Sag 50/76 giver Domstolen lejlighed til at vende tilbage til et af fællesskabsrettens fundamentale spørgsmål: nemlig grænserne for en stats beføjelse til at føje sine egne regler til de eksisterende fællesskabsforordninger på et bestemt område. Efter min opfattelse frembyder dets løsning, så let den end måtte være, i det omfang der er tale om statslige regler, der foregiver at gentage bestemmelser i fællesskabsforordninger eller gøre undtagelser herfra, endnu visse vanskeligheder, når det drejer sig om statslige regler, der, om jeg så må sige, supplerer fællesskabsnormerne. Det er altså af betydning, at spørgsmålet kan undersøges igen i lyset af de særlige forhold i denne sag.

De væsentlige faktiske forhold er følgende:

I Nederlandene findes et kontor for prydplanter, som hedder »Produktschap voor Siergewassen« (som jeg herefter vil kalde P.V.S.), og som ifølge nederlandsk ret er bemyndiget til at fastsætte priserne for de produkter, der falder inden for dets kompetenceområde. Dette organ har vedtaget en forordning, der fastsætter importpriserne for blomsterløg fra 1975 (V.E.B.O. 1975). Denne indeholder fire sæt regler: nogle gentager de allerede i EØF-Kommissionens forordning (EØF) nr. 369/75 fastsatte mindstepriser, andre (især artikel 2, stk. 5) fastsætter mindstepriser for andre blomsterløg end de særligt af nævnte forordning (EØF) nr. 369/75 omfattede; en regel (artikel 7) indfører strafsanktioner for eventuelle overtrædelser; en anden (artikel 9) giver formanden for P.V.S. beføjelse til at tilstå eller pålægge undtagelser fra V.E.B.O. 1975 i visse grupper af tilfælde.

Sagsøger i hovedsagen, det nederlandske firma Amsterdam Bulb, eksporterer blomsterløg til Amerikas Forenede Stater. I henhold til P.V.S.-forordningen kan produkterne ikke sælges under en mindstepris, der er baseret på købsprisen med tillæg af 40 % for omkostninger og fortjeneste. Sagsøger mener, at denne pris er for høj i betragtning af, at han forsender blomsterløgene i kasser, medens køberen foretager emballeringen og efterkommer ordrerne. Dette er grunden til, at sagsøger den 5. august 1975 anmodede formanden for P.V.S. om at blive undtaget fra minimumseksportprisen for sin eksport dl Amerika, dvs. om en fritagelse i henhold til nævnte artikel 9 i V.E.B.O. 1975. Anmodningen blev afvist den følgende 12. august. Amsterdam Bulb har indgivet klage over dette afslag på fritagelse til College van Beroep voor het Bedrijfsleven.

Under forhandlingerne for denne ret har sagsøger især påberåbt sig den nationale ordnings uforenelighed med fællesskabsforordningerne om blomsterløg. Der er særlig tale om Rådets forordning (EØF) nr. 234/68 af 27. februar 1968, som indeholder de grundlæggende regler for oprettelsen af en fælles markedsordning for levende planter og blomsterdyrkningens produkter (og som Domstolen flere gange har haft lejlighed til at beskæftige sig med i tidligere præjudicielle sager); desuden om Kommissionens forordning (EØF) nr. 1767/68 af 6. november 1968 om indførelsen af en mindsteprisordning for udførsel af blomsterløg og -knolde til tredjelande og om Kommissionens forordning (EØF) nr. 369/75, der til gennemførelse af forordning (EØF) nr. 1767/68 fastsætter mindstepriser for produktionsåret 1975-76.

Ved kendelse af 15. juni 1976 har den nederlandske ret stillet Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:

»Er bestemmelserne i forordningerne (EØF) nr. 234/68, (EØF) nr. 1767/68 og (EØF) nr. 369/75 eller andre bestemmelser eller principper i den europæiske ret til hinder for, at Produktschap voor Siergewassen, et nederlandsk organ, der er udstyret med retsanordnende beføjelser på det her omhandlede område, udsteder regler om 'Verordening Exportprijzen Bloembollen Oogst 1975', der på den ene side indholdsmæssigt er sammenfaldende med reglerne i forordningerne (EØF) nr. 1767/68 og (EØF) nr. 369/75 men på den anden side også omfatter bestemmelser som artikel 9, 2, stk 2 og 5 og 7, der ikke findes i de tre ovennævnte europæiske forordninger og heller intet retsgrundlag har heri?«