II —

Vedrørende sagens realitet har Kommissionen gjort gældende, at Den italienske Republik har overtrådt EØF-traktatens artikel 95, stk. 1, ved at belægge spiritus på basis af korn, for hvilke der så godt som ingen indenlandsk produktion findes, med højere interne afgifter end lignende indenlandske varer på basis af vin eller presserester. Som det kan udledes af Domstolens praksis, må de forskellige former for spiritus, uanset de råvarer, som de er fremstillet af, anses for lignende varer i henhold til denne bestemmelse, idet de er omfattet af den samme position 22.09 C i den fælles toldtarif, og i forbrugernes øjne udviser samme egenskaber og opfylder de samme behov. Den italienske regering har herimod indvendt, at afgiftsbanderoleprisen for spiritus på basis af korn og sukkerrør er den samme for de indførte og de italienske produkter. I modsætning til, hvad Kommissionen mener, fremstilles der dog i Italien 19000 hl whisky og rom ved forskæring, som tappet på flasker er underkastet de samme afgifter ved salg som de tilsvarende indførte drikkevarer. Formålet med bestemmelsen i artikel 95, der for så vidt må anses som et supplement til forbudet mod told og afgifter med tilsvarende virkning, er imidlertid at sikre lignende produkter samme konkurrenceevne uden at gribe ind i medlemsstaternes kompetence på afgiftsområdet. Af denne grund må det også stadig være tilladt medlemsstaterne at behandle indenlandske varer forskelligt, selv om de skulle være »lignende«. En eventuel nødvendig tilnærmelse af forbrugsafgifter og øvrige indirekte afgifter kan kun foretages af Rådet via en afgiftsharmonisering ved forordninger i henhold til EØF-traktatens artikler 99 og 100 og ikke ved en udvidende fortolkning af artikel 95, som for det første kun kan foretages for bestemte tilfældes vedkommende og főrdet andet er egnet til at forstærke de bestående forskelle. Uafhængigt af disse generelle spørgsmål vedrørende anvendelsesområdet for og rækkevidden af artikel 95 må det imidlertid i alle tilfælde fastholdes, at spiritus på basis af korn og spiritus på basis af vin eller presserester ikke kan anses for at være lignende varer i henhold til artikel 95. De adskiller sig ved de anvendte råvarer, fremstillingsprocessen, egenskaber og alkoholsammensætning. Tilsvarende bestemmes forbrugerens valg også af drikkevarernes forskellige smag, deres formodede kvalitet, forskellige drikkevaner og sundhedsmæssige overvejelser. Tariferingen i den fælles toldtarif, som i øvrigt ligeledes viser, at de pågældende varer er forskellige, har kun sekundær betydning. Da disse argumenter i det væsentlige stemmer overens med det af parterne anførte i den for så vidt lignende traktatbrudssag, Kommissionen mod Den franske Republik (sag 168/78), kan jeg fatte mig i korthed ved den retlige vurdering af disse. I denne sag henviste jeg allerede til, at traktaten om oprettelse af Det europæiske økonomiske Fællesskab principielt ikke griber ind i medlemsstaternes kompetence på afgiftsområdet, hvorfor det også står disse frit at indføre det afgiftssystem, som efter deres opfattelse er bedst egnet for de enkelte produkter. Såfremt den forskellige afgiftsbelastning fra medlemsstaternes side medfører konkurrencefordrejninger, der bringer gennemførelsen af hjemmemarkedslignende forhold i fare, giver artikel 99 mulighed for en harmonisering af bla. forbrugsafgifter og andre indirekte skatter. Herfra må dog undtages det tilfælde, at gennemførelsen af hjemmemarkcdslignende forhold i samhandelen mellem medlemsstaterne hindres ved en forskellig indenlandsk afgiftpålæggelse. I dette tilfælde begrænser artikel 95 medlemsstaternes suveræne kompetence på afgiftsområdet, idet den bestemmer, at det nationale afgiftssystem ikke må medføre, at indførte varer pålægges højere afgifter end lignende indenlandske varer. En overtrædelse af EØF-traktatens artikel 95, stk. 1, foreligger derfor allerede, hvis et fra andre medlemsstater indført produkt pålægges en højere afgift end et hvilket som helst indenlandsk produkt. Det er altså i strid med EØF-traktatens artikel 95, stk. 1, når den indførte spiritus på basis af korn er en lignende vare i forhold til den indenlandske spiritus fremstillet på basis af vin eller presserester, at pålægge denne højere indenlandske afgifter end sidstnævnte. Da det i denne sammenhæng heller ikke er afgørende, om andre lignende eller endog identiske indenlandske varer pålægges en højere afgift, er det heller ikke nødvendigt at komme nærmere ind på spørgsmålet, om den i Italien fremstillede spiritus på basis af korn og sukkerrør skal anses for en indenlandsk vare. På grund af dens selvstændige kompetence på afgiftsområdet står det den italienske regering frit af andre end fiskale grunde — den italienske regering har her nævnt handelspolitiske hensyn — at pålægge disse produkter en højere afgift end andre lignende indenlandske produkter. En sådan ikke-fiskal målsætning må dog ikke forfølges ved pålæggelse af afgift på varer fra andre medlemsstater, som i forhold til indenlandske varer må anses for at være lignende. Andet kan trods det af den italienske regering fremførte heller ikke udledes af Domstolens dom i sag 148/77 H. Hansen jun. & O. C. Balle GmbH mod Haupt-Zollamt Flensburg, dom af 10. 10. 1978, Smi. 1978, s. 1787). I denne dom statuerede Domstolen, at den dagældende fællesskabsret ikke forbød, at medlemsstaterne med legitime økonomiske eller sociale formål indrømmede fiskale fordele i form af fritagelse for eller nedsættelse af afgifter for bestemte former for spiritus eller bestemte producentgrupper. Hvis sådanne fiskale fordele indrømmes for bestemte former for spiritus, skal disse imidlertid i alle tilfælde også garanteres spiritus indført fra Fællesskabet, som opfylder kriterierne i artikel 95, stk. 1 og 2. At spiritus af enhver art, uanset hvilken råvare, det destilleres af, såvel under hensyn til de af Domstolen nævnte formelle som materielle kriterier må anses for et lignende produkt i henhold til artikel 95, stk. 1, har jeg allerede udførligt redegjort for i mit forslag til afgørelse i sag 168/78, som jeg henviser til på dette punkt. Supplerende skal det blot bemærkes, at den stærke vækst i forbruget af spiritus på basis af korn i forhold til forbruget af spiritus på basis af vin eller presserester ikke, som den italienske regering mener, er et bevis på de pågældende produkters forskellighed, idet en sådan vækst kan have mange og helt andre årsager. Da indført spiritus på basis af korn altså er pålagt en højere afgift i form af afgiftsbanderoler end de lignende indenlandske produkter på basis af vin og presserester, og da den italienske regering ikke har kunnet føre bevis for, at den højere afgift udlignes af en anden afgift, må det som konklusion fastslås, at Den italienske Republik ved at beskatte de forskellige former for spiritus forskelligt har overtrådt traktatens artikel 95, stk. 1. Da det således allerede fremgår, at der må gives Kommissionen medhold i dens påstand, som er støttet på EØF-traktatens artikel 95, stk. 1, er det ikke nødvendigt at komme ind på betingelserne i artiklens stk. 2.