1.

Jeg skal nu undersøge den første begrundelse. — Som jeg allerede nævnte i mit forslag til afgørelse af 13. juli 1971, skulle der ifølge artikel 2 i forordning nr. 769/68 kun gives bemyndigelse til ydelse af udligning til sukkerfabrikker i tilfælde af, at den på en nærmere angiven måde beregnede nationale pris for hvidt sukker den 30. juni 1968 var højere end den pr. 1. juli 1968 gældende indikativpris for hvidt sukker. I hvert fald for Forbundsrepublikkens vedkommende kan situationen kort formuleres således. Efter sagsøgernes formening ville det i modsætning hertil have været rigtigt at gøre interventionsprisen og ikke indikativprisen til den afgørende faktor. Præliminært må det til denne indsigelse straks bemærkes, at der ikke kan hentes støtte for dens holdbarhed i ordlyden af artikel 37 i forordning nr. 1009/69. I denne bestemmelse siges det nemlig blot: »For de pr. 1. juli 1968 eksisterende sukkerbeholdninger fastsætter Rådet på forslag af Kommissionen efter afstemningsmåden i traktatens artikel 43, stk. (2), bestemmelserne om de foranstaltninger, som er nødvendige til udligning af forskellen mellem de nationale sukkerpriser og de fra 1. juli 1968 gældende priser.«. Der tales altså i almindelighed om »foranstaltninger, som er nødvendige«, hvad der rigtigt forstået henviser til et frit skøn for lovgiver. Priserne er heller ikke præciseret, og der siges ikke noget om, hvilke af de forskellige priser, ifølge markedsordningen med dens prisramme gældende priser (indikativpriser, interventionspriser, afledede interventionspriser osv.), som kommer i betragtning. Dette synes også fornuftigt, fordi priserne for det den 1. juli 1968 begyndende produktionsår endnu ikke var fastsat på tidspunktet for udstedelsen af forordning nr. 1009/67 (den 18. 12. 1967). Dette skete først senere, nemlig den 9. april 1968 — forordningerne nr. 430 og 432 (AB1. L 89, s. 2) og 4 — samt den 18. juni 1968 — forordning nr. 767 (AB1. L 143, s. 11). Følgelig kan der ikke udledes noget af formuleringerne i artikel 37 i forordning nr. 1009/67, som kan tale for sagsøgerens opfattelse. Herudover — og her kommer jeg til et andet punkt — kan det efter min opfattelse heller ikke siges, at et uomgængeligt fingerpeg for, at interventionspriserne skal være de afgørende faktorer, kan udledes af selve forordning nr. 769/68, fordi der i dennes artikel 2, stk. 2, tales om interventionsprisen i forbindelse med fastsættelsen af udligningens størrelse. For det første hindres dette af den klare ordlyd af stykke 1 i artikel 2, som lægger vægt på forskellen mellem de nationale priser og indikativpriserne. For det andet må det ikke overses, at det i artikel 2, stk. 2, kun hedder: »Udligningens størrelse beregnes på grundlag af forskellen«. Der er altså ikke tale om, at størrelsen af udligningen er lig med denne forskel. Set på denne måde forekommer det snarere indlysende — som Rådet — at se det nævnte stykkes funktion deri, at det skal fastlægge de nærmere regler for beregningen af interventionsprisen, dvs. for en af de i stykke 1 nævnte faktorer. På lignende måde kan der vel ikke udledes noget af den del af sagsøgerens argumentation, der støttes på forholdet mellem mindsteprisen for roer og sukkerprisen. I den henseende blev det som bekendt forklaret, at der tidligere, dvs. i det nationale system, bestod et fast forhold mellem den mindstepris for roer, som blev garanteret roedyrkerne, og den faste pris for sukker; beregningen af den faste pris er ifølge sagsøgeren sket således, at mindsteprisen for roer kunne betales på grundlag af denne. Nu er denne funktion overtaget af interventionsprisen, og mindsteprisen for roer står — således som det kan udledes af forskellige fællesskabsforordninger — i et bestemt forhold til interventionsprisen, hvorfor sagsøgeren mener, at det i overensstemmelse hermed må forekomme nærliggende at sammenligne den tidligere nationale pris med den fælles markedsordnings interventionspris inden for rammerne af et udligningssystem. — Imod denne slutning, der overfladisk set virker forførende, har Rådet dog indvendt, at interventionsprisens funktion i virkeligheden ikke er identisk med den funktion, som den tidligere tyske faste pris havde, og dette skyldes ganske enkelt, at den kun er den nedre grænse for en prisramme, inden for hvilken sukkerprisen skal dannes på markedet (denne omstændighed skal jeg senere vende tilbage til i anden sammenhæng). Desuden er roeprisen efter Rådets opfattelse kun én af flere omkostningsfaktorer. Såfremt det virkelig havde været tanken at indføre en udligning med henblik på de forskellige roepriser, ville de relevante bestemmelser sikkert være blevet formuleret i overensstemmelse hermed. — Det er min opfattelse, at disse indvendingers holdbarhed næppe kan bestrides, hvilket betyder, at det netop behandlede synspunkt i sagsøgerens anbringender faktisk ikke kan lægges til grund. Endelig er det også klart udelukket, at der kan gives sagsøgeren medhold, når han påberåber sig det system for udligning af tab ved revaluering, som er fastsat i en beslutning fra Kommissionen af 4. december 1969, og som retter sig afgørende efter interventionsprisen. Som Rådet med rette fremhæver, drejer det sig her om en anden ordning for et helt andet problem. Desuden ville det have været muligt uden videre — med en anden procentsats — at lade denne udligning orientere sig efter indikativprisen, netop fordi denne er sat i et fast forhold til interventionsprisen. Endvidere må der over for sagsøgerens tese (udligning på grundlag af interventionspriserne) navnlig fremhæves, hvad der karakteriserer den fælles markedsordning for sukker. Hertil hører den allerede nævnte kendsgerning, at der ikke opereres med faste priser men tilsigtes, at markedsmekamismens love virker i en bestemmt ramme, der afgrænses af indikativpriserne og interventionspriserne; med dette forbehold skal priserne på markedet dannes frit. Det er åbenbart, at prisudviklingen er forløbet således, efter at markedsordningen for sukker er trådt i kraft. Dette kan udledes af Rådets forklaringer, hvorefter de effektive priser for hvidt sukker i Forbundsrepublikken i månederne efter ikrafttrædelsen af forord ning nr. 1009/67 endda lå over den tidligere nationale faste pris. Et lignende billede danner sig ifølge sagsøgerens bemærkninger, selv om han betoner, at den svage stigning i gennemsnitsprisen for hvidt sukker i månederne juli — november 1968 ikke gjaldt i Nordtyskland, hvor priserne i månederne juli — oktober 1968 var lavere end den tidligere faste pris. Denne prisnedgang havde faktisk et meget ringe omfang (21 pfennig pr. 100 kg) ( 1 ). Dersom man i betragtning af denne situation havde tilladt udligningen på grundlag af interventions-prisen — hvad sagsøger finder korrekt — ville de begunstigede åbenbart herved have opnået et tilskud til fortjenesten (nemlig bestående i differencen mellem de effektive priser og interventionsprisen). Dette kunne imidlertid med sikkerhed ikke være meningen med de her drøftede udligningsforanstaltninger, og dermed er det helt givet, at interventionsprisen ikke var den relevante beregningsfaktor. Det er efter min opfattelse lige så klart, at der egentlig heller ikke kunne være tale om en udligning beregnet på grundlag af de faktisk opnåede priser. I så henseende er allerede den omstændighed af betydning, at artikel 37 i forordning nr. 1009/67 taler om de gældende, altså om generelt fastsatte priser. Desuden ville en sådan ordning sandsynligvis have ført til, at de interesserede sukkerfabrikker ikke havde gjort sig særlige anstrengelser for at opnå priser for deres gamle lagre, der var højere end interventionspriserne. Prisdannelsen ville altså ikke, som det var forudset efter grundprincipperne i markedsordningen for sukker, være foregået efter markedslovene og ikke have ligget over interventionsprisernes niveau, hvilket ville have været til skade for det offentlige, dvs. skatteyderne, som i den sidste ende havde måttet betale for udligningen. Jeg vil derfor mene — en anden konklusion er overhovedet ikke mulig — at det ifølge meningen og formålet med markedsordningen var fuldt berettiget at fastsætte en mulig prisudligning for de såkaldte højprislande på grundlag af indikativpriserne, altså den øvre grænse for den fællesskabsretlige prisramme, som det skete ved den anfægtede forordning. I hvert fald ses det ikke, hvorledes Rådet skulle have begået en retsstridig handling i forhold til basisforordning nr. 1009/67 ved at gennemføre det nævnte system i stedet for det, som sagsøgeren anser for det rigtige. For en fuldstændigheds skyld kan det i øvrigt i denne sammenhæng også bemærkes, at det kun har været tanken, at der skal ske udligning for betydelige prisforskelle. Dette ses af begrundelsen i forordning nr. 769/68, og da det økonomisk er fornuftigt og i overensstemmelse med retsstatsprincipperne kan det heller ikke anfægtes. Ved en sammenligning af tallene forekommer det imidlertid overordentlig tvivlsomt, om selve forskellen mellem den gamle råsukkerpris og interventionsprisen kan antages at være betydelig. Interventionsprisen for råsukker (omregnet til værdien som hvidt sukker) androg nemlig 20,11 regningsenheder, medens den gamle nationale pris androg 20,76 (ifølge sagsøgerens beregninger) henholdsvis 20,55 regningsenheder (ifølge Rådets beregninger). Sådan set synes det faktisk ikke helt forkert at sige, at selv hvis interventionsprisen havde været afgørende for udligningen, ville det af sagsøgeren ønskede resultat ikke nødvendigvis være fremkommet. Men dette er — det siger jeg ganske klart — kun en supplerende og ikke en afgørende overvejelse ved bedømmelsen af nærværende sag.