ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
3)

Skal artikel 1 i direktiv 2008/52/EF vedrørende afbalanceret forhold mellem mægling og retssag, artikel 3, litra a), betragtning 10 og betragtning 13 til direktiv 2008/52/EF, som giver parterne mulighed for selv at varetage mæglingsprocessen og selv bestemme, hvornår den skal afsluttes, fortolkes således, at mægleren — når parterne ikke når frem til en mindelig og frivillig aftale — kan fremsætte et forligsforslag, medmindre parterne samstemmende anmoder mægleren om ikke at gøre det (fordi de tilsigter at kunne afslutte mæglingsprocessen)?
2)

Andet anbringende vedrører fejlagtig anvendelse af det generelle proportionalitetsprincip og mangelfuld begrundelse hvad angår projektet »Vejprojekt på det nordlige Kreta«, for så vidt som Kommissionen for dette projekt har anvendt en korrektion på 25 % alene under henvisning til en af de græske myndigheder tidligere gennemført kontrol af en del af dette projekt.
(a)

Er en korrekt fortolkning af artikel 17, stk. 2, i Rådets sjette direktiv 77/388/EØF af 17. maj [1977] (1), til hinder for, at de portugisiske skattemyndigheder pålægger appellanten, der er et holdingselskab, at anvende metoden med pro rata-fradrag på hele den indgående moms, selskabet har erlagt af sine inputs, fordi selskabets hovedformål er forvaltning af andele i andre selskaber, selv om disse inputs (erhvervede tjenesteydelser) har en direkte, umiddelbar og klar forbindelse med afgiftspligtige transaktioner — tjenesteydelser — der leveres efterfølgende inden for en lovlig biaktivitet bestående i levering af tekniske ledelsesydelser?
4)

Bevirker allerede muligheden for at anvende tekniske foranstaltninger som omhandlet i direktivets artikel 6, at betingelsen om en rimelig kompensation i henhold til direktivets artikel 5, stk. 2, litra b), bortfalder?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 355/11

Appel iværksat den 27. september 2011 af The Dow Chemical Company, Dow Deutschland Inc., Dow Deutschland Anlagengesellschaft mbH og Dow Europe GmbH til prøvelse af dom afsagt af Retten (Første Afdeling) den 13. juli 2011 i sag T-42/07, The Dow Chemical Company m.fl. mod Europa-Kommissionen

(Sag C-499/11 P)

2011/C 355/18

Processprog: engelsk

Parter

Appellanter: The Dow Chemical Company, Dow Deutschland Inc., Dow Deutschland Anlagengesellschaft mbH og Dow Europe GmbH (ved Rechtsanwalt D. Schroeder, Rechtsanwalt T. Kuhn og Advocat T. Graf)

Den anden part i appelsagen: Europa-Kommissionen

Appellanterne har nedlagt følgende påstande

— The Dow Chemical Company har nedlagt påstand om, at Rettens dom i sag T-42/07 ophæves, for så vidt som den frifinder Kommissionen i en sag, hvorunder Dow Chemical Company har nedlagt påstand om annullation af Kommissionens beslutning af 29. november 2006 i sag COMP/F/38.638, for så vidt som den vedrører selskabet.

— The Dow Chemical Company har nedlagt påstand om, at Kommissionens beslutning af 29. november 2006 i sag COMP/F/38.638 annulleres, for så vidt som den vedrører selskabet.

— Samtlige appellanter har nedlagt påstand om, at Rettens dom i sag T-42/07 ophæves, for så vidt som den frifinder Kommissionen for deres påstand om en væsentlig nedsættelse af de bøder, som appellanterne er blevet pålagt.

— Samtlige appellanter har nedlagt påstand om, at de bøder, som de er blevet pålagt, nedsættes væsentligt.

— Samtlige appellanter har nedlagt påstand om, at — Kommissionen tilpligtes at betale appellanternes omkostninger vedrørende retlig bistand samt andre med denne sag forbundne omkostninger — der træffes bestemmelse om enhver anden foranstaltning, som Domstolen måtte finde passende.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellen omfatter fire anbringender. I henhold til det første anbringende begik Retten en retlig fejl, idet den lagde til grund, at Kommissionen ikke har pligt til at udøve sin skønsbeføjelse på behørig vis, og idet den ikke foretog en fuldstændig prøvelse hvad angår udøvelsen af Kommissionens skønsbeføjelse med hensyn til konstateringen af, at The Dow Chemical Company var ansvarlig. I henhold til det andet anbringende begik Retten en retlig fejl hvad angår den differentierede behandling af udgangspunktet for bødens størrelse. I henhold til det tredje anbringende begik Retten en retlig fejl, idet den bekræftede, at Kommissionen var berettiget til at tage hensyn til The Dow Chemical Companys omsætning. I henhold til det fjerde anbringende begik Retten en retlig fejl, idet den bekræftede, at Kommissionens anvendelse af afskrækkelsesfaktoren ikke er udtryk for forskelsbehandling.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 355/8

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Verwaltungsgerichtshof Baden-Württemberg (Tyskland) den 6. september 2011 — L mod M

(Sag C-463/11)

2011/C 355/13

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Verwaltungsgerichtshof Baden-Württemberg

Parter i hovedsagen

Sagsøger: L

Sagsøgt: M

Præjudicielt spørgsmål

Overskrider en medlemsstat grænserne for sin skønsmargen i henhold til direktivets artikel 3, stk. 4 og 5, når den for så vidt angår en kommunes bebyggelsesplaner, der fastlægger anvendelsen af små områder på lokalt plan og rammerne for fremtidige anlægstilladelser til projekter, men ikke falder ind under direktiv 2001/42/EF’s (1) artikel 3, stk. 2, ved at opstille en særlig type af bebyggelsesplan, der er kendetegnet ved en arealrelateret grænseværdi og en kvalitativ betingelse, under hensyntagen til de relevante kriterier i direktivets bilag II bestemmer, at der ved udarbejdelsen af en sådan bebyggelsesplan ses bort fra de procedureregler om miljøvurdering, der ellers gælder for bebyggelsesplaner, og på den anden side fastsætter, at en overtrædelse af disse procedureregler, der beror på, at kommunen ikke har vurderet den kvalitative betingelse korrekt, er uden betydning for gyldigheden af en bebyggelsesplan af denne særlige type?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/42/EF af 27.6.2001 om vurdering af bestemte planers og programmers indvirkning på miljøet (EFT L 197, s. 30).
A.

Spørgsmål angående artikel 5, stk. 3, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/36/EF af 7. september 2005 om anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer (1): 1) Er bestemmelsen i § 12, stk. 1, i adfærdskodeksen for læger i Hessen (Berufsordnung für die Ärztinnen und Ärzte in Hessen) af 2. september 1998 (HÄBI.1998, s. I–VIII), senest ændret den 1. december 2008 (HÄBI. 2009, s. 49) — (herefter »adfærdskodeksen«) — en af de faglige adfærdsregler, som i tilfælde af, at en tjenesteyder i værtsmedlemsstaten ikke overholder dem, medfører, at der kan gennemføres en sag for en faglig domstol, nemlig en disciplinærsag, angående en grov faglig forsømmelse, som er direkte og specifikt knyttet til forbrugerbeskyttelse og sikkerhed? 2) Såfremt dette spørgsmål besvares bekræftende: Gælder dette også i tilfælde af, at der i det gældende takstregulativ for læger (Gebührenordnung für Ärzte (herefter »GOÄ«)) i værtsmedlemsstaten ikke findes noget takstnummer for den operation, som tjenesteyderen (her: lægen) har gennemført? 3) Er bestemmelserne om reklame, der strider mod adfærdskodeksen (§ 27, stk. 1–3, sammenholdt med afsnit D, nr. 13 i adfærdskodeksen), blandt de faglige adfærdsregler, som i tilfælde af, at en tjenesteyder i værtsmedlemsstaten ikke overholder dem, medfører, at der kan gennemføres en sag for en faglig domstol, nemlig en disciplinærsag, angående en grov faglig forsømmelse, som er direkte og specifikt knyttet til forbrugerbeskyttelse og sikkerhed?
1)

Skal artikel 1a i Rådets tredje direktiv 90/232/EØF om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer (1), der blev iværksat ved artikel 4 i femte direktiv 2005/14/EF (2), fortolkes således, at den er til hinder for en national lovgivning (som den, der følger af den portugisiske código civils artikel 505 og 570), hvorefter den obligatoriske bilforsikring ikke dækker erstatningsansvaret for person- og tingsskade forvoldt på en cyklist ved et færdselsuheld, hvor et motorkøretøj og en cykel er involveret, selv om uheldet udelukkende skyldes cyklistens adfærd?
1)

Gælder den udfyldende virkning af den under forordning nr. 1408/71 (1) afsagte Miethe-dom (2) stadig under forordning nr. 883/2004 (3) med den følge, at en atypisk grænsearbejder har ret til at vælge den medlemsstat, i hvilken han vil stille sig til rådighed for arbejdsformidlingen, og hvorfra han oppebærer en arbejdsløshedsydelse, idet hans chancer for på ny at blive integreret i arbejdsprocessen er størst i den medlemsstat, han har valgt? Eller garanterer artikel 65 i forordning nr. 883/2004 set under et allerede i tilstrækkeligt omfang, at en helt arbejdsløs arbejdstager får en ydelse på vilkår, der er de mest gunstige for ham med henblik på at søge arbejde, og har Miethe-dommen mistet sin virkning?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 355/9

Sag anlagt den 22. september 2011 — Europa-Kommissionen mod Den Franske Republik

(Sag C-485/11)

2011/C 355/15

Processprog: fransk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved A. Bordes og G. Braun, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Den Franske Republik

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Den Franske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 12 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/20/EF af 7. marts 2002 om tilladelser til elektroniske kommunikationsnet og -tjenester (1) ved i artikel 33 i lov nr. 2009-258 af 5. marts 2009 om audiovisuel kommunikation (2) at indføre et yderligere gebyr, der pålægges udbydere af elektroniske kommunikationstjenester.

— Den Franske Republik tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Til støtte for sit søgsmål har Kommissionen rejst tvivl om foreneligheden af artikel 302a KH i Code général des impôts, der blev indført ved artikel 33 i lov nr. 2009/258 af 5. marts 2009 om audiovisuel kommunikation og tv's nye public service-opgaver, med det ovennævnte »tilladelses«-direktiv. Ved at afkræve virksomheder, der driver et net eller udbyder en elektronisk kommunikationstjeneste i henhold til den generelle tilladelse, et gebyr, har sagsøgte nærmere bestemt tilsidesat direktivets artikel 12. Kommissionen bestrider de franske myndigheders synspunkt, hvorefter denne artikel alene vedrører gebyrer, som staterne kan pålægge »i forbindelse med« udstedelse af en licens eller en handling, der er knyttet til tilladelsesproceduren for udbydere af elektronisk kommunikation. Ifølge sagsøgeren tager ovennævnte artikel således sigte på at omfatte alle former for »administrations«-gebyrer, det vil sige de samlede omkostninger som led i administration, kontrol og gennemførelse af den generelle tilladelsesordning, og ikke alene dem, der er knyttet til udstedelsen af licensen.

(1) EFT L 108, s. 21.

(2) JORF nr. 0056, s. 4321.
For det første har appellanterne anført, at Retten med urette fastslog, at Kommissionen havde beføjelse til at gennemføre proceduren. De er af den opfattelse, at Retten skulle have annulleret Kommissionens beslutning, da artikel 101 TEUF (tidligere artikel 81 EF) var uanvendelig, idet de lokale overtrædelser, som Kommissionen har kritiseret appellanterne for at have begået, ikke havde nogen mellemstatslig betydning. Selv hvis Retten antog, at artikel 101 TEUF var anvendelig, skulle den have taget hensyn til, at den i forordning nr. 1/2003 (1) hjemlede ordning med parallelle beføjelser ifølge ECN-meddelelsen under alle omstændigheder er til hinder for Kommissionens beføjelse. Endelig har Retten set bort fra, at Kommissionens efterfølgende indledning af proceduren udgør en tilsidesættelse af princippet om bestemthed og det strafferetlige legalitetsprincip, der nyder beskyttelse som grundlæggende rettigheder.
For det tolvte har Retten begået en retlig fejl ved at have anset det for at være velbegrundet, at Kommissionen fastsatte for lave henholdsvis med urette afslog bødenedsættelser. Desuden har den ikke taget hensyn til, at Kommissionen med urette indrømmede for lave bødenedsættelser for samarbejdet uden for rammerne af samarbejdsmeddelelsen.
3)

Er indsigelsen om immunitet over for retsforfølgning for sagsøgte, Forbundsrepublikken Tyskland, i strid med artikel 4, stk. 3, sidste afsnit, [TEU] og artikel 21 [TEU], eftersom den udelukker sagsøgtes civilretlige ansvar i henhold til de fælles europæiske principper (artikel 340 [TEUF]) for brud på folkeretten (forbud mod slaveri og tvangsarbejde) over for statsborgere i en anden medlemsstat?
For det første gør appellanterne gældende, at Retten ved en retlig fejl har anerkendt Kommissionens kompetence til at gennemføre proceduren. Appellanterne er af den opfattelse, at Retten burde have annulleret Kommissionens beslutning, idet artikel 101 TEUF (tidligere artikel 81 EF) ikke kunne finde anvendelse, da de påståede lokale tilsidesættelser ikke havde mellemstatslig betydning. Selv om Retten fastslog, at artikel 101 TEUF fandt anvendelse, burde den have taget i betragtning, at Kommissionens kompetence var i strid med det i forordning 1/2003 (1) indførte system med parallel kompetence efter ECN-meddelelsen. Endelig har Retten ikke taget hensyn til, at Kommissionens efterfølgende iværksættelse af en procedure udgjorde en tilsidesættelse af det grundlæggende princip om klar hjemmel og det strafferetlige legalitetsprincip.
2)

Kan en privatperson, hvis rettigheder er blevet tilsidesat, fordi den ungarske stat ikke har gennemført direktiv 72/166/EØF, på grundlag af gældende fællesskabsret kræve, at denne stat efterkommer direktivet, ved direkte at påberåbe sig fællesskabslovgivningen over for medlemsstaten med henblik på, at denne opfylder sin pligt til at sikre de rettigheder, som den pågældende er tillagt i henhold til direktivet?
For det første har appellanten anført, at Retten med urette fastslog, at Kommissionen havde beføjelse til at gennemføre proceduren. Appellanten er af den opfattelse, at Retten skulle have annulleret Kommissionens beslutning, da artikel 101 TEUF (tidligere artikel 81 EF) var uanvendelig, idet de lokale overtrædelser, som Kommissionen har beskyldt appellanten for at have begået, ikke havde nogen mellemstatslig betydning. Selv hvis Retten antog, at artikel 101 TEUF var anvendelig, skulle den have taget hensyn til, at den i forordning nr. 1/2003 (1) hjemlede ordning med parallelle beføjelser ifølge ECN-meddelelsen under alle omstændigheder er til hinder for Kommissionens beføjelse. Endelig har Retten set bort fra, at Kommissionens efterfølgende indledning af proceduren udgør en tilsidesættelse af princippet om bestemthed og det strafferetlige legalitetsprincip, der nyder beskyttelse som grundlæggende rettigheder.
—

omkostningerne for den obligatoriske mæglingsproces er mindst dobbelt så høje som de tilsvarende omkostninger for den retssag, som mæglingsprocessen skal forhindre, og denne ubalance forøges markant, efterhånden som tvistens værdi stiger (hvilket kan indebære, at mæglingen kan blive over seks gange dyrere end retssagen) eller i tilfælde af komplekse sager (fordi det bliver nødvendigt at udpege en sagkyndig for mæglingsparternes regning, som assisterer mægleren i forbindelse med tvister på områder, som kræver specifik teknisk kompetence, uden at den af den sagkyndige opstillede tekniske rapport eller de af den sagkyndige indhentede oplysninger kan anvendes i den senere retssag)?
—

De grundlæggende rettigheder og friheder har forrang for retssikkerhedsprincippet. Ved at anføre retssikkerhedsprincippet som begrundelse for at afvise appellantens søgsmål har Retten gjort indgreb i den grundlæggende ret til domstolsadgang og retten til forsvar. Appellanten er således blevet frataget sin ret til at blive hørt af en kompetent domstol.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 6/7

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Augstākās tiesas Senāts (Republikken Letland) den 17. oktober 2011 — SIA »Mednis« mod Valsts ieņēmumu dienests

(Sag C-525/11)

2012/C 6/08

Processprog: lettisk

Den forelæggende ret

Augstākās tiesas Senāts

Parter i hovedsagen

Sagsøger: SIA »Mednis«

Sagsøgt: Valsts ieņēmumu dienests

Præjudicielt spørgsmål

Giver artikel 183 i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdisystem (1) en medlemsstat ret til — uden at foretage en specifik analyse og ved alene at bygge på en matematisk beregning — ikke at tilbagebetale den del af et overskydende afgiftsbeløb, der overstiger 18 % (normalsatsen for merværdiafgift) af den samlede værdi af de afgiftspligtige transaktioner, der er gennemført i de månedlige afgiftsperioder, indtil de nationale skattemyndigheder har modtaget den afgiftspligtiges årlige sammenfattende angivelse?

(1) EUF L 347, s. 1.
1)

Skal Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (1) fortolkes således, at det er til hinder for, at den kompetente myndighed kan afvise at tildele det individuelle registreringsnummer, hvorved den afgiftspligtige kan identificeres, under henvisning til at indehaveren af andelene i det afgiftspligtige selskab flere gange tidligere har fået tildelt det individuelle nummer for andre selskaber, der ikke har udført en reel økonomisk virksomhed, og at indehaveren overførte disse andele til andre personer umiddelbart efter, at det individuelle registreringsnummer var blevet tildelt?
2)

Er det med henblik på anvendelsen af artikel 3, stk. 2, i forordning nr. 343/2003 tilladt, at en national ret i en medlemsstat — ved hvilken forordningen begæres anvendt på grundlag af påstande om, at den medlemsstat, der er ansvarlig i henhold til denne forordnings artikel 3, stk. 1, har tilsidesat EU-retten på asylområdet — prøver tilsidesættelsen af denne ret og de deraf følgende virkninger for de rettigheder, som sikres asylansøgeren i henhold til EU-retten, hvis han overføres til den ansvarlige medlemsstat, uden at Den Europæiske Unions Domstol i henhold til den i EU-retten fastsatte procedure har fastslået, at denne medlemsstat har tilsidesat de relevante EU-retlige forskrifter? Såfremt det foregående spørgsmål besvares bekræftende, ønskes følgende spørgsmål vedrørende fastlæggelsen af kriterierne for en tilsidesættelse af EU-retten ligeledes besvaret: Skal der udelukkende tages hensyn til væsentlige tilsidesættelser af EU-retten, og hvilke kriterier skal den nationale ret anvende til at fastslå disse tilsidesættelser med henblik på anvendelsen af den bestemmelse i forordning nr. 343/2003, som skal fortolkes? Skal en tilsidesættelse af EU-retten på asylområdet kun anses for væsentlig, hvis den har til følge, at en eller anden rettighed, som sikres asylansøgeren i henhold til EU-retten, tilsidesættes, eller skal der ske en begrænsning til tilsidesættelsen af asylretten i artikel 18 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder? Når der i henhold til de generelle kriterier og normer i EU-retten ikke foreligger noget retligt grundlag for, at den pågældendes asylansøgning imødekommes, er det da kun tilsidesættelser af vilkårene for modtagelse af asylansøgere i den ansvarlige medlemsstat, som skal prøves?
2)

Såfremt artikel 4a i direktiv 1999/32/EF som affattet i direktiv 2005/33/EF ikke skal fortolkes som angivet i spørgsmål 1, skal den nævnte artikel, hvori der foreskrives en grænseværdi på 1,5 vægtprocent for svolvindholdet i skibsbrændstof, der anvendes af passagerskibe, som sejler i rutefart til eller fra havne i Fællesskabet, herunder sådanne fartøjer, som fører en stats flag, der ikke er medlem af EU, men som er part i bilag VI til Marpol-konventionen, som uden for SECA-områder foreskriver en grænseværdi for svovlindholdet på 4,5 vægtprocent, anses for retsstridig som værende i strid med det generelle internationale princip pacta sunt servanda og med princippet om loyalt samarbejde mellem Fællesskabet og medlemsstaterne, af den grund, at den tvinger de medlemsstater, der har tiltrådt og ratificeret bilag VI, til at handle i strid med de forpligtelser de har påtaget sig over for de øvrige parter i bilag VI til Marpol-konventionen (73/78)?
1)

Er artikel 2, stk. 2, litra b), i direktiv 2008/115/EF (1) til hinder for at anvende direktivet, når der findes en national bestemmelse (artikel 10a i lovbekendtgørelse 286/98), hvorefter ulovlig indrejse og ulovligt ophold straffes med en udvisningsforanstaltning i stedet for en bøde?
2)

Hvis det med henblik på at være kvalificeret til en sådan afledt opholdsret er unødvendigt for en forælder at godtgøre, at alle tre af de ovennævnte omstændigheder er opfyldt, er det da tilstrækkeligt at godtgøre, at kun en af dem er opfyldt, eller at kun to er dem er opfyldt?
3)

Er forordningens artikel 1, stk. 2, litra b), til hinder for, at en anmodning om at erklære en retsafgørelse for eksigibel afslås, på grundlag af en af domsstaten udstedt attest, hvis det af den retsafgørelse, vedrørende hvilken attesten er udstedt, fremgår, at der foreligger en voldgiftsklausul?
1)

Stemmer en national rets fremgangsmåde overens med bestemmelserne i artikel 7, stk. 1, i direktiv 93/13/EØF (1), hvis retten, når den konstaterer, at der foreligger et urimeligt kontraktvilkår, og parterne ikke har gjort dette forhold gældende, meddeler dem, at den anser den fjerde sætning i vilkår 29 i de almindelige vilkår i en låneaftale indgået mellem sagens parter, for ugyldigt? Ugyldigheden skyldes en overtrædelse af retsreglerne, nærmere bestemt (artikel) 1, (stk.) 1, litra c), og (artikel) 2, litra j), i regeringsdekret nr. 18/1999?
3)

Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende, skal begrænsningen vedrørende befolkningstæthed (en forretning for hver 8 000 indbyggere) og begrænsningen vedrørende afstand (300 m mellem to forretninger), der er fastsat i den autonome region Siciliens lov nr. 12/2004 vedrørende etablering af optikerforretninger på regionens område, da i henhold til EU-retten anses for at være forholdsmæssige, dvs. ikke for vidtgående i forhold til opfyldelsen af det mål, der svarer til ovennævnte tvingende almene hensyn?
d)

organisationen havde indgået kontrakt med leverandører om at levere en betydelig del af disse tjenester, skulle artikel 11 da fortolkes — i overensstemmelse med retssikkerhedsprincippet — således, at den kræver, at organisationen skal have en vis grad af kontrol over leverandørerne?
Hvad angår overtrædelsen i Nederlandene har appellanterne gjort gældende, at Retten har foretaget en urigtig retlig bedømmelse ved at opretholde Kommissionens afslag på at give Kone en bødenedsættelse i henhold til meddelelsen af 2002 på grund af Kone’s kvalifikation af de faktiske oplysninger, som selskabet havde fremlagt i sin anmodning om bødenedsættelse. Som følge heraf opretholdt Retten Kommissionens afgørelse, for så vidt som den afslog at indrømme Kone en nedsættelse af bøden for kartellet i Nederlandene.
—

Den Hellenske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 6, stk. 2, sammenholdt med artikel 7, i direktiv 92/43/EØF om bevaring af naturtyper samt vilde dyr og planter, idet den ikke har truffet alle de nødvendige foranstaltninger for at undgå forringelsen af naturtyperne og levestederne for de arter, med hensyn til hvilke det særlige bevaringsområde (SBO) 1220009 er blevet udpeget, og navnlig idet den ikke har truffet alle de nødvendige foranstaltninger for at bringe den ulovlige boring, vanding og deponering af industriaffald til ophør, og for at gennemføre planen for management og det integrerede overvågningsprogram vedrørende nationalparkerne Koronia-Volvi-søerne og Makedonikon Tempon;
3)

Er princippet om loyalt samarbejde, jf. artikel 4, stk. 3, TEU, til hinder for en national bestemmelse, der vedtages, mens fristen for gennemførelse af et direktiv løber, med henblik på at omgå direktivet eller under alle omstændigheder begrænse direktivets anvendelsesområde, og hvilke foranstaltninger skal retten træffe, såfremt et sådant formål konstateres?