ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
26

Hvis en indtræden i rettigheder, afhængigt af fortolkningen af begrebet »den ansvarlige tredjemand«, skulle afhænge af den kvalifikation, som i de forskellige nationale lovgivninger gives sammenlignelige erstatningsordninger alt efter, om disse vedrørte culpaansvar eller ej, ville der nemlig kunne opstå en situation med ulige behandling til fordel for visse tjenestemænd. Mens Unionen ville indtræde i en tjenestemands rettigheder, hvis en national ret kvalificerede en tredjemands forpligtelse over for en denne tjenestemand som henhørende under culpaansvar, ville en sådan indtræden være udelukket, hvis samme pligt til at udrede erstatning til en skadelidt i national ret var kvalificeret som værende en særskilt form for erstatning. Der ville således være risiko for, at de tjenestemænd, som ikke ville være berørt af Unionens indtræden i rettigheder, kunne modtage erstatning to gange for det samme tab, mens dette ikke ville være tilfældet for så vidt angår de tjenestemænd, i hvis rettigheder Unionen ville indtræde.
Samme direktivs artikel 6 med overskriften »Markedsføring af brændstoffer med strengere miljøspecifikationer« bestemmer:

»1. Uanset artikel 3, 4 og 5 og i overensstemmelse med traktatens artikel 95, stk. 10, kan en medlemsstat træffe foranstaltninger til at kræve, at brændstoffer, for så vidt angår hele bilparken eller en del af den, i bestemte områder kun må markedsføres på dens område, såfremt de er i overensstemmelse med strengere miljøspecifikationer end dem, der er fastsat i dette direktiv, med det formål at beskytte befolkningens sundhed i et bestemt byområde eller miljøet i et bestemt økologisk eller miljømæssigt følsomt område i denne medlemsstat, når luftforurening eller forurening af grundvandet er eller må formodes at blive et alvorligt og tilbagevendende problem for menneskers sundhed eller for miljøet.

2. En medlemsstat, der ønsker at gøre brug af undtagelsen i stk. 1, forelægger forinden Kommissionen en anmodning vedlagt en behørig begrundelse. Begrundelsen skal omfatte dokumentation for, at undtagelsen er i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet og ikke vil forstyrre den frie bevægelighed for personer og varer.

[...]«
17

Indledningsvis bemærkes, at det som led i den samarbejdsprocedure mellem de nationale retter og Domstolen, som er indført ved artikel 267 TEUF, ifølge Domstolens faste praksis tilkommer denne at give den nationale ret et hensigtsmæssigt svar, som sætter den i stand til at afgøre den tvist, der verserer for den. Ud fra dette synspunkt påhviler det Domstolen i givet fald at omformulere de spørgsmål, der forelægges den (jf. dom Brasserie Bouquet, C-285/14, EU:C:2015:353, præmis 15). Den omstændighed, at en national ret rent formelt har udformet det præjudicielle spørgsmål under henvisning til bestemte EU-retlige bestemmelser, er ikke til hinder for, at Domstolen oplyser denne ret om alle de fortolkningsmomenter, der kan være til nytte ved afgørelsen af den sag, som verserer for denne, uanset om den henviser til dem i sine spørgsmål. Det tilkommer herved Domstolen fra samtlige de oplysninger, der er fremlagt af den nationale ret, navnlig af forelæggelsesafgørelsens præmisser, at udlede de EU-retlige elementer, som det under hensyn til sagens genstand er nødvendigt at fortolke (jf. dom Essent Energie Productie, C-91/13, EU:C:2014:2206, præmis 36).
20

Under disse omstændigheder har Sø- og Handelsretten besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Efter hvilke retningslinjer skal det afgøres, om en dominerende virksomheds anvendelse af et rabatsystem med en standardiseret mængdetærskel med de i punkt 10-11 i forelæggelsesafgørelsen nævnte karakteristika udgør et misbrug af en dominerende stilling i strid med EF-traktatens artikel 82? Som et led i besvarelsen bedes det belyst, hvilken betydning det har for vurderingen, om rabatsystemets tærskler er fastsat på en sådan måde, at rabatsystemet finder anvendelse på den væsentligste del af kunderne på markedet? Som et led i besvarelsen bedes det endvidere belyst, hvilken betydning, om nogen, den dominerende virksomheds priser og omkostninger har for bedømmelsen efter EF-traktatens artikel 82 af et sådant rabatsystem (betydningen af en as efficient competitor-test). Det bedes samtidig belyst, hvilken betydning markedets karakteristika i den forbindelse har, herunder om markedets karakteristika kan berettige, at der kan påvises markedsafskærmende virkning ved andre undersøgelser og analyser end en as efficient competitor-test, jf. herved punkt 24 i Kommissionens [meddelelse »Vejledning om Kommissionens prioritering af håndhævelsen i forbindelse med anvendelsen af […] artikel 82 [EF] på virksomheders misbrug af dominerende stilling gennem ekskluderende adfærd« (EUT 2009 C 45, s. 7)]. 2) Hvor sandsynlig og alvorlig skal den konkurrenceskadelige virkning af et rabatsystem, med de i punkt 10-11 i forelæggelsesafgørelsen nævnte karakteristika, være, for at EF traktatens artikel 82 finder anvendelse? 3) Under hensyn til besvarelsen af spørgsmål 1-2, hvilke nærmere omstændigheder skal den nationale domstol tage i betragtning ved vurderingen af, om et rabatsystem, under omstændigheder svarende til dem, der er beskrevet i forelæggelsesafgørelsen (markedets og rabatsystemets karakteristika), konkret har eller er egnet til at have en sådan markedsafskærmende virkning, at det udgør et misbrug omfattet af EF-traktatens artikel 82? Er det i den forbindelse et krav, at den markedsafskærmende virkning er mærkbar?«
36

I denne henseende bemærkes, at det følger af artikel 12, stk. 3, i forordning nr. 2201/2003, at retterne i en medlemsstat ligeledes har kompetence i spørgsmål vedrørende forældreansvar i forbindelse med andre retssager end dem, der er omhandlet i bestemmelsens stk. 1, hvis barnet for det første har en væsentlig tilknytning til den pågældende medlemsstat, bl.a. i kraft af, at en af indehaverne af forældreansvaret har sit sædvanlige opholdssted i medlemsstaten, eller at barnet er statsborger i denne stat, og hvis denne kompetence på det tidspunkt, hvor sagen anlægges, for det andet udtrykkeligt eller på anden utvetydig måde er accepteret af alle parter i sagen, og denne kompetence er til barnets bedste.
7

Artikel 2 i Rådets direktiv 89/665/EØF af 21. december 1989 om samordning af love og administrative bestemmelser vedrørende anvendelsen af klageprocedurerne i forbindelse med indgåelse af offentlige indkøbs- samt bygge- og anlægskontrakter (EFT L 395, s. 33), som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2007/66/EF af 11. december 2007 (EUT L 335, s. 31, herefter »direktiv 89/665«), fastsætter: »1. Medlemsstaterne påser, at de foranstaltninger, der træffes med henblik på de i artikel 1 omhandlede klageprocedurer, omfatter de nødvendige beføjelser til: a) hurtigst muligt og som hastesag at træffe midlertidige foranstaltninger, der har til formål at bringe den påståede overtrædelse til ophør eller hindre, at der påføres de pågældende interesser anden skade, herunder foranstaltninger med henblik på at afbryde eller foranledige afbrydelse af den pågældende procedure for indgåelse af en offentlig kontrakt eller stille gennemførelsen af enhver beslutning, der er truffet af den ordregivende myndighed, i bero b) at annullere eller foranledige annullering af ulovlige beslutninger, herunder at fjerne de diskriminerende tekniske, økonomiske eller finansielle specifikationer i udbudsmaterialet, i udbudsbetingelserne eller i andre dokumenter i forbindelse med den pågældende procedure for indgåelse af en kontrakt c) at tilkende skadelidte personer skadeserstatning. 2. De i stk. 1 og artikel 2d og 2e omhandlede beføjelser kan tillægges særlige instanser, der har ansvaret for forskellige aspekter af klageproceduren. [...] 9. Når de instanser, der er ansvarlige for klageprocedurerne, ikke er retsinstanser, skal deres afgørelser altid begrundes skriftligt. I så fald skal der desuden træffes dispositioner til at sikre de procedurer, hvorved enhver foranstaltning, der formodes at være ulovlig, og som træffes af klageinstansen, eller enhver formodet forsømmelse i udøvelsen af de beføjelser, der er tildelt denne, kan appelleres eller indbringes for en anden instans, som er en ret i henhold til […] artikel [267 TEUF], og som er uafhængig i forhold til den ordregivende myndighed og klageinstansen. Udnævnelsen af medlemmerne af denne uafhængige instans og udløbet af deres embedsperiode er undergivet de samme betingelser, som gælder for dommere, for så vidt angår den myndighed, der er ansvarlig for deres udnævnelse, varigheden af deres embedsperiode og muligheden for deres afsættelse. Som minimum skal formanden for denne uafhængige instans have samme juridiske og faglige kvalifikationer som en dommer. Den uafhængige instans træffer sine afgørelser efter en kontradiktorisk procedure, og disse afgørelser har på grundlag af bestemmelser, som fastsættes af hver medlemsstat, retsvirkninger med bindende kraft.«
41

Ganske vist bestemmer artikel 21 i aftalen om fri bevægelighed for personer, at dobbeltbeskatningsoverenskomster, som er indgået mellem EU-medlemsstaterne og Det Schweiziske Forbund, ikke berøres af aftalens bestemmelser. Denne artikel kan imidlertid ikke gives en rækkevidde, der er i strid med de principper, der ligger til grund for den aftale, som den er en del af (jf. analogt dom TNT Express Nederland, C 533/08, EU:C:2010:243, præmis 51). Nævnte artikel kan således ikke forstås således, at den gør det muligt for EU-medlemsstaterne og Det Schweiziske Forbund at gøre indgreb i gennemførelsen af den frie bevægelighed for personer, idet de under udøvelsen af deres beskatningskompetence, som fordelt i deres bilaterale dobbeltbeskatningsoverenskomster, fratager artikel 9, stk. 2, i bilag I til aftalen dens effektive virkning.
33

For så vidt angår den i hovedsagen omhandlede nationale foranstaltnings forenelighed med artikel 56, stk. 1, TEUF har den forelæggende ret anført, at forpligtelsen for virksomheder med hjemsted i andre medlemsstater end Forbundsrepublikken Tyskland til at tilpasse den løn, som de betaler deres ansatte, til det højere lønniveau, der finder anvendelse på stedet for kontraktens udførelse i Tyskland, indebærer, at disse virksomheder mister en konkurrencefordel, som de har som følge af deres lavere lønomkostninger, skønt denne fordel ofte er nødvendig for at kompensere for de strukturelle fordele, som de nationale selskaber råder over, og for at få adgang til det pågældende marked. Pligten til at overholde den mindsteløn, der er fastsat i LTTG’s § 3, stk. 1, udgør derfor en hindring for selskaber etableret i disse andre medlemsstater, som i princippet er forbudt ved artikel 56, stk. 1, TEUF.
127

Da den finske regering blev adspurgt herom under retsmødet, præciserede den, at tilladelsesordningen ud over det førnævnte hensyn til den offentlige sundhed og orden forfølger et mål om fremme af turismen, for så vidt som den giver et begrænset antal fabrikanter af alkoholholdige drikkevarer, der er etableret i Finland og anvender traditionelle og håndværksmæssige metoder, mulighed for at sælge deres produktion fra selve produktionsstedet. Som et eksempel har den finske regering nævnt bestemte bærvine, der fremstilles på gårde beliggende i Finland, som forbrugerne har mulighed for at købe på selve produktionsstedet. Den finske regering har endvidere anført, at den ikke har kompetence til at give fabrikanter af alkoholholdige drikkevarer, der er etableret i andre medlemsstater, tilladelse til at sælge deres produktion fra selve produktionsstedet, som pr. definition er beliggende uden for Finland.
52

Selv om det er korrekt, at anerkendelsen af en foranstaltning som et projekt af fælles interesse ikke kræver, at der oprettes en ny transportinfrastruktur, skal et sådant projekt dog medføre en investering, som i det mindste tilsigter at genoprette eller opgradere en eksisterende infrastruktur med henblik på at gøre den mere effektiv og bedre, som det fremgår af artikel 7 i forordning nr. 1315/2013.
24

Da Employment Tribunal Birmingham (arbejdsretten i Birmingham) er i tvivl om den fortolkning af EU-retten, der skal foretages i den sag, som er indbragt for den, har denne ret besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Skal »pro rata temporis-princippet«, som er fastsat i § 4, stk. 2, i rammeaftalen [om deltidsarbejde], fortolkes således, at det kræver, at en national bestemmelse, såsom artikel 13, 13A og 14 i [bekendtgørelsen om arbejdstid], skal have den virkning, at i tilfælde, hvor der sker en udvidelse af en ansats arbejdstid, skal antallet af allerede optjente feriedage tilpasses forholdsmæssigt til den nye arbejdstid, med det resultat, at den arbejdstager, som udvider sin arbejdstid, får sin ret til optjent betalt ferie genberegnet under hensyn til den udvidede arbejdstid? 2) Skal enten § 4, stk. 2, i rammeaftalen [om deltidsarbejde] eller artikel 7 i [direktiv 2003/88] fortolkes således, at de er til hinder for, at en national bestemmelse, såsom artikel 13, 13A og 14 i [bekendtgørelsen om arbejdstid], har den virkning, at antallet af allerede optjente feriedage – i tilfælde, hvor der sker en udvidelse af en ansats arbejdstid – skal tilpasses forholdsmæssigt til den nye arbejdstid, med det resultat, at den arbejdstager, som udvider sin arbejdstid, får sin ret til optjent betalt ferie genberegnet under hensyn til den ændrede arbejdstid? 3) Såfremt [det første og/eller det andet] spørgsmål […] besvares bekræftende, skal genberegningen da kun ske for den del af ferieåret, hvor [den ansatte] havde udvidet sin arbejdstid eller for en anden periode? 4) I forbindelse med beregningen af en arbejdstagers ferieperiode skal § 4, stk. 2, i rammeaftalen [om deltidsarbejde] eller artikel 7 i [direktiv 2003/88] da fortolkes således, at de kræver, at en bestemmelse i national ret, såsom artikel 13, 13A og 14 i [bekendtgørelsen om arbejdstid], har den virkning, at der lægges en anden fremgangsmåde til grund for beregningen af en ansats [kompensationsgodtgørelse] i stedet for årlig betalt ferie ved ansættelsesophør end for beregning[en] af en ansats resterende ret til årlig betalt ferie, når den pågældende forbliver ansat? 5) Såfremt [det fjerde] spørgsmål […] besvares bekræftende, hvad er da forskellen på den fremgangsmåde, der skal følges?«
46

Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det forelagte spørgsmål bevares med, at EU-retten under sådanne omstændigheder som de i hovedsagen omhandlede er til hinder for, at anvendelsen af en bestemmelse i national ret, der har til formål at fastslå retskraftprincippet, forhindrer en national ret, der har fastslået, at aftaler, der er genstand for en tvist, som verserer for denne ret, udgør statsstøtte som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF, som er gennemført i strid med artikel 108, stk. 3, tredje punktum, TEUF, i at drage alle konsekvenser af denne tilsidesættelse på grund af en endelig national retsafgørelse, hvori det – uden at der er taget stilling til, om disse aftaler indfører statsstøtte – er fastslået, at disse aftaler fortsat er gældende.
4

Af »Practical Handbook on the Operation of The Hague Service Convention« (praktisk vejledning om anvendelsen af Haagerforkyndelseskonventionen, udarbejdet af Det Permanente Bureau under Haagerkonferencen om International Privatret, 3. udgave, Bruylant, Bruxelles, 2006) fremgår bl.a., at »[e]xtrajudicial documents differ from judicial documents in that they are not directly related to a trial, and from strictly private documents in that they require the involvement of an »authority or judicial officer«.«
ET’s artikel 51, stk. 1 og 2, bestemmer:

»1. I denne lov forstås ved »kollektiv afskedigelse« opsigelse af ansættelseskontrakter af økonomiske, tekniske, organisatoriske eller produktionsmæssige grunde, når opsigelsen inden for et tidsrum af 90 dage berører mindst:

a) 10 arbejdstagere i virksomheder med mindre end 100 arbejdstagere

b) 10% af det samlede antal arbejdstagere i en virksomhed med mellem 100 og 300 arbejdstagere

c) 30 arbejdstagere i virksomheder med mindst 300 arbejdstagere.

[...]

Ved en kollektiv afskedigelse forstås ligeledes opsigelse af ansættelseskontrakter, som berører samtlige virksomhedens ansatte, forudsat at antallet af de berørte arbejdstagere overstiger fem, og når opsigelsen er en konsekvens af, at virksomheden helt ophører af de grunde, som er angivet ovenfor.

Med henblik på beregningen af det antal af opsigelser af kontrakter, der henvises til i første afsnit af dette stykke, skal der ligeledes tages hensyn til enhver anden opsigelse i referenceperioden på arbejdsgiverens initiativ af andre grunde, som ikke kan tilregnes arbejdstageren selv, og som adskiller sig fra de årsager, der er nævnt i denne lovs artikel 49, stk. 1, litra c), forudsat at der mindst er tale om fem arbejdstagere.

Når en virksomhed i løbet af på hinanden følgende perioder af 90 dage, og med det formål at omgå bestemmelserne i denne artikel, gennemfører opsigelser af kontrakter i medfør af denne lovs artikel 52, litra c), og der er tale om et antal under de fastsatte tærskler, og der ikke foreligger nye årsager, som kan begrunde en sådan fremgangsmåde, skal disse opsigelser anses for at være en omgåelse af loven og kendes ugyldige.

2. Der skal forud for en kollektiv afskedigelse være en periode med høringer af arbejdstagernes legale repræsentanter i en periode på højst 30 kalenderdage eller 15 for så vidt angår virksomheder med mindst 50 arbejdstagere. Høring af arbejdstagernes legale repræsentanter skal i det mindste dreje sig om mulighederne for at undgå eller begrænse de kollektive afskedigelser samt for at afbøde følgerne af disse ved hjælp af sociale ledsageforanstaltninger, herunder foranstaltninger til omplacering, videreuddannelse eller omskoling med henblik på at forbedre ansættelsesmulighederne.

[...]«
Direktivets artikel 13 bestemmer:

»1. Stater, regioner, amter, kommuner og andre offentligretlige organer anses ikke som afgiftspligtige personer for så vidt angår virksomhed eller transaktioner, som de udøver eller foretager i deres egenskab af offentlig myndighed, også selv om de i forbindelse med denne virksomhed eller disse transaktioner modtager gebyrer, afgifter, bidrag eller vederlag.

Når de udøver sådanne former for virksomhed eller foretager sådanne transaktioner, skal de dog betragtes som afgiftspligtige personer for så vidt angår disse former for virksomhed eller disse transaktioner, såfremt deres fritagelse for afgiftspligten ville føre til konkurrenceforvridning af en vis betydning.

Under alle omstændigheder anses offentligretlige organer som afgiftspligtige personer for så vidt angår de i bilag I anførte former for virksomhed, medmindre den udøvede virksomhed er ubetydelig.

2. Medlemsstaterne kan anse virksomhed, der udøves af offentligretlige organer, og som er fritaget for afgift i henhold til artikel 132 [...], som virksomhed udøvet i egenskab af offentlig myndighed.«
22

Inden for rammerne af denne lovreform tilsigter den omtvistede overgangsbestemmelse at tage hensyn til fuldbyrdelsesprocedurer, der var verserende på datoen for ikrafttrædelsen af lov nr. 1/2013, og hvor indsigelsesfristen på ti dage allerede var begyndt at løbe eller var udløbet. Som generaladvokaten har anført i punkt 34 i forslaget til afgørelse, fandt den spanske lovgiver det – uanset det forhold, at Domstolens domme har virkning ex tunc, og følgelig fra datoen for den fortolkede bestemmelses ikrafttræden – nødvendigt at fastsætte en ordning med en overgangsfrist for at gøre det muligt også for de forbrugere, der var omfattet af verserende fuldbyrdelsesprocedure, på processuelt niveau inden for en frist, som den spanske lovgiver skulle fastsætte, at fremsætte en ekstraordinær indsigelse på grundlag af bl.a. eksistensen af urimelige kontraktvilkår.
35

I denne henseende har den ungarske regering gjort gældende, at kravet om, at restriktionen skal være forholdsmæssig, som ifølge Domstolen ikke var opfyldt i den sag, der førte til kendelse Kovács (C-5/13, EU:C:2013:705), er opfyldt under omstændigheder som omhandlet i hovedsagen, hvor der er tale om en »unionsborger« som omhandlet i artikel 20 TEUF, som ikke er en »arbejdstager« som omhandlet i artikel 45 TEUF. Muligheden for den kontrol, som foretages af de kompetente nationale myndigheder, bliver mindre, og risikoen for omgåelse af den i hovedsagen omhandlede nationale lovgivning, nærmere bestemt betingelserne for fritagelse for registreringspligten i færdselslovens § 25/B, øges i tilfælde, hvor unionsborgeren ikke er arbejdstager. En sådan forskel på situationen for så vidt angår arbejdstagere og andre unionsborgere med hensyn til muligheden for at foretage kontrol, forudsat at denne foreligger, kan imidlertid ikke i noget tilfælde med henvisning til målet om færdselskontrollernes effektivitet begrunde, at der pålægges en bøde som omhandlet i denne nationale lovgivning.
Gennemførelsesforordningens artikel 366, der trådte i kraft den 1. juli 2008, bestemmer:

»1. Beviset for, at proceduren er afsluttet inden for den frist, der er fastsat i angivelsen, kan, hvis toldmyndighederne anser dette for tilstrækkeligt, føres af den hovedforpligtede i form af et dokument attesteret af toldmyndighederne i bestemmelsesmedlemsstaten, hvori varerne nærmere angives, og hvoraf det fremgår, at de er blevet frembudt for bestemmelsesstedet eller i tilfælde, hvor artikel 406 finder anvendelse, er afleveret til den godkendte modtager.

2. Proceduren for fællesskabsforsendelse anses ligeledes for afsluttet, hvis den hovedforpligtede fremlægger et af følgende dokumenter, som toldmyndighederne anser for tilstrækkeligt:

a) et tolddokument udstedt i et tredjeland til brug for indførsel af varerne til toldmæssig bestemmelse eller anvendelse

b) et dokument udstedt i et tredjeland, som er stemplet af dette lands toldmyndigheder, og som attesterer, at varerne anses for at være i fri omsætning i det pågældende tredjeland.

3. I stedet for dokumenterne i stk. 2 kan der fremlægges genparter heraf eller fotokopier, hvis de er bekræftet enten af det organ, der har påtegnet originalen, af det berørte tredjelands myndigheder eller af myndighederne i en af medlemsstaterne.«
18

Hvad angår analogiske topografiske kort har Verlag Esterbauer og Europa-Kommissionen henvist til den omstændighed, at de bestanddele, der kan adskilles fra hinanden, som skal tages i betragtning, består af to former for data, som dels er »geografiske koordinatpunkter«, dvs. den nummererede kode, der svarer til et bestemt koordinatpunkt på det todimensionale enhedsnet, dels »signaturen«, dvs. den nummererede kode, der anvendes af kortfremstilleren for at angive et enkelt element, f.eks. en kirke. De har bemærket, at den informative værdi af disse data næsten vil være lig nul, efter at disse data er blevet udtrukket fra det topografiske kort, i det omfang hvor – for så vidt angår det nævnte eksempel – signaturen af »kirke«, angivet på et bestemt geografisk koordinatpunkt, ikke gør det muligt, uden yderligere oplysninger om kirkens lokalisering, at fastslå, at kirken befinder sig i en bestemt by eller en bestemt landsby.
20

For det første har Kommissionen kritiseret Retten for, at den har foretaget en fejlagtig bedømmelse af den alvorlige og systematiske karakter af uregelmæssighederne som begrundelse for suspensionen. For det andet har Kommissionen gjort gældende, at der foreligger en fejlagtig bedømmelse af muligheden eller risikoen for gentagelse af uregelmæssighederne. For det tredje har Kommissionen gjort gældende, at Retten har draget en fejlagtig følgeslutning ud fra ad hoc-tilpasninger, som ANKO har foretaget. For det fjerde har Kommissionen kritiseret Retten for at have foretaget en fejlagtig fortolkning af muligheden for at anvende gennemsnitlige udgifter og en fejlagtig anvendelse af denne mulighed på de fiktive udgifter, hvilket har haft til følge, at der er sket en urigtig gengivelse af beviserne. Endelig har Kommissionen for det femte gjort gældende, at der er sket en forveksling af betingelserne for suspension, der kræver en mistanke, og betingelserne for støtteberettigelse, der kræver vished.