RETTEN FOR EU-PERSONALESAGERS DOM (Anden Afdeling)

13. november 2014

Stéphane De Loecker

mod

Tjenesten for EU’s Optræden Udadtil (EEAS)

»Personalesag — ansatte i EEAS — midlertidigt ansat — delegationschef i et tredjeland — førtidigt ophør som delegationschef — overførsel til EEAS’s hovedkvarter — retten til forsvar — tjenestens interesse — begrundelse«

Angående

:

Søgsmål anlagt i medfør af artikel 270 TEUF, der finder anvendelse på Euratomtraktaten i henhold til denne traktats artikel 106A, hvorunder Stéphane De Loecker i det væsentlige har nedlagt påstand om annullation af afgørelsen af 15. juli 2013, ifølge hvilken ansættelsesmyndigheden ved Tjenesten for EU’s Optræden Udadtil (EEAS) i tjenestens interesse har besluttet at overflytte ham fra hans stilling i Bujumbura (Burundi) til en stilling i Bruxelles (Belgien).

Udfald

:

EEAS frifindes. Stéphane de Loecker bærer sine egne omkostninger og betaler de af EEAS afholdte omkostninger.

Sammendrag

Overholdelsen af retten til forsvar udgør et grundlæggende princip i EU-retten. Betingelsen for overholdelsen af denne ret, der består i at gøre det muligt for den berørte part at fremsætte sine synspunkter inden vedtagelsen af en afgørelse, kan kun anses for at være opfyldt, hvis tjenestemanden udtrykkeligt er blevet informeret om et udkast til afgørelse og er blevet opfordret om at fremsætte sine bemærkninger hertil. I denne forbindelse består den ret til at blive hørt, som tilkommer den berørte part, ikke i den blotte mulighed for at tilkendegive sin modstand som sådan mod at blive omplaceret, men indebærer muligheden for at fremsætte bemærkninger, som kan indvirke på den påtænkte afgørelses indhold. Når en afgørelse om en omplacering til hovedsædet udgør en foranstaltning, der har negative konsekvenser for en midlertidigt ansat ved Tjenesten for EU’s Optræden Udadtil (EEAS), påhviler det sidstnævnte i medfør af artikel 41, stk. 2, litra a), i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder behørigt at høre den berørte part inden vedtagelsen af denne afgørelse. I denne henseende tilkommer det den nævnte tjeneste at føre bevis for, at den berørte part har kunnet fremsætte sine bemærkninger, såvel i forhold til en eventuel afgørelse om omgående omplacering til hovedsædet som i forhold til de tilgrundliggende årsager til denne afgørelse. (jf. præmis 33, 34 og 37) Henvisning til: Domstolen: Dom Marcuccio mod Kommissionen, C-59/06 P, EU:C:2007:756, præmis 57, 58 og 70 Den Europæiske Unions Ret: Dom Marcuccio mod Kommissionen, T-236/02, EU:T:2011:465, præmis 116 Personaleretten: Dom Delcroix mod EEAS, F-11/13, EU:F:2014:91, præmis 35 og den deri nævnte retspraksis

Det fremgår ikke af vedtægtens artikel 26, der i medfør af artikel 11 i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte finder anvendelse på midlertidigt ansatte, at administrationen er forpligtet til i tjenestemandens personlige aktmappe at indsætte rapporten vedrørende en administrativ undersøgelse, som sidstnævnte har været genstand for, efter meddelelsen heraf. I øvrigt fastsætter de bestemmelser, der regulerer de administrative undersøgelser, der er indeholdt i vedtægtens bilag IX med overskriften »Disciplinær forfølgning«, og som i medfør af nævnte vedtægts artikel 50a finder anvendelse på midlertidigt ansatte, heller ikke en pligt til at meddele hele undersøgelsesrapporten til den berørte part. Dels følger det nemlig af artikel 1, stk. 3, og af artikel 2, stk. 1, i bilag IX til vedtægten, at det er beslutningen om at henlægge en administrativ undersøgelse, der kan medtages i den berørte parts personlige aktmappe, forudsat at sidstnævnte udtrykkeligt anmoder herom. Dels bestemmer artikel 2, stk. 2, i bilag IX til vedtægten, at administrationen underretter den pågældende, når undersøgelsen er afsluttet, og tilsender ham konklusionen af undersøgelsesrapporten. Denne bestemmelse fastsætter ligeledes, at administrationen efter anmodning skal tilsende ham alle de dokumenter, der har direkte forbindelse til de påstande, der er blevet rettet mod ham, dog med forbehold af hensynet til beskyttelsen af tredjeparters legitime interesser. (jf. præmis 50 og 51)

EU-institutionerne råder over et vidt skøn ved organisation af deres tjenestegrene, alt efter de opgaver, som er overdraget dem, og – under hensyntagen til disse opgaver – ved placeringen af det personale, som de har til rådighed, dog på den betingelse, at denne placering dels sker i tjenestens interesse, dels overholder stillingernes ækvivalens. Henset til omfanget af institutionernes skøn ved vurderingen af tjenestens interesse bør Personalerettens kontrol vedrørende overholdelsen af betingelsen om tjenestens interesse begrænse sig til spørgsmålet om, hvorvidt ansættelsesmyndigheden har holdt sig inden for rimelige grænser og ikke har benyttet sine skønsbeføjelser på en åbenbart fejlagtig måde. I denne henseende kan interne modsætningsforhold mellem de ansatte, som er skadelige for tjenestens gnidningsløse funktion, begrunde, at en tjenestemand omplaceres i tjenestens interesse for at bringe en utålelig administrativ situation til ophør. En sådan omplacering, der besluttes i tjenestens interesse, kræver desuden ikke den pågældende tjenestemands samtykke. Endvidere er de diplomatiske funktioners rolle at forebygge enhver spænding og at neddæmpe dem, der ikke desto mindre kan tænkes at opstå. Desuden er det et tvingende krav, at personer, som er pålagt diplomatiske opgaver, nyder tillid udadtil. Hvis denne ikke længere består, hvad grunden hertil end kan være, er den pågældende tjenestemand ikke længere i stand til at varetage sådanne opgaver, hvorfor det er i overensstemmelse med god forvaltning, at institutionen hurtigst muligt træffer foranstaltninger med henblik på, at den pågældende forflyttes. Disse foranstaltninger finder ligeledes anvendelse, når der fra chefen for en tjenestegrens side i dennes egenskab af delegationschef, der har til opgave at udføre diplomatiske missioner, er konstateret mangler i tjenestens udøvelse. Det kan nemlig ikke bestrides, at sådanne mangler, såfremt de godtgøres, skader den gnidningsløse afvikling af delegationens arbejde. Når en ansats ansættelseskontrakt præciserer de opgaver, som er blevet tildelt ham, og det sted, hvor han gør tjeneste, har denne præcisering i øvrigt ingen betydning i forhold til, at den nævnte ansattes ansættelse er underlagt bestemmelserne i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte. For så vidt som personalet ved de nationale diplomatiske tjenester, der er ansat som midlertidigt ansatte i medfør af nævnte ansættelsesvilkårs artikel 2, litra e), er underlagt disse ansættelsesvilkår, er muligheden for, at de bliver omplaceret, således indeholdt implicit i den ansættelseskontrakt, som de har underskrevet med institutionen, og når de to ovennævnte betingelser (omplacering i tjenestens interesse og overholdelse af stillingernes ækvivalens) er opfyldt, kan en sådan omplacering ikke udgøre en tilsidesættelse af den nævnte kontrakt. (jf. præmis 59, 61-64, 96 og 97) Henvisning til: Domstolen: Domme Hecq mod Kommissionen, C-116/88 og C-149/88, EU:C:1990:98, præmis 22, og Ojha mod Kommissionen, C-294/95 P, EU:C:1996:434, præmis 41 og 42 Retten i Første Instans: Dom Dejaiffe mod KHIM, T-223/99, EU:T:2000:292, præmis 53 Personaleretten: Domme de Albuquerque mod Kommissionen, F-55/06, EU:F:2007:15, præmis 55 og den deri nævnte retspraksis, og Plasa mod Kommissionen, F-52/08, EU:F:2009:54, præmis 77