ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
115

Endelig indebærer princippet om en effektiv domstolsbeskyttelse, at den pågældende EU-myndighed er forpligtet til i videst muligt omfang at meddele begrundelsen for en restriktiv foranstaltning til den berørte enhed, enten på det tidspunkt, hvor denne foranstaltning vedtages, eller i det mindste så hurtigt som muligt herefter, med henblik på at sætte den berørte enhed i stand til at udøve sin søgsmålsret inden for fristerne. Overholdelsen af denne forpligtelse til at meddele nævnte begrundelse er således nødvendig såvel for at sætte adressaterne for de restriktive foranstaltninger i stand til at forsvare deres rettigheder under de bedst mulige betingelser og at afgøre, om sagen bør prøves af Unionens retsinstanser, på grundlag af et fuldt kendskab til sagen, som for at sætte sidstnævnte fuldt ud i stand til at udøve den legalitetsprøvelse af den omhandlede retsakt, som påhviler dem (jf. i denne retning og analogt dom af 3.9.2008, Kadi og Al Barakaat International Foundation mod Rådet og Kommissionen, C-402/05 P og C-415/05 P, Sml., EU:C:2008:461, præmis 335-337 og den deri nævnte retspraksis).
73

Hvad desuden angår den omstændighed, at det støttende dokuments punkt 6.3 – der i denne forbindelse henviser til retningslinjerne for identifikation af særligt problematiske stoffer – nævner den normale risikovurdering, må det bemærkes, at muligheden for ifølge det nævnte punkt at oplyse om et stofs virkninger inden for rammerne af en normal risikovurdering alene udgør ét af de hensyn, som ECHA skal tage i forbindelse med proceduren for identifikation af et særligt problematisk stof i henhold til artikel 57, litra f), i forordning nr. 1907/2006 (herefter »identifikationsproceduren«). Ifølge det støttende dokuments punkt 6.3 bør det omhandlede stof anses for at være problematisk i samme grad, hvis en normal risikovurdering findes at være utilstrækkelig, og hvis der er tilstrækkelige videnskabelige beviser til at konkludere, at de alvorlige virkninger er sandsynlige, og at en eksponering af mennesker for det omhandlede stof sandsynligvis vil ske under normale anvendelsesvilkår. I det foreliggende tilfælde fremgår det af det støttende dokuments punkt 6.3, at identifikationen var en følge af vurderingen af flere kriterier, herunder bl.a. vurderingen af virkningernes alvor, virkningernes irreversible karakter for sundheden, de samfundsmæssige konsekvenser og vanskelighederne ved at foretage en risikovurdering på grundlag af koncentrationen af MHHPA (jf. præmis 55 ovenfor). I forbindelse med det sidste kriterium blev det konstateret, at der for hovedparten af stofferne kunne foretages en risikovurdering. I forbindelse med disse vurderinger kunne der fastsættes et afledt nuleffektniveau. Ifølge det støttende dokuments punkt 6.3.1.4 må sensibiliseringen over for MHHPA imidlertid anses for at være en virkning, for hvilken der ikke kan fastsættes en eksponeringstærskel, og det er dermed ikke muligt at fastsætte et afledt nuleffektniveau. Det fremgår af disse betragtninger, at det ikke var tilstrækkeligt at foretage en normal risikovurdering, fordi der ikke kunne fastsættes et afledt nuleffektniveau.
88

Gennemgangen af de forarbejder, der førte til vedtagelsen af forordning nr. 1049/2001, gør det også klart, at muligheden for at udvide forordningens genstand ved at fastsætte, at der skulle tages hensyn til bestemte særlige interesser, som en person kunne have i at få aktindsigt i et særligt dokument, er blevet undersøgt. Således vedrørte navnlig 31. ændringsforslag, der var indeholdt i lovgivningsforslaget, som fremgår af betænkningen fra Europa-Parlamentets Udvalg om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender, indførelsen af en ny artikel 4, stk. 1a, i forslaget til Europa-Parlamentets og Rådets forordning af 27. juni 2000 om aktindsigt i dokumenter fra Europa-Parlamentet, Rådet og Kommissionen (EFT C 177 E, s. 70), hvorefter »[institutionen] [v]ed vurderingen af offentlighedens interesse i, at der gives aktindsigt i et dokument, [også] tager hensyn til den interesse, som en andrager, klager eller andre, der har en rettighed, interesse eller forpligtelse i en sag, påberåber sig«. På samme måde tilsigtede 7. ændringsforslag i udtalelsen fra Europa-Parlamentets Udvalg for Andragender, der indgår i samme betænkning, at der blev indsat et stykke i nævnte kommissionsforslags artikel 1 med henblik på at præcisere, at »[e]n andrager, en klager eller enhver anden fysisk eller juridisk person, hvis rettigheder, interesser eller forpligtelser er berørt i en sag (en part), [også] har […] ret til aktindsigt i et dokument, der ikke er offentligt tilgængeligt, men som kan have betydning for sagen, i overensstemmelse med denne forordning og institutionernes gennemførelsesbestemmelser«. I denne forbindelse må det imidlertid fastslås, at ingen af de således formulerede forslag blev indsat i bestemmelserne i forordning nr. 1049/2001 (dom Sison mod Rådet, nævnt i præmis 86 ovenfor, EU:C:2007:75, præmis 45).
75

Endvidere har sagsøgeren for det tredje med urette gjort gældende, at Retten i dom i-content mod KHIM – Decathlon (BETWIN), nævnt i præmis 12 ovenfor (EU:T:2013:291), ikke kategorisk udelukkede, at de omhandlede varer har et lignende anvendelsesformål, men begrænsede sig til at fastslå, at der ikke kunne antages at foreligge en sådan lighed, »idet der mangler præcise oplysninger [...]om de specifikke berørte varer og om, hvordan de bliver berørt«. I denne henseende må det konstateres, at denne præcisering i præmis 36 i dom i-content mod KHIM – Decathlon (BETWIN), nævnt i præmis 12 ovenfor (EU:T:2013:291), ikke har nogen virkning for rækkevidden af den erklæring i samme præmis, hvorefter »sportsartikler« og »legetøj, spil og spilleartikler« i det væsentlige har et forskelligt anvendelsesformål. Retten mindede alene om, at Harmoniseringskontoret ikke havde fremlagt noget bevis for det modsatte. Desuden fremgår det af præmis 55 ovenfor, at den fremadrettede analyse af risikoen for forveksling mellem to varemærker bør foretages i forhold til beskrivelsen af de varer, der er omfattet af ansøgningerne om varemærkeregistrering.
137

Hvad for det femte angår spørgsmålet om de private genforsikringsselskabers beslutning om at deltage i en genforsikringsaftale samt graden af deres deltagelse navnlig afhænger af det vederlagsniveau, der tilbydes i forhold til de påtagne risicis omfang (jf. præmis 108 ovenfor), skal sagsøgernes påstande forkastes. Først og fremmest betyder den forhandlingsproces vedrørende det vederlag, der tilbydes i en genforsikringsaftale, på ingen måde, at det vederlagsniveau, der fastsættes i forlængelse af disse forhandlinger i genforsikringsaftalen, ikke har væsentlig betydning for de private genforsikringsselskabers beslutning om at deltage i denne aftale eller ej og på den andel af risikoen, som de i givet fald accepterer at tegne sig for. Hvad endvidere angår den retlige proces, som ville have kunnet give et genforsikringsselskab såsom SACE mulighed for som modydelse for tegningen af den resterende del af Sace BT’s genforsikringsdækning at opnå et vederlag, der var større end det, der var fastsat i den genforsikringsaftale af 2009, der blev tegnet af de private genforsikringsselskaber til en samlet sats på 25,85%, anførte Kommissionen under retsmødet som svar på et spørgsmål fra Retten, at den ovennævnte genforsikringsaftale kun vedrørte 25% af den risiko, der blev genforsikret af dette selskab. Følgelig ville en anden genforsikringsaftale, der fastsatte et andet vederlag, kunne have været forhandlet for så vidt angår den resterende del af Sace BT’s genforsikringsdækning, hvilket hverken sagsøgerne eller Den Italienske Republik har bestridt under retsmødet.
27

Endelig har Den Italienske Republik i sit andet anbringende anført, at »som godtgjort i søgsmålets første anbringende er betingelserne, der er fastsat [i artikel 3, stk. 2, i forordning nr. 1535/2007], ikke opfyldt«, at der faktisk ikke er ført bevis for, at den omtvistede foranstaltning førte til en tildelt støtte, der var højere end loftet fastsat i [denne artikel]«, og at »der derimod foreligger oplysninger, der beviser præcis det modsatte« (stævningens punkt 52). Som Kommissionen med føje har gjort gældende, har Den Italienske Republik imidlertid ikke som led i dette søgsmål godtgjort, at den under den administrative procedure fremsatte argumenter eller beviser, der gav mulighed for at finde eller blot efterprøve, at den ikke havde tildelt anden de minimis-støtte, der betød, at loftet fastsat i denne bestemmelse blev overskredet. Som svar på Rettens spørgsmål i forbindelse med foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse, og senere under retsmødet, har Den Italienske Republik derimod blot i det væsentlige gjort gældende, at den støtte, der følger af betalingshenstanden, er så ubetydelig, at det må formodes, at det pågældende loft ikke er overskredet. Et sådant argument kan ikke tages til følge, når der ikke foreligger oplysninger om anden støtte, som de pågældende mælkeproducenter kunne have modtaget, og henset til de beviskrav, der følger af retspraksis (jf. præmis 17 og 18 ovenfor) og artikel 3, stk. 1 og 2, i forordning nr. 1535/2007, sammenholdt med samme forordnings artikel 4, stk. 6.
80

Hvad angår dette forhold i begrundelsen af skrivelsen af 22. maj 2013 har ECB præciseret, at udbredelsen af oplysninger vedrørende den metode, der forfølges inden for rammerne af SMP, kunne være til skade for de interventionsforanstaltninger, der har et formål, der er identisk med eller ligner det formål, der forfølges med SMP. Sådanne programmer har til formål at tilskynde aktørerne på markedet til at investere i en kategori af statsobligationer, i givet fald inden ECB og Eurosystemets NCB køber dem, med henblik på at udnytte den prisudvikling, der udløses af disse køb. De kan have en positiv indvirkning på samtlige obligationer i den pågældende kategori. De aktører på markedet, der ikke har kendskab til, hvilke obligationer ECB og Eurosystemets NCB foretrækker, har et incitament til at investere bredt i hele den pågældende kategori. I det tilfælde, hvor aktørerne på markedet derimod har adgang til de detaljerede og opdelte oplysninger i bilag A og B til udvekslingsaftalen, risikerer effektiviteten af interventionsforanstaltningerne og i sidste ende effektiviteten af valutapolitikken samt ECB og Eurosystemets NCB’s interne finanser at blive påvirket. I dette tilfælde kunne aktører på markedet tilskyndes til at udføre prognoser med henblik på mere specifikt at fastsætte den type statsobligationer i den pågældende kategori, der kan købes af ECB eller Eurosystemets NCB, og være fokuseret på erhvervelsen af denne type af obligationer. Dette vil for det først kunne medføre en risiko for en prisstigning for den type af statsobligationer, som aktørerne på markedet mener kan gøres til genstand for ECB og Eurosystemets NCB’s erhvervelse. For så vidt som denne type af obligationer faktisk svarer til ECB og Eurosystemets NCB’s præferencer, kunne de blive nødt til enten at købe disse obligationer til en højere pris eller købe andre obligationer, der i mindre grad svarer til deres præferencer. For det andet kunne ECB og Eurosystemets NCB være nødt til at købe en anden type af obligationer i den pågældende kategori for at give aktørerne på markedet incitament til at investere i samtlige obligationer i den nævnte kategori i stedet for at fokusere på en bestemt type af obligationer.
190

I nærværende sag har Kommissionen for at fastsætte overtrædelsens grovhed, som det følger af 1059. betragtning til den anfægtede afgørelse, bl.a. taget hensyn til den omstændighed, at både CPT- og CDT-kartellet havde mange former, idet de omfattede horisontale aftaler vedrørende prisfastsættelser, mål- eller bundpriser, opdeling af markeder og produktionsbegrænsning samt for CDT-kartellets vedkommende en fordeling af kunder. Kommissionen har anført, at disse overtrædelser efter selve deres art udgjorde en af de groveste former for begrænsninger af konkurrencen i forhold til artikel 101 TEUF, for hvilken 2006-retningslinjernes punkt 23 foreskriver en hensyntagen til en del af værdien af afsætningen fastsat i den øvre del af skalaen. Kommissionen har endvidere anført, at de virksomheder, der var indblandet i disse overtrædelser, var eller burde have været bevidst om den ulovlige karakter af deres aktiviteter, hvilket godtgøres ved, at de havde truffet foranstaltninger for at skjule kartellets eksistens. Kommissionen har desuden anført, at såvel CDT-kartellets som CPT-kartellets geografiske rækkevidde dækkede hele EØS, og at den samlede markedsandel i EØS for de virksomheder, der var modtagere af den anfægtede afgørelse, og for hvilke en overtrædelse var godtgjort, var lavere end 80%. Endelig konstaterede Kommissionen, at kartellerne var meget strukturerede og konsekvent havde anvendt og været underlagt kontroller. Kommissionen fastslog i 1070. betragtning til den nævnte afgørelse, at der skulle anvendes en procentdel på 18 af den pågældende afsætning, henset til overtrædelsens karakter.
153

Sagsøgerne har gjort gældende, at den metode, der er anvendt i den anfægtede afgørelse med henblik på at beregne værdien af den direkte afsætning til EØS gennem forarbejdede produkter, er ukorrekt og medførte en uforholdsmæssig bøde i forhold til denne afsætnings reelle påvirkning af markedet. De har i den forbindelse for det første gjort gældende, at denne afsætnings værdi i medfør af Kommissionens begæring om oplysninger af 4. marts 2011 skulle beregnes som den gennemsnitlige værdi af den direkte afsætning til EØS i den samme periode, ganget med antallet af omfattet CPT. Sagsøgerne har ligeledes gjort gældende, at Kommissionens metode tog udgangspunkt i den urigtige forudsætning, at den gennemsnitlige værdi af CPT, der er integreret i forarbejdede produkter, svarede til den gennemsnitlige værdi af den direkte afsætning af CPT til EØS. Denne tilgang tager hvad angår Panasonic ikke hensyn til, at CPT, som var integreret i de produkter, der var forarbejdet af koncernen, generelt var af begrænset størrelse og således havde en mindre økonomisk værdi end dem, der blev solgt direkte til tredjeparter i EØS, således som det er godtgjort ved en rapport fra et økonomisk og konkurrenceretligt rådgivningsfirma, som var vedlagt i bilag til svaret på Kommissionens begæring om oplysninger, og som sagsøgerne afgav den 20. april 2011. For det andet har sagsøgerne gjort gældende, at den metode, som de foreslog, til forskel for den af Kommissionen valgte tilgang, der alene var støttet på den periode, hvorunder CPT blev solgt til tredjeparter, var mere præcis, idet den var støttet på et afvejet gennemsnit under hensyntagen til både perioden og størrelsen af CPT integreret i fjernsyn fra Panasonic. Selv om Kommissionen ikke har afvist, at de af sagsøgerne afgivne oplysninger er korrekte, har de foreholdt Kommissionen, at den ikke har taget hensyn til dem med henblik på at beregne størrelsen af den bøde, som de er blevet pålagt ved den anfægtede afgørelse.
15

For så vidt angår afvejningen mellem nødvendigheden af videregivelsen af de omhandlede personoplysninger og de registreredes legitime interesser fandt Parlamentet i relation til forordning nr. 45/2001, at de registreredes legitime interesser vejede tungere, hvilket begrundedes med, at det ikke ville være forholdsmæssigt at tillade en sådan videregivelse. Parlamentet medgav for det første, at omfanget af en MEP’s legitime interesser er mere begrænset, end tilfældet er for en privatperson uden offentligt engagement, og følgelig at oplysninger vedrørende disse nyder en mindre grad af beskyttelse. Parlamentet henviste imidlertid for det andet til, at den offentlige finansiering af ordningen ikke indebærer, at beskyttelsen af MEP’ernes personoplysninger ikke finder anvendelse, eller at disse ikke har legitime interesser, der kan gøres gældende imod udbredelse af disse oplysninger. I denne forbindelse redegjorde Parlamentet for, at det er nødvendigt at foretage en sondring mellem oplysninger af offentlig karakter, der er genstand for en mindre grad af beskyttelse, og oplysninger af privat karakter, der er beskyttet af begrebet legitime interesser. Ifølge Parlamentet vedrører de omhandlede personoplysninger imidlertid MEP’ernes privatsfære, idet der fandtes en legitim interesse i beskyttelse af de oplysninger, som de indeholder. Der er tale om oplysninger vedrørende de berørte MEP’ers personlige finansielle forhold, nemlig deres bidrag til en pensionsordning og den deraf følgende ret til pension, hvilket er omstændigheder af privat karakter. Parlamentet bemærkede, at MEP’ens mandat ganske vist var en afgørende forudsætning for adgang til ordningen, men at pensionen først udbetales, efter at mandatet er ophørt, og at de personlige bidrag er betydelige. Parlamentet gjorde for det tredje gældende, at hvis den offentlige finansiering var tilstrækkelig til, at oplysningerne ikke antages at være af privat karakter, ville dette ligeledes gælde alle ansatte i en offentlig forvaltning. Parlamentet konkluderede for det fjerde, at en interesseafvejning – navnlig henset til den generelle karakter af mediernes og offentligheden interesse i MEP’ernes private forhold – ikke fører til, at det er forholdsmæssigt at videregive de begærede oplysninger, medmindre det anerkendes, at der skal kunne gives aktindsigt i samtlige personoplysninger vedrørende MEP’er eller sågar alle offentligt ansatte, når de har relation til offentlige udgifter. En sådan betragtning vil ifølge Parlamentet føre til, at artikel 16 TEUF bliver fuldstændig uden indhold, mens sagsøgeren ville kunne nå sit mål blot ved at anmode om oplysning om de samlede tal vedrørende ordningens finansielle situation. Parlamentet bemærkede for det femte, at der findes foranstaltninger, som er mere egnede til varetagelse af sagsøgerens formål, og som sikrer en tilstrækkelig kontrol med offentlige udgifter og information af offentligheden.
64

Som Kommissionen med rette har gjort gældende, skal dette specifikke kravs rækkevidde fortolkes i lyset af de generelle principper, der er fastsat i direktiv 2006/42, og navnlig punkt 1 i »Generelle principper«, som er anført øverst i bilag I til direktivet, og »Principper for integrering af sikkerheden« anført i bilagets punkt 1.1.2. Indledningsvis fremgår det imidlertid klart af de sidstnævnte, at konstruktionen og fremstillingen af de maskiner, som er beregnet til at blive markedsført i Unionen, skal sikre, at disse kan fungere, »uden at personer udsættes for risiko […] på de betingelser, der er foreskrevet, men også under enhver forkert brug heraf, der med rimelighed kan forudses«, og mere generelt »således, at det undgås, at [de] anvendes på en unormal måde, hvis en sådan anvendelsesmåde indebærer en risiko«. Andre bestemmelser i bilaget, herunder dets punkt 1.1.7 med overskriften »Arbejdspladser«, går i samme retning. Dernæst skal formålet med de foranstaltninger, der træffes med henblik herpå, »være at fjerne enhver risiko«. Endelig er fabrikanten for at opfylde en sådan forpligtelse, idet den pågældende samtidig har mulighed for at »[vælge] de bedst egnede løsninger«, ikke desto mindre forpligtet til at følge en prioriteret rækkefølge, der for det første består i at »så vidt muligt fjerne eller mindske risiciene (integrering af sikkerheden ved konstruktion og fremstilling af maskine[rne])«, for det andet i at »træffe de nødvendige beskyttelsesforanstaltninger mod de risici, som ikke kan fjernes«, og for det tredje i at »give brugerne oplysninger om de tilbageværende risici som følge af, at de trufne beskyttelsesforanstaltninger er ufuldstændige«.
52

Hvad angår brugens varighed er det allerede blevet udtalt, at det kun er de varemærker, for hvilke reel brug har været suspenderet uden afbrydelse i fem år, der underkastes sanktionerne i henhold til artikel 15, stk. 1, i forordning nr. 207/2009. Det er derfor tilstrækkeligt til at undgå nævnte sanktioner, at et varemærke har været genstand for reel brug i en del af denne periode (dom af 8.11.2007, Charlott mod KHIM – Charlo (Charlott France Entre Luxe et Tradition), T-169/06, EU:T:2007:337, præmis 41, af 16.12.2008, Deichmann-Schuhe mod KHIM – Design for Woman (DEITECH), T-86/07, EU:T:2008:577, præmis 52, og af 8.3.2012, Arrieta D. Gross mod KHIM – International Biocentric Foundation m.fl. (BIODANZA), T-298/10, EU:T:2012:113, præmis 58). På samme måde fastsætter regel 22, stk. 3, i forordning nr. 2868/95 kriteriet om brugens varighed uden at kræve bevis for brugens vedvarende karakter i løbet af et tidsrum på fem år og adskiller det navnlig fra kriterierne om omfanget af brugen og brugens form, som alene set i deres helhed gør det muligt at fastslå den reelle brug af det ældre varemærke. Det er nemlig alene en hensyntagen til samtlige de beviser, der er fremlagt for appelkammeret til vurdering, der skal gøre det muligt at føre bevis for den nævnte brug (jf. i denne retning og analogt dom af 16.9.2013, Avery Dennison mod KHIM – Dennison-Hesperia (AVERY DENNISON), T-200/10, EU:T:2013:467, præmis 85 og 86 og den deri nævnte retspraksis).
51

Hvad dernæst angår de andre betydninger af ordet »hot« skal det fastslås, at det enkelte argument, som sagsøgeren har fremført til støtte for sin hævdelse om, at ordet »hot« i sine andre betydninger – »aktuel«, »attraktiv«, »sexet« – er beskrivende for de omhandlede varer, skal forkastes. Det – i øvrigt hypotetiske – forhold, at de omhandlede varer markedsføres i sexshops, indgår ikke i undersøgelsen af spørgsmålet, om et tegn har beskrivende karakter, når stedet for markedsføringen ikke er specificeret på listen over de varer, for hvilke der er ansøgt om registrering af et tegn. Det fremgår nemlig af fast retspraksis, at de absolutte registreringshindringer skal bedømmes i forhold til ordlyden af de varer eller tjenesteydelser, der fremgår af varemærkeansøgningen (dom af 22.6.2006, Storck mod KHIM, C-24/05 P, Sml., EU:C:2006:421, præmis 23). Det skal tilføjes, at den positive konnotation af de ovenfor anførte betydninger af ordet »hot« under alle omstændigheder snarere udgør en vag og indirekte fremmaning end en umiddelbar og omgående betegnelse for en beskaffenhed eller et kendetegn ved de omhandlede varer (jf. i denne retning dom af 9.10.2002, Dart Industries mod KHIM (UltraPlus), T-360/00, Sml., EU:T:2002:244, præmis 27 og 28).
116

Denne vurdering ændres ikke af det forhold, at den generelle formodning, som Kommissionen kan lægge grund med henblik på generelt at behandle begæringer, som selv vedrører en samling af dokumenter i sagsakterne til en procedure efter konkurrencereglerne, indebærer, at indholdet af disse dokumenter – helt eller delvist – ikke skal udbredes (jf. ovenfor, præmis 42). Det fremgår nemlig tydeligt af retspraksis, at det er i tilfælde, hvor en institution anvender en generel formodning for at behandle en begæring, der selv vedrører en samling af dokumenter, og ikke ét enkelt dokument, at denne fremgang har en sådan følge (domme Kommissionen mod EnBW, nævn i præmis 12 ovenfor, EU:C:2014:112, præmis 134, og Kommissionen mod Éditions Odile Jacob, nævnt i præmis 40 ovenfor, EU:C:2012:393, præmis 133). Derimod fremgår det ikke, at Domstolen ved at tage hensyn til en sådan følge af anvendelsen af en generel formodning, når institutionen anvender denne generelle formodning i et specifikt tilfælde, har haft til hensigt at rejse tvivl om den generelle rækkevidde af den i præmis 15 anførte retspraksis. Domstolen har i øvrigt fastslået, at selv i en sådan særlig situation, er den berørte institution forpligtet til at foranstalte en udbredelse af hele eller dele af de af begæringen omhandlede dokumenter, hvis den konstaterer, at proceduren har de kendetegn, der muliggør en sådan udbredelse (dom LPN og Finland mod Kommissionen, nævn i præmis 34 ovenfor, EU:C:2013:738, præmis 67). Hvad endelig angår dette krav om begrænsning af afslagene på aktindsigt til, hvad der er nødvendigt og rimeligt for at beskytte oplysninger, som fortjener at blive beskyttet, kan et generelt afslag på udbredelse så meget desto mindre accepteres under de foreliggende omstændigheder, idet det i praksis om ikke gør det umuligt, men så uhørt vanskeligt for sagsøgeren effektivt at udøve den ret til erstatning, som sagsøgeren kan udlede af traktaten (jf. ovenfor, præmis 130-134).