ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
5)

Er artikel 101, stk. 1, litra a), TEUF og Domstolens praksis til hinder for en retsafgørelse, hvorefter det anses for godtgjort, at det objektive element »aftale« er til stede mellem en leverandør og forhandlere på grundlag af: i) førstnævntes regelmæssige, generelle og i perioden for praksis uændrede fastsættelse og pålæggelse af handelsbetingelser over for sidstnævnte, som sidstnævnte skal opfylde ved videresalg af de varer, som de køber af leverandøren, navnlig de priser, som sidstnævntes kunder skal betale, hovedsageligt i form af mindstepriser eller gennemsnitlige mindstepriser ii) underretning om anvendte videresalgspriser mundtligt eller skriftligt (via e-mail) iii) forhandlernes manglende evne til selvstændigt at fastsætte deres videresalgspriser iv) en sædvanlig og generel praksis, hvorefter leverandørens ansatte (i en telefonsamtale eller ved fysisk fremmøde) anmoder forhandlerne om at overholde de angivne priser v) forhandlernes generelle overholdelse af de af leverandøren fastsatte videresalgspriser (med undtagelse af enkelte uenigheder) samt kontrollen af, at forhandlernes adfærd på markedet er i overensstemmelse med de af leverandøren fastsatte betingelser vi) den omstændighed, at forhandlerne ofte, for ikke at overtræde de fastsatte betingelser, selv anmoder leverandøren om at angive videresalgspriser vii) efterprøvelse af den omstændighed, at forhandlerne ofte klager over leverandørens priser i stedet for blot at anvende andre priser viii) leverandørens fastsættelse af (nedsatte) forhandleravancer og forhandlernes antagelse af, at disse avancer svarer til vederlagssatsen for deres forretninger ix) konstateringen af, at leverandøren ved at fastsætte lave avancer pålægger en mindstepris for videresalg, da forhandleravancerne ellers bliver negative x) den rabatpraksis, som leverandøren har fastsat for forhandlerne i betragtning af de videresalgspriser, som sidstnævnte anvender i praksis — i hvilken forbindelse den mindstepris, som leverandøren tidligere har fastsat, er prisen for genopfyldning af lageret ved »sell out« xi) kravet om, at forhandlerne — ofte i betragtning af den negative forhandleravance — overholder de af leverandøren fastsatte videresalgspriser; praksis i form af lavere videresalgspriser finder kun sted i enkeltstående tilfælde, og når forhandlerne anmoder leverandøren om en ny »sell out«-rabat xii) leverandørens fastsættelse og forhandlernes overholdelse af maksimumrabatter, som skal anvendes på de respektive kunder, hvilket giver anledning til en mindstepris for videresalg, da forhandleravancerne ellers bliver negative xiii) leverandørens direkte kontakt med forhandlernes kunder og fastsættelsen af de betingelser for videresalg, der efterfølgende gælder for disse xiv) leverandørens involvering, på forhandlernes anmodning, således at det er førstnævnte, der vælger at anvende bestemte handelsrabatter eller genforhandler handelsbetingelserne for videresalg, og xv) forhandlernes anmodning til leverandøren om, at sidstnævnte giver tilladelse til at gennemføre en bestemt transaktion under bestemte vilkår med henblik på at sikre deres forhandleravance?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Corte suprema di cassazione (Italien) den 22. april 2022 — Edil Work 2 S.r.l. og S.T. S.r.l. mod STE S.a.r.l.

(Sag C-276/22)

(2022/C 266/19)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Corte suprema di cassazione

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: Edil Work 2 S.r.l. og S.T. S.r.l.

Sagsøgt: STE S.a.r.l.

Præjudicielt spørgsmål

Er artikel 49 og 54 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde til hinder for, at en medlemsstat, hvori et selskab (et selskab med begrænset ansvar) oprindeligt blev stiftet, anvender de nationale bestemmelser om selskabets drift og ledelse på dette selskab, når selskabet efter at have flyttet sit hjemsted og efter at være blevet stiftet på ny i henhold til lovgivningen i bestemmelsesmedlemsstaten bevarer sin hovedvirksomhed i oprindelsesmedlemsstaten, og den pågældende ledelseshandling har afgørende betydning for selskabets virksomhed?
1)

Omfatter begrebet »hulprofiler« i oprindelsesreglen til underposition 7304 41 HS i bilag 22-01 til den delegerede forordning (EU) 2015/2446 (1), som gør erhvervelsen af oprindelsesstatus afhængig af »ændring fra hule profiler henhørende under underposition 7304 49« (oprindelsesregel for hulprofiler), varmebehandlet materiale henhørende under underposition 7304 49 HS, lige og med ensartet godstykkelse, som ikke opfylder kravene i en teknisk standard for sømløse varmebehandlede rustfrie stålrør, og hvoraf der ved koldforarbejdning fremstilles rør med et andet tværsnit og en anden godstykkelse?
1)

Skal artikel 4, nr. 7), i den generelle forordning om beskyttelse af personoplysninger (1) fortolkes således, at en medlemsstats statstidende — der har til opgave at offentliggøre og arkivere officielle dokumenter, og som i henhold til den gældende nationale lovgivning er ansvarlig for at offentliggøre officielle retsakter og dokumenter, hvis offentliggørelse er pålagt af andre offentlige instanser, i den form, hvori de er forelagt af disse instanser, efter at disse selv har behandlet de personoplysninger, der er indeholdt i disse retsakter og dokumenter, uden at den nationale lovgiver har givet statstidendet nogen skønsbeføjelse med hensyn til indholdet af de dokumenter, der skal offentliggøres, og med hensyn til formålet med og midlerne til offentliggørelsen — har status som dataansvarlig?
3)

Hvilke bevismidler kan sagsøgeren anføre til støtte for sine argumenter om, at Dublinforordningens artikel 3, stk. 2, er til hinder for hans overførsel, og hvilke beviskrav må der herved anlægges? Har den overførende medlemsstat, henset til henvisningen til den gældende EU-ret på asylområdet i betragtningerne til Dublinforordningen en pligt til samarbejde eller omhu, eller skal den ansvarlige medlemsstat, såfremt der er tale om alvorlige og strukturelle krænkelser af grundrettigheder over for tredjelandsstatsborgere, indhente individuelle garantier for, at ansøgerens grundrettigheder respekteres efter overførslen? Vil dette spørgsmål skulle besvares anderledes, såfremt ansøgeren er i bevisnød og ikke kan støtte sine sammenhængende og detaljerede forklaringer på dokumenter, og dette ud fra forklaringernes art heller ikke kan forventes?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Landesverwaltungsgericht Vorarlberg (Østrig) den 28. januar 2022 — NK

(Sag C-55/22)

(2022/C 257/26)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Landesverwaltungsgericht Vorarlberg

Parter i hovedsagen

Sagsøger: NK

Sagsøgt: Bezirkshauptmannschaft Feldkirch

Præjudicielt spørgsmål

Skal princippet ne bis in idem, således som det er garanteret i chartrets artikel 50, fortolkes således, at det er til hinder for, at en medlemsstats kompetente administrative bødeudstedende myndighed kan pålægge en person en bøde for en overtrædelse af en hasardspilsretlig bestemmelse, hvis en administrativ bødesag, som blev ført mod den samme person på grund af en overtrædelse af en anden bestemmelse om hasardspil (eller mere generelt: en bestemmelse fra det samme retsområde?), som omhandlede de samme faktiske omstændigheder, tidligere er blevet endeligt indstillet efter afholdelse af et retsmøde med bevisoptagelse?
3)

Er proportionalitetsprincippet, princippet om forbud mod forskelsbehandling, artikel 9, stk. 2, andet punktum, fjerde led, og tredje punktum, samt artikel 22 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/67/EF af 15. december 1997 om fælles regler for udvikling af Fællesskabets indre marked for posttjenester og forbedring af disse tjenesters kvalitet, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/6/EF af 20. februar 2008 om ændring af direktiv 97/67/EF med henblik på fuld realisering af det indre marked for posttjenester i Fællesskabet, til hinder for en national lovgivning som den italienske (som fastsat i artikel 1, stk. 65 og 66, i lov nr. 266 af 23.12.2005 og artikel 65 i lovdekret nr. 50 af 24.4.2017, som ændret og ophøjet til lov nr. 96 af 21.6.2017), hvorefter virksomhederne inden for postsektoren forpligtes til at bidrage til finansieringen af forvaltningsmyndigheden for postsektoren, uden mulighed for at sondre mellem leverandører af kurer- og eksprestjenester på den ene side og befordringspligtige virksomheder på den anden side, og derfor uden mulighed for at tage højde for den forskellige intensitet af reguleringsaktiviteten, som den nationale forvaltningsmyndighed udfører ved de forskellige typer af posttjenester?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Cour de cassation (Belgien) den 5. april 2022 — État belge og Promo 54 mod Promo 54 og État belge

(Sag C-239/22)

(2022/C 257/33)

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Cour de cassation

Parter i hovedsagen

Kassationsappellanter: État belge og Promo 54

Kassationsindstævnte: Promo 54 og État belge

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 12, stk. 1 og 2, og artikel 135, stk. 1, litra j), i Rådets direktiv 2006/112/EF (1) af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem fortolkes således, at såfremt medlemsstaten ikke har fastlagt de nærmere betingelser for anvendelse af kriteriet om første indflytning på ombygninger, forbliver leveringen efter ombygning af en bygning, der inden ombygning har været genstand for en første indflytning som omhandlet i direktivets artikel 12, stk. 1, litra a) eller artikel 12, stk. 2, tredje afsnit, fritaget for moms?

(1) Rådets direktiv 2006/112/EF af 28.11.2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (EUT 2006, L 347, s. 1).
Sag anlagt den 16. maj 2022 — Europa-Kommissionen mod Republikken Slovenien

(Sag C-328/22)

(2022/C 257/37)

Processprog: slovensk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved B. Rous Demiri og E. Sanfrutos Cano)

Sagsøgt: Republikken Slovenien

Sagsøgerens påstande

Kommissionen har nedlagt følgende påstande:

1. Det fastslås, at idet Republikken Slovenien har undladt at sikre, at der findes tilstrækkelige kloaknet til opsamling af byspildevand, har den: — i henhold til artikel 4 i Rådets direktiv 91/271/EØF (1) i byområderne Kočevje, Trbovlje, Loka og Ljubljana, — i henhold til artikel 5 i Rådets direktiv 91/271/EØF i byområderne Kočevje, Trbovlje og Loka, og — i henhold til artikel 15 i Rådets direktiv 91/271/EØF, sammenholdt med litra B og D i bilag I hertil, i byområderne Ljubljana og Ptuj tilsidesat sine relevante forpligtelser i henhold til artikel 4, 5 og 15 i Rådets direktiv 91/271/EØF om rensning af byspildevand.

2. Republikken Slovenien tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Dette søgsmål vedrører gennemførelsen af Rådets direktiv 91/271/EØF af 21. maj 1991 om rensning af byspildevand i Slovenien. Genstanden herfor er en lang og omfattende procedure, der er iværksat med henblik på at påvise, at der siden 2014 foreligger en tilsidesættelse af EU-retlige forpligtelser, og inden for rammerne af hvilken Kommissionen har konstateret adskillige tilsidesættelser.

Genstanden for disse tilsidesættelser består i, at spildevandet fra visse byområder ikke er i overensstemmelse med direktivet og i en utilstrækkelig overvågning af udledninger fra rensningsanlæg for byspildevand. Antallet af byområder, der ikke overholder direktivet har varieret under forløbet af proceduren, idet visse tilsidesættelser er blevet afhjulpet i løbet af den omhandlede periode, men der er fortsat byområder, der ikke overholder direktivet og det er disse tilsidesættelser, som er genstand for den foreliggende sag.

(1) Rådets direktiv 91/271/EØF af 21.5.1991 om rensning af byspildevand (EFT 1991, L 135, s. 40).
2)

Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende af Domstolen: Skal direktivets artikel 41, stk. 17, sammenholdt med artikel 47 i chartret om grundlæggende rettigheder da fortolkes således, at ved anvendelsen af denne bestemmelse på et tilfælde som det i hovedsagen omhandlede skal en aktør på naturgasmarkedet, som befinder sig i en situation, der svarer til sagsøgerens, og af systemoperatøren — på grundlag af en afgørelse truffet af den regulerende myndighed i den pågældende medlemsstat, hvori fastsættes afgifter for brug af nettet, afgifter for de tjenester, som systemoperatørerne kan levere til særlige tariffer, og af tilslutningsafgifter — er blevet pålagt en afgift for tjenesteydelser, som kan leveres til særlige takster, anses for at være berørt af denne afgørelse og for i denne egenskab at have ret til at indlede klagesag til prøvelse af denne afgørelse?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal da Relação de Évora (Portugal) den 6. april 2022 — TL

(Sag C-242/22)

(2022/C 257/34)

Processprog: portugisisk

Den forelæggende ret

Tribunal da Relação de Évora

Parter i hovedsagen

TL

Anden part i sagen: Ministério Público

Præjudicielt spørgsmål

Kan artikel 1, 2 og 3 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2010/64/EU (1) og artikel 3 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2012/13/EU (2), i sig selv eller sammenholdt med EMRK’s artikel 6, fortolkes således, at disse bestemmelser ikke er til hinder for en bestemmelse i national ret, der sanktionerer en manglende udpegelse af en tolk og manglende oversættelse af væsentlige processuelle handlinger for en sigtet eller tiltalt, der ikke forstår processproget, som en relativ ugyldighed, der skal påberåbes, og som gør det muligt at afhjælpe denne type ugyldighed som følge af den tid, der er gået?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2010/64/EU af 20.10.2010 om retten til tolke- og oversætterbistand i straffesager (EUT 2010, L 280, s. 1).

(2) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2012/13/EU af 22.5.2012 om ret til information under straffesager (EUT 2012, L 142, s. 1).
Sag anlagt den 25. marts 2022 — Europa-Kommissionen mod Den Portugisiske Republik

(Sag C-220/22)

(2022/C 257/30)

Processprog: portugisisk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved I. Melo Sampaio og M. Noll-Ehlers, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Den Portugisiske Republik

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Portugal har undladt at opfylde sine forpligtelser i henhold til artikel 13, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/50/EF af 21. maj 2008 om luftkvaliteten og renere luft i Europa (1), sammenholdt med afsnit B i bilag XI hertil, ved siden den 1. januar 2010 systematisk og vedvarende at have overskredet de årlige grænseværdier for NO2 i zonerne PT 3001 Lisboa Norte, PT 1004 Porto Litoral og PT 1009 Entre Douro e Minho (tidligere PT 1001 Braga).

— Det fastslås, at Portugal har undladt at opfylde sine forpligtelser i henhold til artikel 23, stk. 1, i direktiv 2008/50/EF, alene og sammenholdt med afsnit A i bilag XV til dette direktiv, for så vidt angår alle disse zoner, navnlig den forpligtelse, der fremgår af artikel 23, stk. 1, andet afsnit, til at iværksætte egnede foranstaltninger, så overskridelsesperioden bliver kortest mulig.

— Den Portugisiske Republik tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

De oplysninger, som Portugal har fremsendt viser, at medlemsstaten siden den 1. januar 2010 har undladt at opfylde sine forpligtelser i henhold til artikel 13, stk. 1, i direktiv 2008/50, sammenholdt med afsnit B i bilag XI hertil, for så vidt angår zonerne Porto Litoral (PT-1004), Entre Douro e Minho (PT 1009) og Lisboa Norte (PT-3001).

Desuden har de portugisiske myndigheder ikke truffet og anvendt alle de egnede foranstaltninger, der er nødvendige for at sikre sig, at perioden for overskridelse af den årlige grænseværdi for NO2, som fastsat i artikel 13, stk. 1, i direktiv 2008/50, sammenholdt med afsnit B i bilag XI hertil, i zonerne Lisboa Norte (PT-3001), Porto Litoral (PT-1004) og Entre Douro e Minho (PT-1009), bliver kortest mulig i overensstemmelse med kravet i dette direktivs artikel 23, stk. 1.

(1) EUT 2008, L 152, s. 1.
1)

Skal artikel 24, nr. 4, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 1215/2012 (1) af 12. december 2012 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område fortolkes således, at udtrykket »sager om registrering eller gyldighed af patenter uanset om spørgsmålet rejses ved, at der nedlægges påstand herom, eller i form af en indsigelse« betyder, at en national ret, som i henhold til forordningens artikel 4, stk. 1, har erklæret sig kompetent til at påkende en patentkrænkelsessag, ikke længere har kompetence til at foretage en behandling af krænkelsesspørgsmålet, såfremt der rejses indsigelse om, at det omhandlede patent er ugyldigt, eller skal bestemmelsen fortolkes således, at den national ret kun savner kompetence til at påkende ugyldighedsindsigelsen?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af High Court (Irland) den 16. maj 2022 — Friends of the Irish Environment CLG mod Minister for Agriculture, Food and the Marine, Irland og Attorney General

(Sag C-330/22)

(2022/C 284/22)

Processprog: engelsk

Den forelæggende ret

High Court (Irland)

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Friends of the Irish Environment CLG

Sagsøgte: The Minister for Agriculture, Food and the Marine, Irland og Attorney General

Præjudicielle spørgsmål

1) Er det under omstændigheder, hvor forordningen fra 2020 (1) er blevet fortrængt, og/eller de nationale gennemførelsesforanstaltninger er udløbet, nødvendigt at forelægge nærværende anmodning om præjudiciel afgørelse?

2) Er bilag IA til Rådets forordning 2020/123/EU ugyldigt for så vidt angår formålet med forordning (EU) 1380/2013 (2) (herefter »forordningen om den fælles fiskeripolitik«) og navnlig artikel 2, stk. 1, og artikel 2, stk. 2, i forordningen om den fælles fiskeripolitik, herunder den målsætning, der omhandlet i andet afsnit i artikel 2, stk. 2, og de principper om god forvaltningspraksis, der er fastsat i artikel 3, litra c), og litra d), i forordningen om den fælles fiskeripolitik (herunder i det omfang forordningen finder anvendelse på fiskebestande, i forhold til hvilke der kræves en forsigtighedstilgang), sammenholdt med artikel 9, 10, 15 og 16 i forordningen om den fælles fiskeripolitik og betragtningerne hertil samt artikel 1, 2, 3, 4, 5, 8 og 10 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning 2019/472 (3) om en flerårig plan for bestande, der befiskes i de vestlige farvande (herefter »forordningen om de vestlige vande«), for så vidt som de samlede tilladte fangstmængder (»TAC’er«), der er fastsat i forordningen fra 2020, ikke følger den rådgivning om nulfangst med henblik på det maksimale bæredygtige udbytte (»MSY«), som Det Internationale Havundersøgelsesråd (ICES) har udstedt for visse fiskearter?

(1) Rådets forordning 2020/123/EU af 27.1.2020 om fastsættelse for 2020 af fiskerimuligheder for visse fiskebestande og grupper af fiskebestande gældende for EU-farvande og for EU-fiskerfartøjer i visse andre farvande (EUT 2020, L 25, s. 1).

(2) Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 1380/2013/EU af 11.12.2013 om den fælles fiskeripolitik, ændring af Rådets forordning (EF) nr. 1954/2003 og (EF) nr. 1224/2009 og ophævelse af Rådets forordning (EF) nr. 2371/2002 og (EF) nr. 639/2004 samt Rådets afgørelse 2004/585/EF (EUT 2013, L 354, s. 22).

(3) EUT 2019, L. 83, s. 1.
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesfinanzhof (Tyskland) den 14. april 2022 — Finanzamt Hannover-Nord mod H Lebensversicherung

(Sag C-258/22)

(2022/C 284/18)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Bundesfinanzhof

Parter i hovedsagen

Sagsøgt og revisionsappellant: Finanzamt Hannover-Nord

Sagsøger og revisionsindstævnt: H Lebensversicherung

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 56, stk. 1, i traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab (nu artikel 63, stk. 1, i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde) fortolkes således, at den er til hinder for en national bestemmelse, hvorefter udbytte, der hidrører fra deltagelse i udenlandske kapitalselskaber med andele på mindre end 10 % (porteføljekapitalandele), i forbindelse med fastsættelsen af beregningsgrundlaget for et selskabs erhvervsskat på ny medregnes i beregningsgrundlaget, hvis og i det omfang dette udbytte i et tidligere trin er blevet fratrukket fra beregningsgrundlaget, mens der hvad angår udbytte, som hidrører fra porteføljekapitalandele i kapitalselskaber med hjemsted i den pågældende medlemsstat, ikke sker nogen fratrækning ved fastsættelsen af beregningsgrundlaget for erhvervsskatten og dermed heller ikke nogen (ny) medregning?
2)

Skal artikel 19, stk. 1, andet afsnit, artikel 2, artikel 4, stk. 3 og artikel 6, stk. 3, TEU, sammenholdt med chartrets artikel 47 og artikel 267 TEUF fortolkes således, at disse bestemmelser er til hinder for national lovgivning vedtaget af en medlemsstat som: a) forbyder en national domstol at vurdere lovligheden af udnævnelsen af en dommer og følgelig at undersøge, om en dømmende myndighed er en domstol i EU-rettens forstand, og som b) fastsætter disciplinært ansvar for en dommer for den pågældendes dømmende virksomhed i forbindelse med en sådan behandling?
1)

Er artikel 2, stk. 1, litra a) og litra c), artikel 14, stk. 1, og artikel 24, stk. 1, artikel 98, stk. 1-3, i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28.11.2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (1) (herefter »momsdirektivet«), sammenholdt med artikel 6, stk. 1 og 2, i Rådets gennemførelsesforordning (EU) nr. 282/2011 af 15.03.2011 om foranstaltninger til gennemførelse af direktiv 2006/112/EF om det fælles merværdiafgiftssystem (2), sammenholdt med punkt 1 og 12a i bilag III til dette direktiv og 4. og 7. betragtning til momsdirektivet samt princippet om loyalt samarbejde, princippet om afgiftsneutralitet, det fiskale legalitetsprincip samt retssikkerhedsprincippet, til hinder for nationale bestemmelser som dem, der finder anvendelse i den foreliggende sag, som fastsætter en nedsat momssats på 5 % for fødevarer, bl.a. drikkevarer indeholdende mælk, henhørende under KN-kode 2202 i den kombinerede nomenklatur, men som udelukker fødevarer, bl.a. drikkevarer indeholdende mælk, der i henhold til den polske statistiske nomenklatur (PKWiU 56) er tariferet som restaurationsvirksomhed, og anvender en nedsat momssats på 8 % på sådanne varer (deres levering eller ydelse), når gennemsnitsforbrugeren ved køb af disse varer eller ydelser betragter disse leveringer (ydelser) som opfyldelse af det samme behov?
1)

Skal bestemmelserne i artikel 12, stk. 1, litra a), i direktiv 2011/95/EU (1) — uafhængigt af de nationale lovbestemmelser, der under visse omstændigheder giver en udlænding ret til ophold på grund af dennes helbredstilstand og i givet fald beskytter vedkommende mod udsendelse — fortolkes således, at en syg palæstinensisk flygtning, som efter faktisk at have nydt beskyttelse og bistand fra UNRWA forlader den stat eller det område i dette organs indsatsområde, hvori han havde sædvanligt opholdssted, fordi han ikke dér kan få tilstrækkelig adgang til den sundhedspleje og behandling, der kræves på grund af hans helbredstilstand, og det manglende tilbud indebærer en reel risiko for hans liv eller fysiske integritet, kan anses for at befinde sig i en alvorlig personlig usikkerhedstilstand og i en situation, hvor det ikke er muligt for UNRWA at sikre ham levevilkår, der er i overensstemmelse med den opgave, som påhviler dette organ?
C 276/5

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Sozialgericht Nürnberg (Tyskland) den 26. april 2022 — CK mod Familienkasse Bayern Nord

(Sag C-284/22)

(2022/C 276/08)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Sozialgericht Nürnberg

Parter i hovedsagen

Sagsøger: CK

Sagsøgt: Familienkasse Bayern Nord

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 4 i forordning (EF) nr. 883/2004 (1) (sammenholdt med artikel 18, 21 og 45 TEUF) fortolkes således, at denne bestemmelse er til hinder for nationale bestemmelser, hvorefter en vandrende arbejdstager, som oppebærer indkomst, der er undergivet tysk indkomstbeskatning, ikke modtager tyske børnetilskud, når den pågældende ikke har et forhold til Bundesagentur für Arbeit (det tyske føderale beskæftigelseskontor), der udløser forsikringspligt, og den vandrende arbejdstager ikke er fuldt indkomstskattepligtig i Tyskland?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 883/2004 af 29.4.2004 om koordinering af de sociale sikringsordninger (EUT 2004, L 166, s. 1).