RETTENS DOM (Fjerde Afdeling)

19. februar 1998

Sag T-196/97

Donato Continolo

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Tjenestemænd — badekur — vedtægtens artikel 59 — sygeorlov — tjenestefrihed«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-261

Angående:

Påstand om annullation af Kommissionens afgørelse af 24. juni 1996, som stadfæstet ved afslaget på sagsøgerens klage af 30. januar 1997, om ikke at tildele sagsøgeren en supplerende tjenestefrihed med henblik på badekur.

Udfald:

Frifindelse.

Resumé af dom

Administrationschefudvalget for De Europæiske Fællesskaber vedtog under sit 205. møde den 8. december 1994 konklusion nr. 207/94 om tjenestefrihed til badekure (undtagen postoperative kure og rekonvalescenskure (konklusion af 8.12.1994)).

Den 28. december 1994 angav Kommissionen i sit interne direktiv nr. 8927 i Meddelelser fra administrationen af 9. januar 1995 (internt direktiv af 28.12.1994) betingelserne for ydelse af den tjenestefrihed, som var fastsat i nævnte konklusion. Dette direktiv, som fra den 1. januar 1995 fandt anvendelse på badekure, undtagen rekonvalescens- eller postoperative kure, bestemte følgende: »Til badekure, der af lægelige grunde anses for at være strengt nødvendige, og som den rådgivende læge ved den fælles sygeforsikringsordning har givet tilladelse til, kan ansættelsesmyndigheden yde tjenestefrihed i et antal dage, der svarer til halvdelen af kuropholdets varighed — dog højst 7 1/2 arbejdsdag — på betingelse, af at kuren gennemføres på en kuranstalt, der er godkendt af de kompetente nationale myndigheder. Ansættelsesmyndigheden kan på baggrund af lægejournalen ved kurens afslutning og på forslag fra institutionens rådgivende læge yde højst 7 1/2 dags supplerende tjenestefrihed.«

Kommissionen offentliggjorde den 23. maj 1995Meddelelser fra administrationen nr. 894, der benævntes »Procedure for godtgørelse af udgifter til badekure og tildeling af tjenestefrihed«.

Den 1. februar 1996 bekræftede administrationscheferne for alle institutionerne det kriterium, som var foreslået af Det Interinstitutionelle Lægeråd med henblik på tildeling af supplerende tjenestefrihed. Denne skulle kun indrømmes i tilfælde af en badekur, der beroede på en alvorlig sygdom, som giver ret til 100% godtgørelse (konklusion af 1.2.1996).

Den 10. marts 1995 indgav sagsøgeren til afregningskontoret i Ispra en ansøgning om forudgående tilladelse til en badekur på 20 dage, som han ønskede at gennemføre i to perioder, nemlig i maj og september 1995. Ansøgningen var ledsaget af en lægeattest af 9. marts 1995, hvori det anførtes, at sagsøgeren led af lumbago og diskusprolaps.

Den 21. marts 1995 meddelte den rådgivende læge ved afregningskontoret i Ispra sagsøgeren forhåndstilladelse.

Sagsøgeren gennemførte en badekur i tidsrummet fra den 8. til den 20. maj 1995 og i tidsrummet fra den 25. september til den 6. oktober 1995 af en samlet varighed på 19 arbejdsdage. I henhold til det interne direktiv af 28. december 1994 blev der tildelt sagsøgeren tjenestefrihed for en badekur på 7 1/2 dag.

Den 20. december 1995 indgav sagsøgeren under henvisning til det interne direktiv af 28. december 1994 en ansøgning til den rådgivende læge om godtgørelse af det samlede antal feriedage, som han havde taget på grund af kuropholdet.

Ved skrivelse af 2. april 1996 meddelte dr. Orth, chef for lægetjenesten i Ispra, sagsøgeren, at »på grundlag af konklusionen af 8. december 1994 er institutionens rådgivende læge ikke i stand til at foreslå ansættelsesmyndigheden tildeling af yderligere tjenestefrihed«.

Ved skrivelse af 10. juni 1996 fremsendte sagsøgeren lægetjenestens afslag til chefen for enhed 3 (»Individuelle rettigheder«) i afdeling B (»Rettigheder og forpligtelser«) i Generaldirektorat IX (Personale og Administration) (enhed IX.B.3) som ansættelsesmyndighed og anmodede om 7 1/2 dags yderligere tjenestefrihed for badekur.

Sagsøgerens anmodning blev afslået ved skrivelse af 24. juni 1996 under henvisning til, at ydelse af yderligere tjenestefrihed er betinget af en positiv udtalelse fra den rådgivende læge, hvilken ikke forelå i denne sag.

Den 16. september 1996 indbragte sagsøgeren en klage i henhold til artikel 90, stk. 2, i vedtægten for tjenestemænd ved De Europæiske Fællesskaber (vedtægten) til prøvelse af denne afgørelse. Det udtrykkelige afslag på klagen blev vedtaget den 30. januar 1997. Denne afgørelse blev meddelt sagsøgeren den 19. marts 1997.

Realiteten

Første anbringende om tilsidesættelse af vedtægtens artikel 59 samt retsstridigheden af konklusionen af 8. december 1994, af det interne direktiv af 28. december 1994 og af konklusionen af 1. februar 1996

Retten bemærkede, at der i henhold til vedtægtens artikel 59, stk. 1, kun tildeles sygeorlov, »såfremt en tjenestemand som følge af sygdom eller ulykke er hindret i at gøre tjeneste«, hvoraf fremgik, at kriteriet for anvendelsen af denne bestemmelse beror på tjenestemandens uarbejdsdygtighed på fraværstidspunktet som følge af sygdom eller ulykke. Det skal derfor »tilstrækkeligt præcist og sikkert fremgå« af den lægeattest, som den fraværende tjenestemand skal fremlægge i henhold til vedtægtens artikel 59, stk. 1, at han er ude af stand til at arbejde (præmis 34).

Henvisning til: Retten, 20. november 1996, sag T-135/95, Z mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 1413, præmis 34.

Vedtægtens artikel 59 skal derfor fortolkes således, at en tjenestemand, som gennemgår en badekur, udelukkende kan opnå sygeorlov, såfremt han godtgør, at han på kurtidspunktet var uarbejdsdygtig som følge af en sygdom eller et uheld (præmis 35).

Den lægeattest, som en tjenestemand skal indgive med henblik på forhåndstilladelsen i henhold til punkt XI i bilag I til i ordningen om sygesikring, skal alene godtgøre, at det i henhold til ordningen er nødvendigt at gennemføre en badekur. Denne nødvendighed, som begrunder tildelingen af forhåndstilladelsen, godtgør imidlertid ikke i sig selv, at tjenestemanden er uarbejdsdygtig på kurtidspunktet (præmis 36).

Badekuren adskiller sig fra en lægebehandling, som påvirker hele patientens legeme og derfor gør vedkommende uarbejdsdygtig, som f.eks. en operation, en dialyse eller kemoterapi. I sidstnævnte tilfælde er en tjenestemand, som undergår en sådan behandling, forhindret i at udføre sit arbejde som følge af sygdom som omhandlet i vedtægtens artikel 59 i behandlingsperioden, uanset at demie, ligesom en badekur, kan være planlagt i forvejen (præmis 37).

En lægeattest, som begrunder tildeling af en forhåndstilladelse til badekur inden for rammerne af ordningen om sygesikringen, giver ikke automatisk ret til en sygeorlov som omhandlet af vedtægtens artikel 59. Den omstændighed, at en tjenestemand gennemgår en badekur, indebærer heller ikke i sig selv, at tjenestemanden ikke kan opnå sygeorlov som omhandlet i vedtægtens artikel 59. Når betingelserne i vedtægtens artikel 59 er opfyldt, har tjenestemanden ret til sygeorlov, uanset om han gennemgår en kur (præmis 38 og 39).

Betingelserne i vedtægtens artikel 59 er således opfyldt, når en tjenestemand ved lægeattest godtgør, át han under sin kur led af en sygdom, som ville have forhindret ham i at gøre tjeneste, selv om han ikke befandt sig på kurophold. Ligesom en tjenestemand, som bliver syg under sin årlige ferie, har ret til godskrivning af de feriedage, hvori vedkommende var syg, har en tjenestemand, som gennemgår en badekur, ret til sygeorlov for de kurdage, i hvilke han ville have været ude af stand til at arbejde som følge af sygdom, selv om han ikke befandt sig på kurophold (præmis 40).

Retten bemærkede, at attesten fra sagsøgerens behandlende læge af 9. marts 1995 ikke var en lægeattest, som godtgjorde sagsøgerens uarbejdsdygtighed som følge af en sygdom eller et uheld. Sagsøgeren havde ikke påvist, at han var forhindret i at gøre tjeneste som følge af sygdom eller ulykke som omhandlet i vedtægtens artikel 59 på kurtidspunktet. Sagsøgeren opfyldte derfor ikke betingelserne forunder badekuren at opnå en sygeorlov (præmis 41 og 42).

I henhold til vedtægtens artikel 57, stk. 2, kan en tjenestemand ud over den årlige ferie »i undtagelsestilfælde efter anmodning bevilges tjenestefrihed. De nærmere regler for denne fastsættes i bilag V«. Det fremgår af artikel 6 i vedtægtens bilag V, at de i denne bestemmelse nævnte tilfælde ikke udgør en udtømmende opregning af de tilfælde, der kan give ret til tjenestefrihed. Bilag V, hvortil vedtægtens artikel 57, stk. 2, henviser, er altså det retlige grandlag for tildeling af tjenestefrihed, også for fravær på grund af badekur, som ikke er nævnt i artikel 6 i bilag V til vedtægten. Retten fastslog, at det interne direktiv af 28. december 1994 med føje var blevet udstedt i henhold til vedtægtens bilag V (præmis 43).

Det fulgte heraf, at de bestemmelser, hvis lovlighed sagsøgeren bestred, subsidiært regulerer »tjenestefriheden«, som kan opnås for en badekur. Bestemmelserne er overhovedet ikke udstedt i henhold til vedtægtens artikel 59, og deres formål er heller ikke at regulere visse sygdommes orlov eller begrænse rækkevidden af vedtægtens artikel 59. En tjenestemand, som skal gennemgå en badekur, har uden videre ret til sygeorlov, hvis han godtgør, at betingelserne i vedtægtens artikel 59 er opfyldt (præmis 44).

Anbringendet om, at Administrationschefudvalgets konklusioner af 8. december 1994 og af 1. februar 1996 og det interne direktiv af 28. december 1994 var retsstridige, blev derfor ikke taget til følge (præmis 45).

Andet anbringende om tilsidesættelse af begrundelsespligten samt af princippet om retssikkerhed, beskyttelse af den berettigede forventning, overholdelse af erhvervede rettigheder og forbud mod retsakter med tilbagevirkende gyldighed

Pligten til at begrunde en afgørelse har til formål dels at gøre det muligt for Fællesskabets retsinstanser at udøve kontrol med afgørelsens lovlighed, og dels at give den pågældende de nødvendige oplysninger til at kunne vurdere, om afgørelsen er berettiget, eller om den er behæftet med en fejl, der gør det muligt at anfægte dens lovlighed. For at bedømme om en retsakt er tilstrækkeligt begrundet, må retsaktens ses i den sammenhæng, hvori den er blevet vedtaget (præmis 52).

Henvisning til: Domstolen, 14. februar 1990, sag C-350/88, Delacre m.fl. mod Kommissionen, Smi. I, s. 395, præmis 16; Retten, 5. juni 1992, sag T-26/90, Finsider mod Kommissionen, Sml. II, s. 1789, præmis 72; Retten, 17. maj 1995, sag T-16/94, Benecos mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 335, præmis 33; Retten, 19. september 1996, sag T-158/94, Brunagel mod Parlamentet, Sml. Pers. II, s. 1131, præmis 106; Retten, 18. marts 1997, forenede sager T-178/95 og T-179/95, Picciolo og Caló mod Regionsudvalget, Sml. Pers. II, s. 155, præmis 33.

Retten fandt, at afgørelsen om afslag på sagsøgerens ansøgning samt afslaget på hans klage var tilstrækkeligt begrundet. Retten forkastede således sagsøgerens anbringende om en tilsidesættelse af vedtægtens artikel 25, stk. 2 (præmis 53-58).

Retten fastslog med hensyn til den hævdede tilsidesættelse af retssikkerhedsprincippet og princippet om forbud mod at give retsakter tilbagevirkende gyldighed, at det ikke fremgik af sagen, at ansættelsesmyndigheden havde anvendt kriterierne i konklusionen fra administrationscheferne af 1. februar 1996 ved behandlingen af sagsøgerens anmodning om yderligere tjenestefrihed (præmis 59).

Konklusion:

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber frifindes.