ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Nøgleord

Sagens genstand

Afgørelse



Nøgleord

Appel – anbringender – formaliteten i sagen for Retten – ordre public-anbringende som følge af tilsidesættelse af betingelsen i artikel 230, stk. 4, EF – undersøgelse ex officio (art. 230, stk. 4, EF; statutten for Domstolen, art. 56) (jf. præmis 18)

2. Annullationssøgsmål – fysiske eller juridiske personer – retsakter, der berører dem umiddelbart og individuelt (art. 88, stk. 2 og 3, EF og art. 230, stk. 4, EF) (jf. præmis 19-25 og 28-31)

Sagens genstand

Angående

Appel af dom afsagt af Retten i Første Instans (Fjerde Afdeling) den 26. januar 2006, Stadtwerke Schwäbisch Hall GmbH m.fl. mod Kommissionen (sag T-92/02), hvorved Retten frifandt Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber for en påstand om annullation af Kommissionens beslutning K(2001) 3967 endelig udg. af 11. december 2001, hvori Kommissionen fastslår, at den tyske ordning om skattemæssige fritagelser for hensættelser foretaget af kernekraftværkerne med henblik på bortskaffelse af radioaktivt affald og nedlukning af kernekraftværker ikke udgør en støtte i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 87, stk. 1 – Kommissionens forpligtelse til at indlede den i art. 88, stk. 2 EF fastsatte kontradiktoriske procedure i tilfælde af vanskeligheder ved vurderingen eller tvivl.

Afgørelse

Konklusion

1) Dommen afsagt af Retten i Første Instans den 26. januar 2006,Stadtwerke Schwäbisch Hall GmbH m.fl. mod Kommissionen (ag T-92/02) annulleres.

2) Sagen anlagt af Stadtwerke Schwäbisch Hall GmbH, Stadtwerke Tübingen GmbH og Stadtwerke Uelzen GmbH ved De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans med påstand om annullation af Kommissionens beslutning K(2001) 3967 af 11. december 2001, hvori Kommissionen fastslår, at den tyske ordning om skattemæssige fritagelser for hensættelser foretaget af kernekraftværkerne med henblik på bortskaffelse af radioaktivt affald og nedlukning af kernekraftværker ikke udgør en støtte i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 87, stk. 1, EF, afvises.

3) Stadtwerke Schwäbisch Hall GmbH, Stadtwerke Tübingen GmbH og Stadtwerke Uelzen GmbH betaler sagens omkostninger for Retten og Domstolen.
Nøgleord

Sagens genstand

Afgørelse



Nøgleord

Annullationssøgsmål – dom om annullation – retsvirkninger (art. 233 EF) (jf. præmis 50-53, 59, 60, 65 og 66)

2. Appel – søgsmålsgrunde – utilstrækkelig eller selvmodsigende begrundelse [art. 225 EF; Domstolens statut, art. 58, stk. 1; Domstolens procesreglement, art. 112, stk. 1, første afsnit, litra c)] (jf. præmis 75 og 76)

Sagens genstand

Angående

Appel af dom afsagt den 13. juli 2006 af Retten i Første Instans (Fjerde Afdeling), Italien mod Kommissionen (sag T-225/04), hvorved Retten frifandt Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber for en påstand om annullation af Kommissionens beslutning K(2003) 3971 endelig udg. af 26. november 2003 om fastsættelsen af en vejledende fordeling på medlemsstaterne af forpligtelsesbevillinger i henhold til EF-initiativer for perioden 1994-1999 samt alle hermed forbundne tidligere retsakter.

Afgørelse

Konklusion

1) Appellen forkastes.

2) Den Italienske Republik bærer sine egne omkostninger og betaler Kommissionens omkostninger.
Resumé af personalesag



Resumé af personalesag

Sammendrag

1. Appel – anbringender – nye argumenter – formaliteten – grænser

(Domstolens statut, art. 58; Domstolens procesreglement, art. 113, stk. 2)

2. Tjenestemænd – løn – udlandstillæg – betingelser for tildeling

[Tjenestemandsvedtægten, bilag VII, art. 4, stk. 1, litra a)]

1. Det fremgår af artikel 58 i Domstolens statut, sammenholdt med artikel 113, stk. 2, i dens procesreglement, at en appellant under en appelsag kan påberåbe sig alle relevante argumenter, alene med forbehold af, at appellen ikke ændrer sagens genstand, således som den har foreligget for Retten.

2. Selv om kompetencefordelingen staterne imellem varierer på grund af hver medlemsstats institutionelle opbygning, skal staten efter folkeretten anses for et enkelt retssubjekt. Det kræves derfor, at staten ved de øvrige stater og internationale organisationer er repræsenteret ved en enkel ordning om diplomatisk repræsentation, hvilket er en følge af den enhed, som den pågældende stat internationalt udgør.

Selv om det ikke, for at den pågældende tjenestemand kan anses for at have gjort tjeneste for »en anden stat«, er afgørende, at vedkommende er ansat af denne anden stats centraladministration, udgør vedkommendes ansættelsesforhold i denne anden stats Faste Repræsentation en afgørende betingelse.

Ansatte, som gør tjeneste for staten via dens centraladministration, og ansatte, som gør tjeneste for en selvstyrende region via dennes administration, må herved anses for at befinde sig i en udlændighedssituation som omhandlet i artikel 4, stk. 1, i vedtægtens bilag VII, såfremt de formelt er integreret i nævnte stats Faste Repræsentation.

Ved fortolkningen af »tjeneste for en anden stat« i artikel 4, stk. 1. litra a), andet led, i vedtægtens bilag VII skal det alene anses for relevant, at tjenesten er udført i en medlemsstats Faste Repræsentation. Tjeneste udført for medlemsstaters politiske underenheders regeringer kan derfor ikke anses for tjeneste udført for en anden stat, hvis den pågældende ikke formelt er blevet integreret i statens Faste Repræsentation.
Resumé af personalesag



Resumé af personalesag

Sammendrag

1. Appel – anbringender – nye argumenter – formaliteten – grænser

(Domstolens statut, art. 58; Domstolens reglement, art. 113, stk. 2)

2. Tjenestemænd – løn – udlandstillæg – betingelser for tildeling

[Tjenestemandsvedtægten, bilag VII, art. 4, stk. 1, litra a)]

1. Det fremgår af artikel 58 i Domstolens statut, sammenholdt med artikel 113, stk. 2, i dens procesreglement, at en appellant under en appelsag kan påberåbe sig alle relevante argumenter, alene med forbehold af, at appellen ikke ændrer sagens genstand, således som den har foreligget for Retten.

2. Selv om kompetencefordelingen staterne imellem varierer på grund af hver medlemsstats institutionelle opbygning, skal staten efter folkeretten anses for et enkelt retssubjekt. Det kræves derfor, at staten ved de øvrige stater og internationale organisationer er repræsenteret ved en enkel ordning om diplomatisk repræsentation, hvilket er en følge af den enhed, som den pågældende stat internationalt udgør.

Selv om det ikke, for at den pågældende tjenestemand kan anses for at have gjort tjeneste for »en anden stat«, er afgørende, at vedkommende er ansat af denne anden stats centraladministration, udgør vedkommendes ansættelsesforhold i denne anden stats Faste Repræsentation en afgørende betingelse.

Ansatte, som gør tjeneste for staten via dens centraladministration, og ansatte, som gør tjeneste for en selvstyrende region via dennes administration, må herved anses for at befinde sig i en udlændighedssituation som omhandlet i artikel 4, stk. 1, i vedtægtens bilag VII, såfremt de formelt er integreret i nævnte stats Faste Repræsentation.

Ved fortolkningen af »tjeneste for en anden stat« i artikel 4, stk. 1. litra a), andet led, i vedtægtens bilag VII skal det alene anses for relevant, at tjenesten er udført i en medlemsstats Faste Repræsentation. Tjeneste udført for medlemsstaters politiske underenheders regeringer kan derfor ikke anses for tjeneste udført for en anden stat, hvis den pågældende ikke formelt er blevet integreret i statens Faste Repræsentation. Af samme grund kan tjeneste for et offentligt ejet selskab, som henhører under en af kategorierne for erhvervsdrivende selskaber, heller ikke anses for tjeneste for en stat.
Resumé af personalesag



Resumé af personalesag

Sammendrag

1. Appel – anbringender – gentagelse af de anbringender og argumenter, der er fremført for Retten – ingen angivelse af den påberåbte retlige fejl – afvisning – anfægtelse af den af Retten anlagte fortolkning eller anvendelse af fællesskabsretten – formaliteten

(Art. 225 EF)

2. Tjenestemænd – løn – udlandstillæg – betingelser for tildeling

[Tjenestemandsvedtægten, bilag VII, art. 4, stk. 1, litra a)]

1. En appel kan ikke antages til realitetsbehandling, når appelskriftet, endog uden at indeholde en argumentation, der har til formål præcist at angive den retlige fejl, den anfægtede afgørelse er behæftet med, blot gentager eller ordret gengiver de anbringender og argumenter, der allerede er fremført for Retten. Derimod kan retsspørgsmål, som Retten har behandlet, diskuteres på ny under en appelsag, såfremt appellanten bestrider Rettens fortolkning eller anvendelsen af fællesskabsretten. Hvis en appellant nemlig således ikke kunne basere sin appel på anbringender og argumenter, som allerede har været fremført for Retten, ville appelproceduren blive berøvet en del af sin mening.

2. Selv om kompetencefordelingen staterne imellem varierer på grund af hver medlemsstats institutionelle opbygning, skal staten efter folkeretten anses for et enkelt retssubjekt. Det kræves derfor, at staten ved de øvrige stater og internationale organisationer er repræsenteret ved en enkel ordning om diplomatisk repræsentation, hvilket er en følge af den enhed, som den pågældende stat internationalt udgør.

3. Selv om det ikke, for at den pågældende tjenestemand kan anses for at have gjort tjeneste for »en anden stat«, er afgørende, at vedkommende er ansat af denne anden stats centraladministration, udgør vedkommendes ansættelsesforhold i denne anden stats Faste Repræsentation en afgørende betingelse.

4. Ansatte, som gør tjeneste for staten via dens centraladministration, og ansatte, som gør tjeneste for en selvstyrende region via dennes administration, må herved anses for at befinde sig i en udlændighedssituation som omhandlet i artikel 4, stk. 1, i vedtægtens bilag VII, såfremt de formelt er integreret i nævnte stats Faste Repræsentation.

5. Ved fortolkningen af »tjeneste for en anden stat« i artikel 4, stk. 1. litra a), andet led, i vedtægtens bilag VII skal det alene anses for relevant, at tjenesten er udført i en medlemsstats Faste Repræsentation. Tjeneste udført for medlemsstaters politiske underenheders regeringer kan derfor ikke anses for tjeneste udført for en stat, hvis den pågældende ikke formelt er blevet integreret i statens Faste Repræsentation.
Den omstændighed alene, at udbetaling af restitutionen ved udførsel af levende kvæg i henhold til forordning nr. 615/98 om særlige gennemførelsesbestemmelser for ordningen med eksportrestitutioner for så vidt angår kvægs velfærd under transport er betinget af overholdelse af et vist antal betingelser, der er fastsat i et fællesskabsregelsæt, der forfølger selvstændige formål, kan ikke som sådan betragtes som en ugyldighedsgrund i forhold til nævnte forordning, eftersom de således forfulgte formål ikke blot er fuldt lovlige, men også udgør forpligtelser, der i henhold til fællesskabsretten til stadighed og konsekvent påhviler alle medlemsstater og institutioner ved udformningen og gennemførelsen af den fælles landbrugspolitik. Selv om et direktiv ikke i sig selv kan skabe forpligtelser for private, kan det imidlertid ikke principielt udelukkes, at bestemmelserne i et direktiv kan finde anvendelse på grundlag af en udtrykkelig henvisning hertil i en forordning, med forbehold for iagttagelse af almindelige retsprincipper og særligt retssikkerhedsprincippet.

Endvidere har den generelle henvisning, der i nævnte forordning nr. 615/98 er foretaget til direktiv 91/628 om beskyttelse af dyr under transport, som ændret ved direktiv 95/29, til formål at sikre overholdelse af relevante bestemmelser i nævnte direktiv på området for levende dyrs velfærd og navnlig beskyttelse af dyrene under transport ved anvendelse af artikel 13, stk. 9, i forordning nr. 805/68 om den fælles markedsordning for oksekød, som ændret ved forordning nr. 2634/97. Den nævnte henvisning, der fastlægger betingelserne for ydelse af restitution, kan derfor ikke fortolkes således, at den dækker alle bestemmelser i direktiv 91/628 og navnlig dem, der ikke har forbindelse til direktivets hovedformål.

(jf. præmis 26-29)
Når de nationale retsforskrifter henhører under anvendelsesområdet for direktiv 80/987 om beskyttelse af arbejdstagerne i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens, som ændret ved direktiv 2002/47, er den nationale ret forpligtet til — hvad angår insolvenstilfælde indtrådt mellem ikrafttrædelsestidspunktet for direktiv 2002/74 og tidspunktet for udløbet af direktivets gennemførelsesfrist — at sikre, at anvendelsen af de nationale retsforskrifter er forenelig med princippet om forbud mod forskelsbehandling, som er anerkendt i Fællesskabets retsorden, og hvorefter forhold, der er sammenlignelige, ikke må behandles forskelligt, medmindre en sådan forskelsbehandling er objektivt begrundet.

Arbejdstagere, der uberettiget er blevet afskediget, befinder sig i denne henseende i en sammenlignelig situation, for så vidt som de har ret til godtgørelse i tilfælde af manglende genansættelse. En national lovgivning, som udelukker garantiinsitutionen fra at dække krav om godtgørelse for uberettiget afskedigelse, som er aftalt efter et indenretligt forlig, er derfor i strid med lighedsprincippet, såfremt den forskellige behandling af nævnte krav og krav om godtgørelse for uberettiget afskedigelse, som er tilkendt ved dom eller administrativ afgørelse, ikke er objektivt begrundet.

(jf. præmis 36, 37 og 39 samt domskonkl. 2)
Inden for rammerne af den i artikel 228, stk. 2, EF fastsatte procedure tilkommer det Domstolen i hver enkelt sag ud fra sagens konkrete omstændigheder at bedømme, hvilke økonomiske sanktioner der skal fastsættes. I den forbindelse binder Kommissionens påstand ikke Domstolen og udgør blot et nyttigt sammenligningsgrundlag. Ligeledes er retningslinjer som dem, der er indeholdt i Kommissionens meddelelser, ikke bindende for Domstolen, men bidrager til at sikre gennemsigtigheden, forudsigeligheden og retssikkerheden i denne institutions handlinger. En dom, hvorved det pålægges at betale en tvangsbøde og/eller et fast beløb, skal pålægge en medlemsstat, der har forsømt at opfylde en dom i en traktatbrudssag, et økonomisk pres, der tilskynder den til at bringe det fastslåede traktatbrud til ophør. De pålagte økonomiske sanktioner skal følgelig fastsættes under hensyn til den grad af pression, der er nødvendig for at få den pågældende medlemsstat til at ændre sin adfærd.

(jf. præmis 31, 34 og 35)
Sag C-135/06 P

Roderich Weißenfels

mod

Europa-Parlamentet

»Appel — løn — børnetilskud — fradrag af tillæg af samme art fra anden side — fuld prøvelsesret — tvister, der angår pengebeløb«

Forslag til afgørelse fra generaladvokat J. Kokott fremsat den 20. september 2007 I-12045

Domstolens dom (Anden Afdeling) af 18. december 2007 I-12063

Sammendrag af dom

Et søgsmål, der anlægges til prøvelse af en bekræftende afgørelse, skal kun afvises, hvis den bekræftede afgørelse er blevet endelig i forhold til den pågældende, idet der ikke er anlagt sag til prøvelse inden søgsmålsfristens udløb. Hvis afgørelsen derimod ikke er blevet endelig, har den pågældende ret til at få efterprøvet den bekræftende afgørelse eller begge afgørelserne. Det vil i øvrigt være i strid med en ordentlig retspleje at forpligte sagsøgeren til at indbringe et nyt søgsmål ved Retten til prøvelse af en afgørelse, som omhandler samme spørgsmål som en tidligere afgørelse. En påstand om annullation af denne nye afgørelse, der er nedlagt i replikken, kan derfor realitetsbehandles. (jf. præmis 54-56)

»Tvister, der angår pengebeløb«, som omhandlet i vedtægtens artikel 91, stk. 1, udgør ikke kun erstatningssøgsmål, som ansatte har anlagt imod en institution, men også alle søgsmål, som tilsigter, at en institution betaler en ansat et beløb, som sidstnævnte mener at være berettiget til i henhold til vedtægten eller en anden retsakt, som regulerer deres ansættelsesforhold. Heraf følger, at en ansats påstand om, at den pågældende institution betaler ham de beløb, som ifølge ham uretmæssigt er blevet tilbageholdt i hans løn, med tillæg af lovfæstede renter, udgør en tvist, der angår et pengebeløb som omhandlet i vedtægtens artikel 91, stk. 1. Den fulde prøvelsesret, der indrømmes Fællesskabets retsinstanser i vedtægtens artikel 91, stk. 1, indebærer, at vedkommende retsinstans i de tvister, den behandler, skal finde en fuldstændig løsning, altså træffe afgørelse vedrørende alle den ansattes rettigheder og forpligtelser, eller overlade den pågældende institution under retsinstansens kontrol opfyldelsen af denne del af dommen på de præcise betingelser, som retsinstansen fastsætter. Det tilkommer derfor Fællesskabets retsinstanser, modsat det af en institution anførte, i givet fald at forpligte en institution at betale et beløb, som en sagsøger er berettiget til i henhold til vedtægten eller en anden retsakt. (jf. præmis 65-68)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Tilnærmelse af lovgivningerne – fremgangsmåder ved indgåelse af offentlige tjenesteydelsesaftaler – direktiv 92/50 – erhvervsdrivende

(Rådets direktiv 92/50, art. 26, stk. 1 og 2)

2. Fællesskabsret – direkte virkning – umiddelbart anvendelig traktatbestemmelse – nationale domstoles pligter

Sammendrag

1. Artikel 26, stk. 1 og 2, i direktiv 92/50 om samordning af fremgangsmåderne ved indgåelse af offentlige tjenesteydelsesaftaler, som ændret ved direktiv 2001/78, er til hinder for nationale bestemmelser, der forhindrer ansøgere eller bydende, som i henhold til lovgivningen i medlemsstaten har ret til at udføre den pågældende tjenesteydelse, herunder dem, som består af sammenslutninger af tjenesteydere, i at afgive bud i en procedure om indgåelse af en offentlig tjenesteydelsesaftale, hvis værdi overstiger den i direktiv 92/50 fastsatte tærskelværdi, alene med den begrundelse, at disse ansøgere eller bydende ikke har den retlige form, som svarer til en bestemt kategori af juridiske personer, nemlig et kapitalselskab.

(jf. præmis 22 og 29 samt domskonkl.)

2. Det tilkommer den nationale retsinstans, under fuld udnyttelse af det skøn, den råder over i henhold til national ret, at fortolke og anvende de gældende nationale bestemmelser i overensstemmelse med fællesskabsretten, og hvis en sådan overensstemmende fortolkning ikke er mulig, har den nationale retsinstans pligt til at undlade at anvende enhver modstridende bestemmelse i national ret.

(jf. præmis 28 og 29 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sagens genstand

Afgørelse



Nøgleord

Traktatbrudssøgsmål

–

Domstolens prøvelse af søgsmålsgrundlaget

–

relevante forhold

–

forholdene ved udløbet af den i den begrundede udtalelse fastsatte frist (art. 226 EF) (jf. præmis 15)

Sagens genstand

Angående

Traktatbrud – tilsidesættelse af artikel 6, stk. 3, i Rådets direktiv 93/36/EØF af 14. juni 1993 om samordning af fremgangsmåderne ved offentlige indkøb (EFT L 199, s. 1) og forpligtelsen til at sikre en effektiv og lige konkurrence – national lovbestemmelse, hvorved alle materialer til lægebrug klassificeres i kategorier med en bestemt maksimumspris for hver kategori – bestemmelse, der skaber et retsgrundlag, som gør det muligt at anvende proceduren med udbud efter forhandling med henblik på offentlige indkøbsaftaler for hele grupper af nævnte produkter, der må karakteriseres som usammenlignelige.

Afgørelse

Konklusion

1) Den Hellenske Republik har tilsidesat de forpligtelser, som påhviler den i henhold til artikel 6, stk. 3, i Rådets direktiv 93/36/EØF af 14. juni 1993 om samordning af fremgangsmåderne ved offentlige indkøb, som ændret ved Kommissionens direktiv 2001/78/EF af 13. september 2001, og retsgrundsætninger i traktaten, særligt ligebehandlingsprincippet og gennemsigtighedsforpligtelsen, idet den har opretholdt artikel 7, stk. 2, i lov nr. 2955/2001 om »indkøb foretaget af hospitaler og andre organer, der er omfattet af de regionale sundheds- og beredskabsordninger samt andre bestemmelser«, sammen med de hermed forbundne ministerielle dekreter DY6a/oik.38611 og DY6a/oik.38609 af 12. april 2005.

2) Den Hellenske Republik betaler sagens omkostninger.
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – punktafgifter – direktiv 92/12 – force majeure i artikel 14, stk. 1’s forstand – begreb

(Rådets direktiv 92/12, art. 14, stk. 1)

2. Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – punktafgifter – direktiv 92/12 – »tab, der [sker] som følge af varernes art« i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 14, stk. 1 – begreb

(Rådets direktiv 92/12, art. 14, stk. 1)

Sammendrag

1. Begrebet »force majeure« i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 14, stk. 1, første punktum, i direktiv 92/12 om den generelle ordning for punktafgiftspligtige varer, om oplægning og omsætning heraf samt om kontrol hermed, som ændret ved direktiv 94/74, omfatter usædvanlige og uforudseelige omstændigheder, som den godkendte oplagshaver ikke har nogen indflydelse på, og hvis følger han ikke har kunnet undgå, også selv om han har udvist den fornødne påpasselighed. Betingelsen om, at den godkendte oplagshaver ikke har nogen indflydelse på omstændighederne, er ikke begrænset til omstændigheder, som er udefra kommende i forhold til den godkendte oplagshaver i materiel eller fysisk forstand, men omfatter også omstændigheder, som objektivt set unddrager sig hans kontrol, eller som ligger uden for hans ansvarssfære.

(jf. præmis 31, 33 og 40 samt domskonkl. 1)

2. Et tab, som vedrører en del af nogle varer, der er lækket fra en olieledning, og skyldes varernes flydende beskaffenhed og egenskaberne ved den jord, som de er løbet ud på, som har været til hinder for, at de kunne opsamles, kan ikke betragtes som »tab, der [sker] som følge af varernes art« i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 14, stk. 1, andet punktum, i direktiv 92/12 om den generelle ordning for punktafgiftspligtige varer, om oplægning og omsætning heraf samt om kontrol hermed, som ændret ved direktiv 94/74. Ifølge selve ordlyden af denne bestemmelse finder den kun anvendelse på tab, der sker som følge af varernes art i forbindelse med visse transaktioner, som er udtømmende opregnet, herunder transport. Mens begrebet tab, der sker som følge af varernes art, kan indbefatte såkaldte »tekniske« tab, kan det ikke udvides til at omfatte uheldsbetingede tab. Eftersom fritagelse for sådanne tab som følge af varernes art er forskellig fra fritagelsen i henhold til artikel 14, stk. 1, første punktum, i direktiv 92/12 for tab som følge af hændelige begivenheder eller force majeure, kan førstnævnte fritagelse ikke fortolkes udvidende med henblik på at dække situationer, hvor betingelserne for at gøre krav på sidstnævnte fritagelse ikke er opfyldt.

(jf. præmis 42-44 og domskonkl. 2)