Sag C-184/16

Ovidiu-Mihăiță Petrea

mod

Ypourgos Esoterikon kai Diikitikis Anasyngrotisis

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Diikitiko Protodikio Thessalonikis)

»Præjudiciel forelæggelse – direktiv 2004/38/EF – direktiv 2008/115/EF – retten til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område – en medlemsstats statsborgers ophold på en anden medlemsstats område trods forbud mod indrejse på denne medlemsstats område – lovligheden af afgørelse om tilbagekaldelse af bevis for registrering og af anden afgørelse om udsendelse – mulighed for undtagelsesvis at gøre ulovligheden af tidligere afgørelse gældende – oversættelsesforpligtelse«

Sammendrag – Domstolens dom (Første Afdeling) af 14. september 2017

Unionsborgerskab–retten til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område–direktiv 2004/38–begrænsninger i retten til indrejse og ophold af hensyn til den offentlige orden eller sikkerhed–begrænsning af en unionsborgers frie bevægelighed og ophold–forkyndelse–forpligtelse til at forkynde afgørelsen på et sprog, som den berørte forstår uden dennes anmodning herom–foreligger ikke

Unionsborgerskab–retten til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område–direktiv 2004/38–begrænsninger i retten til indrejse og ophold af hensyn til den offentlige orden eller sikkerhed–statsborger i en medlemsstat, som er genstand for en afgørelse om tilbagesendelse, kan ikke til støtte for et søgsmål rettet mod denne afgørelse påberåbe sig ulovligheden af tidligere afgørelse om indrejseforbud overfor ham–tilsidesættelse af effektivitetsprincippet–foreligger ikke–betingelse

Unionsborgerskab–retten til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område–direktiv 2004/38–begrænsninger i retten til indrejse og ophold af hensyn til den offentlige orden eller sikkerhed–bevis for registrering udstedt til en unionsborger trods forbud mod indrejse på denne medlemsstats område–tilbagekaldelse af bevis og vedtagelse af anden afgørelse om udsendelse alene begrundet i stadigt gældende indrejseforbud–lovlig, også i henhold til princippet om beskyttelse af den berettigede forventning

Hvad angår tilbagekaldelsen af beviset for registrering har Domstolen fastslået, at retten for en medlemsstats statsborgere til at rejse ind på en anden medlemsstats område og opholde sig dér i de af EF-traktaten hjemlede øjemed er en ret, som er direkte afledt af traktaten eller efter omstændighederne af bestemmelser udstedt til dennes gennemførelse. Udstedelse af opholdstilladelse til en statsborger i en medlemsstat må således anses for en foranstaltning, som ikke skaber nogen ret, men hvorved medlemsstaten blot fastslår den individuelle stilling for en statsborger fra en anden medlemsstat i forhold til EU-rettens regler (jf. dom af 21.7.2011, Dias, C-325/09, EU:C:2011:498, præmis 48 og den deri nævnte retspraksis).

Ligesom denne konstaterende karakter forhindrer, at en borgers ophold kan betegnes som ulovligt i henhold til EU-retten, alene af den grund, at vedkommende ikke har et opholdsbevis, er den dermed også til hinder for, at en unionsborgers ophold skal anses for lovligt i henhold til EU-retten, alene af den grund, at et sådant bevis er blevet gyldigt udstedt til vedkommende (jf. dom af 21.7.2011, Dias, C-325/09, EU:C:2011:498, præmis 54).

Som anført af generaladvokaten i punkt 42 i forslaget til afgørelse, finder denne løsning så meget desto mere anvendelse inden for rammerne af EUF-traktaten, hvilket i øvrigt er anført i 11. betragtning til direktiv 2004/38.

Der er derfor tillige knyttet en sådan konstaterende karakter til det bevis for registrering, som er omhandlet i artikel 8, stk. 2, i direktiv 2004/38, således at udstedelsen heraf ikke i sig selv kan skabe en berettiget forventning hos den berørte om ret til ophold i den pågældende medlemsstat.

Hvad angår de nærmere bestemmelser for vedtagelsen af en afgørelse om tilbagesendelse under omstændigheder som de i hovedsagen omhandlede bemærkes, at det i artikel 27, stk. 1, i direktiv 2004/38 er fastsat, at medlemsstaterne med forbehold af bestemmelserne i kapitel VI kan begrænse den frie bevægelighed og ophold for en unionsborger eller et familiemedlem uanset nationalitet af hensyn til den offentlige orden, sikkerhed eller sundhed.

Nævnte direktivs artikel 28, stk. 1, pålægger de kompetente myndigheder at tage hensyn til varigheden af den pågældendes ophold på værtsmedlemsstatens område, den pågældendes alder, helbredstilstand, familiemæssige og økonomiske situation samt sociale og kulturelle integration i værtsmedlemsstaten og tilknytning til hjemlandet, inden de træffer afgørelse om udsendelse med begrundelse i den offentlige orden eller sikkerhed.

Disse bestemmelser, som gælder for alle afgørelser om udsendelse, finder dermed navnlig anvendelse på afgørelser om indrejseforbud, som artikel 32 i direktiv 2004/38 udtrykkeligt henviser til.

Selv om direktiv 2004/38 ikke indeholder særlige bestemmelser for det tilfælde, hvor en person, som er omfattet af et sådant forbud, vender tilbage til den pågældende medlemsstat i strid med dette forbud, følger det af samtlige bestemmelser i direktivet, og navnlig af dem, der vedrører en eventuel ophævelse af et forbud af denne type, at de kompetente myndigheder har egne beføjelser til at sikre overholdelsen heraf.

Det bemærkes i denne henseende, at direktiv 2004/38 fastsætter de betingelser, hvorunder de kompetente myndigheder kan ophæve forbuddet som følge af en ændring i omstændighederne.

Artikel 32, stk. 1, første afsnit, i direktiv 2004/38 præciserer nemlig, at personer, der bliver nægtet adgang til en medlemsstats område, kan ansøge om ophævelse af indrejseforbuddet efter udløbet af en rimelig frist afhængig af omstændighederne, dog under alle omstændigheder efter tre år regnet fra dets gennemførelse, ved at fremlægge dokumentation for enhver ændring af de forhold, der begrundede udstedelsen af indrejseforbuddet.

Det er imidlertid anført i direktivets artikel 32, stk. 2, at disse personer »ikke [må] rejse ind« i den pågældende medlemsstat, så længe deres ansøgning behandles.

Dermed følger det udtrykkeligt af disse bestemmelsers ordlyd, at direktiv 2004/38 på ingen måde hindrer en medlemsstat i at træffe en afgørelse om tilbagesendelse af en person, som i overensstemmelse med direktivets artikel 32, stk. 1, har ansøgt om ophævelse af det indrejseforbud, som vedkommende er omfattet af, så længe behandlingen af ansøgningen ikke har ført til et fordelagtigt resultat.

Det samme gælder nødvendigvis, når den berørte person som i hovedsagen er vendt tilbage til den pågældende medlemsstat uden at have ansøgt om ophævelse af det indrejseforbud, som vedkommende er omfattet af.

Hvad angår spørgsmålet, om de kompetente myndigheder på ny skal undersøge, om betingelserne i artikel 27 og 28 i direktiv 2004/38 er opfyldte, følger det af selve karakteren af en foranstaltning om indrejseforbud, at denne gælder, så længe den ikke er blevet ophævet, og at dens overtrædelse giver myndighederne mulighed for at træffe en ny afgørelse om udsendelse af den berørte.

(jf. præmis 32-35, 39-49, domskonkl. 1)

Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/38/EF af 29. april 2004 om unionsborgeres og deres familiemedlemmers ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område, om ændring af forordning (EØF) nr. 1612/68 og om ophævelse af direktiv 64/221/EØF, 68/360/EØF, 72/194/EØF, 73/148/EØF, 75/34/EØF, 75/35/EØF, 90/364/EØF, 90/365/EØF og 93/96/EØF samt princippet om beskyttelse af den berettigede forventning er ikke til hinder for, at en medlemsstat dels tilbagekalder et bevis for registrering, som med urette er blevet udstedt til en EU-borger, der stadig var omfattet af et indrejseforbud, dels træffer en afgørelse om hans udsendelse alene med den begrundelse, at indrejseforbuddet stadig var gældende.

Direktiv 2004/38 og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/115/EF af 16. december 2008 om fælles standarder og procedurer i medlemsstaterne for tilbagesendelse af tredjelandsstatsborgere med ulovligt ophold er ikke til hinder for, at en afgørelse om tilbagesendelse af en EU-borger som den i hovedsagen omhandlede træffes af de samme myndigheder og efter den samme procedure som en afgørelse om tilbagesendelse af en tredjelandsstatsborger med ulovligt ophold som omhandlet i artikel 6, stk. 1, i direktiv 2008/115, så længe gennemførelsesforanstaltningerne til direktiv 2004/38, som er gunstigere for den pågældende unionsborger, anvendes.

Effektivitetsprincippet er ikke til hinder for en retspraksis, hvorefter en statsborger i en medlemsstat, som er omfattet af en afgørelse om tilbagesendelse under omstændigheder som de i hovedsagen omhandlede, ikke – til støtte for et søgsmål rettet mod denne afgørelse – kan påberåbe sig ulovligheden af den afgørelse om indrejseforbud, som tidligere er blevet truffet i forhold til ham, såfremt han under hensyn til bestemmelserne i direktiv 2004/38 har haft reel mulighed for rettidigt at klage over sidstnævnte afgørelse. (jf. præmis 56 og domskonkl. 2) I denne henseende fremgår det af Domstolens faste retspraksis, at det i mangel af EU-retlige bestemmelser tilkommer medlemsstaterne at udpege de kompetente domstole og fastsætte de processuelle regler for sagsanlæg til sikring af beskyttelsen af de rettigheder, som EU-rettens direkte virkning medfører for borgerne. Disse regler må dog ikke i praksis gøre det umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at udøve de rettigheder, der tillægges i henhold til EU’s retsorden (dom af 29.4.2004, Organopoulos og Oliveri, C-482/01 og C-493/01, EU:C:2004:262, præmis 80, og af 13.3.2014, Global Trans Lodzhistik, C-29/13 og C-30/13, EU:C:2014:140, præmis 33). EU-retten er på ingen måde til hinder for, at en national lov ikke – ved prøvelsen af en individuel retsakt, såsom en afgørelse om tilbagesendelse – giver mulighed for at påberåbe sig ulovligheden af en retskraftig afgørelse om indrejseforbud, enten fordi søgsmålsfristen er udløbet, eller fordi sagen til prøvelse af denne afgørelse er blevet afvist. Domstolen har nemlig flere gange fastslået, at det er foreneligt med EU-retten, at der af retssikkerhedshensyn fastsættes rimelige søgsmålsfrister til beskyttelse af både borgerne og den pågældende myndighed (dom af 17.11.2016, Stadt Wiener Neustad, C-348/15, EU:C:2016:882, præmis 41 og den deri nævnte retspraksis). Den berørte person skal dog have haft reel mulighed for rettidigt at klage over den oprindelige afgørelse om indrejseforbud og påberåbe sig bestemmelserne i direktiv 2004/38. (jf. præmis 58-61 og 65 samt domskonkl. 3)

Artikel 30 i direktiv 2004/38 pålægger medlemsstaterne at træffe de foranstaltninger, der er nødvendige for, at den pågældende person forstår indholdet og virkningerne af en afgørelse, der træffes i henhold til direktivets artikel 27, stk. 1, men kræver ikke, at denne afgørelse meddeles ham på et sprog, som han forstår eller med rimelighed kan formodes at forstå, hvis han ikke har indgivet en anmodning herom.

Det bemærkes indledningsvis, at et sådant krav ikke fremgår af ordlyden af direktivets artikel 30, stk. 1, som mere generelt bestemmer, at alle afgørelser, der træffes i henhold til direktivets artikel 27, stk. 1, skriftligt meddeles de pågældende personer »på en måde, der giver dem mulighed for at forstå afgørelsens indhold og virkning«.

Det fremgår endvidere af forarbejderne til direktiv 2004/38, særlig af forslaget til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om unionsborgeres og deres familiemedlemmers ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område (KOM(2001) 257 endelig), at artikel 30, stk. 1, i direktiv 2004/38 ikke indebærer, at afgørelsen om udsendelse oversættes til den pågældendes sprog, men derimod pålægger medlemsstaterne at træffe de foranstaltninger, der er nødvendige for, at den pågældende person forstår afgørelsens indhold og virkning, i overensstemmelse med det, som Domstolen har fastslået i dom af 18. maj 1982, Adoui og Cornuaille (115/81 og 116/81, EU:C:1982:183, præmis 13).

Endelig må det konstateres, at hvad angår afgørelser om tilbagesendelse, som træffes i forhold til tredjelandsstatsborgere, bestemmes det i artikel 12, stk. 2, i direktiv 2008/115, at medlemsstaterne efter anmodning tilvejebringer en skriftlig eller mundtlig oversættelse af de vigtigste elementer i afgørelser vedrørende tilbagesendelse, herunder oplysninger om tilgængelige retsmidler, på et sprog, som tredjelandsstatsborgeren forstår eller med rimelighed kan formodes at forstå.

(jf. præmis 69-72 og domskonkl. 4)