26.

For nærmere at angive de kriterier, på grundlag af hvilke det skal afgøres, om forpligtelsen til at stå til rådighed for den kompetente forvaltning er opfyldt, kan hensigtsmæssigt et mere generelt forhold, der selv taler for, at det her behandlede spørgsmål skal besvares bekræftende, nævnes. Den fællesskabsbestemmelse, der skal fortolkes, indeholder en undtagelse fra det almindelige princip om, at udbetalingen af ydelser ved arbejdsløshed er knyttet til et bestemt område, idet arbejdstageren herefter har mulighed for at modtage ydelsen, selv om han bor i en anden medlemsstat. Denne undtagelse, der skal udvide den arbejdsløse arbejdstagers valg og lette søgningen efter andet arbejde, gælder alene i forhold til de arbejdstagere, der i deres sidste ansættelse boede i en anden medlemsstat end den, der er den kompetente medlemsstat ( 13 ). Jeg er imidlertid overbevist om, at den bestemmelse, der fraviger det almindelige kriterium, skal læses på en sådan måde, at den giver det særlige formål, der ligger bag den, den betydning, som det fortjener. I denne sammenhæng kan betingelsen om, at den pågældende skal stå til rådighed, ikke på nogen måde gøres til genstand for en fortolkning, der begrænser dens betydning, således at den arbejdsløse ved bestemmelsen udtrykkeligt tilladte adgang til fortsat at bo uden for den stat, der har kompetencen til at udbetale ydelserne, tømmes for sit indhold. Ved at opstille kravet om, at arbejdstageren skal stå til rådighed, har fællesskabslovgiver bestemt ikke villet berøve arbejdstageren den for ham anerkendte ret til at vælge sit bopælssted. Sandheden er en helt anden. Når alt kommer til alt, er det den grundlæggende ret til fri bevægelighed, der på den ovenfor præciserede måde også afspejles i den ordning, fællesskabsretten har indført for arbejdsløshed. I forordningens forstand kan det altså ikke begrundes, at arbejdstageren ryger ind i den blindgyde, som en områdemæssig binding gående ud på, at han altid nødvendigvis må have sin bopæl i den stat, der er beføjet til at udbetale den sociale ydelse, giver anledning til. Den fortolkning af artikel 71, stk. 1, litra b), nr. i), jeg har foreslået, er efter min mening endnu mere tro mod bestemmelsens ordlyd, og mod den logiske opbygning af det system, som denne bestemmelse er et led i. Under alle omstændigheder skal jeg tilføje, at det følger af selve bestemmelsens ordlyd, at den arbejdstager, der fortsat står til rådighed for myndighederne i den kompetente stat, har ret til ydelser efter denne stats lovgivning, »som om [han] var bosat på dens område«. Ved forordningen anerkendes det bogstaveligt, at betingelsen om, at arbejdstageren skal stå til rådighed, helt kan være opfyldt, selv om den pågældende ikke bor i staten. At stå til rådighed har følgelig samme betydning som at have bopæl ifølge fællesskabslovgivers udtrykkelige vedtagelse, som her bliver gældende. Det resultat, jeg er nået til, har i øvrigt også gyldighed i kraft af de principper af hermeneutisk art, som Domstolen har skitseret på området. Den nationale ret, der i det konkrete tilfælde skal kontrollere, om den arbejdsløse arbejdstagers ståen til rådighed opfylder betingelserne ifølge forordningen, skal under alle omstændigheder vejledes af det kriterium, som Domstolen havde lejlighed til at præcisere i Van Munster-dommen: Den nationale lovgivning skal fortolkes på en sådan måde, at man undgår et fortolkningsresultat, »der vil kunne afholde den vandrende arbejdstager fra faktisk at udøve sin ret til fri bevægelighed« ( 14 ). Anvendelsen af et sådant fortolkningsprincip gør det altså ikke, og heller ikke for den, som eventuelt skulle have glemt sammenhængen mellem de fællesskabsretlige bestemmelser, der skal anvendes, muligt at forstå forpligtelsen til »at stå til rådighed« som omfattende forpligtelsen til at bo på den kompetente stats område.