ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
13

Hvad angår overtrædelsens grovhed fastsatte Kommissionen en koefficient på 15% under hensyn til fire kriterier til vurdering af den nævnte overtrædelse, nemlig arten af den foreholdte adfærd, de samlede markedsandele, overtrædelsens geografiske udstrækning og udmøntningen i praksis heraf. Desuden fastsatte den den multiplikationsfaktor, der skulle finde anvendelse som følge af overtrædelsens varighed, til 4,33 for Keramag Keramische Werke og for Tyskland, der svarede til en deltagelse i overtrædelsen på fire år og fire måneder, til 10 for Keramag Keramische Werke og for Østrig, der svarede til en deltagelse i overtrædelsen på ti år, til 3 for Keramag Keramische Werke og for Belgien, der svarede til en deltagelse i overtrædelsen på tre år, til 8,75 for Koralle Sanitärprodukte, der svarede til en deltagelse i overtrædelsen på otte år og ti måneder, til 3 for Koninklijke Sphinx og for Belgien, der svarede til en deltagelse i overtrædelsen på tre år, til 0,66 for Allia og for Frankrig, der svarede til en deltagelse i overtrædelsen på otte måneder, til 0,66 for Produits Céramiques de Touraine og for Frankrig, der svarede til en deltagelse i overtrædelsen på otte måneder, og til 5,33 for Pozzi Ginori, der svarede til en deltagelse i overtrædelsen på fem år og fire måneder. Endelig besluttede Kommissionen med henblik på at afskrække de pågældende virksomheder fra at deltage i den ulovlige praksis, som var genstand for den omtvistede afgørelse, at forhøje bødens grundbeløb med et ekstrabeløb på 15%.
56

Under disse omstændigheder kan Retten ikke kritiseres for at have fundet, at Kommissionen ikke begik en fejl, da den fastslog, at der i denne sag forelå en samlet og vedvarende overtrædelse, uden at det er nødvendigt at godtgøre, at de foreholdte former for praksis supplerer hinanden, idet en samlet og vedvarende overtrædelse kan tilregnes ikke-konkurrerende virksomheder og ikke nødvendiggør en systematisk definition af de relevante markeder, og idet det lægges til grund, at appellanten dels var ansvarlig for sin direkte deltagelse i den foreholdte overtrædelse, dels var ansvarlig for sin indirekte deltagelse i denne overtrædelse, for så vidt som selskabet havde kendskab til alle de andre overtrædelser, som de andre karteldeltagere havde planlagt eller foretaget med det samme mål for øje, eller at det med rimelighed kunne forudse dem, og det var indstillet på at løbe den dermed forbundne risiko.
63

Under disse omstændigheder kan Retten ikke kritiseres for at have fundet, at Kommissionen ikke begik en fejl, da den fastslog, at der i denne sag forelå en samlet og vedvarende overtrædelse, uden at det er nødvendigt at godtgøre, at de foreholdte former for praksis supplerer hinanden, idet en samlet og vedvarende overtrædelse kan tilregnes ikke-konkurrerende virksomheder og ikke nødvendiggør en systematisk definition af de relevante markeder, og idet det lægges til grund, at appellanten var ansvarlig dels for sin direkte deltagelse i den foreholdte overtrædelse, dels for sin indirekte deltagelse i denne overtrædelse, for så vidt som selskabet havde kendskab til alle de andre overtrædelser, som de andre karteldeltagere havde planlagt eller foretaget med det samme mål for øje, eller at det med rimelighed kunne forudse dem, og det var indstillet på at løbe den dermed forbundne risiko.
16

Med det første anbringendes første led har appellanterne foreholdt Retten, at den, da den i den appellerede doms præmis 59 fastslog, at den omhandlede ulovlige praksis havde til formål at få appellanterne til at fremstå som en fælles front i forhold til grossisterne for de tre undergrupper af produkter, herunder keramiske artikler, foretog en åbenbart urigtig gengivelse af beviserne vedrørende deres hensigt om ved deres egen adfærd at bidrage til det fælles mål, som deltagerne som helhed forfulgte inden for rammerne af den samlede overtrædelse. 931. betragtning til den omtvistede afgørelse, som Retten har henvist til som støtte for sin begrundelse, giver således ikke grundlag for at drage en sådan konklusion. Endvidere anerkendte appellanterne, i modsætning til affattelsen af den appellerede doms præmis 59, desuden ikke i retsmødet for Retten og som svar på et spørgsmål fra denne, at den ulovlige praksis havde til formål at få appellanterne til at fremstå som en fælles front i forhold til grossisterne.
10

For så vidt angår appellanternes deltagelse i den fastslåede overtrædelse anførte Kommissionen for det første, at selv om appellanterne hovedsageligt havde fremstillet vandhaner og armaturer i overtrædelsesperioden, havde de ikke desto mindre kendskab til de forskellige produktsortimenter, som var genstand for overtrædelsen, når hensås til deres deltagelse i hemmelige møder i diverse koordineringsorganer, som de var medlemmer af. Hvad for det andet angår den geografiske rækkevidde af kartellet fastslog Kommissionen, at appellanterne havde deltaget i møder i fem af de seks medlemsstater, hvor der indtil 2002 var blevet fastslået en overtrædelse, nemlig i Belgien, i Tyskland, i Italien, i Nederlandene og i Østrig. Hvad angår Frankrig anerkendte Kommissionen, at uanset at der forelå en overtrædelse fra 2002, ophørte appellanterne med at deltage i den nationale brancheforening i løbet af dette år. Henset til flere oplysninger og beviser fandt Kommissionen imidlertid, at appellanterne med rimelighed måtte have en formodning om, at den konkurrencebegrænsende praksis, som kendetegnede den konstaterede overtrædelse, havde virkninger på det franske område. Kommissionen konkluderede derfor, at appellanterne ikke kunne være uvidende om den omhandlede overtrædelses generelle rækkevidde og væsentligste kendetegn.
167

Under disse omstændigheder kan Retten ikke kritiseres for at have fundet, at Kommissionen ikke begik en fejl, da den fastslog, at der i denne sag forelå en samlet og vedvarende overtrædelse, uden at det er nødvendigt at godtgøre, at de foreholdte former for praksis supplerer hinanden, idet en samlet og vedvarende overtrædelse kan tilregnes ikke-konkurrerende virksomheder og ikke nødvendiggør en systematisk definition af de relevante markeder, og idet det lægges til grund, at appellanten var ansvarlig dels for sin direkte deltagelse i den foreholdte overtrædelse, dels for sin indirekte deltagelse i denne overtrædelse, for så vidt som selskabet havde kendskab til alle de andre overtrædelser, som de andre karteldeltagere påtænkte eller havde gennemført for at forfølge de samme mål, eller at det med rimelighed kunne forudse dem, og det var indstillet på at løbe den dermed forbundne risiko.
75

Det følger af det ovenstående, at Retten, i modsætning til, hvad appellanten har gjort gældende, tog hensyn til den omstændighed, at overtrædelsens geografiske rækkevidde kun omfattede to og ikke seks medlemsstaters områder. På trods af denne mere begrænsede geografiske rækkevidde fastslog Retten imidlertid, at en sats på 15% var passende, bl.a. henset til overtrædelsens art. I denne forbindelse skal det fremhæves, at satsen for koefficienterne for »overtrædelsens grovhed« og »ekstrabeløb« på 15%, henset til punkt 23 i retningslinjerne af 2006, som Retten har besluttet at lade sig inspirere af i den foreliggende sag, kan begrundes i arten af den omhandlede overtrædelse i sig selv, idet den, som Retten har bemærket, udgør en af de mest alvorlige konkurrencebegrænsninger som omhandlet i punkt 23 i retningslinjerne af 2006, og eftersom en sådan sats svarer til den laveste sats i den sanktionsskala, der er fastsat for sådanne overtrædelser i medfør af disse retningslinjer (jf. i denne henseende dom af 11.7.2013, Ziegler mod Kommissionen, C-439/11 P, EU:C:2013:513, præmis 124 og 125, og af 11.7.2013, Team Relocations m.fl. mod Kommissionen, C-444/11 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2013:464, præmis 125). Appellanten har dermed med urette kritiseret Retten for ikke at have taget hensyn til overtrædelsens geografiske udstrækning i forbindelse med fastsættelsen af koefficienterne for »overtrædelsens grovhed« og »ekstrabeløb«, og for at have fastsat koefficienterne til 15%.
59

For så vidt som Laufen Austria med det andet anbringende har foreholdt Retten, at den – såvel under sin legalitetsprøvelse af den omtvistede afgørelse, i den appellerede doms præmis 164-193, som under udøvelsen af sin fulde prøvelsesret i forbindelse med fastsættelsen af bøden, i den nævnte doms præmis 258-261 – ikke tog i betragtning, at appellantens deltagelse i overtrædelsen var mindre alvorlig end den deltagelse, som de virksomheder, der dannede den »hårde kerne« i kartellet, havde gjort sig skyldige i, skal det bemærkes, at det ikke tilkommer Domstolen, når den træffer afgørelse vedrørende retlige spørgsmål under en appelsag, af billighedsgrunde at omgøre det skøn, som Retten har udøvet under udøvelsen af sin fulde prøvelsesret vedrørende størrelsen af de bøder, som er pålagt virksomheder for overtrædelse af EU-retten (dom af 28.6.2005, Dansk Rørindustri m.fl. mod Kommissionen, C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P – C-208/02 P og C-213/02 P, EU:C:2005:408, præmis 245, og af 11.7.2013, Gosselin Group mod Kommissionen, C-429/11 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2013:463, præmis 87).
29

Appellanten har anført, at Retten i den appellerede doms præmis 118 bekræftede teorien om, at den omhandlede overtrædelse, der omfatter seks medlemsstater og berører tre undergrupper af produkter, ikke kan anses for at have samme grovhed, som en overtrædelse, der blev begået på én enkelt medlemsstats område, og som berørte to undergrupper af produkter. Retten henviste på samme måde i den appellerede doms præmis 120, 127 og 128 med føje til rækkevidden af proportionalitetsprincippet og ligebehandlingsprincippet. På grundlag af disse konstateringer skulle Retten inden for rammerne af sin fulde prøvelsesret have nedsat den pålagte bøde for at tage hensyn til, at appellantens deltagelse i den foreholdte overtrædelse var mindre alvorlig. Efter i den appellerede doms præmis 119 at have fastslået, at Kommissionen havde anlagt to urigtige skøn ved undersøgelsen af koefficienterne for »overtrædelsens grovhed« og »ekstrabeløb« på 15%, tiltrådte Retten imidlertid bødens størrelse, hvilket er fuldstændigt ulogisk og i modstrid med denne doms begrundelse.
80

Oplysninger, der gør det muligt for offentligheden at kontrollere, om den vurdering af faktiske og forudsigelige emissioner, på grundlag af hvilken den kompetente myndighed har godkendt det pågældende produkt eller stof, er korrekt, såvel som oplysninger vedrørende disse emissioners påvirkning af miljøet, skal ligeledes inkluderes i begrebet om »[oplysninger, der] vedrører emissioner til miljøet«. Det følger nemlig i det væsentlige af anden betragtning til forordning nr. 1367/2006, at den adgang til miljøoplysninger, der sikres ved denne forordning, bl.a. tilsigter, at fremme en mere effektiv inddragelse af offentligheden i beslutningsprocessen for derved at fremme de kompetente organers ansvarlighed i beslutningsprocessen og bidrage til offentlighedens bevidsthed om og støtte til de afgørelser, der vedtages. Imidlertid skal offentligheden med henblik på at kunne sikre, at de beslutninger, der træffes af de kompetente myndigheder på miljøområdet, er velbegrundede, og for at kunne deltage effektivt i beslutningsprocessen på miljøområdet have adgang til oplysninger, der gør det muligt for denne at kontrollere, om emissionerne er blevet vurderet korrekt, og skal sættes i stand til i rimeligt omfang at forstå den måde, hvorpå miljøet risikerer at blive påvirket af de nævnte emissioner.
12

Under EFTA-arbejdsgruppens møde af 15. og 23. oktober 2013 bestred medlemsstaterne og Rådet Kommissionens afgørelse om at undertegne addendummet af 2013 uden forudgående bemyndigelse fra Rådet. De gjorde gældende, at Kommissionen havde set bort fra medlemsstaternes rolle i denne henseende. Under et møde af 31. oktober 2013 udarbejdede denne arbejdsgruppe med henblik på at forelægge det for Rådet og repræsentanterne for medlemsstaternes regeringer et udkast til konklusioner, hvorved formanden for Rådet fik til opgave at undertegne addendummet af 2013, og hvorved det blev bekræftet, at Kommissionen havde beføjelse til at udøve koordinerings- og tilsynsfunktioner og til at undertegne dette addendum. Under dette møde anførte EU-Udenrigstjenesten, at Kommissionen modsatte sig de påtænkte konklusioner.
81

Det skal med hensyn til dette anbringendes andet led, hvormed appellanten har gjort gældende, at Retten tilsidesatte virksomhedens ret til en rimelig sagsbehandlingstid, anføres, at en tilsidesættelse fra en af Unionens retsinstansers side af dens forpligtelse ifølge chartrets artikel 47, stk. 2, til at pådømme de sager, som den får forelagt, inden en rimelig frist, bør imødegås med, at der indbringes et erstatningssøgsmål for Retten, idet et sådant søgsmål i modsætning til det af appellanten hævdede udgør en effektiv afhjælpning. En påstand om erstatning for det tab, der er forårsaget af Rettens manglende iagttagelse af en rimelig sagsbehandlingstid, kan således ikke forelægges direkte for Domstolen inden for rammerne af en appel, men skal indbringes for Retten selv (jf. bl.a. dom af 10.7.2014, Telefónica og Telefónica de España mod Kommissionen, C-295/12 P, EU:C:2014:2062, præmis 66, af 9.10.2014, ICF mod Kommissionen, C-467/13 P, EU:C:2014:2274, præmis 57, og af 12.11.2014, Guardian Industries og Guardian Europe mod Kommissionen, C-580/12 P, EU:C:2014:2363, præmis 17 og 18).
91

For så vidt som appellanterne har foreholdt Retten, at den begik en retlig fejl ved at forkaste deres argumentation, hvorefter Kommissionen burde have taget hensyn til overtrædelsens manglende konkrete indvirkning på markedet, er det tilstrækkeligt at bemærke, som Kommissionen har gjort, at appellanterne ikke på dette punkt har anfægtet den omtvistede beslutning for Retten, hvilken beslutning i øvrigt ikke har henvist til en sådan manglende indvirkning, og at appellanterne heller ikke for Retten har ført bevis for, at virkningerne af overtrædelsen var målbare. Under disse omstændigheder må appellanternes argumentation afvises.
47

Retten fastslog således med henblik på at forkaste klagepunktet om den uforholdsmæssige karakter af den bøde, som CEPSA og PROAS var blevet pålagt med solidarisk hæftelse, for det første i den appellerede doms præmis 316, at for så vidt angik CEPSA-PROAS-koncernen var det kun PROAS' salg af penetrationsbitumen, der var blevet taget i betragtning. Retten anførte for det andet i den appellerede doms præmis 317 og 318, at Kommissionen ikke havde anvendt en multiplikationsfaktor. For det tredje fastslog Retten i den appellerede doms præmis 323, at dom af 14, juli 1994, Parker Pen mod Kommissionen (T-77/92, EU:T:1994:85), ikke var relevant i den foreliggende sag, henset til dels den omstændighed, at Kommissionen i den omtvistede beslutning udelukkende havde taget hensyn til salget af det produkt, der var genstand for overtrædelsen, dels den omstændighed, at der i dom af 14. juli 1994, Parker Pen mod Kommissionen (T-77/92, EU:T:1994:85), var tale om et uafhængigt selskab, således at der ikke opstod et spørgsmål om eventuelt at tage hensyn til koncernens samlede omsætning. For det fjerde fastslog Retten som svar på det af CEPSA fremførte argument vedrørende en overskridelse af det loft på 10% af omsætningen, der er fastsat i artikel 23, stk. 2, i Rådets forordning (EF) nr. 1/2003 af 16. december 2002 om gennemførelse af konkurrencereglerne i […] artikel 81 [EF] og 82 [EF] (EFT 2003, L 1, s. 1), i den appellerede doms præmis 324, at den omstændighed, at den bøde, som CEPSA-PROAS-koncernen var blevet pålagt, var næsten af samme størrelse som PROAS' samlede omsætning i den omhandlede overtrædelses sidste hele år, ikke i sig selv gav grundlag for at fastslå en tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet, idet den i denne forbindelse i samme doms præmis 327-329 konstaterede, at Kommissionen med rette havde fastslået, at PROAS og CEPSA udgjorde en økonomisk enhed, og at dette loft skulle beregnes på grundlag af den samlede omsætning i alle de selskaber, der udgjorde den selvstændige økonomiske enhed, der havde handlet som virksomhed i artikel 81 EF’s forstand
Artikel 2, nr. 11), og artikel 11 i forordning nr. 2201/2003 om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar skal fortolkes således, at i et tilfælde, hvor et barn er blevet fjernet i overensstemmelse med en foreløbigt eksigibel retsafgørelse, som efterfølgende er blevet ophævet ved en retsafgørelse, som fastsætter barnets opholdssted hos den forælder, der bor i domsstaten, skal retten i den medlemsstat, hvortil barnet er blevet fjernet, for hvilken der er indbragt en anmodning om barnets tilbagegivelse, efterprøve, om barnet stadig havde sit sædvanlige opholdssted i domsstaten før den påståede ulovlige tilbageholdelse, idet den herved skal foretage en vurdering af samtlige særlige omstændigheder i den foreliggende sag. Inden for rammerne af denne vurdering skal der tages hensyn til den omstændighed, at den retsafgørelse, som tillod fjernelsen, var foreløbigt eksigibel og var blevet appelleret.

Ifølge definitionen af ulovlig fjernelse eller tilbageholdelse af et barn i artikel 2, nr. 11), i forordning nr. 2201/2003, der stort set svarer til definitionen i artikel 3 i Haagerkonventionen af 1980 om de civilretlige virkninger af internationale barnebortførelser, anses en fjernelse eller tilbageholdelse nemlig for ulovlig i henhold til forordningen, når denne strider mod en forældremyndighed, som er tilkendt ved en retsafgørelse, eller som består som følge af loven eller en aftale, der er gyldig i henhold til lovgivningen i den medlemsstat, hvor barnet havde sit sædvanlige opholdssted umiddelbart før fjernelsen eller tilbageholdelsen. Det følger af denne definition, at eksistensen af en ulovlig fjernelse eller tilbageholdelse som omhandlet i forordningens artikel 2, nr. 11), forudsætter, at barnet havde sit sædvanlige opholdssted i domsstaten umiddelbart inden fjernelsen eller tilbageholdelsen af barnet, og at der er sket en tilsidesættelse af en forældremyndighed, som er tilkendt i medfør af denne medlemsstats ret.

Hvad angår forordningens artikel 11, stk. 1, fastsætter den, at artikel 11, stk. 2-8, finder anvendelse, når en forældremyndighedsindehaver anmoder de kompetente myndigheder i en medlemsstat om at træffe afgørelse på grundlag af Haagerkonventionen af 1980 med henblik på at opnå tilbagegivelse af et barn, som ulovligt er blevet fjernet til eller ulovligt tilbageholdes i »en anden medlemsstat end den medlemsstat, hvor barnet havde sit sædvanlige opholdssted umiddelbart før den ulovlige fjernelse eller tilbageholdelse«. Heraf kan udledes, at dette ikke er tilfældet, hvis barnet ikke havde sit sædvanlige opholdssted i domsstaten umiddelbart før dets fjernelse eller tilbageholdelse. Det fremgår følgelig af såvel forordningens artikel 2, nr. 11), som artikel 11, stk. 1, at sidstnævnte bestemmelse kun finder anvendelse med henblik på at imødekomme anmodningen om tilbagegivelse, såfremt barnet umiddelbart før den påståede ulovlige tilbageholdelse havde sit sædvanlige opholdssted i domsstaten.

(jf. præmis 46-49 og 57 samt domskonkl. 1)
2)

Den kombinerede nomenklatur, som er indeholdt i bilag I til forordning nr. 2658/87, i den affattelse, der følger af forordning nr. 1006/2011, skal fortolkes således, at den omstændighed, at videokameraer integreret i sportsbriller såsom de i hovedsagen omhandlede giver mulighed for at optage og lagre video- eller lydfiler fra en ekstern signalkilde på et udskifteligt medium, er til hinder for, at de tariferes i denne nomenklaturs underposition 8525 80 91, hvis denne optagelse kan foretages selvstændigt og uden at afhænge af ekstern materiel eller software.
Efterprøvelsen af en retsakts retsgrundlag gør det muligt at efterprøve den udstedende myndigheds kompetence og at konstatere, om proceduren for vedtagelsen af denne retsakt er mangelfuld. Valget af retsgrundlag for en EU-retsakt skal foretages på grundlag af objektive forhold, som gør det muligt at foretage domstolskontrol, og som omfatter retsaktens formål og indhold.

Henset til de mange forskellige mål og målsætninger med den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, som udtrykt i artikel 3, stk. 5, TEU og artikel 21 TEU samt i de særlige bestemmelser om FUSP, bl.a. artikel 23 TEU og 24 TEU, har Retten ikke begået en retlig fejl ved at fastslå, at afgørelse 2011/172 om restriktive foranstaltninger over for visse personer, enheder og organer på baggrund af situationen i Egypten lovligt kunne vedtages på grundlag af artikel 29 TEU, for så vidt som den indgår som et led i en politik til støtte for de nye egyptiske myndigheder, som skal fremme denne stats såvel politiske som økonomiske stabilisering og mere specifikt hjælpe dette lands myndigheder i kampen mod uretmæssig tilegnelse af statens midler, og at den således fuldt ud indgår i den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik og opfylder de mål, som er anført i artikel 21, stk. 2, litra b) og d), TEU.

(jf. præmis 42, 43 og 46)
Domstolens dom (Sjette Afdeling) af 26. marts 2015 –

Wünsche Handelsgesellschaft International mod Kommissionen

(Sag C-7/14 P) 1 ( 1 )

»Appel — EF-toldkodeksen — artikel 220, stk. 2, og artikel 239 — fritagelse for importafgifter — indførsel af svampekonserves fra Kina — afgørelse, hvorved det fastslås, at en fritagelse for importafgifter ikke er begrundet«

1. Appel — anbringender — urigtig vurdering af de faktiske omstændigheder — afvisning — Domstolens kontrol med vurderingen af de faktiske omstændigheder, der er fremført for Retten — udelukket, medmindre de er gengivet urigtigt (art. 256 TEUF; statutten for Domstolen, art. 58) (jf. præmis 49-53)

2. Den Europæiske Unions egne indtægter — efteropkrævning af import- eller eksportafgifter — betingelser for ikke at bogføre importafgifter som omhandlet i artikel 220, stk. 2, litra b), i forordning nr. 2913/92 — fejl fra myndighedernes side, som debitor »ikke med rimelighed kunne forventes at have opdaget« — bedømmelseskriterier — tariferingsbestemmelsernes kompleksitet [Rådets forordning nr. 2913/92, art. 220, stk. 2, litra b); Kommissionens forordning nr. 2125/95, art. 10, stk. 1, og nr. 1864/2004, art. 14, stk. 2] (jf. præmis 55-67)

3. Appel — anbringender — anbringende rettet mod overflødig præmis — anbringende uden betydning — ikke lagt til grund (jf. præmis 71-73)

4. Appel — anbringender — utilstrækkelig begrundelse — ikke lagt til grund (jf. præmis 84-87)

Konklusion

1) Appellen forkastes.

2) Wünsche Handelsgesellschaft International mbH & Co KG betaler sagens omkostninger.

( 1 ) – EUT C 52 af 22.2.2014.

Domstolens dom (Sjette Afdeling) af 26. marts 2015 –

Wünsche Handelsgesellschaft International mod Kommissionen

(Sag C-7/14 P) 1 ( 1 )

»Appel — EF-toldkodeksen — artikel 220, stk. 2, og artikel 239 — fritagelse for importafgifter — indførsel af svampekonserves fra Kina — afgørelse, hvorved det fastslås, at en fritagelse for importafgifter ikke er begrundet«

1. Appel — anbringender — urigtig vurdering af de faktiske omstændigheder — afvisning — Domstolens kontrol med vurderingen af de faktiske omstændigheder, der er fremført for Retten — udelukket, medmindre de er gengivet urigtigt (art. 256 TEUF; statutten for Domstolen, art. 58) (jf. præmis 49-53)

2. Den Europæiske Unions egne indtægter — efteropkrævning af import- eller eksportafgifter — betingelser for ikke at bogføre importafgifter som omhandlet i artikel 220, stk. 2, litra b), i forordning nr. 2913/92 — fejl fra myndighedernes side, som debitor »ikke med rimelighed kunne forventes at have opdaget« — bedømmelseskriterier — tariferingsbestemmelsernes kompleksitet [Rådets forordning nr. 2913/92, art. 220, stk. 2, litra b); Kommissionens forordning nr. 2125/95, art. 10, stk. 1, og nr. 1864/2004, art. 14, stk. 2] (jf. præmis 55-67)

3. Appel — anbringender — anbringende rettet mod overflødig præmis — anbringende uden betydning — ikke lagt til grund (jf. præmis 71-73)

4. Appel — anbringender — utilstrækkelig begrundelse — ikke lagt til grund (jf. præmis 84-87)

Konklusion

1) Appellen forkastes.

2) Wünsche Handelsgesellschaft International mbH & Co KG betaler sagens omkostninger.

( 1 ) EUT C 52 af 22.2.2014.