ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
PERSONALERETTENS DOM

(Anden Afdeling)

24. september 2009

Sag F-36/08

Arno Schell

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Personalesag – tjenestemænd – forfremmelse – generaldirektørernes tildeling af prioritetspoint – forfremmelsesåret 2007«

Angående: Søgsmål anlagt i henhold til artikel 236 EF og 152 EA, hvorunder Arno Schell har nedlagt påstand om annullation af hans karriereudviklingsrapport for perioden fra den 1. januar til den 31. december 2006 samt af de formelle intentioner om tildeling af prioritetspoint fra generaldirektøren i forfremmelsesåret 2007.

Udfald: Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber frifindes. Arno Schell betaler sagens omkostninger.

Sammendrag

Tjenestemænd – bedømmelse – karriereudviklingsrapport

(Tjenestemandsvedtægten, art. 43 og 45)

Der kan ikke af artikel 8, stk. 7, i de almindelige gennemførelsesbestemmelser til vedtægtens artikel 43, som er vedtaget af Kommissionen, udledes en forpligtelse for administrationen til at foretage en sammenligning af de bedømte tjenestemænd med henblik på udfærdigelse af deres karriereudviklingsrapport. Nævnte bestemmelse skal nemlig læses i dens sammenhæng. Selv om det for det første i vedtægtens artikel 43 bestemmes, at hver tjenestemands kvalifikationer, tjenstlige indsats og adfærd bedømmes i form af en karriereudviklingsrapport, der udfærdiges mindst hvert andet år, bestemmes det ikke i nævnte vedtægt, at denne bedømmelse skal ske ved en sammenligning, som det er tilfældet i vedtægtens artikel 45. Ifølge artikel 8, stk. 5, i nævnte almindelige gennemførelsesbestemmelser foretages bedømmelsen tværtimod for så vidt angår rubrikken »Tjenstlig indsats« i forhold til de mål, der skal nås af den enkelte tjenestemand. Desuden udgør den efterprøvelse, der er nævnt i artikel 8, stk. 7, første afsnit, i nævnte almindelige gennemførelsesbestemmelser en forudsætning for den enighed, der er fastsat i andet afsnit i nævnte artikel, som har til formål i hvert generaldirektorat at sørge for en sammenhæng i den vurdering af fortjenester, der foretages i forbindelse med bedømmelsen. Det fremgår af det anførte, at henvisningen til en sammenligning af fortjenester i artikel 8, stk. 7, første afsnit, i nævnte almindelige gennemførelsesbestemmelser skal forstås som værende et af de elementer, som gør det muligt at foretage en kontrol af sammenhængen i bedømmelserne, og ikke således, at karriereudviklingsrapporterne først kan udfærdiges efter en sammenligning af fortjenesterne for alle tjenestemænd.

(jf. præmis 37-39 og 41)

Henvisning til:

Personaleretten: 13. december 2007, sag F-42/06, Sundholm mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A-1, s. 0000, og II-A-1, s. 0000, præmis 31
PERSONALERETTENS DOM

(Anden Afdeling)

10. september 2009

Sag F-9/08

Eckehard Rosenbaum

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Personalesag – tjenestemænd – udnævnelse – indplacering i lønklasse – anmodning om ændret indplacering – anvendelsesområdet for artikel 13 i bilag XIII til tjenestemandsvedtægten – hensyntagen til erhvervserfaring – ansættelse i den lønklasse, der var fastsat i udvælgelsesprøven – vedtægtens artikel 31 – princippet om forbud mod forskelsbehandling – arbejdskraftens frie bevægelighed«

Angående: Søgsmål anlagt i henhold til artikel 236 EF og 152 EA, hvorunder Eckehard Rosenbaum i det væsentlige har nedlagt påstand om annullation af Kommissionens afgørelse af 13. februar 2007 om at indplacere ham i lønklasse AD 6, løntrin 2.

Udfald: Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber frifindes. Eckehard Rosenbaum bærer sine egne omkostninger og betaler Kommissionens omkostninger. Rådet for Den Europæiske Union, der var interveneret i sagen til fordel for Kommissionens påstande, bærer sine egne omkostninger.

Sammendrag

1. Tjenestemænd – søgsmål – genstand – påbud til administrationen – afvisning

(Art. 233 EF, tjenestemandsvedtægten, art. 91)

2. Tjenestemænd – vedtægt – forordning om ændring af vedtægten – overgangsbestemmelser i forbindelse med den nye karrierestruktur

(Tjenestemandsvedtægten, bilag XIII, art. 12, stk. 2 og stk. 13)

3. Annullationssøgsmål – anbringender – anbringende uden betydning – begreb

1. Det tilkommer ikke Personaleretten at rette pålæg til en fællesskabsinstitution eller at fremsætte principerklæringer, uafhængigt af den almindelige forpligtelse, der er opstillet i artikel 233 EF, for den institution, der har udstedt en annulleret akt, til at træffe de foranstaltninger, som er nødvendige for at gennemføre annullationsdommen.

(jf. præmis 21)

Henvisning til:

Retten: 28. oktober 2004, sag T-76/03, Meister mod KHIM, Sml. Pers. I-A, s. 325, og II, s. 1477, præmis 38

Personaleretten: 16. maj 2006, sag F-55/05, Voigt mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A-1, s. 15, og II A-1, s- 51, præmis 23 og 25

2. Ingen bestemmelse i bilag XIII til vedtægten foreskriver, at bilaget i sin helhed ikke længere finder anvendelse efter den 30. april 2006. Det er nemlig kun anvendelsen af visse specifikke bestemmelser i nævnte bilag, der er begrænset til perioden mellem den 1. maj 2004 og den 30. april 2006. I mangel af angivelser i denne retning for så vidt angår artikel 13 i bilag XIII til vedtægten kan det ikke antages, at denne artikel tilhører denne gruppe bestemmelser og kun finder anvendelse i nævnte periode, og dette gælder selv under hensyn til artikel 12, stk. 2, i nævnte bilag.

(jf. præmis 31 og 32)

3. Såfremt et anbringende, selv hvis det bygger på et rigtigt grundlag, ikke kan medføre annullation af den anfægtede retsakt, skal anbringendet anses for at være uden betydning.

(jf. præmis 41)

Henvisning til:

Domstolen: 21. september 2000, sag C-46/98 P, EFMA mod Rådet, Sml. I, s. 7079, præmis 37 og 38
PERSONALERETTENS DOM

(Tredje Afdeling)

28. oktober 2010

Sag F-6/09

Soukaïna Fares

mod

Europa-Kommissionen

»Personalesag — kontraktansatte — indplacering i lønklasse — hensyntagen til erhvervserfaring«

Angående: Søgsmål anlagt i henhold til artikel 236 EF og 152 EA, hvorunder Soukaïna Fares, som er kontraktansat i Kommissionen, i det væsentlige har nedlagt påstand om annullation af ansættelsesmyndighedens afgørelse om at indplacere hende i lønklasse 8 i ansættelsesgruppe III for kontraktansatte, således som denne afgørelse fremgår af hendes kontrakt som kontraktansat af 28. marts 2008.

Udfald: Europa-Kommissionens afgørelse, hvorved Soukaïna Fares blev indplaceret i lønklasse 8 i ansættelsesgruppe III for kontraktansatte, således som denne afgørelse følger af hendes kontrakt som kontraktansat af 28. marts 2008, annulleres. Europa-Kommissionen betaler sagens omkostninger.

Sammendrag

1. Tjenestemænd — kontraktansatte — ansættelse — indplacering i lønklasse — hensyntagen til erhvervserfaring — ansættelsesmyndighedens skønsbeføjelse — domstolsprøvelse — grænser

(Ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte, art. 86, stk. 1)

2. Tjenestemænd — kontraktansatte — ansættelse — indplacering i lønklasse — hensyntagen til erhvervserfaring

(Ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte, art. 86, stk. 1; Kommissionens almindelige gennemførelsesbestemmelser, art. 7, stk. 3)

1. Institutionens udøvelse af dens vide skøn med hensyn til anerkendelse af erhvervserfaring skal ske under overholdelse af samtlige de anvendelige bestemmelser og må ikke være behæftet med et åbenbart urigtigt skøn. I denne sammenhæng skal Unionens retsinstanser begrænse sig til at efterprøve, at ansættelsesmyndigheden ikke har begået en retlig fejl, og at den ikke har udøvet sit skøn på en åbenbart fejlagtig måde.

(jf. præmis 39 og 40)

2. Med henblik på at fastslå, om en kontraktansats tidligere erhvervserfaring kan tages i betragtning med henblik på dennes indplacering i lønklasse, indebærer artikel 7, stk. 3, i de almindelige gennemførelsesbestemmelser vedrørende procedurerne for ansættelse og beskæftigelse af kontraktansatte i Kommissionen ikke blot en kontrol af beskrivelsen af den stilling, som den kontraktansatte tidligere har bestridt, men i givet fald også en konkret vurdering af de opgaver, som den kontraktansatte varetog i forbindelse med denne stilling, med henblik på at afgøre det kvalifikationsniveau, som disse reelt udførte opgaver nødvendiggjorde. Hvis det med andre ord i praksis i hovedparten af tilfældene på grundlag af en stillingsbeskrivelse i tilstrækkeligt omfang kan afgøres, om der kan tages hensyn til en erhvervserfaring ved indplaceringen af en kontraktansat, kan Kommissionen ikke afvise at undersøge det konkrete indhold af de opgaver, som den pågældende tidligere udførte, når denne fremlægger troværdige oplysninger, hvoraf det fremgår, at de opgaver, som vedkommende i praksis varetog, ikke svarede til den formelle stillingsbeskrivelse.

(jf. præmis 63)
PERSONALERETTENS DOM (Tredje Afdeling)

13. april 2011

Sag F-29/09 REV

Giorgio Lebedef og Trevor Jones

mod

Europa-Kommissionen

»Personalesag – genoptagelse – ny faktisk omstændighed – foreligger ikke – afvisning«

Angående: Søgsmål, hvorunder Giorgio Lebedef og Trevor Jones har nedlagt påstand om genoptagelse af Personalerettens dom (Tredje Afdeling) af 30. september 2010 i sag F-29/09.

Udfald: Begæringen om genoptagelse afvises. Giorgio Lebedef og Trevor Jones betaler sagens omkostninger. Rådet for Den Europæiske Union, som er intervenient i sagen, bærer sine egne omkostninger.

Sammendrag

1. Retspleje – genoptagelse – formalitetsbetingelser med hensyn til begæringen – ny faktisk omstændighed – begreb

(Statutten for Domstolen, art. 44)

2. Retspleje – genoptagelse – formalitetsbetingelser med hensyn til begæringen – ny faktisk omstændighed – bevisbyrde

(Statutten for Domstolen, art. 44, stk. 1;Rettens procesreglement, art. 119, stk. 2)

1. Det fremgår af artikel 44, stk. 1, i statutten for Domstolen, at en begæring om ekstraordinær genoptagelse skal fremsættes under påberåbelse af opdagelse af en eller flere faktiske omstændigheder, som ligger før dommens afsigelse, men som var ukendte for Retten og for den part, der begærer sagen genoptaget, og som kan få en afgørende indflydelse på dommens udfald. I henhold til denne artikels stk. 2 kan den dømmende instans kun realitetsbehandle sagen, såfremt der antages at foreligge en ny faktisk omstændighed, som har den karakter, der tillader at indlede sagen om ekstraordinær genoptagelse, og såfremt den dømmende instans på dette grundlag tager begæringen til følge.

(jf. præmis 22)

2. I forbindelse med en begæring om genoptagelse af en af Personaleretten afsagt dom påhviler det i henhold til artikel 44, stk. 1, i statutten for Domstolen og artikel 119, stk. 2, i Personalerettens procesreglement den part, der begærer sagen genoptaget, at godtgøre, at vedkommende ikke opdagede de faktiske omstændigheder, som opstod før dommens afsigelse, og som ifølge denne part begrunder en genoptagelse, før efter afsigelsen af denne.

(jf. præmis 24)
PERSONALERETTENS DOM

(Første Afdeling)

24. marts 2011

Sag F-104/09

Diego Canga Fano

mod

Rådet for Den Europæiske Union

»Personalesag – tjenestemænd – forfremmelse – forfremmelsesåret 2009 – afslag på forfremmelse – sammenligning af fortjenester – åbenbart urigtigt skøn – annullationssøgsmål – erstatningssøgsmål«

Angående: Søgsmål anlagt i henhold til artikel 270 TEUF, som finder anvendelse på Euratom-traktaten i henhold til denne traktats artikel 106A, hvorunder Diego Canga Fano har nedlagt påstand om annullation af afgørelsen om ikke at forfremme ham til lønklasse AD 13 i forfremmelsesåret 2009 og om, at Rådet tilpligtes at betale ham et beløb på 200 000 EUR i erstatning for den ikke-økonomiske og erhvervsmæssige skade, han påstår at have lidt.

Udfald: Rådet frifindes. Diego Canga Fano betaler sagens omkostninger.

Sammendrag

1. Tjenestemænd – forfremmelse – sammenligning af fortjenester – administrationens skønsbeføjelse

(Tjenestemandsvedtægten, art. 45)

2. Tjenestemænd – forfremmelse – retspleje

1. Det skøn, der tilkommer administrationen ved sammenligning af fortjenesterne for de forfremmelsesværdige tjenestemænd i henhold til vedtægtens artikel 45, begrænses af nødvendigheden af at foretage en grundig og upartisk sammenligning af ansøgningerne i tjenestens interesse og i overensstemmelse med princippet om ligebehandling. I praksis skal denne sammenligning ske på lige vilkår og på grundlag af sammenlignelige informations- og oplysningskilder.

I denne forbindelse gælder, at en fejl er åbenbar, når den umiddelbart og tydeligt kan konstateres på baggrund af de kriterier, som lovgiver har ønsket skal anvendes ved afgørelser om forfremmelse, under samtidig hensyntagen til vigtigheden af at bevare den effektive virkning af det skøn, som ansættelsesmyndigheden udøver.

(jf. præmis 34 og 35)

Henvisning til:

Retten: 15. september 2005, sag T-132/03, Casini mod Kommissionen, præmis 53

2. Det fremgår ikke af de regler, der finder anvendelse på bedømmelsesproceduren, at bedømmerne skal tage stilling til spørgsmålet om, hvorvidt den bedømte tjenestemand har gjort sig fortjent til forfremmelse. Når en bedømmer af egen drift anbefaler, at en medarbejder i hans enhed forfremmes, tilkendegiver bedømmeren en holdning, der på ingen måde forpligter ansættelsesmyndigheden, idet forfremmelse først kan ske, efter at der er foretaget en sammenligning af fortjenesterne for alle de tjenestemænd i institutionen, der er forfremmelsesværdige i samme lønklasse. Følgelig kan sådanne vurderinger for det første ikke tillægges samme vægt som de vurderinger, der er baseret på de forhold, som bedømmeren har pligt til at vurdere. For det andet kan ansættelsesmyndigheden forfremme en tjenestemand, når den finder det berettiget, også selv om der ikke i tjenestemands bedømmelsesrapport er anført bemærkninger om, at den pågældende har gjort sig fortjent til forfremmelse.

(jf. præmis 60)
Resumé af personalesag



Resumé af personalesag

Sammendrag

1. Tjenestemandssager – erstatning af begrundelsen for den anfægtede retsakt under sagen – ikke tilladt – undtagelse

(Tjenestemandsvedtægten, art. 90 og 91)

2. Tjenestemænd – løn – familietillæg – tilskud for børn, over for hvem der består forsørgerpligt – ret til forlængelse uden aldersbegrænsning, når barnet er ude af stand til selv at sørge for sit underhold – administrationens forpligtelser – bundet kompetence

(Tjenestemandsvedtægten, bilag VIII, art. 2, stk. 5)

1. Administrationen kan ikke erstatte eller tilføje en begrundelse til en afgørelse under sagen, medmindre det viser sig, at administrationen befinder sig i en bunden kompetencesituation, således at en eventuel annullation af den omtvistede afgørelse kun vil have den virkning, at administrationen er forpligtet til at træffe en ny afgørelse, som indholdsmæssigt er identisk med den annullerede afgørelse.

(jf. præmis 39)

Henvisning til:

Personaleretten: 17. juni 2008, sag F-97/07, De Fays/Kommissionen, præmis 70; 14. april 2011, sag F-113/07, Šimonis mod Kommissionen, præmis 93 og den deri nævnte retspraksis

2. Tilskuddet i henhold til artikel 2, stk. 5, i bilag VII til vedtægten udbetales fortsat uden hensyn til barnets alder, hvis barnet er vedvarende svageligt eller lider af en alvorlig sygdom, der hindrer det i selv at sørge for sit underhold; dette gælder under hele sygdommens eller lidelsens varighed. Denne bestemmelse tillægger ikke den kompetente myndighed noget skøn med hensyn til udbetaling af det pågældende tilskud eller ej, men tillægger den en bunden kompetence derved, at det af nævnte bestemmelsers ubetingede affattelse fremgår, at myndigheden er forpligtet til at udbetale børnetilskud, når den har konstateret, at de i den pågældende bestemmelse fastsatte betingelser er opfyldt, og at afvise at udbetale dette i det modsatte tilfælde.

(jf. præmis 40)

Henvisning til:

Retten i Første Instans: 21. oktober 2003, sag T-302/01, Šimonis mod Kommissionen, præmis 38
RETTEN FOR EU-PERSONALESAGERS DOM

(Første Afdeling)

18. november 2014

Carlo De Nicola

mod

Den Europæiske Investeringsbank (EIB)

»Personalesag — hjemvisning til Personaleretten efter ophævelse — ansatte i EIB — årlig bedømmelse — interne regler — klageprocedure — retten til at blive hørt — tilsidesat af klageudvalget — klageudvalgets afgørelse ulovlig — psykisk chikane — ufornødent at tage stilling til erstatningspåstanden«

Angående:

Søgsmål anlagt i medfør af artikel 270 TEUF, hvorunder Carlo De Nicola i det væsentlige nedlagde påstand om, for det første, annullation af den afgørelse, som klageudvalget ved Den Europæiske Investeringsbank (EIB) traf den 14. december 2007, for det andet, annullation af afgørelserne af 29. april 2008 om forfremmelse og af afgørelsen af samme dag om ikke at forfremme ham, for det tredje, annullation af hans bedømmelsesrapport for 2007, for det fjerde, konstatering af den psykiske chikane, som han anså sig som offer for, og, for det femte, at EIB tilpligtes at bringe den til ophør og betale erstatning for den skade, som han hævdede at have lidt som følge af denne chikane.

Udfald:

Den af klageudvalget ved Den Europæiske Investeringsbank trufne afgørelse af 14. november 2008 annulleres. Det er ufornødent at tage stilling til påstanden om erstatning for det angiveligt lidte tab som følge af psykisk chikane. I øvrigt frifindes Den Europæiske Investeringsbank. Den Europæiske Investeringsbank bærer sine egne omkostninger og betaler de omkostninger, som Carlo De Nicola har afholdt i sagerne F-59/09, T-264/11 P og F-59/09 RENV.

Sammendrag

Tjenestemænd – ansatte i Den Europæiske Investeringsbank – bedømmelse – bedømmelsesrapport – anfægtelse for EIB’s klageudvalg – udvalgets afgørelse om at erklære sig inkompetent uden at høre den pågældende – tilsidesættelse af retten til forsvar Tjenestemandssager – ansatte i Den Europæiske Investeringsbank – erstatningssøgsmål – erstatningspåstand baseret på samme faktiske omstændigheder, som er anført i to særskilte søgsmål – præference – princippet om god retspleje – ufornødent at træffe afgørelse
PERSONALERETTENS DOM

(Første Afdeling)

28. juni 2011

Sag F-128/10

Aurora Mora Carrasco m.fl.

mod

Europa-Parlamentet

»Personalesag – tjenestemænd – overførsel til en anden institution i det forfremmelsesår, hvor tjenestemanden ville være blevet forfremmet i oprindelsesinstitutionen – institution, der er kompetent til at tage stilling til den overflyttede tjenestemands forfremmelse«

Angående: Søgsmål anlagt i henhold til artikel 270 TEUF, som finder anvendelse på Euratom-traktaten i henhold til denne traktats artikel 106A, hvorunder Aurora Mora Carrasco, Carmen Serrano Jimenez og Niklas Görlitz har nedlagt påstand om, at Europa-Parlamentets afgørelse om ikke at forfremme dem til henholdsvis lønklasse AST 8, AST 5 og AD 7 i forfremmelsesåret 2009 annulleres.

Udfald: Europa-Parlamentet frifindes. Parlamentet bærer sine egne omkostninger og betaler sagsøgernes omkostninger.

Sammendrag

Tjenestemænd – forfremmelse – sammenligning af fortjenester – overførsel til en anden institution i forfremmelsesåret – oprindelsesinstitutionens kompetence til at tage stilling til forfremmelse

(Tjenestemandsvedtægten, art. 45)

I henhold til vedtægtens artikel 45 gælder, at når en tjenestemand kan forfremmes i det år, hvori han overføres, er det ansættelsesmyndigheden i den oprindelige institution, der har kompetence til at træffe afgørelse om hans forfremmelse.

I vedtægtens artikel 45 præciseres, at forfremmelse sker efter sammenligning af fortjenesterne for de tjenestemænd, der kan komme i betragtning ved forfremmelsen, og at ansættelsesmyndigheden ved sammenligningen af deres fortjenester især tager hensyn til udtalelserne om tjenestemændene.

Med henblik på at afgøre, om en tjenestemand bør forfremmes med tilbagevirkende kraft fra den 1. januar i år N (og endog mere generelt i løbet af år N), kan ansættelsesmyndigheden imidlertid i praksis kun foretage en sammenligning af tjenestemændenes tidligere fortjenester, navnlig i løbet af år N-1 (og henset til bedømmelsesrapporterne vedrørende disse tjenestemænds resultater i løbet af år N-1 og tidligere). Med henblik herpå er det nemlig nødvendigt at sammenligne fortjenesterne for de overførte tjenestemænd med fortjenesterne for de tjenestemænd, som stadig var deres kolleger i året forud for deres overførsel, en bedømmelse, som kun med føje kan foretages af den oprindelige institution.

(jf. præmis 34, 35 og 39)
RETTEN FOR EU-PERSONALESAGERS DOM

(Første Afdeling)

5. juni 2012

Sag F-84/10

Efstratios Chatzidoukakis

mod

Europa-Kommissionen

»Personalesag – tjenestemænd – løn – familietillæg – uddannelsestillæg – betingelser for tildeling – fradrag af tillæg af samme art fra anden side«

Angående: Søgsmål i henhold til artikel 270 TEUF, som i medfør af Euratom-traktatens artikel 106a finder anvendelse, hvorunder Efstratois Chatzidoukakis navnlig nedlægger påstand om annullation af Kommissionens afgørelse af 26. februar 2010 om at nedsætte det uddannelsestillæg, sagsøgeren oppebærer, og tilbageholde det for meget udbetalte beløb i sagsøgerens lønseddel, som følge af, at hans søn modtager en økonomisk støtte fra en medlemsstat i form af et stipendium.

Udfald: Europa-Kommissionen frifindes. Efstratios Chatzidoukakis betaler Kommissionens omkostninger.

Sammendrag

Tjenestemænd – løn – familietillæg – uddannelsestillæg – betingelser for anvendelse af bestemmelsen om forbud mod kumulation i tjenestemandsvedtægtens artikel 67, stk. 2, i tilfælde af, at tillæg af samme art oppebæres fra anden side – anvendelse af den luxembourgske støtte til studerende – lovlig

[Vedtægten for tjenestemænd, art. 67, stk. 1, litra c), og art. 67, stk. 2]

Kun tillæg, som er sammenlignelige og har samme formål, udgør »tillæg af samme art« i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i antikumulationsreglen i vedtægtens artikel 67, stk. 2, vedrørende familietillæg. Det afgørende kriterium for, om et tillæg er af samme art, er dets formål.

I den forbindelse har uddannelsestillægget i henhold til vedtægtens artikel 67, stk. 1, litra c), og den luxembourgske støtte, der gives i form af stipendier og studielån, som har til formål at yde økonomisk støtte til de studerende og bidrage til dækning af udgifterne til deres studier og underhold i forbindelse hermed, lignende formål, idet de begge tilsigter at bidrage til dækning af udgifter til uddannelse af tjenestemandens barn.

Denne konklusion kan ikke ændres af den omstændighed, at modtagerne af de to ydelser ikke er samme person. Det omstændighed, at det vedtægtsbestemte tillæg bliver tildelt tjenestemanden, og at den nationale støtte bliver tildelt barnet eller formelt set tilkommer dette, er ikke afgørende for at afgøre, om ydelserne er af samme art som omhandlet i vedtægtens artikel 67, stk. 2. Det er heller ikke afgørende, at vedtægtens tillæg gives som et supplement til tjenestemandens løn og således er knyttet til et ansættelsesforhold i modsætning til den luxembourgske støtte, der udbetales til barnet.

(jf. præmis 29, 31, 32, 37 og 38)

Henvisning til:

Domstolen: 13. oktober 1977, sag 106/76, Gelders-Deboeck mod Kommissionen, præmis 16; 13. oktober 1977, sag 14/77, Emer-van den Branden mod Kommissionen, præmis 15; 18. december 2007, sag C-135/06 P, Weiβenfels mod Parlamentet, præmis 89

Retten i Første Instans: 10. maj 1990, sag T-117/89, Sens mod Kommissionen, præmis 14; 11. juni 1996, sag T-147/95, Pavan mod Parlamentet, præmis 41

Personaleretten: 13. februar 2007, sag F-62/06, Guarneri mod Kommissionen, præmis 39, 40 og 42