ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
56

Hvad angår de beløb, der tilgår statens almindelige budget, som den forelæggende ret også har nævnt, skal det bemærkes, at ifølge de indikationer, der er indeholdt i de sagsakter, som Domstolen råder over, synes det at fremgå, at i den omhandlede periode blev kun et beløb på 20 mio. EUR reallokeret dette budget af det franske parlament i december 2010 for 2011. Henset til de oplysninger, der er indeholdt i rapporten fra Cour des comptes (revisionsret, Frankrig) som omhandlet i nærværende doms præmis 53, synes det at fremgå, at selv under hensyntagen til denne reallokering overstiger den stigning i budgettet for de i hovedsagen omhandlede støtteordninger, som indtraf i denne periode i forhold til det budget, som blev godkendt i beslutningen af 2006 og beslutningen af 2007, tærsklen på 20%.
14

§ 9, nr. 7, fjerde til syvende punktum, i GewStG 2002 regulerer udlodning, der foretages af datterdatterselskaber, der har deres ledelse og hjemsted uden for det område, hvor den nævnte lov finder anvendelse, således: »4 Hvis en virksomhed, der indirekte, via et datterselskab, besidder mindst 15% af et kapitalselskab, der har sin ledelse og sit hjemsted uden for det område, hvor nærværende lov finder anvendelse (datterdatterselskab), i løbet af et regnskabsår opnår indtægter fra andele i datterselskabet, og hvis datterdatterselskabet udlodder overskud til datterselskabet i løbet af dette regnskabsår, gælder på virksomhedens anmodning det samme for den del af de oppebårne indtægter, som svarer til det af datterdatterselskabet udloddede overskud, der tilfalder virksomheden på grund af dens indirekte deltagelse. 5 Hvis datterselskabet i løbet af det pågældende regnskabsår har oppebåret andre indtægter end andele af et datterdatterselskabs overskud, finder fjerde punktum kun anvendelse på den del af datterselskabets udlodning, som modsvarer den andel, der udgøres af disse overskudsandele i forhold til summen af overskuddet og øvrige indtægter, dog højst det beløb, der udgøres af disse overskudsandele. 6 Anvendelsen af fjerde punktum forudsætter, at 1. datterdatterselskabets bruttoindkomst i det regnskabsår, hvor det har foretaget udlodningen, hidrører udelukkende eller næsten udelukkende fra virksomhed, der henhører under § 8, stk. 1, nr. 1-6, i [AStG], eller fra andele, der henhører under første punktum, nr. 1, og at 2. datterselskabet besidder en andel af datterdatterselskabets selskabskapital på de betingelser, som er anført i første punktum. 7 Anvendelsen af de foregående bestemmelser forudsætter, at virksomheden fremlægger dokumentation og navnlig 1. ved fremlæggelsen af relevante dokumenter godtgør, at datterselskabets bruttoindkomst udelukkende eller næsten udelukkende hidrører fra virksomhed, der henhører under § 8, stk. 1, nr. 1-6, i [AStG], eller fra kapitalandele, der er omfattet af første punktum, nr. 1 og 2 2. ved fremlæggelsen af relevante dokumenter godtgør, at datterdatterselskabets bruttoindkomst udelukkende eller næsten udelukkende hidrører fra virksomhed, der henhører under § 8, stk. 1, nr. 1-6, i [AStG], eller fra andele, der er omfattet af første punktum, nr. 1 3. godtgør datterselskabets eller datterdatterselskabets overskud, der kan udloddes, ved at fremlægge balancer og resultatopgørelser. Disse dokumenter skal fremlægges efter anmodning sammen med den attest, som foreskrives eller normalt anvendes i den stat, hvor selskabet har sin ledelse eller sit hjemsted, udstedt af et officielt anerkendt eller tilsvarende revisionsorgan.«
4

Punkt 2.1. i meddelelsen om garantier, der har overskriften »Generelle bemærkninger«, fastsætter følgende: »I henhold til […] artikel [107, stk. 1, TEUF] er statsstøtte eller støtte, som ydes ved hjælp af statsmidler under enhver tænkelig form, og som fordrejer eller truer med at fordreje konkurrencevilkårene ved at begunstige visse virksomheder eller visse produktioner, uforenelig med fællesmarkedet i det omfang, den påvirker samhandelen mellem medlemsstaterne. Disse generelle kriterier gælder også for garantier. Som det er tilfældet med andre former for potentiel støtte, vil garantier kunne betragtes som statsstøtte, når de ydes direkte af staten, dvs. af centrale, regionale eller lokale myndigheder, eller når de ydes ved hjælp af statsmidler af andre statskontrollerede organer, f.eks. virksomheder, og kan »tilregnes« offentlige myndigheder. For at udelukke enhver tvivl bør begrebet statsmidler derfor præciseres i forbindelse med statsgarantier. Fordelen ved en statsgaranti er, at den risiko, som er forbundet dermed, bæres af staten. Staten bør normalt have udbetalt en rimelig præmie for at bære risikoen. Hvis den helt eller delvis giver afkald på en sådan præmie, er der både tale om en fordel for virksomheden og et dræn på statens ressourcer. Så selv om det viser sig, at staten aldrig kommer til at foretage udbetalinger i henhold til en garanti, kan der alligevel være tale om statsstøtte i henhold til […] artikel [107, stk. 1, TEUF]. Støtten ydes på det tidspunkt, hvor garantien stilles, ikke når garantien påberåbes, eller når der foretages udbetalinger i henhold til garantien. Om en garanti indebærer statsstøtte eller ej, og i bekræftende fald, hvor stor denne støtte er, skal vurderes på det tidspunkt, hvor garantien stilles. […]«
23

I denne dom anførte Cour administrative (appeldomstol i forvaltningsretlige sager) navnlig, at tavshedspligt i princippet ikke kan gøres gældende i en sag, der vedrører en administrativ sanktion – navnlig når den, henset til den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder, undertegnet i Rom den 4. november 1950 (herefter »EMRK«), som den i hovedsagen omhandlede, ligner en straffesag – over for en person, som forsvarer sig mod en anklage, eller som har anlagt søgsmål til prøvelse af en sanktion, som denne er blevet pålagt. Hvis administrationen har støttet sig på et dokument, som også vedrører en tredjepart, kan den således kun inden for meget snævre grænser gøre sin tavshedspligt gældende over for den retsundergivne, idet den ellers vil tilsidesætte dennes ret til forsvar. Cour administrative (appeldomstol i forvaltningsretlige sager) fremhævede endvidere, at det tilkommer administrationen, som i princippet skal indgive hele den administrative sag indeholdende alle dokumenterne vedrørende den anfægtede retsakt til sagen for den, at anføre begrundelserne for, at et dokument, som forsvaret har anmodet om, ikke er relevant. I det foreliggende tilfælde havde CSSF imidlertid begrænset sig til at påberåbe sig sin tavshedspligt uden at redegøre udførligt for de tvingende grunde, der forbød CSSF at stille samtlige de dokumenter, som på forhånd syntes at være nyttige for forsvaret mod den sanktion, der var truffet over for DV, til rådighed for denne.
40

Henset til ovenstående betragtninger skal de forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 53, stk. 1, i direktiv 2013/36 skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for, at medlemsstaternes kompetente myndigheder videregiver fortrolige oplysninger til en person, som anmoder herom for at blive i stand til at anlægge en civil retssag, herunder en handelssag, med henblik på beskyttelse af formueinteresser, der har lidt skade som følge af tvangslikvideringen af et kreditinstitut. Anmodningen om videregivelse skal imidlertid vedrøre oplysninger, for hvilke ansøgeren fremlægger en række præcise og samstemmende indicier, som sandsynliggør, at de er relevante i forbindelse med en civil retssag, herunder en handelssag, hvis formål ansøgeren konkret skal angive, og uden for hvilken de pågældende oplysninger ikke kan anvendes. Det påhviler de kompetente myndigheder og retsinstanser at foretage en afvejning af ansøgerens interesse i at råde over de pågældende oplysninger og interessen i, at de oplysninger, som er omfattet af tavshedspligten, fortsat hemmeligholdes, inden hver af de ønskede fortrolige oplysninger videregives.
Artikel 5, stk. 1, i forordning nr. 987/2009, som ændret ved forordning nr. 1244/2010, sammenholdt med artikel 19, stk. 2, i forordning nr. 987/2009, som ændret ved forordning nr. 1244/2010, skal fortolkes således, at en A1-attest, der er udstedt af den kompetente institution i en medlemsstat i henhold til artikel 12, stk. 1, i forordning nr. 883/2004, som ændret ved forordning nr. 1244/2010, er bindende for såvel de sociale sikringsinstitutioner i den medlemsstat, hvor aktiviteten udøves, som for denne medlemsstats retsinstanser, så længe denne attest hverken er blevet trukket tilbage eller erklæret ugyldig af den medlemsstat, hvor den er udstedt, selv om de kompetente myndigheder i denne sidstnævnte medlemsstat og i den medlemsstat, hvor aktiviteten udøves, har forelagt sagen for Den Administrative Kommission for Koordinering af Sociale Sikringsordninger, og denne har konkluderet, at denne attest er blevet udstedt med urette, og at den bør trækkes tilbage.

Artikel 5, stk. 1, i forordning nr. 987/2009, som ændret ved forordning nr. 1244/2010, sammenholdt med artikel 19, stk. 2, i forordning nr. 987/2009, som ændret ved forordning nr. 1244/2010, skal fortolkes således, at en A1-attest, der er udstedt af den kompetente institution i en medlemsstat i henhold til artikel 12, stk. 1, i forordning nr. 883/2004, som ændret ved forordning nr. 1244/2010, er bindende for såvel de sociale sikringsinstitutioner i den medlemsstat, hvor aktiviteten udøves, som for denne medlemsstats retsinstanser, efter omstændighederne med tilbagevirkende kraft, selv om denne attest først blev udstedt, efter at nævnte medlemsstat havde fastslået, at den omhandlede arbejdstager i henhold til medlemsstatens lovgivning var omfattet af dennes tvungne forsikring.
79

Anvendelsen af Rettens praksis, hvori der sondres mellem, om de anbringender, der er fremsat i forbindelse med et søgsmål, af Unionens retsinstanser, ved hvilke søgsmålet er anlagt, skal anses for at vedrøre en af de tilsidesættelser eller et af de tilfælde, der er omhandlet i artikel 263, stk. 2, TEUF, eller om anbringenderne derimod skal anses for at vedrøre manglende opfyldelse af vilkårene i den pågældende kontrakt eller tilsidesættelse af bestemmelser i national ret, der finder anvendelse på kontrakten, ville have krævet, at sagsøgeren ligeledes anlagde sit søgsmål på grundlag af artikel 272 TEUF. Af denne grund kan denne retspraksis ikke garantere, at alle faktiske og retlige forhold, der er relevante for tvisten, undersøges med henblik på at sikre en effektive retsbeskyttelse som omhandlet i artikel 47 Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«).
Konventionens artikel 32 bestemmer:

»1. De kontraherende stater må ikke udvise en flygtning, der lovligt befinder sig på deres område, undtagen af hensyn til den nationale sikkerhed eller den offentlige orden.

2. En sådan flygtning må alene udvises på grundlag af en afgørelse, truffet i overensstemmelse med gældende lov. Medmindre tvingende hensyn til statens egen sikkerhed tilsiger andet, skal der gives flygtningen adgang til at fremlægge bevisligheder for at rense sig og til dette formål at appellere til og lade give møde for vedkommende myndighed eller en eller flere af vedkommende myndighed særligt udpegede personer.

3. De kontraherende stater skal indrømme en sådan flygtning en rimelig frist til at søge lovlig adgang til et andet land. De kontraherende stater forbeholder sig retten til i denne tid at anvende sådanne interne foranstaltninger, som de måtte finde nødvendige.«
Samme bilags punkt 3, vedrørende »Erklæringer og stemmeafgivning på OTIF-møder«, bestemmer:

»3.1. Hvis et dagsordenspunkt handler om spørgsmål, hvor Unionen har enekompetence, taler og stemmer Kommissionen på Unionens vegne. Medlemsstaterne kan også efter passende koordinering tage ordet for at støtte og/eller udbygge Unionens holdning.

3.2. Hvis et dagsordenspunkt handler om spørgsmål, hvor medlemsstaterne har enekompetence, taler og stemmer medlemsstaterne.

3.3. Hvis et dagsordenspunkt handler om spørgsmål, der indeholder elementer, hvor der er både national kompetence og EU-kompetence, fremlægger formandskabet og Kommissionen den fælles holdning. Medlemsstaterne kan også efter passende koordinering tage ordet for at støtte og/eller udbygge den fælles holdning. Medlemsstaterne eller Kommissionen stemmer, når det er hensigtsmæssigt, på vegne af Unionen og dens medlemsstater i overensstemmelse med den fælles holdning. Der tages stilling til, hvem der afgiver stemme, alt efter hvor den overvejende kompetence ligger i det pågældende spørgsmål (f.eks. hovedsagelig national kompetence eller hovedsagelig EU-kompetence).

3.4. Hvis et dagsordenspunkt handler om spørgsmål, der indeholder elementer, hvor der er både national kompetence og EU-kompetence, og Kommissionen og medlemsstaterne ikke har kunnet nå til enighed om en fælles holdning, jf. punkt 2.6, kan medlemsstaterne og Kommissionen tale og stemme om spørgsmål, der klart falder inden for deres respektive kompetenceområde.

3.5. For så vidt angår spørgsmål, hvor der ikke er enighed mellem Kommissionen og medlemsstaterne om kompetencefordelingen, eller hvor det ikke har været muligt at opnå det nødvendige flertal for en EU-holdning, vil der blive gjort en maksimal indsats for at afklare situationen eller nå frem til en EU-holdning. Indtil da har medlemsstaterne og/eller Kommissionen efter passende koordinering, og når det er relevant, taleret på betingelse af, at den holdning, der gives udtryk for, ikke foregriber en fremtidig EU-holdning, er konsekvent i forhold til Unionens politikker og tidligere EU-holdninger og er i overensstemmelse med EU-retten.

3.6. […]

Medlemsstaternes og Kommissionens repræsentanter gør en seriøs indsats for at nå frem til en fælles holdning og forsvare denne holdning under drøftelserne i OTIF’s grupper.«
Begrænsningen af valget af sprog 2 i udvælgelsesproceduren til alene engelsk, fransk og tysk er begrundet således i afsnit IV i indkaldelsen af interessetilkendegivelser:

»I overensstemmelse med [Den Europæiske Unions Domstols] dom (Store Afdeling) [af 27. november 2012, Italien mod Kommissionen, C-566/10 P, EU:C:2012:752,] skal Europa-Parlamentet inden for rammerne af denne indkaldelse af interessetilkendegivelser begrunde, hvorfor valget af sprog 2 er begrænset til et mindre antal officielle EU-sprog.

Ansøgerne gøres således opmærksom på, at de tre sprog, der kan vælges som sprog 2 i forbindelse med denne indkaldelse af interessetilkendegivelser, er blevet fastlagt ud fra tjenestens interesse, idet alle nyansatte umiddelbart skal kunne indgå i det daglige arbejde og være i stand til at kommunikere effektivt.

På baggrund af den sproglige praksis, som længe har været gældende i forbindelse med Europa-Parlamentets interne kommunikation, og tjenestegrenenes behov i forbindelse med den eksterne kommunikation og sagsbehandlingen, […] er engelsk, fransk og tysk stadig de mest benyttede sprog. I bedømmelsesrapporterne fra 2013 erklærede desuden 92% af samtlige ansatte, at de havde kendskab til engelsk, 84%, at de havde kendskab til fransk, og 56%, at de havde kendskab til tysk. For ingen af de øvrige officielle sprogs vedkommende var der mere end 50% af personalet, der erklærede, at de havde et tilfredsstillende kendskab dertil.

Ud fra en betragtning om, at der skal være balance mellem tjenestens interesser og ansøgernes behov og færdigheder, jf. de særlige fagområder i denne udvælgelsesprocedure, er det derfor berettiget at kræve kendskab til et af disse tre sprog, så det sikres, at alle ansøgere, uanset hvilket sprog de har som deres officielle første sprog, behersker mindst et af disse tre officielle sprog i et sådant omfang, at de kan bruge det som arbejdssprog.

Af hensyn til ligebehandlingen skal alle ansøgere, uanset om de har et af de tre nævnte sprog som deres første officielle sprog, have et tilstrækkeligt kendskab til et andet sprog, som skal være et af de tre nævnte sprog.

Europa-Parlamentet har således ud fra en vurdering af ansøgernes særlige sproglige kompetencer mulighed for at afgøre, om de umiddelbart er i stand til at indgå i et miljø svarende til de rammer, hvor de vil skulle arbejde.«
37

Ifølge appellanterne gengav Retten imidlertid i den appellerede doms præmis 73 og 74 de supplerende oplysninger urigtigt og tillagde således det omhandlede forslag til EBI et indhold, som ikke kunne udledes af de dokumenter, som initiativtagerne havde fremsendt. Disse sidstnævnte forventede åbenbart af den foreslåede retsakt, at den for det første ville indeholde en definition af begrebet »område med et nationalt mindretal« såvel som en fastsættelse af en retlig og institutionel ramme for et sådant område, og for det andet at de eksisterende områder med nationale mindretal ville blive nævnt i et bilag. Initiativtagerne forventede derimod ikke, at den foreslåede retsakt ville forpligte medlemsstaterne til at definere dette begreb eller til at fastsætte en liste over områderne. Den omstændighed, at initiativtagerne ikke detaljeret har redegjort for den procedure, der skal følges for at vedtage den foreslåede retsakt, kan ikke have betydning for registreringen af det omhandlede forslag til EBI, idet artikel 174 TEUF til 178 TEUF giver Kommissionen mulighed for at fremsætte et forslag til en sådan retsakt.
49

Det fremgår af denne retspraksis, at en virksomhed ikke kan anses for umiddelbart berørt af en forordning, der indfører en antidumpingtold, alene i sin egenskab af producent af et produkt, som er belagt med den pågældende told, eftersom det i denne forbindelse er essentielt at være eksportør. Det fremgår nemlig af selve ordlyden af den retspraksis, der er nævnt i denne doms foregående præmis, at det forhold, at visse producenter og eksportører af den omhandlede vare er umiddelbart berørt af en forordning, som indfører en antidumpingtold, navnlig skyldes, at de tilregnes dumping. En producent, der ikke eksporterer sin produktion til EU-markedet, men kun afsætter til sit hjemmemarked, kan imidlertid ikke tilregnes dumping.
112

Retten fastslog ligeledes med urette i den appellerede doms præmis 152-154, at Growth Energys og Renewable Fuels Associations øvrige medlemmer, der ikke indgik i stikprøven for eksporterende producenter, ikke var umiddelbart berørt af den omtvistede forordning, for så vidt som for det første disse to sammenslutninger ikke havde identificeret dem, og for det andet, at de ikke havde fremlagt noget bevis for, at de havde eksporteret bioethanol til EU, og at deres varer var blevet belagt med den antidumpingtold, der var blevet indført ved denne forordning. De har i denne forbindelse gjort gældende, at den omtvistede forordning som følge af, at den indfører en landsdækkende antidumpingtold på import af bioethanol med oprindelse i De Forenede Stater, skal anses for umiddelbart at berøre alle de amerikanske producenter, eftersom disse sidstnævntes retsstilling berøres umiddelbart på selv det tidspunkt, hvor deres vare indføres på EU-markedet. De potentielle eksportører er ligeledes umiddelbart berørt, eftersom antidumpingtolden har en indvirkning på varens eksportlokalitet.
Artikel 1 i direktiv 2003/49 bestemmer bl.a.:

»1. Betalinger af renter eller royalties, der opstår i en medlemsstat, fritages for enhver form for skat i denne stat, hvad enten den opkræves ved indeholdelse ved kilden eller ved skatteansættelse, forudsat at den retmæssige ejer af de pågældende renter eller royalties er et selskab i en anden medlemsstat eller et fast driftssted beliggende i en anden medlemsstat og tilhørende et selskab i en medlemsstat.

[...]

4. Et selskab i en medlemsstat anses kun for at være den retmæssige ejer af renter eller royalties, hvis det modtager disse betalinger til eget brug og ikke som formidler, herunder som agent, mandatar eller bemyndiget signatar for en anden person.

5. Et fast driftssted anses for at være den retmæssige ejer af renter og royalties,

[...]

b) hvis betalingerne af renter eller royalties udgør indtægter, der i den medlemsstat, hvor det faste driftssted er beliggende, er undergivet en af de skatter, der er anført i artikel 3, litra a), nr. iii), eller i Belgiens tilfælde »impôt des non-résidents/belasting der niet-verblijfhouders« eller i Spaniens tilfælde »impuesto sobre la renta de no residentes« eller en identisk eller næsten tilsvarende skat, der efter dette direktivs ikrafttræden pålignes som supplement til eller i stedet for de eksisterende skatter.

[...]

7. Denne artikel finder kun anvendelse, hvis det selskab, der er betaleren, eller det selskab, hvis faste driftssted anses for at være betaleren af renter eller royalties, er et selskab, som er associeret med det selskab, der er den retmæssige ejer, eller hvis faste driftssted anses for at være den retmæssige ejer af disse renter eller royalties.

[...]

11. Kildestaten kan kræve, at opfyldelsen af de i denne artikel og artikel 3 krævede forudsætninger skal dokumenteres ved en attest på tidspunktet for betalingen af renter eller royalties. Hvis opfyldelsen af de i denne artikel krævede forudsætninger ikke er dokumenteret på betalingstidspunktet, står det medlemsstaten frit at kræve indeholdelse af kildeskat.

12. Kildestaten kan gøre fritagelse i henhold til dette direktiv afhængig af, at den har truffet en afgørelse om en sådan fritagelse, som bliver gyldig, når der foreligger en attest, der godtgør, at forudsætningerne i denne artikel og artikel 3 er opfyldt. En afgørelse om fritagelse træffes senest tre måneder efter, at attesten og de oplysninger til støtte herfor, som kildestaten med rimelighed kan forlange, foreligger, og er gyldig i en periode på mindst et år efter udstedelsen.

13. I forbindelse med stk. 11 og 12 vil attesten i forhold til hver enkelt kontrakt med hensyn til betaling være gyldig i mindst et, men højst tre år fra datoen for udstedelsen, og den skal indeholde følgende oplysninger:

[...]
Domstolens dom (Tiende Afdeling) af 21. marts 2018 – Podilă m.fl.

(Forenede sager C-133/17 og C-134/17) ( 1 )

»Præjudiciel forelæggelse – direktiv 89/391/EØF – arbejdstagernes sikkerhed og sundhed under arbejdet – klassificering som arbejdssted, der er belastende eller særligt belastende for arbejdstagerne – vurdering af risici for sikkerheden og sundheden under arbejdet – arbejdsgiverens forpligtelser«

Socialpolitik–beskyttelse af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed–direktiv 89/391 om iværksættelse af foranstaltninger til forbedring af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed under arbejdet–anvendelsesområde–beregning af arbejdstagernes alderspension ifølge klassificeringen af deres aktiviteter i forskellige risikogrupper–national lovgivning, som fastsætter strenge frister og procedurer, der ikke gør det muligt for de nationale retter at efterprøve eller fastsætte den nævnte klassificering–udelukket, ligeledes henset til artikel 114, stk. 3, TEUF, 151 TEUF og 153 TEUF

(Art. 114, stk. 3, TEUF, 151 TEUF og 153 TEUF; Rådets forordning 89/391, art. 9, stk. 1 og 2, samt art. 11, stk. 6)

(jf. præmis 37, 38, 42-45 og domskonkl.)

Konklusion

Artikel 114, stk. 3, TEUF, artikel 151 TEUF og 153 TEUF samt Rådets direktiv 89/391/EØF af 12. juni 1989 om iværksættelse af foranstaltninger til forbedring af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed under arbejdet skal fortolkes således, at de ikke finder anvendelse i forhold til en national lovgivning som den, der er omhandlet i hovedsagen, som fastsætter strenge frister og procedurer, der ikke gør det muligt for de nationale retter at efterprøve eller fastsætte klassificeringen af arbejdstagernes aktiviteter i forskellige risikogrupper, på grundlag af hvilken disse arbejdstageres alderspension beregnes.

( 1 ) – EUT C 202 af 26.6.2017.