RETTENS DOM (Femte Afdeling)

18. december 1997

Sag T-142/95

Jean-Louis Delvaux

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Tjenestemænd — forfremmelse — sammenligning af fortjenester — bedømmelsesrapport — begrundelse — ensartede karrierebetingelser — forskelsbehandling på grundlag af nationalitet«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-1247

Angående:

Påstand, for det første, om annullation af Kommissionens to afgørelser, som blev offentliggjort i Meddelelser fra administrationen nr. 858 af 2. september 1994 og nr. 859 af 8. september 1994, med den begrundelse, at sagsøgeren ikke var optaget hverken på listen over de tjenestemænd, som fandtes at have gjort sig mest fortjent til en forfremmelse til lønklasse LA4, eller på listen over de tjenestemænd, som blev forfremmet til lønklasse LA4 i regnskabsåret 1994, for det andet om annullation af Kommissionens afgørelse af 3. april 1995 om afvisning af sagsøgerens klage, og for det tredje om, at Kommissionen tilpligtes at betale sagsøgeren et beløb på 100000 BFR til godtgørelse af den ikke-økonomiske skade, han har lidt på grund af sagsbehandlingsfejl i forbindelse med forfremmelsesproceduren.

Udfald:

Frifindelse.

Resumé af dom

På det tidspunkt, da forfremmelsesproceduren for 1994 blev gennemført, var sagsøgeren tjenestemand i lønklasse LA5 ved Kommissionens oversættelsestjeneste. Denne tjeneste var opdelt i syv tematiske grupper. Hver af disse grupper havde ni sprogenheder, én for hver af Fællesskabernes daværende officielle sprog. Sagsøgeren, som er dansksproget og af dansk nationalitet, blev placeret i den danske sprogenhed inden for den tematiske gruppe benævnt gruppe E. Denne gruppe var specialiseret i teknologi, energi, industri, miljø og transport.

Under forfremmelsesproceduren for 1994 var sagsøgeren optaget på listen over de tjenestemænd, som kunne forfremmes til lønklasse LA4.

På grundlag af denne liste udfærdigede cheferne for de dansksprogede enheder en alfabetisk liste over de tjenestemænd, som de foreslog til en forfremmelse. Denne liste var udfærdiget på grundlag af en inddeling af de pågældende tjenestemænd (sprogliste), foretaget på basis af de samlede karakterer, som disse havde fået tildelt i deres bedømmelser. På listen, som var udfærdiget pr. sprogenhed, figurerede sagsøgeren ikke.

Under et møde mellem oversættelsestjenestens generaldirektør og en række personalerepræsentanter foreslog en personalerepræsentant, at sagsøgeren blev optaget på listen over de tjenestemænd, der blev foreslået forfremmet. En anden personalerepræsentant fremsatte ved denne lejlighed nogle negative udtalelser vedrørende sagsøgerens sproglige fortjenester.

Under forsæde af oversættelsestjenestens generaldirektør udfærdigede direktørerne for de tematiske grupper herefter i fællesskab en liste med forslag til forfremmelser, som var opstillet i prioritetsorden efter de pågældende tjenestemænds fortjenester. Efter at have godkendt listen gav oversættelsestjenestens generaldirektør meddelelse herom til de enkelte Forfremmelsesudvalg. Disse forslag til forfremmelser blev offentliggjort i Meddelelser fra administrationen nr. 845 af 11. maj 1994.

Da sagsøgeren ikke var optaget på denne offentliggjorte liste, tilsendte han den 16. maj 1994 formanden for Forfremmelsesudvalget, Williamson, en skrivelse, hvori han anmodede denne om på ny at gennemgå hans akter og at optage ham på denne liste. Ved skrivelse af 25. oktober 1994 svarede Williamson sagsøgeren, at det begrænsede paritetiske udvalg, som var pålagt at gennemgå ansøgninger af denne type, ikke kunne anbefale, at Forfremmelsesudvalget for Ansatte i Sprogtjenesten på ny gennemgik hans akter med henblik på en forfremmelse.

I mellemtiden udfærdigede de enkelte Forfremmelsesudvalg på grundlag af forslagene fra samtlige Kommissionens generaldirektorater udkast til lister over de tjenestemænd, som fandtes at have gjort sig mest fortjent til en forfremmelse. Disse udkast til lister blev dernæst meddelt ansættelsesmyndigheden, som på grundlag af en enstemmig henstilling fra Forfremmelsesudvalgene udfærdigede listen over de tjenestemænd, der fandtes at have gjort sig mest fortjent til en forfremmelse. Demie liste, som sagsøgeren heller ikke var optaget på, blev bekendtgjort i Meddelelser fra administrationen nr. 858 af 2. september 1994.

Ansættelsesmyndigheden valgte herefter fra denne liste de tjenestemænd, som den forfremmede for regnskabsåret 1994. Listen over de forfremmede tjenestemænd, som sagsøgeren ikke var optaget på, blev offentliggjort i Meddelelser fra administrationen nr. 858 af 8. september 1994.

Den 1. december 1994 indgav sagsøgeren en klage i henhold til artikel 90, stk. 2, i vedtægten for tjenestemænd ved De Europæiske Fællesskaber (vedtægten) over de af Kommissionen trufne afgørelser, som var offentliggjort i Meddelelser fra administrationen nr. 858 og nr. 859. Den 3. april 1995 blev denne klage udtrykkeligt afvist.

På foranledning af en anmodning fra sagsøgeren af 6. juni 1995 forelagde det begrænsede paritetiske udvalg, som behandler klager, sagen for Forfremmelsesudvalget. Ved skrivelse fra Williamson af 20. september 1995 modtog sagsøgeren meddelelse om, at hans klage var blevet afvist.

Realiteten

Det første anbringende om, at der er sket en tilsidesættelse af vedtægtens artikel 45, stk. 1 (sammenligning af fortjenester), og artikel 26 (oplysninger, som skal være indeholdt i den personlige aktmappe)

Første led af det første anbringende om tilsidesættelse af vedtægtens artikel 45, stk. 1 (sammenligning af fortjenester)

— Første klagepunkt i første led af det første anbringende (om, at der ikke er foretaget en sammenligning på grundlag af alle sagsøgernes fortjenester)

Herom bemærkede Retten, at når ansættelsesmyndigheden træffer afgørelse om forfremmelser, har den efter vedtægten beføjelse til at træffe et valg på grandlag af en sammenligning af fortjenesterne hos dem, der kan forfremmes, og kan ved denne sammenligning anvende den metode, som den Ander mest hensigtsmæssig. Ansættelsesmyndigheden har endvidere et vidt skøn i forbindelse med disse afgørelser om forfremmelse, hvorfor Fællesskabets retsinstanser udelukkende kan efterprøve, om ansættelsesmyndigheden, henset til den fulgte fremgangsmåde og de forhold, den kan have lagt til grand for vurderingen, har holdt sig inden for rammerne af sine lovlige beføjelser og ikke anvendt dem åbenbart fejlagtigt. Retten kan derfor ikke sætte sit eget skøn af de pågældende tjenestemænds kvalifikationer og fortjenester over ansættelsesmyndighedens (præmis 37 og 38).

Henvisning til: Domstolen, 1. juli 1976, sag 62/75, De Wind mod Kommissionen, Sml. s. 1167, præmis 17; Domstolen, 21. april 1983, sag 282/81, Ragusa mod Kommissionen, Sml. s. 1245, præmis 9; Retten, 30. januar 1992, sag T-25/90, Schönherr mod ØSU, Sml. II, s. 63, præmis 20; Retten, 25. februar 1992, sag T-ll/91, Schloh mod Rådet, Sml. II, s. 203, præmis 51; Retten, 10. juli 1992, sag T-53/91, Mergen mod Kommissionen, Sml. II, s. 2041, præmis 33; Retten, 6. juni 1996, sag T-262/94, Baivvir mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 739, præmis 65 og 66.

Retten tilføjede, at vedtægten ikke giver tjenestemænd noget krav på en forfremmelse, selv om de opfylder alle betingelser for at kunne forfremmes (præmis 39).

Henvisning til: Retten, 9. februar 1994, sag T-3/92, Latham mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 83, præmis 50; Retten, 30. november 1995, sag T-507/93, Branco mod Revisionsretten, Sml. Pers. II, s. 797, præmis 28; Baiwir mod Kommissionen, a.st., præmis 67.

Vedrørende den vurderingsmetode, som Kommissionen havde anvendt i sagen, bemærkede Retten for det første, at den indebar, at der blev foretaget en ekstra sammenligning af fortjenesterne hos de tjenestemænd, som kunne komme i betragtning til en forfremmelse, nemlig dels inden for den sprogenhed og det generaldirektorat, de henhørte under, dels i Forfremmelsesudvalgene og hos ansættelsesmyndigheden. Den omstændighed, at der inden for hvert af de generaldirektorater ved Kommissionen, som de pågældende henhører under, foretages en første bedømmelse af de tjenestemænd, som kan komme i betragtning til en forfremmelse, er ikke nogen hindring for opfyldelsen af kravet i vedtægtens artikel 45 om en sammenligning af de pågældendes fortjenester, men bidrager tværtimod til at sikre overholdelsen af princippet om god forvaltning (præmis 41).

Henvisning til: Retten, 13. juli 1995, sag T-557/93, Rasmussen mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 603, præmis 21 og 22; Retten, 19. september 1996, sag T-386/94, Allo mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 1161, præmis 31.

For det andet bemærkede Retten, at cheferne for de enkelte forvaltningsenheder spiller en vigtig rolle ved sammenligningen af fortjenesterne, da disse bedst kender kvalifikationerne hos de tjenestemænd, der arbejder inden for deres enhed. Det kan således være hensigtsmæssigt ved sammenligningen af de pågældendes fortjenester, at cheferne for de enkelte forvaltningsenheder foretager en første udvælgelse, og at der dernæst på generaldirektørniveau foretages en fornyet gennemgang af fortjenesterne hos de tjenestemænd, som kan forfremmes (navnlig i betragtning af oversættelsestjenestens organisation og struktur). De lister, som cheferne for forvaltningsenhederne udfærdiger, har endvidere som hovedregel alene en forberedende karakter (præmis 42 og 43).

For det tredje bemærkede Retten, at sagsøgeren ikke havde godtgjort, at den omstændighed, at der ikke havde været en personalerepræsentant til stede under møderne mellem cheferne for forvaltningsenhederne, havde medført en tilsidesættelse af vedtægtens artikel 45, stk. 1, da det ikke efter vedtægten kræves, at der skal være en personalerepræsentant til stede under sådanne møder (præmis 44).

Henvisning til: Allo mod Kommissionen, a.st. præmis 35.

Sagsøgerens argumenter om, at der var sket en tilsidesættelse af princippet om lige muligheder, faldt sammen med første led af det tredje anbringende om tilsidesættelsen af vedtægtens artikel 5, stk. 3, hvorfor Retten behandlede disse argumenter i forbindelse med sin gennemgang af dette anbringende (præmis 45).

Retten fandt således ikke, at sagsøgeren havde godtgjort, at den i sagen fulgte procedure for sammenligning af fortjenesterne var i strid med vedtægtens artikel 45, stk. 1 (præmis 46).

Andet klagepunkt i første led af det første anbringende (om, at der var foretaget en fejlagtig bedømmelse af sagsøgerens og en forfremmet tjenestemands fortjenester)

Herom bemærkede Retten, at en gennemgang af de administrative akter i sagen viste, at sagsøgeren ikke havde så gode fortjenester som de tjenestemænd, der var forfremmet, bortset fra fru X (præmis 49).

Retten fandt endvidere, at Kommissionen med føje havde antaget, at fru X og sagsøgeren stod lige i fortjenester. Forskellen mellem disses fortjenester var nemlig minimale og indicerede ikke, at den ene af dem var bedre kvalificeret end den anden (præmis 52).

I den forbindelse bemærkede Retten, at såfremt to tjenestemænd står lige i fortjenester, udgør ancienniteten kun ét af flere kriterier, hvorfor ansættelsesmyndigheden ikke kan kritiseres for at have tillagt alderskriteriet større vægt end kriteriet om tjenstlig anciennitet (præmis 53 og 54).

Henvisning til : Domstolen, 24. marts 1983, sag 298/81, Colussi mod Parlamentet, Sml.s. 1131, præmis 22; Domstolen, 14. juli 1983. sag 9/82, Øhrgaardog Delvauxmod Kommissionen, Sml. s. 2379, præmis 19; Domstolen, 17. januar 1989, sag 293/87, Vainkermod Parlamentet, Sml. s. 23, præmis 16.

Retten fandt således ikke, at sagsøgeren havde godtgjort, at Kommissionen havde anvendt sine beføjelser åbenbart fejlagtigt eller gjort sig skyldig i misbrug ved sammenligningen af fortjenesterne (præmis 55).

Andet led af det første anbringende (om, at der ikke var taget hensyn til det arbejde, sagsøgeren havde udført uden for sin forvaltningsenhed)

Herom bemærkede Retten, at sagsøgerens arbejde uden for hans forvaltningsenhed udtrykkeligt var omtalt i hans bedømmelsesrapporter for perioden mellem den 1. juli 1989 og den 30. juni 1991 og for perioden mellem den 1. juli 1991 og den 30. juni 1993. Det er den pågældende tjenestemands overordnede, som foretager bedømmelsen af vedkommende. Følgelig var chefen for sagsøgerens forvaltningsenhed bekendt med det arbejde, som var omtalt i sagsøgerens rapporter, og med den heraf foretagne bedømmelse. Der var ikke noget holdepunkt for at antage, at man ved sammenligningen af fortjenesterne og navnlig ved udfærdigelsen af listen over de tjenestemænd, som blev foreslået forfremmet, ikke havde taget hensyn til sagsøgerens arbejde uden for hans forvaltningsenhed (præmis 58 og 59).

Tredje led af det første anbringende om tilsidesættelsen af vedtægtens artikel 26 (under hensyn til, at den personlige aktmappe ikke indeholdt alle nødvendige oplysninger)

Herom udtalte Retten, at formålet med vedtægtens artikel 26 og 43 er at sikre tjenestemanden ret til kontradiktion ved at forhindre, at de af ansættelsesmyndighedens afgørelser, som vedrører hans tjenesteforhold og karriere, træffes på grundlag af omstændigheder ved hans adfærd, der ikke er omtalt i hans personlige aktmappe. En afgørelse, der træffes på grundlag af sådanne omstændigheder, er i strid med de i vedtægtens foreskrevne garantier og skal annulleres, fordi den forud for afgørelsen fulgte procedure er retsstridig (præmis 69).

Henvisning til: Domstolen, 3. februar 1971, sag 21/70, Rittweger mod Kommissionen, Sml. 1971, s. 1; org. réf.: Rec. s. 7, præmis 29-41; Domstolen, 12. februar 1987, sag233/85, Bonino mod Kommissionen, Sml. s. 739, præmis 11; Retten, 5. december 1990, sag T-82/89, Marcato mod Kommissionen, Sml. II, s. 735, præmis 78; Retten, 30. november 1993, sag T-78/92, Perakis mod Parlamentet, Sml. II, s. 1299, præmis 27; Retten, 9. februar 1994, sag T-109/92, Lacruz Bassols mod Domstolen, Sml. Pers. II, s. 105, præmis 68.

Retten tilføjede, at de nævnte vedtægtsbestemmelser som hovedregel ikke omfatter udtalelser fra overordnede, der er blevet hørt i forbindelse med en forfremmelsesprocedure. Disse udtalelser bør nemlig ikke bringes til de pågældende tjenestemænds kendskab, da de alene vedrører sammenligningen af tjenestemændenes kvalifikationer og fortjenester, som er baseret på forhold, der er nævnt i deres personlige aktmappe eller meddelt dem, hvorfor de allerede har haft mulighed for at gøre deres synspunkter gældende. Disse udtalelser afspejler administrationens skønsbeføjelse på dette område og omfattes ikke af vedtægtens artikel 26, som har til formål at sikre tjenestemandens ret til kontradiktion og at gøre det muligt for administrationen at træffe afgørelse med fuldt kendskab til sagens omstændigheder (præmis 70).

Henvisningtil: Perakis mod Parlamentet, a.st., præmis 28; Lacruz Bassols mod Domstolen, a. st., præmis 69.

Det anførte gælder dog ikke, når de pågældende udtalelser, ud over at indeholde vurderinger, som vedrører sammenligningen af de pågældende tjenestemænds fortjenester, tillige indeholder oplysninger om en tjenestemands kvalifikationer, indsats eller adfærd, som ikke i forvejen findes i hans personlige aktmappe. I så fald skal administrationen ifølge vedtægtens artikel 26 tilføre den pågældende tjenestemands personlige aktmappe disse oplysninger. Den omstændighed, at oplysningerne ikke er blevet bragt til den pågældende tjenestemands kendskab for derved at give ham mulighed for at gøre sine synspunkter gældende, kan dog ikke uden videre gøre en afgørelse om afslag på hans ansøgning og om udnævnelse af en anden ansøger i stillingen ugyldig, medmindre disse oplysninger har haft en afgørende indflydelse på ansættelsesmyndighedens afgørelse (præmis 71 og 72).

Henvisningtil: Rittwegermod Kommissionen, a.st., præmis 35; Domstolen, 28. juni 1972, sag 88/71, Brasseur mod Parlamentet, Sml. 1972, s. 131, org. réf.: Rec. s. 499, præmis 18; Bonino mod Kommissionen, a.st., præmis 13; Perakis mod Parlamentet, a.st., præmis 29.

I den foreliggende sag havde en personalerepræsentant under det møde, som blev afholdt mellem generaldirektøren og en række personalerepræsentanter til forberedelse af forslagene om forfremmelser, fremsat en række negative udtalelser om sagsøgerens sproglige fortjenester. De forhold, som disse udtalelser var baseret på, var endvidere hverken omtalt i sagsøgerens personlige aktmappe eller bragt til hans kundskab før vedtagelsen af de omtvistede afgørelser (præmis 73).

Retten fandt det dog ikke godtgjort, at de negative udtalelser, som en af personalerepræsentanterne havde fremsat under et møde mellem disse og generaldirektøren, havde haft nogen afgørende indflydelse på Kommissionen, da den traf de anfægtede afgørelser. Der var derfor ikke fornødent grundlag for at antage, at de forhold, som havde givet anledning til de kritiske udtalelser, og som ikke var blevet bragt til sagsøgerens kendskab før vedtagelsen af de anfægtede afgørelser, i den foreliggende sag havde haft nogen indflydelse på indholdet af disse afgørelser (præmis 77 og 78).

Det andet anbringende om tilsidesættelsen af begrundelsespligten efter vedtægtens artikel 25, stk. 2

Herom bemærkede Retten, at selv om ansættelsesmyndigheden ikke efter vedtægtens artikel 45 er forpligtet til at begrunde sine afgørelser om forfremmelse over for de tjenestemænd, som ikke er blevet forfremmet, er den dog forpligtet til at begrunde afvisningen af en klage, som er indgivet i medfør af vedtægtens artikel 90, stk. 2, af en ansøger, som ikke er blevet forfremmet. Denne pligt til at begrunde en anfægtet afgørelse om forfremmelse - og som i hvert fald består på det tidspunkt, da klagen afvises - har til formål dels at give den pågældende de nødvendige oplysninger til at kunne vurdere om den for ham bebyrdende afgørelse er berettiget, og om det tjener noget formål for ham at anlægge sag ved Retten, dels at gøre det muligt for Retten at udøve kontrol med lovligheden af afgørelsen om forfremmelse. Da ansættelsesmyndigheden frit kan vælge mellem forfremmelser og forflyttelser, er det tilstrækkeligt, at begrundelsen for afvisningen af klagen vedrører de retlige betingelser i vedtægten for procedurens lovlighed (præmis 83 og 84).

Henvisning til: Domstolen, 30. oktober 1974, sag 188/73, Grassi mod Rådet, Sml. s, 1099, præmis 12; Domstolen, 16. december 1987, sag 111/86, Delauche mod Kommissionen, Sml. s. 5345, præmis 13; Mergen mod Kommissionen, a.st., præmis 40; Retten, 3. marts 1993, sag T-25/92, Vela Palacios mod ØSU, Sml. II, s. 201, præmis 22; Domstolen, 9. december 1993, sag C-115/92P, Parlamentet mod Volger, Sml. I, s. 6549, præmis 22; Retten, 19. september 1996, sag T-158/94, Brunagelmod Parlamentet, Smi. Pers. II, s. 1131, præmis 107; Retten, 12. juni 1997, sag T-237/95, Carbajo Ferrerò mod Parlamentet, Sml. Pers. II, s. 429, præmis 82.

Retten fandt, at skrivelsen af 5. april 1995 om afvisningen af sagsøgerens klage indeholdt en tilstrækkelig begrundelse for, at sagsøgeren ikke var optaget på den omtvistede liste over de tjenestemænd, som var foreslået forfremmet (præmis 85 og 86).

Det tredje anbringende om tilsidesættelsen af vedtægtens artikel 5, stk. 3, og artikel 27 (tilsidesættelse af princippet om Uge muligheder og af forbuddet mod forskelsbehandling)

Første led af det tredje anbringende om tilsidesættelsen af vedtægtens artikel 5, stk. 3, og af forbuddet mod forskelsbehandling

Retten bemærkede, at det følger af ligebehandlingsprincippet og forbuddet mod forskelsbehandling, at sammenlignelige situationer ikke må behandles forskelligt, medmindre en forskelsbehandling er objektivt begrundet. Da alle oversættere i Kommissionens oversættelsestjeneste, hvis opgave består i at oversætte fra et eller flere sprog til et andet sprog, befinder sig i sammenlignelige situationer, var den procedure, hvorved der blev foretaget en første udvælgelse inden for sprogenhederne og dernæst en fornyet gennemgang af denne første udvælgelse under hensyntagen til de tjenestemænd inden for oversættelsestjenesten som helhed, der kunne forfremmes, hverken i strid med vedtægtens artikel 5, stk. 3, eller med forbuddet mod forskelsbehandling (præmis 94, 95 og 96).

Henvisning til: Lacruz Bassols mod Domstolen, a.st., præmis 87.

Andet led af det tredje anbringende om tilsidesættelse af vedtægtens artikel 27, stk. 3 (forskelsbehandling på grundlag af nationalitet)

Retten bemærkede, at fællesskabsinstitutionerne ifølge vedtægtens artikel 7, jf. artikel 27, ved ansættelse, forfremmelse og placering af tjenestemænd dels skal lade sig lede af tjenestens interesser uden at tage hensyn til de pågældendes nationalitet, dels skal sikre en udvælgelse på et så bredt geografisk grundlag som muligt blandt statsborgerne i Fællesskabernes medlemsstater (præmis 102).

Henvisning til: Domstolen, 30. juni 1983, sag 85/82, Schloh mod Rådet, Sml. s. 2105, præmis 26; Retten, 18. marts 1997, forenede sager T-178/95 og T-179/95, Picciolo og Caló mod Regionsudvalget, Sml. Pers. II, s. 155, præmis 66.

Retten fandt ikke, at der var noget holdepunkt i sagens akter for at antage, at der var sket en forskelsbehandling på grundlag af nationalitet eller efter fødested (præmis 103).

Påstanden om erstatning

Retten udtalte, at flere betingelser skal være opfyldt, for at Fællesskabet kan ifalde ansvar, nemlig for det første, at de handlinger, institutionen kritiseres for at have begået, er ulovlige, for det andet, at der er lidt et tab, og for det tredje, at der er årsagsforbindelse mellem handlingerne og tabet. En tjenestemand, som hævder at være påført et tab ved en handlemåde fra administrationens side, som berøver ham muligheden for en forfremmelse, kan derfor ikke gives medhold i en påstand om erstatning af tabet, hvis ikke han beviser, at den pågældende handlemåde var ulovlig. I den foreliggende sag fandt Retten, at Kommissionen ikke kunne antages at have handlet ulovligt (præmis 109 og 110).

Henvisning til: Latham mod Kommissionen, a.st., præmis 66; Retten, 9. februar 1994, sag T-82/91, Latham mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 61, præmis 75; Retten, 21. februar 1995, sag T-506/93, Moat mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 147, præmis 46-49; Retten, 6. juli 1995, sag T-36/93, Ojha mod Kommissionen, Smi. Pers. II, s. 497, præmis 130; Retten, 18. marts 1997, sag T-35/96, Rasmussen mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 187, præmis 82.

Konklusion:

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber frifindes.