Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Annullationssøgsmål – fysiske eller juridiske personer – retsakter, som berører dem umiddelbart og individuelt – generelle retsakter – direktiv

(Art. 230, stk. 4, EF og art. 249, stk. 3, EF)

2. Annullationssøgsmål – fysiske eller juridiske personer – retsakter, som berører dem umiddelbart og individuelt – direktiv 2003/87 – ordning for handel med kvoter for drivhusgasemissioner

(Art. 174 EF, art. 175, stk. 1, EF og art. 230, stk. 4, EF; Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/87, bilag I)

3. Retspleje – stævning – formkrav – fastlæggelse af søgsmålets genstand – kort fremstilling af søgsmålsgrundene

[Statutten for Domstolen, art. 21, stk. 1, og art. 53, stk. 1; Rettens procesreglement, art. 44, stk. 1, litra c)]

4. Ansvar uden for kontraktforhold – betingelser – ulovlighed – tilstrækkeligt kvalificeret tilsidesættelse af fællesskabsretten

(Art. 174 EF og 175 EF samt art. 288, stk. 2, EF; Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/87)

5. Fri bevægelighed for personer – etableringsfrihed – traktatens bestemmelser

[Art. 3, stk. 1, litra c), EF, art. 43 EF, 174 EF og 175 EF samt art. 249, stk. 3, EF; Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/87]

6. Miljø – luftforurening – direktiv 2003/87 – ordning for handel med kvoter for drivhusgasemissioner

(Art. 5, stk. 2, EF, art. 10 EF, art. 174 EF-176 EF og art. 249, stk. 3, EF; Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/87, art. 9, stk. 1, og art. 11, stk. 1)

7. Fællesskabsret – principper – grundrettigheder

(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/87, art. 9, stk. 1, og art. 11, stk. 1)

8. Miljø – luftforurening – direktiv 2003/87 – ordning for handel med kvoter for drivhusgasemissioner

[Art. 43 EF og 174 EF; Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/87, art. 3, litra a), og art. 12, stk. 2 og 3]

9. Miljø – luftforurening – direktiv 2003/87 – ordning for handel med kvoter for drivhusgasemissioner

(Art. 174 EF; Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/87, art. 9, stk. 1 og 3, og art. 11, stk. 1, samt bilag III; Rådets beslutning 2002/358)

10. Fællesskabsret – principper – retssikkerhed

[Art. 2 EF og art. 3, stk. 1, litra c) og g), EF; Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/87, art. 1]

Sammendrag

1. Den blotte omstændighed, at artikel 230, stk. 4, EF ikke udtrykkeligt anerkender realitetspåkendelse af annullationssøgsmål fra en borger til prøvelse af et direktiv som omhandlet i artikel 249, stk. 3, EF, kan ikke begrunde, at et sådant søgsmål afvises fra realitetsbehandling. Fællesskabets institutioner kan nemlig ikke alene ved valg af formen for den omhandlede retsakt udelukke den retsbeskyttelse, traktaten giver privatpersoner, selv om beskyttelsen tildeles af et direktiv. Tilsvarende er alene den omstændighed, at de omtvistede bestemmelser er en del af en generel retsakt, som udgør et ægte direktiv og ikke en beslutning i artikel 249, stk. 4, EF’s forstand, truffet i form af et direktiv, ikke i sig selv tilstrækkelig til at udelukke, at disse bestemmelser kan berøre en borger umiddelbart og individuelt.

(jf. præmis 94)

2. Fællesskabsinstitutionerne er vel under vedtagelsen af en generel retsakt forpligtet til at respektere de højere retsregler, herunder de grundlæggende rettigheder, men anbringendet om, at en sådan retsakt tilsidesætter disse regler eller disse rettigheder, er ikke i sig selv tilstrækkeligt til at antage en borgers søgsmål til realitetsbehandling, da dette ville tømme kravene i artikel 230, stk. 4, EF for deres indhold, eftersom den påståede tilsidesættelse ikke er af en sådan art, at den individualiserer borgeren på lignende måde som adressaten.

Der findes i den forbindelse ikke nogen udtrykkelig og speciel bestemmelse enten af højere rang eller i afledt ret, som måtte have forpligtet fællesskabslovgiver til under processen med vedtagelse af direktiv 2003/87 om en ordning for handel med kvoter for drivhusgasemissioner i Fællesskabet navnlig at tage hensyn til støbejerns- eller stålproducenternes situation sammenlignet med situationen for de erhvervsdrivende i de andre industrisektorer, der er omfattet af nævnte direktivs bilag I. Således fastlægger særligt artikel 174 EF og artikel 175, stk. 1, EF i deres egenskab af retsgrundlag for Fællesskabets lovgivningsvirksomhed på miljøområdet ikke en sådan forpligtelse.

En stålproducerende virksomhed kan desuden ikke anses for individuelt berørt af bestemmelserne i direktiv 2003/87.

(jf. præmis 102, 103 og 105)

3. En stævning, hvori der nedlægges påstand om betaling af erstatning for tab forvoldt af en fællesskabsinstitution, skal indeholde de elementer, der gør det muligt at identificere den adfærd, som sagsøgeren bebrejder institutionen, grundene til, at sagsøgeren antager, at der består en årsagsforbindelse mellem adfærden og det tab, sagsøgeren hævder at have lidt, samt karakteren og omfanget af dette tab.

Såfremt dette tab imidlertid, henset til alle omstændighederne på tidspunktet for indleveringen af en stævning, der tilsigter at opnå erstatning på grund af en påstået retsstridig adfærd fra Europa-Parlamentets og Rådets side ved vedtagelsen af direktiv 2003/87 om en ordning for handel med kvoter for drivhusgasemissioner i Fællesskabet, nødvendigvis måtte være kendetegnet ved at være fremtidigt på grund af, at det anfægtede direktiv endnu befandt sig i implementeringsfasen i de nationale retssystemer, og såfremt sagsøgeren, henset til medlemsstaternes skønsbeføjelse for så vidt angår gennemførelsen af ordningen for handel med kvoter på deres områder ved anvendelse af deres nationale kvotetildelingsplaner, på tidspunktet for sagens anlæg ikke kunne præcisere det nøjagtige omfang af dette fremtidige tab, kunne det ikke som betingelse for søgsmålsadgang forlanges, at sagsøgeren i stævningen angiver tabets nøjagtige omfang og endnu mindre en opgørelse af den krævede erstatning. Dette er under alle omstændigheder muligt frem til replikken på betingelse af, at sagsøgeren påberåber sig sådanne omstændigheder og anfører de elementer, der gør det muligt at vurdere arten og omfanget af tabet, hvorfor den sagsøgte part vil være i stand til at varetage sit forsvar.

(jf. præmis 132 og 135)

4. For så vidt angår Fællesskabets erstatningsansvar uden for kontraktforhold på grund af vedtagelsen af direktiv 2003/87 om en ordning for handel med kvoter for drivhusgasemissioner i Fællesskabet skal en eventuel tilstrækkeligt kvalificeret tilsidesættelse af de retsregler, der har til formål at tillægge borgerne rettigheder, være baseret på en åbenbar og grov tilsidesættelse af grænserne for den vide skønsmæssige beføjelse, som fællesskabslovgiver i henhold til artikel 174 EF og 175 EF råder over i udøvelsen af kompetencerne på miljøområdet. Udøvelsen af denne skønsbeføjelse medfører nemlig, dels at det er nødvendigt for fællesskabslovgiver at forudse og vurdere den økologiske, videnskabelige, tekniske og økonomiske udviklings komplekse og usikre karakter, og dels denne lovgivers afvejning og mægling mellem de forskellige mål, principper og interesser, der er omfattet af artikel 174 EF. Dette er i det nævnte direktiv afspejlet ved fastsættelsen af en række delvist modstridende mål og delmål.

(jf. præmis 141 og 143)

5. Fællesskabsinstitutionerne skal på samme måde som medlemsstaterne respektere de grundlæggende friheder, såsom etableringsfriheden, der tjener til at opnå et af Fællesskabets grundlæggende formål, særligt formålet med etableringen af det indre marked, der er knæsat i artikel 3, stk. 1, litra c), EF.

Det følger dog ikke af denne generelle forpligtelse, at fællesskabslovgiver skal regulere det pågældende område på sådan en måde, at fællesskabslovgivningen, især når den tager form af et direktiv som omhandlet i artikel 249, stk. 3, EF, frembyder en udtømmende og endelig løsning på visse problemer, der er opstået ud fra etableringen af det indre marked, eller at fællesskabslovgivningen gennemfører en fuldstændig harmonisering af de nationale lovgivninger med henblik på at afværge enhver tænkelig hindring for samhandelen inden for Fællesskabet. Når fællesskabslovgiver skal omstrukturere eller indføre en kompliceret ordning, såsom den ordning for handel med kvoter, der er indført ved direktiv 2003/87 om en ordning for handel med kvoter for drivhusgasemissioner i Fællesskabet, er lovgiver berettiget til at gå etapevis frem og kun gradvist gennemføre en harmonisering af de pågældende nationale lovgivninger. Gennemførelsen af sådanne foranstaltninger er jo i almindelighed vanskelig, fordi den forudsætter, at de kompetente fællesskabsinstitutioner ud fra forskellige og komplekse nationale bestemmelser fastlægger fælles regler, som er i overensstemmelse med de i traktaten opstillede målsætninger, og som kan samle et kvalificeret flertal af Rådets medlemmer. Dette er ligeledes tilfældet for fællesskabslovgivningen på området for miljøbeskyttelse i medfør af artikel 174 EF og 175 EF.

(jf. præmis 177 og 178)

6. Et direktiv er med hensyn til det tilsigtede mål i henhold til artikel 249, stk. 3, EF kun bindende for enhver medlemsstat, som det rettes til, men overlader det til de nationale myndigheder at bestemme form og midler for gennemførelsen, hvilket logisk medfører en nødvendig skønsmargin for denne stat til at definere gennemførelsesforanstaltningerne. I henhold til subsidiaritetsprincippet i artikel 5, stk. 2, EF, som betragtning 30 til direktiv 2003/87 om en ordning for handel med kvoter for drivhusgasemissioner i Fællesskabet henviser til, handler Fællesskabet på de områder, som ikke hører ind under dets enekompetence, kun, hvis og i det omfang målene for den påtænkte handling ikke i tilstrækkelig grad kan opfyldes af medlemsstaterne og derfor på grund af den påtænkte handlings omfang eller virkninger bedre kan gennemføres på fællesskabsplan. Imidlertid fremgår det af artikel 174 EF-176 EF, at på området for miljøbeskyttelse er kompetencen delt mellem Fællesskabet og medlemsstaterne. Derfor tilsigter fællesskabsbestemmelserne på dette område ikke en fuldstændig harmonisering, og artikel 176 EF indeholder mulighed for, at medlemsstaterne træffer strengere beskyttelsesforanstaltninger, som kun er undergivet betingelsen om, at de er forenelige med traktaten, og at de meddeles Kommissionen.

I overensstemmelse med disse principper fastsætter det pågældende direktiv 2003/87 ikke en fuldstændig harmonisering på fællesskabsniveau af de betingelser, der ligger til grund for oprettelsen og funktionen af ordningen for handel med kvoter. Faktisk råder medlemsstaterne – forudsat at traktatens bestemmelser bliver overholdt – over en vid skønsbeføjelse hvad angår gennemførelsen af denne ordning, især i forbindelse med udarbejdelsen af deres nationale kvotetildelingsplaner og deres selvstændige afgørelser om tildeling af emissionskvoter i henhold til nævnte direktivs artikel 9, stk. 1, og artikel 11, stk. 1. Følgelig berettiger den ene omstændighed, at fællesskabslovgiver har ladet et særligt spørgsmål vedrørende dette direktivs anvendelsesområde samt anvendelsesområdet for en grundlæggende frihed, såsom etableringsfriheden, stå åbent, således at det tilkommer medlemsstaterne – ganske vist i overensstemmelse med de højere fællesskabsretsregler – at regulere dette spørgsmål under udøvelsen af deres skønsbeføjelse, ikke i sig selv, at denne undladelse betegnes som værende i strid med traktatens bestemmelser. Dette er så meget desto mere korrekt, som medlemsstaterne i kraft af deres pligt til loyalt samarbejde i henhold til artikel 10 EF skal sikre direktivernes effektive virkning, hvilket ligeledes medfører, at de skal fortolke national ret i lyset af de formål og de principper, der ligger til grund for det pågældende direktiv.

(jf. præmis 179 og 180)

7. Både fællesskabslovgiver, når denne vedtager et direktiv, og medlemsstaterne, når de implementerer nævnte direktiv i national lovgivning, er forpligtet til at sørge for, at fællesskabsrettens almindelige grundsætninger overholdes. De krav, der må stilles til beskyttelse af de i fællesskabsretten anerkendte almindelige principper, heriblandt de grundlæggende rettigheder, er således også bindende for medlemsstaterne, når disse gennemfører fællesskabsbestemmelserne, og det påhviler følgelig medlemsstaterne i videst muligt omfang at anvende disse bestemmelser, således at de nævnte krav opfyldes. Disse principper finder analog anvendelse på traktatens grundlæggende friheder.

Direktiv 2003/87 om en ordning for handel med kvoter for drivhusgasemissioner i Fællesskabet, særligt dets artikel 9, stk. 1, og artikel 11, stk. 1, tildeler nemlig i den forbindelse medlemsstaterne et skøn, som i princippet er tilstrækkeligt vidt til, at de kan gennemføre anvendelsen af nævnte direktivs bestemmelser, således at de kan tilgodese de krav, som følger af beskyttelsen af traktatens grundlæggende rettigheder og grundlæggende friheder. Desuden er gennemførelsen af dette direktiv underlagt de nationale retsinstansers kontrol. Det tilkommer disse retsinstanser i tilfælde, hvor de er i tvivl om fortolkningen eller gyldigheden af dette, at forelægge et præjudicielt spørgsmål for Domstolen under de betingelser, der er fastsat i artikel 234 EF. Følgelig påhviler det således ikke blot medlemsstaternes myndigheder og retsinstanser at fortolke deres nationale ret på en måde, der er forenelig med det anfægtede direktiv, men også at sikre, at de ikke lægger en fortolkning af sidstnævnte til grund, som kommer i konflikt med de grundlæggende rettigheder, der beskyttes ved Fællesskabets retsorden, med de andre almindelige fællesskabsretlige grundsætninger eller med traktatens grundlæggende friheder, såsom etableringsfriheden. Fællesskabslovgiver ikke kan bebrejdes ikke på en udtømmende og endelig måde inden for rammerne af et direktiv at have løst en bestemt problematik vedrørende anvendelsesområdet for etableringsfriheden, når dette direktiv forbeholder staterne en skønsbeføjelse, der gør det muligt for dem fuldstændigt at overholde traktatens bestemmelser og fællesskabsrettens almindelige grundsætninger.

(jf. præmis 181-184)

8. Effektiviteten af ordningen for handel med kvoter som omhandlet i nævnte direktivs artikel 1 ville i mangel af fri grænseoverskridende overførsel af drivhusgasemissionskvoter som omhandlet i artikel 12, stk. 2 og 3, sammenholdt med artikel 3, litra a), i direktiv 2003/87 om en ordning for handel med kvoter for drivhusgasemissioner i Fællesskabet, blive stærkt påvirket. Det er årsagen til, at dette direktivs artikel 12, stk. 2, pålægger medlemsstaterne den generelle forpligtelse til at sørge for, at denne frihed bliver gjort effektiv i forbindelse med den relevante nationale lovgivning. Omvendt fastsætter nævnte direktiv ikke en begrænsning hvad angår en grænseoverskridende overførsel af kvoter mellem juridiske personer fra samme virksomhedskoncern, uanset deres økonomiske hovedsæde inden for det indre marked. I lyset af de ovennævnte bestemmelser i direktiv 2003/87 kan det derfor ikke konkluderes, at direktivet indebærer en ulovlig begrænsning af traktatens grundlæggende friheder, herunder etableringsfriheden, eller at direktivet tilskynder medlemsstaterne til ikke at respektere disse friheder. Så meget desto mere kan fællesskabslovgiver ikke gøres ansvarlig for herved på en åbenbar og grov måde at have tilsidesat grænserne for sin skønsmæssige beføjelse i henhold til artikel 174 EF, sammenholdt med artikel 43 EF.

(jf. præmis 188 og 190)

9. Direktiv 2003/87 om en ordning for handel med kvoter for drivhusgasemissioner i Fællesskabet fastsætter ikke nogen bestemmelse om omfanget af de økonomiske konsekvenser, der muligvis vil følge både af den eventuelle mangel på emissionskvoter, der er tildelt et anlæg, og af prisen på de nævnte kvoter. Denne pris bliver jo udelukkende fastsat af de markedskræfter, der er opstået som følge af oprettelsen af ordningen for handel med kvoter, som i henhold til nævnte direktivs artikel 1 tilsigter at fremme reduktionen af drivhusgasemissioner på en omkostningseffektiv og økonomisk effektiv måde. En fællesskabslovgivning for priser på kvoter kan modarbejde dette direktivs primære formål, nemlig reduktionen af drivhusgasser ved hjælp af en effektiv ordning for handel med kvoter, i forbindelse med hvilken omkostningen ved emissionerne og de investeringer, der er foretaget med henblik på reduktionen af disse, i det væsentligste fastsættes af markedsmekanismerne (femte betragtning til nævnte direktiv). Det følger heraf, at i tilfælde af mangel på kvoter afhænger de erhvervsdrivendes tilskyndelse til at reducere deres drivhusgasemissioner af en kompleks økonomisk beslutning, som tages, henset særligt dels til priserne på emissionskvoter, der er tilgængelige på markedet for handel, og dels til omkostningerne ved eventuelle foranstaltninger til at reducere emissionerne, der kan have det formål enten at sænke produktionen eller at investere i mere energieffektive produktionsmidler (20. betragtning til samme direktiv).

I en sådan ordning kan forhøjelsen af omkostningen ved emissionerne og følgelig af prisen på kvoterne, der afhænger af en række økonomiske parametre, ikke på forhånd reguleres af fællesskabslovgiver, idet de økonomiske tilskyndelser, der udgør grundlaget for ordningens funktion, formindskes eller endog tilintetgøres og således forstyrrer effektiviteten af ordningen for handel med kvoter. Desuden henhører oprettelsen af en sådan ordning – herunder dens økonomiske forudsætninger med henblik på at respektere de forpligtelser, der følger af Kyotoprotokollen – under den vide skønsbeføjelse, som fællesskabslovgiver råder over i henhold til artikel 174 EF, og udgør i sig selv et lovligt og passende valg. Det er på grundlag af dette lovlige valg, at fællesskabslovgiver har baseret ordningen for handel med kvoter på den forudsætning, at det i overensstemmelse med artikel 9, stk. 1, og artikel 11, stk. 1, i direktiv 2003/87 tilkommer medlemsstaterne på grundlag af deres nationale kvotetildelingsplaner (NAP’er) og under udøvelsen af den skønsbeføjelse, der herved er forbeholdt dem, at afgøre den samlede mængde af kvoter, der skal tildeles, og udstedelsen af nævnte kvoter til de anlæg, der er beliggende på deres område. Denne afgørelse er i henhold til samme direktivs artikel 9, stk. 3, kun undergivet Kommissionens begrænsede forudgående kontrol særligt med hensyn til de kriterier, der er nævnt i direktivets bilag III. Følgelig kan de variationer, der er underlagt forskellige medlemsstaters mål og foranstaltninger til at reducere emissionerne, som hidrører fra deres forpligtelser i henhold til Kyotoprotokollen, sådan som disse er afspejlet i planen for byrdefordeling, der er fastsat af beslutning 2002/358 om godkendelse på Det Europæiske Fællesskabs vegne af Kyotoprotokollen t il De Forenede Nationers rammekonvention om klimaændringer og om den fælles opfyldelse af forpligtelserne i forbindelse hermed, og følgelig den usikkerhed hvad angår betydningen af den samlede mængde og de individuelle mængder af kvoter, der tildeles forskellige industrisektorer og driftslederne på grundlag af de forskellige NAP’er, ikke tilskrives direktivets bestemmelser som sådan.

(jf. præmis 199-202)

10. Den manglende forudsigelighed af udviklingen på markedet for handel udgør en selvfølgelig og uadskillelig del af den økonomiske mekanisme, der kendetegner den ordning for handel med kvoter, der er indført ved direktiv 2003/87 om en ordning for handel med kvoter for drivhusgasemissioner i Fællesskabet, som er undergivet de klassiske regler for udbud og efterspørgsel, der kendetegner et frit og konkurrencebaseret marked, i overensstemmelse med principperne i nævnte direktivs artikel 1, sammenholdt med syvende betragtning til direktivet, såvel som i artikel 2 EF og i artikel 3, stk. 1, litra c) og g), EF. Dette aspekt kan derfor ikke anses for at være i strid med retssikkerhedsprincippet, uden at det bringer det samme økonomiske fundament for ordningen for handel med kvoter, sådan som det er defineret af nævnte direktiv ifølge traktatens bestemmelser, i fare.

(jf. præmis 203)