ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Domstolens dom (Tiende Afdeling) af 2. juli 2020 — mk advokaten GbR mod MBK Rechtsanwälte GbR (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Oberlandesgericht Düsseldorf — Tyskland)

(Sag C-684/19) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - varemærker - direktiv 2008/95/EF - artikel 5, stk. 1 - erhvervsmæssig brug af et tegn, der er identisk med eller ligner en andens varemærke for varer eller tjenesteydelser, som er af samme eller lignende art som dem, for hvilke varemærket er registreret - rækkevidden af udtrykket »gøre brug af« - annonce, der er offentliggjort på en hjemmeside efter opdrag fra en person inden for rammerne af den pågældendes erhvervsvirksomhed, og dernæst gengivet på andre hjemmesider)

(2020/C 279/18)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Oberlandesgericht Düsseldorf

Parter i hovedsagen

Sagsøger: mk advokaten GbR

Sagsøgt: MBK Rechtsanwälte GbR

Konklusion

Artikel 5, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/95/EF af 22. oktober 2008 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varemærker skal fortolkes således, at en person, som handler erhvervsmæssigt og på en hjemmeside placerer en annonce, der krænker en andens varemærke, ikke gør brug af et tegn, der er identisk med dette varemærke, når udbydere af andre hjemmesider på eget initiativ og i eget navn gengiver samme annonce ved på disse andre hjemmesider at gøre annoncen tilgængelig online.

(1) EUT C 413 af 9.12.2019.
3)

Når det står klart, at der skulle have været gennemført en miljøvurdering som omhandlet i direktiv 2001/42 inden vedtagelsen af den bekendtgørelse og det cirkulære, som er hjemmel for en tilladelse til opførelse og drift af vindmøller, der anfægtes for en national ret, således at disse retsakter og denne tilladelse ikke er i overensstemmelse med EU-retten, kan denne ret kun opretholde virkningerne af disse retsakter, hvis national ret tillader dette inden for rammerne af den tvist, som den er forelagt, og såfremt annullationen af denne tilladelse kan have betydelige følgevirkninger for forsyningssikkerheden med elektricitet i hele den pågældende medlemsstat og alene i den tidsperiode, som er strengt nødvendig for at afhjælpe denne ulovlighed. Det tilkommer i givet fald den forelæggende ret at foretage denne bedømmelse i tvisten i hovedsagen.
1)

Artikel 9, stk. 1, litra b), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 261/2004 af 11. februar 2004 om fælles bestemmelser om kompensation og bistand til luftfartspassagerer ved boardingafvisning og ved aflysning eller lange forsinkelser og om ophævelse af forordning (EØF) nr. 295/91 skal fortolkes således, at den forpligtelse, der i henhold til denne bestemmelse påhviler det transporterende luftfartsselskab til gratis at tilbyde de heraf omhandlede passagerer et hotelophold, ikke indebærer, at denne transportør er forpligtet til at bære ansvaret for indkvarteringsordningerne som sådan.
1)

Artikel 1, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1215/2012 af 12. december 2012 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område skal fortolkes således, at en sag om foreløbige forholdsregler, der er indbragt for en ret i en medlemsstat, og hvorunder en international organisation har påberåbt sig sin eksekutionsimmunitet med henblik på at opnå dels ophævelse af en arrest, der er foretaget i en anden medlemsstat end den, på hvis område sagen føres, dels et forbud mod, at der på ny foretages en sådan arrest på grundlag af de samme faktiske omstændigheder, og som er indbragt sideløbende med en sag om realiteten vedrørende et krav, der er opstået som følge af en angiveligt manglende betaling af brændstof, som er leveret til brug for en fredsbevarende mission, der udføres af denne organisation, er omfattet af begrebet »det civil- og handelsretlige område«, for så vidt som dette søgsmål ikke er anlagt i medfør af udøvelse af offentligretlige beføjelser i EU-rettens forstand, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.
Domstolens dom (Ottende Afdeling) af 3. september 2020 — Bundesverband der Verbraucherzentralen und Verbraucherverbände –Verbraucherzentrale Bundesverband eV mod Telefónica Germany GmbH & Co. OHG (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Landgericht München — Tyskland)

(Sag C-539/19) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - roaming på offentlige mobilkommunikationsnet i Den Europæiske Union - forordning (EU) nr. 531/2012 - artikel 6a - artikel 6e, stk. 3 - forpligtelse for roamingudbyderen til automatisk at anvende den regulerede roamingtarif - anvendelse på forbrugere, der har valgt en specifik roamingtarif, før forordning (EU) nr. 531/2012 trådte i kraft)

(2020/C 378/17)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Landgericht München

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Bundesverband der Verbraucherzentralen und Verbraucherverbände –Verbraucherzentrale Bundesverband eV

Sagsøgt: Telefónica Germany GmbH & Co. OHG

Konklusion

Artikel 6a og artikel 6e, stk. 3, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 531/2012 af 13. juni 2012 om roaming på offentlige mobilkommunikationsnet i Unionen, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2015/2120 af 25. november 2015, skal fortolkes således, at roamingudbyderne fra den 15. juni 2017 var forpligtede til automatisk at anvende den regulerede roamingtarif, der er omhandlet i bl.a. denne forordnings artikel 6a, for alle deres kunder, uanset om disse kunder tidligere havde valgt en reguleret roamingtarif eller en anden tarif, medmindre disse kunder inden skæringsdatoen den 15. juni 2017 udtrykkeligt havde tilkendegivet et valg af en sådan anden tarif i overensstemmelse med den procedure, der er fastsat herfor i nævnte forordnings artikel 6e, stk. 3, første afsnit.

(1) EUT C 328 af 30.9.2019.
Domstolens dom (Første Afdeling) af 9. september 2020 — JP mod Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Conseil d’État — Belgien)

(Sag C-651/19) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - asylpolitik - fælles procedurer for tildeling og fratagelse af international beskyttelse - direktiv 2013/32/EU - artikel 46 - Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder - artikel 47 - adgang til effektive retsmidler - klage over en afvisningsafgørelse vedrørende en fornyet ansøgning om international beskyttelse - klagefrist - meddelelsesformaliteter)

(2020/C 378/18)

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Conseil d’État

Parter i hovedsagen

Sagsøger: JP

Sagsøgt: Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides

Konklusion

Artikel 46 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/32/EU af 26. juni 2013 om fælles procedurer for tildeling og fratagelse af international beskyttelse, sammenholdt med artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, skal fortolkes således, at bestemmelsen ikke er til hinder for en medlemsstats lovgivning, hvorefter en klagesag over en afgørelse om afvisning af en fornyet ansøgning om international beskyttelse er underlagt en præklusiv frist på ti dage, inklusive helligdage og øvrige fridage, fra meddelelsen af en sådan afgørelse, herunder når en sådan meddelelse foretages på adressen for den nationale myndighed, der har kompetence til at behandle disse ansøgninger, fordi den pågældende ansøger ikke har valgt bopæl i den nævnte medlemsstat, forudsat at sådanne ansøgere for det første informeres om, at de pågældende, såfremt disse ikke har valgt bopæl med henblik på meddelelsen af afgørelsen vedrørende deres ansøgning, vil blive anset for at have valgt bopæl med henblik herpå på adressen for denne nationale myndighed, at betingelserne for disse ansøgeres adgang til denne adresse for det andet ikke gør det urimeligt svært for de pågældende at modtage afgørelser vedrørende dem, at ansøgerne inden for denne frist for det tredje sikres en effektiv adgang til de processuelle rettigheder, som ansøgere om international beskyttelse er tillagt ved EU-retten, og at ækvivalensprincippet for det fjerde overholdes. Det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve, om den i hovedsagen omhandlede nationale lovgivning opfylder disse krav.

(1) EUT C 372 af 4.11.2019.
2)

Artikel 15, stk. 3, i traktaten om fremførelser og fonogrammer fra Verdensorganisationen for Intellektuel Ejendomsret (WIPO) og artikel 8, stk. 2, i direktiv 2006/115 skal på EU-rettens nuværende udviklingstrin fortolkes således, at de forbehold, der i henhold til denne artikel 15, stk. 3, er blevet meddelt af tredjelande, og som har den virkning, at den ret til et enkelt rimeligt vederlag, der er fastsat i artikel 15, stk. 1, i WIPO-traktaten om fremførelser og fonogrammer, begrænses inden for disse tredjelandes område, i Den Europæiske Union ikke medfører begrænsninger af den ret, der er fastsat i denne artikel 8, stk. 2, for så vidt angår statsborgere i disse tredjelande, men at EU-lovgiver kan indføre sådanne begrænsninger under forudsætning af, at de er forenelige med kravene i artikel 52, stk. 1, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder. Den nævnte artikel 8, stk. 2, er derfor til hinder for, at en medlemsstat begrænser retten til et rimeligt, samlet vederlag for de udøvende kunstnere og fonogramfremstillere, der er statsborgere i de nævnte tredjelande.
Domstolens dom (Første Afdeling) af 9. september 2020 — Friends of the Irish Environment Ltd mod An Bord Pleanála (anmodning om præjudiciel afgørelse fra High Court (Irland) — Irland)

(Sag C-254/19) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - direktiv 92/43/EØF - bevaring af naturtyper samt vilde dyr og planter - artikel 6, stk. 3 - anvendelsesområde - begreberne »projekt« og »tilslutning« - vurderingen af virkningerne af en plan eller et projekt på en beskyttet lokalitet - afgørelse om forlængelse af varigheden af en tilladelse til at opføre en genforgasningsterminal for flydende naturgas - oprindelig afgørelse støttet på nationale bestemmelser, som ikke har gennemført direktiv 92/43 korrekt)

(2020/C 378/12)

Processprog: engelsk

Den forelæggende ret

High Court (Irland)

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Friends of the Irish Environment Ltd

Sagsøgt: An Bord Pleanála

Procesdeltager: Shannon Lng Ltd

Konklusion

1) En afgørelse om forlængelse af den oprindeligt fastsatte frist på ti år for udførelsen af et projekt om opførelse af en genforgasningsterminal for flydende naturgas skal anses for at være en tilslutning til et projekt som omhandlet i artikel 6, stk. 3, i Rådets direktiv 92/43/EØF af 21. maj 1992 om bevaring af naturtyper samt vilde dyr og planter, når retsvirkningerne for den oprindelige tilladelse til dette projekt, der er bortfaldet, er ophørt ved udløbet af den frist, som var fastsat heri for disse arbejder, og når disse sidstnævnte ikke er blevet påbegyndt.

2) Det tilkommer den kompetente myndighed at bedømme, om en afgørelse om at forlænge den oprindeligt fastsatte frist for udførelsen af et projekt om opførelse af en genforgasningsterminal for flydende naturgas, hvis oprindelige tilladelse er bortfaldet, skal gøres til genstand for en vurdering af virkningerne som fastsat i artikel 6, stk. 3, første punktum, i direktiv 92/43, og, i givet fald, om denne skal angå hele projektet eller en del af dette, idet der bl.a. tages hensyn til såvel en eventuelt tidligere foretaget vurdering som udviklingen af de relevante miljømæssige og videnskabelige oplysninger, men også til en eventuel ændring af projektet, eller om der foreligger andre planer eller projekter.

Denne vurdering af virkningerne skal foretages, når det ikke på grundlag af den bedste videnskabelige viden på området kan udelukkes, at dette projekt påvirker bevaringsmålsætningen for den omhandlede lokalitet. En tidligere vurdering af det nævnte projekt, som er foretaget inden vedtagelsen af den oprindelige tilladelse hertil, kan kun udelukke denne risiko, hvis den indeholder fuldstændige, præcise og endelige konklusioner, der kan fjerne enhver rimelig videnskabelig tvivl for så vidt angår virkningerne af arbejderne, og med forbehold af, at der ikke er sket en udvikling af de relevante miljømæssige og videnskabelige oplysninger, at projektet eventuelt er blevet ændret, eller at der foreligger andre planer eller projekter.

(1) EUT C 206 af 17.6.2019.
1)

Artikel 3, litra g), og artikel 22 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/48/EF af 23. april 2008 om forbrugerkreditaftaler og om ophævelse af Rådets direktiv 87/102/EØF skal fortolkes således, at disse bestemmelser ikke er til hinder for en national lovgivning om forbrugerkredit, som fastsætter en metode til beregning af de maksimale renteuafhængige kreditomkostninger, der kan pålægges forbrugeren, selv om denne beregningsmetode giver den erhvervsdrivende mulighed for at pålægge forbrugeren en kvoteandel af de almindelige omkostninger forbundet med dens udøvelse af sin økonomiske virksomhed, for så vidt som denne lovgivning med bestemmelserne om dette maksimumsbeløb ikke er i strid med de ved dette direktiv harmoniserede regler.
Domstolens dom (Ottende Afdeling) af 3. september 2020 — Delfly sp. z o.o. mod Smartwings Poland sp. z o. o., tidligere Travel Service Polska sp. z o.o (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Sąd Rejonowy dla m.st. Warszawy w Warszawie — Polen)

(Sag C-356/19) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - luftfart - forordning (EF) nr. 261/2004 - artikel 7 - ret til kompensation i tilfælde af forsinkelse eller aflysning af en flyvning - kompensationsmuligheder - krav, der fremsættes i den nationale valuta - national bestemmelse, der forbyder, at kreditor vælger valutaen)

(2020/C 378/14)

Processprog: polsk

Den forelæggende ret

Sąd Rejonowy dla m.st. Warszawy w Warszawie

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Delfly sp. z o.o.

Sagsøgt: Smartwings Poland sp. z o. o., tidligere Travel Service Polska sp. z o.o

Konklusion

Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 261/2004 af 11. februar 2004 om fælles bestemmelser om kompensation og bistand til luftfartspassagerer ved boardingafvisning og ved aflysning eller lange forsinkelser og om ophævelse af forordning (EØF) nr. 295/91, og særligt dens artikel 7, stk. 1, skal fortolkes således, at en passager, hvis flyvning er blevet aflyst eller er blevet betydeligt forsinket, eller den, der er indtrådt i hans rettigheder, kan kræve betaling af det kompensationsbeløb, der er omhandlet i denne bestemmelse, i den nationale valuta, der er gældende på passagerens bopælssted, således at den pågældende bestemmelse er til hinder for en lovgivning eller en retspraksis i en medlemsstat, hvorefter det krav, der rejses i denne forbindelse af en passager eller den, der er indtrådt i hans rettigheder, afvises alene af den grund, at det er udtrykt i denne nationale valuta.

(1) EUT C 280 af 19.8.2019.
1)

Artikel 5, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/98/EF af 19. november 2008 om affald og om ophævelse af visse direktiver og artikel 3, nr. 1), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1069/2009 af 21. oktober 2009 om sundhedsbestemmelser for animalske biprodukter og afledte produkter, som ikke er bestemt til konsum, og om ophævelse af forordning (EF) nr. 1774/2002 (forordningen om animalske biprodukter) skal fortolkes således, at et materiale, der ikke kan kvalificeres som »biprodukt« som omhandlet i den første af disse bestemmelser, ikke desto mindre kan anses for at være et »animalsk biprodukt« som omhandlet i den anden af de nævnte bestemmelser.
Domstolens dom (Fjerde Afdeling) af 3. september 2020 — UQ (sag C-503/19) og SI (sag C-592/19) mod Subdelegación del Gobierno en Barcelona (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Juzgado Contencioso-Administrativo no 17 de Barcelona og Juzgado de lo Contencioso-Administrativo no 5 de Barcelona — Spanien)

(Forenede sager C-503/19 og C-592/19) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - tredjelandsstatsborgeres status som fastboende udlænding - direktiv 2003/109/EF - artikel 6, stk. 1 - forhold, der skal tages i betragtning - nationale bestemmelser - manglende hensyntagen til disse forhold - afslag på meddelelse af status som fastboende udlænding, fordi den pågældende er tidligere straffet)

(2020/C 378/15)

Processprog: spansk

Den forelæggende ret

Juzgado Contencioso-Administrativo no 17 de Barcelona og Juzgado de lo Contencioso-Administrativo no 5 de Barcelona

Parter i hovedsagen

Sagsøger: UQ (sag C-503/19) og SI (sag C-592/19)

Sagsøgt: Subdelegación del Gobierno en Barcelona

Konklusion

Artikel 6, stk. 1, i Rådets direktiv 2003/109/EF af 25. november 2003 om tredjelandsstatsborgeres status som fastboende udlænding skal fortolkes således, at denne bestemmelse er til hinder for en medlemsstats lovgivning, således som den fortolkes af en del af denne medlemsstats retter, som fastsætter, at en tredjelandsstatsborger kan nægtes status som fastboende udlænding i denne medlemsstat alene med den begrundelse, at den pågældende er tidligere straffet, uden at der foretages en konkret undersøgelse af den pågældendes situation, navnlig henset til arten af den af denne statsborger begåede krænkelse, den fare, der eventuelt er forbundet med vedkommende for den offentlige orden eller den offentlige sikkerhed, varigheden af den pågældendes ophold på den nævnte medlemsstats område, og om der består en tilknytning til sidstnævnte.

(1) EUT C 363 af 28.10.2019.
Domstolens dom (Første Afdeling) af 11. juni 2020 — Europa-Kommissionen mod Danilo Di Bernardo

(Sag C-114/19 P) (1)

(Appel - personalesag - almindelig udvælgelsesprøve - ingen adgang til prøverne - administrationens mulighed for, for retsinstansen, at supplere begrundelsen for afgørelsen om nægtelse af adgang - betingelser - ekstraordinære tilfælde - begrebet »manglende begrundelse«)

(2020/C 329/02)

Processprog: fransk

Parter

Appellant: Europa-Kommissionen (ved B. Mongin og G. Gattinara, som befuldmægtigede)

Den anden part i appelsagen: Danilo Di Bernardo (ved advokaterne S. Orlandi og T. Martin)

Konklusion

1) Appellen forkastes.

2) Europa-Kommissionen betaler sagsomkostningerne.

(1) EUT C 164 af 13.5.2019.
Domstolens dom (Niende Afdeling) af 16. juli 2020 — MH og NI mod OJ og Novo Banco SA (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Tribunal da Relação de Guimarães — Portugal)

(Sag C-253/19) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - retligt samarbejde i civile sager - insolvensbehandling - forordning (EU) 2015/848 - artikel 3 - international kompetence - centret for skyldnerens hovedinteresser - fysisk person, som hverken udøver liberalt erhverv eller er selvstændig erhvervsdrivende - afkræftelig formodning om, at centret for denne persons hovedinteresser er vedkommendes sædvanlige opholdssted - afkræftelse af denne formodning - en situation, hvor skyldnerens eneste faste ejendom befinder sig uden for den medlemsstat, hvor denne person har sit sædvanlige opholdssted)

(2020/C 297/21)

Processprog: portugisisk

Den forelæggende ret

Tribunal da Relação de Guimarães

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: MH og NI

Sagsøgte: OJ og Novo Banco SA

Konklusion

Artikel 3, stk. 1, første og fjerde afsnit, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2015/848 af 20. maj 2015 om insolvensbehandling skal fortolkes således, at den formodning, der fastsættes heri med henblik på at afgøre den internationale kompetence til at indlede en insolvensbehandling, hvorefter centret for hovedinteresserne for en fysisk person, der hverken udøver liberalt erhverv eller er selvstændig erhvervsdrivende, er vedkommendes sædvanlige opholdssted, ikke afkræftes, alene fordi denne persons eneste faste ejendom befinder sig uden for den medlemsstat, hvor vedkommende har sit sædvanlige opholdssted.

(1) EUT C 206 af 17.6.2019.
2)

Artikel 6 i direktiv 92/43 skal — såfremt en plan eller et projekt i henhold til dette direktivs artikel 6, stk. 3, er blevet vurderet negativt med hensyn til planens eller projektets virkninger på et særligt bevaringsområde, og den pågældende medlemsstat alligevel i henhold til denne artikels stk. 4 har besluttet at gennemføre planen eller projektet af bydende nødvendige hensyn til væsentlige samfundsinteresser –fortolkes således, at den er til hinder for en national lovgivning, som gør det muligt at supplere planen eller projektet med foranstaltninger til afhjælpning af virkningerne på dette område og fortsætte vurderingen af disse virkninger, efter at planen eller projektet er blevet vurderet negativt i henhold til denne artikels stk. 3, og før planen eller projektet er blevet endeligt vedtaget i henhold til dens stk. 4. Artikel 6 i direktiv 92/43 er derimod i samme situation ikke til hinder for en national lovgivning, der gør det muligt at fastsætte kompensationsforanstaltningerne i forbindelse med den samme beslutning, forudsat at de øvrige betingelser for anvendelsen af dette direktivs artikel 6, stk. 4, ligeledes er opfyldt.
2)

Artikel 12, stk. 2, i direktiv 2004/80 skal fortolkes således, at en fast erstatning ydet til ofre for et seksuelt overgreb i henhold til en national ordning for erstatning til ofre for forsætlige voldsforbrydelser ikke kan anses for »rimelig og passende« i denne bestemmelses forstand, såfremt den fastsættes uden hensyntagen til alvoren af den begåede lovovertrædelses følger for ofrene og dermed ikke udgør en tilstrækkelig erstatning for den lidte økonomiske og ikkeøkonomiske skade.
2)

Artikel 18 i direktiv 2003/86, sammenholdt med artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, skal fortolkes således, at den er til hinder for, at et søgsmål til prøvelse af et afslag på et mindreårigt barns ansøgning om familiesammenføring afvises alene af den grund, at barnet er blevet myndigt under den retslige procedure.
4)

Artikel 6, stk. 1, og artikel 7, stk. 1, i direktiv 93/13 skal fortolkes således, at disse bestemmelser ikke er til hinder for, at anlæggelse af søgsmål med påstand om, at de genoprettende virkninger af, at et urimeligt kontraktvilkår erklæres ugyldigt, gøres til genstand for en forældelsesfrist, for så vidt som starttidspunktet for denne frist og varigheden heraf ikke gør det praktisk umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at udøve forbrugerens ret til at kræve en sådan restitution.
Domstolens dom (Første Afdeling) af 16. juli 2020 — JE mod KF (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Tribunalul Bucureşti — Rumænien)

(Sag C-249/19) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - forordning (EU) nr. 1259/2010 - forstærket samarbejde om lovvalgsreglerne i forbindelse med skilsmisse og separation - ensartede regler - artikel 10 - anvendelse af loven i domstolslandet)

(2020/C 297/20)

Processprog: rumænsk

Den forelæggende ret

Tribunalul Bucureşti

Parter i hovedsagen

Sagsøger: JE

Sagsøgt: KF

Konklusion

Artikel 10 i Rådets forordning (EU) nr. 1259/2010 af 20. december 2010 om indførelse af et forstærket samarbejde om lovvalgsreglerne i forbindelse med skilsmisse og separation skal fortolkes således, at udtrykket »[n]år den lov, der skal anvendes i henhold til artikel 5 og 8, ikke giver mulighed for skilsmisse« kun omfatter de tilfælde, hvor den anvendelige udenlandske lov ikke giver mulighed for skilsmisse under nogen omstændigheder.

(1) EUT C 206 af 17.6.2019.
Domstolens dom (Anden Afdeling) af 16. juli 2020 — Pfeifer & Langen GmbH & Co. KG mod Hauptzollamt Köln (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Finanzgericht Düsseldorf — Tyskland)

(Sag C-97/19) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - toldkodeks - toldangivelser - kodeksens artikel 78 - revision af toldangivelsen - klarererens navn - ændring af oplysningerne vedrørende klarererens identitet med henblik på at påvise et indirekte repræsentationsforhold - indirekte repræsentation af den person, der har opnået en importlicens)

(2020/C 297/16)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Finanzgericht Düsseldorf

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Pfeifer & Langen GmbH & Co. KG

Sagsøgt: Hauptzollamt Köln

Konklusion

Artikel 78, stk. 3, i Rådets forordning (EØF) nr. 2913/92 af 12. oktober 1992 om indførelse af en EF-toldkodeks skal fortolkes således, at toldmyndighederne kan imødekomme en anmodning om revision af en toldangivelse med henblik på, at det fremgår, at der findes et indirekte repræsentationsforhold mellem på den ene side en fuldmagtshaver, som ved en fejl har angivet udelukkende at handle i eget navn og for egen regning, selv om den pågældende havde en fuldmagt fra indehaveren af importlicensen, og på den anden side den fuldmagtsgiver, for hvis regning angivelsen blev indgivet.

(1) EUT C 182 af 27.5.2019.