Det fremgår af det tidligere anførte, at bekendtgørelsen blev udstedt med det formål at afbøde de for det irske marked særdeles skadelige virkninger af indførslerne af kartofler med oprindelse i Cypern. Vi undgår imidlertid ikke frem for alt at måtte bedømme sagen ud fra fællesskabsrettens principper.

Det fremgår umiddelbart ved en gennemlæsning af bekendtgørelsens artikler 3 og 4, at kun kartofler, der er produceret i en af Det europæiske økonomiske Fællesskabs medlemsstater, er undtaget fra kravet om forudgående udstedelse af licens. Kommissionen har her med rette anført, at de nævnte bestemmelser kan anvendes på alle de i et tredjeland producerede kartofler. Der sondres nemlig ikke mellem de produkter, der indføres direkte fra et tredjeland, og de produkter, der allerede er indført til en af Fællesskabets medlemsstater, og for hvilke denne medlemsstat har opkrævet gældende told og afgifter med tilsvarende virkning.

Der er endnu ikke oprettet nogen fælles markedsordning for kartofler, på trods af de forberedelser, der har været gjort hertil i hvert fald siden 1976 (se herom den skriftlige forespørgsel nr. 1253/80 fra Blaney til Kommissionen for De europæiske Fællesskaber og det af Gundelach på Kommissionens vegne afgivne svar herpå, EFT C 335 af 22. 12. 1980, s. 15). I mangel af særlige bestemmelser herom er nævnte landbrugsprodukt undergivet traktatens generelle bestemmelser vedrørende samhandelen med varer. Som Domstolen har fastslået i sag 68/76:

»... bestemmes [det] i artikel 38, stk. 1, at fællesmarkedet tillige omfatter landbruget og handelen med landbrugsprodukter, og i artikel 38, stk. 2, at bestemmelserne vedrørende fællesmarkedets oprettelse finder anvendelse på landbrugsprodukter, medmindre andet er bestemt i artiklerne 39-46;

efter overgangsperiodens udløb kan artiklerne 39-46 således ikke påberåbes som støtte for en ensidig fravigelse af kravene i traktatens artikel 34, ej heller for så vidt angår et landbrugsprodukt, for hvilket der endnu ikke er blevet oprettet en fælles markedsordning;« (Kommissionen mod Den franske Republik, dom af 16. marts 1977, Sml. s. 515, se præmisserne 20 og 21, s. 531) (mine fremhævelser).

Traktatens artikler 9 og 10 finder altså også anvendelse i det foreliggende tilfælde. Artikel 9 vedrører afskaffelsen af de toldmæssige hindringer for indførsel og udførsel til og fra Fællesskabets medlemsstater, indførelsen af en fælles toldtarif over for tredjelande, og udstrækker anvendelsesområdet for traktatens artikler 12-17 og 30-37 til de varer, som er i fri omsætning i medlemsstaterne.

Varer i fri omsætning er defineret på følgende måde i artikel 10, stk. 1 :

»Ved varer, som frit kan omsættes i en Medlemsstat, forstås sådanne fra tredjeland hidrørende varer, for hvilke de af vedkommende Medlemsstat foreskrevne formaliteter i forbindelse med indførslen er blevet opfyldt, og for hvilke denne Medlemsstat har opkrævet gældende told og afgifter med tilsvarende virkning, og for hvilke disse told- og afgiftsbeløb ikke er blevet helt eller delvis godtgjort.«

Domstolen har i dommen i sag 41/76 (Donckerwolcke mod anklagemyndigheden, dom af 15. december 1976, Sml. s. 1921, se navnlig præmisserne 14-18, s. 1935) udtrykkeligt henvist til denne definition.

Traktatens artikel 10 omhandler told og afgifter, som opkræves i henhold til den fælles toldtarif på varer fra tredjelande, der ikke har nogen særordning med Fællesskabet, eller som opkræves i henhold til en aftale om nedsættelse af toldsatserne i henhold til den fælles toldtarif, hvilket f.eks. er tilfældet med den aftale, der blev indgået med Cypern i 1973, med senere ændringer (ovennævnte aftale og tillægsprotokol fra 1978; Rådets forordning (EØF) nr. 3746/81 af 21. 12. 1981 om fastsættelse af den ordning, der efter den 31.december 1981 skal gælde for samhandelen med Cypern, EFT L 374 af 30. 12. 1981, s. 4; Rådets forordning (EØF) nr. 671/82 af 22. 3. 1982 om åbning, fordeling og forvaltning af et fællesskabstoldkontingent for nye kartofler... med oprindelse i Cypern (1982), EFT L 79 af 25. marts 1982, s. 3; Rådets forordning (EØF) nr. 1226/83 af 16. 5. 1983, som afløste ovennævnte forordning nr. 671/82, EFT L 131 af 20. 5. 1983, s. 3).

Varer med oprindelse i en af medlemsstaterne og varer, der er i »fri omsætning« i en medlemsstat, er altså ligestillet med hinanden, og på grundlag af denne fuldstændige og definitive ligestilling, har Domstolen draget følgende slutninger:

»det følger af denne ligestilling, at bestemmelserne i artikel 30 om ophævelse af kvantitative restriktioner og alle foranstaltninger med tilsvarende virkning i lige grad finder anvendelse på varer med oprindelse inden for Fællesskabet og på varer, der befinder sig i fri omsætning i en medlemsstat, uden hensyn til disse varers oprindelse;

de ved traktatens forbudte foranstaltninger med tilsvarende virkning som kvantitative restriktioner omfatter enhver af medlemsstaternes ordninger for handelen, som, direkte eller indirekte, øjeblikkeligt eller potentielt, kan hindre samhandelen i Fællesskabet;

den nævnte bestemmelse udgør en hindring for, at der på vareudvekslingen inden for Fællesskabet anvendes nationale regler, hvorved der opretholdes et — selv rent formelt — krav om importlicenser eller enhver anden tilsvarende ordning;«(jh. tidligere nævnte sag 41/76, Donckerwolcke, præmisserne 18-20; se endvidere sag 48/74, Charmasson, dom af 10. december 1974, Sml. s. 1383; nævnte sag 68/76, Kommissionen mod Den franske Republik, sag 118/78, Meijer BV mod Department of Trade, Ministry of Agriculture..., dom af 29. marts 1979, Sml. s. 1387; sag 231/79, Kommissionen mod Det forenede Kongerige, dom af 29. marts 1979, Sml. s. 1447; sag 232/78, Kommissionen mod Den franske Republik, dom af 25. september 1979, Sml. s. 2729).

I den samme sag, som jeg lige har citeret, sag 41/76 (se præmisserne 27 og 28, Sml. 1976, s. 1936), har Domstolen imidlertid tilføjet:

»den fælles handelspolitiks ufuldkomne tilstand ved udløbet af overgangsperioden har bl.a. til følge at opretholde handelspolitiske forskelle mellem medlemsstaterne, som kan fremkalde omlægninger i samhandelen eller medføre økonomiske vanskeligheder i visse medlemsstater«,

og at

»artikel 115 gør det muligt at afhjælpe vanskeligheder af denne art...«,

hvorved Domstolen dog har præciseret, at der ved nævnte artikel tillægges Kommissionen en beføjelse, til at gribe ind og til at

»bemyndige medlemsstaterne til at træffe beskyttelsesforanstaltninger, blandt andet i form af en undtagelse fra princippet om fri bevægelighed inden for Fællesskabet for sådanne varer med oprindelse i tredjelande, som befinder sig i fri omsætning i én af medlemsstaterne«.

I samme forbindelse understreges det i dommen:

»da kompetencen på det handelspolitiske område i sin helhed er overført til Fællesskabet som følge af artikel 113, stk. 1, er nationale handelspolitiske foranstaltninger nemlig kun gyldige efter overgangsperiodens udløb i henhold til en særlig bemyndigelse fra Fællesskabet;« (jfr. nævnte dom i sag 41/76, præmis 32).

Det er således klart fastslået i Domstolens praksis,

— at varer, som er bragt i fri omsætning, skal sidestilles med varer med oprindelse i medlemsstaterne,

— at traktatens artikel 30 følgelig finder anvendelse på disse varer,

— at der i traktatens artikel 115 er hjemmel til at afbøde de skadelige virkninger af, at varerne sidestilles,

— at dette sidste imidlertid kræver en forudgående bemyndigelse fra Fællesskabet, og at en sådan bemyndigelse er en nødvendig betingelse for at træffe en national foranstaltning.

For at kunne gøre indskrænkninger i den fri bevægelighed inden for Fællesskabet for nye kartofler var Irland således forpligtet til at gå frem efter traktatens artikel 115 og desuden følge den procedure, der er fastsat for anvendelsen af nævnte artikel ved Kommissionens beslutning af 20. december 1979»om de tilsyns- og beskyttelsesforanstaltninger, som medlemsstaterne kan bemyndiges til at træffe over for indførsel af visse varer, der har oprindelse i tredjelande og er overgået til fri omsætning i en anden medlemsstat« (EFT L 16 af 22. 1. 1980, s. 14 ff.).

De nævnte principper skal jeg herefter i det følgende bringe i anvendelse på den foreliggende sag. Man kommer her ikke uden om at måtte konstatere, at i mangel af en udtrykkelig fravigelse, finder den omhandlede irske bekendtgørelse tillige anvendelse på nye kartofler med oprindelse i et tredjeland, som er bragt i fri omsætning i en anden medlemsstat. Herved er den omhandlede bekendtgørelse, som den irske regering ensidigt har udstedt uden at iagttage fællesskabsproceduren i traktatens artikel 115, i strid med princippet i artikel 30, uanset hvorledes bekendtgørelsen i øvrigt er blevet anvendt.

Ganske vist er det anført af den irske regering, at bekendtgørelsen blev drøftet uformelt med Kommissionen, før den blev vedtaget — hvilket bekræftes af Kommissionen — og at Kommissionen ikke rent umiddelbart gjorde indvendinger mod bekendtgørelsens ordlyd, som var blevet meddelt den den 15. juli 1981.

Det er også rigtigt, at der i 1982 blev givet afslag på udstedelse af licenser for 38000 tons kartofler med oprindelse i Cypern, og at det følgelig er temmelig usandsynligt, at hele denne mængde er blevet bragt i fri omsætning.

Dette er imidlertid uden betydning. Det afgørende i denne sag er anvendelsen af et princip, som indeholder et forbud mod at opstille hindringer, herunder potentielle hindringer, for den fri bevægelighed inden for Fællesskabet af varer, som er blevet lovmæssigt indført til en medlemsstat.

Kommissionens midlertidige passivitet kan hverken have til følge at berøve Kommissionen retten til at udøve sine beføjelser eller at tildele Irland en ret, som den alene kunne udnytte med Fællesskabets samtykke.