FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

E. SHARPSTON

fremsat den 21. januar 2010 1( )

Forenede sager C-395/08 og C-396/08

Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS) (sag C-395/08)

mod

Tiziana Bruno

og

Massimo Pettini

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Corte d’appello di Roma, Sezione Lavoro e Previdenza (Italien))

»Ligebehandlingsprincippet – rammeaftale vedrørende deltidsarbejde – deltidsansatte, der arbejder et antal måneder hvert år – udelukkelse af perioder med inaktivitet med henblik på beregning af en arbejdsophørspension«

Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS) (sag C-396/08)

mod

Daniela Lotti

og

Clara Matteucci

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Corte d’appello di Roma, Sezione Lavoro e Previdenza (Italien))

»Ligebehandlingsprincippet – rammeaftale vedrørende deltidsarbejde – deltidsansatte, der arbejder et antal måneder hvert år – udelukkelse af perioder med inaktivitet med henblik på beregning af en arbejdsophørspension«

1. I de foreliggende sager har Corte d’appello di Roma, Sezione Lavoro e Previdenza (appelretten i Rom, afdelingen for arbejdsret og social sikring), forelagt Domstolen spørgsmål om, hvorvidt Rådets direktiv 97/81/EF (herefter »direktiv 97/81« eller »direktivet«) ( ) er til hinder for en national lovgivning, hvorefter der for erhvervelse af pension ikke tages hensyn til perioder, hvori der i henhold til visse kontrakter om deltidsarbejde ikke er udført arbejde.

2. Sagerne rejser ligeledes en række spørgsmål angående direktivets materielle og tidsmæssige anvendelsesområde samt den nationale rets forpligtelse til at forelægge Domstolen de nødvendige faktiske og retlige oplysninger.

Retsforskrifter

Rådets direktiv 97/81

3. Præamblen til direktivet indeholder følgende betragtninger:

»[…]

(5) I konklusionerne fra Det Europæiske Råds møde i Essen understreges det, at det er nødvendigt at træffe foranstaltninger med henblik på at fremme beskæftigelse og lige muligheder for kvinder og mænd, og det henstilles, at der træffes foranstaltninger, som tager sigte på »fremme af vækstens evne til at øge beskæftigelsen gennem en mere fleksibel tilrettelæggelse af arbejdet, således at der både tages hensyn til arbejdstagernes ønsker og de konkurrencemæssige krav«.

[…]

(11) De underskrivende parter har ønsket at indgå en rammeaftale om deltidsarbejde og har opregnet de generelle principper og minimumskravene for deltidsarbejde; de har givet udtryk for, at de er villige til at skabe en generel ramme, som skal have til formål at sikre, at der ikke diskrimineres mod deltidsansatte, og medvirke til at fremme mulighederne for deltidsarbejde på et grundlag, der er acceptabelt for såvel arbejdsgiverne som arbejdstagerne.

[…]

(18) Kommissionen har udarbejdet sit forslag til direktiv under iagttagelse af artikel 2, stk. 2, i aftalen om social- og arbejdsmarkedspolitikken, hvori det hedder, at det i social- og arbejdsmarkedslovgivningen skal »undgås at pålægge administrative, finansielle og retlige byrder af en sådan art, at de hæmmer oprettelse og udvikling af små og mellemstore virksomheder«.

[…]«

4. Af artikel 1 fremgår, at formålet med direktivet er at »iværksætte rammeaftalen vedrørende deltidsarbejde, der blev indgået den 6. juni 1997 mellem de generelle tværfaglige organisationer (Unice [( )], CEEP [( )] og EFS [( )]), og som er vedlagt som bilag« (herefter »rammeaftalen«).

5. Præamblen til rammeaftalen indeholder følgende betragtninger:

»[1] Denne rammeaftale er et bidrag til den overordnede europæiske beskæftigelsesstrategi. Deltidsarbejde har haft en betydelig indvirkning på beskæftigelsen i de senere år. Af denne grund har parterne bag aftalen givet denne type arbejde en høj grad af opmærksomhed. Det er parternes hensigt at overveje behovet for tilsvarende aftaler i relation til andre typer af fleksibelt arbejde.

[2] I erkendelse af de forskellige forhold i medlemsstaterne samt af, at deltidsarbejde er særlig udbredt i visse sektorer og aktiviteter, fastlægger denne aftale de generelle principper og minimumsforskrifter i relation til deltidsarbejde. Aftalen illustrerer parternes ønske om at etablere en generel ramme for fjernelse af forskelsbehandling af deltidsansatte og bistå udviklingen af mulighederne for deltidsarbejde på et grundlag, der er acceptabelt for arbejdsgivere og arbejdstagere.

[3] Denne aftale vedrører ansættelsesvilkårene for deltidsansatte, idet det erkendes, at anliggender vedrørende lovpligtig social sikring besluttes af medlemsstaterne. I relation til princippet om ligebehandling har aftalens parter bemærket sig udtalelsen om beskæftigelse fra Det Europæiske Råds møde i Dublin i december 1996, hvori Rådet bl.a. understregede behovet for at gøre sociale sikringsordninger mere beskæftigelsesvenlige ved at »udvikle socialsikringssystemer, der kan tilpasses nye arbejdsmønstre og give en passende social beskyttelse til de berørte personer«. Denne aftales parter finder, at denne erklæring bør realiseres.

[…]«

6. Punkt 5 i de generelle betragtninger før selve rammeaftalen har følgende ordlyd:

»Denne aftales parter lægger vægt på foranstaltninger, der letter adgangen til deltidsarbejde for mænd og kvinder med henblik på forberedelse til pensionering, forening af arbejds- og familieliv samt udnyttelse af uddannelsesmuligheder med henblik på forbedring af deres kvalifikationer og karrieremuligheder til gensidig fordel for arbejdsgivere og arbejdstagere og på en måde, som understøtter virksomhedernes udvikling.«

7. Af rammeaftalens § 1 fremgår, at dens formål er:

»a) at skabe grundlag for en fjernelse af forskelsbehandling af deltidsansatte og en forbedring af kvaliteten af deltidsarbejde

b) at lette udviklingen af deltidsarbejde på frivillig basis og bidrage til en fleksibel tilrettelæggelse af arbejdstiden på en måde, der tager hensyn til behovene hos arbejdsgivere og arbejdstagere.«

8. I § 3 defineres begreberne »deltidsansat« og »en sammenlignelig fuldtidsansat« i aftalens forstand:

»1) »deltidsansat« en ansat, hvis normale arbejdstid, beregnet på en ugentlig basis eller i gennemsnit over en ansættelsesperiode på op til et år, er lavere end den normale arbejdstid for en sammenlignelig fuldtidsansat

2) »en sammenlignelig fuldtidsansat« en fuldtidsansat i samme virksomhed, der har samme type ansættelseskontrakt eller ansættelsesforhold, og som er involveret i samme eller tilsvarende arbejde/beskæftigelse, idet der tages hensyn til andre forhold, der kan omfatte anciennitet, kvalifikationer/færdigheder.

Hvor der ikke findes nogen sammenlignelig fuldtidsansat i samme virksomhed, skal sammenligningen ske ved henvisning til den kollektive aftale, der finder anvendelse, eller – hvis en sådan ikke foreligger – i overensstemmelse med national lovgivning, kollektive aftaler eller praksis.«

9. § 4 har overskriften »Princippet om ikke-forskelsbehandling«, og det bestemmes heri:

»1. Hvad angår ansættelsesvilkår, må deltidsansatte ikke behandles på en mindre gunstig måde end sammenlignelige fuldtidsansatte, udelukkende fordi de arbejder på deltid, medmindre forskelsbehandlingen er begrundet i objektive forhold.

2. Hvor det er hensigtsmæssigt, gælder princippet om pro rata temporis.

3. Gennemførelsesbestemmelserne til efterlevelse af denne artikel defineres af medlemsstaterne og/eller arbejdsmarkedets parter under hensyntagen til fællesskabsret, national ret, kollektive aftaler og praksis.

4. Når det er berettiget af objektive grunde, kan medlemsstaterne, efter høring af arbejdsmarkedets parter i overensstemmelse med national lovgivning eller praksis, og/eller arbejdsmarkedets parter […], hvor det er hensigtsmæssigt, gøre adgangen til særlige ansættelsesvilkår afhængig af betingelser såsom anciennitet, arbejdstid eller indtjening. Betingelser i relation til deltidsansattes adgang til særlige ansættelsesvilkår bør tages op til overvejelse med jævne mellemrum under hensyntagen til princippet om ikke-forskelsbehandling som anført i § 4, stk. 1.«

10. I § 5, der har overskriften »Muligheder for deltidsarbejde«, bestemmes følgende:

»1. I relation til denne aftales § 1 og princippet om ikke-forskelsbehandling mellem deltids- og fuldtidsansatte

a) bør medlemsstaterne, efter høring af arbejdsmarkedets parter i overensstemmelse med national lovgivning eller praksis, identificere og tage op til overvejelse hindringer af juridisk eller administrativ art, der kan begrænse mulighederne for deltidsarbejde, og hvor det er hensigtsmæssigt, fjerne disse hindringer

b) bør arbejdsmarkedets parter, inden for deres kompetenceområde og via de i kollektive aftaler fastsatte procedurer, identificere og tage op til overvejelse hindringer, der kan begrænse mulighederne for deltidsarbejde, og hvor det er hensigtsmæssigt, fjerne disse hindringer.

[…]«

Nationale bestemmelser

11. I forelæggelseskendelserne er den relevante italienske lovgivning nævnt yderst summarisk.

12. Det bemærkes heri, at artikel 7, stk. 1, i lov nr. 638/83 for så vidt angår erhvervelse af pensionsrettigheder bestemmer, at det antal uger med bidragspligt, der i et kalenderår skal godskrives ansatte med henblik på beregningen af den pension, der udbetales af Instituto Nazionale della Previdenza Sociale (det italienske sociale sikringsorgan, herefter »INPS«), skal svare til antallet af uger med lønnet beskæftigelse i det pågældende år, eller som anerkendes som ligestillede hermed i medfør af lovgivningen om fiktive beskæftigelsesperioder.

13. Det bemærkes i forelæggelseskendelserne endvidere, at hvad angår pensionsbeløbet finder artikel 9, stk. 4, i lovdekret nr. 61/2000 anvendelse, som bestemmer, at »[v]ed fastsættelsen af pensionsbeløbet i tilfælde af overgang fra fuldtidsarbejde til deltidsarbejde og omvendt skal de perioder, hvori der er udført fuldtidsarbejde, fuldt ud tages i betragtning, mens de perioder, hvori der er udført deltidsarbejde, skal tages i betragtning i forhold til den reelle beskæftigelse.«

14. Endelig fremgår det af forelæggelseskendelserne, at lovdekret nr. 61/2000, som udgør den italienske lovgivning til gennemførelse af direktiv 97/81, i relation til den sociale sikring alene regulerer bidrag, der er relevante for pensionsopgørelsen.

15. INPS’ indlæg indeholder imidlertid den fulde ordlyd af den relevante nationale lovgivning, som gengives nedenfor ( ).

Lovdekret nr. 61/2000

16. Det fremgår af forelæggelseskendelserne, at direktiv 97/81 blev gennemført i italiensk lovgivning ved lovdekret nr. 61/2000 af 25. februar 2000 ( ). Lovdekretets artikel 1 indeholder følgende definitioner:

»[…]

2. I dette lovdekret forstås ved:

a) »Fuldtid«: den normale arbejdstid, som er fastsat i artikel 3, stk. 1, i lovdekret nr. 66 af 8. april 2003 eller, i givet fald, den kortere arbejdstid, der er fastsat i henhold til gældende kollektive overenskomster.

b) »Deltid«: den arbejdstid, der er fastsat i den individuelle arbejdskontrakt, som den ansatte skal overholde, og som er kortere end den arbejdstid, der er nævnt i litra a).

c) »Arbejdskontrakt om deltidsarbejde af horisontal karakter«: en kontrakt, hvorefter nedsættelsen af arbejdstiden, sammenholdt med fuldtidsarbejde, er fastsat i forhold til en normal daglig arbejdstid.

d) »Arbejdskontrakt om deltidsarbejde af vertikal karakter«: en kontrakt, hvori det er fastsat, at der arbejdes på fuldtid, men i begrænset omfang i forudbestemte perioder i løbet af hver uge, måned eller år.

d-a) »Arbejdskontrakt om deltidsarbejde af blandet karakter«: kontrakt, hvorefter begge de typer, der er nævnt i litra c) og d), kombineres.

e) »Supplerende arbejde«: det arbejde, der udføres uden for den arbejdstid, der er fastsat mellem parterne i henhold til artikel 2, stk. 2, og inden for grænserne for fuldtidsarbejde.«

17. Lovdekretets artikel 9 bestemmer følgende:

»1. Den mindstetimeløn, der skal tages i betragtning som grundlag for beregningen af sociale sikringsbidrag for deltidsansatte, fastsættes ved at gange antallet af arbejdsdage i en uge med normal arbejdstid med den daglige mindstesats som fastsat i artikel 7 i lovdekret nr. 463 af 12. september 1983, ændret ved lov nr. 638 af 11. november 1983, og dividere det således opnåede beløb med antallet af ugentlige arbejdstimer på normal tid, som fastsat i den for branchen gældende nationale overenskomst for fuldtidsansatte.

[…]

4. Ved fastsættelsen af pensionsbeløbet i tilfælde af overgang fra fuldtidsarbejde til deltidsarbejde og omvendt skal de perioder, hvori der er udført fuldtidsarbejde, fuldt ud tages i betragtning, mens de perioder, hvori der er udført deltidsarbejde, skal tages i betragtning i forhold til den reelle beskæftigelse.«

Lovdekret nr. 463 af 12. september 1983, der med ændringer blev til lov nr. 638 af 11. november 1983

18. I artikel 7 bestemmes:

»1. For hvert kalenderår efter 1983 skal antallet af ugentlige bidrag, der skal godskrives ansatte i løbet af året med henblik på beregningen af pension fra INPS, svare til antallet af uger med lønnet beskæftigelse i det pågældende år, eller som anerkendes som ligestillede hermed i medfør af lovgivningen om fiktive beskæftigelsesperioder ( ), forudsat at den løn, der for hver en sådan uge er udbetalt, skal udbetales eller fiktivt godskrives, ikke er mindre end 30% af den laveste månedlige pension fra arbejdstagernes pensionsfond ( ) den 1. januar i det pågældende år. Med virkning fra den betalingsperiode, der omfatter den 1. januar 1984, må den nedre grænse for en dagløn, herunder den overenskomstmæssige gennemsnitlige mindsteløn pr. dag, for alle ydelser i henseende til socialsikring og socialhjælp ikke være mindre end 7,5% af den laveste månedspension fra arbejdstagernes pensionsfond den 1. januar i det pågældende år.

2. Såfremt dette ikke er tilfældet, skal der godskrives et antal ugentlige bidrag, der svarer til det resultat (afrundet opad), der fremkommer ved at dividere den samlede løn, som er udbetalt, eller som skal udbetales eller fiktivt godskrives i løbet af kalenderåret, med den i stk. 1 nævnte aflønning. Uafhængigt af forsikringsperiodens varighed skal bidrag, der er fastsat således, tilskrives en periode, der omfatter samme antal uger, for hvilke der er betalt løn, eller som fiktivt godskrives, eftersom der er indbetalt bidrag, idet der regnes tilbage til den sidste uge, hvori der er arbejdet, eller som er fiktivt godskrevet, i det pågældende år.

3. Bestemmelserne i stk. 1 og 2 finder anvendelse på perioder efter den 31. december 1983 for så vidt angår retten til andre ydelser end pension, for hvilke der gælder et krav om bidrag i forhold til INPS.

4. I pensionsåret skal antallet af ugentlige bidrag, der skal godskrives arbejdstagere for perioden mellem årets første dag og datoen for arbejdsophøret, afgøres ved alene at anvende bestemmelserne i ovenstående stykker på de uger i den relevante periode, hvori der rent faktisk er arbejdet, eller som gav anledning til fiktiv godskrivning. Det samme kriterium finder anvendelse i forbindelse med andre ydelser af social art.

[…]«

Lovdekret nr. 564 af 16. september 1996

19. I artikel 8 bestemmes følgende:

»1. Hvad angår vertikale, horisontale eller periodisk ( ) deltidsansatte, der betaler til den almindelige, lovpligtige forsikringsordning vedrørende invaliditet, alderdom og efterladtepension eller andre former for erstatningsforsikring, kan perioder uden beskæftigelse efter den 31. december 1996, som ikke er omfattet af lovpligtige bidrag, blive indfriet ved at betale til præmiereserven i overensstemmelse med artikel 13 i lov nr. 1338 af 12. august 1962, som ændret og suppleret.

2. Hvad angår de i stk. 1 nævnte perioder kan de pågældende personer alternativt få tilladelse til at fortsætte med at indbetale frivillige bidrag til deres pensionskasse i henhold til lov nr. 47 af 18. februar 1983. For at få tilladelse hertil skal de have betalt bidrag til en af de i stk. 1 nævnte forsikringsordninger i mindst ét af de foregående fem år.

3. For at drage fordel af muligheden i stk. 1 og 2 skal de pågældende personer bevise, at de er deltidsansatte som nævnt i stk. 1 i hele den periode, for hvilken de søger dækning gennem indfrielse eller frivillig forsikring.«

Tvisten i hovedsagerne og de præjudicielle spørgsmål

20. Ved særskilte stævninger af 17. januar 2005 til Tribunale di Roma har Tiziana Bruno, Massimo Pettini, Daniela Lotti og Clara Matteucci (herefter »sagsøgerne«), alle ansatte ved Alitalia SpA (herefter »Alitalia«), nedlagt påstand om, at det anerkendes, at de har optjent pensionsbidrag svarende til det samlede antal uger med deltidsbeskæftigelse. De har anført, at de havde ansøgt om og fik (for de specificerede perioder) en ændret ansættelseskontrakt fra fuldtid til vertikal periodisk deltid, hvorefter de skulle arbejde nogle måneder om året og holde fri i de øvrige måneder.

21. INPS fandt, at alene perioderne med reel beskæftigelse var relevante for pensionsberegningen, og udelukkede således de arbejdsfri perioder.

22. Ved dom af 15. november 2005 gav Tribunale di Roma sagsøgerne medhold i denne påstand. INPS ankede dommen med henvisning til, at de ugentlige bidrag, der er relevante for pensionsydelser, ifølge artikel 7 i lov nr. 638/83 er dem, som rent faktisk betales (eller anerkendes som fiktive).

23. Corte d’appello di Roma, Sezione Lavoro e Previdenza, har besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:

»A) Er den italienske lovgivning (dvs. artikel 7, stk. 1, i lov nr. 638/83), hvorefter der for bidragsbetinget erhvervelse af pension ikke tages hensyn til perioder, hvori der ikke er udført vertikalt deltidsarbejde, forenelig med direktiv 97/81/EF, navnlig [rammeaftalens] § 4 om princippet om ikke-forskelsbehandling?

B) Er den nævnte italienske lovgivning forenelig med direktiv 97/81/EF, og navnlig [rammeaftalens] § 1, hvorefter den nationale lovgivning skal lette udviklingen af deltidsarbejde, samt § 4 og 5, som pålægger medlemsstaterne at afskaffe hindringer af juridisk eller administrativ karakter, der begrænser adgangen til deltidsarbejde, eftersom det er ubestridt, at den manglende hensyntagen til de uger, hvor der ikke er udført arbejde, ved beregningen af pensionen vil kunne virke afskrækkende for valget af deltidsarbejde af vertikal karakter?

C) Kan [rammeaftalens] § 4 om princippet om ikke-forskelsbehandling ligeledes udvides til at omfatte de forskellige typer deltidskontrakter, henset til den omstændighed, at der for det samme antal arbejdstimer, for hvilke der udbetales løn i kalenderåret, ved horisontalt deltidsarbejde i henhold til den nationale lovgivning tages hensyn til alle kalenderårets uger, hvorimod dette ikke er tilfældet ved deltidsarbejde af vertikal karakter?«

24. Der er indgivet skriftlige indlæg af INPS, sagsøgerne og den italienske regering.

25. INPS, den italienske regering og Kommissionen har afgivet mundtlige indlæg under retsmødet den 29. oktober 2009.

Formaliteten

26. Den foreliggende sag rejser en række spørgsmål vedrørende formaliteten.

27. INPS mener ikke, at de forelagte spørgsmål kan antages til realitetsbehandling. Styrelsen har anført, at rammeaftalen ikke finder anvendelse på sociale sikringsordninger, der hører under medlemsstaternes enekompetence, og at det følger heraf, at direktivet alene vedrører arbejdsret og ikke socialsikringsret. De forelagte spørgsmål er tillige irrelevante og kan derfor ikke antages til realitetsbehandling for så vidt angår perioden, før lovdekret nr. 61/2000 trådte i kraft. INPS har derfor anført, at rammeaftalen dels ikke finder materiel anvendelse på nogen af de faktiske omstændigheder i de sager, der er forelagt den nationale ret, dels ikke finder tidsmæssig anvendelse på nogle af disse.

28. Hvad angår disse argumenter skal det erindres, at det inden for rammerne af den procedure, som er indført ved artikel 234 EF, i henhold til fast retspraksis udelukkende tilkommer den nationale ret, som tvisten er indbragt for, og som har ansvaret for den retsafgørelse, der skal træffes, på grundlag af omstændighederne i den konkrete sag at vurdere, såvel om en præjudiciel afgørelse er nødvendig for, at den kan afsige dom, som relevansen af de spørgsmål, den forelægger Domstolen. Når de stillede spørgsmål vedrører fortolkningen af fællesskabsretten, er Domstolen derfor principielt forpligtet til at træffe afgørelse. Domstolen har imidlertid ligeledes fastslået, at den med henblik på at efterprøve sin egen kompetence under særlige omstændigheder er beføjet til at undersøge de omstændigheder, hvorunder den nationale domstol har forelagt sagen. Domstolen kan kun afslå at træffe afgørelse vedrørende et præjudicielt spørgsmål fra en national ret, når det klart fremgår, at den ønskede fortolkning af fællesskabsretten savner enhver forbindelse med realiteten i hovedsagerne eller deres genstand, når problemet er af hypotetisk karakter, eller når Domstolen ikke råder over de faktiske eller retlige oplysninger, som er nødvendige for, at den kan foretage en saglig korrekt besvarelse af de stillede spørgsmål ( ).

Materiel anvendelse af rammeaftalen

29. For så vidt som spørgsmål, der er forelagt af nationale retsinstanser, angår fortolkningen af fællesskabsretten, er Domstolen forpligtet til at træffe afgørelse uden principielt at skulle gøre sig overvejelser med hensyn til de omstændigheder, der har givet de nationale retsinstanser anledning til at forelægge Domstolen de pågældende spørgsmål, og hvorunder de vil anvende den fællesskabsretlige bestemmelse, som de har anmodet Domstolen om at fortolke. Domstolen vil udelukkende undersøge formaliteten af et spørgsmål ud fra den materielle anvendelse af en fællesskabsretlig bestemmelse, som den er blevet anmodet om at fortolke, såfremt det er åbenbart, at den pågældende bestemmelse ikke kan finde anvendelse ( ).

30. Det synes ikke at være tilfældet her. De forelagte spørgsmål bør derfor ikke afvises på dette grundlag ( ).

31. Når dette er sagt, vil den materielle anvendelse af rammeaftalen blive behandlet separat nedenfor i forbindelse med behandlingen af spørgsmålenes indhold ( ).

Tidsmæssig anvendelse af rammeaftalen

32. Hvad angår Tiziana Bruno, Daniela Lotti og Clara Matteucci fremgår det af sagsakterne ved den nationale ret, at den påståede diskriminerende beregning af pensionsrettigheder helt eller delvist vedrører perioder før udløbet af fristen for at gennemføre direktiv 97/81 den 20. januar 2000.

33. Direktiv 97/81 blev gennemført i italiensk lovgivning ved lovdekret nr. 61/2000 af 25. februar 2000 ( ). INPS mener ikke, at de forelagte spørgsmål kan antages til realitetsbehandling, for så vidt angår de faktiske omstændigheder, der ligger forud for denne foranstaltnings ikrafttræden.

34. Under retsmødet har Kommissionen imidlertid påpeget, at direktivet i henhold til fast retspraksis efter Domstolens dom i Brock-sagen ( ) finder anvendelse på beregning af tidligere bidragsbetingede perioder, som giver ret til en fremtidig pension.

35. Jeg er enig med Kommissionen.

36. I Brock-dommen blev Domstolen anmodet om at udtale sig om, hvorvidt visse bestemmelser i Rådets forordning nr. 3 af 25. september 1958 om social sikring af vandrende arbejdstagere ( ), med senere ændringer, fandt anvendelse på pensioner, der blev udbetalt på grundlag af forsikringsbegivenheders indtræden før den 1. januar 1964, hvor den gældende ændrede forordning trådte i kraft. Bundesknappschaft (minearbejdernes føderale forening) havde for den nationale ret gjort gældende, at pensioner, for hvilke forsikringsbegivenheden indtrådte før den 1. januar 1964, ikke kunne være omfattet af bestemmelser, der trådte i kraft på denne dato, men fortsat, selv for fremtidige situationer, var omfattet af de tidligere bestemmelser. Domstolen fastslog, at en bestemmelse i forordningen, ifølge hvilken en ydelse skulle udbetales i henhold til forordningen, selv om denne ydelse relaterede sig til en begivenhed forud for forordningens ikrafttræden, og ifølge hvilken rettighederne hos de personer, for hvilke en pension som beregnet inden forordningens ikrafttræden kan revideres på disses anmodning, rent faktisk kun var en anvendelse af princippet om, at love om ændring af en lovbestemmelse, med mindre andet er fastsat, gælder for fremtidige virkninger af situationer, der er opstået i den tidligere lovs gyldighedsperiode ( ).

37. Dette princip er bekræftet i fast retspraksis ( ).

38. Hvad f.eks. angår pensioner blev Domstolen i Duchon-sagen ( ) anmodet om at udtale sig om, hvorvidt en person, som er statsborger i en medlemsstat, og som, før denne stat tiltrådte Den Europæiske Union, var beskæftiget som arbejdstager i en anden medlemsstat, hvor den pågældende blev udsat for en arbejdsulykke, og som efter oprindelsesstatens tiltrædelse indgav en ansøgning til myndighederne i denne sidstnævnte stat om erhvervsudygtighedspension som følge af denne ulykke, er omfattet af anvendelsesområdet for forordning nr. 1408/71 ( ). Under henvisning til den pågældende forordnings artikel 94, stk. 3 ( ), fastslog Domstolen, at en sådan person er omfattet af denne forordnings anvendelsesområde. Domstolen henviste ligeledes til det nævnte almindelige princip samt til forordningens artikel 94, stk. 2 ( ), og fastslog, at det følger af den pågældende bestemmelse, at en medlemsstat i forbindelse med tilkendelse af alderspension ikke kan afvise at medregne forsikringsperioder, der er tilbagelagt på en anden medlemsstats område, alene med den begrundelse, at perioderne er tilbagelagt, før forordningen trådte i kraft for den pågældende medlemsstat.

39. I nærværende sag afviger hverken direktiv 97/81 eller rammeaftalen fra det almindelige anerkendte princip om, at love om ændring af en lovbestemmelse, medmindre andet er fastsat, gælder for fremtidige virkninger af situationer, der opstod i den tidligere lovs gyldighedsperiode.

40. Direktiv 97/81 regulerer derfor beregningen af det antal bidragsbetingede uger, der giver adgang til pension i hovedsagerne, for så vidt som ingen af sagsøgerne var endeligt pensioneret inden direktivets ikrafttræden. Det tilkommer den nationale ret at fastslå, hvorvidt dette er tilfældet.

41. De forelagte spørgsmål bør derfor ikke afvises under henvisning til, at direktivet og rammeaftalen ikke rent tidsmæssigt kan finde anvendelse.

Den nationale rets forpligtelse til at fremlægge de nødvendige faktiske og retlige oplysninger for Domstolen

42. Under retsmødet erkendte Kommissionen, at den var i vildrede med hensyn til at skulle tage stilling til en sag, der såvel retligt som faktisk var så dårligt fremstillet, som tilfældet var med den foreliggende sag.

43. Oplysningerne i forelæggelseskendelserne vedrørende sagens faktiske omstændigheder og det eksakte indhold af de gældende nationale bestemmelser er yderst mangelfulde og tvetydige.

44. Dette er problematisk i lyset af retspraksis, hvoraf fremgår, at det som følge af kravet om, at fortolkningen fællesskabsretten skal være brugbar for den nationale ret, er påkrævet, at denne giver en beskrivelse af den faktiske og retlige sammenhæng, som de forelagte spørgsmål indgår i, eller i det mindste redegør for de faktiske forhold, der udgør baggrunden for dens spørgsmål. De i forelæggelseskendelserne indeholdte oplysninger skal ikke blot sætte Domstolen i stand til at give formålstjenlige svar, men også give medlemsstaternes regeringer samt andre berørte parter mulighed for at afgive indlæg i henhold til artikel 23 i statutten for Domstolen. Domstolen skal drage omsorg for, at denne mulighed sikres, henset til at det i henhold til denne bestemmelse kun er forelæggelseskendelserne, der meddeles de pågældende parter ( ).

45. Jeg er langt fra overbevist om, at forelæggelseskendelserne i den foreliggende sag opfylder disse krav.

46. Beskrivelsen af de faktiske omstændigheder er sparsom. Forelæggelseskendelserne nævner ikke, hvorvidt sagsøgerne allerede er pensionerede, hvorvidt de stadig arbejder, men er blevet opmærksomme på den påståede forskellige beregningsmåde og er bekymrede for deres pension, eller hvorvidt der foreligger andre faktuelle omstændigheder. Det er korrekt, at disse mangler i en vis grad udbedres i sagsakterne ved den nationale ret ( ) og ved parternes indlæg, men en mere fuldstændig beskrivelse i forelæggelseskendelsen var bestemt ønskværdig.

47. Beskrivelsen af den retlige kontekst udgør imidlertid et større problem.

48. Den nationale ret synes at basere sine spørgsmål på den præmis, at arbejdstagere, der har en »vertikal« deltidsansættelseskontrakt, ikke optjener pension på grundlag af samme beregning som dem, der har en »horisontal« deltidsansættelseskontrakt.

49. Desværre giver den nationale ret ingen klar forklaring på forskellen mellem disse to typer deltidsansættelseskontrakter, eller hvorledes de behandles forskelligt for så vidt angår fastsættelsen af pensionsrettigheder.

Horisontalt og vertikalt deltidsarbejde

50. Artikel 1, stk. 2, litra d), i lovdekret nr. 61/2000 definerer en »arbejdskontrakt om deltidsarbejde af vertikal karakter« som en, hvori »det er fastsat, at der arbejdes på fuldtid, men i begrænset omfang i forudbestemte perioder i løbet af hver uge, måned eller år«.

51. Under retsmødet forklarede INPS, at mens den nationale rets spørgsmål henviser til »vertikalt deltidsarbejde« generelt set, opstår problemet i hovedsagerne alene i forhold til vertikalt periodisk deltidsarbejde, der, som det fremgår af forelæggelseskendelserne, medfører, at der arbejdes i nogle måneder af året og ikke i andre ( ).

52. Den eneste oplysning i forelæggelseskendelserne om »horisontalt« deltidsarbejde findes imidlertid i det tredje spørgsmål, hvoraf fremgår, at der for det samme antal arbejdstimer, for hvilke der udbetales løn i kalenderåret, ved horisontalt deltidsarbejde i henhold til den nationale lovgivning tages hensyn til alle kalenderårets uger, hvorimod dette ikke er tilfældet i situationen med vertikalt deltidsarbejde.

53. Artikel 1, stk. 2), litra c), i lovdekret nr. 61/2000 definerer en »arbejdskontrakt om deltidsarbejde af horisontal karakter« som en kontrakt, hvorved nedsættelsen af arbejdstiden, sammenholdt med fuldtidsarbejde, er fastsat i forhold til en normal daglig arbejdstid. Selv om det ikke er ganske klart, mener jeg at kunne forstå, at horisontalt deltidsarbejde derfor indebærer, at der skal arbejdes hver dag i en arbejdsuge.

54. Det var først i løbet af retsmødet, at Domstolen var i stand til at fastslå, at dette var den korrekte fortolkning.

En forskellig behandling af horisontalt og vertikalt periodisk deltidsarbejde

55. I forelæggelseskendelserne nævnes artikel 7, stk. 1, i lov nr. 638/83, der bestemmer, at for at erhverve ret til pension udbetalt af INPS skal antallet af kalenderårets uger med bidragspligt svare til antallet af uger med lønnet beskæftigelse i det pågældende år, eller som anerkendes som ligestillede hermed i medfør af lovgivningen om fiktive beskæftigelsesperioder. Den nationale ret har ligeledes påpeget, at INPS kun anerkendte perioder, hvori der var arbejdet, som perioder, der gav ret til pension, og at den udelukkede perioder med inaktivitet.

56. Den nationale ret har imidlertid ikke nævnt noget om, hvorledes antallet af de uger, der skal tages i betragtning med henblik på at opnå pension, skal beregnes.

57. For at Domstolen kan foretage en fortolkning af fællesskabsretten, som er brugbar for den nationale ret, er det hensigtsmæssigt, at den nationale ret har fastslået sagens faktiske omstændigheder og afklaret rent nationale retsspørgsmål inden forelæggelsen for Domstolen ( ).

58. Det er korrekt, at Domstolen har fastslået, at disse hensyn imidlertid på ingen måde begrænser den skønsbeføjelse, som tilkommer den nationale ret, der som den eneste har direkte kendskab til sagens faktiske omstændigheder og de af parterne fremførte argumenter, og som har ansvaret for den afgørelse, der skal træffes, og følgelig bedst er i stand til at bedømme, på hvilket stadium af retsforhandlingerne den har behov for en præjudiciel afgørelse fra Domstolen ( ).

59. En sådan fleksibel tilgang til spørgsmålet om realitetsbehandling af forelæggelseskendelser er ofte begrundet i lyset af de to mål, der ligger til grund for artikel 234 EF: dels nødvendigheden af at sikre en ensartet anvendelse af fællesskabsretten, dels nødvendigheden af med henblik herpå at etablere et effektivt samarbejde mellem Domstolen og de nationale retter ( ).

60. I en sag, hvor forelæggelseskendelserne indeholdt modstridende oplysninger og derfor ikke gav mulighed for at opnå tilstrækkeligt kendskab til den retlige baggrund, har Domstolen imidlertid fastslået, at det var åbenbart, at de præjudicielle spørgsmål måtte afvises ( ).

61. Den manglende klarhed i de relevante forelæggelseskendelser vedrører forskellen mellem horisontalt deltidsarbejde og vertikalt periodisk deltidsarbejde for så vidt angår beregningen af det antal uger, der skal tages i betragtning ved optjeningen af pensionsrettigheder. Dette udgør imidlertid kernen i den foreliggende sag og grundlaget for de forelagte spørgsmål.

62. De forelagte spørgsmål kunne derfor med rette være blevet afvist, da forelæggelseskendelserne blev indgivet til Domstolen.

63. Hvorledes beregningen skal foretages, og hvad problemet i forhold til national lovgivning præcist er, blev klargjort under retsmødet efter mange spørgsmål til INPS’ advokat og Italiens repræsentant.

64. Det skal imidlertid erindres, at i sager efter artikel 234 EF, som er baseret på en klar adskillelse mellem de nationale retters og Domstolens funktioner, har Domstolen alene kompetence til at træffe afgørelse vedrørende fortolkningen og gyldigheden af en fællesskabsforskrift på grundlag af de faktiske omstændigheder og den nationale lovgivning som beskrevet af den nationale ret. Det ville være uforeneligt med Domstolens opgaver i henhold til artikel 234 EF og med dens forpligtelse til at give medlemsstaternes regeringer samt andre berørte parter mulighed for at afgive indlæg i henhold til artikel 23 i statutten for Domstolen, hvis den drog sine egne konklusioner vedrørende de faktiske og retlige omstændigheder før den nationale ret ( ).

65. Bortset fra Italien har ingen medlemsstater afgivet indlæg. Domstolen kan derfor ikke være sikker på, at den har opfyldt sin forpligtelse til at sikre muligheden for at afgive indlæg.

66. Denne situation burde have været undgået.

67. Når dette er sagt, er proceduren efter artikel 234 EF et middel til samarbejde mellem Domstolen og de nationale retter, som giver Domstolen mulighed for at forsyne de nationale retter med de elementer vedrørende fortolkningen af fællesskabsretten, som er nødvendige for, at de kan afgøre den for dem verserende tvist ( ). Endvidere baserer den præjudicielle forelæggelse sig på en dialog mellem domstole, hvis iværksættelse alene afhænger af den nationale rets bedømmelse af relevansen og nødvendigheden af forelæggelsen ( ).

68. Det er korrekt, at en forelæggelseskendelse må forventes afvist på et tidligt stadium i proceduren, såfremt den indeholder en så uhensigtsmæssig fremstilling af de relevante faktiske omstændigheder og af national lovgivning, som tilfældet er i den foreliggende sag. Men henset til de oplysninger, som Domstolen har fået under retsmødet, mener jeg ikke, at det ville være passende eller tjene procesøkonomiske hensyn at afvise sagen på dette trin.

Realiteten

Materiel anvendelse af rammeaftalen

69. Vedrører direktivet og rammeaftalen alene arbejdsretten og ikke lovgivningen om social sikring ( )?

70. I Impact-sagen ( ), som vedrørte direktiv 1999/70 ( ), blev Domstolen anmodet om at udtale sig om, hvorvidt »ansættelsesvilkårene« som omhandlet i § 4 i rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, vedlagt som bilag til direktivet, omfatter vilkår i en ansættelseskontrakt vedrørende løn og pension.

71. Domstolen henviste til sin faste praksis, ifølge hvilken begrebet »løn« i den forstand, hvori det er anvendt i artikel 141, stk. 2, andet afsnit, EF, dækker de pensioner, der hidrører fra ansættelsesforholdet mellem arbejdstageren og arbejdsgiveren ( ), bortset fra dem, der følger af en lovbestemt ordning, som finansieres af arbejdstagere, arbejdsgivere og eventuelt det offentlige i et omfang, som i mindre grad følger af et sådant ansættelsesforhold end af socialpolitiske overvejelser. Henset til denne retspraksis fastslog Domstolen, at pensioner, der hidrører fra ansættelsesforholdet mellem arbejdstageren og arbejdsgiveren, bortset fra dem, der følger af en lovbestemt ordning, der finansieres af arbejdstagere, arbejdsgivere og eventuelt det offentlige i et omfang, som i mindre grad følger af et sådant ansættelsesforhold end af socialpolitiske overvejelser, henhører under begrebet »ansættelsesvilkår« i den forstand, hvori det er anvendt i § 4, stk. 1, i rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse. Domstolen fastslog, at denne fortolkning underbygges af femte afsnit i præamblen til den pågældende rammeaftale, hvoraf det fremgår, at de kontraherende parter erkender, »at medlemsstaterne træffer afgørelse om spørgsmål angående den sociale lovgivning«, og at de opfordrer medlemsstaterne til at udmønte udtalelsen om beskæftigelse fra Det Europæiske Råds møde i Dublin i 1996, hvori Rådet bl.a. understregede behovet for at tilpasse de sociale sikringsordninger til de nye arbejdsmønstre og give en passende social beskyttelse til de berørte personer ( ).

72. Samme ræsonnement må finde anvendelse på § 4 i rammeaftalen vedrørende deltidsarbejde i den foreliggende sag.

73. For det første nævner den pågældende bestemmelse princippet om ikke-forskelsbehandling på stort set samme måde som i § 4 i rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, som er vedlagt som bilag til direktiv 1999/70.

74. For det andet anerkendes det på tilsvarende vis i tredje afsnit i præamblen til rammeaftalen vedrørende deltidsarbejde, at anliggender vedrørende lovpligtig social sikring besluttes af medlemsstaterne og henviser til udtalelsen om beskæftigelse fra Det Europæiske Råds møde i Dublin i 1996.

75. For det tredje er formålet med direktiv 97/81, som defineret i artikel 1, at gennemføre rammeaftalen vedrørende deltidsarbejde, der er indgået mellem de almindelige tværfaglige organisationer (med andre ord mellem organisationer, der repræsenterer henholdsvis arbejdsgivere og arbejdstagere). Rammeaftalen har til formål at sætte begge parter i et ansættelsesforhold i stand til at tilrettelægge arbejdstiden fleksibelt og tilpasset specifikke ansættelseskarakteristika i bestemte brancher. Formålet er ikke at regulere spørgsmål vedrørende social sikring ( ).

76. Rammeaftalens § 4, stk. 1, omfatter derfor pensioner, der er betinget af et ansættelsesforhold mellem arbejdstager og arbejdsgiver, og udelukker lovbestemte sociale sikringspensioner, der i mindre grad afgøres af dette forhold end af socialpolitiske hensyn.

77. Henset særligt til forelæggelseskendelsernes uklare karakter forekommer det mig, at den nationale ret er bedst egnet til at afgøre, hvorledes den pågældende pensionsordning skal klassificeres i den foreliggende sag. Ved afgørelsen heraf skal den nationale ret anvende det af Domstolen fastsatte kriterium.

78. Ved vurderingen af om en arbejdsophørspension henhører under anvendelsesområdet for artikel 141 EF, har Domstolen præciseret, at et afgørende kriterium er, om arbejdstageren modtager pensionen som følge af arbejdsforholdet mellem ham og hans tidligere arbejdsgiver, idet den tilføjede, at dette kriterium ikke er eneafgørende, idet der ved pensioner, der udbetales i henhold til lovbestemte sociale sikringsordninger, helt eller delvist kan tages hensyn til den pågældendes løn. Socialpolitiske, statsorganisatoriske, etiske eller endog budgetmæssige hensyn, som har haft eller har kunnet have betydning for den nationale lovgivningsmyndigheds fastsættelse af en ordning, kan imidlertid ikke tillægges afgørende betydning, såfremt tre betingelser er opfyldt: i) at pensionen kun berører en særlig gruppe af arbejdstagere, ii) at den direkte afhænger af den tilbagelagte tjenestetid, og iii) at den fastsættes på grundlag af arbejdstagerens senest oppebårne løn ( ).

79. Disse kriterier er ikke nødvendigvis let anvendelige. De skal ikke desto mindre anvendes analogt på pensionerne i de foreliggende sager.

80. Domstolen har fastslået, at såfremt disse kriterier er opfyldt, er en pension, der udbetales af en offentlig arbejdsgiver til en tjenestemand, ubetinget sammenlignelig med den, en privat arbejdsgiver udbetaler sine tidligere ansatte ( ). I modsætning til hvad INPS påstod under retsmødet, kan det faktum, at en pension er lovbestemt og administreres af en offentlig myndighed, såsom INPS, derfor ikke udgøre et afgørende kriterium for sondringen mellem en arbejdsmarkedspension og en lovpligtig social sikringspension.

81. Jeg forstår den relevante retspraksis således, at den nationale ret skal undersøge Alitalias status efter national ret med henblik på at fastslå, om selskabet er en offentlig eller privat arbejdsgiver. Såfremt Alitalia er en offentlig arbejdsgiver, kan den omstændighed, at pensionen ikke udbetales af Alitalia, men af INPS, tyde på, at pensionen kan sammenlignes med den pension, en privat arbejdsgiver udbetaler sine tidligere ansatte, og at der derfor er tale om en arbejdsmarkedspension snarere end en lovpligtig social sikringspension. Hvis på den anden side Alitalia er en privat arbejdsgiver, tyder den omstændighed, at pensionen udbetales af INPS, på, at pensionen er fastsat af socialpolitiske hensyn, og at den følgelig er en lovbestemt social sikringspension snarere end en arbejdsmarkedspension.

82. Det er korrekt, at fællesskabsretten ikke begrænser medlemsstaternes kompetence til selv at udforme deres sociale sikringsordninger. Under udøvelsen af denne kompetence skal medlemsstaterne imidlertid overholde fællesskabsretten ( ), og herunder bestemmelserne vedrørende princippet om forbud mod forskelsbehandling ( ). Selv om pensionen i den foreliggende sag måtte være en lovbestemt social sikringspension, skal den derfor overholde dette princip.

83. På dette grundlag konkluderes, at rammeaftalen vedrørende deltidsarbejde ikke finder anvendelse på lovbestemte sociale sikringspensioner. Det tilkommer den nationale ret at afgøre, om pensionen i hovedsagerne henhører under denne kategori. Såfremt den fastslår, at den pågældende pension er en lovpligtig social sikringspension, må den undersøge, om Italien har udøvet sin kompetence hvad angår social sikring i overensstemmelse med fællesskabsretten og navnlig med princippet om forbud mod forskelsbehandling.

De præjudicielle spørgsmål

84. Det første og det tredje spørgsmål vedrører begge udelukkende rammeaftalens § 4, mens det andet spørgsmål vedrører § 4, sammenholdt med § 1 og 5. Det synes derfor hensigtsmæssigt at besvare alle tre spørgsmål samlet.

85. Med det første spørgsmål ønskes oplyst, om artikel 7, stk. 1, i lov nr. 638/83, hvorefter der for bidragsbetinget erhvervelse af pension ikke tages hensyn til perioder, hvori der ikke er udført »vertikalt« deltidsarbejde, er forenelig med direktiv 97/81 og navnlig med rammeaftalens § 4 (princippet om ikke-forskelsbehandling).

86. Med det andet spørgsmål ønskes mere generelt oplyst, om den nationale lovgivning som den i hovedsagerne er forenelig med direktiv 97/81 – navnlig med rammeaftalens § 1 (hvorefter den nationale lovgivning skal lette udviklingen af deltidsarbejde) og § 4 og 5 (som pålægger medlemsstaterne at afskaffe hindringer af juridisk karakter, der begrænser adgangen til deltidsarbejde). Den forelæggende ret har påpeget, at den manglende hensyntagen til uger, hvori der ikke arbejdes, med henblik på optjening af pensionsrettigheder »utvivlsomt« udgør en åbenlys hindring for at vælge »vertikale« deltidsordninger.

87. Med det tredje spørgsmål ønskes oplyst, om princippet om ikke-forskelsbehandling i rammeaftalens § 4 omfatter de forskellige typer deltidskontrakter, henset til at der for det samme antal arbejdstimer, for hvilke der udbetales løn i kalenderåret, ved »horisontalt« deltidsarbejde i henhold til den nationale lovgivning tages hensyn til alle kalenderårets uger, hvorimod dette ikke er tilfældet ved »vertikalt« deltidsarbejde.

88. Domstolen er ikke under en sag om en præjudiciel forelæggelse kompetent til at træffe afgørelse om en national foranstaltnings forenelighed med fællesskabsretten. Den er dog beføjet til at forsyne den nationale ret med alle under fællesskabsretten henhørende fortolkningsbidrag, som gør det muligt for denne ret at vurdere spørgsmålet om forenelighed med henblik på at afgøre den indbragte sag ( ).

89. Jeg skal derfor, under ét, behandle de tre spørgsmål i henseende til, om rammeaftalens § 1, 4 og 5 er til hinder for en lovgivning som den i hovedsagerne omhandlede, der sondrer mellem vertikale periodiske og horisontale deltidsansættelseskontrakter, hvad angår antallet af uger, der tages i betragtning som bidragsbetinget erhvervelse af pension.

Den forskellige behandling efter italiensk lovgivning

90. Som jeg forstår det, og idet jeg i stor udstrækning baserer mig på de oplysninger, der blev fremlagt under retsmødet, synes ordningen hovedsageligt at fungere som følger.

91. Kriteriet for fastsættelse af pensionsbeløbet synes i det væsentlige at være, at der skal tages ligeligt hensyn til antallet af arbejdstimer, uanset om arbejdet blev udført som fuldtidsarbejde, horisontalt deltids- eller vertikalt periodisk deltidsarbejde. I sit skriftlige indlæg har INPS påpeget, at for at fastsætte varigheden af de bidrag, der skal tages hensyn til ved fastsættelsen af pensionen, er det nødvendigt i) at fastsætte antallet af lønnede timer i hvert kalenderår for så vidt angår deltidsarbejde og ii) at dividere dette antal med antallet af timer, der udgør det ugentlige antal arbejdstimer for fuldtidsansatte. Resultatet af denne beregning udgør det antal bidragsbetingede uger, der skal tages hensyn til i forbindelse med deltidsarbejde. Hertil kan tilføjes det yderligere antal bidragsbetingede uger, som den pågældende arbejdstager kan få taget i betragtning (f.eks. gennem fiktive beskæftigelsesperioder ( )). Resultatet af denne metode til fastsættelse af pensionsbeløbet synes ikke at afhænge af, om det pågældende deltidsarbejde var vertikalt periodisk eller horisontalt.

92. Hvis en fuldtidsarbejdsuge er 8 timer pr. dag, er det således ligegyldigt, om personen har arbejdet 52 uger pr. år ( ), men kun 4 timer om dagen i en horisontal deltidsansættelse eller kun 26 uger pr. år, men 8 timer om dagen i en vertikalt periodisk deltidsansættelse. I begge tilfælde er antallet af arbejdstimer det samme (1 040 timer) ( ), og det har samme indvirkning på beregningen af pensionsbeløbet (i mit eksempel 50% af pensionen for en fuldtidsansat, der vil blive beregnet på grundlag af 2 080 timer).

93. Som INPS erkendte under retsmødet, ligger problemet i beregningen af det antal uger, der er nødvendigt for at optjene ret til pension (de såkaldte »bidragsbetingede« uger). INPS’ advokat forklarede, at der for at optjene ret til pension kræves 1 820 bidragsbetingede uger. En bidragsbetinget uge defineres som en uge, hvori der arbejdes mindst en dag.

94. I ovennævnte eksempel betyder det, at for samme antal arbejdstimer vil en arbejdstager, der har en horisontal deltidskontrakt, have optjent 52 bidragsbetingede uger, mens en arbejdstager med en vertikal periodisk deltidskontrakt kun har optjent 26 bidragsbetingede uger.

95. Den ulige behandling synes derfor at opstå som følge af den måde, hvorpå de bidragsbetingede uger beregnes, som direkte afgør, hvor lang tid det tager for arbejdstagerne at optjene ret til pension. Da kun uger, hvori der arbejdes i mindst en dag, tæller som bidragsbetingede uger, kan arbejdstagere med en vertikal periodisk deltidskontrakt for et tilsvarende antal arbejdstimer ende med at skulle arbejde dobbelt så længe som arbejdstagere med en horisontal deltidskontrakt for at optjene ret til pension. I mit eksempel skal arbejdstageren med en horisontal deltidskontrakt arbejde 35 år for at optjene ret til pension, mens arbejdstageren med en vertikal periodisk deltidskontrakt skal arbejde 70 år. Hvis denne arbejdstager arbejdede hele sit arbejdsliv i et vertikalt periodisk deltidsjob, ville han højst sandsynligt aldrig optjene ret til pension.

Princippet om ikke-forskelsbehandling i rammeaftalens § 4

96. I henhold til rammeaftalens § 4 må deltidsansatte ikke, hvad angår ansættelsesforhold, behandles mindre gunstigt end sammenlignelige fuldtidsansatte, udelukkende fordi de arbejder på deltid, medmindre forskelsbehandlingen er begrundet i objektive forhold. Forbuddet mod forskelsbehandling i § 4 er blot et særligt udtryk for et grundlæggende fællesskabsretligt princip, nemlig det almindelige lighedsprincip, hvorefter sammenlignelige situationer ikke må behandles forskelligt, medmindre en forskelsbehandling er objektivt begrundet ( ). Dette princip kan derfor kun finde anvendelse på personer, som befinder sig i sammenlignelige situationer ( ).

97. Rammeaftalens § 4, stk. 2, bestemmer udtrykkeligt, at hvor det er hensigtsmæssigt, gælder princippet om pro rata temporis ( ). Domstolen har allerede fastslået, at fællesskabsretten ikke er til hinder for, at en arbejdsophørspension ved deltidsbeskæftigelse beregnes efter en pro rata temporis-regel ( ). I den sag var ud over det antal år, tjenestemanden har været ansat, også en hensyntagen til, hvor lang tid den pågældende faktisk havde arbejdet i løbet af dennes tjenestetid sammenlignet med den tid, hvori en tjenestemand, der i hele sin tjenestetid arbejdede på fuld tid, havde arbejdet, et objektivt kriterium, som intet har at gøre med forskelsbehandling på grundlag af køn, der således kunne begrunde en forholdsmæssig nedsættelse af pensionen ( ).

98. Ordningen forklaret ovenfor synes at bevirke, at såvel vertikalt periodisk deltidsansatte som fuldtidsansatte får deres bidragbetingede uger beregnet i forhold til det antal timer, der rent faktisk er arbejdet, eller med andre ord i overensstemmelse med princippet om pro rata temporis. Det synes logisk, at en person, der arbejder på fuld tid 8 timer om dagen i 52 uger, vil have præcis dobbelt så mange bidragsbetingede uger som en, der arbejder 8 timer om dagen i 26 uger i en vertikal periodisk deltidsansættelse. Så langt så godt: Her er ikke tale om forskelsbehandling.

99. Horisontalt deltidsansatte nyder imidlertid godt af en beregning af deres bidragsbetingede uger, der er gunstigere end princippet om pro rata temporis. Hvis udelukkende uger, hvori der arbejdes mindst en dag, tæller som bidragsbetingede uger ( ), vil en person, der arbejder 4 timer om dagen i 52 uger i en horisontal deltidsordning, have arbejdet præcis det samme antal timer som den netop beskrevne vertikalt periodisk deltidsansatte, men vil have optjent dobbelt så mange bidragsbetingede uger.

100. Den horisontalt deltidsansatte kan ligeledes have en fordel i forhold til en fuldtidsansat kollega. Såfremt det antages (for at ændre eksemplet lidt), at i stedet for at arbejde 20 timer pr. uge fordelt på fem dage (4 timers arbejde pr. dag) arbejder han 2½ dag på fuld tid (8 + 8 + 4 timer) for dernæst slet ikke at arbejde de resterende 2½ dag. Dette arbejdsmønster er tilstrækkeligt til, at den pågældende uge tæller som en bidragsbetinget uge. I mellemtiden skal den tilsvarende fuldtidsansatte have arbejdet sin sædvanlige fuldtidsuge (alle fem dage), for at ugen kan tælle som en bidragsbetinget uge.

101. Derfor synes der at være to forskellige former for ulige behandling: a) mellem de to typer deltidsarbejde, til ulempe for vertikalt periodisk deltidsansatte, og b) mellem horisontal deltidsbeskæftigelse og fuldtidsbeskæftigelse, til ulempe for fuldtidsansatte.

102. Er en sådan uens behandling omfattet af rammeaftalens § 4?

103. Som Domstolen bekræftede i dommen i sagen Michaeler m.fl., har direktiv 97/81 og rammeaftalen til formål først at fremme deltidsarbejde, dernæst at fjerne forskelsbehandling mellem deltidsansatte og fuldtidsansatte. Dette dobbelte formål fremgår af formuleringen af rammeaftalens § 1 og af betragtningerne til direktiv 97/81. Domstolen citerede bl.a. 11. betragtning, hvorefter de underskrivende parter i rammeaftalen »har givet udtryk for, at de er villige til at skabe en generel ramme, som skal have til formål at sikre, at der ikke diskrimineres mod deltidsansatte, og medvirke til at fremme mulighederne for deltidsarbejde på et grundlag, der er acceptabelt for såvel arbejdsgiverne som arbejdstagerne« ( ).

104. Det fremgår klart af ordlyden af rammeaftalens § 4, at selv om den særlige version af princippet om forbud mod forskelsbehandling, som den indeholder, naturligt bidrager til at fremme deltidsarbejde, udgør det et forbud mod forskelsbehandling mellem deltids- og fuldtidsansatte. Som det fremgår af præamblen, indebærer det en diskriminering mod deltidsansatte.

105. § 4 kan følgelig kun finde anvendelse på ulige behandling mellem forskellige former for deltidsarbejde, når, som mellem deltids- og fuldtidsansatte, denne behandling også er diskriminerende mod deltidsansatte. Ingen af de ovenfor nævnte former for ulige behandling opfylder denne bestemmelse.

106. Ingen af dem er derfor udelukket af rammeaftalens § 4.

Forpligtelsen i rammeaftalens § 5 til at identificere hindringer og tage disse op til overvejelse

107. Under retsmødet gjorde Kommissionen gældende, at rammeaftalens § 5, stk. 1, litra a), er til hinder for en lovgivning som den i hovedsagerne. I overensstemmelse med formålet om at fremme deltidsarbejde kræver den pågældende paragraf, at medlemsstaterne skal »identificere og tage op til overvejelse hindringer af juridisk eller administrativ art, der kan begrænse mulighederne for deltidsarbejde, og hvor det er hensigtsmæssigt, fjerne disse hindringer«. Kommissionen baserede sig på dommen i sagen Michaeler m.fl., hvori Domstolen fastslog, at § 5, stk. 1, litra a), skal fortolkes således, at den er til hinder for nationale bestemmelser, hvorefter der inden for 30 dage efter indgåelse af en kontrakt om deltidsarbejde skal sendes en kopi heraf til myndighederne.

108. Jeg er ikke enig med Kommissionen heri.

109. I dommen i sagen Michaeler m.fl. fandt det omtvistede krav anvendelse på kontrakter om deltidsarbejde og ikke på kontrakter om fuldtidsarbejde. Domstolen fastslog, at samlet set afskrækkede denne administrative formalitet og sanktionsordningen arbejdsgivere fra at anvende deltidsarbejde og kunne navnlig påvirke de små og mellemstore virksomheder, der i mangel af rådighed over ressourcer svarende til de store virksomheders ressourcer således blev tilskyndet til at fravælge den tilrettelæggelse af deltidsarbejde, som direktiv 97/81 har til formål at fremme ( ).

110. Det omtvistede krav var derfor et klart eksempel på en hindring af juridisk eller administrativ art, der udgjorde en hindring for de arbejdstagere, der ønskede at skifte fra fuldtidsbeskæftigelse til deltidsbeskæftigelse.

111. Betragtningerne og de grundlæggende bestemmelser i direktivet og rammeaftalen, sammenholdt med sidstnævntes »generelle betragtninger«, gør det klart, at rammeaftalens ratio legis er at forbedre arbejdstageres mulighed for at skifte fra fuldtidsbeskæftigelse til deltidsbeskæftigelse eller at få adgang til deltidsbeskæftigelse uden først at have haft fuldtidsbeskæftigelse.

112. Forpligtelsen i rammeaftalens § 5 synes følgelig at være en særlig anvendelse af forbuddet mod forskelsbehandling i § 4. Der kan forekomme en sådan forskelsbehandling, når medlemsstater pålægger kontrakter om deltidsbeskæftigelse en hindring af juridisk eller administrativ art, som de ikke pålægger kontrakter om fuldtidsbeskæftigelse, som det var tilfældet i dommen i sagen Michaeler m.fl. Medlemsstaten er så forpligtet til at fjerne en sådan hindring.

113. I den foreliggende sag er der ingen juridisk eller administrativ praksis, der udgør en hindring for at skifte fra fuldtids- til deltidsbeskæftigelse. Der er nemlig ingen forskelsbehandling mellem fuldtidsansatte og vertikalt periodisk deltidsansatte hvad angår måden, hvorpå deres bidragsbetingede uger beregnes. For begge kategorier af arbejdstagere beregnes de bidragsbetingede uger på grundlag af princippet om pro rata temporis ( ). Den ulige behandling opstår udelukkende ved den fortrinsbehandling, der gives en tredje kategori af arbejdstagere (horisontalt deltidsansatte) for så vidt angår beregningen af bidragsbetingede uger.

114. Situationen ville have været anderledes, hvis f.eks. bidragsbetingede uger blev beregnet på grundlag af princippet om pro rata temporis for så vidt angår horisontal deltidsbeskæftigelse og fuldtidsbeskæftigelse, men på et mindre gunstigt grundlag for så vidt angår vertikal periodisk deltidsbeskæftigelse. I et sådant tilfælde ville der bestemt være tale om en ulige behandling mellem fuldtidsbeskæftigelse og en bestemt type deltidsbeskæftigelse, til ulempe for sidstnævnte. En sådan bestemmelse ville være i strid med forbuddet mod forskelsbehandling i § 4, og medlemsstaten ville i henhold til § 5, stk. 1, litra a), skulle fjerne denne hindring.

115. I dommen i sagen Schönheit og Becker fastslog Domstolen, at en national lovgivning, der fører til en uforholdsmæssig nedsættelse af en arbejdstagers arbejdsophørspension, når dennes tjenesteperioder som deltidsbeskæftiget tages i betragtning, ikke vil kunne anses for objektivt begrundet i den omstændighed, at pensionen i dette tilfælde er modydelse for en mindre omfattende arbejdsydelse, eller med henvisning til, at den har til formål at undgå, at deltidsbeskæftigede begunstiges i forhold til fuldtidsbeskæftigede ( ).

116. Det synes imidlertid ikke at være tilfældet her. Problemet er ikke, at vertikalt periodisk deltidsansatte stilles mindre gunstigt end fuldtidsansatte. Problemet er snarere, at horisontalt deltidsansatte i særlige henseender (beregning af bidragsbetingede uger) rent faktisk stilles bedre i sammenligning med enten fuldtids- eller vertikalt periodisk deltidsansatte.

117. På grundlag af denne analyse bør de tre forelagte spørgsmål derfor besvares med, at hverken rammeaftalens § 4 eller dens § 1 eller § 5, stk. 1, litra a), i princippet udelukker indførelsen af en sondring mellem forskellige typer af deltidsansættelse, hvortil der knyttes forskellige betingelser, så længe en sådan sondring ikke er diskriminerende til fordel for fuldtidsansatte og mod (en kategori af) deltidsansatte eller udgør en hindring af juridisk eller administrativ art, der kan begrænse mulighederne for deltidsarbejde.

118. Sagen er imidlertid ikke helt slut endnu.

Det almindelige lighedsprincip

119. Forbuddet mod forskelsbehandling i rammeaftalens § 4 er det konkrete udtryk for det almindelige lighedsprincip ( ). Det skal derfor fortolkes i overensstemmelse hermed. Enhver national gennemførelsesordning skal ligeledes overholde de almindelige fællesskabsretlige principper, herunder ligebehandlingsprincippet ( ).

120. Medlemsstaterne kan sondre mellem forskellige typer af deltidsansættelse. De trufne foranstaltninger skal imidlertid være forenelige og i overensstemmelse med formålene og bestemmelserne i direktiv 97/81 og rammeaftalen vedrørende deltidsarbejde. De skal ligeledes overholde de almindelige fællesskabsretlige principper, navnlig ligebehandlingsprincippet ( ).

121. Det følger heraf, at medlemsstater ikke kan indføre en vilkårlige sondring mellem forskellige typer af deltidsarbejde, der er i strid med disse mål, og som tilsidesætter det almindelige forbud mod forskelsbehandling indeholdt i fællesskabsretten.

122. På baggrund af min opfattelse af de faktiske omstændigheder ser det ud til, at horisontalt og vertikalt periodisk deltidsansatte befinder sig i en sammenlignelig situation. Grunden til den forskellige behandling, som de udsættes for hvad angår optjeningen af pensionsrettigheder, er ikke ganske klar. Denne forskellige behandling kan derfor udgøre en vilkårlig sondring, der i princippet er i strid med det almindelige forbud mod forskelsbehandling.

123. Under retsmødet blev den italienske regerings repræsentant og INPS’ advokat spurgt om, hvorvidt de ønskede at begrunde den forskellige behandling i den foreliggende sag. Begge henviste til, at efter italiensk civilret bliver den vertikalt periodiske kontrakt om deltidsarbejde suspenderet (»quiescent«) i de perioder, hvori der ikke arbejdes. Dette medfører, at der ikke udbetales løn, og at der ikke indbetales bidrag for arbejdstageren. I sit skriftlige indlæg påpegede den italienske regering, at arbejdstagere frit kan vælge mellem horisontalt og vertikalt periodisk deltidsarbejde.

124. Hvad angår begrundelsen baseret på national lovgivning er det tilstrækkeligt at påpege, at ifølge fast retspraksis kan en medlemsstat ikke påberåbe sig bestemmelser, fremgangsmåder eller forhold i sin nationale retsorden som begrundelse for, at forpligtelser efter fællesskabsretten ikke overholdes ( ).

125. Hvad angår begrundelsen baseret på arbejdstagernes frie valg mellem horisontal og vertikal periodisk deltidsbeskæftigelse fremgår det af de for Domstolen fremlagte dokumenter, at ansatte som sagsøgerne, der er ansat i luftfartssektoren, reelt ikke har et sådant valg. Arten af deres arbejde som kabinepersonale gør det yderst vanskeligt, om ikke umuligt, for de ansatte at vælge en horisontal deltidsbeskæftigelse (f.eks. at arbejde 7 dage om ugen, men kun 4 timer dagligt). De kan vanskeligt »tage hjem fra kontoret« efter at have fuldført en halv dags arbejde, når »kontoret« er et fly i luften ( ). Det umulige i at tilrettelægge horisontal deltidsbeskæftigelse synes at være bekræftet af den gældende kollektive overenskomst, der begrænser valget af deltidsarbejde for ansatte som sagsøgerne til vertikal periodisk deltidsbeskæftigelse.

126. Disse begrundelser synes derfor ikke at være overbevisende.

127. Det tilkommer imidlertid i sidste ende den nationale ret at afgøre, om den forskellige måde at beregne optjeningen af pensionsrettigheder på som beskrevet af den italienske regerings repræsentant og INPS’ advokat under retsmødet rent faktisk er den måde, der er fastsat i den nationale lovgivning, og såfremt det er tilfældet, at undersøge, om der foreligger en objektiv begrundelse for en sådan ulige behandling ( ).

Forslag til afgørelse

128. I lyset af ovenstående er jeg af den opfattelse, at Domstolen bør besvare de af Corte d’appello di Roma, Sezione Lavoro e Previdenza, forelagte spørgsmål således:

»– Den rammeaftale, der er vedlagt som bilag til Rådets direktiv 97/81/EF af 15. december 1997 om rammeaftalen vedrørende deltidsarbejde, der er indgået af Unice, CEEP og EFS, finder ikke anvendelse på lovbestemte sociale sikringspensioner. Det tilkommer den nationale ret at afgøre, om pensionen i hovedsagerne er omfattet af denne kategori. Såfremt den fastslår, at den pågældende pension er en lovbestemt social sikringspension, må den undersøge, om Italien har udøvet sin kompetence hvad angår social sikring i overensstemmelse med fællesskabsretten og navnlig med princippet om forbud mod forskelsbehandling.

– § 4 i rammeaftalen vedrørende deltidsarbejde er ikke til hinder for en national lovgivning, hvorefter beregningen af uger, der giver adgang til erhvervelse af pensionsrettigheder, sker efter princippet om pro rata temporis. § 4 finder kun anvendelse på ulige behandling mellem forskellige former for deltidsarbejde, når denne behandling også er diskriminerende til fordel for fuldtidsansatte og mod deltidsansatte. Medlemsstaterne kan sondre mellem forskellige typer af deltidsansættelse. De trufne foranstaltninger skal imidlertid være forenelige og i overensstemmelse med formålene og bestemmelserne i direktiv 97/81 og rammeaftalen om deltidsarbejde. De skal ligeledes overholde de almindelige fællesskabsretlige principper, navnlig ligebehandlingsprincippet. Medlemsstater må ikke indføre en vilkårlige sondring mellem forskellige typer af deltidsarbejde, der er i strid med disse mål, og som tilsidesætter det almindelige forbud mod forskelsbehandling indeholdt i fællesskabsretten.«