Hvad angår formålet med den regel, der fremgår af artikel 33, stk. 2, første punktum, i forordning nr. 6/2002, skal det bemærkes, at den omstændighed, at de i forordningens artikel 28, 29 og 32 omhandlede retshandler, der ikke er blevet indført i registret, ikke har virkning over for tredjemand, tilsigter at beskytte personer, der har eller kan have rettigheder til et EF-design, som er genstand for ejendomsret. Heraf følger, at forordningens artikel 33, stk. 2, første punktum, ikke finder anvendelse på en situation som den i hovedsagen omhandlede, hvor licensindehaveren over for tredjemand gør gældende, at der er sket en krænkelse af designet, og at de rettigheder, der er knyttet til det registrerede EF-design, dermed er tilsidesat.

I øvrigt ville artikel 28, litra b), i forordning nr. 6/2002 være uden værdi, hvis forordningens artikel 33, stk. 2, skulle fortolkes således, at den er til hinder for, at der kan gøres rettigheder gældende over for alle tredjemænd i forbindelse med alle de retshandler, der er omhandlet i forordningens artikel 28, 29 og 32, så længe de ikke var blevet indført i registret.

Endelig skal det bemærkes, at det i artikel 32, stk. 3, første punktum, i forordning nr. 6/2002 er anført, at licenstagerens ret til at anlægge sag om krænkelse af et EF-design, medmindre andet er fastsat i licensaftalen, kun er betinget af, at indehaveren af dette design har givet sit samtykke hertil.

Det skal herefter konstateres, at afsnit III i forordning nr. 6/2002, der indeholder artikel 33, har overskriften »EF-design som er genstand for ejendomsret«. Samtlige artikler i dette afsnit indeholder således regler, der vedrører EF-design, som er genstand for ejendomsret. Dette gælder ligeledes forordningens artikel 28, 29 og 32, der vedrører retshandler, der har det til fælles, at de har til formål eller følge at skabe eller overdrage en ret vedrørende designet.

En fortolkning af artikel 33, stk. 2 og 3, i forordning nr. 6/2002, der på én gang er en ordlydsfortolkning og en systematisk fortolkning, underbygger den antagelse, at bestemmelsen i sin helhed har til formål at regulere retsvirkningerne af de retshandler, der er omhandlet i forordningens artikel 28, 29 og 32, med hensyn til tredjemand, der har eller kan have rettigheder over det registrerede EF-design.

Artikel 32, stk. 3, i Rådets forordning nr. 6/2002 om EF-design skal fortolkes således, at licenstageren kan gøre et krav om erstatning for den skade, han har lidt, gældende inden for rammerne af en sag om krænkelse af et EF-design, som han har anlagt i henhold til denne bestemmelse.

Artikel 32, stk. 3 og 4, i forordning nr. 6/2002, hvormed der indføres en ordning med retsmidler, der kan anvendes af indehaveren af en licens til et EF-design mod den person, som krænker dette design, skal læses samlet. Disse bestemmelser giver licenstageren ret til enten at anlægge sag om krænkelse med samtykke fra indehaveren af designet – eller i tilfælde af en eksklusiv licens, hvis EF-designhaveren, efter at have været blevet opfordret hertil, ikke selv har anlagt sag om krænkelse inden for et rimeligt tidsrum – eller ved at intervenere i en krænkelsessag, der er indledt af designhaveren. Den sidstnævnte tilgang er den eneste mulighed en indehaver af en ikke-eksklusiv licens, der ikke har opnået samtykke fra designhaveren, har til selv at anlægge en sag.

Den omstændighed, at licenstageren kan kræve erstatning for en skade, som han har lidt, ved intervention i en sag om krænkelse, som indehaveren af EF-designet har anlagt, er ikke til hinder for, at han også med samtykke fra indehaveren af EF-designet kan kræve erstatning i en sag om krænkelse, eller uden samtykke, når han er indehaver af en eksklusiv licens, og indehaveren af designet – efter at være blevet opfordret til selv at anlægge en sag – har forholdt sig passivt.

Der ville ikke være nogen sammenhæng i ordningen med retsmidler, der kan anvendes af indehaveren af en licens, hvis licenstageren ikke kan forsvare sine egne rettigheder gennem intervention i en sag anlagt af EF-designhaveren, samtidig med at han kan varetage deres fælles rettigheder ved selv at anlægge en sag med designhaverens samtykke – eller uden dennes samtykke, når der er tale om en eksklusiv licens.

Licenstagerens mulighed for inden for rammerne af en sag anlagt i henhold til artikel 32, stk. 3, i forordning nr. 6/2002 at kræve erstatning for den skade, som han har lidt, er desuden i overensstemmelse med det formål, som er beskrevet i 29. betragtning til forordningen om effektivt at håndhæve de rettigheder, der tillægges ved EF-design overalt i Unionen, og formålet med denne bestemmelse og forordningens artikel 32, stk. 4, som er at give licenstageren processuelle midler til at kunne anlægge en sag om krænkelse og kunne forsvare de rettigheder, som han har fået overdraget. Såfremt det nægtes licenstageren at gøre et erstatningskrav gældende i forbindelse med et sådant søgsmål – selv i tilfælde af en eksklusiv licens – vil licenstageren blive fuldstændig afhængig af EF-designhaveren med henblik på at opnå erstatning for den skade, som licenstageren har lidt, hvilket i en situation, hvor EF-designhaveren er passiv, vil være til hinder for udøvelsen af disse rettigheder. Et sådant forbud vil dermed være i strid med både formålet med forordning nr. 6/2002 og formålet med dets artikel 32, stk. 3 og 4.

(jf. præmis 28-32 og domskonkl. 2)