ufuldstaendigheder ved polypropylen-beslutningen allerede fra 1986, men intet blev gjort.

48 Naar Retten i de ovennaevnte domme i sagerne Fiatagri og New Holland Ford mod Kommissionen og Deere mod Kommissionen forkastede sagsoegernes rettidigt fremsatte anfoersler og begrundede dette med, at disse ikke var ledsaget af beviser, maa samme loesning saa meget mere traenge sig paa i denne sag, hvori argumenterne om formelle mangler ved polypropylen-beslutningen blev fremsat for sent og uden beviser.

49 Foer der tages stilling til, om der er grundlag for de paaberaabte anbringender til stoette for appellen, maa der indledningsvis foretages en undersoegelse af Kommissionens indsigelser mod realitetspaakendelsen af en del af det anbringende, hvorefter Retten urigtigt naaede frem til den konklusion, at der ikke forelaa rettergangsfejl.

50 For det foerste henviser anbringendet til Rettens bedoemmelse af Shell's begaering om, at Retten genaabner den mundtlige forhandling og anordner bevisoptagelse. Det fremsatte anbringende aendrer derfor ikke tvisten for Retten.

51 For det andet er det dokument, der er vedlagt som bilag til appelskriftet, jo blot teksten til polypropylen-beslutningen, som var blevet vedlagt staevningen i henhold til artikel 19, stk. 2, i EF-statutten for Domstolen. Der foreligger derfor ikke noget nyt aktstykke.

52 Foelgelig tilsidesaetter Shell's anbringende ikke artikel 113, stk. 2, i Domstolens procesreglement, saaledes at Kommissionens indsigelser ikke kan tages til foelge.

53 Realitetspaakendelsen af Shell's anbringender boer ske under ét. Dels skal Rettens paastaaede manglende kompetence foelge af, at Retten traf afgoerelse under tilsidesaettelse af reglerne om rettergangsmaaden for denne instans, hvorfor det falder sammen med anbringendet om rettergangsfejl. Dels indeholder den af Shell paaberaabte tilsidesaettelse af faellesskabsretten to dele, hvoraf det foerste - vedroerende betingelserne for, at en retsakt antages at vaere en nullitet - har et selvstaendigt indhold, men det andet angaar de tilsidesaettelser, Retten skal have gjort sig skyldig i ved at afslaa at genaabne den mundtlige forhandling og foranstalte bevisoptagelse, hvorfor det saaledes ogsaa falder sammen med anbringendet om rettergangsfejl.

54 Heraf foelger, at det maa undersoeges, for det foerste om Retten med sin fortolkning af betingelserne for at stemple en retsakt som nullitet har tilsidesat faellesskabsretten, og for det andet, om den ved at afslaa at genaabne den mundtlige forhandling og foranstalte bevisoptagelse har gjort sig skyldig i rettergangsfejl.

55 Vedroerende det foerste punkt fremgaar det navnlig af praemis 48, 49 og 50 i Domstolens PVC-dom, at der i princippet for Faellesskabets institutioners retsakter gaelder en formodning om lovlighed, og at de derfor affoeder retsvirkninger, ogsaa selv om de er behaeftet med mangler, saa laenge de ikke er blevet annulleret eller trukket tilbage.

56 Imidlertid boer, som en undtagelse fra dette princip, retsakter, der er behaeftet med en mangel, hvis grovhed er saa aabenlys, at den ikke kan tolereres af Faellesskabets retsorden, imidlertid anses for ikke at have affoedt nogen som helst, end ikke foreloebig, retsvirkning, dvs. at de juridisk boer anses for nulliteter. Denne undtagelse skal sikre en ligevaegt mellem to grundlaeggende, men undertiden modstridende krav, som en retsorden skal opfylde, nemlig stabiliteten i retsforhold og overholdelsen af lovens bogstav.

57 De konsekvenser, som er forbundet med konstateringen af, at en retsakt fra Faellesskabets institutioner er en nullitet, er saa alvorlige, at det af retssikkerhedsmaessige grunde maa kraeves, at denne konstatering forbeholdes fuldstaendig ekstreme tilfaelde.

58 De paastaaede mangler, som Retten konstaterede i relation til den ved vedtagelsen af Kommissionens beslutning fulgte procedure, forekommer i oevrigt - uanset om de betragtes isoleret eller under ét - ikke at vaere saa klart grove, at den naevnte beslutning juridisk boer anses for en nullitet.

59 Hvad angaar betingelserne for at fastslaa en retsakt som en nullitet findes Retten herefter ikke at have tilsidesat faellesskabsretten.

60 Hvad for det andet angaar de paastaaede rettergangsfejl, maa der laegges vaegt paa, at appel i medfoer af EF-traktatens artikel 168 A nu (artikel 225 EF), og artikel 51, stk. 1, i EF-statutten for Domstolen kun kan stoettes paa, at Retten har tilsidesat retsregler, idet enhver bedoemmelse af faktisk karakter er udelukket. Rettens vurdering af beviser, der er fremfoert for den, udgoer ikke - medmindre de er gengivet forkert - et retsspoergsmaal, som er undergivet Domstolens proevelsesret (jf. navnlig dom af 2.3.1994, sag C-53/92 P, Hilti mod Kommissionen, Sml. I, s. 667, praemis 10 og 42).

61 Heraf foelger, at appellantens klagepunkter ikke kan paakendes under appel, for saa vidt som de tager sigte paa den bedoemmelse, Retten skal have foretaget af de elementer, den har faaet forelagt inden for rammerne af begaeringen om genaabning af den mundtlige forhandling.

62 Derimod maa Domstolen tage stilling til, om Retten har begaaet en retlig fejl ved at afslaa at genaabne den mundtlige forhandling og foranstalte bevisoptagelse, saaledes som appellanten har begaeret.

63 Vedroerende begaeringen om bevisoptagelse fremgaar det af Domstolens praksis (jf. isaer dom af 16.6.1971, sag 77/70, Prelle mod Kommissionen, Sml. 1971, s. 149, org. ref.: Rec. s. 561, praemis 7, og af 15.12.1995, sag C-415/93, Bosman, Sml. I, s. 4921, praemis 53), at en parts begaering om bevisoptagelse efter afslutning af den mundtlige forhandling kun kan imoedekommes, hvis den angaar forhold, som kan faa afgoerende betydning, og som den paagaeldende ikke kunne have gjort gaeldende foer afslutningen af den mundtlige forhandling.

64 Samme loesninger traenger sig paa hvad angaar begaeringen om genaabning af den mundtlige forhandling. I medfoer af artikel 62 i Rettens procesreglement raader den paa dette omraade vel over et frit skoen. Men Retten er ikke pligtig at imoedekomme en saadan begaering, medmindre den paagaeldende part paaberaaber sig faktiske omstaendigheder af afgoerende betydning, som parten ikke havde kunnet goere gaeldende foer afslutningen af den mundtlige forhandling.

65 Konkret var begaeringen om genaabning af den mundtlige forhandling og om anordningen af bevisoptagelse, der blev fremsat for Retten, begrundet med henvisning til Rettens PVC-dom samt til erklaeringer afgivet af Kommissionens befuldmaegtigede under retsmoedet i PVC-sagerne eller under en pressekonference, som fandt sted efter dommens afsigelse.

66 I den forbindelse maa det fastslaas, for det foerste, at bemaerkninger i almindelige vendinger vedroerende en formodet praksis hos Kommissionen, som fremgik af en dom afsagt i andre sager eller af erklaeringer fremsat under andre sager, ikke som saadanne kunne betragtes som afgoerende for loesningen af den tvist, Retten skulle paadoemme.

67 For det andet maa det bemaerkes, at appellanten var i stand til allerede i staevningen at forelaegge Retten i det mindste et minimum af elementer, der kunne godtgoere nytten af foranstaltninger til tilrettelaeggelse af sagens behandling eller bevisforanstaltninger til brug for sagen, for at bevise, at polypropylen-beslutningen var blevet aendret efter vedtagelsen af kommissaerkollegiet, saaledes som visse af sagsoegerne i PVC-sagerne gjorde (jf. i denne retning dom af 17.12.1998, sag C-185/95 P, Baustahlgewebe mod Kommissionen, Sml. I, s. 8417, praemis 93 og 94).

68 Det maa tilfoejes, at Retten ikke var pligtig at anordne genaabning af den mundtlige forhandling paa grund af en angivelig pligt til ex officio at fremkomme med argumenter vedroerende lovligheden af proceduren for vedtagelse af polypropylen-beslutningen. En saadan pligt til ex officio at rejse argumenter af ordre public-karakter kan potentielt kun eksistere ud fra de faktiske oplysninger, som er tilfoert sagens akter.

69 Det maa saaledes konkluderes, at Retten ikke har gjort sig skyldig i nogen retlig fejl ved at afslaa at genaabne den mundtlige forhandling og at foranstalte bevisoptagelse.

70 For saa vidt som appellanten har fremsat begaering om, at Domstolen foranstalter bevisoptagelse med henblik paa at fastslaa de betingelser, hvorunder Kommissionen vedtog polypropylen-beslutningen, bemaerkes blot, at saadanne foranstaltninger gaar ud over rammerne for en appel, der er begraenset til paadoemmelsen af retsspoergsmaal.

71 For det foerste ville en bevisoptagelse noedvendigvis foranledige Domstolen til at udtale sig om spoergsmaal af faktisk karakter og aendre genstanden for den tvist, der var forelagt Retten, hvilket ville vaere i strid med bestemmelserne i artikel 113, stk. 2, i Domstolens procesreglement.

72 For det andet vedroerer appellen kun den appellerede dom, og det er alene i det tilfaelde, hvor denne maatte blive ophaevet, at Domstolen i henhold til artikel 54, stk. 1, i EF-statutten for Domstolen, ville kunne afgoere sagen selv. Heraf foelger, at saa laenge den appellerede dom ikke er ophaevet, paahviler det ikke Domstolen at paadoemme eventuelle mangler ved polypropylen-beslutningen.

73 Det foelger af det ovenstaaende, at appellen skal forkastes i det hele.

Afgørelse om sagsomkostninger

Sagens omkostninger

74 I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, som i medfoer af artikel 118 finder tilsvarende anvendelse paa appelsager, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger, saafremt der er nedlagt paastand herom. Shell har tabt sagen og paalaegges derfor at betale appelsagens omkostninger. DSM betaler sine egne omkostninger.

Afgørelse

Paa grundlag af disse praemisser

udtaler og bestemmer

DOMSTOLEN

(Sjette Afdeling)

1) Appellen forkastes.

2) Shell International Chemical Company Ltd betaler appelsagens omkostninger.

3 DSM NV betaler sine egne omkostninger.