5.

Sagsøgte søger at undgå denne retspraksis ved i første række at anføre, at hvis Rådets undladelse af at give regler for visse landbrugssektorer ikke er til hinder for at anvende traktatens principper om frie varebevægelser, bør denne omstændighed ej heller være til hinder for at anvende de i traktaten hjemlede undtagelser fra disse principper. Sagsøgte hævder, at det allerede af den nævnte bestemmelse i artikel 38, stk. 2 fremgår, at en vis smidighed inden for landbrugsområdet er nødvendig, idet denne artikel gør bestemmelserne om fællesmarkedets oprettelse anvendelig på landbrugsvarer, men samtidig fra disse regler vedtages de modstående bestemmelser i artikel 39-46. Herved kan fællesskabsinstitutionerne fravige de almindelige regler om fællesmarkedets oprettelse for de landbrugsprodukter, som er underkastet en særlig fælles ordning. Efter sagsøgtes opfattelse burde staterne have samme mulighed for de varer, som endnu ikke er blevet gjort til genstand for en fælles ordning, og som de følgelig kan underkaste interventionsforanstaltninger. Sagsøgte hævder, at man i modsat fald ville skabe et lovgivningsmæssigt tomrum. Sagsøgte anfører desuden, at Charmassondommen kun vedrører de undtagelser fra princippet om frie varebevægelser, som er begrundet i en national markedsordning, men derimod ikke de undtagelser, som ikke står i forbindelse med en national markedsordnings normale funktion, og som har til formål, ved en midlertidig fravigelse af fællesmarkedets principper, at imødegå en vanskelig situation inden for en bestemt landbrugssektor; dette gælder, så længe de fra fællesskabsinstitutionerne imødesete foranstaltninger endnu ikke er truffet. Hvad angår den franske regerings første punkt bør det huskes, at fællesskabsinstitutionerne traf en række fælles beskyttel sesforanstaltninger af toldmæssig karakter inden for kartoffelområdet, som skulle finde anvendelse over for tredjelande, omend dette først skete efter vedtagelsen af de pågældende nationale foranstaltninger. Rådet foretog således den 20. januar 1976 ved forordning nr. 128/76 en fuldstændig suspension af toldsatserne i den fælles toldtarif for visse typer af kartofler, under hensyn til den utilstrækkelige forsyning af kartofler i Fællesskabet. Pa grund af knapheden inden for fællesmarkedets kartoffelsektor indførte Rådet ved forordning nr. 348/76 af 17. februar 1976 desuden en midlertidig afgift på kartofler ved disses udførsel til tredjelande og åbnede samtidig mulighed for en ændring af afgiftsbeløbet dels som følge af prisudviklingen på fællesskabsmarkedet og verdensmarkedet og dels som følge af de tilskud, der eventuelt ydes af tredjelande ved indførslen. Sagsøgte gjorde sig ikke større anstrengelser for at påvise og i øvrigt ej heller for at gøre gældende, at disse fællesskabsforanstaltninger var utilstrækkelige til at imødegå situationen inden for kartoffelsektoren. Af samme grund kan de argumenter, som den franske regering ønsker at udlede af den påståede undladelse fra Rådets side af at gennemføre lovgivningsmæssige foranstaltninger, kun vedrøre perioden forud for vedtagelsen af de omtalte fællesskabsforanstaltninger (højst fra oktober 1975 til februar 1976). Men under alle omstændigheder ligger den fundamentale svaghed ved sagsøgtes argumentation efter min mening deri, at der ifølge traktaten, gennem afskaffelse af told og kvantitative restriktioner, skal være gennemført fri bevægelighed for alle landbrugsvarer ved overgangsperiodens udløb, uanset om disse varer er underkastet en fælles markedsordning. Der er i traktaten ingen hjemmel for staterne til at fravige fællesmarkedets generelle principper ensidigt efter overgangsperiodens udløb, bortset fra det tilfælde hvor de midlertidigt kan anvende en mindsteprisordning ved indførsel i stedet for kontingenter (artikel 44, stk. 1 og 6). Bortset fra dette område er det kun fællesskabsinstitutionerne, der efter overgangsperiodens udløb kan udnytte det forbehold, som fremgår af traktatens artikel 38, stk. 2. Formålet med bestemmelserne i traktatens afsnit II er nemlig at give fællesskabsinstitutionerne mulighed for ved gennemførelse af en fælles markedsordning at tage hensyn til de særlige forhold i landbruget og med henblik herpå at vedtage en særordning, som i visse henseender kan gå videre, end en streng anvendelse af fællesmarkedets almindelige regler ville medføre. At der er tillagt Fællesskabet beføjelse til at vedtage sådanne regler for en særlig kategori af varer kan imidlertid ikke tages til indtægt for den opfattelse, at medlemsstaterne skulle have en lignende kompetence i henseende til varer, som endnu ikke er blevet underkastet en fælles markedsordning. I øvrigt må, som Kommissionen har fremhævet, selv de særlige foranstaltninger med henblik på intervention og på organisation af produktion og samhandel inden for landbrugspolitikken aldrig krænke friheden til samhandel mellem medlemsstaterne. Den restriktive virkning på samhandelen — som for eksempel kan skyldes visse foranstaltningers såsom interventionsprisers og eksportrestitutioners indflydelse på den producerede mængde — er under alle omstændigheder udelukkende af indirekte karakter. Og navnlig udsættes markedets enhed ikke for nogen risiko på grund af disse interventioner, som hviler på kriterier, der gælder for hele Fællesskabet. Selv om de fælles markedsordninger ganske vist giver anledning til offentlige interventioner på landbrugsmarkedet i et omfang, der ikke er lovligt inden for det industrielle område, har det grundlæggende princip om den fri samhandel inden for Fællesskabet fortsat gyldighed også for disse markedsordninger. Jeg finder det derfor ikke korrekt som sagsøgte at antage, at anvendelsen af de almindelige markedsregler på landbrugsvarer, som endnu ikke er underkastet en fælles markedsordning, har til følge, at disse varer snart behandles som landbrugsvarer, snart som industrivarer, alt efter om Fællesskabet har underkastet dem en markedsordning eller ikke. Det bør tværtimod fastholdes, at reglen om den fri bevægelighed gælder for alle landbrugsvarer, uanset om de er underkastet en fælles markedsordning eller ej. Det forhold, at staterne har bevaret muligheden for at vedtage egne interventionsforanstaltninger inden for de landbrugssektorer, som ikke er underkastet en markedsordning, er følgelig ikke ensbetydende med, at de ved udøvelsen af denne resterende kompetence kan undlade at overholde de almindelige regler, der ligger til grund for fællesmarkedet, og i særdeleshed de regler, hvis formål det er at bevare den fri samhandel inden for Fællesskabet.