ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Særlige rettergangsformer – betingelser for antagelse til realitetsbehandling – hovedsagen kan antages til realitetsbehandling – ingen betydning – grænser

(Art. 242 EF og 243 EF; Rettens procesreglement, art. 104, stk. 1)

2. Særlige rettergangsformer – foreløbige forholdsregler – betingelser – uopsættelighed – alvorligt og uopretteligt tab – bevisbyrde

(Rettens procesreglement, art. 104, stk. 2)

Sammendrag

1. Spørgsmålet om, hvorvidt hovedsagen kan antages til realitetsbehandling, bør som hovedregel ikke behandles under en sag om foreløbige forholdsregler, da afgørelsen i hovedsagen herved kan foregribes. Når det imidlertid gøres gældende, at begæringen om foreløbige forholdsregler udspringer af en hovedsag, som åbenbart må afvises, kan det være nødvendigt, at der fremlægges omstændigheder, som godtgør, at hovedsagen ud fra en umiddelbar betragtning alligevel kan antages til realitetsbehandling.

(jf. præmis 55)

2. Spørgsmålet om, hvorvidt en begæring om foreløbige forholdsregler er uopsættelig, skal vurderes på baggrund af nødvendigheden af, at der træffes en foreløbig afgørelse for at undgå, at den begærende part udsættes for et alvorligt og uopretteligt tab. Det påhviler den part, der gør en alvorlig og uoprettelig skade gældende, at bevise at den foreligger. Tabets truende nærhed skal ikke være godtgjort med absolut vished, men det er tilstrækkeligt, navnlig når tabets indtræden afhænger af, at der foreligger en flerhed af faktorer, at det er forudsigeligt med en tilstrækkelig grad af sandsynlighed.

(jf. præmis 94 og 95)
KENDELSE AFSAGT AF RETTENS PRÆSIDENT

25. november 2003

Sag T-339/03 R

Gabrielle Clotuche

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Foreløbige forholdsregler — tjenestemænd — afgørelse om placering af sagsøgeren i en stilling som ledende konsulent — uopsættelighed — foreligger ikke«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-1423

Angående:

Påstand dels om udsættelse af gennemførelsen af afgørelsen af 9. juli 2003 om at placere sagsøgeren i en stilling som ledende konsulent inden for De Europæiske Fællesskabers Statistiske Kontor (Eurostat) og af afgørelsen af 1. oktober 2003 om reorganisering af Eurostat, dels om, at Kommissionen tilpligtes at træffe de nødvendige forholdsregler med henblik på, at sagsøgeren hurtigst muligt genindtræder i stillingen som direktør.

Udfald:

Begæringen om foreløbige forholdsregler tages ikke til følge. Afgørelsen om sagens omkostninger udsættes.

Sammendrag

Særlige rettergangs/ormer – udsættelse af gennemførelsen – foreløbige forholdsregler – betingelser – uopsættelighed – ikke-økonomisk skade, som ikke kan godtgøres bedre i en sag om foreløbige forholdsregler end i hovedsagen – foreligger ikke

(Art. 242 EF og 243 EF; Rettens procesreglement, art. 104, stk. 2)

Formålet med en sag om foreløbige forholdsregler er ikke at sikre erstatning for et tab, men at sikre virkningen af dommen vedrørende sagens realitet. For at denne sidste målsætning kan opfyldes, skal de begærede forholdsregler være uopsættelige, dvs. at det for at undgå et alvorligt og uopretteligt tab for sagsøgerne er nødvendigt at forskrive dem og tillægge dem retsvirkninger før afgørelsen i hovedsagen.

Det følger heraf, at betingelsen vedrørende uopsættelighed ikke foreligger, når de begærede foreløbige forholdsregler ikke kan afhjælpe den påståede ikke-økonomiske skade i videre omfang, end en eventuel annullation af den anfægtede beslutning efter afslutningen af hovedsagen ville kunne.

Hvad angår afgørelser om placering af en tjenestemand i en anden stilling i den pågældende institution samt om reorganisering af institutionen, opfylder den påberåbte ikke-økonomiske skade, som dels består i en krænkelse af nævnte tjenestemands omdømme og ære, dels i en usikkerhed med hensyn til tjenestemandens fremtidige karriere, således ikke betingelsen om uopsættelighed.

(¡f. præmis 22-25)

Henvisning til: Domstolen. 29. januar 1997. sag C-393/96 P(R). Antonissen mod Rådet og Kommissionen. Sml. I, s. 441. præmis 27: Domstolen. 25. marts 1999. sag C-65/99 P(R). Willeme mod Kommissionen. Sml. I. s. 1857. præmis 62: Retten. 11. april 1995. sag T-82/95R. Gómez de Enterria mod Parlamentet. Sml. Pers. IA. s. 91. og II. s. 297. præmis 21: Retten, 27. september 2002. sag T-236/02 R. Marcucciomod Kommissionen. Sml. Pers. IA. s. 181, og II, s. 941. præmis 35; Retten, 13. december 2002, sag T-234/02R. Michael mod Kommissionen. Sml. Pers. IA, s. 321. og II. s. 1543, præmis 31 og 32; Retten, 19. december 2002. sag T-320/02R. Esch-Leonhardt m.fl. mod ECB. Sml. Pers. IA, s. 325. og II. s. 1555. præmis 27 og 33.
I forbindelse med den samlede vurdering råder Fællesskabets retsinstanser i sager om foreløbige forholdsregler over et vidt skøn og kan frit under hensyn til sagens særegenheder afgøre, hvorledes disse forskellige betingelser skal efterprøves samt rækkefølgen for denne undersøgelse, når ingen fællesskabsretlig bestemmelse pålægger dem at anvende et forud fastsat skema for vurderingen af nødvendigheden af at træffe foreløbig afgørelse.

Artikel 104, stk. 2, i Rettens procesreglement foreskriver, at en begæring om foreløbige forholdsregler skal angive de omstændigheder, der medfører uopsættelighed, og de faktiske og retlige grunde til, at den begærede foreløbige forholdsregel umiddelbart forekommer berettiget (fumus boni juris). Disse betingelser er kumulative, således at en begæring om udsættelse af gennemførelsen ikke kan tages til følge, når en af betingelserne ikke er opfyldt. Fællesskabets retsinstanser foretager ligeledes i givet fald en afvejning af de berørte interesser.

Formålet med en sag om foreløbige forholdsregler er ikke at sikre erstatning for et tab, men at sikre virkningen af dommen vedrørende sagens realitet. For at denne sidste målsætning kan opfyldes, skal de begærede forholdsregler være uopsættelige, dvs. at det for at undgå et alvorligt og uopretteligt tab for sagsøgeren er nødvendigt at foreskrive dem og tillægge dem retsvirkninger før afgørelsen i hovedsagen.

Det påhviler den, der har fremsat begæringen om foreløbige forholdsregler, at dokumentere ikke at kunne afvente afgørelsen i hovedsagen uden at blive påført et sådant tab.

Et økonomisk tab kan principielt ikke antages at være uopretteligt eller blot vanskeligt at oprette, såfremt tabet kan dækkes ved en senere økonomisk erstatning.

Det tilkommer imidlertid den ret, der behandler en begæring om foreløbige forholdsregler, på grundlag af de konkrete omstændigheder i hvert enkelt tilfælde vurdere, om en øjeblikkelig gennemførelse af den afgørelse, som begæringen om udsættelse vedrører, kan forvolde sagsøgeren et alvorligt og uopretteligt tab, som ikke vil kunne afhjælpes, selv om den anfægtede afgørelse annulleredes under behandlingen af hovedsagen.

(jf. præmis 51, 52, 54 og 56)

Henvisning til: Domstolen, 3. juli 1984, sag 141/84 R, De Compte mod Parlamentet, Sml. s. 2575, præmis 4; Domstolen, 25. marts 1999, sag C-65/99 P(R), Willeme mod Kommissionen, Sml. I, s. 1857, præmis 62; Retten, 10. februar 1999, sag T-211/95 R, Willeme mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 15, og II, s. 57, præmis 36; Retten, 10. september 1999, sag T-173/99 R, Elkaïm og Mazuel mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 155, og II, s. 811, præmis 25; Retten, 7. maj 2002, sag T-306/01 R, Aden m.fl. mod Rådet og Kommissionen, Sml. II, s. 2387, præmis 92.
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Særlige rettergangsformer — udsættelse af gennemførelsen — betingelser — »fumus boni juris« — alvorligt og uopretteligt tab — kumulativ karakter — konsekvenser — (Art. 242 EF og 243 EF; Rettens procesreglement, art. 104, stk. 2)

2. Særlige rettergangsformer — udsættelse af gennemførelsen — udsættelse af gennemførelsen af forpligtelsen til at stille en bankgaranti som betingelse for, at en bøde ikke straks inddrives — betingelser — ganske særlige omstændigheder — (Art. 242 EF)

Sammendrag

1. En begæring om foreløbige forholdsregler skal angive de omstændigheder, der medfører uopsættelighed, samt de faktiske og retlige grunde til, at den begærede foreløbige forholdsregel umiddelbart forekommer berettiget (fumus boni juris). Disse betingelser er kumulative, således at der ikke kan anordnes foreløbige forholdsregler, når en af dem ikke er opfyldt.

(jf. præmis 12)

2. En begæring om udsættelse af en forpligtelse til at stille bankgaranti som betingelse for, at en pålagt bøde ikke bliver inddrevet, kan kun imødekommes, såfremt der foreligger ganske særlige omstændigheder. Muligheden for at kræve bankgaranti er således udtrykkeligt fastsat i bestemmelserne vedrørende særlige rettergangsformer i Domstolens og Rettens procesreglementer og udgør en normal og fornuftig adfærd fra Kommissionens side.

3. Det må principielt anses for godtgjort, at der foreligger sådanne særlige omstændigheder, når den part, som anmoder om at blive fritaget for at stille bankgarantien, fører bevis for, at det er vedkommende objektivt umuligt at stille en sådan bankgaranti, eller at sikkerhedsstillelsen bringer partens eksistens i fare. Disse bevisers relevans skal vurderes i lyset af sagsøgerens objektive økonomiske situation.
Spørgsmålet om, hvorvidt uopsættelighedsbetingelsen i forbindelse med en begæring om foreløbige forholdsregler er opfyldt, skal vurderes på baggrund af nødvendigheden af, at der træffes foreløbig afgørelse for at undgå, at den begærende part udsættes for et alvorligt og uopretteligt tab. Denne part skal dokumentere ikke at kunne afvente afgørelsen i hovedsagen uden at blive påført et sådant tab. Et rent økonomisk tab kan principielt ikke antages at være uopretteligt eller blot vanskeligt at oprette, såfremt det kan dækkes ved en senere økonomisk erstatning. Det tilkommer dog den ret, der behandler en begæring om foreløbige forholdsregler, under hensyn til en sags konkrete omstændigheder at vurdere, om sagsøgeren vil lide et alvorligt og overhængende tab, som ikke kan genoprettes ved en senere afgørelse, såfremt de forholdsregler, sagsøgeren har anmodet om, ikke træffes.

Ved behandlingen af en begæring om udsættelse af gennemførelsen af en foranstaltning, der indefryser en fysisk persons aktiver med henblik på at bekæmpe terrorisme, skal Retten sikre, at sagsøgeren råder over et beløb, der normalt vil gøre det muligt for ham at afholde samtlige udgifter, der er nødvendige for at sikre opfyldelsen af hans egne og hans families fundamentale behov indtil det tidspunkt, hvor der træffes afgørelse i hovedsagen.

(jf. præmis 27 og 29-31)
KENDELSE AFSAGT AF RETTENS PRÆSIDENT

25. juni 2003

Sag T-175/03 R

Norbert Schmitt

mod

Det Europæiske Genopbygningsagentur

»Sag om foreløbige forholdsregler — formaliteten«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-883

Angående:

Begæring om udsættelse af Det Europæiske Genopbygningsagenturs afgørelse om at ophæve sagsøgerens ansættelseskontrakt.

Udfald:

Begæringen om foreløbige forholdsregler tages ikke til følge. Afgørelsen om sagens omkostninger udsættes.

Sammendrag

Særlige rettergangs/ormer – betingelser for, at sagen kan antages til realitetsbehandling – stævning – formkrav – angivelse af grundene til, at den begærede foreløbige forholdsregel umiddelbart forekommer berettiget

(Art. 242 EF; Rettens procesreglement, art. 104, stk. 2 og 3)

Det følger af en gennemlæsning af artikel 104, stk. 2, sammenholdt med artikel 104, stk. 3, i Rettens procesreglement — hvis manglende overholdelse indebærer, at sagen ikke kan antages til realitetsbehandling, fordi der foreligger tilsidesættelse af en ufravigelig procesforudsætning, som Retten kan efterprøve af egen drift — at en begæring om foreløbige forholdsregler i sig selv skal gøre det muligt for sagsøgte at forberede sit indlæg og gøre det muligt for Retten at træffe afgørelse om begæringen i givet fald uden, at den har andre oplysninger at støtte sig på. Med henblik på at varetage hensynet til retssikkerheden og hensynet til god retspleje er det nødvendigt, for at en sådan begæring kan antages til realitetsbehandling, at de vigtigste og retlige grunde fremgår på en sammenhængende og forståelig måde af begæringen om foreløbige forholdsregler.

En begæring om foreløbige forholdsregler, der ikke indeholder nogen angivelse af og de faktiske og retlige grunde til, at den begærede foreløbige forholdsregel umiddelbart forekommer berettiget, skal således afvises.

(jf. præmis 15, 18, 21 og 22)

Henvisning til: Retten, 15. januar 2001, sag T-236/00R, Stauner m.fl. mod Parlamentet og Kommissionen, Sml. II, s. 15, præmis 34; Retten, 7. maj 2002, sag T-306/01R, Aden m.fl. mod Rådet og Kommissionen, Sml. II, s. 2387, præmis 43, 49 og 52.
Sag T-79/03 R

Industrie riunite odolesi SpA (IRO)

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Særlige rettergangsformer — konkurrence — betaling af bøde — bankgaranti — uopsættelighed — foreligger ikke«

Kendelse afsagt af Rettens præsident den 5. august 2003 II-3029

Sammendrag af kendelse

Særlige rettergangsformer – udsættelse af gennemførelsen – udsættelse af gennemførelsen af forpligtelsen til at stille en bankgaranti som betingelse for, at en bøde ikke straks inddrives – betingelser – ganske særlige omstændigheder (Art. 242 EF)

En begæring om udsættelse af forpligtelsen til at stille en bankgaranti som betingelse for, at en pålagt bøde ikke bliver inddrevet, kan kun imødekommes, såfremt der foreligger ganske særlige omstændigheder. Muligheden for at kræve, at der stilles en bankgaranti, er udtrykkeligt fastsat i bestemmelserne vedrørende særlige rettergangsformer i Domstolens og Rettens procesreglementer og udgør en normal og fornuftig adfærd fra Kommissionens side.

Det må principielt anses for godtgjort, at der foreligger sådanne særlige omstændigheder, når den part, som anmoder om at blive fritaget for at stille bankgarantien, fører bevis for, at det er vedkommende objektivt umuligt at stille en sådan bankgaranti eller at sikkerhedsstillelsen bringer selskabets eksistens i fare.

(jf. præmis 25 og 26)
Når der under en sag vedrørende en begæring om udsættelse af gennemførelsen påberåbes en risiko for, at den pågældende part vil lide et alvorligt og uopretteligt tab, og Fællesskabets retsinstans foretager en afvejning af de i sagen implicerede interesser, skal retsinstansen undersøge, om en eventuel annullation af den omtvistede beslutning ville gøre det muligt at ændre den situation, som beslutningens umiddelbare gennemførelse ville medføre, og omvendt om udsættelse af beslutningens gennemførelse ville hindre, at beslutningen får fuld virkning, såfremt sagsøgeren ikke får medhold i hovedsagen. Retsinstansen må ligeledes afveje parternes respektive interesser og herved afgøre, om anordningen af foreløbige forholdsregler er nødvendig for at undgå, at sagsøgeren lider alvorlig og uoprettelig skade. Herved må hensynene til beskyttelsen af folkesundheden uomtvisteligt tillægges en større vægt end økonomiske overvejelser. Den omstændighed, at sagsøgeren har medvirket til skadens opståen som følge af en eventuel forsømmelighed eller undladelse, kan desuden forhindre interesseafvejningen i at falde ud til fordel for den forsømmelige part.

(jf. præmis 105-107, 110)
Sag T-140/03

Forum 187 ASBL

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Erklæring om inkompetence«

Rettens kendelse (Første Udvidede Afdeling) af 16. maj 2003 II-2070

Sammendrag af kendelse

Retspleje – kompetencefordeling mellem Domstolen og Retten i Første Instans – sag med påstand om annullation af en og samme retsakt anlagt af en medlemsstat ved Domstolen og af en sammenslutning ved Retten – fysiske eller juridiske personer kan ikke indtræde i retstvister mellem medlemsstater og Fællesskabernes institutioner, der er indbragt for Domstolen – Retten erklærer sig inkompetent, således at Domstolen kan træffe afgørelse i de to sager samtidig

(Domstolens statut, art. 40, stk. 2, og art. 54, stk. 3; Rettens procesreglement, art. 80)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Retspleje – fremlæggelse for Retten af udtalelser fra fællesskabsinstitutionernes juridiske tjenester – betingelser

2. Annullationssøgsmål – fysiske eller juridiske personer – retsakter, som berører dem umiddelbart og individuelt – fortolkning contra legem af betingelsen om, at den pågældende skal være individuelt berørt – ikke lovligt

(Art. 230, stk. 4, EF)

3. Annullationssøgsmål – fysiske eller juridiske personer – retsakter, som berører dem umiddelbart og individuelt – retsakt fra Europa-Parlamentets præsidium, som ændrer betingelserne for de politiske gruppers og løsgængernes anvendelse af bevillingerne på en budgetkonto – søgsmål anlagt af løsgængere – afvisning

(Art. 230, stk. 4, EF)

Sammendrag

1. Det ville være til skade for den almene interesse, at institutionerne kan indhente uafhængige juridiske udtalelser fra deres juridiske tjeneste, såfremt sådanne dokumenter kunne fremlægges under en sag for Retten af andre personer end de tjenestegrene, på hvis anmodning de er blevet udfærdiget, uden at en sådan fremlæggelse er blevet tilladt af den pågældende institution eller anordnet af denne retsinstans.

(jf. præmis 34)

2. Det fremgår af selve ordlyden af artikel 230, stk. 4, EF, at en fysisk eller juridisk person kun kan anlægge sag med påstand om annullation af en retsakt, som ikke er en beslutning, der retter sig til ham, såfremt han ikke blot er umiddelbart, men også individuelt berørt af denne retsakt, således at fortolkningen af denne bestemmelse ikke kan føre til, at der ses bort fra den sidstnævnte betingelse, som er udtrykkeligt fastsat i traktaten, uden at man derved ville overskride de beføjelser, Fællesskabets retsinstanser er tillagt ved traktaten.

(jf. præmis 62)

3. Andre retssubjekter end adressaterne for en retsakt kan kun påstå at være individuelt berørt af retsakten, såfremt denne retsakt berører dem på grund af visse egenskaber, som er særlige for dem, eller på grund af en faktisk situation, der adskiller dem fra alle andre og derfor individualiserer dem på lignende måde som adressaten for retsakten.

I denne forbindelse gælder den retsakt, der er vedtaget af Europa-Parlamentet og som ændrer betingelserne for de politiske gruppers og løsgængernes anvendelse af bevillingerne på en budgetkonto, generelt og fremover for såvel de politiske grupper som løsgængerne. Den kan derfor berøre såvel de fremtidige politiske grupper og løsgængere som dem, der udgjorde Parlamentet på tidspunktet for dens vedtagelse, således at den ikke berører nogle af disse individuelt. Derfor kan egenskaben af løsgænger ikke individualisere sagsøgerne på lignende måde som adressaten for en retsakt.

(jf. præmis 63, 65 og 66)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Domstolen – Retten i Første Instans – fuld prøvelsesret – udøvelse inden for rammerne af et annullationssøgsmål – ingen selvstændig søgsmålstype med fuld prøvelsesret

(Art. 229 EF, art. 230, stk. 5, EF og art. 231 EF; Rådets forordning nr. 17, art. 17)

Sammendrag

Traktaten anerkender ikke »søgsmål med fuld prøvelsesret« som selvstændig søgsmålstype. Artikel 229 EF bestemmer blot, at forordninger udstedt i henhold til traktatens bestemmelser kan tillægge Fællesskabets retsinstanser fuld prøvelsesret vedrørende de i disse forordninger omhandlede sanktioner.

Med hjemmel i artikel 229 EF har visse forordninger tillagt Fællesskabets retsinstanser fuld prøvelsesret vedrørende sanktioner. Artikel 17 i forordning nr. 17 bestemmer således særligt, at »[v]ed klager over beslutninger, hvorved Kommissionen har fastsat en bøde eller en tvangsbøde, har Domstolen i overensstemmelse med bestemmelsen i [...] artikel [229 EF] fuld prøvelsesret«. Retten har kompetence til inden for rammerne af den fulde prøvelsesret, der er tillagt den ved EF-traktatens artikel 229 og artikel 17 i forordning nr. 17, at vurdere, om bødernes størrelse er passende. Inden for rammerne af den fulde prøvelsesret er Fællesskabets retsinstansers kompetence ikke – således som det fremgår af artikel 231 EF – begrænset til annullation af den anfægtede beslutning, men giver mulighed for at ændre den sanktion, der er pålagt i beslutningen.

Denne fulde prøvelsesret kan imidlertid alene udøves af Fællesskabets retsinstanser inden for rammerne af kontrollen med retsakter udstedt af Fællesskabets institutioner og nærmere bestemt ved annullationssøgsmål. Artikel 229 EF har således alene til virkning at udstrække rækkevidden af den kompetence, som Fællesskabets retsinstanser råder over i forbindelse med de i artikel 230 EF omhandlede søgsmål. Et søgsmål, som anlægges med det formål at foranledige Fællesskabets retsinstanser til at udøve deres fulde prøvelsesret over for en sanktionsafgørelse, dækker over eller omfatter nødvendigvis en påstand om hel eller delvis annullation af beslutningen. Anlæggelse af et sådant søgsmål skal følgelig overholde den frist, der er fastsat i artikel 230, stk. 5, EF.

(jf. præmis 22-25)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

EF-varemærker – klagesag – søgsmål anlagt til prøvelse af en afgørelse fra et appelkammer vedrørende en ansøgning om registrering af et varemærke – tilbagetrækning af ansøgningen – sagsgenstanden bortfaldet – ufornødent at træffe afgørelse i sagen

(Rettens procesreglement, art. 113)

Sammendrag

Tilbagetrækning af en ansøgning om registrering af et EF-varemærke, der er indgivet til Harmoniseringskontoret for det Indre Marked (Varemærker og Design), indebærer, at den sag, der er anlagt ved Retten til prøvelse af en afgørelse vedrørende denne ansøgning fra et appelkammer ved Harmoniseringskontoret, er blevet uden genstand, således at det er ufornødent for Retten at træffe afgørelse i sagen.

(jf. præmis 3)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Særlige rettergangsformer – udsættelse af gennemførelsen – betingelser for antagelse til realitetsbehandling – begæring fremsat af en intervenient – intervenient, som ikke har anfægtet den omtvistede retsakt – afvisning

(Art. 242 EF og 243 EF; Rettens procesreglement, art. 104, stk. 1, første afsnit)

Sammendrag

Det fremgår af artikel 104, stk. 1, første afsnit, i Rettens procesreglement, at begæringer om udsættelse af gennemførelsen af en retsakt i henhold til artikel 242 EF kun kan antages til realitetsbehandling, hvis den, der fremsætter begæringen, har anlagt sag til prøvelse af retsakten ved Retten.

Intervenienten i hovedsagen er derfor ikke beføjet til at indgive en begæring om udsættelse af gennemførelsen af den anfægtede retsakt, når selskabet ikke selv har anfægtet retsakten.

En sådan begæring kan ikke antages til realitetsbehandling, selv om den er fremsat i henhold til artikel 243 EF, eftersom den ikke tilsigter at opnå en anden foranstaltning end den i artikel 242 EF fastsatte, idet intervenienten ikke kan omgå reglerne i nævnte bestemmelse i procesreglementet ved kunstigt at henføre begæringen under andre regler i samme reglement.

(jf. præmis 18, 20 og 21)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

EF-varemærker – klagesag – søgsmål for Fællesskabets retsinstanser – overdragelse af den pågældende intellektuelle ejendomsret – sagsøgers substitution af den tidligere indehaver af ejendomsretten – kendelse fra Retten nødvendig

(Rettens procesreglement, art. 115 og 116; Rådets forordning nr. 40/94, art. 63)

Sammendrag

I tilfælde af overdragelse af en intellektuel ejendomsret, der er berørt af en sag anlagt til prøvelse af en afgørelse truffet af et appelkammer ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) vedrørende en indsigelsessag, kan den nye indehaver af denne ret, der afleder sin ret fra parten ved appelkammeret, ved kendelse gives tilladelse til at træde i stedet for overdrageren i sagen ved Retten, når den tidligere indehaver af retten ikke modsætter sig dette, og Retten efter at have hørt de andre parter i sagen finder det hensigtsmæssigt.

Da der ikke er bestemmelser i statutten for Domstolen og i Rettens procesreglement, der udtrykkeligt regulerer en parts indtræden i stedet for en anden, finder de processuelle bestemmelser i procesreglementets artikel 115 og 116 analog anvendelse. Retssuccessoren skal navnlig indtræde i sagen, som den foreligger ved substitutionen.

(jf. præmis 8 og 9)