ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
DA Den Europæiske Unions Tidende C 213/17

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Commissione tributaria provinciale di Roma (Italien) den 10. marts 2017 — Luigi Bisignani mod Agenzia delle Entrate — Direzione Provinciale 1 di Roma

(Sag C-125/17)

(2017/C 213/21)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Commissione tributaria provinciale di Roma

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Luigi Bisignani

Sagsøgt: Agenzia delle Entrate — Direzione Provinciale 1 di Roma

Præjudicielt spørgsmål

Er artikel 64 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde (TEUF), i relation til den foregående artikel 63 TEUF og den efterfølgende artikel 65 TEUF, samt Rådets direktiv 2011/16/EU af 15. februar 2011 (1), hvorefter de restriktioner, der den 31. december 1993 eksisterede i henhold til national lovgivning med hensyn til kapitalbevægelser til eller fra tredjelande, kan opretholdes med henblik på at forebygge medlemsstaterne potentielle indtægtstab og indsamle bevismateriale om uregelmæssigheder eller ulovligheder i forbindelse med transaktioner, som synes at stride mod eller udgøre misbrug af skattelovgivningen, idet der i henhold til subsidiaritetsprincippet og proportionalitetsprincippet som fastsat i artikel 5 i traktaten om Den Europæiske Union sondres imellem skatteydere, hvis situation er forskellig med hensyn til deres bopælssted eller med hensyn til det sted, hvor deres kapital er investeret, til hinder for nationale bestemmelser såsom artikel 9, stk. 1, litra c) og d), i lov nr. 97 af 6. august 2013 (europæisk lov 2013), der i det mindste på baggrund af den af begge parter foreslåede fortolkning har medført en endelig ophævelse (snarere end en omformulering) af den overtrædelse af skattelovgivningen, der var fastsat i og blev sanktioneret i henhold til artikel 4 og 5 i lovdekret nr. 167 af 28. juni 1990, som ophøjet til lov efter ændringer ved lov nr. 227 af 4. august 1990, uden endvidere at sondre mellem kapitalbevægelser mellem medlemsstater indbyrdes og mellem medlemsstaterne og lande eller territorier med et gunstigere skattesystem?

(1) Rådets direktiv 2011/16/EU af 15.2.2011 om administrativt samarbejde på beskatningsområdet og om ophævelse af direktiv 77/799/EØF (EUT L 64, s. 1).
DA Den Europæiske Unions Tidende C 213/15

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Verwaltungsgericht Minden (Tyskland) den 25. januar 2017 — Daher Muse Ahmed mod Forbundsrepublikken Tyskland

(Sag C-36/17)

(2017/C 213/18)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Verwaltungsgericht Minden

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Daher Muse Ahmed

Sagsøgt: Forbundsrepublikken Tyskland

Ved kendelse af 5. april 2017 fastslog Den Europæiske Unions Domstol (Tredje Afdeling), at de bestemmelser og principper i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 604/2013 af 26. juni 2013 om fastsættelse af kriterier og procedurer til afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen af en ansøgning om international beskyttelse, der er indgivet af en tredjelandsstatsborger eller en statsløs i en af medlemsstaterne (1), der direkte eller indirekte regulerer fristerne for fremsættelse af en anmodning om tilbagetagelse, finder ikke anvendelse på en situation som den i hovedsagen omhandlede, hvor en tredjelandsstatsborger har indgivet en ansøgning om international beskyttelse i én medlemsstat efter at være blevet tildelt subsidiær beskyttelse i en anden medlemsstat.

(1) EUT 2013, L 180, s. 31.
2)

Skal forordning nr. 575/2013, vurderet ud fra bestemmelserne om offentliggørelse af oplysninger om bankers forretningsaktivitet, og navnlig artikel 446 og 432, stk. 2, i ottende del i forordningen, fortolkes således, at disse bestemmelser er til hinder for en medlemsstats lovgivning, hvorefter en bank, som er eller var omfattet af offentligretlige organers dominerende indflydelse, har pligt til at offentliggøre oplysninger om kontrakter indgået om levering af tjenesteydelser fra konsulenter, advokater og ophavsmænd samt andre tjenesteydelser af intellektuel art, og især oplysninger om transaktionstypen, kontraktparten (i tilfælde af juridisk person: virksomhedsbetegnelse eller selskabsnavn, hjemsted og forretningsadresse), kontraktværdi, beløb af de enkelte betalinger for disse tjenesteydelser, dato for indgåelse af kontrakt, transaktionsforholdets varighed og lignende data, der følger af bilag til kontrakterne — idet alle disse oplysninger er blevet registreret i løbet af den periode, hvor banken var omfattet af den nævnte dominerende indflydelse — uden nogen form for undtagelse fra denne pligt og uden mulighed for en afvejning mellem offentlighedens interesse i at opnå aktindsigt og bankens interesse i, at forretningsoplysninger hemmeligholdes, såfremt der ikke er tale om en situation med grænseoverskridende elementer?
1)

Betyder den regel, der er indeholdt i forklaringen i tabel 3 i standard EN 590, nu EN 590:2014, hvorefter »[d]et er muligt at undlade at anvende definitionen af gasolie i Den Europæiske Unions toldtarif på de klasser, der er bestemt til brug i arktisk klima og i klima med hårde vintre« [fri oversættelse], at det er muligt, at de almindelige regler i den supplerende bestemmelse 2 til toldtariffens kapitel 27, litra d) og e), for så vidt angår denne type brændstof ikke gælder med henblik på tarifering af varen?
3)

Hvis disse konsultationer først kan foretages, efter at tilbagesendelsesafgørelsen og indrejseforbuddet er vedtaget, er den omstændighed, at der er iværksat konsultationer mellem de kontraherende stater, og den anden kontraherende stat ikke har meddelt, om den har til hensigt at inddrage opholdstilladelsen, da til hinder for, at tredjelandsstatsborgeren sendes tilbage til sit hjemland, og at forbuddet mod indrejse i hele Schengenområdet træder i kraft?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 202/9

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Curtea de Apel Cluj (Rumænien) den 14. marts 2017 — Costel Nicușor Mucea mod SC Industria Sârmei SA Câmpia Turzii ved kurator SMDA Mureș Insolvency SRL

(Sag C-134/17)

(2017/C 202/15)

Processprog: rumænsk

Den forelæggende ret

Curtea de Apel Cluj

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Costel Nicușor Mucea

Sagsøgt: SC Industria Sârmei SA Câmpia Turzii ved kurator SMDA Mureș Insolvency SRL

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 114, stk. 3, TEUF, artikel 151 TEUF og artikel 153 TEUF samt bestemmelserne i rammedirektiv 89/391/EØF (1) og de efterfølgende særdirektiver fortolkes således, at de er til hinder for, at en medlemsstat i Den Europæiske Union indfører frister og procedurer, som begrænser adgangen til klage og domstolsprøvelse med henblik på en klassificering af arbejdssteder som havende belastende eller særligt belastende forhold, med den følge, at arbejdstagerne ikke tilkendes den ret til sikkerhed og sundhed på arbejdsstedet, som en klassificering sikrer dem ret til i henhold til de nationale bestemmelser, som er opregnet i anmodningen om præjudiciel afgørelse?

(1) Rådets direktiv 89/391/EØF af 12.6.1989 om iværksættelse af foranstaltninger til forbedring af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed under arbejdet (EFT L 183, s. 1).
1)

Skal artikel 114, stk. 3, TEUF, artikel 151 TEUF og artikel 153 TEUF samt bestemmelserne i rammedirektiv 89/391/EØF (1) og de efterfølgende særdirektiver fortolkes således, at de er til hinder for, at en medlemsstat i Den Europæiske Union indfører frister og procedurer, som begrænser adgangen til klage og domstolsprøvelse med henblik på en klassificering af arbejdssteder som havende belastende eller særligt belastende forhold, med den følge, at arbejdstagerne ikke tilkendes den ret til sikkerhed og sundhed på arbejdsstedet, som en klassificering sikrer dem ret til i henhold til de nationale bestemmelser, som er opregnet i anmodningen om præjudiciel afgørelse?
3)

Har det betydning for besvarelsen af første spørgsmål, at investeringsgodet benyttes til såvel afgiftspligtige som ikke-afgiftspligtige transaktioner (til varetagelse af offentlige opgaver), og at det ikke er muligt objektivt at henføre de konkrete investeringsudgifter til en af de tidligere nævnte transaktioner?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 231/5

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesgerichtshof (Tyskland) den 31. marts 2017 — Land Nordrhein-Westfalen mod Dirk Renckhoff

(Sag C-161/17)

(2017/C 231/06)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Bundesgerichtshof

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Land Nordrhein-Westfalen

Sagsøgt: Dirk Renckhoff

Præjudicielt spørgsmål

Udgør tilføjelse af et værk, som med tilladelse fra indehaveren af ophavsretten ligger frit tilgængeligt for alle internetbrugere på en fremmed internetside, til ens egen, offentligt tilgængelige internetside en tilrådighedsstillelse for almenheden som omhandlet i artikel 3, stk. 1, i direktiv 2001/29/EF (1), når værket først kopieres på en server og derfra uploades på ens egen internetside?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/29/EF af 22.5.2001 om harmonisering af visse aspekter af ophavsret og beslægtede rettigheder i informationssamfundet (EFT L 167, s. 10).
—

annulleres det ændrede bilag til Kommissionens gennemførelsesafgørelse af 7. november 2013 vedrørende den årlige handlingsplan for 2013 for Myanmar/Burma, der finansieres over Den Europæiske Unions almindelige budget (1) vedtaget den 16. december 2014, og
6)

For så vidt som afregningen af garantiomkostningerne finder sted efter ikrafttrædelsen af Rådets forordning 2016/44, som ophævede forordning nr. 204/2011, men som i det væsentlige indeholder identiske bestemmelser (punkt 1.5), finder forordning 2016/44 da anvendelse på afgørelsen af sagen mellem parterne, og skal artikel 17, stk. 1, litra b), i denne forordning da fortolkes således, at udgifter og omkostninger, som en libysk bank har opkrævet, og som en bank, der er etableret i Den Europæiske Union, har betalt i henhold til en aftale om modgaranti, anses for direkte eller indirekte at udgøre erstatninger i henhold til garanti? Skal en bank, der er etableret i Den Europæiske Union, og som i henhold til en aftale om modgaranti, der er indgået som led i en serie af aftaler med henblik på udstedelse af en bankgaranti til fordel for HIB, er forpligtet til at betale garantiomkostninger til en libysk enhed, anses for at være en person eller en enhed som omhandlet i artikel 17, stk. 1, litra c), i denne forordning (personer, enheder eller organer, som handler gennem, på vegne af [eller til fordel for] en af de i artikel 17, stk. 1, litra a) eller b) omhandlede personer, enheder eller organer)? Skal de garantiomkostninger, som nævnte bank afkræver en anden bank, der er etableret i Den Europæiske Union, anses for direkte eller indirekte at udgøre erstatninger i henhold til garanti?
1)

Er en fremtidig hensigt om at levere administrationsydelser til målet for en erhvervelse, såfremt det lykkes at gennemføre erhvervelsen, tilstrækkelig til at godtgøre, at den potentielle erhverver udøver økonomisk virksomhed i henhold til sjette momsdirektivs artikel 4 (1), således at moms, som den potentielle erhverver opkræves på varer eller tjenesteydelser, der leveres med henblik på at fremme den relevante erhvervelse, potentielt kan anses for indgående moms for den påtænkte økonomiske aktivitet, der består i levering af sådanne administrationsydelser, og
1.

Ulovligheden af meddelelsen om udvælgelsesprøven, af berigtigelsen og af assessmentcenterets grundlæggende principper Appellanten har anført, at meddelelsen om udvælgelsesprøven er ulovlig, for så vidt som den ikke giver en objektiv begrundelse for begrænsningen af valget af det andet sprog (tysk, engelsk eller fransk) hverken henset til tjenestens interesse eller proportionaliteten af denne begrænsning henset til tjenestens reelle behov. Appellanten har for det andet påberåbt sig ulovligheden, ugyldigheden og det manglende videnskabelige grundlag for assessmentcenterets grundlæggende principper vedrørende EPSO’s åbne udvælgelsesprøver, idet der ikke er noget, der støtter, beviser og der er heller ikke foretaget nogen kontrol af den grundlæggende praksis, der anvendes af EPSO, for så vidt angår følgende principper: (i) »tidligere adfærd er den bedste indikator for fremtidig præstationsevne«, (ii) »assessmentcentre, der simulerer virkelighedsnære arbejdssituationer, er den bedste indikator for præstationsevne i virkeligheden«. Appellanten har for det trejde gjort gældende, at den berigtigelse, der blev offentliggjort i udvælgelsesprøve EPSO/AD/248/13, var ulovlig.
3)

Såfremt et eller flere af de foregående spørgsmål besvares benægtende, skal det beløb, som kommunen betaler til handelsselskabet for udførelsen af opgaverne, da anses for at udgøre en modydelse?
Andet anbringende om, at Retten retsstridigt satte sin egen argumentation i stedet for Rådets og gengav beviserne åbenbart urigtigt.

Appellanten har for det første gjort gældende, at Retten retsstridigt søgte at erstatte Rådets og Kommissionens argumentation med sin egen og herved på egen hånd tilvejebragte en retsstridig begrundelse til støtte for den opfattelse, at de varer, der blev tilbudt af den indsigende part, kunne anses for at være identiske eller ækvivalente med eller erstatte BPA.

For det andet er det gjort gældende, at Retten vurderede de beviser, der vedrørte den indsigende parts evne til at levere tilstrækkelige mængder af de med BPA påståede sammenlignelige varer, på en måde, der var åbenbart ukorrekt, hvorved den foretog en urigtig gengivelse af bevismaterialets klare indhold og fordrejede anvendelsen heraf i forbindelse med bedømmelsen af sagen i første instans.
1)

I forbindelse med fastsættelsen af beløbet for en låneaftale forholder det sig da således, at en formulering som i punkt I/1. og II/1. i den omtvistede låneaftale, der angiver det fastsatte beløb på 64 731 CHF som vejledende, idet det maksimale beløb på 8 280 000 HUF angives som finansieringsbehov, og hvor fastsættelsen af lånebeløbet kædes sammen med en juridisk erklæring fra den part, der indgår aftalen med forbrugeren, og med de oplysninger, der fremgår af denne parts forretningsbøger, er i overensstemmelse med kravet i henhold til artikel 4, stk. 2, og artikel 5 i direktiv 93/13/EØF (1) om, at vilkårene skal være affattet klart og forståeligt?
3)

Såfremt et af de første to spørgsmål besvares benægtende, er artikel 56 EF da til hinder for en medlemsstats ordning, hvorefter der i beskatningsgrundlaget for en skattepligtig person, der er hjemmehørende i den pågældende medlemsstat, og som ejer en kapitalandel på mindst 1 % i et selskab hjemmehørende i en anden stat (her: Schweiz), medregnes en forholdsmæssig andel af dette selskabs positive indtægter med karakter af investeringskapital svarende til ejerandelen, såfremt disse indtægter er undergivet et lavere beskatningsniveau end i den førstnævnte stat?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 221/8

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Landgericht Berlin (Tyskland) den 12. april 2017 — flightright GmbH mod Iberia Express SA

(Sag C-186/17)

(2017/C 221/10)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Landgericht Berlin

Parter i hovedsagen

Sagsøger: flightright GmbH

Sagsøgt: Iberia Express SA

Præjudicielt spørgsmål

Kan der også foreligge en kompensationsret i henhold til artikel 7 i forordning (EF) nr. 261/2004 (1), når en luftfartspassager som følge af en relativt kort forsinkelse i forhold til det planlagte ankomsttidspunkt ikke når en direkte tilsluttet flyforbindelse, og dette medfører en forsinket ankomst til det endelige bestemmelsessted på tre timer eller mere, men de to flyvninger blev varetaget af forskellige luftfartsselskaber, og reservationen blev foretaget af en arrangør, der foretog reservationen af hele flyrejsen via et andet luftfartsselskab?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 261/2004 af 11.2.2004 om fælles bestemmelser om kompensation og bistand til luftfartspassagerer ved boardingafvisning og ved aflysning eller lange forsinkelser og om ophævelse af forordning (EØF) nr. 295/91 (EUT L 46, s. 1).
—

Den Italienske Republik tilpligtes at betale et fast dagligt beløb på 39 113,80 EUR, med et samlet mindstebeløb på 62 699 421,40 EUR, fra datoen for afsigelsen af dommen i sag C-565/10 indtil den dato, hvor der afsiges dom i den foreliggende sag, eller indtil den dato, hvor dommen i sag C-565/10 er opfyldt.
7.

Retten begik en retlig fejl, der består i, at den appellerede dom savner en begrundelse, idet den fastslog, at »[appellanten] ikke fremlagde nogen oplysning, der gav mulighed for at gøre [REA’s] argumentation ugyldig« (den appellerede doms præmis 58), og at appellantens skrivelse af 2. juni 2014, der var vedlagt som bilag A26 til stævningen, »gengav en del af de oplysninger, der fremgik af det forklarende dokument, der er omtalt ovenfor i præmis 8, uden imidlertid at give de konkrete oplysninger, som REA havde anmodet om, der er nævnt ovenfor i præmis 7, 9 og 10« (den appellerede doms præmis 78).
3)

Hvis der er tale om indhold i aftaler indgået mellem en erhvervsdrivende og en forbruger, er det da i overensstemmelse med Den Europæiske Unions kompetence til at sikre et højt forbrugerbeskyttelsesniveau og de grundlæggende EU-retlige principper om retten til effektive retsmidler og retten til en retfærdig rettergang i enhver civilretlig sag, når standardiseringsrådet under en medlemsstats højeste retsinstans ved »afgørelser truffet med henblik på ensartet fortolkning af retlige bestemmelser« øver indflydelse på retspraksis ved den domstol, som sagen indbringes for? a) Såfremt det foregående spørgsmål besvares bekræftende, er det da i overensstemmelse med Den Europæiske Unions kompetence til at sikre et højt forbrugerbeskyttelsesniveau og de grundlæggende EU-retlige principper om retten til effektive retsmidler og retten til en retfærdig rettergang i enhver civilretlig sag, når standardiseringsrådet under en medlemsstats højeste retsinstans ved »afgørelser truffet med henblik på ensartet fortolkning af retlige bestemmelser« øver indflydelse på retspraksis ved den domstol, som sagen indbringes for, når udnævnelsen af de dommere, der er medlem af standardiseringsrådet, ikke foregår på en gennemskuelig måde ifølge forud fastsatte regler, når proceduren ved dette råd ikke er offentlig, og når det ikke efterfølgende er muligt at få oplysninger om den anvendte procedure, dvs. de anvendte udtalelser fra sagkyndige og retsvidenskabelig litteratur samt medlemmernes stemmeafgivelse (flertalsudtalelse og mindretalsudtalelse)?
2)

Skal artikel 9, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1889/2005 af 26. oktober 2005 om kontrol med likvide midler, der indføres til eller forlader Fællesskabet fortolkes således, at den er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omtvistede, hvorefter manglende dokumentation for betalingsmidlernes lovlige oprindelse og manglende sammenhæng mellem den berørte parts beskæftigelse og bevægelsens beløbsmæssige størrelse anses for at udgøre skærpende omstændigheder i forbindelse med en tilsidesættelse af angivelsespligten?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 221/5

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Curtea de Apel Constato (Rumænien) den 29. marts 2017 — Întreprinderea Individuală Dobre M. Marius/Ministerul Finanțelor Publice — Agenția Națională de Administrare Fiscală — Direcția Generală Regională a Finanțelor Publice Galați — Serviciul Soluționare Contestații, Agenția Națională de Administrare Fiscală — Direcția Generală Regională a Finanțelor Publice Galați — Administrația Județeană a Finanțelor Publice Constanța — Serviciul Inspecție Fiscală Persoane Fizice

(Sag C-159/17)

(2017/C 221/06)

Processprog: rumænsk

Den forelæggende ret

Curtea de Apel Constanta

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Întreprinderea Individuală Dobre M. Marius

Sagsøgt: Ministerul Finanțelor Publice — Agenția Națională de Administrare Fiscală — Direcția Generală Regională a Finanțelor Publice Galați — Serviciul Soluționare Contestații, Agenția Națională de Administrare Fiscală — Direcția Generală Regională a Finanțelor Publice Galați — Administrația Județeană a Finanțelor Publice Constanța — Serviciul Inspecție Fiscală Persoane Fizice

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 167, 168, 169, 179, artikel 213, stk. 1, artikel 214, stk. 1, litra a), og artikel 273 i direktiv 2006/112/EF (1) fortolkes således, at de er til hinder for en national lovgivning, der under omstændigheder som de i hovedsagen omhandlede pålægger en afgiftspligtige person, hvis momsregistrering er blevet annulleret, at betale staten moms for den periode, hvor momsregistreringsnummeret var annulleret, uden at personen imidlertid indrømmes ret til at fradrage moms for køb foretaget i den samme periode?

(1) Rådets direktiv 2006/112/EF af 28.11.2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (EUT 2006, L 347, s. 1).
—

Domstolen træffer endelig afgørelse i den sag, der er genstand for appel og fastslår, at Retten begik en retlig fejl ved at erklære sig inkompetent, og den sagsøgte i sag T-193/16 tilpligtes at betale appellantens omkostninger i henhold til kendelse afsagt af Retten og af Domstolen i denne appel.
2.

Domstolen træffer endelig afgørelse i den sag, der er genstand for appel og fastslår, at Retten begik en retlig fejl ved at erklære sig inkompetent, og den sagsøgte i sag T-257/16 tilpligtes at betale appellantens omkostninger i henhold til kendelse afsagt af Retten og af Domstolen i denne appel.
—

Domstolen træffer endelig afgørelse i den sag, der er genstand for appel og fastslår, at Retten begik en retlig fejl ved at erklære sig inkompetent, og den sagsøgte i sag T-192/16 tilpligtes at betale appellantens omkostninger i henhold til kendelse afsagt af Retten og af Domstolen i denne appel.
2)

Såfremt CC’s artikel 1124 kan finde anvendelse på låneaftaler eller på alle former for kreditaftaler, er artikel 6 og 7 i direktiv 93/13/EØF om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler da til hinder for en retspraksis som den ovenfor nævnte, der med henblik på at vurdere, hvorvidt det er gunstigere for forbrugeren at realisering af pant i fast ejendom fortsættes, end en behandling af et anerkendelsessøgsmål, som er anlagt i henhold til CC’s artikel 1124, er skadelig for denne, ikke tager hensyn til, at en påstand om ophævelse af aftalen og erstatning i dette søgsmål kan forkastes, hvis domstolene anvender bestemmelsen i CC’s artikel 1124, hvorefter »domstolene tager en påstand om ophævelse til følge, såfremt der ikke foreligger grunde, der tilsiger, at sagen bør udsættes«, når der henses til, at det netop i forbindelse med lån mod pant i fast ejendom med henblik på boligkøb med lange tilbagebetalingsfrister (20 eller 30 år) er forholdsvis sandsynligt, at domstolene anvender dette som grundlag for at forkaste påstanden, og navnlig når den faktiske misligholdelse af betalingsforpligtelsen ikke er særlig grov?