ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
6

3., 4., 6., 8., 9., 16., 23., 24., 33. og 39. betragtning til direktiv 2011/95 har følgende ordlyd: »(3) Det Europæiske Råd nåede på sit særlige møde i Tammerfors den 15. og 16. oktober 1999 til enighed om at arbejde for oprettelsen af et fælles europæisk asylsystem, som bygger på en fuldstændig og inklusiv anvendelse af Genèvekonventionen […] (4) Genèvekonventionen […] udgør hovedhjørnestenen i det internationale retssystem til beskyttelse af flygtninge. [...] (6) Det hedder endvidere i Det Europæiske Råds konklusioner fra Tammerfors, at bestemmelser om flygtningestatus bør suppleres med foranstaltninger vedrørende subsidiære former for beskyttelse, som giver enhver person, der har behov for en sådan beskyttelse, en passende status. [...] (8) I den europæiske pagt om indvandring og asyl, der blev vedtaget den 15. og 16. oktober 2008, konstaterede Det Europæiske Råd, at der fortsat var store forskelle mellem medlemsstaterne med hensyn til ydelse af beskyttelse og med hensyn til beskyttelsens former, og det fandt, at tiden var inde til at tage nye initiativer til at fuldføre gennemførelsen af det fælles europæiske asylsystem som omhandlet i Haagprogrammet og dermed yde et højere beskyttelsesniveau. (9) I Stockholmprogrammet gentog Det Europæiske Råd sit engagement i målet om senest i 2012 at oprette et fælles område for beskyttelse og solidaritet baseret på en fælles asylprocedure og en ensartet status, jf. artikel 78 [TEUF], for personer, der er blevet indrømmet international beskyttelse. [...] (16) Dette direktiv respekterer de grundlæggende rettigheder og overholder de principper, som bl.a. anerkendes i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder. […] [...] (23) Der bør fastsættes standarder for definitionen og indholdet af flygtningestatus som en vejledning til medlemsstaternes kompetente nationale myndigheder i forbindelse med anvendelse af Genèvekonventionen. (24) Det er nødvendigt at indføre fælles kriterier for anerkendelse af asylansøgere som flygtninge i overensstemmelse med Genèvekonventionens artikel 1. [...] (33) Der bør også fastsættes standarder for definition og indhold af subsidiær beskyttelsesstatus. Subsidiær beskyttelse bør være et supplement og en tilføjelse til beskyttelsen af flygtninge i henhold til Genèvekonventionen. [...] (39) Samtidig med at der følges op på opfordringen i Stockholmprogrammet til at indføre en ensartet status for flygtninge og for personer, der er berettiget til subsidiær beskyttelse, bør personer med subsidiær beskyttelsesstatus gives de samme rettigheder og fordele som dem, flygtninge har i henhold til dette direktiv, og de samme betingelser for berettigelse bør gælde for dem, dog med de undtagelser, der er nødvendige og objektivt begrundede.«
45

Som anført af generaladvokaten i punkt 70 i sit forslag til afgørelse tilgodeser den pågældende bestemmelse det formål om at opretholde den økonomiske ligevægt i medlemsstaternes sociale sikringsordninger, der forfølges med direktiv 2004/38, som det bl.a. fremgår af tiende betragtning dertil. Når medlemsstaterne ikke kan kræve, at unionsborgere råder over tilstrækkelige midler til at forsørge sig selv, og at de har en privat sundhedsforsikring, i forbindelse med et ophold på højst tre måneder, er det berettiget ikke at kræve af disse medlemsstater, at de skal sørge for disse borgere i denne periode.
34

Hvad angår sidstnævnte betingelse fremgår det af ordlyden af artikel 2, stk. 1, i direktiv 80/987, at det for at »en arbejdsgiver [anses] for at være insolvent« for det første kræves, at der i henhold til de administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser, som gælder i den pågældende medlemsstat, er foreskrevet en procedure vedrørende arbejdsgiverens bo, som sigter mod en samlet fyldestgørelse af hans kreditorer, for det andet, at der under denne procedure er mulighed for at tage de krav i betragtning, som arbejdstagere kan gøre gældende i medfør af en arbejdsaftale eller et ansættelsesforhold, for det tredje, at der er indgivet begæring om indledning af proceduren, og, for det fjerde, at den myndighed, som har kompetence i henhold til de nævnte nationale bestemmelser, enten har truffet afgørelse om indledning af proceduren eller har konstateret, at arbejdsgiverens virksomhed eller bedrift er lukket endeligt, og at de foreliggende aktiver ikke er tilstrækkelige til at berettige indledning af proceduren (jf. dom Francovich, C-479/93, EU:C:1995:372, præmis 18).
LEC’s artikel 815 har følgende affattelse:

»1. Hvis de dokumenter, der er vedlagt anmodningen, […] udgør et prima facie-bevis for kreditorens krav, der bekræftes ved anmodningens indhold, pålægger »secretario judicial« debitoren at betale kreditoren inden for en frist på 20 dage og at fremlægge beviserne for denne betaling for retten eller at give møde for retten og på kortfattet måde i den skriftlige indsigelse angive grundene til, at han er af den opfattelse, at det krævede beløb helt eller delvist ikke er betalingspligtigt.

[...]

3. Hvis det af den med anmodningen fremlagte dokumentation fremgår, at det krævede beløb ikke er rigtigt, overbringer »secretario judicial« sagen til dommeren, der i givet fald ved kendelse kan foreslå rekvirenten enten at acceptere eller afslå et forslag til betalingskrav for et mindre beløb end det oprindeligt krævede, som dommeren fastsætter.

Dommeren skal i forslaget informere rekvirenten om, at hvis denne ikke sender sit svar inden for en frist på højst ti dage, eller dette svar udgør en afvisning, vil dommeren anse rekvirenten for at have frafaldet sit krav.«
53

Da det følger af besvarelsen på det første spørgsmål, at betaling af moms på værdien af retten til et langtidslejemål ikke er til hinder for, at denne værdi tages i betragtning i afgiftsgrundlaget for leveringen i henhold til sjette direktivs artikel 5, stk. 7, litra a), for så vidt som der direkte og fuldt ud var foretaget fradrag for denne afgift, og at det er ubestridt, at den pågældende værdi udgør et af elementerne i kostprisen, skal det afgøres, om der skal tages hensyn til den samlede værdi af retten til et langtidslejemål, således som den nederlandske regering har gjort gældende, eller alene en del heraf.
23

Hvad angår ordlyden af artikel 3 i forordning nr. 1186/2009 skal det for det første bemærkes, at udtrykket »sædvanligt opholdssted« benyttes i ental i bestemmelsen, hvilket synes at bekræfte, at en fysisk person på et givent tidspunkt kun kan have ét sædvanligt opholdssted. For det andet gør artiklen indrømmelsen af fritagelse for importafgifter betinget af, at det sædvanlige opholdssted flyttes fra et tredjeland til Unionens toldområde. Således som generaladvokaten har anført i punkt 37 i forslaget til afgørelse, forudsætter brugen af udsagnsordet »at flytte« nødvendigvis, at det sædvanlige opholdssted flyttes fra et sted beliggende uden for dette område til et sted beliggende inden for dette, og den er derfor til hinder for, at en person i én og samme periode samtidigt kan have et sædvanligt opholdssted i en medlemsstat og et andet i et tredjeland.
21

Selv om Domstolen har fortolket denne bestemmelse således, at det i princippet påhviler den person, der har givet anledning til en skade for indehaveren af eneretten til reproduktion, dvs. den person, som til privat brug har foretaget en reproduktion af et beskyttet værk uden at søge forudgående tilladelse fra denne indehaver, at erstatte dette tab ved at finansiere den kompensation, der udbetales til den nævnte indehaver (jf. dom af 11.7.2013, Amazon.com International Sales m.fl., C-521/11, EU:C:2013:515, præmis 23, og af 10.4.2014, ACI Adam m.fl., C-435/12, EU:C:2014:254, præmis 51), har den dog fastslået, at det under hensyntagen til de praktiske vanskeligheder med at identificere de private brugere og forpligte disse til at godtgøre indehaverne af eneretten til reproduktion den skade, som de har påført dem, står medlemsstaterne frit for med henblik på finansieringen af den rimelige kompensation at indføre et »vederlag for privatkopiering« ikke for de pågældende privatpersoner, men for de personer, der råder over udstyr, apparater og medier til digital reproduktion, og som i den forbindelse retligt eller faktisk giver privatpersoner adgang til dette eller tilbyder disse kopieringsservice. Inden for rammerne af en sådan ordning påhviler betalingen af vederlaget for privatkopiering de personer, der råder over sådant udstyr, sådanne apparater og sådanne reproduktionsmedier (jf. bl.a. dom af 11.7.2013, Amazon.com International Sales m.fl., C-521/11, EU:C:2013:515, præmis 24, og af 5.3.2015, Copydan Båndkopi, C-463/12, EU:C:2015:144, præmis 23).
Ved kongeligt dekret nr. 557/2011 af 20. april 2011 godkendtes gennemførelsesbekendtgørelsen til lov nr. 4/2000, som ændret ved lov nr. 2/2009 (BOE nr. 103 af 30.4.2011). Artikel 54 i denne bekendtgørelse med overskriften »Indtægter, som en udlænding skal godtgøre at råde over for at opnå opholdstilladelse til sine familiemedlemmer med henblik på familiesammenføring«, bestemmer:

»1. En udlænding, der ansøger om opholdstilladelse til sine familiemedlemmer med henblik på familiesammenføring, skal ved indgivelsen af ansøgningen vedlægge dokumentation for, at denne råder over tilstrækkelige indtægter til at forsørge sin familie, herunder med hensyn til sundhedsydelser, såfremt sådanne ikke er dækket af den sociale sikring, og disse indtægter skal ved indgivelsen af ansøgningen mindst udgøre det i det følgende angivne beløb i euro eller et tilsvarende beløb i udenlandsk valuta, afhængigt af antallet af personer, som ansøgningen om familiesammenføring vedrører, idet familiemedlemmer, som allerede lever sammen med den pågældende i Spanien, og som denne har forsørgerpligt over for, tages i betragtning:

a) Ved familieenheder, der omfatter to medlemmer, dvs. referencepersonen og den familiesammenførte person, når denne ankommer til Spanien, kræves der et beløb, der udgør 150% af [det offentlige indkomstindeks, der anvendes som referencebeløb til forskellige formål (IPREM)] om måneden.

[…]

2. Der gives ikke opholdstilladelse, hvis det utvivlsomt kan fastslås, at der ikke er udsigt til opretholdelse af indtægterne i det år, der følger efter datoen for indgivelsen af ansøgningen. Herved vurderes udsigterne til opretholdelse af en indtægtskilde i nævnte år under hensyn til udviklingen i referencepersonens indtægter i de seks måneder, der går forud for datoen for indgivelsen af ansøgningen.

[…]«
42

Hvad angår den tvivl hos den forelæggende ret, der er anført i denne doms præmis 19, skal det bemærkes, at den mulighed, som private, der er tillagt en subjektiv ret i henhold til EU-retten – såsom arbejdstageren i det foreliggende tilfælde – har for at nedlægge påstand om erstatning, når deres rettigheder er blevet krænket som følge af en tilsidesættelse af EU-retten, der kan tilregnes en medlemsstat (jf. i denne retning domme Francovich m.fl., C-6/90 og C-9/90, EU:C:1991:428, præmis 33, og Brasserie du Pêcheur og Factortame, C-46/93 og C-48/93, EU:C:1996:79, præmis 20), hverken kan rejse tvivl om den forelæggende rets forpligtelse til at vælge den fortolkning af national ret, som er overensstemmende med direktiv 2000/78, eller, såfremt en sådan fortolkning viser sig umulig at anlægge, at undlade at anvende den nationale bestemmelse, der er i strid med det almindelige princip om forbud mod forskelsbehandling på grund af alder, som det nævnte direktiv er et konkret udtryk for, eller lægges til grund af den forelæggende ret inden for rammerne af den tvist, der er indbragt for den, for at give forrang til beskyttelsen af den berettigede forventning hos den privatperson, i det foreliggende tilfælde arbejdsgiveren, som har handlet i overensstemmelse med national ret.
43

Under hensyn til de ovenstående betragtninger skal de forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 7 i direktiv 93/13 skal fortolkes således, at den er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagerne omhandlede, der pålægger en national ret, ved hvilken en forbruger har anlagt et individuelt søgsmål med henblik på, at det fastslås, at et vilkår i en kontrakt, der binder forbrugeren til en erhvervsdrivende, er urimeligt, automatisk at udsætte søgsmålet i afventning af, at der afsiges endelig dom i et verserende kollektivt søgsmål, der er anlagt af en forbrugerorganisation på grundlag af den nævnte artikels stk. 2 med henblik på, at brugen i samme slags kontrakter af vilkår svarende til det, der er omfattet af det nævnte individuelle søgsmål, bringes til ophør, uden at relevansen af en sådan udsættelse for beskyttelsen af forbrugeren, der har anlagt et individuelt søgsmål, kan tages i betragtning, og uden at denne forbruger kan beslutte sig for at frigøre sig fra det kollektive søgsmål.
29

Det skal således fastslås, at ifølge EU-rettens tilstand på tidspunktet for de faktiske omstændigheder i hovedsagen, og da der ikke findes harmoniseringsforanstaltninger på området for udveksling af oplysninger til brug for skattekontrol, kunne medlemsstaterne frit pålægge nationale kreditinstitutter en forpligtelse som den i hovedsagen omhandlede for så vidt angår deres filialer etableret i udlandet med henblik på at sikre effektiviteten af skattekontrollen, under forudsætning af at virksomheden i disse filialer ikke er genstand for forskelsbehandling i forhold til virksomheden i de nationale filialer (jf. i denne retning dom Columbus Container Services, C-298/05, EU:C:2007:754, præmis 51 og 53, og kendelse KBC Bank og Beleggen, Risicokapitaal, Beheer, C-439/07 og C-499/07, EU:C:2009:339, præmis 80).
Direktivets artikel 1 med overskriften »Anvendelsesområde og formål« fastsætter:

»1. Inden for rammerne af [rammedirektivet] fastlægges der i nærværende direktiv harmoniserede regler for, hvordan medlemsstaterne kan regulere adgang til og samtrafik mellem elektroniske kommunikationsnet og tilhørende faciliteter. Formålet er med udgangspunkt i principperne for det indre marked at opstille et regelsæt for forholdene mellem leverandører af net og tjenester med henblik på at skabe holdbar konkurrence, interoperabilitet mellem elektroniske kommunikationstjenester og fordele for forbrugerne.

2. Direktivet fastlægger rettigheder og pligter for udbydere og for virksomheder, der anmoder om samtrafik og/eller adgang til deres net eller tilhørende faciliteter. Der opstilles målsætninger for de nationale tilsynsmyndigheder med hensyn til adgang og samtrafik […]«
48

Den forelæggende rets konstatering af, at en sådan fremgangsmåde ikke savner enhver økonomisk og kommerciel berettigelse kan eksempelvis bygge på den omstændighed, at varernes salgspriser blev fastsat til et niveau, som gav importøren og de andre erhvervsdrivende, der deltog i denne mekanisme, mulighed for at opnå en for den omhandlede sektor normal eller sædvanlig fortjeneste for den omhandlede type af varer og mekanisme (jf. i denne retning dom SICES m.fl., C-155/13, EU:C:2014:145, præmis 37). Den forelæggende ret har i den henseende anført, at de omhandlede varer blev afhændet »mod et passende vederlag«. I den sammenhæng er den omstændighed alene, at dette vederlag var mindre end beløbet for den specifikke toldsats for import uden for kontingentet, uden betydning, hvis dette vederlag kan anses for at være et normalt eller sædvanligt vederlag inden for den omhandlede sektor for den omhandlede type af varer og fremgangsmåde, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.
40

Denne analyse bekræftes af den faktiske omstændighed, at der i almindelighed forligger forskellige rammer for distributionen af varer, afhængigt hvilke varemærker varerne er omfattet af. I denne forbindelse har Domstolen allerede fastslået, at et varemærke – ud over angivelsen af varernes eller tjenesteydelsernes oprindelse – ofte udgør et instrument for en anvendt erhvervsstrategi, især i reklameøjemed, eller for at opnå et omdømme, der sikrer forbrugernes trofasthed (dom Interflora og Interflora British Unit, C-323/09, EU:C:2011:604, præmis 39).
27

Såfremt nævnte forslag vedtages, på trods af at den berørte medlemsstat stemmer imod det, giver akkordproceduren, idet akkorden skal stadfæstes af den ret, som akkordbegæringen er indgivet til, efter at denne ret har taget stilling til eventuelle indsigelser fremsat af kreditorer, som ikke tiltræder akkordforslaget, den berørte medlemsstat endnu en mulighed for gennem at rejse indsigelse at anfægte en akkord, der indebærer delvis betaling af et momskrav, og nævnte ret mulighed for at udøve en kontrol.
27

Hvad angår de eventuelle finansielle konsekvenser for retshjælpsforsikringsordningerne bemærkes i øvrigt, at selv om det antages, at der kan opstå sådanne finansielle konsekvenser, kan de ikke føre til en restriktiv fortolkning af artikel 4, stk. 1, litra a), i direktiv 87/344. Direktiv 84/344 tager således ikke sigte på en fuldstændig harmonisering af de regler, der finder anvendelse på aftaler om retshjælpsforsikring, og på EU-rettens nuværende udviklingstrin kan medlemsstaterne frit fastlægge reglerne for disse aftaler, for så vidt som de principper, der er fastsat ved direktivet, ikke derved gøres illusoriske (jf. i denne retning dom Stark, C-293/10, EU:C:2011:355, præmis 31). Udøvelsen af den forsikredes ret til frit at vælge sin repræsentant udelukker således ikke, at der i visse tilfælde kan indføres begrænsninger af de udgifter, som kan dækkes af forsikrerne (jf. dom Sneller, C-442/12, EU:C:2013:717, præmis 26).
54

Med henblik herpå skal de retsakter, som EU-lovgiver har vedtaget på området for fusion af selskaber, for det andet undersøges. I denne sammenhæng bemærkes, at dette område har været genstand for to retsakter, som tilsigter at regulere såvel fusionsproceduren som retsvirkningerne heraf, nemlig dels direktiv 78/855, som blev vedtaget for at samordne medlemsstaternes lovgivning om fusion af aktieselskaber, og med henblik på, at alle medlemsstater indfører fusionsinstitutionen i deres retsorden, således som det fremgår af tredje betragtning til nævnte direktiv, dels direktiv 2005/56, som blev vedtaget for at lette grænseoverskridende fusioner mellem forskellige typer selskaber med begrænset ansvar, der henhører under forskellige medlemsstaters lovgivninger, således som det fremgår af første betragtning hertil.
§ 20 i közúti közlekedésről szóló 1988. évi I. törvény (lov nr. I af 1998 om færdsel, herefter »færdselsloven«) bestemmer:

»(1) Bøde kan pålægges enhver person, der overtræder de bestemmelser, der følger af denne lov såvel som af specifikke retsregler og EU-retlige forskrifter, vedrørende

[…]

d) anvendelsen af kontrolapparatet og fartskriveren inden for vejtransport samt de kort, der er nødvendige for digitale fartskrivere

[…]

(2) De følgende myndigheder har beføjelse til at gennemføre proceduren for bødepålæggelse (i forhold til deres kontrolbeføjelse som fastlagt i stk. 11): myndigheden med ansvar for transport, politiet, toldmyndigheden, myndigheden for beskyttelse mod katastrofer, myndigheden med ansvar for beskæftigelse og myndigheden med ansvar for overvågning af det offentlige rum.

(3) De bestemmelser, der er indeholdt i den specifikke retsregel, der regulerer den for proceduren ansvarlige myndigheds kontrolaktivitet, finder anvendelse på proceduren for bødepålæggelse jf. stk. 2, medmindre nærværende artikel bestemmer andet.

(4) Enhver person – med undtagelse af lejeren eller føreren af en personbil, der er lejet hos en vognparkforvalter som omhandlet i lov om registreringsafgift, såfremt registreringsafgiften af køretøjet er blevet betalt, og føreren af personbilen beviser dette ved at forevise en af toldmyndigheden udstedt attest – der overtræder en bestemmelse i stk. 1, litra a)-j) og l), kan pålægges en bøde på mellem 10000 og 800000 [ungarske forint (HUF)] og i det i litra k) omhandlede tilfælde en bøde på mellem 10000 og 300000 [HUF]. En specifik retsregel fastsætter den maksimale størrelse af de bøder, der skal pålægges i tilfælde af overtrædelse af de forskellige bestemmelser, samt af de bøder, der i forbindelse med samme sag kan pålægges for flere ulovlige handlinger eller undladelser. Der pålægges ikke nogen bøde, såfremt der er gået to år siden lovovertrædelsen blev begået (forældelse).

(5) Den person, der er ansvarlig for en overtrædelse af en af de førnævnte bestemmelser, er forpligtet til at betale bøden. Såfremt det kan fastslås, at flere personer er ansvarlige, er disse forpligtede til at betale bøden, der i medfør af den specifikke retsregel fastsættes proportionalt på grundlag af deres respektive andel af ansvaret for overtrædelsen. Såfremt deres andel af ansvaret ikke kan fastslås, er de forpligtede til at betale bøden med lige store andele. Der kan ikke pålægges en forpligtelse til at betale bøden i tilfælde af, at der foreligger tvingende omstændigheder, som den person, der udfører vejtransporten, ikke er herre over, og som denne hverken forudså eller med rimelighed kunne forudse.

[…]«
45

I et sådant tilfælde, som det tilkommer den forelæggende ret at bekræfte, skal det fastslås – uden at det er fornødent at tage stilling til foreneligheden af en mekanisme som den i ErbStG’s § 2, stk. 3, fastsatte, for så vidt som den henfører samtlige en ikke-hjemmehørende persons erhvervelser under fuld skattepligt – at den omstændighed, at der anvendes en længere periode ved sammenlægningen for overdragelser mellem ikke-hjemmehørende end for overdragelser, ved hvilke mindst én af parterne er hjemmehørende, i givet fald kan føre til, at bundfradraget for den første kategori af overdragelser vedrører et større beskatningsgrundlag end for den anden kategori, og at denne første kategori af overdragelser følgelig er underlagt højere gaveafgifter end dem, som pålægges for den anden kategori af overdragelser. En sådan mekanisme fører til en restriktion for kapitalbevægelserne, idet den kan formindske værdien af den gave, som omfatter et sådant gode (jf. analogt dom af 22.4.2010, Mattner, C-510/08, EU:C:2010:216, præmis 27).
42

Det første spørgsmål skal således besvares med, at artikel 1, stk. 2, litra a), i direktiv 2004/18 skal fortolkes således, at en aftaleordning som den i hovedsagen omhandlede, hvorved en offentlig enhed ønsker at anskaffe varer på markedet ved for hele denne ordnings varighed at indgå kontrakter med enhver økonomisk aktør, der påtager sig at levere de pågældende varer på de på forhånd fastsatte vilkår, uden at vælge blandt de interesserede økonomiske aktører og ved at give disse mulighed for at tiltræde denne ordning under hele dennes varighed, ikke udgør en offentlig kontrakt i dette direktivs forstand.
68

Det følger af præmis 61-64 i dom af 4. oktober 2012, Kommissionen mod Østrig, (C-75/11, EU:C:2012:605), at Kongeriget Nederlandene ikke med føje kan støtte sig på artikel 24, stk. 2, i direktiv 2004/38 for at begrunde den omstændighed, at det kræver af de studerende, der er statsborgere i EU, EØS og Schweiz, at de har ret til tidsubegrænset ophold, eller at de er erhvervsaktive. I denne dom fastslog Domstolen, at spørgsmålet, om der består en reel forbindelse mellem den studerende og værtsmedlemsstaten, med hensyn til den studerendes ret til at gøre krav på en ydelse bestående af nedsatte befordringstakster kan efterprøves ved, at det godtgøres, at den omhandlede studerende er indskrevet ved en privat eller offentlig institution, der er godkendt eller som finansieres af værtsmedlemsstaten i medfør af dennes lovgivning eller administrative praksis, med henblik på dér som hovedaktivitet at følge en uddannelse, herunder en erhvervsuddannelse.