I denne forbindelse kan tiltrædelsesaktens artikel 60, stk. 2, være af betydning. Det hedder heri:

»For produkter, der ikke ved tiltrædelsen omfattes af fælles markedsordninger, finder bestemmelserne i afsnit I vedrørende den gradvise afskaffelse af afgifter med tilsvarende virkning som told, kvantitative restriktioner og foranstaltninger med tilsvarende virkning, ikke anvendelse på disse afgifter, restriktioner og foranstaltninger, når de på datoen for tiltrædelsen udgør en del af en national markedsordning. Denne bestemmelse finder kun anvendelse i det omfang, det er nødvendigt for opretholdelsen af den nationale ordning og indtil iværksættelsen af fælles markedsordning for disse produkter«.

Herved opstår det spørgsmål, som Kommissionen først havde ønsket afgjort, nemlig om det også er muligt at påberåbe sig artikel 60, stk. 2, efter udløbet af den i tiltrædelsesaktens artikel 9, stk. 2 fastsatte frist, altså efter 1977, dvs. om artikel 60, stk. 2 skal betragtes som en »særlig bestemmelse« i henhold til artikel 9, stk. 2, som lyder således:

»Med forbehold af datoer, frister og særlige bestemmelser i denne akt ophører anvendelsen af overgangsforanstaltningerne ved udgangen af året 1977«.

Den franske regering har energisk gjort sig til talsmand for dette synspunkt. Den har med henvisning til forarbejderne til tiltrædelsesakten påpeget, at denne ikke indeholder et princip vedrørende en overgangsperiode som EØF-traktatens artikel 8. I tiltrædelsesakten fastsættes i fjerde del samt i bilagene og protokollerne kun forskellige overgangsforanstaltninger, for hvilke der enten gjaldt eller stadig gælder frister af forskellig varighed. Det må navnlig anføres, at artikel 9, stk. 2 ikke kun taler om en principiel frist, men også indeholder forbehold, hvoraf forbeholdet vedrørende det vage begreb »særlige bestemmelser« er vigtigt. Artikel 60, stk. 2 må betragtes som en sådan særlig bestemmelse. Når henses til de betydelige strukturelle forskelle og divergenser i landbrugspolitikken, der, som det fremgår af prisforskellene, netop blev mærkbare for fårekøds vedkommende, udgør denne en vigtig overgangsforanstaltning for landbruget. Hvis man sammenligner den med EØF-traktatens artikel 45, og tager i betragtning, at der ikke i artikel 60, stk. 2 — modsat andre særlige bestemmelser, som indeholder en formel frist — er fastsat en dato, må det ifølge den franske regering konkluderes, at den retspraksis, som har udviklet sig vedrørende selve EØF-traktaten i Charmasson-sagen (sag 48/74) ikke er afgørende for tiltrædelsesakten, hvorfor altså princippet om frie varebevægelser heller ikke efter udløbet af fristen i artikel 9, stk. 2 kan gøres gældende over for nationale markedsordninger, så længe der ikke findes en fælles markedsordning på det pågældende område.

Dette har Kommissionen også her bestridt, som den allerede gjorde det i sag 18/78 (C./. Meijer B.V. mod Departement of Trade, dom af 29. 3. 1979, og i sag 231/78, som drejede sig om importrestriktioner inden for rammerne af den britiske markedsordning for kartofler). Sammenfattende har Kommissionen hævdet den opfattelse, at nationale handelshindringer efter udgangen af 1977 i intet tilfælde kan begrundes under henvisning til, at der findes en national markedsordning, og til tiltrædelsesaktens artikel 60, stk. 2.

Vedrørende denne meningsforskel skal jeg alene fremhæve, at Domstolen i dommen i sag 231/78, under hvis behandling de nævnte franske argumenter blev forelagt Domstolen, idet Frankrig intervenerede i sagen til støtte for Det forenede Kongerige, tiltrådte Kommissionens synspunkt.

Hvis jeg har forstået det rigtigt, lagde Domstolen herved vægt på tre betragtninger. Først måtte tiltrædelsesaktens almindelige system tages i betragtning, endvidere måtte der tages hensyn til sammenhængen mellem artikel 60 og almindelige traktatbestemmelser vedrørende Fællesskabets grundlag og system samt principperne for den fælles landbrugspolitik, og endelig måtte der tages hensyn til princippet om ligebehandling af medlemsstaterne i forhold til de vigtige regler for fællesmarkedets funktion. Domstolen statuerede på dette grundlag, at reglerne om fællesmarkedets funktion måtte gives prioritet, og at forbehold i forbindelse hermed og afvigelser herfra i hvert fald ikke kan fortolkes vidt. Endvidere at tiltrædelsesaktens artikel 60, stk. 2 — da særlige bestemmelser i den i artikel 9, stk. 2 forudsatte betydning forudsætter en klar tidsbegrænsning — ikke kan betragtes som en sådan særlig bestemmelse, hvorved det blev gjort klart, at foranstaltninger, der hæmmer de frie varebevægelser, ikke længere kunne begrundes under henvisning til særlige nationale markedsordninger efter udløbet af fristen i artikel 9, stk. 2 — altså efter 1977. Domstolen understregede udtrykkeligt, at såfremt der efter dette tidspunkt endnu fandtes huller i den fælles land brugspolitik, måtte de ikke udgøre en hindring for anvendelsen af de almindelige regler, der gælder for fællesmarkedet; såfremt særlige foranstaltninger efter udløbet af denne periode stadig skulle vise sig nødvendige, kunne de i hvert fald ikke vedtages ensidigt og under henvisning til nationale markedsordninger.

Dermed er der faktisk også angivet en løsning på den foreliggende tvist, idet der efter 1. januar 1978 herefter ikke længere foreligger nogen hjemmel til at opretholde de franske begrænsninger, som bl.a. vedrører import af fårekød fra Det forenede Kongerige.

Jeg vil imidlertid også gerne gå ind på nogle andre argumenter, som er blevet fremført af den franske regering under den mundtlige forhandling, og som efter dennes opfattelse må føre til en anden bedømmelse.

Det er således blevet gjort gældende, at problemerne i forbindelse med den franske markedsordning for fårekød er af en anden art end de problemer, der opstod i sag 231/78. Navnlig er det væsentligt, at forhandlingerne om en fælles markedsordning er langt fremskredne og snart kan forventes afsluttet. Dette har betydning for visse af de i dom 231/78 indeholdte udtalelser, hvorefter nationale markedsordninger og dermed forbundne handelshindringer ikke kan bestå i ep »ubestemt periode«.

Dette er imidlertid ikke et bæredygtigt argument. Selv om Domstolen nemlig i dommen i sag 231/78 fastslog det princip, at afvigelser fra de almindelige regler i henhold til artikel 60, stk. 2. ikke kan tillades efter udgangen af 1977, kan det naturligvis ikke være afgørende — idet der tilsyneladende ikke er taget det ringeste forbehold herom — om en afløsning af de nationale markedsordninger slet ikke kan forventes foreløbig, eller om den — hvilket for fårekøds vedkommende er højst sandsynligt — vil indtræffe forholdsvis kort efter udløbet af overgangsperioden i tiltrædelsesaktens artikel 9, stk. 2.

Den franske regering har også henvist til prisudviklingen dels i Det forenede Kongerige, dels i Frankrig, og anført, at prisforskellen i de senere år er blevet mindre, og har hertil knyttet den forventning, at der snart vil opstå betingelser, som også vil muliggøre en fri vareudveksling, selv om den franske ordning opretholdes.

Også dette må dog ifølge principperne i den nævnte dom være uvæsentligt, idet det ikke kan antages, at tiltrædelsesakten under hensyn til den økonomiske udvikling skulle indrømme foranstaltninger, som i sig selv er traktatstridige, en yderligere gyldighedsfrist. Rent bortset fra, at forpligtelsen til at ansøge om en importlicens under alle omstændigheder må anses for en utilladelig foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ indførselsrestriktion, må det desuden fremhæves, at der også på nuværende tidspunkt består betydelige prisforskelle, og at det overhovedet ikke med sikkerhed kan afgøres, hvornår disse vil blive af et omfang, som overflødiggør opkrævning af en importafgift og midlertidigt importstop.

Den franske regering har endvidere henvist til, at der også i Det forenede Kongerige findes en national markedsordning for fårekød, som åbenbart består uantastet, hvilket er i modstrid med princippet om ligebehandling. Med henvisning til visse vægtige tal har den anført, at en afskaffelse af de franske foranstaltninger vil føre til en skarp konkurrence fra billigt britisk fårekød, som alvorligt vil true økonomien i visse ugunstigt stillede områder i Frankrig.

Hertil må det for det første siges, at fællesskabsretten på ingen måde kræver en afskaffelse af nationale markedsordninger, men kun en afskaffelse af den dermed forbundne hindring for de frie varebevægelser. Der er altså ikke noget usædvanligt i, at den engelske markedsordning for fårekød, som åbenbart ikke omfatter nogen importordning, ikke kræves ændret, som det er tilfældet for den franske markedsordnings vedkommende, som faktisk hindrer importen. For det andet er det på ingen måde sikkert, at de påståede virkninger på den franske økonomiske struktur vil indtræde i det frygtede omfang, hvis Kommissionens opfattelse følges. Det må ikke glemmes — hvilket ligeledes klart fremhæves i dom 231/78 — at Fællesskabet efter overgangsperiodens udløb kun udelukker ensidige nationale foranstaltninger; det udelukker derimod ikke foranstaltninger truffet af Fællesskabet, såfremt omstændighederne nødvendiggør dette, f.eks. i form af støtte, hvilket allerede er blevet overvejet i et kommissionsforslag.

Endelig har den franske regering også gjort gældende — og heri ser den en vis modstrid mod den strenge fortolkning af tiltrædelsesaktens artikel 60, stk. 2 — at fællesskabsorganerne også efter overgangsperiodens udløb er gået ind for en smidig håndhævelse af fællesskabsbestemmelserne på landbrugsområdet, og har her henvist til undtagelser fra forordning nr. 1422/78 eller nedsættelsen af prisen på britisk smør ved hjælp af støtte; desuden har man ifølge den franske regering uden videre trods bestemmelsens ubestemte ordlyd anset tiltrædelsesaktens artikel 102, som handler om foranstaltninger til beskyttelse af fiskebankerne, for en »særlig bestemmelse«, der tillader undtagelser efter artikel 9.

I denne forbindelse — for så vidt angår tiltrædelsesaktens artikel 102 — er det tilstrækkeligt at henvise til, at denne bestemmelse på grund af sin klare tidsmæssige begrænsning — hvilket ifølge dommen i sag 231/78 er afgørende — uden videre kan betragtes som en »særlig bestemmelse« i den i tiltrædelsesaktens artikel 9, stk. 2, forudsatte betydning. I øvrigt er det tilstrækkeligt at anføre, dels at der overhovedet ikke var tale om handelshindringer, altså om et brud på det vigtige princip om frie varebevægelser, og dels er det også væsentligt, at der ikke var tale om nationale foranstaltninger, truffet ensidigt, men med undtagelser fra fællesskabsreglerne, som fællesskabsorganerne har tilladt.

Derfor må det konkluderes, at det for så vidt angår Kommissionens oprindelige stævning må statueres, at Den franske Republik ved efter den 1. januar 1978 at have opretholdt nationale begrænsninger for import af fårekød fra Det forenede Kongerige ikke har overholdt de forpligtelser, der påhviler den i henhold til EØF-traktatens artikler 12 og 30.