ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
En ret, som ikke træffer afgørelse i sidste instans, skal have frihed til, hvis den skønner, at den højere instans’ retlige bedømmelse kan føre til, at der afsiges en dom, der er i strid med EU-retten, at forelægge Domstolen de spørgsmål, som giver anledning til tvivl.

Artikel 45 i direktiv 2004/18 om samordning af fremgangsmåderne ved indgåelse af offentlige vareindkøbskontrakter, offentlige tjenesteydelseskontrakter og offentlige bygge- og anlægskontrakter, som ændret ved forordning nr. 1177/2009, sammenholdt med direktivets artikel 2, samt ligebehandlingsprincippet og forpligtelsen til gennemsigtighed, skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for udelukkelse af en økonomisk aktør fra en udbudsprocedure med den begrundelse, at denne aktør ikke har overholdt den pligt, der er fastsat i udbudsmaterialet, til at vedlægge sit tilbud en erklæring, i henhold til hvilken den person, der i tilbuddet er angivet som teknisk direktør hos den pågældende aktør, ikke er genstand for en straffesag eller en strafferetlig dom, idet aktøren ellers udelukkes fra udbuddet, selv såfremt der på et tidspunkt, der ligger efter udløbet af fristen for indgivelsen af tilbuddet, er blevet fremsendt en sådan erklæring til den ordregivende myndighed, hvori det godtgøres, at titlen som teknisk direktør er blevet tillagt denne person ved en fejl.

(jf. præmis 50 og domskonkl.)
Med vedtagelsen af en almindelig regel, hvorefter, således som det fremgår af artikel 73a i forordning nr. 1605/2002 om finansforordningen vedrørende De Europæiske Fællesskabers almindelige budget, Unionens fordringer over for tredjemand forældes efter udløbet af en frist på fem år, har EU-lovgiver villet give Unionens eventuelle debitorer en garanti for, at de efter udløbet af denne frist i princippet, i overensstemmelse med kravene om retssikkerhed og beskyttelse af den berettigede forventning, ikke vil kunne være genstand for foranstaltninger til inddrivelse af sådanne fordringer, med hensyn til hvilke de herefter er fritaget for at godtgøre, at de ikke er debitorer. I denne forbindelse tilsigter nævnte artikel 73a bl.a. tidsmæssigt at begrænse muligheden for at inddrive Unionens fordringer over for tredjemand for at opfylde princippet om forsvarlig økonomisk forvaltning.

I øvrigt gælder, at eftersom artikel 73a i forordning nr. 1605/2002 henviser fastsættelsen af den dato, der skal lægges til grund ved beregningen af forældelsesfristen, til de gennemførelsesbestemmelser, som det i henhold til denne forordnings artikel 183 tilkommer Europa-Kommissionen at fastsætte, kan nævnte artikel 73a ikke i sig selv, uden gennemførelsesbestemmelserne hertil, med føje påberåbes med henblik på at godtgøre, at en fordring fra Unionen er forældet. I denne forbindelse vil nævnte gennemførelsesbestemmelser kun kunne vedtages i overensstemmelse med de formål, der ligger til grund for den regel, der således opstilles i artikel 73a.

(jf. præmis 43-45 og 52)
For så vidt angår eksportrestitutioner er betingelsen vedrørende sund og sædvanlig handelskvalitet af det udførte produkt, jf. artikel 13 i forordning nr. 3665/87 om fælles gennemførelsesbestemmelser for eksportrestitutioner for landbrugsprodukter, som ændret ved forordning nr. 1829/94, en materiel betingelse for ydelse af restitutioner. I den forbindelse følger det af den nævnte artikel 13, at medlemsstaterne skal kontrollere, at de produkter, som eksporteres til tredjelande, er af en sund og sædvanlig handelskvalitet.

Såfremt eksportøren imidlertid ikke overholder forpligtelsen til at føre fortegnelser i overensstemmelse med forordning nr. 822/87 om den fælles markedsordning for vin og forordning 2238/93 om dokumenter, der ledsager vinprodukter ved transport og om til- og afgangsbøger i vinsektoren, hvilket det tilkommer den nationale ret at afgøre, er det ikke muligt for medlemsstaterne at kontrollere, at de produkter, som eksporteres til tredjelande, er af en sund og sædvanlig handelskvalitet i overensstemmelse med artikel 13 i forordning nr. 3665/87, og følgelig at sikre, at betingelserne for at få forudbetalt eksportrestitutionen er overholdt.

(jf. præmis 35, 36 og 40)
Formålet med artikel 3, stk. 1 og 10, i direktiv 96/71 om udstationering af arbejdstagere som led i udveksling af tjenesteydelser er således at garantere over for de udstationerede arbejdstagere, at værtsmedlemsstatens regler om minimumsbeskyttelse for så vidt angår arbejds- og ansættelsesvilkår på de i nævnte stk. 1 anførte områder samt i givet fald på de områder, der er præciseret af medlemsstaterne i medfør af nævnte stk. 10, finder anvendelse på dem, mens de midlertidigt udfører arbejde på denne medlemsstats område. Foranstaltningerne til kontrol med overholdelsen af disse regler for minimumsbeskyttelse hidrører ikke under direktiv 96/71’s anvendelsesområde og er heller ikke harmoniseret på EU-plan, og de kan således frit fastlægges af medlemsstaterne under overholdelse af traktaten og de almindelige EU-retlige principper.

Artikel 56 TEUF og 57 TEUF skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en lovgivning i en medlemsstat som den i hovedsagen omhandlede, hvorefter modtagere af tjenesteydelser udført af arbejdstagere, der er udstationeret af en tjenesteyder med hjemsted i en anden medlemsstat, er forpligtet til, forud for beskæftigelsen af disse arbejdstagere, til de kompetente myndigheder at fremsende oplysninger til identifikation af arbejdstagerne, når disse ikke er i stand til at fremlægge et bevis for den anmeldelse, som deres arbejdsgiver burde have foretaget i denne værtsmedlemsstat inden påbegyndelsen af nævnte ydelse, da en sådan lovgivning kan være begrundet i beskyttelsen af et tvingende alment hensyn, såsom beskyttelsen af arbejdstagere eller bekæmpelsen af social svig, forudsat at det fastslås, at den er egnet til at sikre virkeliggørelsen af de formål, den forfølger, og ikke går ud over, hvad der er nødvendigt for at opfylde formålene, hvilket det tilkommer den nationale ret at undersøge.

En sådan lovgivning kan, for så vidt som den indebærer en kontrol af den anmeldelsesforpligtelse, som påhviler den arbejdsgiver, som midlertidigt har udstationeret arbejdstagere, anses for en nødvendig følge af en sådan forpligtelse, der er nødvendig for at opfylde de formål, der forfølges med det grænseoverskridende informationssystem med henblik på undersøgelse af indvandring i forhold til socialforvaltningen (»Limosasystemet«).

(jf. præmis 72 og 75 samt domskonkl.)
—

de for det andet er til hinder for, at retten på grund af en standardklausul skal lægge til grund, at forbrugeren har anerkendt den fuldstændige og korrekte opfyldelse af de forpligtelser, der påhviler kreditgiveren forud for aftaleindgåelsen, idet denne klausul således medfører en omvendelse af bevisbyrden for opfyldelsen af de nævnte forpligtelser på en måde, der underminerer effektiviteten af de rettigheder, der følger af direktiv 2008/48.
2.

Fiskale bestemmelser — harmonisering af lovgivningerne — kapitaltilførselsafgifter — tilbagebetaling af beløb, som er opkrævet i strid med EU-retten — forældelsesfrist — nedsættelse med tilbagevirkende kraft og uden hverken at give forudgående meddelelse herom eller fastsætte en overgangsordning for de frister, der gælder for en af de klageadgange, som de skattepligtige personer har — ikke foreneligt med princippet om effektivitet og princippet om beskyttelse af den berettigede forventning — traktatbrud (art. 4, stk. 3, TEU) (jf. præmis 33-40 og 45 samt domskonkl.)
8.

Miljø — affald — direktiv 2008/98 — medlemsstaternes forpligtelse til at sikre nyttiggørelse eller bortskaffelse af affald — forpligtelse til at nå et bestemt resultat — medlemsstaternes skønsbeføjelse vedrørende de foranstaltninger, der skal træffes — grænser — vedvarende situation, der ikke opfylder kravene, medfører en betydelig forringelse af miljøet — undladelse — forpligtelse til at træffe de nødvendige foranstaltninger for at forbyde en ukontrolleret håndtering af affald — undladelse (Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/98, art. 13 og art. 36, stk. 1) (jf. præmis 76-81 og domskonkl. 1)
Hvad angår størrelsen af og formen på en tvangsbøde pålagt en medlemsstat tilkommer det Domstolen under udøvelsen af sin skønsbeføjelse at fastsætte tvangsbøden således, at den dels er tilpasset omstændighederne, dels er afpasset det fastslåede traktatbrud og den pågældende medlemsstats betalingsevne.

Kommissionens forslag vedrørende tvangsbøden binder ikke Domstolen og udgør blot et nyttigt sammenligningsgrundlag. Ligeledes er retningslinjer som dem, der er indeholdt i Kommissionens meddelelser, ikke bindende for Domstolen, men bidrager til at sikre gennemsigtigheden, forudsigeligheden og retssikkerheden i Kommissionens egne handlinger, når denne institution fremsætter forslag for Domstolen. I forbindelse med en sag på grundlag af artikel 260, stk. 2, TEUF vedrørende et vedvarende traktatbrud i en medlemsstat, til trods for den omstændighed, at dette traktatbrud allerede er blevet konstateret i en første dom, der er afsagt i henhold til artikel 226 EF eller artikel 258 TEUF, skal Domstolen nemlig fortsat have mulighed for at fastsætte størrelsen af og formen på den pålagte tvangsbøde, som den finder passende, for at tilskynde denne medlemsstat til at bringe den manglende opfyldelse af de forpligtelser, der følger af Domstolens første dom, til ophør.

De kriterier, der skal tages i betragtning inden for rammerne af Domstolens bedømmelse for at sikre tvangsbødens egenskab af tvangsmiddel med henblik på en ensartet og effektiv anvendelse af EU-retten, er således i princippet overtrædelsens varighed – vurderet under hensyntagen til det tidspunkt, hvor Domstolen har vurderet de faktiske omstændigheder, og ikke til det tidspunkt, hvor Kommissionen indbragte sagen for Domstolen – grovheden og den pågældende medlemsstats betalingsevne under hensyntagen til den seneste udvikling i en medlemsstats BNP, som det så ud på tidspunktet for Domstolens undersøgelse af de faktiske omstændigheder. Ved anvendelsen af disse kriterier skal Domstolen tage særligt hensyn til den manglende opfyldelses konsekvenser for offentlige og private interesser samt til den uopsættelighed, hvormed den pågældende medlemsstat skal overholde sine forpligtelser.

(jf. præmis 52, 53, 57 og 58)
Artikel 41, stk. 1, artikel 43 og 45 i direktiv 2004/18 om samordning af fremgangsmåderne ved indgåelse af offentlige vareindkøbskontrakter, offentlige tjenesteydelseskontrakter og offentlige bygge- og anlægskontrakter skal fortolkes således, at i de tilfælde, hvor betingelserne for at anvende de udelukkelsesgrunde, der er fastsat i denne artikel 45, ikke er opfyldt, er denne artikel ikke til hinder for, at en ordregivende myndighed beslutter ikke at indgå en offentlig kontrakt, som har været udbudt, og ikke at tildele denne kontrakt endeligt til en tilbudsgiver, som var den eneste tilbageværende tilbudsgiver, og som havde fået tildelt kontrakten foreløbigt.

EU-retten er således ikke til hinder for, at medlemsstaterne i deres lovgivning fastsætter muligheden for at vedtage en afgørelse om tilbagekaldelse af et udbud. Begrundelsen for en sådan afgørelse om tilbagekaldelse kan således være baseret på grunde, der har forbindelse til spørgsmålet, om det af hensyn til den offentlige interesse er hensigtsmæssigt at afslutte en tildelingsprocedure i betragtning af bl.a. en eventuel ændring af den økonomiske sammenhæng eller de faktiske omstændigheder eller endog den berørte ordregivende myndigheds behov. En sådan afgørelse kan endvidere være begrundet af en utilstrækkelig konkurrence som følge af den omstændighed, at der efter afslutningen af proceduren for tildeling af den omhandlede kontrakt kun forblev en tilbudsgiver, som var i stand til at gennemføre denne kontrakt. Det følger heraf, at med forbehold for overholdelse af principperne om gennemsigtighed og ligebehandling er en ordregivende myndighed ikke forpligtet til at afslutte en påbegyndt tildelingsprocedure og indgå en offentlig kontrakt, heller ikke med den eneste tilbageværende tilbudsgiver.

(jf. præmis 35-37 og domskonkl. 1)
Artikel 49 TEUF og 56 TEUF er ikke til hinder for anvendelsen af en national lovgivning, der udelukker en økonomisk aktør, som har begået en overtrædelse af konkurrenceretten, der er blevet fastslået ved en retskraftig dom, og for hvilken aktøren er blevet pålagt en bøde, fra at deltage i en udbudsprocedure.

Begrebet fejl i forbindelse med udøvelsen af sit erhverv i den forstand, hvori det er anvendt i artikel 45, stk. 2, litra d), i direktiv 2004/18 om samordning af fremgangsmåderne ved indgåelse af offentlige vareindkøbskontrakter, offentlige tjenesteydelseskontrakter og offentlige bygge- og anlægskontrakter, som ændret ved forordning nr. 1177/2009, omfatter således enhver culpøs adfærd, der har indvirkning på den pågældende operatørs faglige troværdighed, og ikke kun overtrædelser af de fagetiske normer for det erhverv, som denne operatør tilhører i snævreste forstand. Under disse omstændigheder må det fastslås, at begåelsen af en overtrædelse af konkurrencereglerne – navnlig hvor der er blevet pålagt en sanktion for denne overtrædelse i form af en bøde – udgør en udelukkelsesgrund, som falder ind under nævnte artikel 45, stk. 2, litra d).

Når en sådan udelukkelsesgrund er mulig i medfør af direktiv 2004/18, må den i øvrigt så meget desto mere anses for berettiget i forhold til de offentlige kontrakter, der ikke overskrider den relevante tærskelværdi, som er fastsat i det nævnte direktivs artikel 7, og som derfor ikke er undergivet de særlige og strenge fremgangsmåder, der er fastsat i dette direktiv

(jf. præmis 34-36 og 39 samt domskonkl.)
Den forpligtelse, som påhviler en medlemsstat, til at træffe alle nødvendige foranstaltninger for at nå det ved et direktiv forskrevne resultat er en bindende forpligtelse, som følger af artikel 288, stk. 3, TEUF og af selve direktiv 2008/98. Selv i tilfælde, hvor medlemsstaterne i forbindelse med gennemførelsen af et direktiv råder over et vidt skøn for så vidt angår valget af midler, er de under alle omstændigheder forpligtede til at sikre dette direktivs fulde virkning og overholde de frister, det fastsætter, med henblik på en ensartet gennemførelse i hele EU. Endvidere fastsætter direktiv 2008/98 ikke nogen undtagelse, der gør det muligt for medlemsstaterne med føje at udskyde ikrafttrædelsen af gennemførelsesforanstaltninger til en dato, der ligger efter den dato, der er fastsat i direktivets artikel 40, stk. 1.

Artikel 15, stk. 1, i direktiv 2008/98 om affald og om ophævelse af visse direktiver, sammenholdt med dette direktivs artikel 4 og 13, skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en national lovgivning, der ikke fastsætter nogen mulighed for, at affaldsproducenter eller andre affaldsindehavere selv udfører affaldsbortskaffelsen og herved fritages for betaling af en kommunal afgift for affaldsbortskaffelse, for så vidt som denne lovgivning opfylder kravene i proportionalitetsprincippet.

For få vidt angår forpligtelsen til at træffe de nødvendige foranstaltninger til at sikre, at oprindelige affaldsproducenter eller andre indehavere selv udfører affaldsbehandlingen, gør den nævnte artikel 15, stk. 1, det muligt for medlemsstaterne at vælge mellem flere muligheder, og henvisningen til artikel 4 og 13 i direktiv 2008/98 skal ikke fortolkes således, at den begrænser den skønsmargen, som medlemsstaterne har, på en måde, så disse skal indrømme oprindelige affaldsproducenter eller andre affaldsindehavere retten til selv at udføre affaldsbehandlingen og dermed fritage dem for forpligtelsen til at deltage i finansieringen af det affaldsbehandlingssystem, der er etableret i offentligt regi.

Da der ikke i EU-retten er vedtaget regler, som pålægger medlemsstaterne at anvende en præcis metode vedrørende finansieringen af udgifterne til affaldsbehandling, kan denne finansiering efter den pågældende medlemsstats valg enten sikres gennem afgifter, gebyrer eller enhver anden form for opkrævning, og en national lovgivning, der med henblik på finansieringen af forvaltningen af et sådant system fastsætter f.eks. en afgift, der beregnes på grundlag af en vurdering af den affaldsvolumen, der genereres, og ikke på grundlag af den mængde affald, der faktisk produceres og overdrages til indsamling, kan ikke anses for at være uforenelig med direktiv 2008/98. Selv om det er rigtigt, at de kompetente nationale myndigheder på området følgelig råder over et vidt skøn for så vidt angår fastsættelsen af beregningsmetoden for en sådan afgift, må en afgift, der fastsættes på denne måde, imidlertid ikke desto mindre ikke gå videre, end hvad der er nødvendigt for at nå det ønskede mål.

(jf. præmis 42, 43, 47, 48 og 50 samt domskonkl.)
2)

I tilfælde af at det i punkt 1 fastslåede traktatbrud fortsat består på tidspunktet for afsigelsen af denne dom, skal Kongeriget Sverige på kontoen »Den Europæiske Unions egne indtægter« til Europa-Kommissionen betale en tvangsbøde på 4000 EUR pr. dags forsinkelse med gennemførelsen af de foranstaltninger, der er nødvendige for at efterkomme dom Kommissionen mod Sverige (EU:C:2012:192), regnet fra datoen for afsigelsen af denne dom og indtil datoen for opfyldelsen af nævnte dom.
2.

Fiskale bestemmelser — harmonisering af lovgivningerne — det fælles merværdiafgiftssystem — medlemsstaternes mulighed for at anvende en reduceret afgiftssats for leveringen af visse varer og tjenesteydelser — anvendelse af en reduceret sats på varer til brandbeskyttelse — varer, der ikke er omfattet af bilag III til direktiv 2066/112 — traktatbrud — berettigelse — foreligger ikke (Rådets direktiv 2006/112, art. 96, 97 og 98, bilag III) (jf. præmis 23-26 og domskonkl.)
Hvad angår en anmodning om præjudiciel afgørelse på området for offentlige kontrakter, som rejser spørgsmålet om anvendelse af de generelle principper om ligebehandling og ikke-forskelsbehandling samt forpligtelsen til gennemsigtighed, som følger af artikel 49 TEUF og 56 TEUF, tilkommer det den forelæggende ret at konstatere de fornødne forhold, der gør det muligt for Domstolen at efterprøve, om der i hovedsagen foreligger en klar grænseoverskridende interesse, der kan begrunde en anvendelse af de pågældende principper. Som det følger af artikel 94 i Domstolens procesreglement, skal Domstolen i en anmodning om præjudiciel afgørelse kunne finde en fremstilling af de faktiske oplysninger, som ligger til grund for spørgsmålene, samt af sammenhængen bl.a. mellem oplysningerne og spørgsmålene. Følgelig skal konstateringen af de fornødne forhold, der gør det muligt at efterprøve, om der foreligger en klar grænseoverskridende interesse, foretages inden forelæggelsen til Domstolen.

Som følge af den samarbejdsånd, der består i forholdet mellem de nationale retter og Domstolen inden for rammerne af den præjudicielle procedure, fører sådanne manglende forudgående konstateringer fra den forelæggende rets side vedrørende en eventuel tilstedeværelse af en klar grænseoverskridende interesse imidlertid ikke til, at anmodningen skal afvises fra realitetsbehandling, såfremt Domstolen på trods af disse mangler på baggrund af de oplysninger, der fremgår af sagsakterne, finder, at den er i stand til at give den forelæggende ret et nyttigt svar. Dette er navnlig tilfældet, såfremt forelæggelsesafgørelsen indeholder tilstrækkeligt med relevante oplysninger til at foretage en bedømmelse af, om der eventuelt foreligger en sådan interesse. Domstolens svar forudsætter imidlertid, at den forelæggende ret på grundlag af en indgående vurdering af alle de relevante omstændigheder i forbindelse med hovedsagen fastslår, at der foreligger en klar grænseoverskridende interesse.

(jf. præmis 47 og 48)
EU-konkurrenceretten vedrører virksomheders aktiviteter, og begrebet virksomhed omfatter enhver enhed, som udøver økonomisk virksomhed, uanset denne enheds retlige status og dens finansieringsmåde. Når en sådan økonomisk enhed overtræder konkurrencereglerne, påhviler det den ifølge princippet om personligt ansvar at stå til regnskab for overtrædelsen.

Den omstændighed, at en enhed, der har begået en overtrædelse af konkurrencereglerne, er genstand for en retlig eller organisatorisk ændring, har ikke nødvendigvis den virkning, at der opstår en ny virksomhed, der er fritaget for ansvar for den tidligere virksomheds konkurrencestridige adfærd, såfremt de to virksomheder er identiske i økonomisk henseende. Når to enheder udgør samme økonomiske enhed, er den omstændighed, at den enhed, som har begået overtrædelsen, endnu eksisterer, ikke i sig selv til hinder for, at den enhed, som har overtaget de økonomiske aktiviteter, pålægges en sanktion.

Hvad nærmere bestemt angår et moderselskabs overførsel af dets virksomhed inden for den sektor, der har været genstand for en overtrædelse af konkurrencereglerne, til et af dets datterselskaber er det relevante tidspunkt med henblik på at vurdere, om der er tale om en situation med økonomisk kontinuitet ved overførsel af aktiver inden for en koncern eller mellem uafhængige virksomheder, det tidspunkt, hvor selve overførslen fandt sted.

Selv om det med henblik på at fastslå, om der er tale om økonomisk kontinuitet, er nødvendigt, at der før dette tidspunkt mellem overdrageren og erhververen findes strukturelle forbindelser, der gør det muligt i overensstemmelse med princippet om personligt ansvar at fastslå, at de to enheder udgør én virksomhed, kræves det imidlertid ikke, henset til et mål, som forfølges med princippet om økonomisk kontinuitet, at disse forbindelser varer ved i hele den resterende overtrædelsesperiode eller indtil vedtagelsen af den beslutning, hvormed overtrædelsen pålægges en sanktion. Det er heller ikke nødvendigt, at de strukturelle forbindelser, der gør det muligt at fastslå, at der er tale om en situation med økonomisk kontinuitet, varer ved i en minimumsperiode.

Retssikkerhedsprincippet er i den forbindelse til hinder for en hensyntagen med henblik på at fastslå, om der er tale om en økonomisk kontinuitet, til det mål, der forfølges med overførslen af aktiviteter. En hensyntagen til den økonomiske begrundelse for nævnte overførsel indfører således i anvendelsen af princippet om økonomisk kontinuitet subjektive faktorer, der er uforenelige med en gennemsigtig og forudsigelig anvendelse af dette princip.

(jf. præmis 39-41 og 50-53)