ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
b)

Retten har tilsidesat ligebehandlingsprincippet. Selv om Retten med føje har fastslået, at Kommissionen havde tilsidesat ligebehandlingsprincippet ved at behandle Chalkor og de andre selskaber ens, uden at en sådan behandling er objektivt begrundet, har den derefter ikke taget hensyn til dette princip.
—

Det fastslås, at Den Hellenske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2007/36/EF af 11. juli 2007 om udøvelse af visse aktionærrettigheder i børsnoterede selskaber, idet den ikke har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme dette direktiv, eller under alle omstændigheder ikke har givet Kommissionen meddelelse herom.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 274/17

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Supreme Court of the United Kingdom (Det Forenede Kongerige) den 4. august 2010 — Dermod Patrick O'Brien mod Ministry of Justice (tidligere Department for Constitutional Affairs)

(Sag C-393/10)

()

2010/C 274/25

Processprog: engelsk

Den forelæggende ret

Supreme Court of the United Kingdom

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Dermod Patrick O'Brien

Sagsøgt: Ministry of Justice (tidligere Department for Constitutional Affairs)

Præjudicielle spørgsmål

1) Tilkommer det national ret at fastslå, hvorvidt dommere som helhed betragtet er »ansatte, der har en ansættelseskontrakt eller et ansættelsesforhold« i den forstand hvori udtrykket er anvendt i rammeaftalens § 2, stk. 1, eller findes der en fællesskabsretlig norm, efter hvilken dette spørgsmål skal afgøres?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 274/2

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Landesgericht Innsbruck (Østrig) den 14. juni 2010 — Gebhard Stark mod D.A.S. Österreichische Allgemeine Rechtsschutzversicherung AG

(Sag C-293/10)

()

2010/C 274/03

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Landesgericht Innsbruck

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Gebhard Stark

Sagsøgt: D.A.S. Österreichische Allgemeine Rechtsschutzversicherung AG

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 4, stk. 1, i direktiv 87/344/EØF (1) fortolkes således, at § 158k, stk. 2, i den østrigske lov om forsikringsaftaler, Versicherungsvertragsgesetz, og en klausul i en retshjælpsforsikrers almindelige forsikringsbetingelser, der er baseret herpå, er i strid med direktivet, når det i forsikringsaftalen kan fastsættes, at forsikringstager som repræsentant i en sag, der behandles retsligt eller administrativt, kun kan vælge personer, der er fagligt kvalificerede til at være partsrepræsentanter, og som har deres kontor på det sted, hvor den ret eller den administrative myndighed, der er kompetent i første instans vedrørende den pågældende sag, er beliggende?

(1) Rådets direktiv 87/344/EØF af 22.6.1987 om samordning af de ved lov eller administrativt fastsatte bestemmelser om retshælpsforsikring, EFT L 185, s. 77.
—

Det fastslås, at Republikken Estland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/13/EF af 11. marts 2008 om ophævelse af Rådets direktiv 84/539/EØF om tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om elektriske apparater, der anvendes i dyrlægepraksis (1), idet den ikke har givet underretning om de bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme direktivet.
2)

Udgør det anfægtede cirkulære og de nationale bestemmelser, hvortil der henvises heri, en tilsidesættelse navnlig af EF-traktatens artikel 28-31, som forbyder indførselsrestriktioner og foranstaltninger med tilsvarende virkning for så vidt som den omstændighed, at markedsføringen af et produkt, der har oprindelse i en anden medlemsstat i Fællesskabet — som tilfældet er i den foreliggende sag — underlægges et teknisk krav, nemlig anbringelsen af CE-mærket, som kun er mulig og tilladt, hvis der findes en tilsvarende harmoniseret bestemmelse, reelt forhindrer indførsel og distribution af det omhandlede produkt i Italien i strid med de principper, der er fastsat i de nævnte bestemmelser i EF-traktaten og i fællesskabsretten, som sikrer frihed og konkurrence, og som opstiler krav om anvendelse af principper, som er egnede til at sikre, at der ikke sker forskelsbehandling samt sikre gennemsigtighed og proportionalitet og respekt for de enkelte virksomheders rettigheder?
3)

For det tilfælde, at det første spørgsmål besvares bekræftende, spørges desuden: Skal artikel 61 i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (3) fortolkes således, at under de foreliggende faktiske omstændigheder sker indførslen i den medlemsstat, hvor lastningen sker, og at denne medlemsstat har kompetence til at opkræve merværdiafgift ved indførsel, selv om det først ved losningen fastslås, at transporten har fundet sted i en medlemsstat, for hvilken der ikke foreligger en tilladelse til intern trafik?
—

Det fastslås, at Storhertugdømmet Luxembourg har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2007/36/EF af 11. juli 2007 om udøvelse af visse aktionærrettigheder i børsnoterede selskaber (1), idet det ikke har vedtaget de nødvendige love og administrative bestemmelser for at efterkomme direktivet, eller under alle omstændigheder ikke har underrettet Kommissionen herom.
—

Det fastslås, at Republikken Estland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2007/47/EF af 5. september 2007 om ændring af Rådets direktiv 90/385/EØF om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om aktivt, implantabelt medicinsk udstyr, [direktiv] 93/42/EØF om medicinsk udstyr og direktiv 98/8/EF om markedsføring af biocidholdige produkter (1), idet den ikke har givet underretning om de bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme direktivet.
4)

Subsidiært: Er en medlemsstat i medfør af EU-retten forpligtet til — og i givet fald under hvilke omstændigheder — at udøve kompetencen i henhold til forordningens artikel 3, stk. 2, til at behandle og tage ansvaret for en asylansøgning, når overførsel til den ansvarlige stat ville udsætte asylansøgeren for en risiko for, at hans grundlæggende rettigheder bliver tilsidesat, navnlig de rettigheder, som er fastsat i charterets artikel 1, 4, 18, artikel 19, stk. 2, og/eller artikel 47, og/eller en risiko for, at de minimumsstandarder, der er fastsat i direktiverne, ikke vil blive anvendt i hans tilfælde?
—

Det fastslås, at Den Italienske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til det af EU-Domstolen opstillede og bekræftede almindelige princip om, at stater kan ifalde ansvar på grund af en tilsidesættelse af EU-retten, som kan tilregnes en af deres nationale domstol, der træffer afgørelse i sidste instans, idet den i henhold til artikel 2, stk. 1 og 2, i den italienske lov nr. 117 af 13. april 1988 generelt har udelukket, at den italienske stat kan ifalde ansvar for tab, der er forvoldt borgere på grund af en tilsidesættelse af EU-retten, som kan tilregnes en domstol, som træffer afgørelse i sidste instans, når denne tilsidesættelse er en følge af en sådan domstols fortolkning af retsregler eller dens bedømmelse af faktum og beviser, og har begrænset et sådant ansvar til tilfælde af forsæt eller grov uagtsomhed.
1)

Skal artikel 31 og artikel 32 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 864/2007 (1) af 11. juli 2007 om lovvalgsregler for forpligtelser uden for kontrakt (Rom II-forordningen), sammenholdt med artikel 297 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, fortolkes således, at en national ret er forpligtet til at anvende Rom II-forordningen og navnlig denne forordnings artikel 15 litra c), i en sag, hvor den skadevoldende begivenhed fandt sted den 29. august 2007?
—

Det fastslås, at Forbundsrepublikken Tyskland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2007/2/EF af 14. marts 2007 om opbygning af en infrastruktur for geografisk information i Det Europæiske Fællesskab (Inspire) (1), idet den ikke har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme direktivet, eller ikke fuldt ud har givet Kommissionen meddelelse herom.
2)

Er det muligt at opnå det grundlæggende formål bestående i integreret forebyggelse — der navnlig er fastsat i betragtning 8, 9 og 23 i præamblen til og artikel 1 og 15 i Rådets direktiv 96/61/EF (1) om integreret forebyggelse og bekæmpelse af forurening og i EU-retten på miljøområdet generelt — eller forebyggelse og bekæmpelse af forurening også via offentlighedens deltagelse i opnåelsen af et højt beskyttelsesniveau for miljøet som helhed ved hjælp af en procedure, hvorunder den berørte offentlighed ikke, på tidspunktet for indledningen af en procedure om integreret forebyggelse, har direkte adgang til hele den relevante dokumentation (artikel 6 sammenholdt med artikel 15 i direktiv 96/61/EF), navnlig til afgørelsen om placering af et affaldsdeponeringsanlæg, og ansøgeren efterfølgende under den indledende procedure bilægger det manglende dokument på den betingelse, at det ikke videregives til andre parter i proceduren, eftersom der er tale om materiale, der er omfattet af forretningshemmeligheden. Sagt på en anden måde: Kan det med føje antages, at afgørelsen om anlæggets placering (og navnlig begrundelsen herfor) i væsentligt omfang har indflydelse på fremsættelsen af argumenter, bemærkninger og andre udtalelser?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 301/10

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Conseil d'État (Frankrig) den 19. august 2010 — Société Veleclair mod Ministre du budget, des comptes publics et de la réforme de l'État

(Sag C-414/10)

()

2010/C 301/13

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Conseil d'État

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Société Veleclair

Sagsøgt: Ministre du budget, des comptes publics et de la réforme de l'État

Præjudicielt spørgsmål

Tillader sjette direktivs (1) artikel 17, stk. 2, litra b), at en medlemsstat betinger retten til fradrag for merværdiafgift ved indførsel af den afgiftspligtiges faktiske betaling af denne afgift — henset bl.a. til risikoen for svig — når den afgiftspligtige for merværdiafgiften ved indførsel og den berettigede i forhold til det dertil svarende fradrag er én og samme person, som det er tilfældet i Frankrig?

(1) Rådets sjette direktiv 77/388/EØF af 17.5.1977 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter — Det fælles merværdiafgiftssystem: ensartet beregningsgrundlag (EFT L 145, s. 1).
3)

Skal krav på tjenestefrihed, der efter national ret indrømmes på grund af skiftende arbejdstider som kompensation for [arbejde på] helligdage ud over årlig ferie og hvileperioder, også henføres under artikel 7 i direktiv 2003/88/EF?
—

Det fastslås, at Irland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Rådets direktiv 2005/85/EF af 1. december 2005 om minimumsstandarder for procedurer for tildeling og fratagelse af flygtningestatus i medlemsstaterne (1), idet Irland ikke har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme direktivet, eller under alle omstændigheder ikke har givet underretning om foranstaltninger til gennemførelse af disse bestemmelser i national ret.
—

Det fastslås, at Republikken Polen har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 2, 3, 4, 6, 7, 8, 10 og 11 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/98/EF af 17. november 2003 om videreanvendelse af den offentlige sektors informationer (1), idet det ikke har vedtaget alle de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme direktivet.
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Rechtbank van eerste aanleg te Brussel (Belgien) den 19. juli 2010 — Belgische Vereniging van Auteurs, Componisten en Uitgevers (Sabam) mod Netlog NV

(Sag C-360/10)

()

(2010/C 288/30)

Processprog: nederlandsk

Den forelæggende ret

Rechtbank van eerste aanleg te Brussel

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Belgische Vereniging van Uitgevers, Componisten en Auteurs (Sabam)

Sagsøgt: Netlog NV

Præjudicielt spørgsmål

Giver direktiv 2001/29 (1) og 2004/48 (2) sammenholdt med direktiv 95/46 (3), 2000/31 (4) og 2002/58 (5), som fortolket navnlig i henhold til artikel 8 og 10 i den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder, medlemsstaterne mulighed for at tillade en national ret, der skal behandle en sags realitet, og alene på grundlag af en retsforskrift, der bestemmer, at »[d]er kan ligeledes [af den nationale ret] nedlægges påbud om ophør over for mellemmænd, hvis tjenesteydelser anvendes af tredjemænd til at krænke ophavsretten eller en beslægtet rettighed«, at pålægge en hosting-tjenesteyder over for sine kunder, helt generelt og præventivt og for hosting-tjenesteyderens egen regning og uden tidsbegrænsning at indføre et system med filtrering af størstedelen af de oplysninger, der lagres på dens servere, med henblik på i disse servere at identificere elektroniske filer, der indeholder musikværker, kinematografiske værker eller audiovisuelle værker, som SABAM hævder at have rettigheder til, og dernæst blokere udvekslingen af disse filer?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/29/EF af 22.5.2001 om harmonisering af visse aspekter af ophavsret og beslægtede rettigheder i informationssamfundet (EFT L 167, s. 10).

(2) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/48/EF af 29.4.2004 om håndhævelsen af intellektuelle ejendomsrettigheder (EUT L 157, s. 45).

(3) Europa-Parlamentet og Rådets direktiv 95/46/EF af 24.10.1995 om beskyttelse af fysiske personer i forbindelse med behandling af personoplysninger og om fri udveksling af sådanne oplysninger (EFT L 281, s. 31).

(4) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/31/EF af 8.6.2000 om visse retlige aspekter af informationssamfundstjenester, navnlig elektronisk handel, i det indre marked (»Direktivet om elektronisk handel«) (EFT L 178, s. 1).

(5) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/58/EF af 12.7.2002 om behandling af personoplysninger og beskyttelse af privatlivets fred i den elektroniske kommunikationssektor (Direktiv om databeskyttelse inden for elektronisk kommunikation) (EFT L 201, s. 37).
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal Judicial de Póvoa de Lanhoso (Portugal) den 21. juli 2010 — Maria de Jesus Barbosa Rodrigues mod Companhia de Seguros Zurich SA

(Sag C-363/10)

()

(2010/C 288/31)

Processprog: portugisisk

Den forelæggende ret

Tribunal Judicial de Póvoa de Lanhoso

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Maria de Jesus Barbosa Rodrigues

Sagsøgt: Companhia de Seguros Zurich SA

Præjudicielt spørgsmål

I tilfælde af et sammenstød mellem køretøjer, som ingen af førerne kan anses for at være skyld i, og som medfører døden for en af førerne, er da den omstændighed, at der kan fastslås en fordeling af ansvaret for risiko (Código Civils artikel 506, stk. 1 og 2), som direkte afspejler sig i den erstatning, der skal tilkendes de personer, der er berettiget hertil — forældrene til offeret — (idet denne fordeling af ansvaret for risiko indebærer en forholdsmæssig nedsættelse af erstatningsbeløbet), i strid med fællesskabsretten, særligt artikel 3, stk. 1, i første direktiv (72/166/EØF) (1), artikel 2, stk. 1, i andet direktiv (84/5/EØF) (2) og artikel 1 i tredje direktiv (90/232/EØF) (3), således som De Europæiske Fællesskabers Domstol har fortolket disse bestemmelser?

(1) Rådets direktiv 72/166/EØF af 24.4.1972 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer og kontrollen med forsikringspligtens overholdelse (EFT 1972 II, s. 345).

(2) Rådets andet direktiv 84/5/EØF af 30.12.1983 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer (EFT 1984 L 8, s. 17).

(3) Rådets tredje direktiv 90/232/EØF af 14.5.1990 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer (EFT L 129, s. 33).
1)

Er principperne om effektivitet, forbud mod forskelsbehandling og momsens neutralitet til hinder for nationale bestemmelser eller national praksis, hvorefter køberens/ydelsesmodtagerens ret til tilbagebetaling af fejlagtigt betalt moms fortolkes som en ret vedrørende et beløb, der er betalt med urette, som afgøres efter de almindelige regler, til forskel fra den ret som hovedskyldneren (leverandør eller tjenesteyder) kan gøre gældende, når der for de førstnævnte gælder en frist, som er markant længere end den, der gælder for de sidstnævnte, således, at de førstnævnte kan afgive en anmodning om tilbagebetaling lang tid efter udløbet af fristen for de sidstnævnte, hvilket kan føre til, at de sidstnævnte ved dom tilpligtes at tilbagebetale momsen, uden at de har mulighed for at anmode skattemyndighederne om tilbagebetaling og uden at der findes et instrument, der kan forebygge konflikter eller uoverensstemmelser mellem sager, der er eller vil blive anlagt ved de forskellige retsinstanser?
C 288/22

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Amtsgericht Bruchsal (Tyskland) den 10. august 2010 — straffesag mod QB (*1)

(Sag C-405/10)

()

(2010/C 288/38)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Amtsgericht Bruchsal

Tiltalt i hovedsagen

QB (*1)

Præjudicielt spørgsmål

Skal bestemmelserne i artikel 37 i forordningen om overførsel af affald (nr. 1013/2006 af 14.6.2006 (1)), sammenholdt med forordningen om eksport af affald (nr. 1418/2007 af 29.11.2007 (2)), fortolkes således, at der gælder et forbud mod at overføre affald i affaldsgruppe B 1120 i bilag IX til Baselkonventionen om kontrol med grænseoverskridende overførsel af farligt affald og bortskaffelsen heraf af 22. marts 1989 til Libanon?

(*1) Information er fjernet eller erstattet inden for rammerne af beskyttelse af personoplysninger og/eller fortrolighed.

(1) EUT L 190 af 12.7.2006, s. 1.

(2) EUT L 316 af 4.12.2007, s. 6.
2)

Uanset besvarelsen af det første spørgsmål består der en fællesskabsmæssig interesse i at medlemsstaterne indfører egnede instrumenter til bekæmpelse af skatteomgåelse på området for ikke-harmoniseret beskatning; er en sådan interesse til hinder for at undlade at anvende princippet om bekæmpelse af misbrug af rettigheder i form af en eftergivelsesforanstaltning, når dette princip også er et princip, der gælder i national ret, og foreligger der i et sådant tilfælde en tilsidesættelse af de principper, der kan udledes artikel 4, stk. 3, i traktaten om Den Europæiske Union?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Finanzgericht Hamburg (Tyskland) den 4. august 2010 — Suiker Unie GmbH — Zuckerfabrik Anklam mod Hauptzollamt Hamburg-Jonas

(Sag C-392/10)

()

(2010/C 288/36)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Finanzgericht Hamburg

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Suiker Unie GmbH — Zuckerfabrik Anklam

Sagsøgt: Hauptzollamt Hamburg-Jonas

Præjudicielt spørgsmål

Er betingelsen for at opnå en differentieret restitution, jf. artikel 15, stk. 1, sammenholdt med artikel 15, stk. 3, i Kommissionens forordning (EF) nr. 800/1999 af 15. april 1999 om fælles gennemførelsesbestemmelser for anvendelsen af ordningen med eksportrestitutioner for landbrugsprodukter (1) nemlig at toldbehandlingen er afsluttet, opfyldt, når produktet i bestemmelsestredjelandet, efter overgang til en aktiv forædling uden opkrævning af importtold, har undergået en væsentlig bearbejdning eller forarbejdning i henhold til artikel 24 i Rådets forordning (EØF) nr. 2913/92 af 12. oktober 1992 om indførelse af en EF-toldkodeks (2) og det produkt, der fremkommer af denne bearbejdning eller forarbejdning, udføres til et tredjeland?

(1) EFT L 102, s. 11.

(2) EFT L 302, s. 1.
1)

Skal insolvensdirektivet (1), særligt dets artikel 4, 5 og 10, fortolkes således, at det generelt er til hinder for en national ordning, hvorefter arbejdstagere i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens er forpligtet til at lade sig registrere som arbejdssøgende senest den første arbejdsdag efter den dag, hvor ansættelsesforholdet blev opsagt eller normalt havde skullet opsiges, for at kunne hævde deres ret til, at deres løntilgodehavender overtages fuldt ud? Hvis ikke:
1)

Bliver en person, der uden at medvirke direkte ved indførslen af en vare i den Europæiske Unions toldområde, i henhold til artikel 202, stk. 3, andet led, i forordning (EØF) nr. 2913/92 af 12. oktober 1992 om indførelse af en EF-toldkodeks (1), debitor [for toldskylden] grundet »medvirken« til indførsel på ikke forskriftsmæssig måde, når den pågældende formidler indgåelsen af købsaftaler om de omhandlede varer og derved tager i betragtning, at sælgeren muligvis unddrager importafgifter ved leveringen af varerne eller en del af varerne?
2)

Tilsidesættelse af artikel 14, stk. 1, i forordning (EF) nr. 659/1999 (3) og selvmodsigende og utilstrækkelig begrundelse, for så vidt som Retten har fastslået, at det pålæg om tilbagesøgning, der findes i beslutningen, ikke er i strid med princippet om beskyttelse af den berettigede forventning. Rettens dom er behæftet med fejl og savner begrundelse, for så vidt som den har afvist, at Kommissionens lange passivitet i forhold til de italienske myndigheders forklaringer i slutningen af 1991 vedrørende den omstændighed, at den første forlængelse af Terni-taksten, som opretholdt det oprindelige formål om godtgørelse, udgør en omstændighed, som kan begrunde en berettiget forventning hos appellanten om, at forlængelsen af Terni-taksten og herunder den omtvistede foranstaltning ikke udgjorde statsstøtte.
1)

Skal de EU-retlige bestemmelser, herunder bl.a. dem i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde vedrørende sikring af den frie bevægelighed og dem i Rådets direktiv 1999/37/EF af 29. april 1999 om registreringsdokumenter for motorkøretøjer (1), som ændret ved direktiv 2003/127/EF (2), fortolkes således, at de er til hinder for en medlemsstats lovgivning, hvorved der for registrering af køretøjer er indført et særligt dokument, såsom en registreringsattest, hvorpå angivelsen »demonstrationskøretøj« skal være anført, og som ikke kan anses for at vedrøre en midlertidig registrering som omhandlet i artikel 1 i Rådets direktiv 1999/37/EF, og hindrer disse bestemmelser således, at tildeling af en fordel kan forbindes med fremlæggelse af et sådant dokument?
—

Endvidere har Retten tilsidesat forordning nr. 68/2001, den tidligere artikel 87, stk. 3, litra c), EF og ligebehandlingsprincippet derved, at den uretmæssigt har anvendt usaglige kriterier ved bedømmelsen af støttens nødvendighed. For det første skulle den ikke i denne forbindelse tage hensyn til støttemodtagerens forretningspraksis og — strategi. Derved ville virksomheder, som på grund af interne standarder etablerer et højt uddannelsesniveau, nemlig i støtteretlig henseende blive stillet dårligere end virksomheder, som har et lavere uddannelsesniveau. For det andet skulle støtten ikke have været anset for ikke at være nødvendig, blot fordi den var fastsat i nationale lovbestemmelser. Dette ville nemlig indebære, at virksomheder fra medlemsstater med et ved lov fastsat højt uddannelsesniveau ville blive stillet dårligere end virksomheder fra medlemsstater med et til sammenligning lavere uddannelsesniveau.
4)

Retten har foretaget en urigtig gengivelse af de faktiske omstændigheder, idet den fejlagtigt antog, at den almindelige justeringsordning ikke gav virksomheder mulighed for at justere skatteudgiften for aktiver i forbindelse med virksomheder, der er modtaget til gengæld for den største bogførte værdi.
3)

Skal arbejdsgiverens forretningssted, som arbejdstageren er knyttet til med henblik på arbejdets faktiske udførelse som omhandlet i første spørgsmål, opfylde visse formelle krav som bl.a. at have retsevne, eller er det tilstrækkeligt, at der findes et faktisk forretningssted?
4)

Kan værtsmedlemsstaten i henhold til bestemmelserne i dens selskabsret, som regulerer nationale selskabsomdannelser, træffe afgørelse vedrørende en anmodning om optagelse i den pågældende stats handelsregister fra et selskab, som foretager en international omdannelse inden for Fællesskabet, og kræve af det nævnte selskab, at det opfylder alle kravene i værtsmedlemsstatens selskabsret vedrørende nationale omdannelser (f.eks. udarbejdelse af en balance og opgørelse af formuen), eller er den derimod forpligtet til på grundlag af artikel 43 EF og 48 EF at sondre mellem internationale omdannelser inden for Fællesskabet og nationale omdannelser, og i bekræftende fald, i hvilken udstrækning?