ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
C 340/3

Domstolens dom (Store Afdeling) af 14. juli 2022 — Europa-Parlamentet mod Rådet for Den Europæiske Union

(Sag C-743/19) (1)

(Annullationssøgsmål - regler for institutionerne - Den Europæiske Unions organer, kontorer og agenturer - Den Europæiske Arbejdsmarkedsmyndighed (ELA) - kompetence med hensyn til fastlæggelse af hjemstedet - artikel 341 TEUF - anvendelsesområde - afgørelse vedtaget af repræsentanterne for medlemsstaternes regeringer i tilknytning til en samling i Rådet - Domstolens kompetence i henhold til artikel 263 TEUF - retsaktens ophavsmand og retlige karakter - manglende bindende retsvirkninger i Unionens retsorden)

(2022/C 340/04)

Processprog: italiensk

Parter

Sagsøger: Europa-Parlamentet (ved I. Anagnostopoulou, C. Biz og L. Visaggio, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Rådet for Den Europæiske Union (ved M. Bauer, J. Bauerschmidt og E. Rebasti, som befuldmægtigede)

Intervenienter til støtte for sagsøgte: Kongeriget Belgien (ved J.-C. Halleux, M. Jacobs, C. Pochet og L. Van den Broeck, som befuldmægtigede), Den Tjekkiske Republik (ved L. Březinová, D. Czechová, K. Najmanová, M. Smolek og J. Vláčil, som befuldmægtigede), Kongeriget Danmark (ved M. Jespersen, V. Pasternak Jørgensen, J. Nymann-Lindegren og M. Søndahl Wolff, som befuldmægtigede), Irland (ved M. Browne, G. Hodge, A. Joyce og J. Quaney, som befuldmægtigede, bistået af D. Fennelly, BL), Den Hellenske Republik (ved K. Boskovits og E.-M. Mamouna, som befuldmægtigede), Kongeriget Spanien (ved S. Centeno Huerta og A. Gavela Llopis, som befuldmægtigede), Den Franske Republik (ved A. Daly, A.-L. Desjonquères, E. Leclerc og T. Stehelin, som befuldmægtigede), Storhertugdømmet Luxembourg (ved A. Germeaux, C. Schiltz og T. Uri, som befuldmægtigede), Ungarn (ved M.Z. Fehér og K. Szíjjártó, som befuldmægtigede), Kongeriget Nederlandene (ved M.K. Bulterman, J.M. Hoogveld og J. Langer, som befuldmægtigede), Republikken Polen (ved B. Majczyna, som befuldmægtiget), Den Slovakiske Republik (ved E.V. Drugda og B. Ricziová, som befuldmægtigede) og Republikken Finland (ved M. Pere, som befuldmægtiget)

Konklusion

1) Rådet for Den Europæiske Union frifindes.

2) Europa-Parlamentet og Rådet bærer hver deres egne omkostninger.

3) Kongeriget Belgien, Den Tjekkiske Republik, Kongeriget Danmark, Irland, Den Hellenske Republik, Kongeriget Spanien, Den Franske Republik, Storhertugdømmet Luxembourg, Ungarn, Kongeriget Nederlandene, Republikken Polen, Den Slovakiske Republik og Republikken Finland bærer hver deres egne omkostninger.

(1) EUT C 399 af 25.11.2019.
2)

Artikel 1, litra f), i Kommissionens afgørelse C(2015) 7135 final af 21. oktober 2015 om en procedure efter artikel 101 TEUF og artikel 53 i EØS-aftalen (sag AT.39639 — Optiske diskdrev) annulleres, for så vidt som det heri fastslås, at Sony Corporation og Sony Electronics Inc. har tilsidesat artikel 101 TEUF og artikel 53 i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde af 2. maj 1992 ved fra den 23. august 2004 til den 15. september 2006 at deltage i flere separate overtrædelser.
2)

Artikel 1, litra e), i Kommissionens afgørelse C(2015) 7135 final af 21. oktober 2015 om en procedure efter artikel 101 TEUF og artikel 53 i EØS-aftalen (sag AT.39639 — Optiske diskdrev) annulleres, for så vidt som det heri fastslås, at Toshiba Samsung Storage Technology Corp. og Toshiba Samsung Storage Technology Korea Corp. har tilsidesat artikel 101 TEUF og artikel 53 i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde af 2. maj 1992 ved fra den 23. juni 2004 til den 17. november 2008 at deltage i flere separate overtrædelser.
2)

Artikel 1, litra g), i Kommissionens afgørelse C(2015) 7135 final af 21. oktober 2015 om en procedure efter artikel 101 TEUF og artikel 53 i EØS-aftalen (sag AT.39639 — Optiske diskdrev) annulleres, for så vidt som det heri fastslås, at Sony Optiarc Inc. og Sony Optiarc America Inc. har tilsidesat artikel 101 TEUF og artikel 53 i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde af 2. maj 1992 ved fra den 25. juli 2007 til den 29. oktober 2008 og fra den 25. juli til den 31. oktober 2007 at deltage i flere separate overtrædelser.
2)

Artikel 1, litra h), i Kommissionens afgørelse C(2015) 7135 final af 21. oktober 2015 om en procedure efter artikel 101 TEUF og artikel 53 i EØS-aftalen (sag AT.39639 — Optiske diskdrev) annulleres, for så vidt som det heri fastslås, at Quanta Storage Inc. har tilsidesat artikel 101 TEUF og artikel 53 i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde af 2. maj 1992 ved fra den 14. februar til den 28. oktober 2008 at deltage i flere separate overtrædelser.
Domstolens dom (Store Afdeling) af 17. maj 2022 — IO mod Impuls Leasing România IFN SA (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Judecătoria Sector 2 Bucureşti — Rumænien)

(Sag C-725/19) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - direktiv 93/13/EØF - urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler - ækvivalensprincippet - effektivitetsprincippet - procedure om tvangsfuldbyrdelse af en leasingaftale, der kan udgøre fuldbyrdelsesgrundlaget - indsigelse mod fuldbyrdelsen - national lovgivning, som ikke giver den ret, der træffer afgørelse om denne indsigelse, mulighed for at undersøge, om kontraktvilkårene i et fuldbyrdelsesgrundlag er urimelige - en fuldbyrdende rets beføjelse til af egen drift at undersøge, om et kontraktvilkår eventuelt er urimeligt - mulighed for et almindeligt søgsmål, som gør det muligt at foretage en efterprøvelse af, om de nævnte vilkår er urimelige - krav om sikkerhedsstillelse for at udsætte fuldbyrdelsesproceduren)

(2022/C 266/04)

Processprog: Rumænsk

Den forelæggende ret

Judecătoria Sector 2 Bucureşti

Parter i hovedsagen

Sagsøger: IO

Sagsøgt: Impuls Leasing România IFN SA

Konklusion

Artikel 6, stk. 1, og artikel 7, stk. 1, i Rådets direktiv 93/13/EØF af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler skal fortolkes således, at disse bestemmelser er til hinder for en national lovgivning, som ikke tillader en ret, der skal fuldbyrde en fordring, og som er forelagt en indsigelse mod denne fuldbyrdelse, af egen drift eller på forbrugerens anmodning at efterprøve, om vilkårene i en aftale, der er indgået mellem en forbruger og en erhvervsdrivende, og som udgør et fuldbyrdelsesgrundlag, er urimelige, eftersom den ret, der træffer afgørelse om realiteten, og for hvilken der kan anlægges et særskilt almindeligt søgsmål med henblik på at få efterprøvet, om vilkårene i en sådan aftale er urimelige, kun kan udsætte fuldbyrdelsesproceduren, indtil den træffer afgørelse om realiteten, mod en sikkerhedsstillelse af en størrelse, der kan afholde forbrugeren fra at anlægge og opretholde et sådant søgsmål.

(1) EUT C 54 af 17.2.2020.
1)

Artikel 6, stk. 1, og artikel 7, stk. 1, i Rådets direktiv 93/13/EØF af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler skal fortolkes således, at disse bestemmelser er til hinder for en national lovgivning, der som følge af virkningen af retskraften og præklusion hverken gør det muligt for en ret ex officio at undersøge, om der foreligger urimelige kontraktvilkår i forbindelse med en sag om realisering af pant i fast ejendom, eller for forbrugeren — efter udløbet af indsigelsesfristen — at påberåbe sig den urimelige karakter af disse vilkår i denne sag eller i et efterfølgende anerkendelsessøgsmål, når de nævnte vilkårs eventuelt urimelige karakter allerede i forbindelse med indledningen af sagen om realisering af pant i fast ejendom er blevet undersøgt ex officio af retten, men hvor den retlige afgørelse, der anordner fuldbyrdelsen af pant i fast ejendom, ikke indeholder nogen begrundelse, der selv i summarisk form lader forstå, at denne undersøgelse har fundet sted, eller angiver, at rettens vurdering efter afslutningen af den nævnte undersøgelse ikke længere kan anfægtes, såfremt der ikke gøres indsigelse inden for den nævnte frist.
Domstolens dom (Store Afdeling) af 17. maj 2022 — L mod Unicaja Banco SA, tidligere Banco de Caja España de Inversiones, Salamanca y Soria, S.A.U. (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Tribunal Supremo — Spanien)

(Sag C-869/19) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - direktiv 93/13/EØF - urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler - ækvivalensprincippet - effektivitetsprincippet - aftale om lån med pant i fast ejendom - urimelig karakter af »gulvklausulen« i denne aftale - nationale regler om proceduren for iværksættelse af appel - tidsmæssig begrænsning af virkningerne af ugyldighedserklæring af et urimeligt vilkår - tilbagebetaling - den nationale appelrets beføjelse til at foretage prøvelse ex officio)

(2022/C 266/05)

Processprog: spansk

Den forelæggende ret

Tribunal Supremo

Parter i hovedsagen

Sagsøger: L

Sagsøgt: Unicaja Banco SA, tidligere Banco de Caja España de Inversiones, Salamanca y Soria, S.A.U.

Konklusion

Artikel 6, stk. 1, i Rådets direktiv 93/13/EØF af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler skal fortolkes således, at denne bestemmelse er til hinder for anvendelsen af nationale processuelle principper, hvorefter en national ret, for hvilken der er iværksat appel til prøvelse af en dom, der tidsmæssigt begrænser tilbagebetalingen af de beløb, som en forbruger har betalt med urette i medfør af et vilkår, som er blevet erklæret urimeligt, ikke ex officio kan rejse et anbringende om tilsidesættelse af denne bestemmelse og tilkende forbrugeren fuld tilbagebetaling af sådanne beløb, når den pågældende forbrugers manglende anfægtelse af denne tidsmæssige begrænsning ikke kan tilskrives vedkommendes fuldstændige passivitet.

(1) EUT C 87 af 16.3.2020.
Domstolens dom (Store Afdeling) af 17. maj 2022 — SPV Project 1503 Srl, Dobank SpA mod YB (C-693/19), Banco di Desio e della Brianza SpA mod YB (C-693/19) og Banco di Desio e della Brianza SpA m.fl. mod YX og ZW (C-831/19) (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Tribunale di Milano — Italien)

(Forenede sager C-693/19 og C-831/19) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - direktiv 93/13/EØF - urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler - ækvivalensprincippet - effektivitetsprincippet - betalingspåkravsprocedurer og udlægsprocedurer hos tredjemand - retskraften omfatter implicit gyldigheden af vilkår i fuldbyrdelsesgrundlaget - en fuldbyrdende rets beføjelse til ex officio at undersøge, om et kontraktvilkår eventuelt er urimeligt)

(2022/C 266/03)

Processprog: Italiensk

Den forelæggende ret

Tribunale di Milano

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: SPV Project 1503 Srl, SpA Dobank SpA (C-693/19), Banco di Desio e della Brianza SpA, Banca di Credito Cooperativo di Carugate e Inzago sc, Intesa Sanpaolo SpA, Banca Popolare di Sondrio s.c.p.a og Cerved Credit Management (C-831/19)

Sagsøgte: YB (C-693/19), YX og ZW (C-831/19)

Konklusion

Artikel 6, stk. 1, og artikel 7, stk. 1, i Rådets direktiv 93/13/EØF af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler skal fortolkes således, at disse bestemmelser er til hinder for en national lovgivning, der fastsætter, at når et betalingspåkrav, der er udstedt af en ret på anmodning af en kreditor, ikke har været genstand for en indsigelse indgivet af debitor, kan en fuldbyrdende ret ikke efterfølgende efterprøve, om de kontraktvilkår, som blev anvendt som grundlag for nævnte påkrav, eventuelt er urimelige, med den begrundelse, at den retskraft, som er knyttet til det nævnte påkrav, implicit omfatter disse vilkår, hvorfor enhver undersøgelse af vilkårenes gyldighed er udelukket. Den omstændighed, at debitor på det tidspunkt, hvor betalingspåkravet blev endeligt, var ubekendt med, at den pågældende kunne kvalificeres som »forbruger« i dette direktivs forstand, er i denne forbindelse uden betydning.

(1) EUT C 432 af 23.12.2019.

EUT C 36 af 3.2.2020.
—

fra 2010 til 2012 og fra 2014 til og med 2017 i zone IT1914 (industriområder), har den tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 13, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/50/EF af 21. maj 2008 om luftkvaliteten og renere luft i Europa, sammenholdt med bilag XI hertil, og idet den ikke fra den 11. juni 2010 har vedtaget egnede foranstaltninger til at sikre, at de årlige grænseværdier for nitrogendioxid (NO2) overholdes i samtlige disse zoner, og navnlig ikke har sikret, at luftkvalitetsplanerne indeholder passende foranstaltninger, så det sikres, at overskridelsesperioden for denne grænseværdi kan holdes så kort som muligt, har den tilsidesat sine forpligtelser i henhold til dette direktivs artikel 23, stk. 1, alene og sammenholdt med del A i bilag XV hertil.
1)

Republikken Bulgarien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 13, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/50/EF af 21. maj 2008 om luftkvaliteten og renere luft i Europa, sammenholdt med bilag XI til dette direktiv, idet den for så vidt angår zone BG0006 (syd-øst) ikke har sikret dels, at timegrænseværdien for svovldioxid (SO2), ikke systematisk og vedvarende blev overskredet fra 2007 til og med 2018, dels at den daglige grænseværdi for det pågældende forurenede stof ikke systematisk og vedvarende blev overskredet fra 2007 til og med 2018, med undtagelse af 2010 og 2012, og tilsidesat sine forpligtelser i henhold til dette direktivs artikel 23, stk. 1, sammenholdt med del A i bilag XV hertil, idet den ikke fra den 11. juni 2010 har vedtaget egnede foranstaltninger til at sikre overholdelsen af grænseværdierne for SO2 i denne zone og navnligt ikke har sikret, at luftkvalitetsplanerne omfatter egnede foranstaltninger, så perioden med overskridelse af disse grænseværdier bliver kortest mulig.
1)

Artikel 20 TEUF skal fortolkes således, at den er til hinder for, at en medlemsstat meddeler afslag på en ansøgning om familiesammenføring, der er indgivet på vegne af en tredjelandsstatsborger, der er familiemedlem til en unionsborger, som er statsborger i denne medlemsstat, og som aldrig har udøvet sin ret til fri bevægelighed, alene med den begrundelse, at unionsborgeren ikke råder over tilstrækkelige midler til sig selv og dette familiemedlem, således at opholdet ikke bliver en byrde for det nationale sociale system, uden at det er blevet undersøgt, om der mellem nævnte unionsborger og nævnte familiemedlem består et afhængighedsforhold af en sådan art, at unionsborgeren, såfremt nævnte familiemedlem nægtes en afledt opholdsret, vil være nødsaget til at forlade Den Europæiske Unions område som helhed og dermed vil blive frataget den effektive nydelse af kerneindholdet i de rettigheder, som den pågældende er tildelt ved sin status som unionsborger.
C 237/2

Domstolens dom (Store Afdeling) af 26. april 2022 — Republikken Polen mod Europa-Parlamentet og Rådet for Den Europæiske Union

(Sag C-401/19) (1)

(Annullationssøgsmål - direktiv (EU) 2019/790 - artikel 17, stk. 4, litra b), og artikel 17, stk. 4, litra c), in fine - artikel 11 og artikel 17, stk. 2, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder - ytrings- og informationsfrihed - beskyttelse af intellektuel ejendomsret - forpligtelser for udbydere af onlineindholdsdelingstjenester - forudgående automatisk kontrol (filtrering) af indhold, der gøres tilgængeligt online af brugerne)

(2022/C 237/02)

Processprog: polsk

Parter

Sagsøger: Republikken Polen (ved B. Majczyna, M. Wiącek og J. Sawicka, som befuldmægtigede, bistået af sagkyndig J. Barski)

Sagsøgte: Europa-Parlamentet (ved D. Warin, S. Alonso de León og W.D. Kuzmienko, som befuldmægtigede) og Rådet for Den Europæiske Union (ved M. Alver, F. Florindo Gijón og D. Kornilaki, som befuldmægtigede)

Intervenienter til støtte for sagsøgte: Kongeriget Spanien (først ved S. Centeno Huerta og J. Rodríguez de la Rúa Puig, derefter ved J. Rodríguez de la Rúa Puig, som befuldmægtigede), Den Franske Republik (ved A.-L. Desjonquères og A. Daniel, som befuldmægtigede), Den Portugisiske Republik (først ved M.A. Capela de Carvalho Galaz Pimenta, P. Barros da Costa, P. Salvação Barreto og L. Inez Fernandes, derefter ved M.A. Capela de Carvalho Galaz Pimenta, P. Barros da Costa og P. Salvação Barreto, som befuldmægtigede) og Europa-Kommissionen (ved F. Erlbacher, S.L. Kalėda, J. Samnadda og B. Sasinowska, som befuldmægtigede)

Konklusion

1) Europa-Parlamentet og Rådet for Den Europæiske Union frifindes.

2) Republikken Polen betaler sagsomkostningerne.

3) Kongeriget Spanien, Den Franske Republik, Den Portugisiske Republik og Europa-Kommissionen bærer hver deres egne omkostninger.

(1) EUT C 270 af 12.8.2019.
Domstolens dom (Store Afdeling) af 22. marts 2022 — M.F. mod J.M. (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Sąd Najwyższy — Polen)

(Sag C-508/19) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - artikel 267 TEUF - nødvendigheden af den anmodede fortolkning, for at den forelæggende ret kan afsige sin dom - begreb - disciplinærsag indledt mod en dommer ved en almindelig domstol - udpegelse af den disciplinærdomstol, der har kompetence til at træffe afgørelse i denne sag, af formanden for disciplinærafdelingen ved Sąd Najwyższy (øverste domstol, Polen) - civilt søgsmål med påstand om, at det fastslås, at der ikke foreligger et tjenesteforhold mellem formanden for denne disciplinærafdeling og den øverste domstol - den forelæggende rets manglende kompetence til at efterprøve gyldigheden af udnævnelsen af en dommer ved den øverste domstol og afvisning af et sådant søgsmål i henhold til national ret - afvisning af anmodningen om præjudiciel afgørelse)

(2022/C 198/03)

Processprog: polsk

Den forelæggende ret

Sąd Najwyższy

Parter i hovedsagen

Sagsøger: M.F.

Sagsøgt: J.M.

Procesdeltagere: Prokurator Generalny og Rzecznik Praw Obywatelskich

Konklusion

Anmodningen om præjudiciel afgørelse forelagt af Sąd Najwyższy (Izba Pracy i Ubezpieczeń Społecznych) (øverste domstol (afdelingen for arbejds- og socialsikringssager), Polen) afvises.

(1) EUT C 337 af 7.10.2019.
Domstolens dom (Fjerde Afdeling) af 24. september 2020 — straffesag mod XC (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Bundesgerichtshof — Tyskland)

(Sag C-195/20) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - præjudiciel hasteprocedure - retligt samarbejde i straffesager - europæisk arrestordre - rammeafgørelse 2002/584/RIA - virkninger af overgivelsen - artikel 27 - eventuel retsforfølgning for andre lovovertrædelser - specialitetsreglen)

(2020/C 399/30)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Bundesgerichtshof

Part i hovedsagen

XC

procesdeltager: Generalbundesanwalt beim Bundesgerichtshof

Konklusion

Artikel 27, stk. 2 og 3, i Rådets rammeafgørelse 2002/584/RIA af 13. juni 2002 om den europæiske arrestordre og om procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne, som ændret ved Rådets rammeafgørelse 2009/299/RIA af 26. februar 2009, skal fortolkes således, at den specialitetsregel, som er fastsat i denne artikels stk. 2, ikke er til hinder for en frihedsberøvende foranstaltning over for en person, der er omfattet af en første europæisk arrestordre på grund af andre forhold end dem, på hvis grundlag overgivelsen af den pågældende til fuldbyrdelse af denne arrestordre er sket, og forud for disse forhold, når denne person frivilligt har forladt den medlemsstat, som har udstedt den første arrestordre, og dér er blevet overgivet til fuldbyrdelse af en anden europæisk arrestordre, som er udstedt efter denne udrejse, med henblik på fuldbyrdelse af en frihedsstraf, for så vidt som den af den anden europæiske arrestordre fuldbyrdende judicielle myndighed i henhold dertil har givet samtykke til, at strafforfølgningen udvides til at omfatte de forhold, der ligger til grund for denne frihedsberøvende foranstaltning.

(1) EUT C 230 af 13.7.2020.
2)

Artikel 6, stk. 1, andet og tredje afsnit, i direktiv 2013/32 skal fortolkes således, at en forundersøgelsesdommer i sin egenskab af »anden myndighed« som omhandlet i denne bestemmelse dels skal informere tredjelandsstatsborgere med ulovligt ophold om reglerne for indgivelse af en ansøgning om international beskyttelse, dels, når en statsborger har tilkendegivet, at vedkommende agter at indgive en sådan ansøgning, skal fremsende sagsakterne til den kompetente myndighed med henblik på registrering af den nævnte ansøgning, således at denne statsborger kan få adgang til de materielle modtagelsesforhold og den lægebehandling, der er fastsat i artikel 17 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/33 af 26. juni 2013 om fastlæggelse af standarder for modtagelse af ansøgere om international beskyttelse.
2)

Artikel 6, stk. 1, og artikel 7, stk. 1, i direktiv 93/13 skal for det første fortolkes således, at disse bestemmelser ikke er til hinder for, at den nationale ret udelukkende ophæver det urimelige element i et kontraktvilkår i en aftale, der er indgået mellem en erhvervsdrivende og en forbruger, når det afskrækkende formål, der forfølges med dette direktiv, er sikret gennem nationale lovbestemmelser, der regulerer brugen heraf, forudsat at dette element består i en særskilt kontraktlig forpligtelse, der kan gøres til genstand for en individuel undersøgelse af, om den er urimelig. For det andet er disse bestemmelser til hinder for, at den forelæggende ret udelukkende ophæver det urimelige element i et kontraktvilkår i en aftale, der er indgået mellem en erhvervsdrivende og en forbruger, når en sådan ophævelse ville være ensbetydende med at revidere indholdet af det nævnte kontraktvilkår ved at påvirke dets substans, hvilket det tilkommer den nævnte ret at efterprøve.
Domstolens dom (Første Afdeling) af 29. april 2021 — AR mod Stadt Pforzheim (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Verwaltungsgerichtshof Baden-Württemberg — Tyskland)

(Sag C-56/20) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - transport - kørekort - gensidig anerkendelse - inddragelse af kørekortet i en anden medlemsstat end den medlemsstat, der har udstedt kørekortet - anbringelse af en påtegning på kørekortet, der angiver, at det ikke er gyldigt på denne medlemsstats område)

(2021/C 278/23)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Verwaltungsgerichtshof Baden-Württemberg

Parter i hovedsagen

Sagsøger: AR

Sagsøgt: Stadt Pforzheim

Konklusion

Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/126/EF af 20. december 2006 om kørekort, som ændret ved Kommissionens direktiv 2011/94/EU af 28. november 2011, skal fortolkes således, at det er til hinder for, at en medlemsstat, der i medfør af dette direktivs artikel 11, stk. 4, andet afsnit, som ændret ved direktiv 2011/94, har truffet en afgørelse om at nægte at anerkende gyldigheden af et kørekort udstedt af en anden medlemsstat på grund af en administrativ overtrædelse fra indehaverens side, der er begået under et midlertidigt ophold på den første medlemsstats område efter udstedelsen af dette kørekort, også på det nævnte kørekort anbringer en påtegning om kørselsforbud for denne indehaver på det nævnte område, selv om denne indehaver ikke har sædvanlig bopæl som omhandlet i artikel 12, stk. 1, i direktiv 2006/126, som ændret ved direktiv 2011/94, på denne medlemsstats område.

(1) EUT C 209 af 22.6.2020.