Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Fællesskabsret – principper – ret til kontradiktion – overholdelse heraf under administrative procedurer

(Rådets forordning nr. 17, art. 14, og nr. 4056/86, art. 18)

2. Konkurrence – administrativ procedure – Kommissionens kontrolbeføjelser – grænser – beskyttelse mod offentlige myndigheders vilkårlige eller uforholdsmæssige indgreb

(Rådets forordning nr. 17, art. 14, og nr. 4056/86, art. 18

3. Konkurrence – administrativ procedure – Kommissionens kontrolbeføjelser – rækkevidde – adgang til virksomhedernes lokaler – grænser – angivelse af kontrolundersøgelsens genstand og formål – ret til at anlægge sag ved Fællesskabets retsinstanser

(Rådets forordning nr. 17, art. 14, og nr. 4056/86, art. 18)

4. Konkurrence – administrativ procedure – Kommissionens kontrolbeføjelser – adgang til virksomhedernes lokaler – virksomhed, som ikke er omfattet af beslutningen om kontrolundersøgelse – betingelser for adgang

(Rådets forordning nr. 4056/86, art. 18)

5. Konkurrence – administrativ procedure – Kommissionens kontrolbeføjelser – virksomhedens frivillige samarbejde – følger med hensyn til muligheden for at påberåbe sig en for kraftig indblanding fra offentlige myndigheders side

(Rådets forordning nr. 4056/86, art. 18)

6. Konkurrence – aftaler – virksomhed – begreb – økonomisk enhed – ansvar for overtrædelser

(EF-traktaten, art. 85, stk. 1 (nu art. 85, stk. 1, EF))

7. Konkurrence – aftaler – dominerende stilling – virksomhed – begreb – økonomisk enhed – virksomheder, hvorimellem der består et vertikalt forhold – kriterier

(EF-traktaten, art. 85 og 86 (nu art. 81 EF og art. 82 EF))

8. Konkurrence – fællesskabsregler – materielt anvendelsesområde – adfærd påtvunget ved statslige foranstaltninger – ikke omfattet – betingelser

(EF-traktaten, art. 85 og 86 (nu art. 81 EF og art. 82 EF))

9. Konkurrence – aftaler – aftaler mellem virksomheder – begreb – »gentlemen’s agreement« med hensyn til adfærd på markedet

(EF-traktaten, art. 85, stk. 1 (nu art. 81, stk. 1, EF))

10. Konkurrence – aftaler – deltagelse i møder med andre virksomheder med et konkurrencebegrænsende formål – adfærd, der i sig selv udgør en overtrædelse

(EF-traktaten, art. 85, stk. 1 (nu art. 85, stk 1, EF))

11. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier fastsat i Kommissionens retningslinjer – anvendelse på overtrædelser af konkurrencereglerne på området for søtransport

(EKSF-traktaten, art. 65, stk. 5; Rådets forordning nr.17, art. 15, stk. 2, og nr. 4056/86, art. 19, stk. 2)

12. Konkurrence – bøder – størrelse – bødenedsættelse til gengæld for samarbejde – annullationssøgsmål – ny stillingtagen til størrelsen af bødenedsættelsen – udelukket

(Rådets forordning nr. 17, art. 15)

Sammendrag

1. Kontradiktionsprincippet skal overholdes af Kommissionen under alle procedurer i henhold til traktatens konkurrenceregler, såvel under administrative procedurer, der kan føre til en pålæggelse af sanktioner, som under forudgående undersøgelsesprocedurer, fordi retten til kontradiktion ikke må undergraves på uoprettelig måde under procedurer, hvorved der foretages en indledende undersøgelse, herunder i form af kontrolundersøgelser, som kan være afgørende for tilvejebringelse af bevismateriale, der godtgør, at virksomheder har handlet retsstridigt på en sådan måde, at de ifalder ansvar.

(jf. præmis 47 og 48)

2. Hvad angår de beføjelser til at foretage kontrolundersøgelser, som er tillagt Kommissionen ved artikel 14 i forordning nr. 17, og spørgsmålet om, i hvilken grad retten til kontradiktion begrænser deres omfang, er kravet om en beskyttelse mod offentlige myndigheders vilkårlige eller uforholdsmæssige indgreb i forhold af privat karakter, hvad enten der er tale om fysiske eller juridiske personer, et generelt fællesskabsretligt princip. Det gælder i henhold til retsordenerne i samtlige medlemsstater, at offentlige myndigheders indgriben i forhold af privat karakter, hvad enten der er tale om fysiske eller juridiske personer, skal være hjemlet og begrundet af årsager, der er fastlagt ved lov, og medlemsstaternes retsordener indeholder på dette grundlag – om end forskellige – ordninger om beskyttelse mod vilkårlige eller uforholdsmæssige indgreb.

(jf. præmis 49)

3. Det fremgår af såvel formålet med forordning nr. 17 som af opregningen i forordningens artikel 14 af de beføjelser, som Kommissionens repræsentanter har, at kontrolundersøgelser kan være meget omfattende. Udøvelsen af disse omfattende beføjelser er imidlertid underlagt betingelser, som kan garantere overholdelse af de pågældende virksomheders rettigheder.

Kommissionens forpligtelse til at angive en undersøgelses genstand og formål er et grundlæggende krav, som ikke alene har til formål at klarlægge, hvorfor det påtænkte indgreb inden for den pågældende virksomhed er berettiget, men også at skabe et grundlag for, at virksomheden bliver bekendt med omfanget af dens samarbejdspligt, samtidig med at dens ret til kontradiktion bevares.

Det påhviler ligeledes Kommissionen i beslutningen om en kontrolundersøgelse så klart som muligt at angive, hvad der efterspores, og hvad kontrolundersøgelsen skal vedrøre. Et sådant krav tjener til at beskytte de berørte virksomheders ret til kontradiktion, idet denne ret i alvorlig grad ville blive undergravet, såfremt Kommissionen over for virksomheder kunne benytte sig af bevismateriale, som tilvejebringes ved en kontrolundersøgelse, og som ikke har sammenhæng med dennes genstand og formål.

Endelig kan den virksomhed, der er adressat for beslutningen, anlægge annullationssøgsmål til prøvelse af en sådan beslutning ved Fællesskabets retsinstanser. Såfremt den får medhold i en sådan sag, vil Kommissionen dermed være afskåret fra at benytte ethvert dokument eller andet bevismateriale, som den måtte være kommet i besiddelse af under kontrolundersøgelsen.

(jf. præmis 51 og 54-56)

4. Kommissionen skal, når den udøver sin kontrolvirksomhed, overholde det legalitetsprincip, der gælder for fællesskabsinstitutionernes handlinger, og princippet om beskyttelse mod offentlige myndigheders vilkårlige indgriben i enhver fysisk eller juridisk persons forhold af privat karakter. Det ville være uforholdsmæssigt og i strid med bestemmelserne i forordning nr. 4056/86 om fastsættelse af de nærmere retningslinjer for anvendelsen af traktatens artikel 85 og 86 på søtransport og med grundlæggende retsgrundsætninger generelt at anerkende en ret for Kommissionen til, på grundlag af en beslutning om kontrolundersøgelse rettet til en bestemt juridisk person, at få adgang til en udenforstående juridisk persons lokaler blot med det påskud, at denne er nært forbundet med adressaten for beslutningen om kontrolundersøgelse, eller at Kommissionen mener dér at kunne finde den sidstnævntes dokumenter, og retten til at gennemføre kontrolundersøgelser i disse lokaler på grundlag af nævnte beslutning.

Kommissionen overskrider imidlertid ikke sine undersøgelsesbeføjelser, når den handler med omhu og i rigeligt omfang overholder sin forpligtelse til, før kontrolundersøgelsen så vidt muligt at sikre sig, at de lokaler, som den agter at undersøge, faktisk er den juridiske enheds lokaler, som den ønsker at undersøge. Den handler stadig lovligt, når den, efter at være blevet klar over, at de lokaler, som er genstand for kontrolundersøgelsen, ikke er den i beslutningen nævnte virksomheds lokaler, kan antage, at disse lokaler ikke desto mindre anvendes af den virksomhed, som beslutningen oprindelig sigtede til, til udøvelse af dens erhvervsaktiviteter, da det selskab, som er etableret dér, skønt det er retligt forskelligt fra det selskab, der er adressat for beslutningen, er dets repræsentant og eneforretningsfører for aktiviteter, der var genstand for Kommissionens undersøgelse. Det er af særlig betydning, at Kommissionen har krav på at få adgang til samtlige virksomhedernes lokaler, grunde og transportmidler, idet Kommissionen herved sættes i stand til at indsamle bevismateriale, der godtgør, at der er sket overtrædelser af konkurrencereglerne, dér, hvor et sådant materiale normalt befinder sig, dvs. i den pågældende virksomheds forretningslokaler. Det følger heraf, at Kommissionen ved udøvelsen af sine kontrolbeføjelser kunne tage i betragtning, at det er logisk, at dens muligheder for at finde beviser for den formodede overtrædelse er større, hvis den foretager undersøgelser i de lokaler, hvorfra den virksomhed, som undersøgelsen gælder, sædvanligt og de facto udøver sin aktivitet som virksomhed.

(jf. præmis 76, 77, 83, 84 og 88)

5. Der kan ikke være tale om en uforholdsmæssig indblanding fra de offentlige myndigheders side i en virksomheds aktivitetssfære, når en kontrolundersøgelse er foretaget i samarbejde med den pågældende virksomhed, og når der ikke er påberåbt noget forhold til støtte for det synspunkt, at Kommissionen har overskredet grænserne for det samarbejde, der er tilbudt af de ansatte i den virksomhed, som er genstand for kontrolundersøgelsen.

(jf. præmis 94)

6. Begrebet virksomhed som omhandlet i traktatens artikel 85, stk. 1 (nu artikel 81, stk. 1, EF), skal forstås som en økonomisk enhed i relation til den pågældende aftale, også når denne økonomiske enhed juridisk set udgøres af flere fysiske eller juridiske personer. En sådan økonomisk enhed udgør en enhed bestående af menneskelige, materielle og immaterielle ressourcer, der forfølger et økonomisk mål på lang sigt, og som kan medvirke ved overtrædelser af denne bestemmelse. Kommissionen kan derfor med føje, når en gruppe selskaber udgør en og samme virksomhed, pålægge ansvar for en overtrædelse begået af den nævnte virksomhed og pålægge det selskab, der er ansvarlig for gruppens handling under overtrædelsen, en bøde.

(jf. præmis 121 og 122)

7. Den situation, at to selskaber, der er særskilte juridiske personer, udgør eller hører til en og samme virksomhed eller økonomiske enhed, som udfolder en enkelt adfærd på markedet, er ikke begrænset til tilfælde, hvor der foreligger et moder-datterselskabsforhold mellem selskaber, men omfatter under visse omstændigheder også forholdet mellem et selskab og dets handelsagent eller mellem en kommittent og dennes kommissionær. Ved anvendelsen af traktatens artikel 85 og 86 (nu artikel 81 EF og 82 EF) er spørgsmålet om, hvorvidt en kommittent og hans mellemmand eller »handelsagent« udgør en økonomisk enhed, idet sidstnævnte er et hjælpeorgan, integreret i den førstnævntes virksomhed, nemlig væsentligt for afgørelsen af, om en adfærd falder ind under en af de to artiklers anvendelsesområde. Med hensyn til selskaber med et vertikalt forhold, som f.eks. forholdet mellem en kommittent og hans agent eller mellemmand, må to omstændigheder lægges til grund som de vigtigste referenceparametre ved afgørelsen af, om der foreligger en økonomisk enhed: dels om mellemmanden påtager sig en økonomisk risiko, dels om de tjenesteydelser, som mellemmanden leverer, har eksklusiv karakter.

Hvad angår spørgsmålet om at påtage sig økonomisk risiko kan en mellemhandler ikke betragtes som et hjælpeorgan, der er integreret i kommittentens virksomhed, hvis den aftale, som er indgået med sidstnævnte, lader mellemhandleren overtage eller beholde funktioner, som økonomisk set svarer til en uafhængig forhandlers, idet de indeholder bestemmelse om, at mellemhandleren skal bære de økonomiske risici, der er forbundet med salg til eller indgåelse af kontrakter med tredjemænd.

Vedrørende de af mellemhandleren udførte tjenesteydelsers eksklusive karakter taler den omstændighed, at mellemhandleren parallelt med de aktiviteter, der udøves for kommittentens regning, som uafhængig forhandler udfører transaktioner af betydeligt omfang på markedet for det pågældende produkt eller den pågældende tjenesteydelse, ikke til fordel for at antage, at der er tale om en økonomisk enhed.

(jf. præmis 124-128)

8. Traktatens artikel 85 og 86 (nu artikel 81 EF og 82 EF) tager kun sigte på konkurrencestridig adfærd fra virksomhedernes side på deres eget initiativ. Såfremt virksomhederne pånødes en konkurrencestridig adfærd ved en national lovgivning, eller såfremt denne lovgivning skaber en retlig ramme, som på sin side berøver dem enhver mulighed for at konkurrere retmæssigt, finder artikel 85 og 86 ikke anvendelse. I denne situation skyldes begrænsningen af konkurrencen ikke, som det forudsættes i disse bestemmelser, en selvstændig adfærd fra virksomhedernes side.

Derimod kan traktatens artikel 85 og 86 finde anvendelse i en situation, hvor der efter den nationale lovgivning fortsat består en mulighed for konkurrence, men hvor denne konkurrence kan hindres, begrænses eller fordrejes ved en selvstændig adfærd fra virksomhedernes side. Desuden er muligheden for at udelukke en bestemt konkurrencestridig adfærd fra anvendelsesområdet for traktatens artikel 85, stk. 1, fordi den er blevet pålagt de pågældende virksomheder af den bestående nationale lovgivning, eller fordi denne fratager dem enhver mulighed for at konkurrere, blevet fortolket snævert af Fællesskabets retsinstanser.

Det følger heraf, at i mangel af en bindende retsregel, der pålægger en adfærd, som strider mod konkurrencereglerne, kan Kommissionen således kun konkludere, at de forfulgte erhvervsdrivende manglede autonomi, hvis det af objektive, relevante og samstemmende indicier fremgår, at adfærden ensidigt var blevet pånødet dem af de nationale myndigheder gennem udøvelsen af et uimodståeligt pres, såsom truslen om at træffe statslige foranstaltninger, som var egnede til at påføre virksomhederne væsentlige tab.

(jf. præmis 176-179)

9. For at der er tale om en aftale i henhold til traktatens artikel 85, stk. 1 (nu artikel 81, stk. 1, EF), er det tilstrækkeligt, at de pågældende virksomheder har givet udtryk for en fælles vilje til at optræde på markedet på en bestemt måde. Dette er tilfældet med en »gentlemen’s agreement«.

(jf. præmis 207)

10. Den omstændighed, at en aftale, som har et konkurrencebegrænsende formål, ikke bliver anvendt eller fulgt, er ikke tilstrækkeligt til at antage, at den falder uden for forbuddet i traktatens artikel 85, stk. 1 (nu artikel 81, stk. 1 EF), fordi det er deltagelsen i forhandlinger, som har til formål at begrænse konkurrencen, der udgør overtrædelsen, selv hvis aftalens bestemmelser ikke gennemføres.

(jf. præmis 208)

11. Den generelle metode for beregningen af bøders størrelse, der er fastsat i retningslinjerne for beregningen af bøder i henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 65, stk. 5, i EKSF-traktaten, gælder også for bøder pålagt i henhold til artikel 19, stk. 2, i forordning nr. 4056/86 om fastsættelse af de nærmere retningslinjer for anvendelsen af traktatens artikel 85 og 86 på søtransport.

Da beregningen af bødebeløbene efter denne metode sker på grundlag af de to kriterier, der nævnes i artikel 19, stk. 2, i forordning nr. 4056/86, dvs. overtrædelsens grovhed og varighed, med forbehold for det maksimum, der ved den samme bestemmelse er fastsat i forhold til den enkelte virksomheds omsætning, går retningslinjerne ikke ud over den retlige ramme for sanktionerne, således som den er fastsat ved denne bestemmelse.

(jf. præmis 270 og 279)

12. Den risiko, at en virksomhed, der har opnået en bødenedsættelse til gengæld for samarbejde, senere anlægger annullationssøgsmål til prøvelse af den beslutning, hvorved overtrædelsen af konkurrencereglerne blev fastslået, og hvorved den ansvarlige virksomhed blev pålagt en sanktion i den anledning, og får medhold ved Retten i første instans eller ved Domstolen efter appel, er en normal konsekvens af en udnyttelse af de retsmidler, der er fastsat i traktaten og statutten for Domstolen. Det forhold, at en virksomhed, der har samarbejdet med Kommissionen og har fået nedsat bøden i den anledning, har fået medhold i en retssag, kan således ikke i sig selv give grundlag for, at der igen tages stilling til størrelsen af den bødenedsættelse, virksomheden har fået.

(jf. præmis 358)