Forslag til afgørelse fra generaladvokat Jacobs fremsat den 29. marts 1990. - AERPO MOD KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER. - ERSTATNINGSSOEGSMAAL - FRUGT OG GROENSAGER - INTERVENTIONSORDNING - AENDRING AF DE PAA OPKOEBSPRISERNE ANVENDELIGE TILPASNINGSKOEFFICIENTER. - SAG 119/88.



Samling af Afgørelser 1990 side I-02189



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hoeje Domstol .

1 . I denne sag kraever sagsoegerne i medfoer af EOEF-Traktatens artikel 215, stk . 2, erstatning for tab, de haevder at have lidt som foelge af Kommissionens udstedelse af forordning ( EOEF ) nr . 3587/86 ( EFT L 334, s . 1 ). Forordningen aendrede de tilpasningskoefficienter, som anvendes til at beregne den pris, som betales for frugt og groensager med visse handelskendetegn .

2 . Der er otte sagsoegere . Fire af dem, dvs . AERPO, ALPO, Groupement des producteurs "Hermitage-Basse Isère" og Groupement "Dauphiné-Vivarais" er producentorganisationer i henhold til artikel 13 i forordning ( EOEF ) nr . 1035/72 ( EFT 1972 II, s . 423 ), som aendret . Ud af denne gruppe paa fire er de to foerste etableret i Italien og de to sidste i Frankrig . De sidste fire sagsoegere, dvs . CAPO, COT, Jean-Claude Guillermain og Jean Julien, er producenter af frugt og groensager og er medlemmer af en af de sagsoegende producentorganisationer .

Den faelles markedsordning for frugt og groensager

3 . Frugt og groensager er omfattet af en faelles markedsordning, hvis regler findes i forordning nr . 1035/72 . Forordningens prisstoetteordning, som i sammenligning med ordninger paa andre omraader er ret beskeden, bestaar af to elementer . For det foerste kan producentorganisationer fastsaette en tilbagekoebspris, under hvilken de ikke udbyder de af deres medlemmer leverede produkter til salg ( artikel 15, stk . 1 ). Naar der er fastsat en tilbagekoebspris, yder producentorganisationerne deres medlemmer en godtgoerelse for de ikke solgte maengder . Medlemsstaterne kan fastsaette tilbagekoebsprisens maksimumsbeloeb . Producentorganisationerne kan ogsaa beslutte ikke at udbyde produkter til salg, som ikke overholder afsaetningsreglerne . I saa fald yder producentorganisationerne de tilknyttede producenter en godtgoerelse, beregnet i forhold til tilbagekoebsprisen, for de maengder, der ikke udbydes til salg (( artikel 15, stk . 1, som aendret ved artikel 4 i forordning ( EOEF ) nr . 1154/78, EFT L 144, s . 5 )).

4 . For at finansiere foranstaltningerne i forbindelse med tilbagekoeb skal producentorganisationerne oprette en interventionsfond, som opretholdes ved at paalaegge pligt til at betale bidrag for de maengder, der udbydes til salg . De produkter, som medlemmerne udbyder til salg, saelger normalt gennem organisationen . Dette fremgaar af den franske version af artikel 13 i forordning nr . 1035/72, skoent bestemmelsens engelske tekst er noget uklar, hvilket jeg paapegede i afsnit 10 i mit forslag til afgoerelse i sag 77/88, Stute mod Forbundsrepublikken Tyskland .

5 . For visse produkter skal Raadet desuden i henhold til artikel 16, stk . 1, i forordning nr . 1035/72 hvert aar fastsaette en "basispris" og en "opkoebspris ". Det fremgaar af artikel 16, stk . 2 (( som aendret ved artikel 1 i forordning ( EOEF ) nr . 2454/72, EFT 1972 ( november ), s . 59 )), at basisprisen

"fastsaettes saerlig under hensyntagen til noedvendigheden af :

- at bidrage til opretholdelse af landbrugernes indkomst;

- at sikre prisstabiliseringen paa markederne, uden at der derved dannes strukturbetingede overskud inden for Faellessskabet;

- at tage hensyn til forbrugernes interesser,

paa grundlag af udviklingen af gennemsnittet af de noteringer, der er konstateret paa Faellesskabets mest repraesentative produktionsmarkeder i de sidste tre aar for et produkt med fastlagte handelsegenskaber, saasom sort eller art, kvalitetsklasse, stoerrelsessortering og emballering ."

Afhaengig af produktet fastsaettes opkoebsprisen til mellem 40% og 70% af basisprisen .

6 . Ifoelge artikel 18 ( som aendret ved artikel 2 i den naevnte forordning nr . 2454/72 ) yder medlemssstaterne de producentsammenslutninger, der inden for rammerne af artikel 15 foretager interventioner, et udligningsbeloeb, saafremt tilbagekoebsprisen ikke overstiger et vist niveau . Niveauet beregnes paa baggrund af basisprisen og opkoebsprisen, om noedvendigt multipliceret med den paagaeldende tilpasningskoefficient .

7 . Opkoebsprisens hovedfunktion er at fastlaegge, hvornaar medlemsstaterne har pligt til at opkoebe produkter, som de tilbydes ( artikel 19, som aendret ved artikel 3 i ovennaevnte forordning nr . 2454/72 ). Saafremt noteringerne paa et bestemt marked tre paa hinanden foelgende markedsdage er lavere end opkoebsprisen, skal Kommissionen, saafremt den paagaeldende medlemsstat anmoder derom, konstatere, at markedet for det paagaeldende produkt er i en alvorlig krisesituation . Paa dette tidspunkt bliver medlemsstaterne forpligtede til at opkoebe de produkter, som tilbydes dem, og som har oprindelse inden for Faellesskabet, saafremt disse produkter opfylder kvalitetsnormernes krav med hensyn til kvalitet og stoerrelsessortering og ikke i henhold til artikel 15 er blevet trukket ud af handelen . Opkoebene indstilles, saafremt noteringerne paa tre paa hinanden foelgende markedsdage er hoejere end opkoebsprisen .

8 . Saafremt medlemsstaterne i medfoer af artikel 19 tilbydes produkter, der udviser andre handelskendetegn end de produkters, der er lagt til grund for basisprisens fastsaettelse ( saakaldte ledeprodukter ), udregnes den pris, hvortil produktet opkoebes, ved at anvende en tilpasningskoefficient paa ledeproduktets opkoebspris (( artikel 16, stk . 4, som aendret ved forordning ( EOEF ) nr . 793/76, EFT L 93, s . 1, og ovennaevnte forordning nr . 1154/76 )). Tilpasningskoefficienterne fastsaettes i henhold til forvaltningskomitéproceduren, som jeg senere skal vende tilbage til .

Den anfaegtede forordning

9 . Kommissionen indfoerte ved forordning nr . 3587/86 nye tilpasningskoefficienter, der skulle anvendes paa opkoebspriserne for frugt og groensager . Ifoelge sagsoegerne medfoerte dette en nedsaettelse i ) af opkoebspriserne for visse af de af forordning nr . 1035/72 omfattede produkter; ii ) af det udligningstilskud, medlemsstaterne ydede de producentorganisationer, som intervenerede i henhold til artikel 15; og iii ) af de godtgoerelser, producentorganisationerne ydede deres medlemmer, for de produktmaengder, der blev trukket ud af handelen . Sagsoegerne goer gaeldende, at forordning nr . 3587/86 er retsstridig, og har for producentorganisationernes vedkommende fremsat krav om erstatning i form af betaling af forskellen mellem det udligningstilskud, medlemsstaterne skulle have ydet dem efter de tidligere tilpasningskoefficienter, og det beloeb, som var beregnet efter de nye tilpasningskoefficienter . For de sagsoegende producenters vedkommende er der rejst krav om erstatning i form af forskellen mellem de godtgoerelser, som producentorganisationerne skulle have ydet dem i medfoer af de tidligere koefficienter, og de beloeb, som blev ydet efter de nye tilpasningskoefficienter . Sagsoegerne kraever ogsaa et symbolsk beloeb i erstatning for det fald i noteringerne, de haevder fulgte af faldet i opkoebspriserne efter indfoerelsen af nye tilpasningskoefficienter .

Formaliteten

10 . I sit svarskrift goer Kommissionen indirekte gaeldende, at i det mindste en del af sagen boer afvises . Den anfoerer, at de af sagsoegerne, som er producentorganisationer, kunne have anlagt sag ved de nationale domstole og dér have bestridt de udligningstilskud, som de nationale myndigheder betalte dem . Spoergsmaalet om gyldigheden af forordning nr . 3587/86 kunne derefter have vaeret forelagt til praejudiciel afgoerelse . Saafremt forordningen var blevet erklaeret ugyldig som foelge af en saadan forelaeggelse, ville dette have medfoert, at der var blevet udbetalt udligningsbeloeb under anvendelse af de tidligere tilpasningskoefficienter .

11 . Kommissionen henviser tilsyneladende til Domstolens praksis om, at realitetsbehandlingen af et erstatningssoegsmaal i visse tilfaelde er betinget af, at sagsoegeren har udtoemt de nationale retsmidler for at opnaa erstatning fra de nationale myndigheder . Efter denne praksis vil et erstatningssoegsmaal dog kun blive afvist, saafremt de personer, som haevder at vaere paafoert et tab paa grund af retsakter fra Faellesskabets institutioner, er sikret en effektiv retsbeskyttelse ved de nationale retsmidler : jfr . dom af 30 . maj 1989, Roquette Frères mod Kommissionen, praemis 15 ( sag 20/88, Sml . s . 1553 ); dom af 12 . april 1984, Unifrex mod Kommissionen og Raadet, praemis 11 ( sag 281/82, Sml . s . 1969 ) og dom af 26 . februar 1986, Krohn mod Kommissionen, praemis 27 ( sag 175/84, Sml . s . 753 ).

12 . Som sagsoegerne imidlertid har paapeget, er deres krav ikke begraenset til forskellen mellem erstatningen og godtgoerelserne i medfoer af de nye tilpasningskoefficienter og de beloeb, der skulle vaere blevet ydet efter de tidligere tilpasningskoefficienter, men omfatter ogsaa det tab, de haevder at have lidt som foelge af de paastaaede fald i noteringerne efter udstedelsen af den anfaegtede forordning . Kun Domstolen kan tildele erstatning for dette tab . Selv om sagsoegerne kun kraever et symbolsk beloeb i erstatning for det paastaaede tab, har sagsoegerne snarere valgt denne fremgangsmaade for at undgaa problemet med at opgoere dette tab end for at undgaa at anlaegge sag ved de nationale domstole .

13 . Domstolens praksis om udtoemmelse af nationale retsmidler boer efter min mening anvendes med forsigtighed, idet det forudsaetter, at man gaetter paa udfaldet af eventuelle retssager for de nationale domstole . I den foreliggende sag har Kommissionen ikke gjort gaeldende, at sagsoegernes krav om erstatning for de haevdede fald i noteringerne aabenbart er ubegrundet . Det er heller ikke blevet anfoert, at de sagsoegende producenters krav om godtgoerelser, i modsaetning til producentorganisationernes, skal afvises . Derfor mener jeg ikke, at sagsoegernes krav boer afvises fra realitetsbehandling .

Realiteten

14 . I sag 5/71, Zuckerfabrik Schoeppenstedt mod Raadet ( Sml . 1971, s . 275 ) udtalte Domstolen :

"da der er tale om en generel retsakt, som indebaerer valg af oekonomisk-politisk karakter, kan Faellesskabet kun ifalde naevnte ansvar efter Traktatens artikel 215, stk . 2, for det tab, som private har lidt ved denne retsakt, saafremt der foreligger en tilstraekkeligt kvalificeret kraenkelse af en hoejere retsregel til beskyttelse af private" ( praemis 11 ).

For at afgoere om dette udsagn kan anvendes paa naervaerende sag, maa det afgoeres, om forordning nr . 3587/86 er en generel retsakt, som indebaerer et oekonomisk-politisk valg for den institution, som udstedte den .

15 . Det fremgaar af Traktatens artikel 189, at "En forordning er almengyldig . Den er bindende i alle enkeltheder og gaelder umiddelbart i hver Medlemsstat ". Forordning nr . 3587/86 er derfor tilsyneladende en generel retsakt . Desuden er sagsoegerne i denne sag ikke beroert paa grund af en egenskab, som er saerlig for dem, men alene i kraft af deres erhvervsmaessige virksomhed . I denne henseende adskiller deres stilling sig ikke fra enhver andens, som udoever den samme virksomhed . Jeg kan derfor ikke acceptere sagsoegernes anbringende om, at forordning nr . 3587/86 ikke er en generel retsakt, men en retsakt som er analog med en forvaltningsakt, som har et alment anvendelsesomraade . Det er klart, at denne forordning, som er almengyldig, virkelig er en generel retsakt .

16 . For saa vidt angaar spoergsmaalet, om den indebaerer oekonomisk-politiske foranstaltninger, vil jeg henvise til, at tilpasningskoefficienternes formaal er at goere det muligt at beregne opkoebsprisen for produkter, hvis handelsegenskaber adskiller sig fra de paagaeldende ledeprodukters . Naar Raadet fastsaetter opkoebsprisen, skal det i henhold til artikel 16, stk . 3, i forordning nr . 1035/72, som aendret ved forordning nr . 2454/72, "for hvert enkelt produkt navnlig (( tage )) hensyn til de saerlige forhold paa markedet og i saerdeleshed til prissvingningernes omfang ". Det foelger heraf, at naar Kommissionen fastsaetter tilpasningskoefficienter, som skal anvendes i saerlige tilfaelde, skal den anvende de samme betragtninger paa produkter med handelsegenskaber, som adskiller sig fra ledeprodukternes . Dette fremgaar i oevrigt ogsaa af anden betragtning til forordning nr . 3587/86 .

17 . Efter min opfattelse har Kommissionen klart et skoen, naar den fastsaetter koefficienterne . Dette skoen er naturligvis ikke helt frit, men det omfatter muligheden for at afgoere, hvornaar et produkt har saadanne egenskaber, at der boer anvendes en tilpasningskoefficient, og paa hvilket niveau, koefficienten skal fastsaettes paa baggrund af den funktion, som opkoebsprisen har i den ved forordning nr . 1035/72 indfoerte markedsordning . At dette indebaerer, at Kommissionen skal traeffe subjektive valg af oekonomisk-politisk karakter, snarere end blot at anvende en fast formel, kan ses derved, at sagsoegerne hverken har kunnet godtgoere, at Kommissionen faktisk begik en fejl, da den fastsatte tilpasningskoefficienterne, eller specificere det niveau, hvor de efter sagsoegernes mening burde have vaeret fastlagt . Dette bekraeftes ogsaa af kravet i artikel 16, stk . 4, i forordning nr . 1035/72, om, at tilpasningskoefficienterne fastsaettes efter fremgangsmaaden i artikel 33 ( den saakaldte "forvaltningskomitéprocedure "). Efter denne procedure skal Kommissionen forelaegge et udkast til de foranstaltninger, der skal traeffes, for en komité, som bestaar af repraesentanter for medlemsstaterne . Komitéen afgiver en udtalelse vedroerende udkastet . Saafremt de foranstaltninger, som Kommissionen efterfoelgende traeffer, ikke er i overensstemmelse med komitéens udtalelse, kan Raadet inden for en frist af en maaned lade sin egen afgoerelse traede i stedet for Kommissionens . Denne procedure indebaerer, at det er muligt at udoeve et skoen paa tre stadier : for det foerste kan Kommissionen udoeve et skoen; derefter udoever komitéen bestaaende af repraesentanter for medlemsstaterne et skoen; og endelig Raadet . Proceduren tager klart hoejde for, at der kan vaere forskellige meninger med hensyn til, hvad der kraeves, for at den faelles markedsordning for frugt og groensager kan fungere efter sit formaal, og indeholder en ordning, hvorved man kan fastlaegge den opfattelse, der er afgoerende .

18 . Det foelger heraf, at sagsoegerne, i overensstemmelse med Domstolens afgoerelse i Schoeppenstedt-sagen, skal godtgoere, at "der foreligger en tilstraekkeligt kvalificeret kraenkelse af en hoejere retsregel til beskyttelse af private ".

19 . Sagsoegerne har fremfoert tre grunde til, at de anser forordning nr . 3587/86 for ulovlig . For det foerste mener de, at Kommissionen har overskredet sine befoejelser, fordi de nye tilpasningskoefficienter nedsaetter de opkoebspriser, Raadet har fastsat . Sagsoegerne anfoerer, at dette indebaerer, at Kommissionen har tiltaget sig Raadets kompetence for at forfoelge sine egne politiske maalsaetninger, dvs . at saenke interventionsniveauet . For det andet anfoerer sagsoegerne, at den anfaegtede forordning undergraver de principper, der ligger til grund for den faelles markedsordning for frugt og groensager, fordi den aendrer virkningen af de priser, Raadet har fastsat paa grundlag af udviklingen i noteringerne . For det tredje haevder sagsoegerne, at den anfaegtede forordnings begrundelse er utilstraekkelig .

20 . Jeg kan hurtig tage stilling til det tredje anbringende . Domstolen statuerede i sag 106/81, Kind mod Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab ( Sml . 1982, s . 2885 ), at "Derimod kan Faellesskabet ikke ifalde ansvar" efter artikel 215, stk . 2, "blot fordi en retsakt ikke er begrundet" ( dommens praemis 14 ). Jeg ser ikke nogen grund til at fravige dette princip her .

21 . Med hensyn til sagsoegernes to andre anbringender, er jeg for saa vidt angaar denne sag parat til at antage, at bestemmelserne i forordning nr . 1035/72, som den anfaegtede forordning blev udstedt i henhold til, er hoejere retsregler, hvis kraenkelse kan paadrage Faellesskabet ansvar i henhold til artikel 215, stk . 2 ( jfr . sag 74/74, CNTA mod Kommissionen, Sml . 1975, s . 533 ). Desuden mener jeg, at ordningen i forordning nr . 1035/72, i det mindste delvis, har til formaal at beskytte den gruppes interesser, som sagsoegerne tilhoerer, dvs . erhvervsdrivende, som driver virksomhed med de produkter, ordningen finder anvendelse paa . Som det fremgaar af Traktatens artikel 39, stk . 1, litra b ), er et af formaalene med den faelles landbrugspolitik at sikre landbrugsbefolkningens interesser . I Kampffmeyer-sagen antoges det, at ordningens bestemmelser derfor kan anses som udformede til at beskytte private, som begrebet er anvendt i Domstolens afgoerelse i Schoeppenstedt-sagen ( jfr . forenede sager 6, 7 og 13-24/66, Kampffmeyer mod Kommissionen, Sml . 1965-68, s . 381 ). Dette aendres ikke ved, at den omhandlede ordning utvivlsomt ogsaa har et bredere formaal, nemlig at fremme den paagaeldende markedsordnings problemloese funktion .

22 . Jeg mener ikke, at det er noedvendigt at dvaele laenge ved disse spoergsmaal, da sagsoegerne ikke alene skal godtgoere, at der er sket en kraenkelse af en hoejere retsregel til beskyttelse af private, men ogsaa at kraenkelsen er tilstraekkelig kvalificeret til, at Faellesskabet paadrages et erstatningsansvar . I de forenede sager 83 og 94/76, 4, 15 og 40/77, HNL mod Raadet og Kommissionen, Sml . 1978, s . 1209 (" skummetmaelkspulver ") udtalte Domstolen :

"at paa de omraader, der henhoerer under Faellesskabets oekonomiske politik, boer private, inden for rimelige graenser og uden at kunne opnaa skadesloesholdelse af offentlige midler, affinde sig med, at en generel retsakt medfoerer visse skadelige virkninger for deres oekonomiske interesser ...".

Domstolen understregede dernaest, at i en retlig sammenhaeng, som er kendetegnet ved udoevelsen af en vid skoensbefoejelse, f.eks . den faelles landbrugspolitik, kan Faellesskabet kun ifalde ansvar, "hvis den paagaeldende institution aabenbart og groft har overskredet graenserne for udoevelsen af sine befoejelser" ( praemis 6 ).

23 . I saadanne sager skal det derfor undersoeges, som Domstolen understregede i "Isoglukose"-sagerne ( forenede sager 116 og 124/77, Amylum mod Raadet og Kommissionen, praemis 16, Sml . 1979, s . 3497, og sag 143/77, KSH mod Raadet og Kommissionen, praemis 13, Sml . 1979, s . 3583 ), om Kommissionen aabenbart og groft har overskredet de graenser, den skal respektere under udoevelsen af sin skoensbefoejelse inden for rammerne af den faelles landbrugspolitik .

24 . Dette er et meget strikt kriterium, som Domstolen kunne taenkes en dag at ville tage op til fornyet overvejelse . Jeg mener dog ikke, at det er noedvendigt i denne sag, for sagsoegerne har efter min mening ikke bevist, at Kommissionen overhovedet har misbrugt sin skoensbefoejelse . Ved at udnytte sin bemyndigelse til at fastsaette nye tilpasningskoefficienter opfyldte Kommissionen blot sin pligt hertil efter artikel 16, stk . 4, i forordning nr . 1035/72 . Det er rigtigt, at tilpasningskoefficienterne aendrer de opkoebspriser, som anvendes paa produkter med visse egenskaber, men det er den virkning, de er tiltaenkt efter forordningen . Tilpasningskoefficienternes niveau maa naturligvis justeres, efterhaanden som markedet aendrer sig . At aendre tidligere gaeldende tilpasningskoefficienter kan derfor ikke siges at gribe ind i Raadets kompetence . Det skal snarere ses som en integreret del af markedsstyringsordningen i den faelles markedsordning for frugt og groensager, som blev oprettet ved forordning nr . 1035/72 . Det forhold, at Kommissionen efterfoelgende besluttede i forbindelse med den videre udoevelse af sit skoen at afboede virkningerne af de nye tilpasningskoefficienter ved at udstede forordning nr . 1998/87, der omhandler visse undtagelser fra den anfaegtede forordning for hoestaaret 1987/88 ( EFT L 188, s . 30 ), aendrer efter min opfattelse intet ved sidstnaevnte forordnings gyldighed .

25 . Ifoelge opgavefordelingen i forordning nr . 1035/72 falder det klart inden for Kommissionens opgaver at fastsaette nye tilpasningskoefficienter, hvilket bekraeftes af den procedure, som efter forordningen skulle foelges forud for udstedelsen af forordning nr . 3587/86 og som jeg allerede kort har beskrevet . Proceduren giver Raadet mulighed for at lade sin egen beslutning traede i stedet for Kommissionens, naar komitéen bestaaende af repraesentanter for medlemsstaterne afgiver en udtalelse, som afviger fra Kommissionens udkast til de foranstaltninger, der skal traeffes . Det fremgaar af den sidste betragtning til den anfaegtede forordning, at komitéen ikke afgav en udtalelse vedroerende de foranstaltninger, som forordningen indeholder, inden for den af formanden fastsatte frist . Det kan derfor antages, at komitéen ikke foelte, at foranstaltningerne var af en saadan betydning, at Raadet skulle have mulighed for at lade sine synspunkter traede i stedet for Kommissionens . Herefter var det op til Kommissionen at traeffe saadanne foranstaltninger, som den ansaa for noedvendige . Kommissionen kan derfor ikke antages herved at have grebet ind i Raadets kompetenceomraade .

26 . Jeg skal tilfoeje, at Domstolen ved vurderingen af, hvor alvorlig den paastaaede kraenkelse af en retsregel er, ogsaa har taget hensyn til stoerrelsen af den beroerte gruppe . I den tidligere naevnte HNL-sag bemaerkede Domstolen ved sin afvisning af sagsoegernes paastande, at den paagaeldende foranstaltning "ramte meget store grupper af erhvervsdrivende" ( praemis 7 ). Det modsatte var tilfaeldet i "Majsgritz"-sagen og "Quellmehl"-sagen ( forenede sager 64/76 og 113/76, 167/78 og 239/78, 27/79, 28/79 og 45/79, Sml . 1979, s . 3091; sag 238/78, Sml . 1979, s . 2955; forenede sager 241/78, 242/78, 245/78-250/78, Sml . 1979, s . 3017; forenede sager 261/78 og 262/78, Sml . 1979, s . 3045 ), hvor sager anlagt mod Faellesskabet i medfoer af artikel 215, stk . 2, blev vundet, og hvor Domstolen understregede, at Faellesskabets underkendelse af den retsregel, som var kraenket, ramte en klart begraenset og klart identificeret gruppe af virksomheder . I denne sag har virkningerne af den anfaegtede forordning ramt en bred gruppe, nemlig enhver, som beskaeftiger sig med de talrige produkter, der omfattes af forordningen . Efter min opfattelse er dette endnu en grund til at slutte, at sagsoegerne ikke har bevist en tilstraekkelig kvalificeret kraenkelse af en hoejere retsregel til beskyttelse af private .

27 . Endelig skal jeg kort komme ind paa yderligere to spoergsmaal, som parterne har rejst, skoent jeg efter min gennemgang af sagen tvivler paa, at Domstolen vil have grund til at beskaeftige sig med dem . For det foerste er der spoergsmaalet, om der er aarsagsforbindelse mellem den anfaegtede forordning og det tab, sagsoegerne paastaar at have lidt; og for det andet, spoergsmaalet om tabets opgoerelse . Med hensyn til spoergsmaalet om aarsagsforbindelse mener jeg ikke, at det er bevist, at de sagsoegende producentorganisationer overhovedet har lidt et umiddelbart tab som foelge af forordning nr . 3587/86' s udstedelse . Selv om de udligningstilskud, som de havde ret til fra medlemsstaterne, faldt efter indfoerelsen af de nye tilpasningskoefficienter, ville de fald vaere udlignet ved en tilsvarende nedsaettelse af de godtgoerelser, de skulle betale deres medlemmer . Jeg betvivler ogsaa, at den anfaegtede forordning generelt paavirkede noteringerne, idet markedet kan paavirkes af mange faktorer . Selv om det blev bevist, at noteringerne for de paagaeldende produkter faldt, efter at de nye tilpasningskoefficienter traadte i kraft, ville det ikke automatisk vaere ensbetydende med, at det foerste var en foelge af det andet . Efter min opfattelse har sagsoegerne ikke loeftet den bevisbyrde, som bestaar i at bevise, at dette var tilfaeldet .

28 . Med hensyn til opgoerelsen af tabet har sagsoegerne forsoegt at godtgoere omfanget af det tab, de haevder at have lidt, som et direkte resultat af indfoerelsen af de nye tilpasningskoefficienter . Parterne er dog fortsat uenige om, hvorvidt de produkter, som sagsoegerne har udvalgt for at illustrere virkningen af den anfaegtede forordning, er repraesentative for frugt og groensager i al almindelighed . Dette er et spoergsmaal, som maa efterproeves, hvis sagsoegernes paastande principielt tages til foelge . For saa vidt angaar den anfaegtede forordnings virkning paa noteringerne i al almindelighed har sagsoegerne forsoegt at undgaa at opgoere virkningen heraf ved blot at kraeve et nominelt beloeb i erstatning for dette tab . Efter min mening kan sagsoegerne ikke paa denne maade komme uden om forpligtelsen til at opgoere deres tab, idet maalsaetningen med artikel 215, stk . 2, er at erstatte tab, som faktisk er lidt, ikke blot at give Domstolen mulighed for at traeffe afgoerelse om lovligheden af Faellesskabets handlinger . Jeg skal endvidere bemaerke, at det ville vaere at erstatte det samme tab to gange, hvis der blev tilkendt erstatning saavel til producentorganisationen som til dennes medlemmer for faldet i markedspriserne . Producentorganisationen lider kun et saadant tab i kraft af, at dens medlemmer goer det .

Sammenfatning

29 . Jeg mener, at den foreliggende sag kan realitetsbehandles, men at sagsoegerne ikke har bevist, at Kommissionen har handlet retsstridigt . Jeg foreslaar derfor Domstolen at traeffe foelgende afgoerelse :

1 ) Sagsoegte frifindes;

2 ) sagsoegerne betaler sagens omkostninger .

(*) Originalsprog : engelsk .