Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Frie kapitalbevægelser – restriktioner – skattelovgivning – afgift på erhvervelse af fast ejendom

(Art. 56 EF;EØS-aftalen, art. 40)

Sammendrag

En medlemsstat, der opretholder en lovgivning, hvorefter der ved beregningen af skattefradrag i forbindelse med erhvervelse af fast ejendom, som er bestemt til at være en ny hovedbopæl, kun medregnes det tinglysningsafgiftsbeløb, der er betalt ved erhvervelsen af en tidligere hovedbopæl, såfremt denne var beliggende i en bestemt region i denne stat, og ikke hvis denne var beliggende i en anden medlemsstat eller i en stat, der er medlem af Den Europæiske Frihandelssammenslutning, tilsidesætter ikke sine forpligtelser i henhold til artikel 18 EF, 43 EF og 56 EF samt artikel 31 og 40 i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (EØS).

En sådan lovgivning udgør ganske vist en restriktion i artikel 56 EF’s forstand, idet det, da lovgivningen udelukker statsborgere i andre medlemsstater end den omhandlede medlemsstat, som flytter stedet for deres hovedbopæl fra andre medlemsstater til en region i den omhandlede medlemsstats område og anvender midler fra salget af deres tidligere hovedbopæl til at finansiere erhvervelsen af deres nye faste ejendom i nævnte region, fra at opnå skattefordelen, ikke kan udelukkes, at den manglende fradragsret for tinglysningsafgifter, der er betalt i andre medlemsstater, i visse tilfælde kan afholde personer, som udøver deres ret til fri bevægelighed, fra at købe en fast ejendom i den omhandlede region.

Særligt vedrører den forskellige behandling, der således er indført, objektivt sammenlignelige situationer, idet den eneste forskel mellem situationen for ikke-hjemmehørende, herunder nationale statsborgere, der har udnyttet deres ret til fri bevægelighed i Unionen, og hjemmehørende i den omhandlede region, hvad enten disse er nationale statsborgere eller statsborgere i en anden medlemsstat, som erhverver en ny hovedbopæl i denne region, med hensyn til de omtvistede tinglysningsafgifter består i stedet for deres tidligere hovedbopæl. I disse to situationer har disse personer således købt en fast ejendom i den omhandlede region for at flytte dertil, og i forbindelse med købet af deres tidligere hovedbopæl har de betalt en afgift af samme karakter som tinglysningsafgifterne i den medlemsstat, hvor denne ejendom var beliggende, mens de andre har indbetalt de pågældende afgifter i den omhandlede region.

Denne restriktion for de frie kapitalbevægelser er imidlertid begrundet i hensyn til at beskytte sammenhængen i skattesystemet. Eftersom den omhandlede medlemsstat ikke har nogen beskatningsret i forhold til den købsakt, som tidligere er foretaget i en anden medlemsstat af personer, der har besluttet at placere deres nye hovedbopæl i den omhandlede region, afspejler mønstret i nævnte skattefordel således en logisk symmetri. Såfremt disse personer dermed ville være omfattet af »overførsels«-ordningen i forbindelse med erhvervelsen af en fast ejendom i den omhandlede region, ville de uberettiget drage fordel af en beskatningsordning, som deres tidligere erhvervelse af fast ejendom uden for den omhandlede medlemsstat ikke var underlagt. Det følger heraf, at der i en sådan ordning er en forbindelse mellem skattefordelen og den første opkrævning. På den ene side drejer det sig således om en og samme skatteyder, som allerede har indbetalt de omhandlede tinglysningsafgifter, og som er berettiget til fradraget, og på den anden side om en fordel, der er indrømmet inden for samme beskatning.

Desuden er den omhandlede restriktion egnet til at nå et sådant mål, for så vidt som den anvendes fuldstændig parallelt, da kun de tinglysningsafgifter, der tidligere er betalt inden for den nationale beskatningsordning, kan fradrages. Ovennævnte restriktion står også i rimeligt forhold til det tilsigtede formål, idet den omhandlede lovgivning begrænser størrelsen på fradraget i de tinglysningsafgifter, som en person, der køber en ny hovedbopæl i den omhandlede region, skal betale, til et bestemt maksimum. Ved at fastsætte en sådan begrænsning bevarer den omtvistede ordning dermed sin karakter af skattefordel og svarer ikke til en skjult fritagelse.

For så vidt som bestemmelserne i EØS-aftalens artikel 40 har samme retlige indhold som de i det væsentlige identiske bestemmelser i artikel 56 EF, finder samtlige ovennævnte betragtninger tilsvarende anvendelse på EØS-aftalens artikel 40.

(jf. præmis 42, 44, 45, 59, 60, 73-75 og 80-83)