ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
DA Den Europæiske Unions Tidende C 238/5

Sag anlagt den 26. maj 2011 — Europa-Kommissionen mod Kongeriget Danmark

(Sag C-261/11)

2011/C 238/09

Processprog: dansk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved R. Lyal, N. Fenger, befuldmægtigede)

Sagsøgt: Kongeriget Danmark

Påstande

— Det fastslås, at Danmark har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 49 i Traktaten om Den Europæiske Unions Funktionsmåde og artikel 31 i EØS-aftalen ved at indføre og opretholde en lovgivning om umiddelbar exitbeskatning af selskabers overførsel af aktiver til en anden medlemsstat uden at beskatte tilsvarende overførsler af aktiver inden for Danmarks grænser.

— Kongeriget Danmark tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Efter dansk skattelovgivning betragtes overførsel af en erhvervsvirksomheds aktiver til benyttelse uden for Danmark som salg og beskattes i overensstemmelse hermed, mens virksomhed inden for landets grænser først anses for ophørt, når de pågældende aktiver rent faktisk sælges. En virksomhed, der overfører aktiver mellem forskellige driftssteder inden for Danmark, beskattes således ikke af værdien af disse aktiver i forbindelse med en sådan overførsel. Hvis samme virksomhed derimod overfører aktiver til et fast driftssted uden for Danmark, skal det straks svare skat af værdien af aktiverne på samme måde, som hvis aktiverne var blevet solgt.

Efter Kommissionens opfattelse udgør denne forskelsbehandling en hindring for etableringsfriheden i strid med artikel 49 TEUF. Kommissionen sætter ikke spørgsmålstegn ved Danmarks adgang til at beskatte værdistigninger oppebåret af en virksomhed, mens denne har været etableret i Danmark. Kommissionen finder imidlertid, at de omstændigheder, på baggrund af hvilke skattepligten indtræder, bør være de samme, nemlig aktivets realisering eller en faktor, hvorved afskrivningerne kan tilpasses, uanset om de pågældende formueværdier overføres til udlandet eller forbliver i Danmark.

Efter Kommissionens opfattelse er der ingen begrundelse for at foretage en umiddelbar skatteopkrævning med hensyn til urealiserede værdistigninger i forbindelse med, at aktiver i Danmark overføres til en anden medlemsstat, når der ikke pålægges en sådan skat i tilsvarende nationale situationer. Således kunne Kongeriget Danmark for eksempel fastlægge værdien af de urealiserede værdistigninger, til hvilke den mener at have beskatningsretten, uden at dette indebar en umiddelbar opkrævning af skatten eller overholdelse af yderligere betingelser for at kunne udskyde betalingen heraf.
Med det første appelanbringende gør Kommissionen gældende, at Retten har tilsidesat forskellige bestemmelser vedrørende bevisbyrden og processuelle regler om bevisførelse samt har fordrejet visse beviselementer og ikke har begrundet sine betragtninger vedrørende de faktiske omstændigheder. Selv om Retten henviser til retspraksis vedrørende nødvendigheden af at vurdere den samlede bevisrække, vidner den efterfølgende vurdering heraf om en meget fragmentarisk tilgang, hvorved beviser anskues isoleret set og afvises et for et. Dette har konsekvenser for gennemgangen af de individuelle kontakter, som beslutningen betragter som tegn på Aalberts-virksomhedernes deltagelse i den vedvarende overtrædelse. Beviserne for datterselskaberne Simplex’ og Aquatis’ deltagelse i den vedvarende overtrædelse blev af Retten vurderet isoleret set, selv om de tilhørte én og samme virksomhed (Aalberts). Med hensyn til disse kontakter fordrejer Retten ydermere visse hovedbeviselementer eller tilvejebringer i det mindste ikke tilstrækkelige begrundelser for dets konklusioner vedrørende bevisværdien af visse beviselementer.
Den appellerede dom tilsidesætter artikel 81, stk. 2, EF, for så vidt som Retten har fastslået, at appellanten den 30. april 1999 deltog i et møde af »konkurrencebegrænsende karakter«. Derudover tilsidesætter den appellerede dom artikel 23, stk. 1, i forordning nr. 1/2003, såfremt der ved udmålingen af bøden er taget hensyn til deltagelsen i dette møde. Retten har vedrørende dette møde fastslået, at bevismaterialet »snarere« peger mod et konkurrencebegrænsende formål end et formål, der er i overensstemmelse med konkurrencen. Retten har således tilsidesat den bevisstandard, som den selv har fastsat, og hvorefter der skal foreligge et sikkert og uigendriveligt bevis for en tilsidesættelse.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 238/11

Sag anlagt den 14. juni 2011 — Europa-Kommissionen mod Den Hellenske Republik

(Sag C-297/11)

2011/C 238/16

Processprog: græsk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved I. Chatzigianni og A. Margeli)

Sagsøgt: Den Hellenske Republik

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Den Hellenske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til dels artikel 13, stk. 1-3 og stk. 6, samt artikel 15, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/60/EF af 23. oktober 2000 om fastlæggelse af en ramme for Fællesskabets vandpolitiske foranstaltninger, idet den ikke har udarbejdet vandområdeplaner (hverken for vandområdedistrikter, der udelukkende ligger inden for dens eget område eller for internationale vandområdedistrikter) senest den 22. december 2009, og idet den ikke har sendt kopier af vandområdeplanerne til Kommissionen senest den 22. marts 2010, dels artikel 14, stk. 1, litra c), i samme direktiv, idet den ikke har indledt proceduren til offentlig oplysning og høring vedrørende vandområdeplanerne senest den 22. december 2008.

— Den Hellenske Republik tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

For det første var medlemsstaterne i henhold til artikel 13, stk. 1-3 og stk. 6, samt artikel 15, stk. 1, i Europa Parlamentets og Rådets direktiv 2000/60/EF af 23. oktober 2000 om fastlæggelse af en ramme for Fællesskabets vandpolitiske foranstaltninger forpligtede til at udarbejde vandområdeplaner senest den 22. december 2009 (såvel for vandområdedistrikter, der udelukkende ligger inden for dens eget område som for internationale vandområdedistrikter), og at sende kopier heraf til Kommissionen senest den 22. marts 2010.

Af de oplysninger, som Den Hellenske Republik hidtil har meddelt Kommissionen, fremgår det, at denne medlemsstat endnu ikke har udarbejdet nogen vandområdeplaner (hverken for vandområdedistrikter, der udelukkende ligger inden for dens eget område eller for internationale vandområdedistrikter), og at den frem for alt ikke har fremsendt nogen kopier af vandområdeplanerne til Kommissionen. På baggrund heraf har Kommissionen konkluderet, at Den Hellenske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til direktivets artikel 13, stk. 1-3 og stk. 6, samt artikel 15, stk. 1.

For det andet var medlemsstaterne i henhold til direktivets artikel 14, stk. 1, litra c), forpligtede til at inddrage offentligheden i vandområdeplanerne senest den 22. december 2008.

Af de oplysninger, som Den Hellenske Republik hidtil har meddelt Kommissionen, fremgår det, at denne procedure endnu ikke er påbegyndt. På baggrund heraf har Kommissionen konkluderet, at Den Hellenske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til direktivets artikel 14, stk. 1, litra c).
3)

For at fastslå, at overførelsen udgør ny statsstøtte, har Retten urigtigt lagt den betragtning til grund, at det offentlige radio- og tv-selskab således har modtaget en overkompensation (supplerende). En eventuel overkompensation er ikke afgørende for at kunne besvare spørgsmålet, om overførelsen udgør ny statsstøtte. Rettens vurdering er under alle omstændighed ikke begrundet i tilstrækkeligt omfang.
5)

Følger det af det fælles merværdiafgiftssystem og artikel 168 og 178 i direktiv 2006/112, at en handlendes ret til fradrag for indgående moms for en given afgiftspligtig transaktion, skal afgøres a) alene ud fra den konkrete handel, som den handlende deltager i, herunder også hans hensigt til at deltage heri, og/eller b) ud fra samtlige operationer, herunder forudgående og efterfølgende handler, der udgør en kæde i omsætningen, hvortil den pågældende handel hører, og med hensyntagen til hensigten hos de øvrige led i kæden, som den handlende ikke kender, og/eller hos hvem han ikke kan erhverve kendskab til fakturaudstederens handlinger og/eller undladelser og til de øvrige led i kæden, nemlig dennes tidligere leverandører, som modtageren af leverancen ikke kan kontrollere, og af hvem han ikke kan forlange en bestemt adfærd c) ud fra svigagtige handlinger eller hensigter hos andre led i kæden, hvis deltagelse den handlende ikke kendte, og om hvis handlinger eller hensigter det ikke kan fastslås, om den handlende kendte dem, uafhængigt af det spørgsmål, om disse handlinger eller hensigter vedrørte et tidspunkt før eller efter en given handel?
1)

Skal artikel 179, stk. 1, artikel 180 og artikel 273 i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (1) samt det i Domstolens dom af 8. maj 2008, forenede sager C-95/07 og C-96/07, Ecotrade, omhandlede effektivitetsprincip på området for indirekte afgifter fortolkes således, at der herved tillades en præklusionsfrist som den, der er fastsat ved momslovens artikel 72, stk. 1, (i 2008-affattelsen), som i henhold til § 18 i overgangsbestemmelser og afsluttende bestemmelser til lov om ændring og supplering af momsloven blev forlænget til ultimo april 2009 for aftagere af leveringer, over for hvem der var opstået et afgiftskrav inden den 1. januar 2009, henset til de omstændigheder, der foreligger i tvisten i hovedsagen, nemlig — national rets krav om, at en person, der har foretaget en erhvervelse inden for Fællesskabet, og som ikke er registreret ifølge momsloven, skal lade sig frivilligt registrere, uanset at den pågældende ikke opfylder betingelserne for en obligatorisk registrering som forudsætning for udøvelse af momsfradragsretten; — den nye bestemmelse i momslovens artikel 73a (gældende fra 1.1.2009), hvorefter der skal indrømmes ret til fradrag af indgående afgift, uanset om den i momslovens artikel 72, stk. 1, fastsatte frist er blevet overholdt, når afgiftskravet opstod over for aftageren, såfremt leveringen ikke blev hemmeligholdt, og regnskabet indeholder oplysninger om den; — den senere ændring af momslovens artikel 72, stk. 1, (gældende fra 1.1.2010), hvorefter retten til fradrag af indgående afgift kan udøves i den afgiftsperiode, i hvilken retten opstod, eller i en af de følgende tolv afgiftsperioder?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 238/4

Sag anlagt den 17. maj 2011 — Europa-Kommissionen mod Den Italienske Republik

(Sag C-236/11)

2011/C 238/06

Processprog: italiensk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved C. Soulay og D. Recchia, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Den Italienske Republik

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Republikken Italien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 306-310 i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (1), idet den også har anvendt særordningen for rejsebureauer på tilfælde, hvor rejsen sælges til en anden person end den rejsende.

— Den Italienske Republik tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Kommissionen er af den opfattelse, at Den Italienske Republiks anvendelse af særordningen for rejsebureauer, hvorefter denne ikke er begrænset til tjenesteydelser til de rejsende som fastsat i henhold til direktivet, men er udvidet til ligeledes at omfatte ydelser mellem rejsebureauer indbyrdes, er i strid med bestemmelserne i momslovgivningen.

(1) EFT L 347, s. 1.
3)

Skal bestemmelserne i artikel 47 i direktiv 2004/39/EF fortolkes således, at et marked — som ikke er blevet anmeldt af en national myndighed, som har ansvaret herfor, og som ikke er optaget på listen over regulerede markeder — ikke er underkastet den retlige ramme, som finder anvendelse på de regulerede markeder, i særdeleshed hvad angår bestemmelser mod markedsmisbrug inden for rammerne af direktiv 2003/6/EF?
1)

Kræver en tilrådighedsstillelse som omhandlet i artikel 7, stk. 3, i forordning (EF) nr. 423/2007 (1), at den økonomiske ressource straks kan anvendes af personen eller enheden på listen til at anskaffe sig pengesummer eller tjenesteydelser? Eller skal artikel 7, stk. 3, i forordning (EF) nr. 423/2007 fortolkes således, at forbuddet mod indirekte at stille en økonomisk ressource til rådighed omfatter leveringen og installeringen af en funktionsdygtig, men endnu ikke brugbar, økonomisk ressource (her: en vakuumovn) til en tredjemand i Iran, der har til hensigt at anvende denne ressource på et senere tidspunkt til at fremstille produkter for en af de juridiske personer, enheder eller organer, der er opført i bilag IV og V til forordningen?
—

Domstolen træffer endelig afgørelse i sagen, og appellanterne gives tillige medhold i søgsmålet i sag T-455/08, for så vidt som der ved søgsmålet er nedlagt påstand om annullation af den anfægtede beslutning i det omfang, at Kommissionen i beslutningen har fastslået, at den af Tyskland tildelte kapitaltilførsel til anlæggelse af en ny sydlig start- og landingsbane og de tilhørende lufthavnsfaciliteter i Leipzig/Halle Lufthavn udgør statsstøtte som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF (tidligere artikel 87, stk. 1, EF).
DA Den Europæiske Unions Tidende C 252/25

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Korkein hallinto-oikeus (Finland) den 28. juni 2011 — K

(Sag C-322/11)

2011/C 252/46

Processprog: finsk

Den forelæggende ret

Korkein hallinto-oikeus

Parter i hovedsagen

Sagsøger: K

De andre parter: Veronsaajien oikeudenvalvontayksikkö og valtiovarainministeriö

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 63 og artikel 65 TEUF fortolkes således, at de er til hinder for en national ordning, hvorefter en person, der er fuldt skattepligtig i Finland, ikke kan foretage fradrag for det tab, han har lidt ved afhændelse af en fast ejendom, der er beliggende i Frankrig, i realisationsfortjeneste fra aktier, som er skattepligtig i Finland, hvorimod den pågældende på visse betingelser kan fradrage tab ved afhændelse af en fast ejendom beliggende i Finland i sådan realisationsfortjeneste?
—

Det fastslås, at Den Tjekkiske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 2 i Kommissionens direktiv 2010/5/EU af 8. februar 2010 om ændring af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 98/8/EF med henblik på at optage acrolein som et aktivt stof i bilag I hertil (1), idet den ikke har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme direktivet, eller under alle omstændigheder ikke har underrettet Kommissionen herom.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 252/19

Appel iværksat den 9. juni 2011 af Europa-Kommissionen til prøvelse af dom afsagt af Retten (Tredje Afdeling) den 29. marts 2011 i sag T-33/09, Den Portugisiske Republik mod Europa-Kommissionen

(Sag C-292/11 P)

2011/C 252/34

Processprog: portugisisk

Parter

Appellant: Europa-Kommissionen (ved P. Hetsch, P. Costa de Oliveira og M. Heller, som befuldmægtigede)

Den anden part i appelsagen: Den Portugisiske Republik

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Rettens dom af 29. marts 2011 i sag T-33/09, Den Portugisiske Republik mod Europa-Kommissionen, ophæves.

— Der træffes afgørelse vedrørende de spørgsmål, der er genstand for denne appel, og som var genstand for den ved Retten anlagte sag, og Den Portugisiske Republiks påstand om annullation af Kommissionens beslutning af 25. november 2008 om inddrivelse af en tvangsbøde, afvises.

— Den Portugisiske Republik bærer sine egne omkostninger og betaler de omkostninger, som Kommissionen har afholdt såvel i første instans som i denne sag.

Anbringender og væsentligste argumenter

Retten begik en retlig fejl i), idet den hverken fortolkede Kommissionens beføjelser ved fuldbyrdelsen af Domstolens domme vedrørende anvendelsen af artikel 260, stk. 2, TEUF eller sine egne beføjelser til at kontrollere Kommissionens aktiviteter korrekt, ii) da den med støtte i en delvis gennemgang af konklusionerne i Domstolens dom af 2004 i den anfægtede beslutning konkluderede, at der forelå traktatbrud, og hvorved den tilsidesatte artikel 260, stk. 2, TEUF. Desuden er Rettens dom under alle omstændigheder behæftet med en retlig fejl, eftersom Retten har tilsidesat forpligtelsen til begrundelse, da den på et retligt utilstrækkeligt og selvmodsigende grundlag konkluderede, at Kommissionen havde overskredet grænserne for traktatbrud, således som dette er blevet fastslået af Domstolen.
a)

Er forskriften i § 4, stk. 4, i bilaget til direktiv 1999/70/EF (1), om, at »(b)estemmelser, hvorefter der ved særlige ansættelsesvilkår kræves tilbagelagt en bestemt tjenesteperiode, skal være de samme for personer med tidsbegrænset ansættelse som for fastansatte, medmindre kravet om en forskellig ansættelsesperiode er begrundet i objektive forhold« sammenholdt med § 5, som tidligere fortolket af Domstolen — hvorefter de italienske bestemmelser om, at det ved offentlig ansættelse er forbudt at konvertere den tidsbegrænsede arbejdskontrakt til en tidsubegrænset arbejdskontrakt, er lovlige — til hinder for den nationale lovgivning om stabilisering af de midlertidigt ansatte (artikel 1, stk. 519, i lov nr. 296/2006), der har hjemlet direkte tidsubegrænset ansættelse som undtagelse til reglen om offentlig udvælgelsesprøve, men med nulstilling af ancienniteten opnået under den tidsbegrænsede ansættelse, eller er anciennitetstabet, som den nationale lovgiver har indført, derimod omfattet af undtagelsen »objektive forhold«, som ligger i kravet om at undgå, at personer, der er midlertidigt ansat, indplaceres til skade for de arbejdstagere, der allerede er fastansat, hvilket ville blive resultatet, såfremt de midlertidigt ansatte personer bevarede deres anciennitet?
—

Forordningens artikel 20, hvorefter produkter, der er lovligt markedsført allerede inden ikrafttrædelsen af forordning nr. 1829/2003, skal anses for at have en tilladelse i henhold til denne forordning.
5)

For det tilfælde, at apparat set-topboks DC 215 KL’s relevante funktion (hovedfunktion) er anvendelse af et modem, der muliggør en interaktiv informationsudveksling, for at opnå adgang til internettet, er den form for modulation og demodulation, som modemet bevirker, eller arten af det anvendte modem da relevant for toldtariferingen, eller er det tilstrækkeligt, at der via modemet etableres en adgang til internettet?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 252/19

Sag anlagt den 14. juni 2011 — Europa-Kommissionen mod Den Franske Republik

(Sag C-296/11)

2011/C 252/36

Processprog: fransk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved C. Soulay og L. Lozano Palacios, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Den Franske Republik

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Den Franske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 306-310, i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (1), idet den anvender særordningen for rejsebureauer på levering af tjenesteydelser til andre end rejsende (navnlig til andre rejsebureauer).

— Den Franske Republik tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Kommissionen har påberåbt sig et enkelt anbringende til støtte for søgsmålet vedrørende urigtig anvendelse af særordningen for rejsebureauer på levering af tjenesteydelser til andre end rejsende. Kommissionen har i den forbindelse anført, at denne ordning alene finder anvendelse, når rejseydelser sælges til rejsende. Derimod finder ordningen ikke anvendelse på ydelser, der leveres af rejsebureauer til andre rejsebureauer eller til personer, der organiserer turistrejser. Under hensyntagen til ordlyden af bestemmelserne i lov om skatter og afgifter, der henviser til udtrykket »kunde« frem for udtrykket »rejsende«, tager sagsøgte udgangspunkt i »kunde« og anvender dermed særordningen for rejsebureauer i for vidt omfang.

Kommissionen har desuden afvist det standpunkt, som de franske myndigheder har indtaget, hvorefter den franske lovgivning er bedre egnet til at opnå de formål, der forfølges med særordningen, dvs. en forenkling af rejsebureauernes administration, og at momsprovenuet tilfalder den medlemsstat, hvor det endelige forbrug af hver tjenesteydelse finder sted.

(1) EUT L 347, s. 1.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 252/23

Sag anlagt den 17. juni 2011 — Europa-Kommissionen mod Republikken Finland

(Sag C-309/11)

2011/C 252/43

Processprog: finsk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved I. Koskinen og L. Lozano Palacios som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Republikken Finland

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Republikken Finland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 306-310 i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (1), idet den har anvendt den i § 80 i Arvonlisäverolaki (lov om merværdiafgift) (1501/1993) indeholdte særordning for rejsebureauer på salg af rejseydelser til andre personer end rejsende

— Republikken Finland tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Ifølge bestemmelserne i momsdirektiv 2006/112/EF finder den særlige ordning for rejsebureauer alene anvendelse ved salg af rejseydelser til rejsende. Derimod udgør det en tilsidesættelse af momsdirektivet, når Republikken Finland ligeledes anvender særordningen for rejsebureauer på rejseydelser, som rejsebureauerne udfører for hinanden eller for en person, der organiserer turistrejser.

(1) EUT L 347, s. 1.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 252/12

Appel iværksat den 13. maj 2011 af Longevity Health Products, Inc. til prøvelse af dom afsagt af Retten (Sjette Afdeling) den 9. marts 2011 i sag T-190/09, Longevity Health Products, Inc. mod KHIM — Performing Science LLC

(Sag C-222/11 P)

2011/C 252/24

Processprog: tysk

Parter

Appellant: Longevity Health Products, Inc. (ved Rechtsanwalt J. Korab)

De andre parter i appelsagen: Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (KHIM) og Performing Science LLC

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Appelsag iværksat af selskabet Longevity Health Products, Inc. fremmes til realitetsbehandling

— Rettens afgørelse af 9. marts 2011, sag T-190/09, ophæves, og

— Harmoniseringskontoret tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Anbringender og væsentligste argumenter

Begrænsninger i friheden til at anvende et varemærke kan alene begrundes ud fra offentlighedens interesse, bl.a. for at undgå en eventuel forveksling hos kundekredsen. Dette kan imidlertid udelukkes i det foreliggende tilfælde, da såvel specialister som lægfolk kan skelne mellem varemærkets ordlyd 5 HTP og den systematiske betegnelse for 5-hydroxytryptophan.

Specialister som apotekere og dyrlæger ved, at bare ubetydelige ændringer i udtrykkene for de kemiske klassifikationer eller kemiske formler kan føre til væsentlige forskelle i stoffernes sammensætning. Denne personkreds vil derfor naturligt fortsætte med at anvende den korrekte kemiske betegnelse, der ikke svarer til det omhandlede varemærke.

»Informerede brugere«, det vil sige lægfolk og forbrugere, der har interesse i de pågældende produkter, er ligeledes bekendte med, at betegnelserne for de forskellige stoffers kemiske klassifikationer eventuelt kun udviser ringe forskel, men dog er forbundet med væsentlige forskelle i stoffernes farmakologiske, kemiske og fysiske egenskaber.

Lægfolk, der ikke har nogen interesse i de pågældende produkter, er imidlertid ikke i stand til at fastslå en forbindelse mellem varemærkebetegnelsen 5 HTP og stoffet 5-hydroxytryptophan og kan derfor heller ikke blive vildledes.
2)

Er de fællesskabsretlige principper om fjernelse af hindringerne for den frie bevægelighed for personer og tjenesteydelser mellem medlemsstaterne i Fællesskabet, der følger af artikel 49 TEUF og 56 TEUF, til hinder for en national lovgivning som WDRT’s artikel 173 og artikel 175, stk. 3, hvorefter forsikringsaftaler (herunder livsforsikringer) er undergivet en årlig skat, når risikoen befinder sig i Belgien, navnlig når forsikringstageren har sin sædvanlige bopæl i Belgien, eller, hvis forsikringstageren er en juridisk person, når denne juridiske persons afdeling, som aftalen vedrører, befinder sig i Belgien, uden at forsikringstagerens opholdssted på tidspunktet for indgåelsen af aftalen tages i betragtning?