FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

M. CAMPOS SÁNCHEZ-BORDONA

fremsat den 5. december 2017 ( 1 )

Sag C-478/16 P

Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO)

mod

Group OOD

»Appel – EU-varemærker – definition og erhvervelse af et EU-varemærke – relative registreringshindringer – indsigelse fra indehaveren af et ikke-registreret varemærke eller af et andet tegn anvendt i samhandelen – appelkammerets prøvelse – nye eller yderligere beviser – tilsidesættelse af artikel 8, stk. 4, og artikel 76, stk. 2, i forordning nr. 207/2009«

1. Denne appelsag vil gøre det muligt for Domstolen at forfine sin praksis vedrørende behandlingen af national ret i sager ved Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO). For at afgøre denne appelsag skal det først undersøges, om Retten begik en retlig fejl, da den krævede, at et appelkammer ved EUIPO ex officio skulle undersøge visse beviser vedrørende national ret.

2. Uoverensstemmelsen, som nu har nået appelfasen, begyndte, da en virksomhed (Group OOD) rejste indsigelse mod en EU-varemærkeansøgning og i henhold til artikel 8, stk. 4, i forordning (EF) nr. 207/2009 ( 2 ) gjorde gældende, at den selv var indehaver af et andet lignende varemærke, der kun havde national rækkevidde og ikke var registreret, og som havde prioritet.

3. EUIPO’s instanser (dvs. indsigelsesafdelingen og appelkammeret) forkastede Group OOD’s indsigelse, fordi denne virksomhed efter deres opfattelse ikke havde fremlagt tilstrækkelige beviser eller havde gjort det for sent vedrørende den nationale ret, der fandt anvendelse på det ikke-registrerede varemærke.

4. Retten annullerede ( 3 ) imidlertid appelkammerets endelige afgørelse og påpegede over for appelkammeret, at det ikke havde anvendt sin skønsmargen til ex officio at undersøge indholdet og rækkevidden af den påberåbte nationale ret. Retten udelukkede endvidere, at de oplysninger, som Group OOD havde fremlagt for appelkammeret, var helt nye, hvilket havde kunnet begrunde appelkammerets handling.

I. Retsforskrifter

A. Forordning nr. 207/2009 ( 4 )

5. Artikel 8, stk. 4, fastsætter: »4. Hvis indehaveren af et ikke-registreret varemærke eller af et andet erhvervsmæssigt anvendt tegn, som ikke kun har lokal betydning, rejser indsigelse, er det varemærke, der søges registreret, udelukket fra registrering, hvis og i det omfang der i henhold til fællesskabslovgivningen eller medlemsstatens lovgivning vedrørende det pågældende tegn: a) er erhvervet rettigheder til tegnet før tidspunktet for indgivelsen af ansøgningen om registrering som [EU]-varemærke eller i givet fald før tidspunktet for den prioritet, der gøres gældende til støtte for [EU]-varemærkeansøgningen b) tegnet giver sin indehaver ret til at forbyde anvendelsen af et yngre varemærke.«

6. Artikel 76 om »ex officio prøvelse af de faktiske omstændigheder« bestemmer: »1. Under sagsbehandlingen ved Harmoniseringskontoret prøver dette ex officio de faktiske omstændigheder; i sager vedrørende relative registreringshindringer begrænser Harmoniseringskontoret sig imidlertid til at prøve de af parterne fremførte kendsgerninger, beviser og argumenter[ ( 5 )] og de af parterne fremsatte anmodninger. 2. Harmoniseringskontoret kan se bort fra kendsgerninger og beviser, som ikke er påberåbt eller fremført rettidigt af de pågældende parter.«

B. Forordning nr. 2868/95 ( 6 )

7. Regel 19 om dokumentation for indsigelsen fastsætter: »1. Kontoret giver den indsigende part mulighed for – inden for en af Kontoret fastsat frist, som skal være på mindst to måneder fra den dato, hvor indsigelsesproceduren anses for påbegyndt, jf. regel 18, stk. 1 – at forelægge oplysninger, beviser og argumenter til støtte for sin indsigelse eller til at supplere de oplysninger, beviser eller argumenter, der allerede er indgivet, jf. regel 15, stk. 3. 2. Den indsigende part skal inden for den i stk. 1 fastsatte frist også indgive dokumentation for sit ældre varemærkes eller sin ældre rettigheds eksistens, gyldighed og beskyttelsesomfang samt beviser for sin ret til at gøre indsigelse. Den indsigende part skal navnlig forelægge følgende beviser: […] d) [H]vis indsigelsen støttes på en ældre rettighed, jf. […] artikel 8, stk. 4, [i forordning nr. 207/2009,] bevis for erhvervelsen af denne rettighed, dens fortsatte eksistens og omfanget af beskyttelsen af denne. […] 3. Oplysningerne og beviserne i regel 1 og 2 skal være på behandlingssproget eller ledsages af en oversættelse. Oversættelsen indgives inden for den frist, der er fastsat til at indgive originalen af det pågældende dokument. 4. Kontoret tager ikke hensyn til dokumenter eller andet skriftligt materiale eller dele heraf, der ikke er blevet indgivet eller oversat til behandlingssproget inden for den af Kontoret fastsatte frist.«

8. Regel 20, stk. 1, om undersøgelse af indsigelser bestemmer: »1. Har den indsigende part ikke inden udløbet af den i regel 19, stk. 1, fastsatte frist godtgjort sit ældre varemærkes eller sin ældre rettigheds eksistens, gyldighed og beskyttelsesomfang og sin ret til at gøre indsigelse, afvises indsigelsen som grundløs.«

9. Regel 50, stk. 1, tredje afsnit, har følgende ordlyd: »Er klagen rettet imod en afgørelse truffet af indsigelsesafdelingen, begrænser appelkammeret sin behandling af klagen til kendsgerninger og beviser, der er indgivet inden for de frister, der er fastsat i eller fastsættes af indsigelsesafdelingen i overensstemmelse med forordningen og disse regler, medmindre der efter appelkammerets opfattelse bør tages hensyn til yderligere eller supplerende kendsgerninger og beviser, jf. forordningens artikel [76], stk. 2.«

II. Sagens baggrund

10. Den 13. februar 2012 ( 7 ) indgav Kosta Iliev en ansøgning til EUIPO om registrering af et EU-varemærke for visse tjenesteydelser i klasse 35, 39 og 43 i Nicearrangementet ( 8 ). Det figurtegn, der søgtes registreret, var følgende:

11. Den 11. juli 2012 rejste Group OOD indsigelse mod registreringen af det nye tegn i henhold til artikel 41 i forordning nr. 207/2009 og anførte, at den var indehaver af et ikke-registreret figurmærke, som den anvendte i Bulgarien, Den Tjekkiske Republik, Ungarn, Polen og Slovakiet for tjenesteydelser i klasse 39, og som gengives nedenfor:

12. Group OOD gjorde med støtte i flere dokumenter gældende, at denne siden 2003 havde anvendt det ikke-registrerede varemærke for mellemstatslige tjenesteydelser vedrørende bustransport, idet den drev en regelmæssig buslinje mellem Sofia (Bulgarien) og Prag (Den Tjekkiske Republik).

13. Indsigelsesafdelingen forkastede ved afgørelse af 14. juni 2013 Group OOD’s indsigelse, idet denne ikke havde præciseret den nationale ret, der kunne danne grundlag for et forbud mod brug af det ansøgte varemærke i de berørte medlemsstater, og den havde ikke fremlagt beviser for den nationale ret.

14. Group OOD’s klage over indsigelsesafdelingens afgørelse blev afslået af Fjerde Appelkammer ( 9 ), idet dette i det væsentlige var af den opfattelse, at

III. Sagen for Retten og den appellerede dom

15. Den 1. august 2014 anlagde Group OOD et søgsmål for Retten med påstand om annullation af appelkammerets afgørelse. Group OOD fremsatte tre anbringender vedrørende tilsidesættelse af henholdsvis artikel 76, stk. 1, artikel 76, stk. 2, og artikel 8, stk. 4, i forordning nr. 207/2009.

16. Retten gav i den appellerede dom medhold i Group OOD’s påstand efter at have undersøgt de tre anbringender samlet. Da sagen drejede sig om sagsøgerens forpligtelse til indledningsvis at godtgøre indholdet af den bulgarske lovgivning i henhold til regel 19, stk. 2, litra d), i forordning nr. 2868/95, skulle det afklares, om appelkammeret, for hvem sådanne oplysninger var blevet fremlagt for første gang, kunne tage dem i betragtning.

17. Det fremgår for det første af den appellerede dom, at regel 19, stk. 2, litra d), i forordning nr. 2868/95 ikke præcist og udtømmende opregner, hvilke dokumenter der skal indleveres til støtte for en indsigelse på grundlag af artikel 8, stk. 4, i forordning nr. 207/2009. Denne regel nævner kun pligten til at fremlægge bevis for erhvervelsen, dens fortsatte eksistens og omfanget af beskyttelsen af den ældre rettighed som omhandlet i denne artikel uden yderligere præcisering ( 11 ). Retten afviste, at appelkammerets skønsbeføjelse angående kendsgerninger og beviser, der er indleveret for sent, som fastsat i artikel 76, stk. 2, i forordning nr. 207/2009 skulle udøves restriktivt ( 12 ).

18. For det andet forkastede Retten EUIPO’s argument om, at henvisningerne til de tre bestemmelser i bulgarsk ret ikke var yderligere oplysninger (de eneste, der kunne indgives efter fristens udløb), men helt nye. Retten henførte disse beviser til dem, der godtgør erhvervelsen, den fortsatte eksistens og omfanget af beskyttelsen af det ikke-registrerede bulgarske varemærke som omhandlet i artikel 8, stk. 4.

19. Under alle omstændigheder kunne henvisningen til bestemmelserne i den bulgarske retsorden efter Rettens opfattelse omfattes af artikel 76, stk. 2, i forordning nr. 207/2009, der var blevet påberåbt af Group OOD for appelkammeret. Hvis det antages, at denne henvisning var utilstrækkelig til at opfylde forpligtelsen til at bevise den nationale ret, burde appelkammeret have udøvet sin skønsbeføjelse, hvilket det undlod ( 13 ).

20. For så vidt angår opfyldelsen af forpligtelsen til at fremlægge bevis for national ret i henhold til regel 19, stk. 2, litra d), i forordning nr. 2868/95 fastslog den appellerede dom, at hverken forordning nr. 207/2009 og nr. 2868/95 eller retspraksis præciserer, på hvilken måde dens indhold skal bevises. Retten udledte deraf, at appelkammeret ikke af den indsigende part kunne kræve et uddrag af Darzhaven vestnik (Bulgariens tidende) eller af den officielle bulgarske tekst, navnlig fordi engelsk er processproget ved EUIPO. I denne henseende fandt appelkammeret, at det heller ikke var nødvendigt med henblik på at identificere den gældende nationale lovgivning korrekt og tillade varemærkeansøgeren at udøve sin ret til forsvar, at teksten til denne lovgivning stammede fra en officiel kilde ( 14 ).

21. Ved analog anvendelse af dommen i sagen KHIM mod National Lottery Commission ( 15 ) anførte Retten, at det påhviler EUIPO’s kompetente instanser at vurdere indflydelsen og rækkevidden af de oplysninger, der fremlægges om den nationale lovgivning. Med henblik herpå skulle de ex officio have indhentet oplysninger om den nationale lovgivning, såfremt det var nødvendigt for at vurdere betingelserne for anvendelse af en ugyldighedsgrund, og navnlig for bedømmelsen af realiteten af de faktiske omstændigheder, der var gjort gældende, eller bevisværdien af de fremlagte beviser.

22. I tilfælde af tvivl om gengivelsens troværdighed, anvendelsen eller fortolkningen af national ret er appelkammeret forpligtet til at udøve sin kontrolbeføjelse ved gennemførelse af mere detaljerede undersøgelser af indholdet og rækkevidden af de påberåbte nationale bestemmelser, enten ex officio eller ved at opfordre den indsigende part til at uddybe de oplysninger, som denne havde fremlagt om bulgarsk ret ( 16 ).

23. Retten konkluderede, at appelkammeret ikke kunne forkaste den indsigende parts henvisning til den bulgarske varemærkelovs artikel 12, stk. 6, i indsigerens klage uden at have udøvet sin kontrolbeføjelse. Følgelig annullerede Retten den anfægtede afgørelse og tilpligtede EUIPO og Kosta Iliev hver at bære deres egne omkostninger og betale de af Group OOD afholdte omkostninger.

IV. Retsforhandlingerne for Domstolen og parternes påstande

24. Appelskriftet blev indleveret til Domstolen Justitskontor den 19. september 2016. Group OOD’s svarskrift blev indleveret den 23. januar 2017.

25. EUIPO har for Domstolen nedlagt påstand om ophævelse af den appellerede dom og om, at Group OOD tilpligtes at betale sagsomkostningerne. Group OOD har derimod nedlagt påstand om, at appellen forkastes, og at EUIPO tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

26. Eftersom begge parter har fremsat anmodning i henhold til procesreglementets artikel 76, stk. 1, blev der afholdt et retsmøde den 28. september 2017, hvor begge parter deltog.

V. Undersøgelse af appellen

A. Det første appelanbringende vedrørende tilsidesættelse af artikel 76, stk. 2, i forordning nr. 207/2009, sammenholdt med regel 50, stk. 1, i forordning nr. 2868/95

1. Sammendrag af parternes argumenter

27. EUIPO har for det første gjort gældende, at Domstolen klart har fastsat den forpligtelse, som indsigeren mod registrering af et varemærke har: Denne skal ikke alene opfylde kravene vedrørende national ret som omhandlet i artikel 8, stk. 4, i forordning nr. 207/2009, men skal også fremlægge beviser for indholdet af den nævnte lovgivning ( 17 ). Manglende opfyldelse af denne forpligtelse vil ikke kunne udbedres for appelkammeret, såfremt indsigeren ikke inden for fristen har fremlagt nogen form for oplysninger om den nationale lovgivning for indsigelsesafdelingen.

28. For det andet finder artikel 76, stk. 2, i forordning nr. 207/2009, sammenholdt med regel 50, stk. 1, i forordning nr. 2868/95, ifølge EUIPO alene anvendelse i forhold til de kendsgerninger og beviser, der for første gang fremlægges for appelkammeret, såfremt der er tale om yderligere eller supplerende kendsgerninger og beviser i forhold til dem, der blev fremlagt for at opfylde samme krav efter artikel 8, stk. 4.

29. For det tredje er EUIPO af den opfattelse, at Retten tog fejl, da den medgav, at enhver fremlæggelse af oplysninger vedrørende den nationale lovgivning skal forstås som supplerende i forhold til de beviser, der tidligere var blevet fremlagt inden for rammerne af kravene i henhold til artikel 8, stk. 4.

30. For det fjerde blev det ikke efterprøvet i den appellerede dom, om der forelå en tilstrækkeligt tæt forbindelse mellem de oplysninger om national lovgivning, der var blevet fremlagt for appelkammeret, og dem, der var fremlagt for indsigelsesafdelingen inden for fristen. I mangel af en sådan forbindelse skulle beviset anses for at være »fuldstændigt nyt« og ikke et »yderligere« eller »supplerende« bevis.

31. Group OOD har anfægtet EUIPO’s argumenter og har navnlig bestridt, at henvisningen til den bulgarske varemærkelovs artikel 12, stk. 6, udgør en påberåbelse eller et fuldstændigt nyt bevis, og at striden alene drejer sig om dette spørgsmål.

32. Group OOD er ligesom Retten af den opfattelse, at skønsbeføjelsen i artikel 76, stk. 2, i forordning nr. 207/2009 kan udøves, når de fremlagte beviser har en vis betydning for tvistens udfald, og den processuelle fase, hvori de fremlægges, og de omstændigheder, der omgiver dem, ikke er til hinder for, at de tages i betragtning.

33. Ifølge Group OOD indeholder artikel 8, stk. 4, i forordning nr. 207/2009 ikke et krav om bevis for den nationale lovgivning, men bevis for indholdet af den ældre rettighed. De nationale regler udgør ikke mere end ét af de elementer, der kan godtgøre eksistensen af en gyldig subjektiv rettighed over et ikke-registreret varemærke, hvorpå dets indehaver støtter sin indsigelse. Desuden præciseres det ikke i forordning nr. 2868/95, hvilke konkrete bevismidler der kan godtgøre indholdet af de nationale regler, der regulerer rettighederne vedrørende de ikke-registrerede varemærker.

34. Endelig har Group OOD i modsætning til, hvad EUIPO har anført, gjort gældende, at appelkammerets udøvelse af sin skønsmargen ikke har været til skade for Kosta Ilievs ret til forsvar. Det var derimod Group OOD’s egen ret til forsvar, der blev tilsidesat, idet dennes anbringender om, hvornår kravene i artikel 76, stk. 2, i forordning nr. 207/2009 var opfyldt, ikke blev drøftet.

2. Analyse af appelanbringendet

35. Efter EUIPO’s opfattelse burde Retten, idet beviserne vedrørende national ret blev fremlagt første gang i sagen for appelkammeret, have bekræftet gyldigheden af EUIPO’s afslag, henset til, at appelkammerets skønsbeføjelse ikke omfattede nye beviser ( 18 ).

36. Analysen af appellen kan i princippet begrænses til alene at omfatte den retlige kvalificering af de beviser (vedrørende bulgarsk ret), der er fremlagt af Group OOD. Fra dette perspektiv vil det alene skulle afgøres, om der er tale om »nye« eller »yderligere« beviser. Efter kvalificeringen af dem vil der skulle tages stilling til de retlige konsekvenser med henblik på appelkammerets udøvelse af sin skønsbeføjelse.

37. Jeg tror imidlertid, at det rejste problem har en bredere dimension, der begrunder en mere indgående vurdering. Når appelkamrenes funktioner undersøges, skal der navnlig tages hensyn til: i) national lovgivnings stilling i denne type sager, ii) grænserne for skønsbeføjelsen vedrørende for sent fremlagte beviser, og iii) hvornår et bevis er nyt eller supplerende. Først efter at have besvaret disse spørgsmål kan der gives en korrekt besvarelse af EUIPO’s påstand.

a) Behandlingen af national ret i sager vedrørende artikel 8, stk. 4, i forordning nr. 207/2009

38. Når forordning nr. 207/2009 henviser til national ret, kan sidstnævnte blive et væsentligt element med henblik på f.eks. at afgøre, om der foreligger en ugyldighedsgrund vedrørende det ansøgte varemærke. Dette gør sig gældende i den nævnte forordnings artikel 8, stk. 4, der med henblik på sagens afgørelse tillader hensyntagen til både »fællesskabslovgivningen« og »medlemsstatens lovgivning vedrørende det pågældende tegn [(et ikke-registreret varemærke eller et andet erhvervsmæssigt anvendt tegn, som ikke kun har lokal betydning)]«.

39. I disse tilfælde er EUIPO’s instanser dem, der har størst interesse i, at der ikke registreres tegn, som efterfølgende vil kunne anfægtes med succes i en ugyldighedssag. Denne offentlige interesse berettiger, at der tages hensyn til beviser, der fremlægges efter fristens udløb ( 19 ).

40. Domstolen har fastslået, at i ugyldighedssager, der behandles i henhold til artikel 53, stk. 2, i forordning nr. 207/2009, påføres »den, der fremsætter begæringen, den byrde at fremlægge bevis over for Harmoniseringskontoret for, at han ikke bare opfylder de krævede betingelser i overensstemmelse med den nationale lovgivning, som han påberåber sig anvendelse af for at kunne få adgang til at forbyde brugen af et EF-varemærke i henhold til en ældre ret, men også bevis for indholdet af denne lovgivning« ( 20 ).

41. En automatisk overførelse af denne retspraksis til indsigelsessager som den foreliggende indebærer visse vanskeligheder. Kravene efter den pågældende retspraksis hidrører nemlig fra fortolkningen af regel 37, litra b), nr. iii), i gennemførelsesforordningen ( 21 ), som udtrykkeligt nævner nationale retsregler. Derimod er kravet efter samme forordnings regel 19, stk. 2, litra d), at der, hvis indsigeren har fremsat indsigelse med støtte i en ældre rettighed, jf. artikel 8, stk. 4, i forordning nr. 207/2009, skal forelægges bevis for »erhvervelsen af denne rettighed, dens fortsatte eksistens og omfanget af beskyttelsen af denne«. Anførelsen af »nationale retsregler« overlapper i bedste fald.

42. Det er derfor gennemførelsesforordningens regel 19, stk. 2, litra d), der skal finde anvendelse som den processuelle bestemmelse, der konkret regulerer den bevisbyrde, der påhviler en indsiger, der påberåber sig et ældre ikke-registreret varemærke (som i den foreliggende sag).

43. Henvisningen i artikel 8, stk. 4, i forordning nr. 207/2009 til »medlemsstatens lovgivning vedrørende det pågældende tegn« nødvendiggør en afklaring af, hvem det tilkommer at godtgøre eksistensen og indholdet af disse (nationale) retsregler. Det er korrekt, at regel 19 ikke forpligter indsigeren til at fremlægge den nationale lovgivning, såfremt denne finder andre måder, hvorpå erhvervelsen, gyldigheden og beskyttelsesomfanget af dennes ikke-registrerede varemærke, der har prioritet, kan godtgøres. Såfremt indsigerens rettigheder over det ikke-registrerede tegn (herunder retten til at forbyde modpartens brug af det ansøgte varemærke) imidlertid støttes på den nationale lovgivning, som denne påberåber sig ( 22 ), skal denne medvirke til at præcisere i det mindste indholdet af denne lovgivning.

44. I dette tilfælde gælder de almindelige bevisregler (den, der anfører, skal bevise) i artikel 76, stk. 1, andet punktum, i forordning nr. 207/2009. Da der er tale om national lovgivning, skal dette princip imidlertid nuanceres.

45. Som jeg allerede har anført, har EUIPO en interesse i, at tegn, der med held vil kunne anfægtes i ugyldighedssager, ikke registreres, om det så kun er af hensyn til princippet om god forvaltningsskik. Henset til betydningen af den afgørelse, som EUIPO’s instanser skal træffe, kan disse ikke unddrage sig en fuldstændig vurdering, der i deres tilfælde omfatter pligten til ex officio at indhente beviset for den nationale lovgivning. EUIPO’s instanser kan ikke blot »registrere den nationale ret, som indsigeren har fremlagt« ( 23 ), dvs. de er ikke begrænset til »blot [at] kontrollere […] den nationale lovgivning, således som denne er blevet fremstillet af indgiveren af ugyldighedsbegæringen« ( 24 ).

46. Domstolens praksis på dette område kan betegnes som ambivalent. På den ene side indebærer den, at sagsøgeren skal fremlægge beviser for brug af varemærket eller for dets eksistens, gyldighed og beskyttelsesomfang ( 25 ). På den anden side understreger den EUIPO’s forpligtelse til ex officio at kontrollere betingelserne for anvendelsen og rækkevidden af de påberåbte bestemmelser i national ret ( 26 ).

47. Det er min opfattelse, at den anden af de to anførte tendenser er mere hensigtsmæssig med henblik på at godtgøre indholdet af den nationale ret, der beskytter et ikke-registreret tegn. Dette gælder for dommen i sagen KHIM mod National Lottery Commission ( 27 ), hvori Domstolen uden videre fastslog, at »det var uden at begå en fejl, at Retten i præmis 20 i den appellerede dom udtalte, at »under omstændigheder, hvor det bl.a. påhviler Harmoniseringskontoret at tage hensyn til den nationale lovgivning i den medlemsstat, hvori en ældre ret, hvorpå ugyldighedsbegæringen er støttet, nyder beskyttelse, skal det ex officio[ ( 28 )] og med de midler, som det finder hensigtsmæssige hertil, indhente oplysninger om den nationale lovgivning i den berørte medlemsstat, hvis sådanne oplysninger er nødvendige for bedømmelsen af betingelserne for anvendelse af den omhandlede ugyldighedsgrund og navnlig for bedømmelsen af realiteten i de faktiske omstændigheder, der er gjort gældende eller bevisværdien af de fremlagte beviser««.

48. EUIPO’s instanser ( 29 ) skal derfor søge at fuldstændiggøre beviset vedrørende national ret, således at sagen om afgørelsen af indsigelsen er så detaljeret som muligt med henblik på en eventuel fremtidig anfægtelse. Det bliver på denne måde desuden lettere for Retten at udøve sin beføjelse (fuld prøvelsesret) til at fortolke national ret, jf. artikel 65, stk. 2, i forordning nr. 207/2009 ( 30 ).

49. Denne forpligtelse ændrer ikke på, at bevisbyrden påhviler indsigeren. EUIPO’s ex officio undersøgelse skal foretages, når det råder over oplysninger om national ret, enten i form af påberåbelser for så vidt angår dens indhold, eller i form af beviser, hvis bevisværdi er blevet anfægtet ( 31 ), eller endog i form af blot en antydning af et bevis ( 32 ).

50. Hvorvidt sådanne oplysninger er tilstrækkelige eller ej for at aktivere forpligtelsen til ex officio at undersøge de nationale retsregler, afhænger af omstændighederne i hver enkelt sag. En af disse omstændigheder er netop, at oplysningerne vedrørende national ret er blevet fremlagt sent i proceduren som omhandlet i artikel 76, stk. 2, i forordning nr. 207/2009. En anden omstændighed kunne være, at de to parter kender eller burde kende både sproget og den omtvistede nationale ret, idet begge parter har samme nationalitet, og navnlig fordi sagen oprindeligt vedrører den pågældende medlemsstat.

b) Det for sent fremlagte bevis for appelkamrene

51. Artikel 76 i forordning nr. 207/2009, der af EUIPO hævdes tilsidesat, fastsætter i første punktum i stk. 1 det almindelige princip om ex officio prøvelse af de faktiske omstændigheder gældende for alle EUIPO’s instanser. Andet punktum i samme stykke indfører imidlertid en variant for så vidt angår »sager vedrørende relative registreringshindringer«: Prøvelsen begrænses da til de fremførte kendsgerninger, beviser og argumenter og de af parterne fremsatte anmodninger. Denne præcisering gennemfører princippet om forbud mod at træffe afgørelse ultra petita, hvilket ikke er overraskende, da der er tale om inter partes-sager, hvor parterne fastsætter sagens afgrænsning ( 33 ).

52. På denne baggrund indfører artikel 76, stk. 2, en undtagelse til undladelsen af at prøve de uden for fristen påberåbte faktiske omstændigheder og fremlagte beviser. I henhold til denne bestemmelse kan EUIPO se bort fra kendsgerninger og beviser, som ikke er påberåbt eller fremført rettidigt af de pågældende parter ( 34 ).

53. Domstolen har i sin praksis ( 35 ) ufravigeligt fortolket denne regel således, »at parternes fremlæggelse af kendsgerninger og beviser som udgangspunkt, og medmindre andet er fastsat, fortsat er mulig efter udløbet af de frister, som en sådan fremlæggelse er underlagt ved anvendelse af bestemmelserne i forordning nr. 207/2009, og at det på ingen måde er forbudt for [EUIPO, herunder dettes appelkamre,] at tage hensyn til kendsgerninger og beviser, som således er påberåbt eller fremført for sent« ( 36 ).

54. Der er ligeledes tale om fast retspraksis, når Domstolen har specificeret, at EUIPO, henset til anvendelsen af verbet »kan« i den pågældende regel, har en bred skønsbeføjelse, som altid skal begrundes, med henblik på at afgøre, om der i hvert enkelt konkrete tilfælde skal tages hensyn til de beviser, der er fremlagt for sent ( 37 ).

55. For så vidt angår udøvelsen af skønsbeføjelsen i forbindelse med en indsigelsessag er det efter samme retspraksis berettiget, at EUIPO anvender sin skønsbeføjelse, når dette dels vurderer, at de for sent fremlagte beviser umiddelbart reelt kan være relevante for udkommet af indsigelsen, dels, at den fase i sagen, hvor fremlæggelsen finder sted, og de dermed forbundne omstændigheder ikke er til hinder herfor ( 38 ).

56. I en dom afsagt efter den, der her er blevet appelleret, har Domstolen markeret en begrænsning ( 39 ) af denne beføjelse. I sagen EUIPO mod Grau Ferrer, blev gennemførelsesforordningens regel 50, stk. 1, tredje afsnit, fortolket således, at skønsbeføjelsen i indsigelsessager ikke skal udstrækkes til nye beviser, henset til, at den nævnte bestemmelse alene omhandler yderligere eller supplerende beviser ( 40 ).

57. EUIPO har baseret en væsentlig del af sin appel ( 41 ) på denne præcisering i retspraksis. Jeg er dog af den opfattelse, at forskellige spørgsmål ikke kan sidestilles: a) Appelsagen EUIPO mod Grau Ferrer vedrørte bevis for eksistens og gyldighed af et nationalt varemærke ( 42 ); b) nu drejer det sig derimod om bevis for nationale retsregler med den forskel, som dette indebærer.

58. Den gældende nationale ret til gennemførelse af forordning nr. 207/2009 kan nemlig ikke i denne sammenhæng anses for en kendsgerning, idet EUIPO’s instansers fortolkning af den nationale ret i henhold til denne forordnings artikel 65, stk. 2, er underlagt Rettens fulde legalitetskontrol, idet Retten ex officio kan undersøge indholdet af og betingelserne for anvendelse af denne nationale ret ( 43 ). Jeg kommer nærmere ind på denne dobbelthed nedenfor.

c) Nyt, yderligere eller supplerende bevis

59. EUIPO har i sin appel anført, at for at tillade supplerende beviser for nationale retsregler, skal der tidligere og inden for fristen være blevet fremlagt andre beviser for samme lovgivning. Dette er ikke tilfældet i denne sag, fordi Group OOD først for appelkammeret (og ikke for indsigelsesafdelingen, som er den forudgående instans) fremlagde oplysninger vedrørende bulgarsk ret.

60. Det, der karakteriserer et nyt bevis ( 44 ) i den betydning, der er relevant her, er den manglende forbindelse med noget andet dokument, der er indleveret til sagen tidligere, og dets fremlæggelse uden for fristen. Det supplerende eller yderligere bevis er derimod et bevis, der tilføjes andre beviser, der allerede er blevet indgivet forud herfor inden for fristen.

61. Denne sondring samt effekten af hver beviskategori er gennemgående for Domstolens praksis: »[N]år der ikke er fremlagt noget bevis for brugen af det omhandlede varemærke inden for den af [EUIPO] fastsatte frist, afviser dette indsigelsen ex officio. Når beviserne er blevet fremlagt inden for den frist, som [EUIPO] har fastsat, er det derimod stadig muligt at fremlægge supplerende beviser (jf. i denne retning dom af 18.7.2013, New Yorker SHK Jeans mod KHIM, C-621/11 P, EU:C:2013:484, præmis 28 og 30)« ( 45 ).

62. Indholdet af national ret kombinerer i denne sammenhæng kendsgerninger (de skal anføres, og den, der påberåber sig dem, skal i det mindste fremlægge antydningen af et bevis) og retlige elementer (det påhviler Retten og i givet fald Domstolen at afgøre, om dette indhold er blevet fortolket korrekt eller forkert af EUIPO’s instanser).

63. Netop denne symbiose kræver, at EUIPO’s instanser indtager en aktiv holdning med henblik på at afveje betydningen og rækkevidden af de nationale retsregler, hvis disse for EUIPO’s instanser er blevet påberåbt på en sådan måde, at der kan være tale om antydningen af et bevis. Med udgangspunkt i denne påberåbelse og med et minimum af støtte i dokumenter vil de efterfølgende fremlæggelser af beviser for appelkamrene gøre det muligt at kvalificere disse som supplerende eller yderligere beviser og ikke som nye.

64. Det er imidlertid spørgsmålet, om nogen af disse kvalificeringer er passende for beviset for national ret i en situation som i denne sag, hvor to parter af samme nationalitet, der er underlagt den samme nationale retsorden, fører sag mod hinanden, og som for EUIPO har ført en sag, som de allerede havde indledt i deres land, Bulgarien.

d) Anvendelse af de ovenfor nævnte fortolkningsregler på den foreliggende sag

65. I den appellerede doms præmis 57 lagde Retten til grund, at de tre bestemmelser i bulgarsk ret, som Group OOD havde påberåbt sig for appelkammeret, ikke var nye beviser, idet de faldt inden for rammerne af de beviser, der var blevet fremlagt for at godtgøre erhvervelsen, den fortsatte eksistens og omfanget af beskyttelsen af det ikke-registrerede varemærke, der var blevet påberåbt i forbindelse med indsigelsen ( 46 ).

66. Hvad angår den retlige kvalificering er denne vurdering af bevisernes karakter i princippet underlagt Domstolens efterprøvelse i appel ( 47 ). Der skal i den forbindelse gøres nogle præciseringer.

67. For det første skal Grau Ferrer-dommens præmis 27 sammenholdes med dens foregående præmis, præmis 26, hvoraf fremgår, at den pågældende sag vedrørte beviser for brug, og da disse ikke var blevet fremlagt, måtte EUIPO afvise indsigelsen ex officio ( 48 ). Indsigeren havde ikke for indsigelsesafdelingen fremlagt bevis for gyldigheden af det varemærke, hvorpå han delvist støttede sin indsigelse. I nærværende sag diskuteres det derimod ikke, om der foreligger bevis for brugen, navnlig i Bulgarien, af det ikke-registrerede varemærke, hvorpå indsigelsen støttes, uafhængigt af dettes større eller mindre bevisværdi.

68. På det grundlag supplerede beviset for bulgarsk ret, der blev fremlagt for appelkammeret, i dets retlige aspekt erhvervelsen, den fortsatte eksistens og (navnlig) omfanget af beskyttelsen af det ikke-registrerede varemærke i henhold til gennemførelsesforordningens regel 19, stk. 2, litra d). Fra dette synspunkt tog Retten ikke fejl, da den kvalificerede beviserne som yderligere beviser.

69. For det andet kan det af den appellerede doms præmis 35 udledes, at Group OOD ikke havde fremlagt noget bevis for indsigelsesafdelingen vedrørende den gældende nationale lovgivning. I retsmødet stod det klart, at de udtrykkelige henvisninger til den bulgarske varemærkelovs artikel 12, stk. 6, for første gang blev foretaget for appelkammeret ( 49 ).

70. Det kan for det tredje imidlertid ikke forbigås, at både ansøgeren af det nye varemærke og Group OOD var bulgarer og var repræsenteret ved advokater, hvorom det kunne forventes, at de havde kendskab til lovgivningen i deres fædreland, navnlig hvad angår beskyttelsen af ikke-registrerede varemærker. I modsætning til, hvad EUIPO har anført, forligger der i en sådan situation ikke en begrænsning af retten til forsvar eller retsusikkerhed ( 50 ).

71. Desuden fremgår det ikke, at de to parter for indsigelsesafdelingen var i tvivl om indholdet af den nationale ret, der fandt anvendelse. Ansøgeren af det nye tegn (Kosta Iliev), bulgarsk borger, havde været repræsenteret ved bulgarske advokater for de bulgarske domstole og havde påberåbt sig bulgarsk ret, inden han bragte sin sag for EUIPO med en ansøgning om registrering af et EU-varemærke. På det grundlag kunne Group OOD være af den opfattelse, at bevisbyrden, hvorpå den skulle basere sin indsigelse, alene vedrørte de relevante faktiske omstændigheder (dvs. brugen af et erhvervsmæssigt anvendt ældre ikke-registreret tegn, som ikke kun har lokal betydning) og ikke national ret, hvis indhold ikke syntes omtvistet. Men hvad mener EUIPO?

72. For så vidt angår national ret har EUIPO indtaget en speciel holdning, når den behandler indsigelsessager på grundlag af artikel 8, stk. 4, i forordning nr. 207/2009. Den anførte nationale bulgarske regel var den, der er opført i skemaet over nationale retsregler, som EUIPO offentliggør i sine retningslinjer vedrørende undersøgelse af EU-varemærker (nærmere bestemt i det kapitel, der vedrører fremsættelse af indsigelser på grundlag af den pågældende artikel) ( 51 ). Det er forståeligt, at indsigeren ikke i lyset denne oplysning og de førnævnte oplysninger om forholdet mellem ansøgeren og indsigeren følte sig forpligtet til for indsigelsesafdelingen at henvise mere udtrykkeligt til de nationale retsregler, som allerede fremgik af de pågældende retningslinjer.

73. Under disse særlige omstændigheder kunne indsigelsesafdelingen uden problem have anmodet indsigeren om nærmere oplysninger om national ret uden derved at sætte princippet om processuel ligestilling over styr, idet den anden part efterfølgende kunne anføre, hvad denne fandt hensigtsmæssigt herom. Der var intet, der forhindrede denne af EUIPO’s instanser i at vedtage f.eks en bevisoptagelse i henhold til artikel 78, stk. 1, i forordning nr. 207/2009 ( 52 ) og derved udøve sin kontrolbeføjelse, hvis den var i tvivl om anvendelsen og fortolkningen af den påberåbte nationale ret således som anført af Retten ( 53 ).

74. Endelig ville et krav, som EUIPO synes at stille, om, at der fra første øjeblik i indsigelsessager skal fremlægges beviser vedrørende hvert og et af kravene i artikel 8, stk. 4, i forordning nr. 207/2009, føre til en for streng formalisme i strid med hensigten om at undgå registrering af varemærker, der kan blive genstand for efterfølgende annullation. Et sådant krav ville desuden begrænse den skønsmargen til et minimum, der udøves med henblik på at acceptere beviser, der ikke fremføres rettidigt, og som ifølge Domstolen udgør en »generel regel« ( 54 ).

75. Det er min opfattelse, at der var tilstrækkelige grunde til at antage, at beviset for de tre bestemmelser i bulgarsk ret, der var påberåbt for appelkammeret, var supplerende i forhold til resten af de beviser, der var blevet fremlagt for indsigelsesafdelingen. Følgelig ses der ikke at foreligge nogen retlig fejl i den appellerede dom i forhold til gennemførelsesforordningens regel 50. Retten kunne derfor fastslå, at der for appelkammeret var tale om yderligere henvisninger til bulgarsk ret og ikke nye ( 55 ).

76. Derudover har Retten heller ikke begået nogen retlig fejl, da den fastslog: a) at det ikke i nærværende sag var relevant at anvende »appelkammerets skønsbeføjelse angående muligheden for at tage hensyn til kendsgerninger og beviser, der er indleveret for sent« på en restriktiv måde, hvilket EUIPO ikke har anfægtet i appellen ( 56 ), og b) at appelkammeret, »selv om det havde en skønsbeføjelse, med urette undlod at udøve den uden at begrunde sin afvisning af at tage hensyn til de henvisninger til bulgarsk ret, der var blevet fremlagt for dette. Dermed tilsidesatte appelkammeret artikel 76, stk. 2, i forordning nr. 207/2009 samt regel 50, stk. 1, tredje afsnit, i forordning nr. 2868/95« ( 57 ).

77. Det første appelanbringende må derfor forkastes.

B. Det andet appelanbringende vedrørende tilsidesættelse af artikel 8, stk. 4, i forordning nr. 207/2009, sammenholdt med gennemførelsesforordningens regel 19, stk. 2

1. Sammenfatning af parternes anbringender

78. EUIPO har med sit andet appelanbringende anført, at den appellerede dom har tilsidesat gennemførelsesforordningens regel 19, stk. 2, litra d), idet den fastslog, at der ikke er nogen formelle krav vedrørende beviset for de nationale retsregler. EUIPO har tilføjet, at overholdelsen af retten til forsvar i en inter partes-sag kræver en vis formalisme.

79. Således skal kravene vedrørende beviset for registrering af varemærker i regel 19, stk. 2, litra a), nr. ii), i forordning nr. 2868/95 i lyset af princippet om »parallelitet i formkravene« anvendes analogt på beviset for de nationale retsregler, der har retsvirkninger for de ikke-registrerede varemærker.

80. Group OOD har anfægtet denne angivelige analoge anvendelse og anført, at tilfældene både i litra a) i gennemførelsesforordningens regel 19, stk. 2, og i alle de øvrige litraer i samme stk. 2 er forskellige for så vidt angår de bevismidler, der kræves, afhængigt af hvilken type ældre subjektiv ret der anføres til støtte for indsigelsen. Den nævnte regel fastsætter ikke en enkelt form for bevis for de forskellige tilfælde (nationalt varemærke, der er registreret, ansøgt, velkendt, anset, ikke-registreret eller endog registreret ved svig).

81. Under alle omstændigheder forpligter litra d) i regel 19, stk. 2, ikke indsigeren til at indgive en kopi af den officielle tekst på originalsproget af de påberåbte nationale retsregler til EUIPO’s instanser. EUIPO har beføjelse til at kontrollere og efterprøve den nationale ret med henblik på at afklare det nøjagtige indhold af disse retsregler.

2. Analyse af appelanbringendet

82. Således som EUIPO har formuleret sit andet appelanbringende, finder jeg det ikke overbevisende.

83. For det første deler jeg Group OOD’s opfattelse vedrørende sammenligningen med de bevismidler, der kræves i forhold til registrerede varemærker [gennemførelsesforordningens regel 19, stk. 2, litra a), nr. ii)]: Lovgiver har reguleret, hvilke dokumentbeviser der skal fremlægges, afhængigt af, hvilken type subjektiv rettighed der påberåbes i det enkelte tilfælde.

84. Det synes derfor logisk for så vidt angår de registrerede varemærker, at lovgiver har fastsat et krav om fremlæggelse af beviser for registrering m.m., som almindeligvis udstedes i forbindelse med registreringen, og som er dokumenter, hvis beviskraft står uden for al tvivl. Det kan med rimelighed antages, at indehaveren af et registreret varemærke, såfremt denne er normalt påpasselig, vil være i besiddelse af sådanne beviser eller kan skaffe dem uden større vanskelighed.

85. Det indgår i samme logik, at der, når indsigeren påberåber sig et registreret velkendt varemærke [regel 19, stk. 2, litra c)], stilles krav om de samme beviser samt »bevis for, at varemærket er velkendt«. Der er ingen begrænsninger for godtgørelsen af det påberåbte renommé med de midler, som hver enkelt indehaver af varemærket finder passende, idet dette ikke almindeligvis fremgår af officielle dokumenter.

86. Tilsvarende gælder for de beviser, der kræves i tilfælde af ikke-registrerede varemærker. Da disse tegn på grund af deres art ikke fremgår af officielle registre, er det forståeligt, at beskrivelsen af midlerne til godtgørelse af brugen af dem og de dertil knyttede rettigheder er vagere, hvilket netop er for at undgå en rigoristisk formalisme på et område, hvor den ikke er mulig.

87. I øvrigt er de bevismidler, der skal fremlægges af indehaveren af et ikke-registreret tegn, når denne rejser indsigelse mod registrering af et nyt varemærke, tæt forbundet med den af indsigeren påberåbte subjektive rettighed. Erhvervelsen, den fortsatte eksistens og omfanget af beskyttelsen af de nævnte ikke-registrerede varemærker kan godtgøres, såfremt indehaveren i henhold til de nationale retsregler (eller i givet fald EU-retten) anerkendes en prioritet til at anvende tegnet og til at forbyde anvendelsen af efterfølgende tegn.

88. Såfremt der pålægges en formalisme vedrørende bevismidlerne, når den lovgivningsmæssige tekst bevidst er udformet (efter min opfattelse med rette) med henblik på en vis frihed, ville det følgelig svare til at genskrive teksten i gennemførelsesforordningen på en måde, der ikke er forenelig med EU-lovgivers hensigt.

89. For det andet kunne man forestille sig et krav om, at de nationale retsregler, der er påberåbt til støtte for indsigelsen, skal oversættes, såfremt modparten (dvs. ansøgeren af varemærket) ikke er i stand til at forstå dem. Det er imidlertid tilstrækkeligt at minde om, at ansøgeren i denne sag, Kosta Iliev, ligeledes er bulgarsk statsborger, og at det intet sted fremgår, at han ikke taler sproget i denne medlemsstat.

90. Det er for det tredje meget forceret at henvise til en parallelitet i formkravene på grundlag af artikel 94, litra b), i Domstolens procesreglement, hvori de nationale domstole opfordres til sammen med de formulerede spørgsmål at indgive ordlyden af de nationale bestemmelser, som vil kunne finde anvendelse i sagen, og i givet fald relevant national retspraksis. Disse dokumenter bidrager til Domstolens forståelse af det retlige spørgsmål, som den nationale ret har forelagt, og de udgør oplysninger, der er nødvendige for, at Domstolen kan afsige en erga omnes-dom, der fortolker en lovgivningsmæssig tekst.

91. Det er åbenbart, at der ikke er nogen lighed med procedurerne i forbindelse med en indsigelse mod registrering af et varemærke. I disse sager fremlægges beviserne, eller national ret påberåbes til støtte for en subjektiv rettighed over for en modpart inden for rammerne af en administrativ inter partes-sag, hvis afgørelse alene berører de to parter. Det er næsten overflødigt at bemærke, at Domstolens retlige funktion ved besvarelsen af de præjudicielle spørgsmål ikke svarer til den funktion, som EUIPO’s instanser har.

92. Jeg kan derfor ikke se nogen tilsidesættelse af artikel 8, stk. 4, i forordning nr. 207/2009, sammenholdt med gennemførelsesforordningens regel 19, stk. 2, i den appellerede dom, når det deri fastslås, navnlig i præmis 69, 70 og 81, at der ikke eksisterer formelle krav til beviset for de nationale retsregler.

93. Der er derfor intet grundlag for det andet appelanbringende, hvilket sammen med forkastelsen af det første appelanbringende medfører, at appellen forkastes i sin helhed.

94. Da EUIPO har tabt sagen, pålægges det dette i overensstemmelse med artikel 138, stk. 1, i Domstolens procesreglement at betale sagsomkostningerne, idet Group OOD har nedlagt påstand herom.

VI. Forslag til afgørelse

95. På grundlag af ovenstående betragtninger foreslår jeg, at Domstolen træffer følgende afgørelse: »1) Appellen forkastes. 2) EUIPO tilpligtes at betale sagsomkostningerne.«

( 1 ) – Originalsprog: spansk.

( 2 ) – Rådets forordning (EF) nr. 207/2009 af 26.2.2009 om EF-varemærker (EUT 2009, L 78, s. 1).

( 3 ) – Dom af 29.6.2016, Group OOD mod EUIPO – Iliev (Group Company TOURISM & TRAVEL) (T-567/14, EU T:2016:371), herefter »den appellerede dom«.

( 4 ) – Den seneste affattelse af denne lovgivningsmæssige tekst, forordning (EU) 2017/1001 (af 14.4.2017, EUT 2017, L 154, s. 1), der ikke finder anvendelse i den foreliggende sag ratione temporis, følger af de ændringer, der blev indført ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2015/2424 af 16.12.2015 om ændring af Rådets forordning (EF) nr. 207/2009 om EF-varemærker, og af Kommissionens forordning (EF) nr. 2868/95 til gennemførelse af Rådets forordning (EF) nr. 40/94 om EF-varemærker og om ophævelse af Kommissionens forordning nr. 2869/95 om de gebyrer, der skal betales til Harmoniseringskontoret for det indre marked (varemærker og mønstre) (EUT 2015, L 341, s. 21).

( 5 ) – Den spanske affattelse af denne bestemmelse anvender ordet »medios«, evt. for at anvende en bogstavelig oversættelse af det franske ord »moyens«; jeg synes imidlertid, at ordet »motivos« således som ændret i forordning 2015/2424 er mere passende for den fælles processuelle terminologi.

( 6 ) – Kommissionens forordning (EF) nr. 2868/95 af 13.12.1995 om gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning (EF) nr. 40/94 om EF-varemærker (EFT 1995, L 303, s. 1, herefter også »gennemførelsesforordningen«), som senest ændret ved forordning 2015/2424, der er nævnt i fodnote 4.

( 7 ) – EF-varemærketidende nr. 72/2012 af 16.4.2012.

( 8 ) – Nicearrangementet af 15.6.1957 vedrørende international klassificering af varer og tjenesteydelser til brug ved registrering af varemærker, som ajourført og ændret.

( 9 ) – Afgørelse af 2.6.2014 (sag R 1587/2013-4), herefter »den anfægtede afgørelse«.

( 10 ) – Bulgarsk lov om varemærker og geografiske betegnelser (herefter »den bulgarske varemærkelov«).

( 11 ) – Jf. præmis 52-56 i den appellerede dom.

( 12 ) – Der henvises i den appellerede dom til dom af 3.10.2013, Rintisch mod KHIM (C-120/12 P, EU:C:2013:638), og det påpeges, at Domstolen i sin dom fastslog, at appelkammeret skulle udøve sin skønsbeføjelse på en restriktiv måde, når de dokumenter, der skal vedlægges til støtte for indsigelsen, er opregnet præcist og udtømmende i regel 19, stk. 2, litra a), nr. ii), i forordning nr. 2868/95. Det var ikke tilfældet i denne sag, henset til ordlyden af denne forordnings regel 19, stk. 2, litra d).

( 13 ) – Den appellerede doms præmis 57-61.

( 14 ) – Den appellerede doms præmis 69-70.

( 15 ) – Dom af 27.3.2014 (C-530/12 P, EU:C:2014:186).

( 16 ) – Den appellerede doms præmis 77-82.

( 17 ) – EUIPO har i den forbindelse henvist til dom af 5.7.2011, Edwin mod EUIPO (C-263/09 P, EU:C:2011:452, præmis 50).

( 18 ) – EUIPO henviser her til dom af 21.7.2016, EUIPO mod Grau Ferrer (C-597/14 P, EU:C:2016:579, præmis 27), der er af senere dato end den, der prøves i nærværende appel.

( 19 ) – Jf. i denne retning dom af 13.3.2007, KHIM mod Kaul (C-29/05 P, EU:C:2007:162, præmis 48).

( 20 ) – Dom af 5.7.2011, Edwin mod KHIM (C-263/09 P, EU:C:2011:452, præmis 50).

( 21 ) – Ibidem, præmis 49. Ordlyden af den nævnte regel er som følger: »En begæring til [EUIPO] om, at et [EU]-varemærke erklæres fortabt eller ugyldigt […] skal indeholde: […] b) for så vidt angår de grunde, som begæringen støttes på, […] iii) hvis der indgives begæring i henhold til forordningens artikel 52, stk. 2, oplysninger om, hvilken rettighed begæringen om ugyldighed støttes på, samt oplysninger om, at vedkommende er indehaver af en i forordningens artikel 52, stk. 2, omhandlet ældre rettighed, eller at han i henhold til gældende nationale retsregler er berettiget til at gøre denne rettighed gældende« (min fremhævelse).

( 22 ) – Kravene til anvendelse af henholdsvis litra a) og b) i artikel 8, stk. 4, i forordning nr. 207/2009.

( 23 ) – Dette citat har jeg taget fra generaladvokat Bots forslag til afgørelse KHIM mod National Lottery Commission (C-530/12 P, EU:C:2014:782, punkt 94) og tilpasset det til indsigelsesproceduren.

( 24 ) – Dom af 27.3.2014, KHIM mod National Lottery Commission (C-530/12 P, EU:C:2014:186, præmis 43).

( 25 ) – Jf. dom af 21.7.2016, EUIPO mod Grau Ferrer (C-597/14 P, EU:C:2016:579, præmis 26 og 27), og af 18.7.2013, New Yorker SHK Jeans mod KHIM (C-621/11 P, EU:C:2013:484), præmis 28 og 29.

( 26 ) – Jf. dom af 27.3.2014, KHIM mod National Lottery Commission (C-530/12 P, EU:C:2014:186, præmis 41-44).

( 27 ) – Ibidem, præmis 45.

( 28 ) – Min fremhævelse.

( 29 ) – Navnlig appelkamrene på grund af deres funktioner.

( 30 ) – Dom af 5.4.2017, EUIPO mod Szajner (C-598/14 P, EU:C:2017:265, præmis 38 og den deri nævnte retspraksis).

( 31 ) – Dette er efter min opfattelse med rette blevet fastslået i flere af Rettens domme. Jf. bl.a. dom af 2.3.2013, El Corte Inglés mod KHIM – Chez Gerard (CLUB GOURMET) (T-571/11, EU:T:2013:145, præmis 38-41).

( 32 ) – I punkt 62 i appelstævningen synes EUIPO at acceptere ideen om, at antydningen af et bevis er tilstrækkeligt.

( 33 ) – Derimod skal EUIPO for at forsvare den generelle interesse i henhold til stk. 1 ex officio undersøge de faktiske omstændigheder, der kan godtgøre, at det tegn, der søges registreret, er omfattet af en eller flere af de absolutte registreringshindringer i artikel 7 i forordning nr. 207/2009. Jf. i denne retning A. Bender, »XI. Verfahren vor dem HABM«, i K.-H. Fezer, Handbuch der Markenpraxis – bind 1, Markenverfahrensrecht, forlaget C.H. Beck, München, 2007, s. 497.

( 34 ) – Denne mulighed finder anvendelse på alle sager, herunder dem, der vedrører relative registreringshindringer, idet der ikke til forskel fra stk. 1 er fastsat nogen undtagelse dertil.

( 35 ) – Jf. sammendrag af retspraksis i generaladvokat Szpunars forslag til afgørelse EUIPO mod Grau Ferrer (C-597/14 P, EU:C:2016:2, punkt 40-53).

( 36 ) – Dom af 4.5.2017, Comercializadora Eloro mod EUIPO (C-71/16 P, EU:C:2017:345, præmis 55 og den deri nævnte retspraksis).

( 37 ) – Ibidem, præmis 56 og den deri nævnte retspraksis.

( 38 ) – Ibidem, præmis 59 og den deri nævnte retspraksis.

( 39 ) – Der eksisterer en anden begrænsning, der ikke er relevant i nærværende appel, henset til, at den berører gennemførelsesforordningens regel 19, stk. 2, litra a), nr. ii): [I]følge Domstolen kan det antages, at indsigeren, allerede inden han rejser indsigelse, har kendskab til de særlige dokumenter, der skal indgives til støtte for indsigelsen, henset til, at den nævnte regel opregner dem præcist og udtømmende. I en sådan situation skal skønsbeføjelsen udøves på en restriktiv måde og kan kun tillade en for sen fremlæggelse, hvis omstændighederne berettiger appellantens forsinkelse i sin bevisførelse (dom af 3.10.2013, Rintisch mod KHIM, C-120/12 P, EU:C:2013:638, præmis 39).

( 40 ) – Dom af 21.7.2016, EUIPO mod Grau Ferrer (C-597/14 P, EU:C:2016:579, præmis 27).

( 41 ) – Stævningens punkt 48-53.

( 42 ) – Dette fremgår af præmis 10 i dom af 21.7.2016, EUIPO mod Grau Ferrer (C-597/14 P, EU:C:2016:579).

( 43 ) – Generaladvokat Kokotts forslag til afgørelse EUIPO mod Szajner (C-598/14 P, EU:C:2016:915, punkt 54 og den deri nævnte retspraksis).

( 44 ) – Dom af 21.7.2016, EUIPO mod Grau Ferrer (C-597/14 P, EU:C:2016:579, præmis 27), forkaster indgivelsen af »nye« beviser efter at have sammenlignet i præmis 23 den tyske, den spanske og den engelske affattelse af regel 50 (der henviser til »yderligere« kendsgerninger og beviser) med den franske (der henviser til »nye eller supplerende« beviser og kendsgerninger).

( 45 ) – Dom af 21.7.2016, EUIPO mod Grau Ferrer (C-597/14 P, EU:C:2016:579, præmis 26).

( 46 ) – I denne præmis i den appellerede dom henviser Retten ligeledes til en anden af dommens præmisser (præmis 35), hvori opregnes flere beviser for brug af det ikke-registrerede tegn.

( 47 ) – Domstolens kendelse af 3.6.2015, The Sunrider Corporation mod KHIM (C-142/14 P, EU:C:2015:371, præmis 56).

( 48 ) – Selve dommen henviser til en anden af 18.7.2013, New Yorker SHK Jeans mod KHIM (C-621/11 P, EU:C:2013:484, præmis 28 og 30).

( 49 ) – Det fremgår af retsmøderapporten, at Group OOD for indsigelsesafdelingen begrænsede sig til at afkrydse punktet vedrørende bulgarsk ret i den relevante formular uden nærmere detaljer for så vidt angår de konkrete påberåbte bestemmelser. Dette forklarer både punkt 4 i appelkammerets afgørelse, hvoraf fremgår følgende: »the table»national law« annexed to the Guidelines could be helpful but would not relieve the opponent from filing proof of the respective national law«, og indsigelsesafdelingens afgørelse, hvis punkt 3 med overskriften »The law governing the sign«, udtrykkeligt anfører: »It is not sufficient to make a general reference to the national law, which is listed merely for information purposes in the »Table with National Legislation« of the Office’s Manual Concerning Opposition on Article 8(4) CTMR«.

( 50 ) – I punkt 71 i appelskriftet har EUIPO fremført disse to argumenter til støtte for den omstændighed, at det allerede i indsigelsesfasen kan kræves af indsigeren, at denne fremlægger det bedst mulige bevis for de nationale retsregler, som denne påberåber sig.

( 51 ) – Jf. nu EUIPO, Retningsliner om undersøgelse af EU-varemærker – Del C – Indsigelse – Afdeling 4 – Rettigheder omfattet af artikel 8, stk. 4 og 4a, i EU-varemærkeforordningen (affattelse af 1.8.2016, s. 40).

( 52 ) – Nu artikel 97 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2017/1001 af 14.6.2017 (EUT 2017, L 154, s. 1).

( 53 ) – Den appellerede doms præmis 81.

( 54 ) – Jf. punkt 53 i dette forslag til afgørelse og den deri nævnte retspraksis.

( 55 ) – Den appellerede doms præmis 57.

( 56 ) – Ibidem, præmis 56.

( 57 ) – Ibidem, præmis 61.