DOMSTOLENS DOM AF 31. JANUAR 1991. - KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER MOD DEN FRANSKE REPUBLIK. - FISKERI - KVOTEADMINISTRATION - MEDLEMSSTATERNES FORPLIGTELSER. - SAG C-244/89.



Samling af Afgørelser 1991 side I-00163



Sammendrag

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

++++

1. Fiskeri - bevarelse af havets ressourcer - kvoteordning for fiskeri - fangster i norske og faeroeske farvande - fordeling mellem medlemsstaterne af de til raadighed vaerende fangstmaengder - foranstaltninger til kontrol med kvoterne - anvendelse - forestaaende opfiskning af en medlemsstats kvote - forpligtelse for den paagaeldende medlemsstat til foreloebigt at forbyde et fiskeri - praktiske vanskeligheder ved at forudse en forestaaende opfiskning - uden betydning

(Raadets forordninger nr. 2057/82, art. 6, 9, 10, stk. 2, og 14 og nr. 3730/85 samt nr. 3732/85)

2. Traktatbrud - Domstolens proevelse - konstatering af tilsidesaettelse af en speciel regel - behov for at undersoege begrundelsen for et klagepunkt om tilsidesaettelse af en generel bestemmelse - foreligger ikke

Sammendrag

1. Selv om forordningerne nr. 3730/85 om fordeling mellem medlemsstaterne af visse fangstkvoter for fartoejer, der udoever fiskeri i Norges oekonomiske zone og i fiskerizonen omkring Jan Mayen, og nr. 3732/85 om fordeling mellem medlemsstaterne af fangstkvoter for fartoejer, der udoever fiskeri i faeroesk farvand, ikke udtrykkeligt henviser til artikel 10 i forordning nr. 2057/82 om fastsaettelse af visse foranstaltninger til kontrol med fiskeri fra fartoejer hjemmehoerende i medlemsstaterne, er medlemsstaterne ikke desto mindre forpligtet til at overholde denne bestemmelse, idet der er tale om en generel regel, som er noedvendig af hensyn til effektiviteten i enhver ordning for bevarelse og forvaltning af fiskeressourcerne, hvis grundlag er en fordeling i form af kvoter til medlemsstaterne af de fangstmaengder, der er til raadighed for Faellesskabet.

En medlemsstat kan ikke frigoere sig fra den forpligtelse, som paahviler den i henhold til artikel 10, stk. 2, til foreloebigt at forbyde fiskeri fra fartoejer, der foerer dens flag, eller er registreret i medlemsstaten fra den dato, hvor fangsterne af kvoterede bestande, taget af disse fiskerfartoejer, maa antages at have opbrugt den nationale kvote, ved at henvise til praktiske vanskeligheder, som skulle have forhindret medlemsstaten i at forudse den forestaaende opfiskning af kvoterne. Kontrolforanstaltningerne i forordning nr. 2057/82 og specielt artiklerne 6 og 9, hvorefter alle landinger skal opgoeres og registreres, vil nemlig, saafremt de er blevet ivaerksat paa rette maade, give de nationale myndigheder tilstraekkelige oplysninger til at forudse opfiskningen af kvoterne og traeffe passende forholdsregler. Ydermere har medlemsstaten, saafremt den anser disse foranstaltninger for utilstraekkelige, mulighed for i henhold til artikel 14 i forordning nr. 2057/82 at indfoere supplerende kontrolforanstaltninger, som er mere vidtgaaende end forordningens mindstekrav.

2. En bestemmelse af generel raekkevidde kan kun anvendes selvstaendigt i situationer, hvor faellesskabsretten ikke indeholder mere specielle regler. Det foelger heraf, at naar en bestemmelse af generel raekkevidde er blevet gennemfoert ved en saerlig regel, og naar Domstolen har fastslaaet, at en medlemsstat har tilsidesat denne saerlige forpligtelse, er det ikke laengere noedvendigt at undersoege, om den paagaeldende stat i oevrigt har tilsidesat den generelle bestemmelse, som er hjemmelen for den foerste forpligtelse.

Dommens præmisser

1 Ved staevning indgivet til Domstolens Justitskontor den 2. august 1989 har Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber i henhold til EOEF-Traktatens artikel 169 anlagt sag med paastand om, at det statueres, at Den Franske Republik ved ikke at drage omsorg for overholdelsen af de fangstkvoter, den fik tildelt for 1986 for "andre arter (som bifangster)" i norske farvande og for roedfisk i faeroeske farvande, har tilsidesat de forpligtelser, som paahviler den bl.a. i henhold til artikel 5, stk. 2, i Raadets forordning (EOEF) nr. 170/83 af 25. januar 1983 om en faellesskabsordning for bevarelse og forvaltning af fiskeressourcerne (EFT L 24, s. 1) og artikel 10, stk. 2, i Raadets forordning (EOEF) nr. 2057/82 af 29. juni 1982 om fastsaettelse af visse foranstaltninger til kontrol med fiskeri fra fartoejer hjemmehoerende i medlemsstaterne (EFT L 220, s. 1), jf. artikel 1 i Raadets forordninger (EOEF) nr. 3730/85 af 20. december 1985 om fordeling mellem medlemsstaterne af visse fangstkvoter for fartoejer, der udoever fiskeri i Norges oekonomiske zone og i fiskerizonen omkring Jan Mayen (EFT L 361, s. 66) og nr. 3732/85 af 20. december 1985 om fordeling mellem medlemsstaterne af fangstkvoter for fartoejer, der udoever fiskeri i faeroesk farvand (EFT L 361, s. 76).

2 Ved forordning nr. 3730/85, hvis anvendelsesperiode blev forlaenget til den 31. december 1986 ved Raadets forordning (EOEF) nr. 114/86 af 20. januar 1986 (EFT L 17, s. 4), bestemtes det, at de fangster, som tages inden for rammerne af aftalen om gensidige fiskerirettigheder for 1986 mellem Faellesskabet og Norge af fartoejer, der foerer en medlemsstats flag, i farvande nord for 62 00' nordlig bredde, som henhoerer under Norges oekonomiske zone, eller i fiskerizonen omkring Jan Mayen, ikke maatte overstige de i bilag I fastsatte kvoter, eller, for saa vidt angaar Frankrig, 65 tons for "andre arter (som bifangster)".

3 I overensstemmelse med den procedure, der er fastsat i fiskeriaftalen mellem Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab paa den ene side og den danske regering og Faeroeernes landsstyre paa den anden side, der er knyttet som bilag til Raadets forordning (EOEF) nr. 2211/80 af 27. juni 1980 (EFT L 226, s. 11), blev der mellem Faellesskabet og Faeroeerne opnaaet enighed om gensidige fiskerirettigheder for 1986. Ved forordning nr. 3732/85 bestemtes det for 1986, at de fangster, som tages inden for rammerne af denne ordning af fartoejer, der foerer en medlemsstats flag, i farvande henhoerende under faeroesk fiskerijurisdiktion, ikke maatte overstige de i bilaget fastsatte kvoter, eller, for saa vidt angaar Frankrig, 440 tons roedfisk.

4 Det fremgaar af den aarlige landingsoversigt, som Den Franske Republik tilsendte Kommissionen den 29. januar 1987, og som er optaget som bilag til replikken, at de kvoter, der var tildelt Frankrig for 1986, var opfisket i loebet af september 1986, for saa vidt angaar bifangster i norske farvande, og i loebet af maj 1986, for saa vidt angaar roedfisk i faeroeske farvande.

5 For saa vidt angaar bifangster i norske farvande, udgjorde Frankrigs samlede fangster i 1986 105 tons, dvs. et overfiskeri paa 40 tons.

6 Det er ubestridt, at Den Franske Republik ikke paa noget tidspunkt traf andre foranstaltninger end den, der bestaar i at meddele Kommissionen fangstoplysninger, modtaget fra de franske fiskere, saaledes at Kommissionen foerst ved forordning (EOEF) nr. 3465/86 (EFT L 319, s. 29), der traadte i kraft den 14. november 1986, i henhold til artikel 10, stk. 3, i forordning nr. 2057/82 kunne forbyde fiskeri af bifangster i norske farvande nord for 62 00' nordlig bredde fra fartoejer, der foerer fransk flag.

7 For saa vidt angaar roedfisk i faeroeske farvande meddelte de franske myndigheder Kommissionen ved telex af 12. maj 1986, at den franske kvote var opfisket, og anmodede denne om at standse fiskeriet efter denne art i dette omraade. Efter en kvoteudveksling mellem Frankrig og Det Forenede Kongerige i henhold til artikel 5, stk. 1, i forordning nr. 170/83, der blev meddelt Kommissionen ved telex af 2. juni 1986, blev den franske kvote for roedfisk i faeroeske farvande forhoejet til 510 tons. Den forhoejede kvote, som naesten var opfisket i slutningen af september 1986 (506 tons), blev overskredet i loebet af november 1986, idet der ikke var fangster heraf i oktober. For 1986 udgjorde de samlede fangster af roedfisk i faeroesk farvand, som Frankrig gav meddelelse om, 617 tons, eller et overfiskeri paa 107 tons.

8 Da Den Franske Republik ikke traf foranstaltninger til foreloebigt at forbyde franske fartoejer at fiske roedfisk i dette omraade, nedlagde Kommissionen et saadant forbud ved forordning (EOEF) nr. 1601/86 (EFT L 140, s. 22), der traadte i kraft den 27. maj 1986, paa grundlag af oplysninger, som den havde modtaget fra de franske myndigheder ved telex af 12. maj 1986, og i henhold til artikel 10, stk. 3, i forordning nr. 2057/82.

9 Kommissionen har paa grundlag af de konstaterede kvoteoverskridelser fundet, at Den Franske Republik for aaret 1986 har undladt at traeffe de noedvendige foranstaltninger til at sikre overholdelsen af de kvoter, som den havde faaet tildelt for bifangster i norske farvande og for roedfisk i faeroeske farvand.

10 Til stoette herfor har Kommissionen i alt vaesentligt anfoert, at kvoteoverskridelserne er en foelge af, at Den Franske Republik har tilsidesat de forpligtelser, som paahviler medlemsstaterne i henhold til artikel 10, stk. 2, i forordning nr. 2057/82, til rettidigt at nedlaegge et foreloebigt forbud mod fiskeri.

11 Dernaest har Kommissionen gjort gaeldende, at overskridelserne er en foelge af, at Den Franske Republik ikke i medfoer af artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 170/83 har truffet de noedvendige foranstaltninger til at fastsaette de naermere regler for udnyttelsen af de kvoter, som er tildelt Frankrig.

12 Vedroerende sagens faktiske omstaendigheder, retsforhandlingernes forloeb samt parternes anbringender og argumenter henvises i oevrigt til retsmoederapporten. Disse omstaendigheder omtales derfor kun i det foelgende, saafremt det paa de enkelte punkter er noedvendigt for forstaaelsen af Domstolens argumentation.

Klagepunktet om for sen indstilling af fiskeriet

13 Kommissionen har gjort gaeldende, at Den Franske Republik ikke har overholdt de forpligtelser, som paahviler den i henhold til artikel 10, stk. 2, i forordning nr. 2057/82, idet den ikke har nedlagt foreloebigt forbud mod fiskeri efter de paagaeldende fiskebestande, saa snart opfiskningen af kvoterne maatte antages at vaere naert forestaaende.

14 Med henblik paa bedoemmelsen af Kommissionens anbringender bemaerkes indledningsvis, at det fremgaar af artikel 10, stk. 2, i forordning nr. 2057/82, at "hver medlemsstat fastsaetter den dato, paa hvilken fangsterne af en kvoteret bestand eller gruppe af bestande, taget af fiskerfartoejer, som foerer dens flag eller er registreret i denne, maa antages at have opbrugt den kvote, der er blevet den tildelt for denne bestand eller gruppe af bestande. Medlemsstaten nedlaegger fra denne dato foreloebigt forbud mod fiskeri af fisk af denne bestand eller gruppe af bestande for de naevnte fartoejer samt forbud mod opbevaring om bord, omladning og landing, saafremt fangsterne er foretaget efter denne dato, og fastsaetter den dato, indtil hvilken omladning og landing eller sidste meddelelse om fangster er tilladt. Denne foranstaltning meddeles straks Kommissionen, som underretter de oevrige medlemsstater herom".

15 Dernaest bemaerkes, at artikel 10 i forordning nr. 2057/82 ikke er udtrykkelig naevnt blandt de bestemmelser, der skal overholdes i forbindelse med forvaltningen af de kvoter, der er fordelt mellem medlemsstaterne for fartoejer, der fisker i Norges oekonomiske zone og i fiskerizonen omkring Jan Mayen samt i faeroeske farvande. I artikel 2 i forordningerne nr. 3730/85 og nr. 3732/85 bestemmes det nemlig kun, at medlemsstaterne og skipperne paa fiskerfartoejer, som foerer en medlemsstats flag, for saa vidt angaar fiskeri i de paagaeldende farvande, skal overholde artiklerne 3-9 i forordning nr. 2057/82.

16 I denne forbindelse bemaerkes, saaledes som Domstolen har fastslaaet det i dom af 20. marts 1990 (sag C-62/89, Kommissionen mod Frankrig, Sml. I, s. 925, praemis 14), at selv om forordningerne nr. 3730/85 og nr. 3732/85 ikke udtrykkeligt henviser til artikel 10 i forordning nr. 2057/82, er medlemsstaterne ikke desto mindre forpligtet til at overholde denne bestemmelse, hvis anvendelse i denne sag i oevrigt ikke bestrides af Den Franske Republik, idet der er tale om en generel regel, som er noedvendig af hensyn til effektiviteten i enhver ordning for bevarelse og forvaltning af fiskeressourcerne, hvis grundlag er en fordeling, i form af kvoter til medlemsstaterne, af de fangstmaengder, der er til raadighed for Faellesskabet. Herefter finder artikel 10 i forordning nr. 2057/82 anvendelse i den foreliggende sag.

17 Hvad naermere angaar det af Kommissionen fremfoerte klagepunkt bemaerkes, at Domstolen allerede i dom af 20. marts 1990, Kommissionen mod Frankrig, har fastslaaet, at medlemsstaterne i henhold til artikel 10, stk. 2, i forordning nr. 2057/82 skal traeffe enhver noedvendig foranstaltning for at forhindre overskridelser af de paagaeldende kvoter, saaledes at de kvoter, som er tildelt medlemsstaterne, overholdes af hensyn til bevarelsen af fiskeressourcerne (praemis 17).

18 Den Franske Republik har begrundet sin passivitet med foelgende fire anbringender.

19 Den Franske Republik har som sit foerste anbringende henvist til praktiske vanskeligheder ved at forudse den forestaaende opfiskning af de paagaeldende kvoter. I denne sammenhaeng har den indledningsvis anfoert, at denne sag drejer sig om fjerntliggende farvande, saaledes at fangstoplysninger allerede kan vaere foraeldede, naar de modtages, og har fremhaevet, at de paagaeldende fiskerier har saesonmaessig karakter. For saa vidt angaar kvoterne for bifangster i norske farvande, blev disse vanskeligheder forvaerret af det forhold, at den franske kvote var meget lille, mens kapaciteten paa de fartoejer, der fisker i disse farvande, er meget stor. Dernaest har Den Franske Republik gjort gaeldende, at Kommissionens forordning (EOEF) nr. 2807/83 af 22. september 1983 om naermere bestemmelser for registrering af oplysninger om medlemsstaternes fangster (EFT L 276, s. 1), hvorved der blev indfoert en faelles logbog, ikke var anvendelig foer den 1. april 1986, og at indfoerelsen af et system til behandling af oplysningerne fra logbogen gjorde en tilpasningsperiode noedvendig.

20 Den Franske Republik kan ikke gives medhold i dette anbringende. Ifoelge Domstolens faste praksis (jf. f.eks. dom af 20.3.1990, Kommissionen mod Frankrig, praemis 23), kan en medlemsstat ikke henvise til praktiske vanskeligheder som begrundelse for en manglende gennemfoerelse af passende kontrolforanstaltninger. Tvaertimod paahviler det medlemsstaterne, som skal gennemfoere faellesskabsbestemmelserne inden for rammerne af den faelles markedsordning for fiskerivarer, at loese disse vanskeligheder ved at traeffe passende foranstaltninger.

21 I denne forbindelse bemaerkes, saaledes som generaladvokaten har anfoert i punkt 12 i sit forslag til afgoerelse, at kontrolforanstaltningerne i forordning nr. 2057/82 og specielt artiklerne 6 og 9, hvorefter alle landinger skal opgoeres og registreres, ville, saafremt de var blevet ivaerksat paa rette maade, have givet de franske myndigheder tilstraekkelige oplysninger til at forudse opfiskningen af kvoterne og traeffe passende forholdsregler. Ydermere havde Den Franske Republik, saafremt den ansaa disse foranstaltninger for utilstraekkelige, mulighed for i henhold til artikel 14 i forordning nr. 2057/82 at indfoere supplerende kontrolbestemmelser, som er mere vidtgaaende end forordningens mindstekrav. Kommissionen har saaledes med rette fremhaevet, at Den Franske Republik kunne kraeve af sine fartoejsfoerere, at de fremsendte de foreliggende fangstoplysninger pr. radio eller, at den kunne indfoere en licensordning, hvorefter fartoejerne har tilladelse paa forhaand til at fange en vis maengde af de fisk, der er undergivet kvoter.

22 Med hensyn til det paastaaede behov for en tilpasningsperiode i forbindelse med gennemfoerelsen af et system til indsamling og behandling af oplysninger i logboegerne bemaerkes, saaledes som Domstolen allerede har fastslaaet i dom af 20. marts 1990, Kommissionen mod Frankrig (praemis 25), at der ved forordning nr. 2807/83, der traadte i kraft den 1. april 1985, alene blev indfoert en faelles udgave af logbogen. Selve forpligtelsen til at foere en logbog med oplysninger om de fangede maengder af hver art samt datoen og stedet for disse fangster, fremgaar allerede af artikel 3 i forordning nr. 2057/82, som traadte i kraft den 1. januar 1983. Under disse omstaendigheder var det ikke urimeligt at forvente, at Den Franske Republik i 1986 havde gennemfoert et system til effektiv udnyttelse af oplysningerne i logboegerne.

23 Den Franske Republik har som sit andet anbringende gjort gaeldende, at det ikke i det foreliggende tilfaelde er fastslaaet med sikkerhed, at de to paagaeldende kvoteoverskridelser rent faktisk har fundet sted. I denne sammenhaeng har Den Franske Republik for det foerste anfoert, at de omregningskoefficienter, som medlemsstaterne anvender til at beregne fangstmaengden i levende vaegt paa grundlag af de landede maengder, der bestaar af renset fisk, ikke er harmoniseret paa faellesskabsplan. Den Franske Republik har ligeledes gjort gaeldende, at visse af de farvande, hvori roedfiskfangsterne har fundet sted, er genstand for en jurisdiktionstvist mellem Det Forenede Kongerige og Faeroeerne.

24 Med hensyn til den paastaaede usikkerhedsmargen som foelge af anvendelsen af omregningskoefficienterne bemaerkes, som Domstolen allerede har fastslaaet i forbindelse med samme anbringende i dommen af 20. marts 1990, Kommissionen mod Frankrig (praemis 28), at de franske myndigheder selv har anvendt disse koefficienter ved beregningen af de fangsttal, som er meddelt Kommissionen. Under disse omstaendigheder kan Den Franske Republik ikke rejse tvivl om beregningsmetodens paalidelighed. Hertil kommer, at selv om den paastaaede usikkerhedsmargen findes, er den uden tvivl begraenset og vil under ingen omstaendigheder kunne forklare saa vaesentlige kvoteoverskridelser som de, der i dette tilfaelde er konstateret for den forhoejede kvote for roedfisk, nemlig 21%, og 60% for saa vidt angaar kvoten for bifangster.

25 For saa vidt angaar den paastaaede jurisdiktionstvist mellem Det Forenede Kongerige og Faeroeerne bemaerkes, saaledes som Domstolen allerede har fastslaaet (dom af 20.3.1990, Kommissionen mod Frankrig, praemis 30), at de faeroeske myndigheder i henhold til artikel 2, litra b), i fiskeriaftalen mellem EOEF paa den ene side og den danske regering og det faeroeske landsstyre paa den anden side hvert aar fastlaegger fangstmaengderne for Faellesskabets fiskerfartoejer, og de angiver, inden for hvilke omraader under faeroesk jurisdiktion disse maengder kan fiskes. Fortegnelsen over maengderne og fiskeriomraaderne fremsendes til Kommissionen, og disse oplysninger er grundlaget for fordelingen af kvoterne mellem medlemsstaterne. Da der ikke i fiskeriaftalen er taget noget forbehold vedroerende den haevdede tvist om jurisdiktionen mellem Det Forenede Kongerige og Faeroeerne, og da der ikke fra den angiveligt beroerte medlemsstats side er fremsat nogen indsigelse med hensyn til det omraade, som de faeroeske myndigheder har angivet, maa det fastslaas, at det uanset det af Den Franske Republik anfoerte ikke kan betvivles, at samtlige de fangster, som Kommissionen har lagt til grund i den foreliggende sag, er taget inden for det omraade, som henhoerer under Faeroeernes fiskerijurisdiktion. Under disse omstaendigheder kan Den Franske Republik ikke paaberaabe sig dette anbringende som grundlag for ikke at overholde de paagaeldende kvoter.

26 For det tredje har Den Franske Republik gjort gaeldende, at Faellesskabets samlede kvote i de norske og faeroeske farvande for de omhandlede bestande under alle omstaendigheder ikke blev opfisket i 1986, og at de franske kvoteoverskridelser derfor hverken har vaeret til skade for andre medlemsstater eller har vaeret i strid med bevaringsformaalene i faellesskabslovgivningen eller de aftaler, som er indgaaet af Faellesskabet med de paagaeldende tredjelande.

27 I denne forbindelse skal det alene bemaerkes, som Domstolen allerede har fastslaaet i dommen af 20. marts 1990, Kommissionen mod Frankrig (praemis 32), at de samlede fangstmaengder, som er taget af faellesskabsfartoejer i de paagaeldende farvande i 1986, og som foerst er blevet opgjort efter udgangen af 1986, ikke kan have betydning for en medlemsstats pligt til rettidigt at traeffe de fornoedne foranstaltninger til at forhindre en overskridelse af den nationale kvote, som medlemsstaten er blevet tildelt.

28 Den Franske Republik har endelig som sit fjerde anbringende rejst tvivl om de kriterier, som Kommissionen anvender ved vurderingen af medlemsstaternes administration af og kontrol med kvoterne. Den Franske Republik har for det foerste anfoert, at Kommissionen, naar den beslutter at ivaerksaette en procedure i henhold til Traktatens artikel 169 paa grund af kvoteoverskridelser, ikke boer tage hensyn til overskridelsernes stoerrelse i forhold til den samlede kvote, men boer laegge overskridelsernes vaerdi i absolutte tal til grund, dvs. den maengde, som de udgoer. Kommissionen boer saaledes efter regeringens opfattelse sammenholde stoerrelsen af kvoteoverskridelserne med overskridelsen af andre kvoter, hvor Kommissionen har fundet, at de var ubetydelige, hvorfor de ikke er blevet paatalt; Kommissionen boer ligeledes tage hensyn til fangstkapaciteten paa de fartoejer, som fisker paa kvoterne. Den Franske Republik har for det andet fremfoert, at Kommissionen ved vurderingen af, hvor alvorlig den indtraadte forsinkelse var mellem datoen for kvoternes opfiskning og datoen for indstillingen af fiskeriet, boer tage hensyn til de frister, som er fastsat i faellesskabslovgivningen, og som paalaegger fartoejsfoererne at meddele de nationale myndigheder de oplysninger, der er indeholdt i logboegerne, mindst hver femtende dag og under alle omstaendigheder senest 48 timer efter landingen, og som giver medlemsstaterne en frist paa 15 dage til at fremsende deres maanedlige fangstopgoerelse til Kommissionen.

29 Til det foerste punkt bemaerkes, saaledes som Kommissionen med rette har fremhaevet, at en vurdering af betydningen af en kvoteoverskridelse i absolutte tal, dvs. udtrykt i tons, er uden interesse, da de kvoter, der er tildelt medlemsstaterne, varierer vaesentligt stoerrelsesmaessigt. En opgoerelse af overfiskeriet udtrykt i procentsatser giver derimod mulighed for at vurdere, om der er tale om en effektiv administration af og kontrol med kvoterne. Som Kommissionen videre har fremhaevet, medfoerer den omstaendighed, at fangstkapaciteten paa de franske fartoejer, der fisker i de paagaeldende farvande, er betydelig, at de franske myndigheder boer vaere endnu mere paapasselige, og at forpligtelsen til at sikre kvoternes overholdelse paa ingen maade formindskes.

30 Til det andet punkt bemaerkes, at Kommissionen med foeje har anfoert, at en medlemsstat ikke kan paaberaabe sig minimumskravene i faellesskabslovgivningen til at frigoere sig for ansvaret for at overholde de tildelte kvoter. For saa vidt angaar fristen paa femten dage til at fremsende fangstoplysninger, bemaerkes, at medlemsstaterne har mulighed for at kraeve, at disse oplysninger fremsendes hurtigere, f.eks. ved hjaelp af radio. Dernaest kan fristen paa femten dage til at fremsende maanedlige fangstopgoerelser til Kommissionen paa ingen maade begrunde, at Den Franske Republik ikke har overholdt den forpligtelse, der paahviler den til at traeffe de noedvendige foranstaltninger til foreloebigt at forbyde al fiskeri, saa snart kvotens opfiskning maa antages at vaere naert forestaaende.

31 Da der ikke kan gives medhold i nogen af de anbringender, Den Franske Republik har fremfoert mod Kommissionens klagepunkt, maa det fastslaas, at Den Franske Republik har tilsidesat de forpligtelser, der paahviler den i henhold til artikel 10, stk. 2, i forordning nr. 2057/82, sammenholdt med artikel 1 i forordningerne nr. 3730/85 og nr. 3732/85, idet den ikke har draget omsorg for overholdelsen af de fangstkvoter, som den fik tildelt for 1986, for bifangster i norske farvande og for roedfisk i faeroeske farvande.

Det subsidiaere klagepunkt

32 Kommissionen har i staevningen endvidere gjort gaeldende, at Den Franske Republik har undladt at opfylde de forpligtelser, der paahvilede den i henhold til artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 170/83, hvorefter "medlemsstaterne fastsaetter i henhold til gaeldende faellesskabsbestemmelser de naermere regler for udnyttelsen af de tildelte kvoter".

33 Som svar paa et skriftligt spoergsmaal fra Domstolen, hvori Kommissionen blev anmodet om at anfoere de konkrete forhold, som godtgoer, at Den Franske Republik har tilsidesat artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 170/83, har Kommissionen som indledning anfoert, at bestemmelsen er af generel raekkevidde og omfatter alle noedvendige regler til sikring af, at kvoterne anvendes i overensstemmelse med de relevante faellesskabsregler, og at ethvert tilfaelde af overfiskeri, der kan tilregnes en medlemsstat, saaledes udgoer en tilsidesaettelse af artikel 5, stk. 2. Kommissionen har dernaest gjort gaeldende, at da forordning nr. 2057/82, herunder artikel 10, stk. 2, skoent udstedt forud for forordning nr. 170/83, kun indeholder en praecisering af den generelle forpligtelse i artikel 5, stk. 2, udgoer enhver tilsidesaettelse af artikel 10, stk. 2, i forordning nr. 2057/82 i sig selv en tilsidesaettelse af artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 170/83. Kommissionen har endelig haevdet, at den sene indstilling af fiskeriet skyldes det forhold, at den paagaeldende medlemsstat ikke havde truffet de noedvendige foranstaltninger, ud over dem, der kraeves i henhold til forordning nr. 2057/82, til at indhente de oplysninger om fangsterne, som skulle saette medlemsstaten i stand til at forhindre overskridelse af kvoterne, og at denne passivitet i forbindelse med administrationen af kvoterne saaledes ogsaa skal anses som en tilsidesaettelse af artikel 5, stk. 2.

34 Disse anbringender kan ikke laegges til grund. En bestemmelse af generel raekkevidde kan nemlig kun anvendes selvstaendigt i situationer, hvor faellesskabsretten ikke indeholder mere specielle regler. Det foelger heraf, at naar en bestemmelse af generel raekkevidde, som artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 170/83, er blevet gennemfoert ved en saerlig regel som artikel 10, stk. 2, i forordning nr. 2057/82, og naar Domstolen har fastslaaet, at en medlemsstat har tilsidesat denne saerlige forpligtelse, er det ikke laengere noedvendigt at undersoege, om den paagaeldende stat i oevrigt har tilsidesat den generelle bestemmelse, som er hjemmelen for den foerste forpligtelse.

35 I oevrigt er det fast praksis (jf. f.eks. dommen af 20.3.1990, Kommissionen mod Frankrig, praemis 37), at det under en traktatbrudssag i medfoer af EOEF-Traktatens artikel 169 paahviler Kommissionen at godtgoere, at det paastaaede traktatbrud foreligger. Kommissionen skal derfor til stoette for sagsanlaegget for Domstolen fremlaegge de faktiske og retlige oplysninger, som er noedvendige for, at denne kan efterproeve, om der foreligger et traktatbrud. Det bemaerkes, at Kommissionen i denne sag alene har fremfoert de naevnte anbringender i en besvarelse af et skriftligt spoergsmaal, stillet af Domstolen.

36 Under disse omstaendigheder kan der ikke gives medhold i det af Kommissionen fremsatte subsidiaere klagepunkt.

Afgørelse om sagsomkostninger

Sagens omkostninger

37 I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger. Da Den Franske Republik i al vaesentligt har tabt sagen, findes den at burde betale sagens omkostninger.

Afgørelse

Paa grundlag af disse praemisser

udtaler og bestemmer

DOMSTOLEN

1) Den Franske Republik har ikke overholdt de forpligtelser, der paahviler den i henhold til artikel 10, stk. 2, i Raadets forordning (EOEF) nr. 2057/82 af 29. juni 1982 om fastsaettelse af visse foranstaltninger til kontrol med fiskeri fra fartoejer hjemmehoerende i medlemsstaterne, jf. artikel 1 i Raadets forordninger (EOEF) nr. 3730/85 af 20. december 1985 om fordeling mellem medlemsstaterne af visse fangstkvoter for fartoejer, der udoever fiskeri i Norges oekonomiske zone og i fiskerizonen omkring Jan Mayen, og nr. 3732/85 af 20. december 1985 om fordeling mellem medlemsstaterne af fangstkvoter for fartoejer, der udoever fiskeri i faeroesk farvand, idet den ikke har sikret overholdelsen af de fangstkvoter, som den fik tildelt for 1986, for "andre arter (som bifangster)" i norske farvande og for roedfisk i faeroeske farvande.

2) I oevrigt frifindes sagsoegte.

3) Den Franske Republik betaler sagens omkostninger.