ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
4

Direktivets artikel 3, der definerer direktivets anvendelsesområde, bestemmer følgende: »1. Der skal for de i stk. 2-4 omhandlede planer og programmer, som kan få væsentlig indvirkning på miljøet, gennemføres en miljøvurdering, som skal være i overensstemmelse med dette direktivs artikel 4-9. 2. Med forbehold af stk. 3 gennemføres der en miljøvurdering for alle planer og programmer: a) som udarbejdes inden for […] fysisk planlægning og arealanvendelse, og som fastlægger rammerne for fremtidige anlægstilladelser til de projekter, der er omhandlet i bilag I og II til [Rådets] direktiv 85/337/EØF [af 27. juni 1985 om vurdering af visse offentlige og private projekters indvirkning på miljøet (EFT L 175, s. 40), som ændret ved Rådets direktiv 91/11/EF af 3. marts 1997 (EFT L 73, s. 5)], […] […] 3. For planer og programmer som omhandlet i stk. 2, der fastlægger anvendelsen af mindre områder på lokalt plan […], skal der kun gennemføres en miljøvurdering, hvis medlemsstaten fastslår, at de kan få væsentlig indvirkning på miljøet. 4. Medlemsstaterne afgør, om planer og programmer, som ikke falder ind under stk. 2, men som fastlægger rammerne for fremtidige anlægstilladelser til projekter, kan forventes at få væsentlig indvirkning på miljøet. 5. Medlemsstaterne afgør, om de planer eller programmer, som er omhandlet i stk. 3 og 4, kan få væsentlig indvirkning på miljøet, enten ved at undersøge hvert enkelt tilfælde eller ved at opstille typer af planer og programmer eller ved at kombinere de to metoder. I den forbindelse tager medlemsstaterne i alle tilfælde hensyn til de relevante kriterier, der er nævnt i bilag II, med henblik på at sikre, at planer og programmer, der kan få væsentlig indvirkning på miljøet, er omfattet af dette direktiv. […]«
18

Blanka Soukupová anfægtede denne afgørelse i en sag anlagt ved Městský soud v Praze (byretten i Prag). Til støtte for sit søgsmål gjorde Blanka Soukupová gældende, at § 3, stk. 1, litra b), i regeringsdekret nr. 69/2005 var i strid med artikel 11, stk. 1, andet led, i forordning nr. 1257/1999, idet denne forordning vedrører »den normale pensionsalder«, mens det nævnte regeringsdekret vedrører »den alder, der kræves for at erhverve ret til alderspension«. Blanka Soukupová anmodede under påberåbelse af, at betingelsen i denne § 3 er diskriminerende, fordi den alder, der kræves for at erhverve ret til alderspension i henhold til nævnte § 3, er fastsat forskelligt for mænd og kvinder, og at den desuden er forskellig for kvinder afhængig af det antal børn, de har opfostret, om en fortolkning af begrebet »normal pensionsalder« som omhandlet i denne forordning, der ikke giver anledning til forskelsbehandling af visse ansøgere. Blanka Soukupová anførte således, at i henhold til den tjekkiske lovgivning har de kvinder, der har opfostret et større antal børn, en objektivt kortere frist til at indgive en ansøgning om at blive registreret i henhold til nævnte ordning for støtte ved tidlig overdragelse end mænd eller kvinder, der har opfostret færre børn.
17

Idet Rechtbank Amsterdam imidlertid efter ikrafttrædelsen af forordning nr. 883/2004 er i tvivl om den fortsatte relevans af Miethe-dommen, har denne ret besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Gælder den udfyldende virkning af den under forordning nr. 1408/71 afsagte [ovennævnte] Miethe-dom stadig under forordning nr. 883/2004 med den følge, at en atypisk grænsearbejder har ret til at vælge den medlemsstat, i hvilken han vil stille sig til rådighed for arbejdsformidlingen, og hvorfra han oppebærer en arbejdsløshedsydelse, idet hans chancer for på ny at blive integreret i arbejdsprocessen er størst i den medlemsstat, han har valgt? Eller garanterer artikel 65 i forordning nr. 883/2004, set under ét, allerede i tilstrækkeligt omfang, at en helt arbejdsløs arbejdstager får en ydelse på vilkår, der er de mest gunstige for ham med henblik på at søge arbejde, og har [ovennævnte] Miethe-dom mistet sin virkning? 2) Er EU-retten, in casu artikel 45 TEUF eller artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 1612/68, til hinder for, at en medlemsstat på grundlag af sin nationale lovgivning afviser at tildele en vandrende arbejdstager (grænsearbejder), der er blevet helt arbejdsløs, en arbejdsløshedsydelse, når denne arbejdstager havde sit seneste arbejde i denne stat, og det må antages, at det er i denne stat, han på grund af sine sociale og familiemæssige bånd har de største chancer for på ny at blive integreret i arbejdsprocessen, og afslaget meddeles af den ene grund, at han bor i en anden medlemsstat? 3) Hvorledes lyder – henset til artikel 87, stk. 8, i forordning nr. 883/2004, artikel 17 i [Den Europæiske Unions] charter om grundlæggende rettigheder samt retssikkerhedsprincippet – svaret på det foregående spørgsmål, såfremt en sådan arbejdstager, allerede før forordning nr. 883/2004 trådte i kraft, på grundlag af lovgivningen i det tidligere beskæftigelsesland havde fået tilkendt en arbejdsløshedsydelse, hvis maksimale udbetalings- og genoplivningsperiode endnu ikke var udløbet på ikrafttrædelsestidspunktet (men hvor ydelsen blev indstillet, fordi den arbejdsløse havde fået nyt arbejde)? 4) Vil besvarelsen af det andet spørgsmål lyde anderledes, såfremt den pågældende arbejdsløse grænsearbejder har fået tilsagn om, at han kan anmode om genoplivning af sin ret til ydelsen, såfremt han efter at have fundet nyt arbejde på ny skulle blive arbejdsløs, og oplysningen herom ikke synes at have været korrekt eller fri for tvetydigheder, fordi gennemførelsespraksis var uklar?«
54

For det tredje skal det bemærkes, at artikel 4, stk. 1, i forordning nr. 44/2001 indeholder en udtrykkelig bestemmelse, som udtømmende regulerer spørgsmålet om personer, der har bopæl uden for Unionens område, ved, i overensstemmelse med niende betragtning til forordningen, at bestemme for de pågældende, at retternes kompetence afgøres i hver enkelt medlemsstat efter medlemsstatens nationale lovgivning, jf. dog nævnte forordnings artikel 22 og 23. Det er imidlertid ubestridt, at ingen af disse to bestemmelser, der omhandler henholdsvis enekompetence på bestemte sagsområder, der er udtømmende opregnet, og aftaler om værneting i medfør af en aftale indgået mellem parterne, finder anvendelse i hovedsagen.
Habitatdirektivets artikel 6, stk. 2-4, bestemmer:

»2. Medlemsstaterne træffer passende foranstaltninger for at undgå forringelse af naturtyperne og levestederne for arterne i de særlige bevaringsområder samt forstyrrelser af de arter, for hvilke områderne er udpeget, for så vidt disse forstyrrelser har betydelige konsekvenser for dette direktivs målsætninger.

3. Alle planer eller projekter, der ikke er direkte forbundet med eller nødvendige for lokalitetens forvaltning, men som i sig selv eller i forbindelse med andre planer og projekter kan påvirke en sådan lokalitet væsentligt, vurderes med hensyn til deres virkninger på lokaliteten under hensyn til bevaringsmålsætningerne for denne. På baggrund af konklusionerne af vurderingen af virkningerne på lokaliteten, og med forbehold af stk. 4, giver de kompetente nationale myndigheder først deres tilslutning til en plan eller et projekt, når de har sikret sig, at den/det ikke skader lokalitetens integritet, og når de – hvis det anses for nødvendigt – har hørt offentligheden.

4. Hvis en plan eller et projekt, på trods af at virkningerne på lokaliteten vurderes negativt, alligevel skal gennemføres af bydende nødvendige hensyn til væsentlige samfundsinteresser, herunder af social eller økonomisk art, fordi der ikke findes nogen alternativ løsning, træffer medlemsstaten alle nødvendige kompensationsforanstaltninger for at sikre, at den globale sammenhæng i Natura 2000 beskyttes. Medlemsstaten underretter Kommissionen om, hvilke kompensationsforanstaltninger der træffes.

Hvis der er tale om en lokalitet med en prioriteret naturtype og/eller en prioriteret art, kan der alene henvises til hensynet til menneskers sundhed og den offentlige sikkerhed eller væsentlige gavnlige virkninger på miljøet, eller, efter udtalelse fra Kommissionen, andre bydende nødvendige hensyn til væsentlige samfundsinteresser.«
26

På denne baggrund har Sø- og Handelsretten besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål, som er identiske i de to sager C-335/11 og C-337/11: »1) a) Vil enhver person, som på grund af fysiske, mentale eller psykiske skader ikke kan eller kun i begrænset omfang kan udføre sit arbejde i en periode, der opfylder kravet til længden af perioden som anført i præmis 45 i [Chacòn Navas-dommen], være omfattet af begrebet »handicap« i [direktiv 2000/78’s] forstand? b) Kan en tilstand, der er forårsaget af en lægeligt diagnosticeret uhelbredelig sygdom, være omfattet af begrebet handicap i direktivets forstand? c) Kan en tilstand, der er forårsaget af en lægeligt diagnosticeret forbigående sygdom, være omfattet af begrebet handicap i direktivets forstand? 2) Skal en varig funktionsnedsættelse, som ikke afføder behov for særlige hjælpemidler eller lignende, og som alene eller i det væsentligste består i, at den pågældende person ikke er i stand til at arbejde på fuld tid, anses for et handicap i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i [direktiv 2000/78]? 3) Er reduktion af arbejdstiden blandt de foranstaltninger, der er omfattet af artikel 5, i [direktiv 2000/78]? 4) Er [direktiv 2000/78] til hinder for at anvende en national lovbestemmelse, hvorefter en arbejdsgiver har ret til at opsige en medarbejder med et forkortet varsel, når medarbejderen har oppebåret løn under sygdom i i alt 120 dage inden for 12 på hinanden følgende måneder, over for en medarbejder, der må anses for handicappet i direktivets forstand, når a) fraværet er forårsaget af handicappet? eller b) fraværet skyldes, at arbejdsgiveren ikke har iværksat de foranstaltninger, der under hensyn til de konkrete behov er hensigtsmæssige for at give en person med handicap adgang til at udøve sin beskæftigelse?«
»(1)

Med forbehold for subsection (2) er Revenue Commissioners – når de finder, at to eller flere personer, der er etableret i indlandet, og hvoraf mindst én er en afgiftspligtig person, finansielt, økonomisk og organisatorisk er nært knyttet til hinanden, og når det forekommer nødvendigt eller passende for dem at gøre det med henblik på en effektiv administration af afgiften (herunder betaling) – i henhold til denne lov beføjet til, enten efter ansøgning på vegne af nævnte personer eller på et andet grundlag, (a) ved skriftlig underretning […] til hver enkelt af disse personer, at betragte dem som en enkelt afgiftspligtig person […], og de således underrettede personer skal derefter anses for at indgå i [en momsgruppe], så længe denne subsection finder anvendelse på dem, dog således at section 65 finder anvendelse på hvert enkelt medlem af [moms]gruppen, og (i) en af disse personer, som skal underrettes herom af Commissioners, skal være ansvarlig for, at [moms]gruppen opfylder bestemmelserne i denne lov, og (ii) enhver ret og forpligtelse, der følger af denne lov for så vidt angår [moms]gruppens transaktioner, skal fastlægges i overensstemmelse hermed, samt (b) at gøre alle [medlemmer af momsgruppen] solidarisk ansvarlige for at efterkomme denne lov og de bestemmelser (herunder forskrifterne om afgiftsbetaling), som finder anvendelse på hver enkelt af disse personer, og pålægge dem de bøder i henhold til denne lov, som de ville blive pålagt, hvis hver enkelt af dem var ansvarlig for til Commissioners at betale hele den afgift, som, bortset fra bestemmelserne i denne section, vil kunne opkræves fra hver enkelt af dem […]«
28

Kommissionen er af den opfattelse, at Retten ikke har lagt betragtninger forbundet med italiensk ret til grund for sin argumentation, men en række faktiske observationer, som går mod det synspunkt, at AOI havde ret til at anlægge sag om tilbagesøgning mod Mindo. Kommissionen har i denne forbindelse under retsmødet præciseret, at den er af den opfattelse, at »i en normal situation«, og hvis der ikke er truffet anden aftale, havde AOI’s betaling af den del af bøden, der påhvilede Mindo, i henhold til gældende italiensk ret til følge, at AOI fik søgsmålsinteresse over for Mindo for at opnå tilbagebetaling af dette beløb, men at Retten ved at lægge de fremlagte beviser til grund havde fundet, at AOI og Mindo måtte have indgået en aftale, hvorefter AOI ikke længere havde ret til at retsforfølge Mindo med dette formål.
I præamblen til Konvention om adgang til oplysninger, offentlig deltagelse i beslutningsprocesser samt adgang til klage og domstolsprøvelse på miljøområdet, indgået på Det Europæiske Fællesskabs vegne ved Rådets afgørelse 2005/370/EF af 17. februar 2005 (EFT L 124, s. 1, herefter »Århuskonventionen«), er anført følgende:

»[…]

»som også erkender, at enhver person har ret til at leve i et miljø, der er passende for hans eller hendes sundhed og trivsel, og pligt til, både enkeltvis og i forening med andre, at beskytte og forbedre miljøet til gavn for nulevende og kommende generationer

som vurderer, at enhver, for at kunne nyde godt af denne rettighed og kunne leve op til denne forpligtelse, skal have adgang til information, have ret til at deltage i beslutningsprocesser og have adgang til klage og domstolsprøvelse på miljøområdet, og som erkender, at borgere kan have behov for assistance til at bruge deres rettigheder

[…]

som er interesseret i, at offentligheden, herunder organisationer, har adgang til effektive retslige mekanismer, så dens retmæssige interesser beskyttes, og loven håndhæves.

[…]«
43

I dom af 19. september 2002, Aventis (sag C-433/00, Sml. I, s.7761), har Domstolen ganske vist fastslået, at EU-lovgivningen er til hinder for, at et lægemiddel, for hvilket der er udstedt to forskellige centrale markedsføringstilladelser for henholdsvis pakninger med fem enheder og pakninger med ti enheder, markedsføres i en pakning, der består af to pakninger med fem enheder, der er sat sammen og ometiketteret, almindeligvis benævnt »bundtning«. Omstændighederne i den foreliggende sag adskiller sig imidlertid fra dem, der gav anledning til nævnte dom, der vedrørte reemballering med henblik på parallelhandel, og det bemærkes bl.a., i lighed med det af den portugisiske regering anførte, at den form for virksomhed, som et selskab som Apozyt udøver, foregår i et led efter markedsføringen af de i hovedsagen omhandlede lægemidler. Udtagningen af det flydende lægemiddel fra de oprindelige ampuller og omhældningen heraf, uden at stoffet ændres, til brugsklare sprøjter svarer i virkeligheden til processer, som, uden dette selskabs indgriben, kan udføres eller kunne have været udført af de ordinerende læger på deres ansvar eller af farmaceuterne selv i deres lokaler eller endog på hospitalerne.
7

Artikel 10 i forordning nr. 178/2002 er affattet således: »Hvis der er rimelig grund til at nære mistanke om, at en fødevare eller et foder kan udgøre en risiko for menneskers eller dyrs sundhed, træffer de offentlige autoriteter – uden at dette berører gældende regler i fællesskabsretten og i national ret om aktindsigt – foranstaltninger, der, under hensyn til risikoens karakter, alvor og omfang, er egnede til at informere den brede offentlighed om sundhedsrisikoens karakter, således at der så fyldestgørende som muligt gives oplysning om, hvilken fødevare eller hvilket foder eller hvilken type fødevarer eller foder der er berørt, hvilken risiko der er forbundet med fødevaren eller foderet, og hvilke foranstaltninger der er truffet eller vil blive truffet for at forebygge, reducere eller eliminere den pågældende risiko.«
41

Domstolen har fortolket denne bestemmelse således, at en national retsinstans skal drage alle de konsekvenser, der ifølge national ret følger af konstateringen af, at det pågældende vilkår er urimeligt, for at sikre, at forbrugeren ikke er bundet af klausulen (jf. bl.a. dommen i sagen Banco Español de Crédito, præmis 63, og i sagen Banif Plus Bank, præmis 27). Domstolen har i denne forbindelse præciseret, at når en national retsinstans anser et kontraktvilkår for urimeligt, er den forpligtet til ikke at anvende vilkåret, medmindre forbrugeren, efter at han er blevet belært af retten, gør indsigelse herimod (jf. i denne retning dom af 4.6.2009, sag C-243/08, Pannon GSM, Sml. I, s. 4713, præmis 35).
29

Det følger heraf, at der foreligger en formodning for, at spørgsmål om EU-retten er relevante. Domstolen kan kun afslå at træffe afgørelse vedrørende et præjudicielt spørgsmål fra en national ret, såfremt det klart fremgår, at den ønskede fortolkning af EU-retten savner enhver forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand, når problemet er af hypotetisk karakter, eller når Domstolen ikke råder over de faktiske og retlige oplysninger, som er nødvendige for, at den kan foretage en sagligt korrekt besvarelse af de forelagte spørgsmål (jf. bl.a. dom af 1.6.2010, forenede sager C-570/07 og C-571/07, Blanco Pérez og Chao Gómez, Sml. I, s. 4629, præmis 36, og af 5.7.2012, sag C-509/10, Geistbeck, præmis 48).
16

Idet Curtea de Apel Oradea anser en fortolkning af bestemmelserne i direktiv 92/12 for nødvendig, for at der kan træffes en afgørelse, har den besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Udgør de rumænske skattemyndigheders afvisning af en anmodning om godtgørelse af punktafgifter en tilsidesættelse af EU-lovgivningen (såvel artikel 7 og 22 i direktiv 92/12[…] som betragtningerne til direktivet), henset til: a) at den erhvervsdrivende, som anmoder om godtgørelse af punktafgifterne, har bevist, at alle de i den rumænske lovgivning fastlagte tekniske betingelser for at efterkomme anmodningen om godtgørelse er opfyldt, og i særlig grad betingelserne vedrørende: (i) bevis for betaling af punktafgifterne i Rumænien (ii) bevis for afsendelse af de varer, som var punktafgiftspligtige i en anden medlemsstat b) at i henhold til kravene i den rumænske skattelovgivning (artikel 192-6 i skatteloven, punkt 18-4 i gennemførelsesbestemmelserne […] og bilag 11 til skattelovens afsnit VII) kunne visse af de dokumenter, som skulle ledsage anmodningen om godtgørelse, først indsendes efter levering af de varer, som var punktafgiftspligtige i en anden medlemsstat c) at den rumænske skattelovgivning (punkt 18-4, stk. 4, i gennemførelsesbestemmelserne, som henviser til artikel 135 i loven om skatteprocedure) fastsætter en generel frist på fem år for anmodninger om godtgørelse/tilbagebetaling? 2) Skal artikel 22, stk. [2], litra a), i direktiv 92/12[…] fortolkes således, at en erhvervsdrivende, som ikke indsender en anmodning om afgiftsgodtgørelse i den medlemsstat, hvor punktafgifterne er erlagt, inden levering af de punktafgiftspligtige varer til en anden medlemsstat, hvor varerne overgår til forbrug, fortaber sin ret til godtgørelse af de erlagte punktafgifter? 3) Hvis det andet spørgsmål besvares bekræftende, er en afgørelse, hvormed den erhvervsdrivende fortaber retten til godtgørelse af punktafgifter, og som indebærer en dobbeltbeskatning af de samme punktafgiftspligtige varer (henholdsvis i den medlemsstat, hvor de punktafgiftspligtige varer oprindeligt overgik til forbrug, og i den medlemsstat, hvor varerne er bestemt til forbrug), da i overensstemmelse med princippet om afgiftsneutralitet? 4) Hvis det andet spørgsmål besvares bekræftende, er den meget korte periode mellem datoen for betaling af punktafgifter for varer, der overgår til forbrug i en medlemsstat, og datoen for afsendelse af de punktafgiftspligtige varer til en anden medlemsstat, hvor de er bestemt til forbrug, da i overensstemmelse med ækvivalens- og effektivitetsprincippet? Har det i denne henseende nogen betydning, at den generelle frist for anmodning om godtgørelse/tilbagebetaling af en afgift, en skat eller et bidrag i den pågældende medlemsstat er betydeligt længere?«
55

Endelig skal der, med henblik på at give den forelæggende ret et fyldestgørende svar, henset til, at svaret på de præjudicielle spørgsmål er nødvendigt for, at den kan afgøre, om der foreligger en fradragsret under de omstændigheder, som foreligger i hovedsagen, henvises til, at der er fradragsret i tilfælde af, at de indgående transaktioner har en direkte og umiddelbar tilknytning til udgående transaktioner, der giver ret til fradrag. Hvis dette ikke er tilfældet, skal det undersøges, om de udgifter, der er afholdt for at erhverve de indgående goder eller tjenesteydelser, indgår i de generalomkostninger, som er knyttet til den afgiftspligtige persons samlede økonomiske virksomhed. I begge tilfælde forudsætter en direkte og umiddelbar tilknytning, at prisen på de indgående ydelser er medregnet i henholdsvis prisen for de enkelte udgående transaktioner eller i prisen på de goder eller tjenesteydelser, som den afgiftspligtige person leverer i forbindelse med sin økonomiske virksomhed (Cibo Participations-dommen, præmis 31 og 33, og SKF-dommen, præmis 60, samt dom af 16.2.2012, sag C-118/11, Eon Aset Menidjmunt, præmis 48, og af 21.2.2013, sag C-104/12, Becker, præmis 19 og 20).
39

Medlemsstaten har angående de interne vanskeligheder anført, at den ikke har nævnt dem for at begrunde den manglende gennemførelse af direktiv 2006/24, men for at fastslå, at gennemførelsen i den foreliggende sag har været behæftet med vanskeligheder, der har været så usædvanlige, at de ikke er udtryk for Kongeriget Sveriges normale tilgang og holdning, når det skal gennemføre direktiver og opfylde domme fra Domstolen. Medlemsstaten har ligeledes fremhævet den omstændighed, at ovennævnte lovprocedure kun finder anvendelse i ganske særlige tilfælde.
9

Artikel L. 632-3 lyder som følger: »Anvendelsesområdet for aftaler, der indgås inden for rammerne af en anerkendt brancheorganisation, kan helt eller delvist udvides af den kompetente administrative myndighed for en afgrænset periode, når aftalerne ved hjælp af standardaftaler, sæsonaftaler og fælles foranstaltninger, eller foranstaltninger, der tjener en fælles interesse i overensstemmelse med almenhedens interesser og er forenelige med reglerne om den fælles landbrugspolitik, har til formål at fremme: 1o Kendskabet til udbud og efterspørgsel. 2o Tilpasningen og reguleringen af udbuddet. 3o Anvendelsen under statskontrol af regler om markedsføring, priser og betalingsbetingelser. Denne bestemmelse finder ikke anvendelse på skovbrugsprodukter. 4o Varernes kvalitet: Med henblik herpå kan aftalerne bl.a. fastsætte, at der skal udformes og iværksættes regler for kvalitet, for definition, for emballage, for transport og udseende om nødvendigt til og med detailhandelsleddet. For kontrollerede oprindelsesbetegnelser kan disse aftaler bl.a. fastsætte, at der skal iværksættes procedurer for kvalitetskontrol. 5o Forbindelserne mellem de forskellige brancher inden for den pågældende sektor bl.a. ved at udarbejde af tekniske standarder, programmer for anvendt forskning, forsøgsvirksomhed og udvikling og ved at investere i disse programmer. 6o Information vedrørende brancherne og varerne samt markedsføring heraf på de indenlandske og udenlandske markeder. 7o Fælles tiltag med henblik på at bekæmpe de risici og usikkerhedsmomenter, der er forbundet med produktionen, forarbejdningen, markedsføringen og distributionen af landbrugs- og fødevarer. 8o Bekæmpelse af skadelige organismer som omhandlet i artikel L. 251-3. 9o Udviklingen af varernes værdi i egenskab af andet end fødevarer. 10o Deltagelse i internationale udviklingstiltag. 11o Udviklingen af aftalemæssige forhold mellem medlemmerne i erhverv, der er repræsenteret i brancheorganisationen bl.a. ved i standardaftaler at indsætte klausuler om engagement, prisfastsættelsesmetoder, leveringsplaner, kontraktvarighed, princippet om mindstepris, regler for ændring af salgsvilkår i tilfælde, hvor der er store udsving i priserne på landbrugsråvarer, og om foranstaltninger til mængderegulering med henblik på at tilpasse udbuddet til efterspørgslen.«
40

Det følger af det ovenstående, at under omstændigheder som de i hovedsagen omhandlede, hvor kun en af flere formodede skadevoldere sagsøges for en ret, i hvis jurisdiktion den pågældende ikke har foretaget handlinger, er en selvstændig fortolkning af artikel 5, nr. 3), i forordning nr. 44/2001, i overensstemmelse med dens formål og opbygning, til hinder for, at den skadevoldende begivenhed anses for at have fundet sted i denne rets jurisdiktion.