Sag T-289/03

British United Provident Association Ltd (BUPA) m.fl.

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Statsstøtte — risikoudligningsordning indført af Irland på markedet for privat sygeforsikring — støtteordning — tjenesteydelser af almindelig økonomisk interesse — artikel 86, stk. 2, EF — Kommissionens beslutning om ikke at rejse indsigelser — annullationssøgsmål — formaliteten — principperne om nødvendighed og proportionalitet«

Rettens dom (Tredje Udvidede Afdeling) af 12. februar 2008 II - 95

Sammendrag af dom

Den fortolkning, som Domstolen foretager af en fællesskabsretlig regel inden for rammerne af et præjudicielt spørgsmål, begrænser sig til at belyse og præcisere betydningen og rækkevidden af den pågældende regel, således som den skal forstås og anvendes, henholdsvis burde have været forstået og anvendt fra sin ikrafttræden. Heraf følger, at den således fortolkede regel kan og skal anvendes endog i forbindelse med retsforhold, der er stiftet og består, før den omhandlede dom. Kun undtagelsesvis vil Domstolen under anvendelse af et almindeligt retssikkerhedsprincip, der er knæsat i Fællesskabets retsorden, finde anledning til at begrænse borgernes mulighed for at påberåbe sig den således fortolkede bestemmelse med henblik på anfægtelse af tidligere i god tro stiftede retsforhold. En sådan begrænsning kan kun antages at bestå på grundlag af selve den dom, der afgør fortolkningsspørgsmålet. Sådanne bemærkninger, som følger af en retspraksis, der i særdeleshed vedrører de nationale domstoles pligt til at anvende fællesskabsretten, finder tilsvarende anvendelse på fællesskabsinstitutionerne, når disse skal gennemføre fællesskabsbestemmelser, som Domstolen tidligere har fortolket. Heraf følger, at eftersom Domstolen ikke tidsmæssigt har begrænset retsvirkningerne af sin dom af 24. juli 2003 i Altmark-sagen, sag C-280/00, finder de kriterier til fortolkning af artikel 87, stk. 1, EF, som følger heraf, hvis rækkevidde i vid udstrækning er sammenfaldende med kriterierne i artikel 86, stk. 2, EF, fuldt ud anvendelse i overensstemmelse med ånden i og formålet med disse kriterier, således at der tages hensyn til sagens faktiske omstændigheder ved prøvelsen af gyldigheden af en kommissionsbeslutning, som træffes inden afsigelsen af nævnte dom, og som indebærer, at en statslig foranstaltning, der er nødvendig at hensyn til beskyttelsen af en opgave af almindelig økonomisk interesse, ikke kan kvalificeres som statsstøtte. (jf. præmis 158-160)

Medlemsstaterne har en vid skønsbeføjelse med hensyn til definitionen af, hvad de anser for en tjenesteydelse af almindelig økonomisk interesse. Denne enekompetence bekræftes af, at Fællesskabet ikke har en særlig kompetence, og af, at der ikke foreligger en præcis og fuldstændig definition af begrebet tjenesteydelse af almindelig økonomisk interesse i fællesskabsretten. Fastlæggelsen af arten og rækkevidden af en opgave af almindelig økonomisk interesse på særlige aktivitetsområder, der enten ikke henhører under Fællesskabets kompetence som omhandlet i artikel 5, stk. 1, EF, eller er baseret på en fællesskabskompetence, der blot er begrænset eller delt, som omhandlet i samme bestemmelses stk. 2, henhører nemlig i princippet under medlemsstaternes kompetence. Denne kompetencefordeling afspejles desuden generelt af artikel 16 EF, hvorefter Fællesskabet og medlemsstaterne, i betragtning af den plads, som tjenesteydelser af almindelig økonomisk interesse indtager i Unionens fælles værdinormer, og den rolle, som de spiller med henblik på at fremme Unionens sociale og territoriale samhørighed, inden for deres respektive kompetenceområde og inden for rammerne af traktatens anvendelsesområde sørger for, at sådanne tjenester ydes på grundlag af principper og vilkår, der gør det muligt for dem at opfylde deres opgaver. Medlemsstatens beføjelse til at definere tjenesteydelser af almindelig økonomisk interesse er imidlertid ikke ubegrænset og kan ikke udøves vilkårligt med det ene formål at undtage en bestemt sektor fra anvendelsen af konkurrencereglerne. Følgelig er den kontrol, som Fællesskabets institutioner har beføjelse til at foretage af medlemsstatens udøvelse af sin skønsbeføjelse med hensyn til fastlæggelsen af tjenesteydelser af almindelig økonomisk interesse, begrænset til, om der foreligger et åbenbart fejlskøn. Selv om medlemsstaten har en vid skønsbeføjelse med hensyn til fastlæggelsen af, hvad den anser for en tjenesteydelse af almindelig økonomisk interesse, er den ikke, når den påberåber sig eksistensen og nødvendigheden af beskyttelsen af en opgave af almindelig økonomisk interesse, fritaget for at overvåge, at denne opgave opfylder bestemte minimumskriterier, der er fælles for enhver opgave af almindelig økonomisk interesse i henhold til traktaten, og for at bevise, at disse kriterier er opfyldt i det foreliggende tilfælde. Det drejer sig navnlig om, hvorvidt der foreligger en offentlig myndighedsakt, der pålægger de omhandlede erhvervsdrivende en sådan opgave, samt om den generelle og bindende karakter af denne opgave. Modsat kan medlemsstatens manglende dokumentation for, at disse kriterier er opfyldt, eller dens tilsidesættelse af kriterierne udgøre en åbenbar skønsfejl, som Kommissionen skal sanktionere for ikke selv at gøre sig skyldig i en åbenbar fejl. Hertil kommer, at medlemsstaten skal anføre årsagerne til, at den finder, at den omhandlede tjenesteydelse, på grund af dens særlige karakter, fortjener at kvalificeres som en tjenesteydelse af almindelig økonomisk interesse, og at den adskiller sig fra andre økonomiske aktiviteter. Uden en sådan begrundelse er en, selv marginal, kontrol udøvet af Fællesskabets institutioner af, om medlemsstaten har begået en åbenbar fejl som led i sin skønsbeføjelse, nemlig ikke mulig. (jf. præmis 166-169 og 172)

En tjenesteydelse af almindelig økonomisk interesse skal pr. definition være af almindelig eller offentlig interesse. Således adskiller tjenesteydelser af almindelig økonomisk interesse sig navnlig fra tjenesteydelser, der tjener private interesser, selv om en privat interesse kan være af mere eller mindre kollektiv karakter eller være anerkendt af staten som lovlig eller fortjenstlig. Hertil kommer, at den almindelige eller offentlige interesse ikke blot må bestå i behovet for, at den pågældende kontrakt undergives bestemte regler, eller at de berørte erhvervsdrivendes handelsmæssige aktivitet betinges af en godkendelse, udstedt af staten. Alene den omstændighed, at den nationale lovgiver, i den almindelige interesse i vid forstand, udsteder bestemte regler om godkendelse eller kontrol af alle de erhvervsdrivende i en erhvervsgren, udgør i princippet ikke en opgave af almindelig økonomisk interesse. Derimod indebærer anerkendelsen af en opgave af almindelig økonomisk interesse ikke nødvendigvis, at den erhvervsdrivende, der har fået overdraget opgaven, tillægges en eksklusiv eller særlig rettighed til udførelsen heraf. Det følger af artikel 86, stk. 1, sammenholdt med stk. 2, EF, at der skal sondres mellem dels en særlig eller eksklusiv rettighed, som den erhvervsdrivende har fået overdraget, dels opgaven af almindelig økonomisk interesse, der i givet fald er tilknyttet denne rettighed. Den omstændighed, at en erhvervsdrivende tillægges en særlig eller eksklusiv rettighed, udgør kun det — eventuelt berettigede — værktøj, der gør det muligt for denne erhvervsdrivende at udføre en opgave af almindelig økonomisk interesse. Følgelig var det ikke fejlagtigt, da Kommissionen med henvisning til punkt 14 og 15 i meddelelsen om forsyningspligtydelser fastslog, at overdragelsen af en opgave af almindelig økonomisk interesse endvidere kan bestå i en forpligtelse for flere eller alle de erhvervsdrivende, der er aktive på det samme marked. Man kan i en sådan situation ikke kræve, at hver enkelt erhvervsdrivende, der er undergivet denne forpligtelse, særskilt overdrages opgaven ved en retsakt eller ved en individuel bemyndigelse. (jf. præmis 178, 179 og 183)

Hvad angår kvalificeringen af en tjenesteydelse af almindelig økonomisk interesse følger det ikke af fællesskabsretten, at den pågældende tjenesteydelse skal være en forsyningspligtydelse i snæver forstand. Begrebet forsyningspligtydelse i fællesskabsretlig forstand indebærer nemlig ikke, at den pågældende tjenesteydelse skal opfylde hele befolkningens fælles behov eller ydes i hele området. Det forhold, at disse egenskaber svarer til den klassiske opgave af almindelig økonomisk interesse, som er mest udbredt i medlemsstaterne, udelukker ikke, at der også findes andre ligeledes lovlige opgaver af almindelig økonomisk interesse, som medlemsstaterne gyldigt kan vælge at oprette inden for rammerne af deres skønsbeføjelse. Følgelig ændrer den omstændighed, at anvendelsen af de omhandlede forpligtelser af almindelig økonomisk interesse er geografisk og indholdsmæssigt begrænset, eller at de berørte tjenesteydelser kun omfatter en relativt begrænset gruppe brugere, ikke nødvendigvis, at opgaven af almindelig økonomisk interesse er en forsyningspligtydelse i fællesskabsretlig forstand. Desuden kræver forsyningspligtkriteriet ikke, at de pågældende tjenesteydelser er gratis, eller at de tilbydes uden hensyn til fortjeneste, og den omstændighed, at prisen på erlagte ydelser hverken er fastsat i lov eller med en øvre grænse, berører heller ikke dens karakter af forsyningspligtydelse. Den omstændighed, at nogle potentielle brugere ikke besidder de nødvendige finansielle midler til at kunne gøre brug af tjenesteydelsen, anfægter ikke, at der er tale om en forsyningspligtydelse, eftersom den pågældende tjenesteydelse tilbydes til ensartede takster uden at forskelsbehandle, og efter ensartede kvalitetskrav til alle kunder. Den lovpligtige karakter af den omhandlede tjenesteydelse er en væsentlig betingelse for, at der foreligger en opgave af almindelig økonomisk interesse i fællesskabsretlig forstand. Denne lovpligtige karakter skal forstås således, at de erhvervsdrivende, der har fået overdraget opgaven af almindelig økonomisk interesse ved en offentlig myndighedsakt, i princippet er forpligtet til at yde den omhandlede tjenesteydelse på markedet under overholdelse af de forpligtelser af almindelig økonomisk interesse, der gælder for ydelsen af den pågældende tjeneste. For den erhvervsdrivende, der har fået overdraget opgaven, kan den lovpligtige karakter, der i sig selv er i strid med den handelsmæssige frihed og med princippet om fri konkurrence, bl.a. og særligt i tilfælde af tildeling af en eksklusiv eller særlig rettighed, bestå i en forpligtelse til at udøve en bestemt handelsmæssig aktivitet, der er uafhængig af de hermed forbundne omkostninger. I et sådant tilfælde udgør denne forpligtelse en modydelse for beskyttelsen af opgaven af almindelig økonomisk interesse og for den markedsposition, der er tilknyttet den retsakt, hvorved opgaven overdrages. Hvis der ikke foreligger en eksklusiv eller særlig rettighed, kan den lovpligtige karakter af en sådan opgave udspringe af den pågældende erhvervsdrivendes forpligtelse til i henhold til en offentlig myndighedsakt at udbyde bestemte tjenesteydelser til enhver borger, der ønsker dette. Den lovpligtige karakter af en opgave af almindelig økonomisk interesse indebærer imidlertid ikke, at de offentlige myndigheder pålægger den pågældende erhvervsdrivende en forpligtelse til at levere tjenesteydelser af en fast, forudbestemt art. Opgavens lovpligtige karakter udelukker nemlig ikke, at den erhvervsdrivende på markedet overlades et vist spillerum, herunder hvad angår indholdet af og takstfastsættelsen for de tjenester, der skal ydes. Under disse omstændigheder overlades de erhvervsdrivende et minimum af handlefrihed, og følgelig konkurrence, for så vidt angår kvaliteten og indholdet af de pågældende tjenesteydelser, hvilket i Fællesskabets interesse begrænser omfanget af den konkurrencebegrænsning, der normalt er en konsekvens af overdragelsen af en opgave af almindelig økonomisk interesse, uden at dette påvirker formålene med opgaven. Heraf følger, at når der ikke foreligger en eksklusiv eller særlig rettighed, er det tilstrækkeligt til at anse en tjenesteydelse for lovpligtig, at den erhvervsdrivende, der har fået overdraget en sådan opgave, er undergivet forpligtelsen til at levere denne tjenesteydelse til enhver bruger, der anmoder herom. Med andre ord er tjenesteydelsen lovpligtig, og der foreligger følgelig en opgave af almindelig økonomisk interesse, hvis tjenesteyderen har pligt til, under faste vilkår, at kontrahere, uden at kunne udelukke den anden kontraherende part. Dette sidste forhold gør det muligt at adskille den tjenesteydelse, der er omfattet af en opgave af almindelig økonomisk interesse, fra alle andre aktiviteter, der udøves helt frit. (jf. præmis 186-190, 202 og 203)

De kriterier, der er grundlaget for beregningen af kompensationen for en opgave af almindelig økonomisk interesse, skal være fastlagt på forhånd på en objektiv og gennemskuelig måde. Denne betingelse er imidlertid ikke til hinder for, at den nationale lovgiver overlader de nationale myndigheder en vis skønsmargen. Tværtimod har medlemsstaten en vid skønsmargen, ikke blot med hensyn til fastsættelsen af en opgave af almindelig økonomisk interesse, men også med hensyn til fastsættelsen af kompensationen for de udgifter, der afhænger af en bedømmelse af komplicerede, økonomiske forhold. Det er desuden netop fordi denne fastsættelse kun er undergivet en begrænset kontrol fra fællesskabsinstitutionernes side, at denne betingelse kræver, at disse institutioner skal være i stand til at efterprøve, om der foreligger objektive og gennemsigtige kriterier, idet disse kriterier skal præciseres således, at de udelukker enhver mulighed for, at medlemsstaten misbruger begrebet tjenesteydelse af almindelig økonomisk interesse. Alene den omstændighed, at de økonomiske og matematiske formler, der finder anvendelse for den beregning, der skal udføres, er komplicerede, anfægter i denne henseende ikke den præcise og klart definerede karakter af de relevante kriterier. Både Kommissionens og Rettens kontrol af nødvendigheden og forholdsmæssigheden af kompensationen for en tjenesteydelse af almindelig økonomisk interesse er nødvendigvis begrænset. Dels, for så vidt angår den skønsbeføjelse, medlemsstaten har i forbindelse med fastlæggelsen af en sådan opgave og betingelserne for gennemførelsen heraf, herunder i forbindelse med bedømmelsen af de merudgifter, som opfyldelsen heraf indebærer, og som afhænger af komplicerede, økonomiske forhold, er rækkevidden af den kontrol, Kommissionen har beføjelse til at udøve, begrænset til spørgsmålet, om der er begået en åbenbar fejl. Dels følger det heraf, at den efterprøvelse, som Retten skal foretage af Kommissionens bedømmelse, heller ikke kan overskride denne begrænsning, hvorfor efterprøvelsen blot består i at undersøge, om Kommissionen med rette har fastslået eller afvist, at medlemsstaten har begået en åbenbar fejl. Desuden indebærer denne efterprøvelse, at Fællesskabets retsinstanser skal fastslå, om det bevismateriale, sagsøgeren har fremført, er tilstrækkeligt til at underkende troværdigheden af bedømmelsen af de komplicerede økonomiske forhold i den anfægtede beslutning. Med forbehold af denne vurdering af troværdigheden tilkommer det ikke Retten at sætte sit skøn med hensyn til de relevante komplicerede økonomiske forhold i stedet for det, der er anlagt af Kommissionen. I den sammenhæng omfatter Rettens efterprøvelse en kontrol af, om Kommissionen har overholdt procedure- og begrundelsesforskrifterne, om de faktiske omstændigheder er materielt rigtige, samt om der er begået en urigtig retsanvendelse, foreligger et åbenbart urigtigt skøn, eller om der er begået magtfordrejning. Hvad nærmere bestemt angår efterprøvelsen af forholdsmæssigheden af kompensationen for opfyldelsen af en opgave af almindelig økonomisk interesse, som er indført ved en almengyldig retsakt, er denne efterprøvelse begrænset til en bedømmelse af, om den planlagte kompensation er nødvendig for, at den pågældende opgave af almindelig økonomisk interesse kan opfyldes på acceptable økonomiske vilkår, eller omvendt, om den pågældende foranstaltning er åbenbart uhensigtsmæssig i forhold til det mål, som forfølges. (jf. præmis 209, 214, 217 og 220-222)

Inden for rammerne af Kommissionens og Rettens nødvendigvis begrænsede kontrol af nødvendigheden og forholdsmæssigheden af kompensationen for en tjenesteydelse af almindelig økonomisk interesse kan gyldigheden af de formål, som forfølges ved en risikoudligningsordning på det private marked for sygeforsikring i en medlemsstat, eller lovligheden af de bestemmelser, der regulerer funktionen heraf, ikke anfægtes, når forsikringsselskaber hvad angår opgaver af almindelig økonomisk interesse skal overholde forpligtelser om fælles takstfastsættelse, åben adgang, livsvarig dækning og minimumsydelser i forhold til enhver forsikringstager uafhængigt af alder, køn og sundhedstilstand, hvor denne ordning nærmere indebærer, dels at forsikringsselskaber, der har en bedre risikoprofil end den gennemsnitlige risikoprofil på markedet, skal betale en afgift, dels at der skal foretages modsvarende kompensationsbetaling til forsikringsselskaber, som har en dårligere risikoprofil end den gennemsnitlige risikoprofil på markedet. Selv om sådan kompensation ikke har til formål at kompensere for eventuelle udgifter eller merudgifter i forbindelse med levering af bestemte forsikringsydelser, men udelukkende at udligne de yderligere udgifter, der følger af en negativ difference mellem et forsikringsselskabs risikoprofil og den gennemsnitlige risiko på markedet, indebærer sådanne udgifter merudgifter, som forsikringsselskabet påtager sig på et marked, der er undergivet krav om åben adgang og fælles takstfastsættelse, som følge af virksomhedens forpligtelse til at udrede godtgørelser til højrisikopersoner, uden at fastsætte præmierne ud fra den forsikredes risiko. Denne funktion adskiller sig radikalt fra funktionen af den kompensationsordning, der var genstand for dommen i Altmark-sagen af 24. juli 2003 (sag C-280/00), og opfylder ikke fuldt ud dommens tredje betingelse, hvorefter udgifterne til gennemførelsen af en opgave af almindelig økonomisk interesse skal kunne fastlægges. Fastsættelsen af størrelsen af de merudgifter, der for forsikringsselskaber er forbundet med modtagelsen af en kompensation, ved hjælp af en sammenligning af et forsikringsselskabs reelle risikoprofil og den gennemsnitlige risikoprofil på markedet, under hensyn til de beløb, der er godtgjort af alle forsikringsselskaber, er i overensstemmelse med formålet med og tankegangen bag den nævnte betingelse, for så vidt som beregningen af kompensationen er baseret på elementer, der er objektivt konkrete, gennemsigtige og kontrollerbare. Da en sådan kompensation ikke har til formål at kompensere for de udgifter, der er direkte forbundet med ydelsen af en tjenesteydelse af almindelig økonomisk interesse, hvilket netop ville svare til den situation, der er omfattet af den tredje betingelse i Altmark-dommen, er der følgelig heller ikke behov for at tage de indtægter, der følger af disse tjenesteydelser, i betragtning for at fastslå, om ydelsen indebærer eventuelle konkrete merudgifter, idet en restriktiv anvendelse af den anførte betingelse, der angår en anden art kompensation, ikke tager hensyn til den særlige funktion af den omhandlede risikoudligningsordning. Hverken formålet med eller tankegangen bag denne betingelse kræver nemlig en hensyntagen til indtægterne i forbindelse med en kompensationsordning, der fungerer uafhængigt af disse indtægter. Henset dels til neutraliteten af den nævnte kompensationsordning i forhold til forsikringsselskabernes indtægter og fortjenester, dels til den særlige art merudgifter, der er forbundet med nævnte forsikringsselskabers negative risikoprofil, finder den fjerde betingelse i Altmark-dommen, for så vidt som den i mangel af overdragelse af en opgave af almindelig økonomisk interesse inden for rammerne af en procedure for tildeling af offentlige kontrakter kræver en sammenligning af de udgifter og indtægter, der er direkte forbundet med leveringen af tjenesteydelsen, heller ikke direkte anvendelse, idet Kommissionen ikke desto mindre er forpligtet til at sikre, at den fastsatte kompensation ikke indebærer en mulighed for at erstatte udgifter, der kan skyldes, at forsikringsselskaberne er ineffektive. (jf. præmis 229, 235-238, 241, 246 og 249)

Det følger hverken af den relevante lovgivning eller af retspraksis, at affattelsen af den dispositive del af beslutninger vedtaget i henhold til artikel 87 EF og artikel 86, stk. 2, EF absolut skal opfylde præcise forskrifter. For at bedømme den faktiske, retlige rækkevidde af en retsakt, hvis dispositive del ikke kan adskilles fra dens betragtninger, må den om nødvendigt fortolkes under hensyntagen til de betragtninger, der har ført til dens vedtagelse. Selv om det ville være ønskeligt, at Kommissionen ud fra et hensyn til klarhed og retssikkerhed udtrykkeligt i en retsakts dispositive del angiver de bestemmelser i traktaten, den anvender, udgør undladelsen heraf ikke en retlig fejl, såfremt det klart fremgår af ordlyden, sammenholdt med betragtningerne til og den dispositive del af retsakten, hvilke bestemmelser der præcist er tale om. (jf. præmis 260)

Når der er tale om en generel støtteordning, dvs. en ordning, der er baseret på en helhed af almengyldige bestemmelser, hvis gennemførelse til en vis grad ganske vist er forudbestemt ved objektive og gennemsigtige kriterier, men som ikke kan forudses i alle detaljer, og som har til formål at beskytte en opgave af almindelig økonomisk interesse, skal den kontrol, Kommissionen skal udøve med hjemmel i artikel 87 EF, sammenholdt med artikel 86, stk. 2 og 3, EF, og navnlig kontrollen med hensyn til nødvendigheden af en anmeldt ordning, nødvendigvis begrænses til en efterprøvelse af, dels om ordningen hviler på økonomiske og faktuelle forudsætninger, der er åbenbart fejlagtige, dels om ordningen er åbenbart uegnet til at nå de formål, der forfølges. I denne sammenhæng skal Retten bl.a. undersøge, om Kommissionens bedømmelse i den forbindelse er tilstrækkelig troværdig til at underbygge behovet for den omhandlede ordning. Inden for rammerne af denne kontrol må det for det første dels undersøges, om de markedsbrister, som medlemsstaten har påberåbt sig som berettigelse for indførelsen og beskyttelsen af den omhandlede opgave af almindelig økonomisk interesse, er tilstrækkeligt troværdige, dels vurderes, om Kommissionen med rimelighed kunne anse en sådan ordning, på grund af selve dens beskaffenhed, for nødvendig og egnet til at løse de nævnte problemer. Det påhviler dernæst Retten at efterprøve, om Kommissionens bedømmelse af disse to punkter i det konkrete tilfælde er begrundet i de aktuelle vilkår og den sandsynlige udvikling af det omhandlede marked, som de fremstod på tidspunktet for vedtagelsen af den anfægtede beslutning, på baggrund af alle de oplysninger, Kommissionen rådede over eller med rimelighed kunne råde over. Hvad navnlig angår rækkevidden af Kommissionens kontrol kan den ikke erstatte medlemsstaten i udøvelsen af den vide skønsbeføjelse, der alene tilkommer denne. Kommissionen har i forbindelse med kontrollen af nødvendigheden ikke beføjelse til, på grundlag af de oplysninger, der er til rådighed, at kontrollere, dels om markedet ganske rigtigt vil udvikle sig på en bestemt måde, dels om anvendelsen af de forskriftsmæssige midler, der er fastsat i den anmeldte ordning, af denne årsag på et bestemt tidspunkt bliver uundværlig for at sikre opfyldelsen af den pågældende opgave af almindelig økonomisk interesse. Kontrollen af nødvendigheden forudsætter ikke, at Kommissionen er overbevist om, at medlemsstaten, henset til de aktuelle eller fremtidige markedsvilkår, ikke kan undlade at anvende de anmeldte foranstaltninger, men er begrænset til en undersøgelse af, om der under medlemsstatens udøvelse af sin vide skønsbeføjelse er begået en åbenbar fejl i forbindelse med måden, hvorpå det sikres, at opgaven af almindelig økonomisk interesse kan opfyldes på acceptable økonomiske vilkår. Endelig skal der, selv om Kommissionens kontrol er begrænset, tillige henses til denne omstændighed som led i Fællesskabets retsinstansers legalitetskontrol af Kommissionens bedømmelse. Rettens efterprøvelse er så meget desto mere begrænset, når Kommissionens bedømmelse vedrører komplicerede, økonomiske forhold. Dette gælder navnlig for den kontrol, der udøves på grundlag af proportionalitetsprincippet, navnlig når den anfægtede retsakt omhandler almengyldige, statslige foranstaltninger. Rettens kontrol er begrænset til at efterprøve, om det er åbenbart, at disse foranstaltninger er uegnede i forhold til det formål, der forfølges. (jf. præmis 265-269)

Inden for rammerne af et annullationssøgsmål mod en kommissionsbeslutning om statsstøtte kan sagsøgeren ikke påberåbe sig anbringender om tilsidesættelse af andre fællesskabsretlige bestemmelser end dem, der følger af artikel 87 EF og 88 EF, i givet fald sammenholdt med artikel 86 EF. En forpligtelse for Kommissionen til inden for rammerne af en statsstøtteprocedure at tage endelig stilling til, om der foreligger en tilsidesættelse af disse andre fællesskabsretlige bestemmelser, vil være i strid dels med de processuelle bestemmelser og garantier — der til dels er indbyrdes afvigende og indebærer forskellige retsvirkninger — som er særlige for de procedurer, der specielt er fastsat med henblik på kontrol af anvendelsen af disse bestemmelser, dels med princippet om autonomien af de administrative procedurer og søgsmålsadgangen. Selv under dække af et søgsmål med påstand om annullation af en beslutning på området for statsstøtte har en fysisk person ikke, henset til Kommissionens skønsbeføjelse i denne sammenhæng, kompetence til at anlægge sag til prøvelse af den manglende iværksættelse af en traktatbrudsprocedure i henhold til artikel 226 EF eller til prøvelse af Kommissionens stillingtagen vedrørende en medlemsstats eventuelle tilsidesættelse af bestemmelser i traktaten. Sagsøgeren kan ikke med rette påberåbe sig den retspraksis, hvorefter det følger af traktatens almindelige opbygning, at proceduren i artikel 88 EF aldrig må føre til resultater, der er i strid med traktatens mere specifikke bestemmelser, idet Kommissionen kun skal foretage en bedømmelse af de relevante bestemmelser, der ikke umiddelbart henhører under reglerne om statsstøtte, hvis visse af de omhandlede støttevilkår er så nært forbundet med støttens formål, at en eventuel manglende overholdelse af nævnte bestemmelser nødvendigvis påvirker støttens forenelighed med fællesmarkedet. Det skøn, der ved artikel 88 EF er indrømmet Kommissionen vedrørende statsstøtte, giver i øvrigt ikke denne mulighed for at tillade medlemsstaterne at fravige andre fællesskabsbestemmelser end dem, der vedrører anvendelsen af artikel 87, stk. 1, EF. Heraf følger, dels at Kommissionen ikke som led i en statsstøtteprocedure kan tage endelig stilling til, om andre fællesskabsretlige bestemmelser, der kontrolleres ved andre proceduremæssige regler, er overholdt, dels at Kommissionens endelige og retligt bindende stillingtagen er begrænset til aspekter vedrørende støtten. Disse aspekter er de eneste, der kan være bebyrdende, til forskel fra aspekter, der henhører under andre fællesskabsretlige bestemmelser, som ikke på tilstrækkelig vis underbygger beslutningens dispositive del. Heraf følger så meget mere, at den omstændighed, at der hverken i den dispositive del eller i betragtningerne til en beslutning, der er vedtaget i henhold til artikel 87 EF og 88 EF, og i givet fald artikel 86, stk. 2, EF, er nævnt andre bestemmelser end reglerne om statsstøtte, ikke er bebyrdende for en fysisk person og ikke kan tildele vedkommende søgsmålskompetence. Endelig anfægtes denne bedømmelse ikke af ordlyden af artikel 86, stk. 2 in fine, EF. Dels indebærer kriteriet om påvirkningen af samhandelen i et omfang, der er i strid med Fællesskabets interesse, ikke en forpligtelse for Kommissionen til endeligt og fuldstændigt at kontrollere, om de anmeldte statslige foranstaltninger strider mod andre fællesskabsretlige bestemmelser, dels fjerner dette enhver effektiv virkning af artikel 86, stk. 2, EF, som er en fravigelse fra traktatens bestemmelser. En sådan fravigelse kan nemlig aldrig have en virkning, hvis anvendelsen heraf samtidig fuldt ud skulle overholde de regler, bestemmelsen fraviger. (jf. præmis 313-316, 318 og 319)