ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
3

Følgende fremgår af anden, femte og sjette betragtning til direktiv 2004/39: »(2) […] det [er] nødvendigt at fastsætte bestemmelser, der sikrer den grad af harmonisering, der er nødvendig for at give investorer en udstrakt beskyttelse og gøre det muligt for investeringsselskaber at levere tjenesteydelser i hele Fællesskabet, der er et indre marked, på grundlag af hjemlandstilsyn. […] […] (5) Det er nødvendigt at indføre en omfattende ordning for regulering af gennemførelsen af transaktioner med finansielle instrumenter, uanset hvilke handelsmetoder der anvendes for at gennemføre transaktionerne, for at sikre en udførelse af investortransaktioner af høj kvalitet og opretholde det finansielle systems integritet og overordnede effektivitet. Der bør fastlægges en sammenhængende og risikosensitiv ramme for regulering af de vigtigste typer, der for tiden anvendes på den europæiske finansielle markedsplads. […] (6) Der bør fastlægges definitioner af et [»]reguleret marked[«] og en [»]MHF[«] [(multilateral handelsfacilitet)], der er nøje afstemte, således at de afspejler, at begreberne repræsenterer den samme funktion (organiseret handel). Definitionerne bør ikke omfatte bilaterale systemer, hvor investeringsselskabet gennemfører hver handel for egen regning og ikke som en risikofri modpart, der skydes ind mellem køber og sælger. Udtrykket »system« omfatter såvel alle markeder, der består i kraft af både et regelsæt og en handelsplads, som markeder, der udelukkende fungerer på grundlag af et regelsæt. Regulerede markeder og MHF’er er ikke tvunget til at have et »teknisk« system til matchning af ordrer. Et marked, som udelukkende består i kraft af et regelsæt for forhold i forbindelse med medlemskab, optagelse af instrumenter til handel, handel mellem medlemmer, indberetning og, hvis relevant, gennemsigtighedsforpligtelser er i dette direktivs forstand et reguleret marked eller en MHF, og transaktioner, der gennemføres i henhold til disse regler, anses for at være gennemført i henhold til et reguleret markeds eller en MHF’s system. Udtrykket »købs- og salgsinteresser« skal opfattes bredt og omfatter ordrer, prisstillelser og interessemarkeringer. Ved kravet om, at interesserne skal sammenbringes inden for systemet og efter faste regler opstillet af systemets operatør, forstås, at interesserne sammenbringes efter systemets regler eller ved brug af systemets protokoller eller interne driftsprocedurer (inklusive de procedurer, der er indarbejdet i computersoftwaren). […]«
66

Derimod kan en kollektiv fastsættelse af minimumssalgspriser inden for en producentorganisation eller en sammenslutning af producentorganisationer ikke – som former for praksis, der er nødvendige for at varetage de opgaver, som de er overdraget inden for rammerne af den pågældende fælles markedsordning – anses for at stå i et rimeligt forhold til målene om stabilisering af priserne eller om koncentration af udbuddet, når den ikke gør det muligt for producenter, som selv afsætter deres egen produktion, i de tilfælde, der er omhandlet i artikel 125a, stk. 2, i forordning nr. 1234/2007, at anvende en pris, som er lavere end disse minimumspriser, eftersom den bevirker, at det allerede nedsatte konkurrenceniveau, som findes på markederne for landbrugsprodukter, svækkes bl.a. på grund af producenternes mulighed for at slutte sig sammen i en producentorganisation eller i en sammenslutning af producentorganisationer for at koncentrere deres udbud.
§ 4 i Eisenbahninfrastruktur-Benutzungsverordnung (jernbaneinfrastruktur-benyttelsesbekendtgørelse) af 3. juni 2005 (BGBl. 2005, s. 1566) bestemmer i sin ændrede udgave af 3. juni 2009 (BGBl. 2009, s. 1235) (herefter »EIBV«):

»(1) Forvalteren af jernbanenettet skal fastsætte de adgangsbetingelser (adgangsbetingelser for jernbanenettet), der gælder for leveringen af de i bilag 1, nr. 1), omhandlede tjenesteydelser, og:

1. offentliggøre dem i det officielle tidende, eller

2. offentliggøre dem på internettet og i det officielle tidende angive den adresse, hvorpå de kan findes. På de adgangsberettigedes anmodning fremsender forvalteren af jernbanenettet dem betingelserne for adgang til jernbanenettet mod betaling af fremsendelsesomkostningerne.

(2) Betingelserne for adgang til jernbanenettet skal i hvert fald indeholde de i bilag 2 til og de øvrige bestemmelser i denne bekendtgørelse nævnte oplysninger samt de almindelige betingelser for anvendelsen af kanalerne. Prislisten er ikke en del af betingelserne for adgang til jernbanenettet.

[…]

(5) Betingelserne for adgang til jernbanenettet skal offentliggøres senest fire måneder før udløbet af den i § 8, stk. 1, nr. 2, fastsatte frist for at fremsætte anmodninger om tildeling af kanaler inden for køreplanerne. Betingelserne for adgang til jernbanenettet træder i kraft ved udløbet af den i § 8, stk. 1, nr. 2, fastsatte frist for at fremsætte anmodninger.

(6) Betingelserne for adgang til jernbanenettet gælder ensartet for alle ansøgere. De er bindende for alle parter uanset de heri indeholdte almindelige betingelser.

[…]«
6

Som følge af en klage fra SBS Broadcasting SA/TV Danmark, indgivet den 5. april 2000, blev ordningen for finansiering af TV2/Danmark gjort til genstand for en undersøgelse ved Kommissionen i beslutning 2006/217/EF af 19. maj 2004 om Danmarks foranstaltninger til fordel for TV2/Danmark (EUT 2006, L 85, s. 1, berigtiget i EUT 2006, L 368, s. 112, herefter »den første TV2-beslutning«). Denne beslutning omfattede perioden fra 1995 til 2002 og vedrørte følgende foranstaltninger: TV-licensafgifter, overførsler fra fonde til finansiering af TV2/Danmark (TV2-Fonden og Radiofonden), ad hoc-tildelinger af midler, fritagelse for selskabsskat, fritagelse for betaling af renter og for tilbagebetaling af lån tildelt TV2/Danmark ved selskabets oprettelse, statsgaranti for driftslån og gunstige betingelser for betaling af afgifter, som TV2/Danmark skyldte for brug af landsdækkende sendefrekvens (herefter under ét »de omhandlede foranstaltninger«). Endelig vedrørte Kommissionens undersøgelse ligeledes tilladelsen til TV2/Danmark til at sende via lokale frekvenser i en netværksopsætning og forpligtelsen for alle ejere af fællesantenneanlæg til at sende TV2/Danmarks public service-programmer i deres anlæg (must-carry).
37

Med henblik på at besvare dette spørgsmål bemærkes, at selv om det er ubestridt, at EU-retten anerkender medlemsstaternes kompetence til selv at udforme deres sociale sikringsordninger, og at det i mangel af en harmonisering på EU-niveau tilkommer hver medlemsstat i lovgivningen at fastsætte betingelserne for tildeling af ydelser på området for social sikring, forholder det sig ikke desto mindre således, at medlemsstaterne ved udøvelsen af denne kompetence skal overholde EU-retten (dom af 16.5.2006, Watts, C-372/04, EU:C:2006:325, præmis 92 og den deri nævnte retspraksis, og af 5.11.2014, Somova, C-103/13, EU:C:2014:2334, præmis 33-35 og den deri nævnte retspraksis).
43

I nærværende sag indgår det ændrede aftaleudkast imidlertid ikke i en sammenhæng, der gør det muligt at antage, at det har en sådan særskilt tilknytning. Først og fremmest skal det nemlig administreres af WIPO, og af konventionen om oprettelse af denne organisation fremgår, at dennes primære mål er at fremme vedtagelsen af foranstaltninger for at forbedre beskyttelsen af intellektuel ejendomsret og harmonisere de nationale lovgivninger på området. Dernæst har det ændrede aftaleudkast selv til formål ikke at lette samhandelen ved at udvide EU-retten til tredjelande, men – ligesom det er tilfældet med de fælles regler, som Unionen har vedtaget på grundlag af artikel 114 TEUF på området for oprindelsesbetegnelser og geografiske betegnelser – at indføre en ordning til bevarelse af traditionelle produkter og oplysning af forbrugerne, der gælder for alle de kontraherende parter, herunder Unionen, såfremt denne skulle tilslutte sig ordningen. Endelig bekræfter undersøgelsen af indholdet af udkastet, at dette er omfattet af det i artikel 114 TEUF omhandlede kompetenceområde, for så vidt som det har til formål at fastsætte en ensartet processuel ramme for beskyttelsen af oprindelsesbetegnelser og geografiske betegnelser, og at fastsættelsen af denne ramme kun sekundært og indirekte kan få betydning for udvekslingen af varer, der anvender sådanne betegnelser.
60

Hvad for det første angår den nævnte skrivelses indhold skal det efter en sammenfatning af de omhandlede faktiske omstændigheder bemærkes, at direktøren i denne skrivelse gav udtryk for direktoratets holdning, ifølge hvilken Rumænien ansås for at være ansvarlig for tab af egne indtægter forårsaget i Tyskland. Direktoratet var af den opfattelse, at Rumænien skulle erstatte disse tab, og at sidstnævnte, såfremt medlemsstaten nægtede at stille det pågældende beløb til rådighed, tilsidesatte princippet om loyalt samarbejde og bragte systemet med egne indtægters tilfredsstillende funktion i fare. Henset til disse omstændigheder opfordrede direktoratet Rumænien til at stille et beløb svarende til de pågældende tab til rådighed for det, og præciserede, at manglende betaling inden for den i samme skrivelse fastsatte frist ville medføre betaling af morarenter i henhold til artikel 11 i forordning nr. 1150/2000.
58

Hvad for det første angår de nævnte skrivelsers indhold skal det efter en sammenfatning af de omhandlede faktiske omstændigheder bemærkes, at direktøren i disse skrivelser gav udtryk for direktoratets holdning, ifølge hvilken Den Slovakiske Republik ansås for at være ansvarlig for tab af egne indtægter forårsaget i Tyskland. Direktoratet var af den opfattelse, at Den Slovakiske Republik skulle erstatte disse tab, og at sidstnævnte, såfremt medlemsstaten nægtede at stille det pågældende beløb til rådighed, tilsidesatte princippet om loyalt samarbejde og bragte systemet med egne indtægters tilfredsstillende funktion i fare. Henset til disse omstændigheder opfordrede direktoratet Den Slovakiske Republik til at stille et beløb svarende til de pågældende tab til rådighed for det, og præciserede, at manglende betaling inden for den i skrivelserne fastsatte frist ville medføre betaling af morarenter i henhold til artikel 11 i forordning nr. 1150/2000.
65

Det var derfor uden at begå retlige fejl, at Retten i den appellerede doms præmis 66 fastslog, at »[det] følger […] af den definition af et mellemprodukt, der er indeholdt i [REACH-forordningens] artikel 3, nr. 15), […] at klassificeringen af et stof som mellemprodukt er afhængig af det formål, der forfølges med stoffets fremstilling og anvendelse. Som allerede bemærket […] er et mellemprodukt ifølge denne definition et stof, der fremstilles til og forbruges i eller anvendes til kemisk forarbejdning for at blive omdannet til et andet stof med henblik på at gennemgå en syntese. For så vidt som ethvert stof i princippet kan fremstilles til og forbruges i eller anvendes til kemisk forarbejdning for at blive omdannet til et andet stof med henblik på at gennemgå en syntese – og således have status som mellemprodukt – kan den omstændighed, at et stof i et konkret tilfælde har status som mellemprodukt, ikke fritage dette fra identifikationsproceduren i [denne forordnings] artikel 59 […]«.
4

Artikel 3 i ITU’s statut med overskriften »Rights and Obligations of Member States and Sector Members« bestemmer: »1. Member States and Sector Members shall have the rights and shall be subject to the obligations provided for in this Constitution and the Convention. […] 3. In respect of their participation in activities of [ITU], Sector Members shall be entitled to participate fully in the activities of the Sector of which they are members, subject to relevant provisions of this Constitution and the Convention: […] b) they shall be entitled, subject to the relevant provisions of the Convention and relevant decisions adopted in this regard by the Plenipotentiary Conference, to take part in the adoption of Questions and Recommendations and in decisions relating to the working methods and procedures of the Sector concerned.«
For så vidt angår konsekvenserne af risikovurderingen fastsætter dette direktivs artikel 5, stk. 1-3:

»1. Hvis den i artikel 4, stk. 1, omhandlede vurdering viser, at der er risiko for en i artikel 2 defineret arbejdstagers sikkerhed eller sundhed samt risiko for en negativ indvirkning på den pågældendes graviditet eller amning, træffer arbejdsgiveren, ved en midlertidig ændring af vedkommendes arbejdsforhold og/eller arbejdstid, de nødvendige foranstaltninger til at undgå, at den pågældende arbejdstager udsættes for denne risiko, jf. dog artikel 6 i direktiv [89/391].

2. Hvis en ændring af arbejdsforhold og/eller arbejdstid ikke er teknisk og/eller objektivt mulig eller ikke med rimelighed kan forlanges, træffer arbejdsgiveren de nødvendige foranstaltninger til at overføre den pågældende arbejdstager til andre arbejdsopgaver.

3. Hvis overførslen til andre arbejdsopgaver ikke er teknisk og/eller objektivt mulig eller ikke med rimelighed kan forlanges, fritages den pågældende arbejdstager i overensstemmelse med national lovgivning og/eller praksis for at arbejde, så længe dette er nødvendigt for at beskytte hendes sikkerhed eller sundhed.«
Artikel 78 i samme kodeks har følgende ordlyd:

»1. Toldmyndighederne kan uden videre eller efter anmodning fra klarereren foretage en revision af angivelsen efter varernes frigivelse.

2. Efter at have frigivet varerne kan toldmyndighederne foretage kontrol af handelsdokumenter og -data vedrørende import eller eksport af de pågældende varer samt i forbindelse med senere erhvervsmæssige transaktioner med de samme varer for at sikre sig, at oplysningerne på angivelse er rigtige. Kontrollen kan gennemføres over for klarereren og alle personer, som direkte eller indirekte af forretningsmæssige grunde er berørt af transaktionerne, samt alle andre personer, der i kraft af deres erhverv måtte være i besiddelse af de nævnte dokumenter og data. Myndighederne kan også undersøge varerne, hvis disse kan frembydes.

3. Fremgår det af en revision af angivelsen eller af den efterfølgende kontrol, at de bestemmelser, der gælder for den pågældende toldprocedure, er blevet anvendt på grundlag af ukorrekte eller ufuldstændige oplysninger, træffer toldmyndighederne under overholdelse af eventuelle gældende bestemmelser de nødvendige foranstaltninger til at få afklaret situationen under hensyntagen til de foreliggende nye oplysninger.«
69

Retten fastslog nemlig i den appellerede doms præmis 61, uden at dette er blevet anfægtet af EUIPO i forbindelse med nærværende appel, at de to bestanddele i det ældre figurmærke, dvs. en stiliseret kaktus og ordbestanddelen »Cactus«, begge ved deres form udtrykte det samme semantiske indhold. Det følger af denne konstatering, at Retten lagde til grund, at ordbestanddelen »Cactus« ikke kunne anses for at have et andet særpræg end det, den stiliserede kaktus havde, og at fraværet af denne ordbestanddel i den forkortede udgave af det ældre figurmærke ikke havde tilstrækkelig betydning for opfattelsen af dette varemærke i dets helhed, til at dets særpræg kunne forandres.
21

Supreme Court (øverste domstol, Irland) er af den opfattelse, at besvarelsen af dette spørgsmål afhænger af, hvorvidt MIBI skal anses for at være et statsligt organ, over for hvilket der kan støttes ret på de bestemmelser i direktivet, der kan have direkte virkning, og har udsat sagen og forelagt Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Skal testen i præmis 20 i dom af 12. juli 1990, Foster m.fl. (C-188/89, EU:C:1990:313), vedrørende spørgsmålet om, hvad der udgør et statsligt organ i en medlemsstat, forstås således, at betingelserne i denne test skal finde anvendelse a) kumulativt eller b) hver for sig? 2) For så vidt som visse særlige forhold, der blev henvist til i dom af 12. juli 1990, Foster m.fl. (C-188/89, EU:C:1990:313), subsidiært kan anses for at være forhold, hvortil der skal tages behørigt hensyn ved en overordnet bedømmelse, findes der da et grundlæggende princip bag de særlige forhold, der blev lagt til grund i den nævnte dom, som en ret skal anvende ved afgørelsen af, om et bestemt organ er et statsligt organ? 3) Er det tilstrækkeligt, at en medlemsstat har tildelt et organ en omfattende forpligtelse med det angivelige formål at opfylde EU-retlige forpligtelser, for at dette organ kan anses for at være et statsligt organ i medlemsstaten, eller er det herudover nødvendigt, at et sådant organ endvidere har a) særlige beføjelser eller b) fungerer under medlemsstatens direkte kontrol eller tilsyn?«
48

De forelagte spørgsmål skal derfor besvares med, at artikel 1, stk. 9, andet afsnit, i direktiv 2004/18 skal fortolkes således, at et selskab, som for det første ejes fuldt ud af en ordregivende myndighed, hvis virksomhed imødekommer almenhedens behov, og som for det andet gennemfører transaktioner både for denne ordregivende myndighed og på et konkurrencepræget marked, skal kvalificeres som et »offentligretligt organ« som omhandlet i denne bestemmelse, såfremt selskabets virksomhed er nødvendig for, at den ordregivende myndighed kan udøve sin virksomhed, og selskabet med henblik på at imødekomme almenhedens interesse lader sig lede af andre hensyn end økonomiske, hvilket det påhviler den forelæggende ret at efterprøve. I denne forbindelse har det ingen betydning, at værdien af de interne transaktioner i fremtiden kan udgøre mindre end 90% eller en uvæsentlig del af selskabets samlede omsætning.
24

Der kan ikke rejses tvivl ved denne fortolkning ved sagsøgernes i hovedsagens argument om, at en vid fortolkning af retten til frit at vælge advokat eller repræsentant vil medføre, at enhver retshjælpsforsikring vil blive omdannet til en forsikring på grundlag af princippet om »omkostningsdækning« i henhold til artikel 3, stk. 2, litra c), i direktiv 87/344. Domstolen har således allerede fastslået, at foranstaltningerne i artikel 3, stk. 2, litra a) og b), i direktiv 87/344 bevarer deres anvendelsesområde selv i det tilfælde, hvor der af artikel 4, stk. 1, litra a), i dette direktiv er udledt en selvstændig ret for den forsikrede ifølge en aftale om retshjælpsforsikring til frit at vælge sin repræsentant (jf. i denne retning dom Eschig, C-199/08, EU:C:2009:538, præmis 49).
Den nævnte traktats artikel IX fastsætter bl.a. følgende:

»1. Repræsentanter for de kontraherende parter [… ] skal mødes i Canberra [Australien] inden to måneder efter datoen for traktatens ikrafttræden og derefter med passende mellemrum og på passende steder for at udveksle oplysninger, rådføre sig vedrørende spørgsmål af fælles interesse angående Antarktis og for at formulere, overveje og anbefale til deres regeringer foranstaltninger til fremme af traktatens principper og målsætninger, herunder bestemmelser med hensyn til:

[…]

f) beskyttelse og fredning af de levende rigdomskilder (resources) i Antarktis.

2. Enhver kontraherende part, som har tilsluttet sig nærværende traktat ved tiltrædelse i henhold til artikel XIII, skal have ret til at udpege repræsentanter til at deltage i de i stk. 1 omhandlede møder, så længe vedkommende kontraherende part viser sin interesse i Antarktis ved at drive betydelig videnskabelig forskningsvirksomhed der, f.eks. ved oprettelse af en videnskabelig station eller udsendelse af en videnskabelig ekspedition.«
103

De personer, som under en sådan retssag foreholdes at have benyttet sig af arbejdstagere udstationeret under dække af attester, som er opnået ved svig, skal imidlertid have mulighed for at tilbagevise de oplysninger, der ligger til grund for denne retssag, under overholdelse af de med retten til en retfærdig rettergang forbundne garantier, inden den nationale ret i givet fald beslutter at se bort fra disse attester og træffer afgørelse om de pågældende personers ansvar i henhold til gældende national ret (dom af 6.2.2018, Altun m.fl., C-359/16, EU:C:2018:63, præmis 56).
67

Det skal i denne henseende bemærkes, at den »berørte bestand«, også kaldet »referencebestanden«, hvad angår stillids og bogfinke ikke kan fastslås på baggrund af den eneste tilgængelige undersøgelse på området i forbindelse med nærværende sag – dvs. Raine-undersøgelsen fra 2007 – ifølge hvilken udsnittet af de ringe, man havde indsamlet for disse to arter, er for begrænset til at give et udtømmende svar for så vidt angår de regioner, hvorfra de fleste fugle, der passerer den region, hvor den pågældende undtagelse gælder, kommer. Under disse omstændigheder og i mangel af ethvert andet relevant bevis må det konstateres, at Republikken Malta ikke har godtgjort, at fangstgrænserne, der er fastsat til 800 individer for stillids og 5000 individer for bogfinker, udgør »mindre mængder« som omhandlet i artikel 9, stk. 1, litra c), i direktiv 2009/147.
23

På denne baggrund har Tribunale di Varese (retten i Varese) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Kan EU-retten, og navnlig artikel 4, stk. 3, TEU, sammenholdt med artikel 325 TEUF og [momsdirektivet], som fastlægger medlemsstaternes pligt til ligestilling med hensyn til sanktionspolitikker, fortolkes således, at den er til hinder for vedtagelse af nationale bestemmelser, hvorefter manglende indbetaling af moms er strafbar ved overskridelse af et mindstebeløb, som er højere end det, der er fastsat med hensyn til manglende indbetaling af direkte indkomstskatter? 2) Kan EU-retten, og navnlig artikel 4, stk. 3, TEU, sammenholdt med artikel 325 TEUF og [momsdirektivet], som forpligter medlemsstaterne til at fastsætte sanktioner, der er effektive, har en afskrækkende virkning og står i et rimeligt forhold til overtrædelsen, med henblik på at beskytte Unionens finansielle interesser, fortolkes således, at den er til hinder for vedtagelse af en national bestemmelse, som indrømmer straffrihed for den tiltalte (uanset om der er tale om direktøren, den juridiske repræsentant, den befuldmægtigede til skattemæssige funktioner eller den medvirkende til overtrædelsen), såfremt den juridiske person, hvortil den pågældende er knyttet, har foretaget forsinket indbetaling af moms og administrative sanktioner, på trods af at den afgiftsmæssige undersøgelse allerede er gennemført, straffesagen er anlagt, tiltale er rejst, det er konstateret, at den kontradiktoriske procedure er indledt, og så længe der ikke er indgivet erklæring om indledning af domsforhandlinger, i en ordning, som ikke fastsætter nogen anden sanktion, end ikke af administrativ karakter, for den førnævnte direktør, den juridiske repræsentant, den befuldmægtigede og den medvirkende til overtrædelsen? 3) Skal begrebet svig som omhandlet i BFI-konventionens artikel 1 fortolkes således, at begrebet også omfatter manglende, delvis og forsinket indbetaling af moms, og i konsekvens heraf således, at den nævnte konventions artikel 2 pålægger medlemsstaten at sanktionere manglende, delvis og forsinket indbetaling af moms for beløb over 50000 EUR med fængselsstraf? Hvis spørgsmålet besvares benægtende, skal bestemmelsen i artikel 325 TEUF, som forpligter medlemsstaterne [til] at pålægge sanktioner, også strafferetlige, der har en afskrækkende virkning, står i et rimeligt forhold til overtrædelsen og er effektive, da fortolkes således, at den er til hinder for en national lovgivning, som fritager direktørerne og de juridiske repræsentanter for juridiske personer, herunder deres befuldmægtigede og de medvirkende til overtrædelsen, det strafferetlige og administrative ansvar for manglende, delvis og forsinket indbetaling af moms for beløb, som er tre eller fem gange større end det mindstebeløb, som fastsættes i tilfælde af svig, svarende til 50000 EUR?«