Sag T-873/16

Groupe Canal + SA

mod

Europa-Kommissionen

»Konkurrence – karteller – TV-distribution – afgørelse, hvorved tilsagn gøres bindende – territorial eksklusivitet – foreløbig vurdering – påvirkning af tredjeparters kontraktmæssige rettigheder – proportionalitet«

Sammendrag – Rettens dom (Femte Afdeling) af 12. december 2018

Tilnærmelse af lovgivningerne – ophavsret og beslægtede rettigheder – direktiv 93/83, 2001/29 og 2006/115 – udlejnings- og udlånsrettigheder i forbindelse med beskyttede værker – spredning og overføring til offentligheden – ret til vederlag for indehaveren af ophavsretten – rækkevidde – grænser – krav om at stå i et rimeligt forhold til faktorer, der er kendetegnende for de pågældende udsendelser

Konkurrence – karteller – aftaler mellem virksomheder – konkurrencebegrænsning – eksklusivlicens mellem en indehaver af intellektuelle ejendomsrettigheder og et radio- og TV-selskab – forbud mod at levere dekoderanordninger for denne spredning uden for det område, der omfattet af licensaftalen – afvisning fra realitetsbehandling

Jf. afgørelsens tekst. (jf. præmis 36 og 37)

Den omstændighed, at indehaveren af ophavsretten i en sammenhæng, der er kendetegnet ved væsentlige hindringer, som i alvorlig grad begrænser muligheden for at foretage grænseoverskridende TV-distribution, meddeler en enkelt licenshaver en eneret til at distribuere audiovisuelt indhold på en medlemsstats område og herved har forbudt udsendelse af den i en bestemt periode af andre operatører, der ikke har fået en tilladelse fra indehaverne af de pågældende rettigheder, og som heller ikke har betalt vederlag til disse indehavere, betyder ikke i sig selv, at kontrakten må anses for genstand for, middel til eller resultat af en ved traktaten forbudt aftale. Følgelig kan en indehaver af ophavsrettigheder i princippet give en enkelt licenstager eneret til i en bestemt periode via satellit at udsende en beskyttet frembringelse i medfør af en sådan rettighed fra en enkelt sendemedlemsstat eller fra flere medlemsstater. Når de aftaler, som indehaveren af ophavsrettigheder indgår, indeholder klausuler, i henhold til hvilke den pågældende indehaver fremover er forpligtet til at forbyde alle sine medkontrahenter på EØS-markedet at foretage passive salg til geografiske markeder, der ligger uden for den medlemsstat, for hvilken indehaveren tildeler dem en eksklusivlicens, tildeler disse klausuler derimod en absolut territorial eksklusivitet, som er kontraktmæssigt fastsat, og er herved i strid med artikel 101, stk. 1, TEUF. En aftale, der går ud på at genoprette opdelingen i nationale markeder, kan nemlig stride mod traktatens formål, som er at integrere disse markeder gennem indførelsen af et enhedsmarked. Aftaler, der har til formål at opdele markeder efter nationale grænser, eller som yderligere besværliggør integrationen af de nationale markeder, skal således i princippet betragtes som aftaler, der har til formål at begrænse konkurrencen som omhandlet i artikel 101, stk. 1, TEUF. I denne sammenhæng gælder, at en licenskontrakt, der har til formål at forbyde eller begrænse den grænseoverskridende udveksling af radio- og TV-udsendelsestjenester, anses for at have til formål at begrænse konkurrencen, medmindre andre omstændigheder, der henhører under dens økonomiske og retlige sammenhæng, giver grundlag for at fastslå, at en sådan kontrakt ikke kan skade konkurrencen. (jf. præmis 43-46 og 48)

Selv om det er korrekt, at den intellektuelle ejendomsrets særlige genstand navnlig er at sikre beskyttelsen af adgangen for indehaverne af rettighederne til kommercielt at udnytte dem, forholder det sig ikke desto mindre således, at denne genstand ikke garanterer disse sidstnævnte muligheden for at gøre krav på det størst mulige vederlag, men udelukkende et passende vederlag. Denne konklusion bekræftes af tiende betragtning til direktiv 2001/29/EF om harmonisering af visse aspekter af ophavsret og beslægtede rettigheder i informationssamfundet og af femte betragtning til direktiv 2006/115/EF om udlejnings- og udlånsrettigheder samt om visse andre ophavsretsbeslægtede rettigheder i forbindelse med intellektuel ejendomsret. Et passende vederlag til rettighedshaveren skal stå i et rimeligt forhold til det virkelige eller potentielle antal personer, der nyder eller ønsker at nyde godt af frembringelserne. Inden for TV-udsendelsesområdet skal et sådant vederlag således bl.a. stå i et rimeligt forhold til faktorer, der er kendetegnende for de pågældende udsendelser, såsom det reelle og potentielle seerantal samt sprogversionen. Denne tilgang bekræftes af 17. betragtning til direktiv 93/83 om samordning af visse bestemmelser vedrørende ophavsrettigheder og ophavsretsbeslægtede rettigheder i forbindelse med radio- og TV-udsendelse via satellit og viderespredning pr. kabel. I denne forbindelse gælder, at der inden for rammerne af et licenssystem uden klausuler, som tilsigter at opdele markederne efter de nationale grænser, intet er til hinder for, at rettighedshaveren får forhandlet sig til et beløb, som tager hensyn til det potentielle seerantal såvel i den medlemsstat, for hvilken eksklusivlicensen tildeles, som i enhver anden medlemsstat, hvori de udsendelser, der er omfattet af en distributionsaftale ligeledes modtages. Den teknologi, der er nødvendig for at kunne modtage de værker, der er omfattet af rettighederne, gør det muligt at fastsætte det reelle og potentielle seerantal, og dette kan ske ved en opdeling af landene, hvorfra købsanmodningen kommer. Samme teknologi gør det ligeledes muligt at tilpasse de salgsfremmende foranstaltninger med henblik på at begrænse dem til det område, hvortil der er tildelt en eksklusivlicens. I en sådan sammenhæng er der intet til hinder for, at rettighedshaveren kan gøre krav på et tillæg, som tager hensyn til det reelle og potentielle seerantal i hele EØS. Derimod kan det nødvendigvis større tillæg, der betales med henblik på at opnå absolut geografisk eksklusivitet, forklares med de kunstige prisforskelle mellem de opdelte nationale markeder, der er uforenelige med traktatens hovedformål, som er gennemførelsen af det indre marked. Tillægget går derfor videre end nødvendigt for at sikre disse indehavere et passende vederlag. (jf. præmis 53-56)

Den procedure, der går forud for accept af afgivne tilsagn reguleres af et princip om, at de virksomheder, der er omfattet af undersøgelsen, underrettes om Kommissionens betænkeligheder og bedømmer hensigtsmæssigheden af at afgive tilsagn med virkning for fremtiden som modydelse for den omstændighed, at Kommissionen undlader at fastslå, at der forelå en overtrædelse. Kommissionen skal for sin del vurdere hensigtsmæssigheden af at afstå fra at fastslå, at der forelå en overtrædelse af artikel 101, stk. 1, TEUF, og således spare ressourcer, som den ville skulle bruge på sagen, ved til gengæld at modtage tilsagn, som pr. definition angår fremtiden, og som fjerner alle betænkeligheder vedrørende området. Inden for disse rammer er spørgsmålet, om den adfærd, der gav anledning til de omhandlede betænkeligheder, opfylder de kumulative betingelser for anvendelse af artikel 101, stk. 3, TEUF, ikke relevant på baggrund af selve karakteren af en afgørelse om tilsagn, som Kommissionen vedtager, vedrørende visse aftaler mellem virksomheder i henhold til artikel 9, stk. 1, i forordning nr. 1/2003 om gennemførelse af konkurrencereglerne i artikel 101 TEUF og 102 TEUF. Anvendelsen af denne bestemmelse forudsætter nemlig for det første, at det er fastslået, at der foreligger en overtrædelse af artikel 101, stk. 1, TEUF. For det andet består anvendelsen af artikel 101, stk. 3, TEUF i at fastlægge de konkurrencefremmende virkninger, som affødes af den aftale, der er i strid med artikel 101, stk. 1, TEUF, og i at fastslå, om disse konkurrencefremmende virkninger går forud for de konkurrencebegrænsende virkninger. (jf. præmis 61 og 62)

De økonomiske operatørers ret til at vælge deres forbindelser i overensstemmelse med deres egen vilje, sådan som disse er udtrykt i de aftaler, de indgår, henhører under aftalefriheden. Denne frihed, der omfatter det frie valg af medkontrahent og ret til at fastlægge en aftales indhold, er sikret ved artikel 16 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, som fastsætter friheden til at oprette og drive egen virksomhed. Selv om det er korrekt, at friheden til at oprette og drive egen virksomhed ikke udgør en absolut rettighed, men skal ses i sammenhæng med dens funktion i samfundet, forholder det sig ikke desto mindre således, at en begrænsning i overensstemmelse med artikel 52, stk. 1, i chartret om grundlæggende rettigheder skal fastsættes ved lov og respektere den pågældende friheds væsentligste indhold. (jf. præmis 86 og 87)

Når en afgørelse om tilsagn, som Kommissionen vedtager, vedrørende visse aftaler mellem virksomheder i henhold til artikel 9, stk. 1, i forordning nr. 1/2003 om gennemførelse af konkurrencereglerne i artikel 101 TEUF og 102 TEUF pålægger en virksomhed ikke længere at opfylde de relevante klausuler i forhold til selskabets medkontrahenter, berører denne forpligtelse på ingen måde beføjelsen hos de nationale domstole til at foretage en bedømmelse af, om disse klausulser rent faktisk er i strid med artikel 101, stk. 1, TEUF, og i givet fald at drage de fornødne konsekvenser i henhold til samme artikels stk. 2 samt den nationale lovgivning. I denne sammenhæng kan den pågældende afgørelse højst berøre den nationale rets bedømmelse i det omfang, afgørelsen indeholder en foreløbig vurdering, som der kun skal tages hensyn til som en vigtig indikation for, at den undersøgte aftale er konkurrencebegrænsende i henhold til artikel 101, stk. 1, TEUF På grund af den summariske og foreløbige karakter kan Kommissionens konkurrenceretlige vurdering i en beslutning i henhold til artikel 9, stk. 1, i forordning nr. 1/2003 således i sidste ende ikke være til hinder for, at den nationale domstol i samme sag på grundlag af yderligere efterforskning og en mere dybtgående prøvelse når til et helt eller delvis afvigende resultat. Følgelig indebærer den omstændighed, at Kommissionen gør de af en virksomhed foreslåede tilsagn bindende, ikke, at andre virksomheder ikke vil have mulighed for at beskytte deres eventuelle rettigheder i deres forhold til denne virksomhed. Selv om den nationale ret inden for disse rammer efter at have foretaget sin analyse og efter at have foretaget en undersøgelse af muligheden for at anvende de midler, der er fastsat i artikel 15 og 16 i forordning nr. 1/2003, finder, at de relevante klausuler er i strid med artikel 101, stk. 1, TEUF, uden at de opfylder betingelserne i samme artikels stk. 3, tilkommer det den at erklære dem ugyldige i henhold til artikel 101, stk. 2, TEUF. Hvis den derimod finder, at de relevante klausuler ikke er i strid med artikel 101, stk. 1, TEUF, eller at de opfylder betingelserne i artiklens stk. 3, tilkommer det den i givet fald at foretage en bedømmelse af, om søgsmålet er begrundet, idet artikel 101 TEUF ikke er til hinder for en anvendelse af de relevante klausuler. I denne sidstnævnte situation gælder, at såfremt resultatet af den procedure, der har fundet sted for den nationale domstol, fører til, at den pågældende virksomhed overtræder det tilsagn, der er gjort bindende i henhold til Kommissionens afgørelse, tilkommer det Kommissionen i givet fald at genåbne undersøgelsen i henhold til artikel 9, stk. 2, litra b), i forordning nr. 1/2003, i hvilket tilfælde institutionen ikke er bundet af den nationale rets afgørelse. (jf. præmis 100-103)

Jf. afgørelsens tekst. (jf. præmis 113-117)