Forslag til afgørelse fra generaladvokat Elmer fremsat den 8. juni 1995. - JOSE IMBERNON MARTINEZ MOD BUNDESANSTALT FUER ARBEIT. - ANMODNING OM PRAEJUDICIEL AFGOERELSE: SOZIALGERICHT NUERNBERG - TYSKLAND. - SOCIAL SIKRING - FAMILIEYDELSER - BOPAEL PAA EN MEDLEMSSTATS OMRAADE. - SAG C-321/93.



Samling af Afgørelser 1995 side I-02821



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

1. Den tyske Sozialgericht Nuernberg har forelagt Domstolen to praejudicielle spoergsmaal vedroerende anvendelsen af artikel 73 i Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71 (1) i relation til den tyske lovgivning om boernetilskud samt de tyske skatteregler om fradrag for boern og sambeskatning af aegtefaeller.

Sagens faktiske omstaendigheder

2. Sagsoegeren i hovedsagen, den spanske statsborger José Imbernon Martínez, opholdt sig indtil september 1988 i Spanien. Den 18. september 1988 indrejste han i Forbundsrepublikken Tyskland og fik fra den 21. september 1988 arbejde hos det tyske firma Schafft Fleischwerke GmbH i Ansbach.

José Imbernon Martínez' spanske aegtefaelle og deres to boern, foedt henholdsvis i 1974 og 1978, blev boende i Spanien, hvor aegtefaellen efter det oplyste hverken havde erhvervsarbejde eller anden form for indtaegter.

José Imbernon Martínez oppebar i 1988 i Spanien i tidsrummet fra den 1. januar 1988 til den 30. august 1988 arbejdsloeshedsunderstoettelse paa 33 030 PTA, svarende til 4 000,59 DM, mens han ved sit arbejde som loenmodtager i Tyskland i resten af aaret 1988 havde indtaegter paa 9 923 DM.

Den tyske Bundesanstalt fuer Arbeit, Kindergeldkasse, ydede fra september 1988 José Imbernon Martínez fuldt boernetilskud for hans to boern. De tyske skattemyndigheder anerkendte endvidere i aarsopgoerelsen for 1988 et fradrag for José Imbernon Martínez' to boern. Dette fradrag blev anerkendt i henhold til den tyske lov om indkomstskat, Einkommensteuergesetz (herefter benaevnt "EStG") § 33 a, hvorefter der i saertilfaelde kan anerkendes et fradrag i aarsopgoerelsen for bl.a. boern for personer, der ellers ikke har ret til fradrag for boern i den skattepligtige indkomst. Det anerkendte fradrag var nedsat i forhold til det almindelige fradrag for boern, idet det var beregnet "pro rata temporis" og saaledes kun daekkede de maaneder af 1988, hvor José Imbernon Martínez havde opholdt sig i Tyskland.

Den 26. marts 1990 ansoegte José Imbernon Martínez i henhold til den tyske lov om boernetilskud, Bundeskindergeldgesetz (herefter benaevnt "BKGG") § 11 a, stk. 1, om et tillaeg til boernetilskuddet for sine boern, som skulle udgoere 91 DM om maaneden. Den 29. maj 1990 fik han bevilget et tillaeg paa i alt 11 DM om maaneden for den omtvistede periode, mens ansoegningen om tillaeg til boernetilskuddet i henhold til BKGG § 11 a, stk. 1, stiltiende blev afslaaet.

Ved skrivelse af 6. juni 1990 klagede José Imbernon Martínez over denne afgoerelse under henvisning til, at han paa grundlag af den saakaldte "bopaelsfiktion" i artikel 73 i forordning nr. 1408/71 skulle stilles, som om hans aegtefaelle og boern havde bopael i Tyskland. Dette ville have til foelge, at han havde ret til fradrag for boern i sin skattepligtige indkomst og til skatteansaettelse efter reglerne om sambeskatning af aegtefaeller ("splitting") og dermed ogsaa ret til det almindelige tillaeg til boernetilskuddet i medfoer af BKGG § 11 a, stk. 1.

Klagen blev afvist ved afgoerelse af 23. august 1990, hvorefter José Imbernon Martínez den 10. september 1990 indbragte sagen for Sozialgericht Nuernberg.

Forelaeggelseskendelsen

3. Sozialgericht Nuernberg har ved kendelse af 26. april 1993 udsat sagen og forelagt Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal:

1. Indebaerer bopaelsfiktionen i artikel 73 i forordning (EOEF) nr. 1408/71, at personer, som har ret til boernetilskud, og hvis boern bor i en anden af Det Europaeiske Faellesskabs medlemsstater, i henhold til § 11 a i Bundeskindergeldgesetz (den tyske lov om boernetilskud) og de dér naevnte skatteretlige regler skal behandles, som om deres boern boede inden for lovens gyldighedsomraade?

2. a) Indebaerer bopaelsfiktionen i artikel 73 i forordning (EOEF) nr. 1408/71, at personer, som har ret til boernetilskud, og hvis aegtefaelle bor i en anden af Det Europaeiske Faellesskabs medlemsstater, i henhold til § 11 a i Bundeskindergeldgesetz og de dér naevnte skatteretlige regler skal behandles, som om deres aegtefaelle boede inden for lovens gyldighedsomraade?

2. b) Saafremt spoergsmaal 2. a) besvares bekraeftende: Skal sagsoegeren behandles, som om den normale indkomstskat var beregnet i henhold til § 32 a, stk. 5, i Einkommensteuergesetz (den tyske lov om indkomstskat)?

Den tyske lovgivning

4. Det foelger af § 1, stk. 1, 1., i EStG, at kun personer, der har deres bopael eller almindelige ophold paa Tysklands omraade, er ubegraenset skattepligtige.

Efter EStG § 2, stk. 7, er indkomstskatten normalt en aarsskat. Saafremt skattepligten imidlertid ikke bestaar gennem et helt kalenderaar, traeder i stedet for kalenderaaret den periode, hvori den paagaeldende er skattepligtig i Tyskland.

Efter EStG § 26, stk. 1, kan aegtefaeller, der begge er ubegraenset skattepligtige i Tyskland, vaelge mellem at blive beskattet hver for sig eller at blive sambeskattet (saakaldt "splitting"). Saafremt aegtefaellerne vaelger sambeskatning, foelger det af § 26 b, at aegtefaellernes indtaegter sammenlaegges, hvorefter deres samlede indkomst beskattes, som om de hver havde oppebaaret halvdelen. Hvis den ene aegtefaelle har en hoej indkomst og den anden aegtefaelle en lav eller ingen indkomst, medfoerer anvendelsen af "splitting", at aegtefaellernes skattepligtige indkomst udlignes, saaledes at progressiviteten i indkomstskatteskalaen lempes.

5. Vedroerende fradrag for boern foreskrev EStG § 32, stk. 2, paa tidspunktet for den foreliggende tvist, at der kun kunne tages hensyn til udgifter til boern, saafremt barnet var ubegraenset skattepligtigt i Tyskland.

Det fulgte endvidere af § 32, stk. 6, at:

"For hvert af den skattepligtiges boern, der skal tages hensyn til, fradrages et beloeb paa 2 052 DM i indkomsten. Naar aegtefaeller sambeskattes efter §§ 26 og 26 b, fradrages et beloeb paa 4 104 DM, hvis barnet er barn af begge aegtefaeller."

6. I BKGG er det i § 11 a, stk. 1, bestemt, at:

"Boernetilskud til boern, for hvilke den berettigede har ret til fradrag efter § 32, stk. 6, i lov om indkomstskat, forhoejes med det efter stk. 6 beregnede tillaeg, naar den berettigedes skattepligtige indkomst ... er lavere end bundfradraget ... Der tages hensyn til den skattepligtige indkomst, for saa vidt som og saaledes som den er lagt til grund for beskatningen; for saa vidt som det har betydning, skal den skattepligtige indkomst fastsaettes som et negativt beloeb. Er indkomstskatten efter tabellen beregnet efter § 32 a, stk. 5 eller 6, i lov om indkomstskat, traeder et beloeb paa det dobbelte af bundfradraget i stedet for dette."

De relevante faellesskabsretlige bestemmelser

7. Sagens parter har gjort gaeldende, at EOEF-traktatens artikel 48 er relevant for loesningen af den foreliggende sag. Det fremgaar heraf, at:

"1. Arbejdskraftens frie bevaegelighed inden for Faellesskabet gennemfoeres senest ved overgangsperiodens udloeb (2).

2. Den forudsaetter afskaffelse af enhver i nationaliteten begrundet forskelsbehandling af medlemsstaternes arbejdstagere, for saa vidt angaar beskaeftigelse, afloenning og oevrige arbejdsvilkaar.

3. Med forbehold af de begraensninger, der retfaerdiggoeres af hensynet til den offentlige orden, den offentlige sikkerhed og den offentlige sundhed, indebaerer den retten til:

a) at soege faktisk tilbudte stillinger

b) frit at bevaege sig inden for medlemsstaternes omraade i dette oejemed

c) at tage ophold i en af medlemsstaterne for dér at have beskaeftigelse i henhold til de ved lov eller administrativt fastsatte bestemmelser, der gaelder for indenlandske arbejdstageres beskaeftigelse

d) at blive boende paa en medlemsstats omraade paa de af Kommissionen ved gennemfoerelsesordninger fastsatte vilkaar efter at have haft ansaettelse dér.

4. ..."

8. Forordning nr. 1408/71 vedroerende regler om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet, foreskriver i artikel 73, at:

"En arbejdstager, der er omfattet af lovgivningen i en anden medlemsstat end Frankrig, har for de af sine familiemedlemmer, der er bosat paa en anden medlemsstats omraade, ret til familieydelser efter lovgivningen i foerstnaevnte stat, som om de paagaeldende var bosat paa dennes omraade."

Parternes indlaeg for Domstolen

9. José Imbernon Martínez har gjort gaeldende, at det foelger af ordlyden af artikel 73 i forordning nr. 1408/71 samt af principperne i traktatens artikler 48-51, at en arbejdstagers ret til at modtage en familieydelse i henhold til den lovgivning i en medlemsstat, som arbejdstageren er omfattet af, ikke maa afhaenge af, om medlemmer af hans familie har bopael paa denne medlemsstats omraade. Den omstaendighed, at en medlemsstats lovgivning om familieydelser henviser til skatteretlige regler, hvorefter medlemmerne af arbejdstagerens familie skal have bopael paa medlemsstatens omraade, for at arbejdstageren kan opnaa ret til familieydelsen, kan ikke medfoere, at artikel 73 i forordning nr. 1408/71 vedroerende den saakaldte "bopaelsfiktion" ikke finder anvendelse, idet enhver medlemsstat ellers ved i sin sociale lovgivning at henvise til andre retsforskrifter kunne frigoere sig fra reglen i artikel 73.

José Imbernon Martínez har endvidere anfoert, at han har vaeret udsat for forskelsbehandling, som svarer til situationen i Schumacker-sagen (3).

10. Den spanske regering har anfoert, at det omtvistede tillaeg til boernetilskuddet udgoer en familieydelse i henhold til artikel 73 i forordning nr. 1408/71. Forbundsrepublikken Tyskland har ganske vist ret til selv at fastsaette regler om sociale ydelser, men den skal dog herved soerge for, at disse regler har et indhold, der svarer til det, der kraeves i de harmoniseringsforskrifter, der er udstedt af Faellesskabet. Forbundsrepublikken skal saaledes foerst og fremmest overholde princippet om forbud mod forskelsbehandling af arbejdstagere og disses familier paa baggrund af nationalitet eller bopael som foreskrevet i EOEF-traktatens artikler 7 og 48 samt i artikel 3 i forordning nr. 1408/71.

Det er saaledes efter den spanske regerings opfattelse ikke muligt som i BKGG § 11 a, stk. 1, at kraeve, at tillaeg til boernetilskuddet for boern goeres afhaengigt af, at boernene har bopael i Tyskland, idet dette saetter spoergsmaalstegn ved en arbejdstagers families ret til at have bopael i en anden medlemsstat og paavirker arbejdskraftens frie bevaegelighed inden for Faellesskabet. Reglen i artikel 73 i forordning nr. 1408/71 maa derfor finde anvendelse paa saavel bestemmelsen i BKGG § 11 a, stk. 1, som paa de skatteretlige bestemmelser, hvortil denne bestemmelse henviser.

11. Kommissionen er af den opfattelse, at det foerst boer undersoeges, om de tyske skatteregler, hvis betingelser skal opfyldes for at opnaa ret til tillaeg til boernetilskuddet, er forenelige med reglerne i traktatens artikel 48 og med artikel 7 i Raadets forordning (EOEF) nr. 1612/68 (4) om arbejdskraftens frie bevaegelighed inden for Faellesskabet. Direkte skatter er ikke undtaget fra traktatens forbud mod forskelsbehandling, og naar de tyske skatteregler goer visse fordele afhaengige af en arbejdstagers families bopael, vil denne lovgivning og dermed ogsaa bestemmelsen om tillaeg til boernetilskuddet, der henviser hertil, isaer vaere til skade for skattepligtige arbejdstagere, der er statsborgere i andre medlemsstater. Dette er udtryk for en skjult forskelsbehandling, som er i strid med traktatens artikel 48 og med artikel 7 i forordning nr. 1612/68.

Saafremt Domstolen ikke er enig heri, har Kommissionen gjort gaeldende, at tillaegget til boernetilskuddet i BKGG § 11 a, stk. 1, er en familieydelse og derfor falder ind under reglen i artikel 73 i forordning nr. 1408/71.

12. Den tyske regering har under retsmoedet oplyst, at EStG § 32, stk. 2, i medfoer af Gesetz zur Bekaempfung des Missbrauchs und zur Bereinigung des Steuerrechts af 21. december 1993 nu er ophaevet, og at der i medfoer af samme lov i EStG § 32, stk. 6, er tilfoejet, at:

"For et barn, som hverken var ubegraenset indkomstskattepligtigt i begyndelsen af kalenderaaret eller er blevet ubegraenset indkomstskattepligtigt i loebet af kalenderaaret, kan der kun foretages fradrag, for saa vidt det er noedvendigt og rimeligt efter forholdene i den stat, hvor barnet har bopael."

Efter den tyske regerings oplysninger vil det i fremtiden, naar det drejer sig om boern, der bor i en medlemsstat, i praksis altid blive anset for noedvendigt og rimeligt i den skattepligtige indkomst at fratraekke et beloeb for udgifter til boern. Der er saaledes ved beskatningen af arbejdstagere fra medlemsstater efter regeringens opfattelse i praksis ikke laengere forskel paa, om disse arbejdstageres boern har bopael i Tyskland eller i en anden medlemsstat.

For saa vidt angaar den foreliggende sag har den tyske regering anfoert, at forbundsfinansministeren ved skrivelse af 10. august 1992 bestemte, at der fra kalenderaaret 1992 ved udgifter til egne boern ikke laengere skulle foretages en nedsaettelse af det ekstraordinaere tillaeg i medfoer af EStG § 33 a, ligesom dette heller ikke skulle vaere tilfaeldet for tidligere kalenderaar, saafremt skattefastsaettelsen for disse tidligere aar endnu ikke var endelig. De tyske myndigheder har paa denne baggrund administrativt tilkendt José Imbernon Martínez det kraevede tillaeg til boernetilskuddet.

Den tyske regering har endelig oplyst, at arbejdstagere fra andre medlemsstater som foelge af Domstolens dom i Schumacker-sagen for fremtiden endvidere vil blive behandlet, som om deres aegtefaelle havde bopael i Tyskland.

Den tyske regering er i oevrigt af den opfattelse, at Domstolens dom i Schumacker-sagen maa finde tilsvarende anvendelse i denne sag.

Formaliteten

13. Uanset at de tyske myndigheder efterfoelgende har tilkendt José Imbernon Martínez det kraevede tillaeg til boernetilskuddet, har Sozialgericht Nuernberg fastholdt sin anmodning om en besvarelse af de stillede spoergsmaal, idet den har anfoert, at José Imbernon Martínez har interesse i at faa afklaret spoergsmaalene, da han paa et senere tidspunkt ° f.eks. som foelge af arbejdsloeshed ° paa ny vil kunne komme i en situation, hvor han oppebaerer en saa lav indkomst, at han er omfattet af anvendelsesomraadet i BKGG § 11 a, stk. 1.

14. Efter Domstolens faste praksis tilkommer det

"udelukkende de nationale retter, for hvem tvisten verserer, og som har ansvaret for den retsafgoerelse, der skal afsiges, at bedoemme efter sagens konkrete omstaendigheder, om det er noedvendigt at indhente en praejudiciel afgoerelse for at kunne afsige dom ..." (5).

En forelaeggelse savner efter Domstolens praksis ikke enhver forbindelse med realiteten i hovedsagen, blot fordi den tvist, der har givet anledning til de praejudicielle spoergsmaal, ikke ° eller ikke laengere ° paa grundlag af det for Domstolen forelagte synes at bestaa (6). Den omstaendighed, at de tyske myndigheder har udbetalt den kraevede ydelse, kan derfor ikke tillaegges betydning for spoergsmaalet om, hvorvidt Domstolen skal tage stilling i sagen.

Det kan naeppe heller tillaegges betydning, at den tyske regering i fremtiden i tilsvarende sager agter at anlaegge en fortolkning af de tyske skatteregler, hvorefter arbejdstagere fra andre medlemsstater stilles, som om deres aegtefaeller og boern havde bopael i Tyskland, saaledes at tilsvarende tvister ikke burde kunne opstaa. Traktatens artikel 177, der indebaerer et samarbejde og en klar opgavefordeling mellem de nationale retter og Domstolen, tillaegger ikke Domstolen kompetence til at efterproeve begrundelsen for forelaeggelsesbeslutningen og relevansen af de stillede spoergsmaal (7) .

Det fremgaar endelig hverken af den forelaeggende rets skrivelse, hvori den fastholder anmodningen om praejudiciel afgoerelse af de stillede spoergsmaal, eller af indlaeggene for Domstolen, at sagen, der er baggrund for de praejudicielle forelaeggelser, ikke laengere skulle versere. De stillede spoergsmaal kan derfor heller ikke afvises med den begrundelse, at en praejudiciel afgoerelse ikke vil blive lagt til grund (8).

15. Paa denne baggrund finder jeg ikke, at Domstolen boer afvise at tage stilling i den foreliggende sag.

Realiteten

16. Sagen for den nationale ret angaar spoergsmaalet om retten til at faa et tillaeg til boernetilskuddet ifoelge den tidligere gaeldende lovgivning og saaledes foer de af den tyske regering naevnte aendringer af skattereglerne. Jeg vil derfor alene tage stilling til retstilstanden paa dette tidspunkt.

17. Den forelaeggende ret har kun stillet praejudicielle spoergsmaal vedroerende de tyske regler om boernetilskud og om de tyske skatteregler om fradrag for boern og om sambeskatning af aegtefaeller i relation til artikel 73 i forordning nr. 1408/71.

Jeg er imidlertid enig med Kommissionen i, at det er noedvendigt foerst at tage stilling til, om traktatens artikel 48 om arbejdskraftens frie bevaegelighed inden for Faellesskabet er til hinder for nationale regler som de tyske. Disse regler goer med en henvisning til en raekke nationale skatteregler retten til en familieydelse for en arbejdstager, som er statsborger i en medlemsstat, og som i forbindelse med udoevelse af beskaeftigelse har taget bopael i en anden medlemsstat, afhaengig af, at den paagaeldendes aegtefaelle og boern ligeledes tager bopael eller har deres almindelige ophold i den samme medlemsstat som arbejdstageren.

Hvis regler om en saadan behandling af arbejdstagere fra andre medlemsstater ikke kan anses for at vaere forenelige med traktatens artikel 48, vil der ikke vaere anledning til at tage stilling til de konkrete spoergsmaal vedroerende bopaelsfiktionen i artikel 73 i forordning nr. 1408/71.

18. Selv om det ikke tilkommer Domstolen inden for rammerne af traktatens artikel 177 at udtale sig om nationale bestemmelsers forenelighed med traktaten, foelger det af en fast praksis, at Domstolen dog har kompetence til at forsyne den nationale domstol med alle de fortolkningselementer fra faellesskabsretten, som kan saette denne i stand til at traeffe afgoerelse om dette spoergsmaal (9).

19. Domstolen har i den tidligere naevnte Schumacker-sag taget stilling til en raekke praejudicielle spoergsmaal om, hvorvidt nationale bestemmelser, hvorefter skattepligtige personer behandles forskelligt afhaengigt af, om de har bopael i den paagaeldende medlemsstat, kan anses for forenelige med traktatens artikel 48.

Situationen i den paagaeldende sag var den, at den belgiske statsborger Roland Schumacker havde bopael i Belgien, men havde loennet beskaeftigelse i Forbundsrepublikken Tyskland. Roland Schumacker' s hustru havde ligeledes bopael i Belgien, hvor hun imidlertid ikke havde nogen indkomst. Roland Schumacker anmodede i den forbindelse de tyske skattemyndigheder om beregning af kildeskatten af hans loenindkomst efter bl.a. ordningen med "splitting", men denne anmodning blev afslaaet under henvisning til, at hustruen ikke havde bopael i Tyskland.

Domstolen tog i sin dom foerst stilling til, om forbuddet mod forskelsbehandling i traktatens artikel 48 ogsaa finder anvendelse paa nationale skatteretlige bestemmelser, idet den udtalte, at:

"Traktatens artikel 48 skal fortolkes saaledes, at den kan begraense en medlemsstats ret til at fastsaette, paa hvilke betingelser en statsborger fra en anden medlemsstat er skattepligtig af indkomst, han oppebaerer paa dens omraade, og til at fastlaegge de naermere vilkaar for beskatningen af saadan indkomst, idet en medlemsstat i henhold til denne artikel ikke med hensyn til opkraevning af direkte skatter kan behandle en statsborger fra en anden medlemsstat, som har udnyttet retten til fri bevaegelighed og har loennet arbejde paa den foerstnaevnte medlemsstats omraade, mindre gunstigt end en statsborger i medlemsstaten, der befinder sig i samme situation" (praemis 24).

Domstolen tog herefter stilling til, hvornaar der foreligger forskelsbehandling, idet den fastslog, at

"reglerne om ligebehandling efter fast retspraksis ikke kun forbyder aabenlys forskelsbehandling begrundet i nationalitet, men desuden enhver form for skjult forskelsbehandling, som ved anvendelse af andre kriterier reelt foerer til dette samme resultat" (praemis 26),

og

"...forskelsbehandling efter fast retspraksis ... kan bestaa i, at der paa sammenlignelige situationer anvendes forskellige bestemmelser, eller at den samme bestemmelse anvendes paa forskellige situationer" (praemis 30).

Paa spoergsmaalet om, hvorvidt der forelaa forskelsbehandling i en situation som den beskrevne, svarede Domstolen:

"Hvad angaar en ikke-hjemmehoerende, som i en anden medlemsstat end bopaelsstaten oppebaerer den vaesentligste del af sin indkomst og naesten hele familiens indkomst, bestaar forskelsbehandlingen i, at der hverken i bopaels- eller beskaeftigelsesstaten tages hensyn til vedkommendes personlige og familiemaessige forhold" (praemis 38).

Domstolen fandt ikke, at denne forskelsbehandling kunne begrundes i hensynet til at sikre sammenhaengen i den relevante beskatningsordning:

"... I et tilfaelde som det, der foreligger i hovedsagen, kan bopaelsstaten ikke tage hensyn til den skattepligtiges personlige og familiemaessige forhold, idet den skat, han skal betale til denne stat, ikke er tilstraekkelig til, at der kan tages hensyn hertil. Naar det er tilfaeldet, indebaerer det faellesskabsretlige ligebehandlingsprincip, at der i beskaeftigelsesstaten skal tages hensyn til den ikke-hjemmehoerende udlaendings personlige og familiemaessige forhold paa samme maade som for en hjemmehoerende statsborger, og at der skal indroemmes ham samme skattemaessige fordele" (praemis 41).

Domstolen fandt endvidere ikke, at forskelsbehandlingen kunne begrundes i administrative vanskeligheder for beskaeftigelsesstaten med at faa oplysninger om den indkomst, som en ikke-hjemmehoerende oppebaerer i bopaelsstaten:

"Efter Raadets direktiv 77/799/EOEF ... om gensidig bistand mellem medlemsstaternes kompetente myndigheder inden for omraadet direkte skatter ... kan myndighederne saaledes paa en maade, som kan sammenlignes med, hvad der gaelder for skattemyndighederne paa nationalt plan, faa de noedvendige oplysninger" (praemis 45).

Domstolen fastslog paa denne baggrund, at:

"EOEF-traktatens artikel 48 skal fortolkes saaledes, at den er til hinder for, at en medlemsstat anvender en bestemmelse, hvorefter en arbejdstager, der er statsborger i en anden medlemsstat, og som har bopael i denne medlemsstat, men har loennet arbejde paa foerstnaevnte stats omraade, beskattes haardere end en arbejdstager, som har bopael paa foerstnaevnte medlemsstats omraade og dér har samme beskaeftigelse, naar statsborgeren fra den anden medlemsstat ... oppebaerer hele eller naesten hele sin indkomst ved arbejde i den foerstnaevnte stat og ikke i den anden stat har en indkomst, der er tilstraekkelig til, at han dér kan beskattes paa en saadan maade, at der tages hensyn til hans personlige og familiemaessige forhold."

20. Det kan vaere nyttigt at sammenligne de konkrete forhold i Schumacker-sagen med de konkrete forhold i denne sag. Roland Schumacker havde bopael i Belgien og var fra den 15. maj 1988 til den 31. december 1989 beskaeftiget som loenmodtager i Tyskland. Som foelge af en dobbeltbeskatningsoverenskomst mellem Belgien og Tyskland tilkom beskatningsretten Tyskland som den stat, hvor arbejdet blev udfoert. Roland Schumacker havde efter den 15. maj 1988 ingen indkomst i Belgien. Der er intet oplyst i dommen om hans indtaegtsforhold foer den 15. maj 1988.

José Imbernon Martínez boede i perioden fra den 1. januar 1988 til den 30. august 1988 i Spanien og oppebar i dette land knap 1/3 af sin indkomst i 1988. Fra den 1. september 1988 og resten af aaret var han beskaeftiget som loenmodtager i Tyskland, hvor han oppebar mere end 2/3 af sin samlede indkomst i 1988. Han var i denne periode ubegraenset skattepligtig i Tyskland og havde fra den 1. september 1988 ingen indkomst i Spanien.

Den skattemaessige situation var den samme for Schumacker og Martínez, idet begge i de omtvistede perioder oppebar hele deres indkomst ved arbejde i Tyskland, og idet ingen af dem i en anden stat i denne periode havde en indkomst, der var tilstraekkelig til, at de kunne beskattes paa en saadan maade, at der blev taget hensyn til de familiemaessige forhold.

Den eneste forskel, der herefter er paa de to sager, er saaledes, at José Imbernon Martínez i den relevante periode havde bopael i Tyskland og saaledes en endnu staerkere tilknytning til dette land end Roland Schumacker.

Det maa paa denne baggrund efter min opfattelse konkluderes, at der ogsaa i denne situation som foelge af de tyske skatteregler om fradrag for boern og om aegtefaellebeskatning paa sammenlignelige situationer anvendtes forskellige bestemmelser, idet der for José Imbernon Martínez' vedkommende i forbindelse med tilkendelse af boernetilskud hverken i beskaeftigelsesmedlemsstaten eller i den stat, hvor han var statsborger, blev taget hensyn til hans personlige forhold, mens dette var tilfaeldet for tyske statsborgere, som i Tyskland udoevede sammenligneligt loennet arbejde, og som sammen med deres familiemedlemmer havde bopael i Tyskland.

21. Som fastslaaet af Domstolen i Schumacker-sagen kan en saadan forskelsbehandling hverken begrundes i hensynet til at sikre sammenhaengen i den relevante beskatningsordning eller i de administrative vanskeligheder, som de tyske skattemyndigheder eventuelt vil have ved beregningen af arbejdstagerens skattepligtige indkomst.

22. Jeg skal derfor foreslaa Domstolen at svare den forelaeggende ret, at traktatens artikel 48 skal fortolkes saaledes, at den er til hinder for nationale bestemmelser, hvorefter retten til en familieydelse for arbejdstagere, der er statsborgere i en medlemsstat, men har loennet beskaeftigelse og bopael paa en anden medlemsstats omraade, afhaenger af visse skatteretlige betingelser, som kun kan opfyldes, saafremt arbejdstagerens aegtefaelle og boern har deres bopael eller almindelige opholdssted i samme medlemsstat som arbejdstageren.

23. Der er herefter ikke anledning til at vurdere, om artikel 73 i forordning nr. 1408/71 finder anvendelse i relation til reglen i BKGG § 11 a, stk. 1.

Forslag til afgoerelse

24. Jeg skal herefter foreslaa Domstolen at afsige foelgende dom:

° EOEF-traktatens artikel 48 skal fortolkes saaledes, at den er til hinder for nationale bestemmelser, hvorefter retten til en familieydelse for arbejdstagere, der er statsborgere i en medlemsstat, men har loennet beskaeftigelse og bopael paa en anden medlemsstats omraade, afhaenger af visse skatteretlige betingelser, som kun kan opfyldes, saafremt arbejdstagerens aegtefaelle og boern har deres bopael eller almindelige opholdssted i samme medlemsstat som arbejdstageren.

(*) Originalsprog: dansk.

(1) ° EFT 1971 II, s. 366, org. ref.: L 149, s. 2, i den udformning, forordningen fik ved Raadets forordning (EOEF) nr. 2001/83 af 2.6.1983 (EFT L 230, s. 6) som aendret ved Raadets forordning (EOEF) nr. 3427/89 af 30.10.1989 (EFT L 331, s. 1) og senest ved Raadets forordning (EOEF) nr. 1249/92 af 30.4.1992 (EFT L 136, s. 28).

(2) ° I henhold til artikel 8 i EOEF-traktaten, der blev undertegnet den 25.3.1957, gennemfoeres faellesmarkedet gradvis i loebet af en overgangsperiode paa tolv aar.

(3) ° Dom af 14.2.1995, sag C-279/93, Schumacker, endnu ikke trykt i Samling af Afgoerelser.

(4) ° EFT 1968 II, s. 467.

(5) ° Jf. senest dom af 2.6.1994, sag C-30/93, AC-ATEL Electronics Vertriebs, Sml. I, s. 2305, praemis 18.

(6) ° Jf. eksempelvis dom af 13.3.1979, sag 86/78, Peureux, Sml. s. 897, praemis 6, og af 26.2.1992, sag C-3/90, Bernini, Sml. I, s. 1071, praemis 10.

(7) ° Jf. dom af 23.4.1991, sag C-297/89, Ryborg, Sml. I, s. 1943, praemis 9, og tilsvarende af 20.5.1976, sag 111/75, Mazzalai, Sml. s. 657, praemis 9, af 16.7.1992, sag C-83/91, Meilicke, Sml. I, s. 4871, praemis 24.

(8) ° Jf. dom af 4.10.1991, sag C-159/90, Grogan, Sml. I, s. 4685, praemis 12, af 21.4.1988, sag 338/85, Pardini, Sml. s. 2041, praemis 11, og af 16.7.1992, sag C-343/90, Lourenço Dias, Sml. I, s. 4673, praemis 18.

(9) ° Se f.eks. dom af 14.7.1994, sag C-438/92, Rustica Semences, Sml. I, s. 3519, af 9.7.1992, sag C-131/91, K Line Air Service Europe, Sml. I, s. 4513, og af 7.3.1989, sag 215/87, Schumacher, Sml. s. 617.