ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT H. MAYRAS

FREMSAT DEN 31. JANUAR 1980 ( 1 )

Høje Ret.

Denne sag er forelagt af Cour d'Appel de Paris, som har anmodet Domstolen om at afgøre, om fællesskabsreglerne — især Rådets forordning nr. 974/71 og Kommissionens forordninger nr. 648/73 og 649/73 — i forbindelse med et fransk selskabs import af vin fra Marokko inde- bærer, at de monetære udligningsbeløb, som den franske importør har oppebåret, skal betales til den marokkanske eksportør.

Anledningen til hovedsagen er en kontrakt, som den 18. juni 1974 blev indgået mellem l'Office de Commercialisation de d'Exportation (OCE), et offentligretligt organ i Marokko, og Société Anonyme Méditerranéenne et Atlantique des Vins, Samavins.

I henhold til Kommissionens forordninger af 1. marts 1973, nr. 648/73 om gennemførelsesbestemmelser vedrørende monetære udligningsbeløb og nr. 649/73 om fastsættelse af de monetære udligningsbeløb oppebar Samavins i forbindelse med indførslen af vinen til Frankrig monetære udligningsbeløb, som blev fratrukket den told, selskabet havde betalt. OCE stillede derpå krav om, at Samavins skulle betale det beløbet, hvilket Samavins nægtede.

Cour d'Appels henvisning til Rådets forordning nr. 974/71 giver mig anledning til at fremsætte en bemærkning, nemlig, at denne retsakt, hvorved der som bekendt indførtes monetære udligningsbeløb, i sin oprindelige affattelse ikke omfattede handelen med lande, hvis valutaer var blevet devalueret, som tilfældet var med Frankrig i 1974. Som generaladvokat Warner også anførte i sit forslag til afgørelse i sag 94/77 (Zerbone, Sml. 1978, s. 120), blev artikel 1, stk. 1 (i forordning nr. 974/71) først ved Rådets forordning nr. 509/73 af 22. februar 1973 ændret således, at monetære udligningsbeløb kunne anvendes i medlemsstater, hvis valuta var blevet devalueret.

For at besvare det konkrete spørgsmål, som Cour d'Appel har stillet, er det tilstrækkeligt at anføre, at det i fællesskabsreglerne om monetære forhold på landbrugsområdet kun foreskrives, at det er den erhvervsdrivende, der skal udføre toldformaliteterne, som også modtager henholdsvis skal erlægge de monetære udligningsbeløb. Spørgsmålet om en eventuel deling af de modtagne beløb eller af betalingen af beløbene mellem nævnte erhvervsdrivende og dennes medkontrahent falder helt klart uden főidet område, der reguleres af fællesskabsretten, der kun angår forholdet mellem toldforvaltningen og den erhvervsdrivende, som er i direkte kontakt med toldforvaltningen. Forholdet mellem sidstnævnte erhvervsdrivende og dennes medkontrahenter henhører under aftalefriheden, som denne finder udtryk i kontrakten mellem parterne, og spørgsmålet kan derfor kun løses på det kontraktsretlige plan.

Af disse grunde foreslår jeg, at spørgsmålet, som Cour d'Appel de Paris har forelagt, besvares således:

Fællesskabsretten indebærer på ingen måde, at importøren skal betale eksportøren de monetære udligningsbeløb, som importøren har oppebåret i forbindelse med indførsel af varer,- for hvilke der ydes monetære udligningsbeløb.

( 1 ) – Oversat fra fransk.
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

J.-P. WARNER

FREMSAT DEN 5. JUNI 1980 ( 1 )

Høje Domstol.

Jeg håber, at parternes advokater ikke vil opfatte det som uhøflighed, når jeg nu i disse sager med det samme skal afgive mit forslag til afgørelse. Jeg mener nemlig, at med en enkelt mindre ændring er de spørgsmål, som nu er forelagt os, besvaret i Domstolens dom af 27. februar d.å. i sag 68/79, Just, og af 27. marts d.å. i sag 61/79, Denkavit Italiana, og i sagerne 66, 127 og 128/79, Salumi, Vasanelli og Ultrocchi. Jeg ser ingen grund til i dag at foreslå Dem at træffe nogen anden afgørelse, end hvad der blev udtalt i de netop nævnte sager. I så henseende er jeg enig med det forslag til afgørelse, som generaladvokat Capotorti fremsatte den 6. maj i sag 130/79, Express Dairy Foods Ltd. Disse domme blev naturligvis afsagt på et tidspunkt efter, at den i dag foreliggende forelæggelseskendelse var blevet afsagt. Den ændring, som jeg netop har henvist til, er at nævnte domme ikke omtaler traktatens artikel 171, mens dette er tilfældet i det første spørgsmål, som forelægges Domstolen i sag 826/79. Jeg mener dog, at det må være åbenbart, at en af Domstolen afsagt dom, som omfattes af artikel 171, lige så lidt som en dom, afsagt efter artikel 177, kan skabe ny ret. Den kan kun være deklaratorisk i forhold til den tidligere retstilstand. Dette følger af, at det i dommen udtales, at den pågældende medlemsstat »ikke har overholdt en forpligtelse«, som påhviler den i henhold til traktaten.

Det er derfor min opfattelse, at Domstolen i nærværende sag bør følge de domme, som jeg har henvist til. Jeg mener ikke, at det er Domstolens opgave at forsøge at løse de tvivlsspørgsmål og vanskeligheder, der hidrører fra de italienske retsregler, som er blevet diskuteret under sagen.

( 1 ) – Oversat fra engelsk.
Som Kommissionen med rette har anført, giver affattelsen af spørgsmålet anledning til en indledende bemærkning, for så vidt angår omtalen af den fælles toldtarif i spørgsmålet.

Kommissionens forordninger — som indeholder fortegnelser over de produkter, for hvilke der kan ydes restitution, samt angivelse af restitutionsbeløbet — bygger ganske vist på den fælles toldtarifs nomenklatur med hensyn til beskrivelsen af de produkter, for hvilke restitution kan ydes, men forordningerne opstiller ofte særlige og mere præcise kriterier. De specielle definitioner inden for landbrugsbestemmelsernes område angives ved hjælp af »ex« foran den fælles toldtarifs position. Som De vil have bemærket, er produkterne i denne sag defineret på denne måde. Jeg mener derfor, at det forelagte spørgsmål bør omformuleres på følgende måde:

»Gav varebetegnelsen i underposition ex 02.01 A II a) 2 dd) ex 22 i bilaget til Kommissionens forordninger om fastsættelse af restitutioner ved eksport af oksekød for tiden fra august 1974 til og med april 1975 mulighed for at betragte følgende eksporterede produkter som omfattet af betegnelsen: kartoner indeholdende forstykker af udbenet, frosset oksekød, herunder visse stykker benævnt: kindkød, slag og skank, idet sidst nævnte stykker ikke var emballeret hver for sig, og gav betegnelsen mulighed for at yde eksportrestitution for produkterne i henhold til Rådets forordninger nr. 805/68 og 885/68?«

Sagen er hermed afgrænset til at angå spørgsmålet om, hvorvidt det — som toldmyndighederne hævder, og som også Kommissionen går ind for — er udelukket at yde eksportrestitutioner for de pågældende produkter, uanset hvorledes de er emballeret, eller om dette — som hævdet af Gérard Roudolff — kun er tilfældet, når de er emballeret hver for sig, således at der kan ydes restitution, når de ikke er emballeret særskilt.
d)

Der skelnes nemlig ikke heri mellem de forskellige metoder til fremstilling af »fiberdug«, hvilket imidlertid synes nødvendigt, således som det vil blive påvist om et øjeblik ved undersøgelsen af det argument, sagsøgeren i hovedsagen har udledt af de forklarende bemærkninger til Toldsamarbejdsrådet-Nomenklaturen vedrørende position 56.01. Importøren støtter argumentet på følgende passus i bemærkningerne: »fibrene skæres normalt i længder på ... den garn type, der skal fremstilles«. Det følger ifølge sagsøgeren heraf, at når en fiber er opskåret i en så kort længde, at den ikke kan anvendes til fremstilling af nogen form for garn, kan fibren ikke tariferes under position 56.01. I så henseende har Kommissionen for så vidt erkendt, at såfremt egnetheden til spinding var et kriterium, der var bindende fastlagt i de forklarende bemærkninger, ville de i sagen omhandlede fibre ikke kunne tariferes under position 56.01. Kommissionen finder imidlertid ikke, at dette er tilfældet. Ifølge Kommissionen er forholdet det, at uanset den citerede passus klart angiver, at fibre under position 56.01 kan anvendes til fremstilling af garn, følger ikke heraf, at dette er fibrenes eneste anvendelsesmulighed. Fortsættelsen af den analyserede tekst (»fibrene skæres normalt i længder på mellem ... afhængig af ... arten af andre tekstilfibre, de skal blandes med«) viser, at anvendelsesmulighederne for de af position 56.01 omfattede fibre er mange og navnlig omfatter fremstillingen af »fiberdug«. Følgelig kan fibre, der som de i sagen foreliggende er for korte til spinding, ikke desto mindre tariferes under position 56.01. Jeg mener imidlertid ikke, at denne konklusion tager hensyn til samtlige faktiske omstændigheder i sagen. Ganske vist kan fibre, som ubestridt henhører under position 56.01, anvendes til fremstilling af »fiberdug« under position 59.03, hvilket, som vi har set, Firma Mecke også erkender. Det må imidlertid ikke glemmes, at en sådan produktion alene kan ske ved tørmetoden. Hvis man anvender lange fibre i våd-metoden, fordeler de sig ikke ligeligt i vandet. Herefter er forholdet det, at uanset sagsøgeren fejlagtigt har draget den slutning af opbygningen af kapitel 56 og kommentarerne i de forklarende bemærkninger til position 56.01, at de af denne omfattede fibre alene kan anvendes til fremstilling af fibre henhørende under samme kapitel, følger det ikke heraf, at fibre, der er for korte hertil, kan tariferes under denne bestemmelse. I virkeligheden synes det at fremgå af såvel tariffens opbygning, og navnlig af dennes kapitel 56, samt af de citerede sætninger i de forklarende bemærkninger til position 56.01, at fibrene under denne position almindeligvis anvendes til fremstilling af garn og vævet stof omfattet af positionerne 56.05 og 56.06 henholdsvis 56.07. Såfremt man skulle følge ræsonnement, måtte det i øvrigt lægges til grund, at begrebet »korte kemofibre« ikke er homogent, idet det dækker såvel fibre, som ganske vist har det til fælles, at de er korte, men hvoraf nogle er tilstrækkelig lange til at kunne spindes og andre ikke.
61979C0080

Forslag til afgørelse fra generaladvokat Mischo fremsat den 15. juni 1989. - DETALMO PIRZIO-BIROLI MOD KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER. - TJENESTEMAEND - ANSAT I DEN EUROPAEISKE SAMMENSLUTNING FOR SAMARBEJDE (ESS) - ANERKENDELSE AF STATUS SOM TJENESTEMAND VED KOMMISSIONEN. - FORENEDE SAGER 80/79 OG 205/81.



Samling af Afgørelser 1989 side 02441

Pub.RJ side Pub somm
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT S. ROZÈS

FREMSAT DEN 12. MAJ 1982 ( 1 )

Høje Domstol.

Ved Domstolens mellemdom af 17. december 1980 pålagdes Kommissionen og kongeriget Belgien på ny at undersøge det mellem dem omtvistede forhold i lyset af de fortolkningsprincipper, som Domstolen havde opstillet i dommen, og afgive rapport vedrørende resultatet af deres undersøgelser inden for en frist, som udløb den 1. juli 1981.

Selv om fristen blev forlænget til den 31. oktober 1981, kunne parterne ikke blive enige om at afgive en fælles rapport til Domstolen.

De senere skriftlige og mundtlige indlæg har næppe bragt noget nyt ind i sagen. Den belgiske regering holder stadig fast ved sin opfattelse, som var genstand for udførlig behandling såvel i generaladvokat H. Mayras' forslag til afgørelse af 24. september 1980 som i Domstolens dom af 17. december s.å. Kommissionen har nu tilsluttet sig den opfattelse, som generaladvokat Mayras gjorde gældende, og har udeladt de fleste af de stillinger, som generaladvokat Mayras ikke mente, var omfattet af traktatens artikel 48 (arkitekter og tilsynsførende i by eller kommune) og også visse stillinger for natvægtere. Derimod fastholder Kommissionen sit oprindelige standpunkt vedrørende stillingerne som syge- eller barneplejersker.

Ifølge de principper, som Domstolen har opstillet i ovennævnte dom, må stillingerne som fransksprogede syge- og barneplejersker ved vuggestuerne i byerne Auderghem og Bruxelles imidlertid henføres til den gruppe af stillinger, som efter generaladvokat Mayras forslag til afgørelse af 24. september 1980 falder udenfor begrebet »ansættelser i den offentlige administration« i traktatens artikel 48, stk. 4.

Er Domstolen enig heri, bør kongeriget Belgien og de intervenerende parter bære sagens omkostninger.

( 1 ) – Oversat fra fransk.
Og herefter til det første af sagsøgeren fremførte klagepunkt. Jeg har allerede nævnt, at meddelelsen om udvælgelsesprøven til ansøgere, der som sagsøgeren ikke besad et eksamensbevis for gymnasieuddannelse, stillede krav om en særlig faglig erfaring (i sekretærstillinger) på 16 år. Samtidig krævedes det også, at en ansøger havde været ansat i Fællesskaberne som tjenestemand eller øvrig ansat i i alt 11 år; men de to betingelser gjaldt hver for sig. Der anførtes intet som helst om, hvorvidt og i hvilket omfang den faglige erfaring skulle være erhvervet i Fællesskabets tjeneste. Jeg mener derfor, at man kan gå ud fra, at det for udvælgelsesprøven var tilstrækkeligt, at der var tale om en erfaring helt eller delvis erhvervet ved beskæftigelse hos andre arbejdsgivere end Fællesskaberne; meddelelsen om udvælgelsesprøven angav alene varigheden af den pågældende erfaring og beskæftigelsens art (der i øvrigt kun til en vis grad var præcist angivet »inden for kategori C som direktionssekretær, chefsekretær med stenografi og maskinskrivning eller dertil svarende stillinger«).

Sagsøgeren anførte i sin ansøgning om deltagelse i udvælgelsesprøven, at hun havde udført arbejde som sekretær i ca. 9 år (fra 1954 til 1964) hos en række forskellige arbejdsgivere og siden i ni og et halvt år i Kommissionens tjenestegrene. Hun henviste altså til en samlet faglig beskæftigelse, der strakte sig over længere tid end de 16 år, der var fastsat i meddelelsen. Udvælgelseskomiteen bestred i den skrivelse, hvori den meddelte sagsøgeren afgørelsen om, at hun ikke fik adgang til at deltage i udvælgelsesprøven, hverken varigheden eller beskaffenheden af hendes faglige beskæftigelse før 1965. Den nøjedes med at oplyse, at ansøgeren ikke opfyldte kravet om mindst 16 års faglig erfaring. Og det er rigtigt, at den sagsøgte institutions befuldmægtigede under den mundtlige forhandling — i en besvarelse af et spørgsmål fra afdelingsformanden — har anført, at Kommissionen »kun med den største betænkelighed kan anerkende«, at det arbejde, fru Tiberghien har udført som privat ansat, lignede det, der typisk udføres af Fællesskabets tjenestemænd i kategori C, som krævet i medeleisen om udvælgelsesprøven. Dette udsagn er imidlertid ikke blot tvetydigt og for sent fremkommet, men strider også med det standpunkt, som Desbois på Kommissionens vegne fremførte i skrivelse til sagsøgeren af 24. september 1979 (bilag 25 til stævningen); dette brev indeholdt en forklaring af udvælgelseskomiteens afgørelse, og det anførtes: »Deres erfaring i Kommissionen som sekretær med stenografi og maskinskrivning på det laveste trin C 3, i perioden 1. februar 1976 — 31. december 1978 (2 år og 1 måned) kan ikke, når den sammenlægges med den erfaring af lignende art De besidder fra tiden før Deres tiltrædelse af tjenesten, (8. oktober 1954 — 15. marts 1964: ni og et halvt år) give Dem den erfaring på 16 ålder kræves«. Dette beviser, at den særlige erfaring, som sagsøgeren havde erhvervet ved arbejde for andre arbejdsgivere end Kommissionen, var blevet anerkendt uden vanskeligheder overhovedet.
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

J.-P. WARNER

FREMSAT DEN 22. MAJ 1980 ( 1 )

Høje Domstol.

Jeg er i den grad enig med det af Kommissionen anførte, at jeg finder det unødvendigt at anmode Domstolen om tid til at overveje spørgsmålet.

Jeg foreslår ganske enkelt Domstolen at besvare det stillede spørgsmål således, at artikel 28, stk. 4, i forordning nr. 3 strider mod traktatens artikel 51, og derfor er ugyldig.

( 1 ) – Oversat fra engelsk.
Ved nærværende sag er der endnu en gang anledning til at gennemgå problemet, om nationale foranstaltninger, der har eller kan have en restriktiv virkning på importen af farmaceutiske produkter og især på den såkaldte »parallelimport«, er i overensstemmelse med fællesskabsretten. Jeg erindrer om, at Domstolen ved dom af 20. maj 1976 i sag 104/75, de Peijper (Sml. 1976, s. 613) har fastslået, at en national bestemmelse, som gør tilladelsen til at forhandle et farmaceutisk produkt afhængig af fremlæggelsen af dokumenter, som parallelimportøren sædvanligvis ikke er i besiddelse af, er ulovlig. Domstolen fastslog ved denne lejlighed, at sådanne nationale bestemmelser, som giver fabrikanten af et lægemiddel og dennes eneforhandlere monopol på import og forhandling af produktet ved en simpel nægtelse af at udlevere de pågældende dokumenter, har virkninger, der svarer til følgerne af en kvantitativ indførselsrestriktion.

I nærværende sag drejer det sig om at undersøge en anden side af problemet, nemlig de afgifter, der er knyttet til et nationalt registreringssystem for importerede lægemidler, med henblik på at fastslå, om disse afgifter er i overensstemmelse med traktaten, og eventuelt inden for hvilke grænser, når henses til de kriterier, der er anvendt for at fastlægge afgifternes størrelse og for at give regler for deres betaling.

Jeg skal kort gennemgå sagens faktum.

Kortmann, der forhandler lægemidler i Nederlandene, er blevet tiltalt for i strid med de i denne stat gældende bestemmelser med henblik på salg og omsætning i løbet af 1978 at have været i besiddelse af farmaceutiske præparater, der er parallelimporteret fra andre medlemsstater i EØF, og som ikke er registreret. Underretten i Venlo frifandt tiltalte ved dom af 8. marts 1979; men anklagemyndigheden ankede sagen til Arrondissementsrechtbank Roermond. I forbindelse med denne sag har retten forelagt Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:

»Såfremt det antages :

a) at en række farmaceutiske produkter lovligt er i handelen i en eller flere medlemsstater, idet producenterne eller eventuelt de for forhandlingen ansvarlige i hver af disse medlemsstater har opnået de efter de nationale lovgivninger fornødne tilladelser for disse produkter, og

b) at tredjemand gennem en af myndighederne foranstaltet offentliggørelse eller på anden måde har mulighed for at få kendskab til tildelingen af sådanne tilladelser i hver medlemsstat, og

c) at en i en af disse stater hjemmehørende (parallel) importør af lægemidler til sin stat indfører farmaceutiske produkter, der er i handelen, som ovenfor beskrevet,

er myndighederne i indførelsesstaten da berettiget til i medfør af undtagelsesbestemmelserne fra reglerne om frie varebevægelser i EØF, navnlig reglen om beskyttelse af menneskers liv og sundhed i EØF-traktatens artikel 36, at gøre indførslen dér af disse farmaceutiske produkter betinget af betalingen af en registreringsafgift, og hvilke regler skal i bekræftende fald lægges til grund ved bedømmelsen af afgiftsindbetalingernes størrelse og hyppighed samt afgiftsordningen?«
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

J.-P. WARNER

FREMSAT DEN 21. OKTOBER 1980 ( 1 )

Høje Domstol.

Der er ikke meget at sige om disse to sager. Den italienske Republik bestrider ikke, at den har undladt at iværksætte den nødvendige nationale lovgivning for at efterkomme de pågældende direktiver. Den- forklarer de omstændigheder, der har ført til forsinkelsen, men gør ikke gældende, at de retfærdiggør denne.

Det er derfor min opfattelse, at Domstolen må give Kommissionen medhold i dens påstande og tilpligte Den italienske Republik at afholde sagens omkostninger.

( 1 ) – Oversat fra engelsk.
Få måneder efter Chatain-dommen (som Domstolen afsagde den 24. 4. 1980 i den præjudicielle sag 65/79) er der på ny forelagt et spørgsmål om fortolkning af Rådets forordning nr. 803/68 af 27. juni 1968 om varers toldværdi. Også denne gang er en importør sigtet for at have faktureret varer til en højere værdi end den faktiske værdi, for at foretage en ulovlig valutaoverførsel til udlandet; der verserer derfor en straffesag for den nationale ret; det afgørende punkt i det forelagte spørgsmål er imidlertid ikke, om toldvæsenet kan nedsætte den værdi, som importøren har angivet, men blot, om en vares toldværdi kan ansættes lavere end dens normalpris. Derfor mener jeg, at det i lyset af de klare bestemmelser i den nævnte forordning er let at besvare dette spørgsmål benægtende, hvis man herved ser bort fra afgørelsen i Chatain-dommen.

Lad mig sammendrage de faktiske omstændigheder. Mellem 1972 og 1974 importerede aktieseskabet »Victory France« med hjemsted i Paris stoffer og brugte beklædningsgenstande fra De forenede Stater til en deklareret værdi af ca. halvanden million USD, som svarede til den fakturerede pris. Det franske toldvæsen nægtede at anerkende fakturaerne, så meget mere som de var udfærdiget i Frankrig af det samme selskab, som havde importeret varen; toldvæsenet anså derimod udførelsesangivelsen, som var udstedt af den amerikanske speditør på et lavere beløb, som afgørende. Toldvæsenet fandt på dette grundlag, at varerne havde en værdi, der var ca. fire millioner FF lavere end den angivne værdi, og sigtede selskabets direktør, Wilner, for at have foretaget urigtige toldangivelser og for at have foretaget ulovlig kapitaloverførsel. Nærværende præjudicielle sag falder ind under den straffesag, der er rejst for Tribunal de Paris.

Den nationale ret er ikke sluppet heldigt fra udfærdigelsen af det for Domstolen forelagte spørgsmål; men retten har i det væsentlige spurgt, om en indført vares toldværdi kan ansættes som den værdi, som speditøren har angivet i oprindelseslandet, selv om denne værdi er lavere end den betalte pris, ikke fremgår af noget regnskabsbilag og er lavere end varens normalpris, som er aftalt mellem en køber og en sælger i det åbne marked.
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT G. REISCHL

FREMSAT DEN 28. JANUAR 1981 ( 1 )

Høje Domstol.

En anden sag, i hvilken jeg i dag fremsætter forslag til afgørelse, drejer sig om Rådets direktiv 76/769, udfærdiget den 27. juli 1976, »om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om begrænsning af markedsføring og anvendelse af visse farlige stoffer og præparater« (EFT L 262 af 27. 9. 1976, ss. 201 ff.).

Ifølge artikel 3 i direktivet — der omtales i detaljer i retsmøderapporten, hvortil jeg tillader mig at henvise — sætter medlemsstaterne de nødvendige bestemmelser i kraft for at efterkomme direktivet inden 18 måneder efter dets meddelelse. Denne frist udløb den 2. februar 1978.

Sagsøgte, Den italienske Republik, har i denne sag — efter at der efter Kommissionens skrivelse af 29. januar 1979 var indledt en procedure i henhold til artikel 169 i EØF-traktaten — gjort gældende, at Fællesskabet i de sidst forgangne år har vedtaget et stærkt stigende antal harmoniseringsdirektiver, og at opfyldelsen af fællesskabsretlige forpligtelser derfor giver anledning til megen lovgivning. Den italienske regering har derfor sørget for at anmode lovgivningsmagten om bemyndigelse til at opfylde disse mange forpligtelser gennem bekendtgørelser. Et lovforslag herom blev vedtaget i senatet den 16. juli 1980 og er for tiden til behandling i deputeretkammeret. Når dette forslag bliver vedtaget — nøjagtigt hvornår kan ikke oplyses — kan et stort antal fællesskabsdirektiver, herunder det direktiv, hvorom denne sag drejer sig, hurtigt gennemføres.

Det kan også i denne sag på grundlag af den domstolspraksis, som Kommissionen detaljeret har redegjort for, fastslås, at det hermed fremførte er uden betydning i forbindelse med en procedure i henhold til artikel 169 i EØF-traktaten.

Da Italien hidtil ikke har vedtaget bestemmelser til gennemførelse af det i indledningen nævnte direktiv, må jeg også i denne sag fastslå, at Den italienske Republik ved ikke inden for den fastsatte frist at vedtage de nødvendige bestemmelser til efterkommeise af direktiv 76/769 har undladt at opfylde en forpligtelse, der påhviler den i henhold til EØF-traktaten. Og Den italienske Republik må også i denne sag som påstået af Kommissionen tilpligtes at afholde sagens omkostninger.

( 1 ) – Oversat fra tysk.