ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Magyar Köztársaság rendőrségének csapatszolgálati Szabályzatak kiadásáról szóló 11/1998 ORFK utasítás (generaldirektoratets instruks nr. 11/1998 om tjenestereglementet for tjeneste i formationer i Republikken Ungarns politi) af 23. april 1998 bestemmer:

»[…]

12. […]

[…]

Politiformationens alarmberedskab

Formålet med alarmberedskabet er at opretholde politiformationen på et niveau, der sikrer, at det kan udføre sine opgaver hurtigst muligt. Dette indbefatter samling og aktivering af politiformationen samt dens indsats, etablering af grupper og udsendelse af de nødvendige grupper, fremskaffelse af nødvendigt udstyr til politiformationens indsats, klargøring af enheden og opretholdelse af denne enhed på et fastlagt operationelt niveau.

14. Politiformationen kan sættes i alarmberedskab ved en forudgående mobilisering med kendskab til de forventede opgaver eller ved mobilisering i forbindelse med en nødsituation. Sidstnævnte situation kan navnlig opstå, når et alarmberedskab allerede er iværksat, og der opstår et behov for at organisere et nyt alarmberedskab, idet det ikke er muligt eller tilstrækkeligt at mobilisere politistyrker, der udfører en anden form for tjeneste.

[…]

17. Beredskabsniveauet for en politiformation, der varetager et alarmberedskab, fastlægges ved at undersøge, hvor hurtigt denne formation kan påbegynde en bestemt opgave. Beredskabsniveauet afhænger af, hvorvidt chefen for politienheden på forhånd har fastlagt de betingelser, der skal være opfyldt, for at opgaven kan påbegyndes. Afhængig af om disse betingelser er opfyldt, kan politiformationen varetage et almindeligt alarmberedskab eller et skærpet alarmberedskab.

[…]

19. Alarmberedskabet iværksættes, når et bestemt varslingsniveau nås, og opretholdes, indtil alarmberedskabet afblæses, eller indtil andre aktiviteter optages. Den politiformation, der varetager alarmberedskabet skal være i stand til at tage af sted inden for 15 minutter, når der er tale om et skærpet alarmberedskab, og inden for en time, når der er tale om er almindeligt alarmberedskab. Chefen for den politienhed, der beordrer politiformationen anvendt, kan afkorte de sædvanlige frister afhængig af den planlagte opgaves karakter eller gruppens forberedelse.«
3

Første til fjerde, niende og tiende betragtning til forordning nr. 261/2004 har følgende ordlyd: »(1) Handling fra Fællesskabets side, når det drejer sig om lufttransport, bør bl.a. sigte på at sikre et højt beskyttelsesniveau for passagerer. Endvidere bør der fuldt ud tages hensyn til forbrugerbeskyttelseskrav generelt. (2) Boardingafvisning og aflysning eller lange forsinkelser forårsager alvorlige problemer og gener for passagererne. (3) Selv om Rådets forordning (EØF) nr. 295/91 af 4. februar 1991 om en ordning for kompensation til ruteflypassagerer, der afvises på grund af overbookning [(EFT 1991, L 36, s. 5)], skabte grundlæggende beskyttelse for passagererne, er der stadig for mange passagerer, der afvises mod deres vilje, eller berøres af aflysninger uden forudgående varsel eller lange forsinkelser. (4) Fællesskabet bør derfor forbedre de beskyttelsesstandarder, der blev fastsat i forordningen, så man både styrker passagerernes rettigheder og sikrer, at luftfartsselskaber opererer under harmoniserede betingelser på et liberaliseret marked. […] (9) Antallet af passagerer, der afvises mod deres vilje, bør reduceres ved at kræve, dels at luftfartsselskaberne i stedet for at afvise passagerer opfordrer dem til frivilligt at give afkald på deres reservation, mod en form for modydelse, og dels at der ydes fuld kompensation til dem, der i sidste ende afvises. (10) Passagerer, som afvises mod deres vilje, bør kunne aflyse deres flyvning og få billetprisen refunderet eller fortsætte flyvningen under tilfredsstillende forhold, og der bør sørges for dem på passende måde, mens de venter på en senere afgang.«
Under disse omstændigheder har Corte dei conti – Sezione Giurisdizionale per la Regione Puglia (revisionsret – judiciel afdeling for regionen Puglia), besluttet at udsætte sagerne og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål, der er formuleret ens i de to forenede sager:

»Skal artikel 18 TEUF og 21 TEUF fortolkes således, at de er til hinder for, at en medlemsstats bestemmelser foreskriver, at en person, som har bopæl i en anden medlemsstat, som har oppebåret hele sin indkomst i den første medlemsstat, men som ikke har statsborgerskab i den anden medlemsstat, beskattes uden de skattemæssige fordele i den sidstnævnte medlemsstat?«
17

Artikel 206k i lov om skatter og afgifter vedrørende »andre gærede drikkevarer end vin og øl« præciserer følgende: »1. I dette kapitel forstås ved andre gærede drikkevarer end vin og øl: a) ikke-mousserende gærede drikkevarer, der henhører under KN-kode 2204 og 2205, men som ikke er omfattet af artikel 206j, og varer, der henhører under KN-kode 220600, bortset fra andre mousserende gærede drikkevarer som defineret i litra b), og enhver vare omfattet af artikel 206i, som 1. har et virkeligt alkoholindhold på over 1,2% vol., men ikke over 10% vol., eller 2. har et virkeligt alkoholindhold på over 10% vol., men ikke over 15% vol., forudsat at produktet kun indeholder alkohol opstået ved gæring, b) mousserende gærede drikkevarer, der henhører under KN-kode 22060031, 22 00 39, 220410, 22042110, 22042910 og 2205, men som ikke er omfattet af artikel 206j, som forefindes på flasker med »champagneproplukke« med fastholdelsesanordning eller har et overtryk på 3 bar eller derover, hidrørende fra kuldioxid i opløsning, og som 1. har et virkeligt alkoholindhold på over 1,2% vol., men ikke over 13% vol., eller 2. har et virkeligt alkoholindhold på over 13% vol., men ikke over 15% vol., forudsat at produktet kun indeholder alkohol opstået ved gæring. […]«
36

Det fremgår ganske vist af forelæggelsesafgørelsen, at Eurovia i første omgang kun betalte en del af prisen for den i hovedsagen omhandlede tjenesteydelse, og at det først var efter, at det samlede skyldige beløb var blevet endeligt fastsat ad retslig vej i løbet af 2010, at Eurovia betalte hele denne pris. Det fremgår imidlertid af forelæggelsesafgørelsen, at tvisten i hovedsagen ikke kræver en afgørelse af spørgsmålet om, hvorvidt sådanne omstændigheder kan være omfattet af disse bestemmelser, men vedrører spørgsmålet om, hvorvidt skatte- og afgiftsmyndigheden med rette kunne fastslå, at fristen for forældelse af Eurovias ret til at fradrage den moms, som var betalt for denne tjenesteydelse, kunne begynde at løbe, før fakturaen vedrørende denne var blevet udstedt.
Dette direktivs artikel 3 med overskriften »Offentlige serviceforpligtelser og forbrugerbeskyttelse« fastsætter følgende i stk. 1-3:

»1. Medlemsstaterne påser på grundlag af deres institutionelle opbygning og under behørig iagttagelse af subsidiaritetsprincippet, at naturgasselskaber drives efter dette direktivs principper, jf. dog stk. 2, med henblik på at etablere et konkurrencebaseret, sikkert og miljømæssigt bæredygtigt naturgasmarked. De afstår fra at forskelsbehandle disse selskaber for så vidt angår såvel rettigheder som forpligtelser.

2. Medlemsstaterne kan under fuld iagttagelse af de relevante bestemmelser i traktaten, særlig artikel [106], ud fra almindelig økonomisk interesse pålægge virksomheder i gassektoren offentlige serviceforpligtelser, som kan omfatte leveringernes sikkerhed, herunder forsyningssikkerhed, regelmæssighed, kvalitet og pris samt miljøbeskyttelse, herunder energieffektivitet, energi fra vedvarende energikilder og klimabeskyttelse. Disse forpligtelser skal være klart definerede, og de skal være gennemsigtige, ikke-diskriminerende og kontrollerbare, og de skal sikre naturgasvirksomheder i [EU] lige adgang til de nationale forbrugere. I relation til forsyningssikkerhed, energieffektivitet [og] efterspørgselsstyring […] kan medlemsstaterne indføre langtidsplanlægning, idet de tager hensyn til, at tredjeparter eventuelt ønsker at få adgang til systemet.

3. Medlemsstaterne træffer passende foranstaltninger til at beskytte de endelige kunder og sikrer især, at der er passende sikkerhedsforanstaltninger, der beskytter sårbare kunder. I den forbindelse fastlægger hver medlemsstat en definition af begrebet sårbare kunder, som kan henvise til energifattigdom og bl.a. til forbuddet mod afbrydelser af forsyning for disse kunder i kritiske perioder. Medlemsstaterne sikrer, at de rettigheder og forpligtelser, der er knyttet til sårbare kunder, gøres gældende. […] De sikrer et højt forbrugerbeskyttelsesniveau, især for så vidt angår gennemsigtighed i kontraktbetingelser og -vilkår, almindelig information og ordninger for bilæggelse af tvister. […]«
3

2., 5., 17., 21., 23., 25. og 40. betragtning til direktiv 2001/83 har følgende ordlyd: »(2) Alle bestemmelser angående fremstilling, distribution og anvendelse af lægemidler skal have som hovedformål at beskytte den offentlige sundhed. […] (5) Det er derfor af betydning, at disse hindringer fjernes, og til dette formål er en tilnærmelse af de pågældende bestemmelser nødvendig. […] (17) Det er nødvendigt at vedtage specifikke bestemmelser for immunologiske, homøopatiske, radioaktive lægemidler samt for lægemidler fremstillet på basis af blod eller plasma fra mennesker. […] (21) I betragtning af homøopatiske lægemidlers særlige kendetegn, såsom deres svage koncentration af virksomme bestanddele og vanskeligheden ved at anvende den traditionelle statistiske metodologi for kliniske afprøvninger for dem, bør der indføres en forenklet registreringsordning for homøopatiske lægemidler, der markedsføres uden terapeutisk indikation og i en dispenseringsform og en dosering, der ikke udgør en risiko for patienten. […] (23) Først og fremmest bør brugerne af homøopatiske lægemidler klart oplyses om, at der er tale om homøopatiske lægemidler, ligesom de bør have tilstrækkelig sikkerhed for deres kvalitet og uskadelighed. […] (25) For homøopatiske lægemidler, der markedsføres med oplysninger om terapeutiske virkninger eller i en form, der kan indebære risici i forbindelse med den forventede terapeutiske virkning, bør de sædvanlige regler for tilladelse til markedsføring af lægemidler anvendes. Navnlig medlemsstater med tradition for homøopati bør kunne anvende særlige regler til evaluering af afprøvningsresultaterne med henblik på at fastslå disse lægemidlers sikkerhed og effektivitet, under forudsætning af, at Kommissionen underrettes om disse regler. […] (40) Bestemmelserne om patientinformation bør sikre et højt beskyttelsesniveau for forbrugerne for således at gøre det muligt for dem at anvende lægemidler korrekt på grundlag af en fuldstændig og forståelig information.«
32

Hvad angår det andet trin i den ovenfor i nærværende doms præmis 28 nævnte analyse skal det for det første bemærkes, at den registreringshindring, der er fastsat i artikel 3, stk. 1, litra e), nr. ii), i direktiv 2008/95, kan finde anvendelse i tilfælde, hvor den grafiske gengivelse af varens udformning kun gør det muligt at se en del af denne udformning, for så vidt som denne synlige del af nævnte udformning er nødvendig for at opnå det tekniske resultat for denne vare, alt imens den ikke i sig selv er tilstrækkelig til at opnå et sådant resultat. Denne fortolkning gør det således muligt at sikre overholdelsen af formålet med denne registreringshindring, eftersom den undgår et monopol på tekniske løsninger eller på den omhandlede vares funktionelle kendetegn. Som Europa-Kommissionen har anført i sine skriftlige bemærkninger, finder den nævnte registreringshindring således anvendelse på et tegn, der består af den omhandlede vares udformning, som ikke viser alle de væsentlige kendetegn, der kræves for at opnå det ønskede tekniske resultat, hvis mindst et af de væsentlige kendetegn, der kræves for at opnå dette tekniske resultat, er synligt på den grafiske gengivelse af udformningen af den nævnte vare.
33

Hvad angår gebyrets obligatoriske karakter som omhandlet i artikel 23, stk. 1, andet punktum, i forordning nr. 1008/2008 skal det indledningsvis bemærkes, at kunden kan undgå betaling heraf ved at betale den endelige pris, der skal betales, ved hjælp af det af luftfartsselskabet godkendte kreditkort. Et pristillæg kan imidlertid ikke anses for at kunne undgås og for følgelig at være valgfrit, når den mulighed, der tilbydes forbrugeren, er underlagt en af luftfartsselskabet pålagt betingelse ved kun at gøre den pågældende ydelse gratis for en begrænset kreds af privilegerede forbrugere og ved de facto at forpligte de forbrugere, som ikke er en del af denne kreds, til enten at give afkald på denne ydelses vederlagsfrihed eller til at give afkald på at færdiggøre deres køb med det samme og til at tage potentielt dyre skridt for at opfylde den fastsatte betingelse med risiko for, når disse skridt er blevet taget, ikke længere at kunne drage fordel af tilbuddet eller ikke længere at kunne drage fordel heraf til den oprindeligt angivne pris.
91

Det skal i denne forbindelse for det første fremhæves, at Domstolen i dom af 21. juni 2018, Kommissionen mod MaltaC-557/15, EU:C:2018:477), fastholdt, at der er tale om »den region, hvor denne undtagelse gælder under dennes anvendelsesperiode«. For det andet vedrører de omtvistede tilladelser ikke den beskyttede art under træk, men fuglene af denne art på det tidspunkt, hvor de begynder at yngle, og dermed på det tidspunkt, hvor de er stationære. I denne henseende præciseres det i fugledirektivets artikel 1, stk. 2, at direktivet »gælder for fugle samt for deres æg, reder og levesteder«. For det tredje skal EU-lovgivningen om beskyttelse af vilde fugle fortolkes i lyset af forsigtighedsprincippet, som indgår i grundlaget for Unionens politik for et højt beskyttelsesniveau på miljøområdet i overensstemmelse med artikel 191, stk. 2, første afsnit, TEUF (jf. kendelse afsagt af Domstolens præsident den 10.12.2009, Kommissionen mod Italien, C-573/08 R, ikke trykt i Sml., EU:C:2009:775, præmis 24 og den deri nævnte retspraksis, og af 20.11.2017, Kommissionen mod Polen, C-441/17 R, EU:C:2017:877, præmis 42 og 61). Ifølge dette princip skal det derfor undgås at overvurdere antallet af fugle, som kan udnyttes, og at anvende beregningsmetoder, som gør det muligt med sikkerhed at forblive under grænsen på i størrelsesordenen 1%.
3

2., 5., 45. og 52. betragtning til direktiv 2002/83, som blev ophævet ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/138/EF af 25. november 2009 om adgang til og udøvelse af forsikrings- og genforsikringsvirksomhed (Solvens II) (EFT 2009, L 335, s. 1), var affattet således: »(2) For at lette adgangen til og udøvelsen af disse former for livsforsikringsvirksomhed er det vigtigt at fjerne visse forskelle i de nationale tilsynslovgivninger. For at nå dette mål, samtidig med at der garanteres forsikringstagerne og de begunstigede i alle medlemsstaterne en tilstrækkelig beskyttelse, bør navnlig sådanne bestemmelser samordnes, som vedrører de finansielle garantier, der kræves af livsforsikringsforetagender. […] (5) Dette direktiv udgør derfor et vigtigt skridt hen imod en indbyrdes tilnærmelse af de nationale markeder til et enkelt integreret marked, og på dette stadium skal der suppleres med andre fællesskabsinstrumenter med det formål at give alle forsikringstagere mulighed for at benytte ethvert forsikringsselskab med hjemsted i Fællesskabet, som udøver sin virksomhed dér i henhold til reglerne om fri etableringsret eller reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser, samtidig med at der sikres dem en tilstrækkelig beskyttelse. […] (45) For livsforsikringsaftaler bør forsikringstageren have mulighed for at opsige aftalen inden for en periode på mellem 14 og 30 dage. […] (52) I et indre marked for forsikring vil forbrugeren have et større og mere varieret udvalg af forsikringer end tidligere. For i fuldt omfang at kunne drage nytte af dette udvalg og den øgede konkurrence skal forbrugeren have adgang til de oplysninger, der er nødvendige for at kunne vælge den forsikring, der bedst dækker hans behov. Dette behov for oplysninger er så meget desto større, som forpligtelserne kan være af meget lang varighed. Derfor må der gennemføres en samordning af de minimumsbestemmelser, der er nødvendige for at sikre, at forbrugeren modtager klare og præcise oplysninger om de væsentligste træk ved de produkter, der tilbydes ham, og om de organer, der er bemyndiget til at behandle klager fra forsikringstagerne, de forsikrede eller de af forsikringen begunstigede.«
33

Det fremgår af 12. betragtning til direktiv 93/13, at direktivet kun foretager en delvis og minimal harmonisering af de nationale lovgivninger om urimelige vilkår, idet medlemsstaterne gives mulighed for under overholdelse af traktaten at sikre forbrugeren et højere beskyttelsesniveau ved at fastsætte strengere nationale bestemmelser end bestemmelserne i dette direktiv. I henhold til dette direktivs artikel 8 kan medlemsstaterne inden for det område, der omfattes af dette direktiv, vedtage eller bevare strengere bestemmelser, der er forenelige med traktaten, for at sikre en mere omfattende beskyttelse af forbrugerne.
61

I dom af 6. september 2016, Petruhhin (C-182/15, EU:C:2016:630, præmis 39), bemærkede Domstolen, at udlevering er en procedure, hvis mål er at bekæmpe straffrihed for en person, som befinder sig i et andet land end det, hvor personen angiveligt har begået en lovovertrædelse, hvilket gør det muligt at forhindre, at lovovertrædelser, der er begået på en stats område af personer, som er flygtet fra dette område, forbliver straffrie. Selv om der generelt kompenseres for ikke-udleveringen af nationale statsborgere ved den anmodede medlemsstats mulighed for at retsforfølge sine egne statsborgere for alvorlige lovovertrædelser begået uden for dennes område, har denne medlemsstat nemlig som hovedregel ikke jurisdiktion til at påkende sådanne handlinger, når hverken gerningsmanden bag eller offeret for den angivelige lovovertrædelse er statsborgere i den nævnte medlemsstat.
69

Retten anførte dernæst klart i dommens præmis 44, at CCB, uden at selskabet anfægtede, at det ældre varemærke havde et renommé for visse tjenesteydelser, gjorde gældende, at et sådant renommé ikke kunne fastslås for samtlige de tjenesteydelser, der var omfattet af dette varemærke. Retten fandt i dommens præmis 45, at det med henblik på at besvare denne argumentation fra CCB var fornødent at undersøge, om den bedømmelse, der i det væsentlige var indeholdt i den omtvistede afgørelse, hvorefter det ældre varemærke havde et renommé for den generelle kategori af tjenesteydelser vedrørende finansiel virksomhed, valutarisk virksomhed og bankvirksomhed, var berettiget.
28

Under disse omstændigheder har Tribunal Arbitral Tributário (Centro de Arbitragem Administrativa) (voldgiftsret i skatteretlige sager (center for forvaltningsvoldgift)) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Skal [momsdirektivets] artikel 2, stk. 1, litra c), artikel 9, 24, 72 og 73 […] fortolkes således, at det udgør momspligtig levering af ydelser, at en udbyder af elektronisk kommunikation hos sine tidligere kunder (som udbyderen har givet salgsfremmende fordele i form af gratis opsætning, aktivering af ydelsen, portabilitet eller udstyr eller i form af særlige takster til gengæld for kundernes forpligtelse til at overholde en bindingsperiode, som de ikke har opfyldt af grunde, som kan tilregnes dem selv) opkræver et beløb, der i overensstemmelse med et lovfæstet krav ikke kan overstige de omkostninger, som den udbydende virksomhed har afholdt i forbindelse med opsætning af ydelsen, og som skal stå i et rimeligt forhold til den i kontrakten identificerede og afgrænsede fordel, som kunden har fået, hvorfor beløbet ikke automatisk kan svare til den samlede værdi af de ubetalte afdrag på opsigelsestidspunktet? 2) Er den omstændighed, at sådanne beløb opkræves, når kontrakten er opsagt, og udbyderen ikke længere leverer ydelser til kunden, og der ikke sker et konkret forbrug efter opsigelsen af kontrakten, henset til de førnævnte regler, til hinder for, at sådanne beløb kvalificeres som en modydelse for en levering af ydelser? 3) Er det, henset til de førnævnte regler, udelukket, at det omhandlede beløb er en modydelse for levering af ydelser som følge af, at udbyderen og dennes tidligere kunder i overensstemmelse med et lovfæstet krav i forbindelse med en standardkontrakt på forhånd har fastsat metoden for beregning af det beløb, som de tidligere kunder skal betale i tilfælde af misligholdelse af den bindingsperiode, som er fastsat i kontrakten om levering af ydelser? 4) Er det, henset til de førnævnte regler, udelukket, at det omhandlede beløb er en modydelse for levering af ydelser, når det omtvistede beløb ikke svarer til det beløb, som udbyderen ville have modtaget i den resterende bindingsperiode, hvis kontrakten ikke var blevet opsagt?«
27

Det skal endelig tilføjes, at EU-lovgiver tog hensyn til, at det var væsentligt for tilbudsgivere og ansøgere på området for offentlige tjenesteydelseskontrakter, offentlige bygge- og anlægskontrakter samt visse offentlige indkøbskontrakter at udvise en høj grad af professionalisme. Det er med henblik herpå, at EU-lovgiver i artikel 19, stk. 1, i direktiv 2014/24 har fastsat muligheden for at forpligte juridiske personer til i tilbuddet eller ansøgningen om deltagelse at opgive navn og relevante faglige kvalifikationer for det personale, der skal have ansvaret for at gennemføre den pågældende kontrakt. Derimod har denne lovgiver ikke i samme øjemed indført nogen ulige behandling som følge af den retlige form, hvorunder sådanne ansøgere og tilbudsgivere har valgt at arbejde.
–

Artikel 10 i direktiv 76/308 og artikel 10 i direktiv 2008/55 skal fortolkes således, at den mulighed, som den bistandssøgte medlemsstat har til at foretage modregning i tilfælde af konkurrerende fordringer, skal betragtes som en fortrinsstilling i disse bestemmelsers forstand, når anvendelsen af denne mulighed betyder, at denne medlemsstat indrømmes en fortrinsret eller ret til betaling forud for andre, som andre kreditorer ikke har, hvilket det påhviler den forelæggende ret at efterprøve.
59

I den foreliggende sag fandt EU-Udenrigstjenesten, efter at den havde givet Stéphane De Loecker lejlighed til at fremlægge supplerende faktiske oplysninger til støtte for sin klage over chikane, på grundlag af den indledende analyse, som var foretaget af IDOC, og dette kontors anbefaling, at sagen ikke indeholdt oplysninger, der var tilstrækkelige til at kunne udgøre et foreløbigt bevis for chikane mod ham. EU-Udenrigstjenesten meddelte derfor Stéphane De Loecker, at det ikke syntes begrundet at indlede en administrativ undersøgelse af den person, som angiveligt havde begået de chikanøse handlinger mod ham. EU-Udenrigstjenesten er af den opfattelse, at han ikke skulle høres igen på dette stadium af proceduren. Den har derimod gjort gældende, at hvis det var blevet besluttet at indlede en sådan undersøgelse, ville Stéphane De Loecker have fået lejlighed til at blive hørt, dvs. fremlægge supplerende oplysninger og bemærkninger under og især før afslutningen af den administrative undersøgelse.
30

En integrerende del af iagttagelsen af retten til forsvar er retten til at blive hørt, som garanterer enhver muligheden for på en hensigtsmæssig og effektiv måde at tilkendegive sit synspunkt under forvaltningsproceduren, inden der træffes nogen afgørelse, som kan berøre vedkommendes interesser negativt. Ifølge Domstolens praksis har reglen om, at en adressat for en bebyrdende afgørelse skal have lejlighed til at fremkomme med sine bemærkninger, før afgørelsen træffes, til formål at sætte den kompetente myndighed i stand til at tage hensyn til alle relevante forhold. For at sikre en effektiv beskyttelse af den pågældende person har reglen bl.a. til formål at gøre det muligt for personen at rette en fejl eller at tage sådanne forhold vedrørende dennes personlige situation i betragtning, som taler for, at afgørelsen træffes, ikke træffes eller træffes med et nærmere bestemt indhold (jf. i denne retning dom af 16.10.2019, Glencore Agriculture Hungary, C-189/18, EU:C:2019:861, præmis 41 og den deri nævnte retspraksis).