ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Fællesskabsret – principper – forbud mod tilbagevirkende kraft – undtagelser – betingelser – den tilbagevirkende kraft nødvendig af almene hensyn – respekt for de berørtes berettigede forventning

2. Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – omsætningsafgifter – det fælles merværdiafgiftssystem – fradrag af indgående afgift – lovændring, der har til formål at bekæmpe skattekonstruktioner, og som genindfører afgiftsfritagelsen for en økonomisk transaktion vedrørende en fast ejendom, der tidligere var underkastet afgift, og som har til virkning, at afgiftsberigtigelsen ophæves – tilbagevirkende kraft – lovlig i henhold til princippet om beskyttelse af den berettigede forventning og retssikkerhedsprincippet – betingelser

Sammendrag

1. Selv om retssikkerhedsprincippet som hovedregel er til hinder for, at en fællesskabsretsakt gives gyldighed fra et tidspunkt, der ligger før dens offentliggørelse, kan det rent undtagelsesvis forholde sig anderledes, når et alment hensyn fordrer det, og når de berørtes berettigede forventning respekteres behørigt.

Det samme princip skal respekteres af den nationale lovgiver, når den vedtager en lovgivning, der vedrører spørgsmål henhørende under fællesskabsretten.

(jf. præmis 33 og 34)

2. Princippet om beskyttelse af den berettigede forventning og retssikkerhedsprincippet er ikke til hinder for, at en medlemsstat undtagelsesvis, og for at undgå, at skattekonstruktioner, der har til formål at minimere merværdiafgiftsbyrden, og som en lovændring netop skal bekæmpe, anvendes i vidt omfang under lovgivningsproceduren, giver loven virkning med tilbagevirkende kraft, i det omfang de erhvervsdrivende, der foretager økonomiske transaktioner som dem, der er omfattet af loven, bl.a. er blevet advaret om den forestående udstedelse af denne lov og om den påtænkte tilbagevirkende kraft, således at de har kunnet forstå konsekvenserne af den påtænkte lovændring for de transaktioner, som de foretager.

Når loven fritager en økonomisk transaktion vedrørende en fast ejendom, der tidligere var underkastet merværdiafgift, kan den have til virkning at ophæve en merværdiafgiftsberigtigelse, der foretages, fordi retten til fradrag af merværdi, der er erlagt for leveringen af en fast ejendom, blev udøvet på det tidspunkt, hvor den faste ejendom blev anvendt til en transaktion, der på det tidspunkt ansås for afgiftspligtig.

(jf. præmis 45 og domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Traktatbrudssøgsmål – genstand – påstand om, at det pålægges en medlemsstat at træffe bestemte foranstaltninger – afvisning

(Art. 226 EF)

2. Frie varebevægelser – fællesskabsforsendelse – ekstern fællesskabsforsendelse – overtrædelser eller uregelmæssigheder – medlemsstaternes forpligtelser – manglende overholdelse af fristerne for de procedurer, der skal føre til opkrævning af importafgifterne – fastslåelse og forsinket tilrådighedsstillelse af de egne indtægter – traktatbrud

(Rådets forordning nr. 1552/89, art. 2, og nr. 2913/92, art. 218, stk. 3, og art. 221, stk. 1)

Sammendrag

1. Søgsmål efter artikel 226 EF har til formål at fastslå, at en medlemsstat har tilsidesat sine pligter ifølge fællesskabsretten. Fastslåelsen af et sådant retsbrud forpligter ifølge selve ordlyden af artikel 228 EF den pågældende medlemsstat til at træffe de foranstaltninger, der er nødvendige for at opfylde Domstolens dom. Men Domstolen kan ikke pålægge den domfældte stat at træffe bestemte foranstaltninger.

Følgelig kan Domstolen ikke inden for en traktatbrudssag tage stilling til klagepunkter i forbindelse med påstande, der tager sigte på, at Domstolen pålægger en medlemsstat at betale morarenter. Sådanne påstande kan ikke fremmes til påkendelse.

(jf. præmis 49-51)

2. I forbindelse med toldskyld stiftet efter uregelmæssigheder begået under ordningen for ekstern fællesskabsforsendelse fremgår det af selve ordlyden af artikel 379, stk. 2, tredje punktum, i forordning nr. 2454/93 om visse gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 2913/92 om indførelse af en EF-toldkodeks, at medlemsstaterne er pligtige at indlede opkrævningsproceduren i denne bestemmelses betydning efter udløbet af fristen på tre måneder, efter at afgangsstedet har oversendt den underretning, at forsendelsen ikke er blevet frembudt rettidigt for bestemmelsesstedet. Denne fortolkning er også nødvendig for at sikre, at toldmyndighederne omhyggeligt og ensartet gennemfører bestemmelserne om opkrævning af toldskylden af hensyn til interessen i, at Fællesskabernes egne indtægter stilles effektivt og hurtigt til rådighed.

En medlemsstats forsinkede meddelelse af skyldens størrelse til den hovedforpligtede under tilsidesættelse af artikel 218, stk. 3, og artikel 221, stk. 1, i forordning nr. 2913/92 medfører nødvendigvis en forsinkelse ved fastslåelsen af Fællesskabernes ret til de egne indtægter efter betydning i artikel 2 i forordning nr. 1552/89 om gennemførelse af afgørelse 88/376 om ordningen for Fællesskabernes egne indtægter.

(jf. præmis 78, 89 og 91 samt domskonkl. 1)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Traktatbrudssøgsmål – bevis for traktatbruddet – Kommissionens bevisbyrde – formodning – ikke lovlig

(Art. 226 EF)

2. Fri udveksling af tjenesteydelser – udstationering af arbejdstagere foretaget som led i udveksling af tjenesteydelser – direktiv 96/71 – arbejds- og ansættelsesvilkår – mindsteløn – elementer, som indgår heri – national lovgivning, der ikke medregner tillæg og supplerende ydelser, som ikke ændrer forholdet mellem arbejdstagerens arbejdsydelse og det vederlag, som den pågældende modtager – ikke lovlig

(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 96/71, art. 3)

Sammendrag

1. Under en traktatbrudssag påhviler det Kommissionen at godtgøre, at det hævdede traktatbrud foreligger. Det er Kommissionen, der skal fremlægge den dokumentation for Domstolen, som er nødvendig for, at denne kan efterprøve, om der foreligger et traktatbrud, og Kommissionen kan ikke herved påberåbe sig nogen formodning.

(jf. præmis 35)

2. En medlemsstat, hvis lovgivning ikke som en del af mindstelønnen anerkender tillæg og supplerende ydelser, som arbejdsgivere med hjemsted i andre medlemsstater betaler til deres arbejdstagere i byggebranchen, udstationeret til denne medlemsstat, og som ikke ændrer forholdet mellem arbejdstagerens arbejdsydelse og det vederlag, som den pågældende modtager – med undtagelse af et fast tillæg, der gives til arbejdstagere i denne branche – tilsidesætter sine forpligtelser i henhold til artikel 3 i direktiv 96/71 om udstationering af arbejdstagere som led i udveksling af tjenesteydelser.

(jf. præmis 43 og domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – omsætningsafgifter – fælles merværdiafgiftssystem – fritagelser i henhold til sjette direktiv – fritagelse for udlejning af fast ejendom – begreb – udlejning af bådepladser på vand og liggepladser på land til både

[Rådets direktiv 77/388, art. 13, punkt B, litra b)]

2. Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – omsætningsafgifter – fælles merværdiafgiftssystem – fritagelser i henhold til sjette direktiv – fritagelse for udlejning af fast ejendom – fritagelse for udlejning af parkeringspladser til køretøjer – begrebet køretøjer – alle transportmidler, herunder både

[Rådets direktiv 77/388, art. 13, punkt B, litra b), nr. 2]

Sammendrag

1. Artikel 13, punkt B, litra b), i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter, som ændret ved direktiv 92/111, skal fortolkes således, at begrebet udlejning af fast ejendom omfatter udlejning af bådepladser på vand og liggepladser på land til både på et havneareal.

Hvad nærmere bestemt angår førstnævnte opfylder en bådeplads i et havnebassin definitionen af fast ejendom i den omhandlede bestemmelses forstand, for så vidt som lejeaftalen ikke vedrører en given mængde vand, men en afgrænset del af havnebassinet, der er afgrænset på varig måde og ikke kan flyttes.

(jf. præmis 34-36 og domskonkl. 1)

2. Artikel 13, punkt B, litra b), nr. 2, i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter, som ændret ved direktiv 92/111, der udelukker udlejning af pladser til parkering af køretøjer fra fritagelse for merværdiafgift, skal fortolkes således, at udtrykket »køretøjer«, der anvendes i nævnte bestemmelse, omfatter alle transportmidler, herunder både.

(jf. præmis 44, 46 og 47 samt domskonkl. 2)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Præjudicielle spørgsmål – legalitetsprøvelse – WTO-aftalerne kan ikke påberåbes med henblik på at anfægte en fællesskabsretsakts lovlighed – undtagelser – fællesskabsretsakt, som skal sikre gennemførelsen af WTO-aftalerne eller udtrykkeligt og præcist henviser hertil – afgørelse fra WTO’s tvistbilæggelsesorgan – forpligtelser påtaget af Fællesskabet – adgang til at påberåbe sig WTO-aftalerne – foreligger ikke

(Art. 234 EF)

Sammendrag

WTO-aftalerne udgør efter deres karakter og opbygning principielt ikke regler, på grundlag af hvilke Domstolen prøver lovligheden af fællesskabsinstitutionernes retsakter. Kun såfremt Fællesskabet har ønsket at opfylde en særlig inden for rammerne af WTO påtaget forpligtelse, eller når den pågældende fællesskabsretsakt udtrykkeligt henviser til bestemte bestemmelser i WTO-aftalerne, tilkommer det Domstolen at prøve den pågældende fællesskabsretsakts lovlighed efter WTO-bestemmelserne.

Fællesskabet har ikke, ved efter vedtagelsen af en afgørelse fra WTO’s tvistbilæggelsesorgan at have forpligtet sig til at efterkomme WTO’s regler og navnlig artikel I, stk. 1, og artikel XIII i GATT 1994, haft til hensigt inden for rammerne af WTO at påtage sig en særlig forpligtelse, som kan begrunde en undtagelse fra reglen om, at WTO’s regler ikke kan påberåbes for Fællesskabets retsinstanser, og som giver disse retsinstanser adgang til at efterprøve lovligheden af fællesskabsbestemmelserne i forhold til disse regler.

For det første spiller forhandlinger mellem parterne en væsentlig rolle i WTO’s tvistbilæggelsesordning, selv i tilfælde, hvor tvistbilæggelsesorganet har truffet afgørelse om, at foranstaltninger truffet af et medlem er uforenelige med WTO’s regler. Under disse omstændigheder vil et krav til de dømmende instanser om, at de skal undlade at anvende nationale regler, der er i strid med WTO-aftalerne, være ensbetydende med, at de kontraherende parters lovgivende eller udøvende myndigheder mister den bl.a. i henhold til overenskomstens artikel 22 bestående mulighed for, om end kun midlertidigt, at nå frem til en forhandlingsløsning.

For det andet ville det, såfremt det anerkendes, at det umiddelbart påhviler Fællesskabets retsinstanser at sikre fællesskabsrettens overensstemmelse med WTO’s regler, være ensbetydende med, at Fællesskabets lovgivende eller udøvende myndigheder mister den handlefrihed, som de tilsvarende myndigheder hos Fællesskabets handelspartnere nyder godt af.

En erhvervsdrivende kan derfor ikke for en medlemsstats domstole påberåbe sig, at fællesskabsforskrifter er uforenelige med bestemte af WTO’s regler, heller ikke selv om tvistbilæggelsesorganet har erklæret, at disse forskrifter er uforenelige med de nævnte regler.

(jf. præmis 39-42, 48, 53 og 54 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – omsætningsafgifter – det fælles merværdiafgiftssystem – fritagelser i henhold til sjette direktiv – fritagelse for hasardspil – national lovgivning, som bortset fra godkendte offentlige kasinoers virksomhed udelukker andre erhvervsdrivendes virksomhed med hasardspil – ulovligt – borgernes adgang til at påberåbe sig den pågældende bestemmelse for den nationale ret

[(Rådets direktiv 77/388, art. 13, punkt B, litra f)]

2. Præjudicielle spørgsmål – fortolkning – fortolkningsdommes tidsmæssige virkninger – tilbagevirkende kraft – Domstolens begrænsning heraf – dommens finansielle følger for den pågældende medlemsstat – ikke afgørende kriterium

(Art. 234 EF)

Sammendrag

1. Artikel 13, punkt B, litra f), i sjette direktiv 77/388, hvoraf det fremgår, at drift af hasardspil og spilleautomater som udgangspunkt skal fritages for merværdiafgift, idet medlemsstaterne dog har bevaret kompetencen til at fastlægge betingelserne og grænserne for denne fritagelse, skal fortolkes således, at det er til hinder for en national lovgivning, hvorefter al drift af hasardspil og spilleautomater er fritaget for afgift, når den foregår i godkendte offentlige kasinoer, mens andre erhvervsdrivendes udøvelse af en tilsvarende virksomhed ikke er omfattet af denne afgiftsfritagelse.

Medlemsstaterne skal således, under udøvelsen af den beføjelse de har i medfør af denne bestemmelse, overholde princippet om afgiftsneutralitet og kan ikke gyldigt lade afgiftsfritagelsen være afhængig af, hvem der afholder de pågældende spil eller driver de pågældende spilleautomater.

Desuden har den omhandlede bestemmelse direkte virkning, således at en person, der driver virksomhed med hasardspil og spilleautomater, kan påberåbe sig denne for de nationale domstole med henblik på at tilsidesætte regler i national ret, der er uforenelige hermed. Når de betingelser og begrænsninger, som en medlemsstat har fastsat med hensyn til afgiftsfritagelsen for hasardspil eller spil om penge, er i strid med princippet om afgiftsneutralitet, kan medlemsstaten ikke påberåbe sig disse betingelser eller begrænsninger med henblik på at nægte en person, der driver virksomhed med sådanne spil, den afgiftsfritagelse, han med rette kan gøre krav på i henhold til sjette direktiv.

(jf. præmis 23, 24, 29, 30, 37 og 38 samt domskonkl. 1 og 2)

2. Domstolen vil kun undtagelsesvis under anvendelse af et almindeligt retssikkerhedsprincip, der er knæsat i Fællesskabets retsorden, finde anledning til at begrænse borgernes mulighed for at påberåbe sig den således fortolkede bestemmelse med henblik på anfægtelse af tidligere i god tro stiftede retsforhold. I denne forbindelse kan de økonomiske følger, som en præjudiciel afgørelse kan få for en medlemsstat, ikke i sig selv begrunde, at dommens tidsmæssige virkninger begrænses.

(jf. præmis 42 og 44)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Fælles handelspolitik – beskyttelse mod dumping – ligebehandlingsprincippet med hensyn til import fra forskellige lande – rækkevidde i forhold til produkter, der har oprindelse i forskellige lande, og som alle er genstand for dumping, men hvor nogle er omfattet af en procedure for fornyet undersøgelse af en endelig afgift, og andre er omfattet af en indledende undersøgelse

(Rådets forordning nr. 384/96, art. 5, art. 9, stk. 5, og art. 11, stk. 2)

Sammendrag

Der er en objektiv forskel mellem den indledende undersøgelsesprocedure, hvorved det skal fastslås, om der foreligger dumping, og proceduren for fornyet undersøgelse af en antidumpingforanstaltning ved dennes udløb. Mens de indførsler, der er underlagt en genoptaget undersøgelsesprocedure således allerede har været pålagt endelige antidumpingforanstaltninger – og med hensyn til hvilke der i princippet er fremlagt et tilstrækkeligt bevismateriale til at fastslå, at ophævelsen af disse foranstaltninger sandsynligvis vil medføre, at der fortsat eller igen vil finde dumping sted med deraf følgende skade – er formålet med at gøre indførsler til genstand for en oprindelig undersøgelse netop ved hjælp af denne at fastslå, om der er tale om dumping, samt graden og virkningen af denne angivelige dumping, selv om indledningen af en sådan undersøgelse forudsætter, at der findes tilstrækkelige beviser til at begrunde, at en sådan procedure indledes.

Det følger heraf, at det ikke udgør en tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet, at der opkræves en endelig antidumpingafgift indtil afslutningen af den procedure for fornyet undersøgelse, som den er genstand for, selv om der ikke opkræves nogen afgift af denne art under den samme periode for lignende produkter, der har oprindelse i et andet land, og som er omfattet af en oprindelig undersøgelse.

Rådet er ligeledes ikke forpligtet til at udelukke anvendelse af artikel 11, stk. 2, i antidumpinggrundforordning nr. 384/96, hvorefter den endelige antidumpingafgift fortsat opkræves, indtil resultatet af den fornyede undersøgelse foreligger, i medfør af princippet om forbud mod forskelsbehandling, der nævnes i samme forordnings artikel 9, stk. 5. Det princip, der fremgår af den sidste bestemmelse, kræver ikke, at Rådet, når det beslutter at afslutte en procedure om fornyet undersøgelse med den begrundelse, at ingen endelig antidumpingtold er blevet pålagt på importerede varer, der befinder sig i en lignende situation som de varer, der er inddraget under en fornyet undersøgelse, men kommer fra andre lande og har været genstand for en oprindelig undersøgelse, genetablerer en fuldstændig ligebehandling hvad angår opkrævningen af told på de importerede varer, der er omfattet af disse situationer.

(jf. præmis 50-52)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Præjudicielle spørgsmål – Domstolens kompetence – sagen for den forelæggende ret blevet uden genstand – ufornødent at træffe afgørelse

(Art. 234 EF)

Sammendrag

Det følger af såvel ordlyden som opbygningen af artikel 234 EF, at den præjudicielle procedure forudsætter, at der reelt verserer en retssag for den nationale domstol, og at denne domstol skal træffe en afgørelse, hvis udfald kan påvirkes af den præjudicielle afgørelse.

Begrundelsen for ordningen med præjudiciel forelæggelse, og dermed for Domstolens kompetence, er ikke, at Domstolen skal afgive responsa vedrørende generelle eller hypotetiske spørgsmål, men at der foreligger et behov med henblik på selve afgørelsen af en retstvist.

Når sagsøgeren i hovedsagen ganske har fået opfyldt sit krav, ville et svar fra Domstolen på de forelagte spørgsmål ikke have nogen betydning for den forelæggende ret.

(jf. præmis 27, 28, 30 og 31)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Statsstøtte – påtænkte støtteforanstaltninger – forbud mod gennemførelse forud for Kommissionens endelige beslutning – direkte virkning – personer, der kan gøre en eventuel tilsidesættelse gældende – borger, der er pligtig at betale en afgift, der udgør en integrerende del af en støtteforanstaltning

(EF-traktaten, art. 93, stk. 3 (nu art. 88, stk. 3, EF))

2. Statsstøtte – traktatens bestemmelser – anvendelsesområde – afgifter ledsaget af fritagelser, der bedømmes som støtte – omfattet – betingelse – tvungen forbindelse mellem afgiften og støtten

(EF-traktaten, art. 92 (efter ændring nu art. 87 EF) og art. 93 (nu art.88 EF))

Sammendrag

1. En borger kan ikke alene have interesse i for de nationale retter at gøre den direkte virkning af forbuddet mod gennemførelse i traktatens artikel 93, stk. 3, sidste punktum (nu artikel 88, stk. 3, sidste punktum, EF), gældende med henblik på at få fjernet de negative virkninger af den konkurrencefordrejning, der følger af ydelse af en ulovlig støtte, men også med henblik på at få tilbagebetalt en afgift opkrævet i strid med denne bestemmelse. I det sidstnævnte tilfælde er spørgsmålet, om borgeren er blevet berørt af den konkurrencefordrejning, der følger af støtteforanstaltningen, ikke relevant ved bedømmelsen af hans søgsmålsinteresse. Der skal alene tages hensyn til den omstændighed, at borgeren er pligtig at betale en afgift, der udgør en integrerende del af en støtteforanstaltning, der er gennemført i strid med forbuddet i traktatens artikel 93, stk. 3, sidste punktum.

(jf. præmis 19)

2. Afgifter omfattes ikke af anvendelsesområdet for traktatens bestemmelser om statsstøtte, medmindre de udgør den måde, hvorved en støtteforanstaltning finansieres, således at afgifterne er en integrerende del af denne foranstaltning.

For at det kan antages, at en afgift eller en del af en afgift udgør en integrerende del af en støtteforanstaltning, skal der nødvendigvis bestå en tvungen forbindelse mellem afgiften og støtten i henhold til den relevante nationale lovgivning, således at afgiftsprovenuet nødvendigvis anvendes til at finansiere støtten. Såfremt der er en sådan forbindelse, har afgiftsprovenuet direkte indvirkning på støttens størrelse og dermed på bedømmelsen af denne støttes forenelighed med fællesmarkedet.

Den omstændighed, at støtten er ydet i form af en afgiftsfritagelse, eller at det indtægtstab, der skyldes denne fritagelse, af budgetmæssige årsager i medlemsstaten kompenseres af en afgiftsforhøjelse, er ikke i sig selv tilstrækkelig til, at den ovenfor nævnte forbindelse opstår.

(jf. præmis 25, 26 og 29 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Statsstøtte – traktatens bestemmelser – anvendelsesområde – afgifter delvis bestemt til finansiering af en støtteforanstaltning – omfattet – betingelse – tvungen forbindelse mellem afgiften og støtten

(EF-traktaten, art. 92 (efter ændring nu art. 87 EF) og art. 93 (nu art. 88 EF))

Sammendrag

Afgifter omfattes ikke af anvendelsesområdet for traktatens bestemmelser om statsstøtte, medmindre de udgør den måde, hvorved en støtteforanstaltning finansieres, således at afgifterne er en integrerende del af denne foranstaltning.

For at det kan antages, at en afgift eller en del af en afgift udgør en integrerende del af en støtteforanstaltning, skal der nødvendigvis bestå en tvungen forbindelse mellem afgiften og støtten i henhold til den relevante nationale lovgivning. Såfremt der er en sådan forbindelse, har afgiftsprovenuet direkte indvirkning på støttens størrelse og dermed ligeledes på spørgsmålet om, hvorvidt støtten er forenelig med fællesmarkedet.

(jf. præmis 14 og 15)