ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
For så vidt som vedtagelsen af væsentlige regler på et EU-retligt område er forbeholdt EU-lovgiver, skal disse regler vedtages i den grundlæggende retsforskrift og kan ikke gøres til genstand for en delegation. Vedtagelse af bestemmelser, der kræver et politisk valg, som det hører under EU-lovgivers egen kompetence at træffe, kan således ikke gøres til genstand for en sådan delegation. Det følger heraf, at gennemførelsesforanstaltninger hverken kan ændre væsentlige bestemmelser i den grundlæggende retsforskrift eller supplere denne med nye væsentlige bestemmelser.

Spørgsmålet om, hvilke bestemmelser på et område der skal kvalificeres som væsentlige, henhører ikke alene under EU-lovgivers bedømmelse, men skal baseres på objektive forhold, som gør det muligt at foretage en domstolskontrol. I denne henseende er det nødvendigt at tage det pågældende områdes kendetegn og særtræk i betragtning.

(jf. præmis 64-68)
Artikel 204, stk. 1, litra a), i forordning nr. 2913/92 om indførelse af en EF-toldkodeks, som ændret ved forordning nr. 648/2005, skal fortolkes således, at en misligholdelse af den forpligtelse til at forelægge afslutningsopgørelsen for kontroltoldstedet inden 30 dage efter udløbet af fristen for afslutningen af proceduren, som er fastsat i artikel 521, stk. 1, første afsnit, første led, i forordning nr. 2454/93 om visse gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 2913/92, som ændret ved forordning nr. 214/2007, vil føre til, at der opstår en toldskyld for den samlede mængde indførselsvarer, der skal angives – herunder dem, som genudføres uden for Den Europæiske Unions område – såfremt betingelserne i artikel 859, nr. 9), i nævnte forordning nr. 2454/93 anses for ikke at være opfyldt.

Under disse omstændigheder har opståen af toldskyld ikke karakter af en sanktion, men skal anses for konsekvensen af den manglende opfyldelse af betingelserne for at opnå den fordel, der følger af proceduren for aktiv forædling efter suspensionsordningen. Denne procedure indebærer nemlig tildeling af en betinget fordel, som ikke kan tildeles, hvis de dertil knyttede betingelser ikke er overholdt, hvilket gør suspensionen uanvendelig og derfor begrunder pålæggelsen af toldskyld.

Hvad angår risikoen for, at der opstår dobbelt toldskyld for de varer, som ikke er blevet genudført, tilkommer det de nationale retter at sikre sig, at afgiftsmyndighederne ikke medvirker til, at der opstår en yderligere toldskyld for de varer, for hvilke en toldskyld allerede er opstået på grundlag af en tidligere udløsende begivenhed.

(jf. præmis 43 og 46-48 samt domskonkl.)
Selv om forordning nr. 617/2010 om indberetning til Kommissionen om investeringsprojekter i energiinfrastruktur i Den Europæiske Union har til formål at indsamle oplysninger, er indberetningen indført ved denne forordning for at Unionen kan nå visse mål, som er blevet udpeget for den på energiområdet. Det fremgår desuden af indholdet af forordning nr. 617/2010, at den i det væsentlige vedrører oprettelsen af et system for indsamling af oplysninger om investeringsprojekter i energiinfrastruktur, der skal gøre det muligt for Unionen at gennemføre de fastlagte målsætninger på energiområdet, navnlig hvad angår det indre energimarkeds funktion, sikring af energiforsyningerne i Unionen og udviklingen af nye og vedvarende energikilder.

I betragtning af forordningens formål og dens indhold kan den ikke vedtages på grundlag af artikel 337 TEUF. Denne bestemmelse udgør nemlig retsgrundlaget for retsakter vedrørende Kommissionens generelle indsamling af oplysninger uden at kræve, at denne indsamling er nødvendig for gennemførelsen af Unionens politiske målsætninger.

Forordning nr. 617/2010 skal således baseres på artikel 194 TEUF, der som det følger af dens ordlyd, navnlig stk. 2, udgør retsgrundlaget for EU’s retsakter, som er »nødvendige« for at nå de mål, der er fastsat i Unionens politik på energiområdet. Forordningens formål og indhold er tæt forbundet med målsætningerne for Unionens politik på energiområdet, og indhentningen af oplysninger kan ikke begrundes med formålet om at gennemføre visse opgaver, der specifikt er overladt til Unionen i henhold til artikel 194, stk. 1, TEUF om energipolitik.

Selv om forordning nr. 617/2010 ligeledes finder anvendelse på indberetninger til Kommissionen af investeringsprojekter om visse nukleare infrastrukturer, gælder det, at den nævnte forordning under hensyn til dens formål og indhold ikke omhandler gennemførelsen af Unionens politik inden for det særlige kerneenergiområde, således som det er defineret i Euratom-traktaten, men af Unionens politik på energiområdet generelt set. Det følger heraf, at den heller ikke er omfattet af artikel 187 TEA.

(jf. præmis 52, 61, 64, 66, 69, 73, 82 og 85)
I det konkrete tilfælde, hvor moderselskabet besidder 100% af kapitalen i det datterselskab, som har overtrådt Unionens konkurrenceregler, kan det pågældende moderselskab dels udøve en bestemmende indflydelse på dette datterselskabs adfærd, dels foreligger der en afkræftelig formodning om, at det pågældende moderselskab faktisk udøver en sådan indflydelse. Det er under disse omstændigheder tilstrækkeligt, at Kommissionen beviser, at hele kapitalen i et datterselskab ejes af moderselskabet, for at det kan formodes, at moderselskabet faktisk udøver en bestemmende indflydelse på dette datterselskabs handelspolitik. Kommissionen vil derefter være i stand til at anse moderselskabet for solidarisk ansvarligt for betaling af den bøde, som er pålagt datterselskabet, medmindre dette moderselskab, som det påhviler at afkræfte denne formodning, fører tilstrækkelige beviser med henblik på at godtgøre, at dets datterselskab optræder selvstændigt på markedet.

Kommissionen er dog ikke forpligtet til udelukkende at støtte sig på den nævnte formodning. Der er således ikke noget til hinder for, at denne institution fastslår et moderselskabs faktiske udøvelse af en bestemmende indflydelse på sit datterselskab med andre beviser eller gennem en kombination af sådanne beviser og den nævnte formodning.

Ligebehandlingsprincippet kræver imidlertid, at Kommissionen – når den vedtager en særlig metode for at afgøre, om der er grundlag for at gøre de moderselskaber, hvis datterselskaber har deltaget i det samme kartel, ansvarlige – bør basere sig på de samme kriterier i forhold til alle disse moderselskaber, medmindre der foreligger særlige omstændigheder. Når Kommissionen beslutter kun at gøre moderselskaberne ansvarlige, når beviser bekræfter formodningen om faktisk udøvelse af en bestemmende indflydelse på datterselskaberne (den såkaldte »dobbelte grundlag«-metode), og den afstår fra kun at anvende den blotte formodning om en bestemmende indflydelse, kan den følgelig ikke gøre et moderselskab solidarisk ansvarligt for betalingen af den bøde, som er pålagt dets datterselskab, alene på baggrund af den pågældende formodning, og derved forskelsbehandle dette moderselskab i forhold til de andre moderselskaber.

(jf. præmis 46-50 og 55-57)
Artikel 44 i forordning nr. 987/2009 om de nærmere regler til gennemførelse af forordning nr. 883/2004 om koordinering af de sociale sikringsordninger finder ikke anvendelse på afslag på at godkende børnepasningsperioder, i relation til alderspensionsforsikring, der er vedtaget før datoen for ikrafttrædelsen af nævnte forordning nr. 987/2009. Lovgiver har ved forordningens artikel 97 fastsat dens ikrafttræden til den 1. maj 2010, uden at nogen anden betragtning eller nogen anden bestemmelse i nævnte forordning kan forstås som et forsøg på at give nævnte forordnings artikel 44 tidsmæssig gyldighed fra et tidspunkt, der ligger før offentliggørelsen af denne retsakt. Det fremgår tværtimod af artikel 87, stk. 1, i forordning nr. 883/2004, som finder anvendelse på forhold, der er omfattet af forordning nr. 987/2009, jf. denne forordnings artikel 93, at denne ikke begrunder ret til ydelser for noget tidsrum, der ligger forud for datoen for dens anvendelse, dvs. den 1. maj 2010.

(jf. præmis 26 og 27)
En medlemsstat har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 56 TEUF, såfremt den har vedtaget en national lovgivning, som pålægger selvstændige tjenesteydere med hjemsted i en anden medlemsstat at afgive en erklæring forud for udøvelse af deres virksomhed i den omhandlede medlemsstat.

I denne forbindelse kan en national lovgivning, der vedrører et område, som ikke er genstand for harmonisering på EU-plan, og som gælder uden forskel for enhver person eller ethvert selskab, der driver virksomhed på den pågældende medlemsstats område, til trods for dens restriktive virkning på den frie udveksling af tjenesteydelser begrundes i et tvingende alment hensyn, der ikke allerede tilgodeses i kraft af de bestemmelser, tjenesteyderen er undergivet i den medlemsstat, hvor han er etableret, forudsat at lovgivningen er egnet til at sikre virkeliggørelsen af det formål, den forfølger, og ikke går ud over, hvad der er nødvendigt for at opfylde formålet.

Selv om hensynet til at bekæmpe bedrageri, bl.a. socialt bedrageri, og forhindre misbrug, navnlig ved at opdage tilfælde af falske selvstændige og bekæmpe sort arbejde, kan være knyttet til hensynet om at beskytte de sociale sikringsordningers økonomiske ligevægt, hensynet til forebyggelse af illoyal konkurrence og social dumping samt hensynet til beskyttelse af arbejdstagere, herunder selvstændige tjenesteydere, forholder det sig imidlertid ikke desto mindre således, at en generel formodning for bedrageri ikke er en tilstrækkelig begrundelse for en foranstaltning, som gør indgreb i formålene med EUF-traktaten, og det tilkommer den omhandlede medlemsstat at angive en overbevisende begrundelse for, hvorfor den omhandlede lovgivning ikke overskrider grænserne for, hvad der er nødvendigt med henblik på at nå disse mål.

(jf. præmis 44, 45, 53, 55 og 57 samt domskonkl.)
I tilfælde af en eksportørs tilsagn over for Kommissionen, efter at det er fastslået, at der finder dumping sted og forvoldes skade som følge heraf, i overensstemmelse med artikel 8 i grundforordningen om antidumping nr. 384/96, afhænger Kommissionens gennemførelse af kontrollen med disse tilsagn af troværdigheden af de dokumenter, som fremsendes i forbindelse med udøvelsen af det tilsagn, som den pågældende eksportør har indgået aftale om. Ved at tilsidesætte informationsforpligtelsen, som følger af tilsagnene, har eksportøren brudt det tillidsbånd, som er nødvendigt for det samarbejdsforhold, som er indført ved et sådant tilsagn. En sådan tilsidesættelse risikerer at fratage det dets anvendelighed. Under sådanne omstændigheder skal informationsforpligtelsen betragtes som afgørende for tilsagnsordningens rette funktion, som gør det muligt at undgå anvendelsen af antidumpingtold.

Når en eksportør har misligholdt sit tilsagn for så vidt angår såvel forpligtelsen til at indgive kvartalsrapporter over salg af den pågældende vare, der ikke var omfattet af tilsagnet, som forpligtelsen til ikke at udstede tilsagnsfakturaer for varer, der ikke var omfattet af tilsagnet, er Kommissionen følgelig berettiget til at trække sin godkendelse af denne eksportørs tilsagn tilbage uden herved at tilsidesætte proportionalitetsprincippet. I et sådant tilfælde påhviler det i øvrigt Kommissionen i henhold til grundforordningens artikel 8, stk. 9, at pålægge eksportøren en endelig antidumpingtold.

(jf. præmis 35 og 39)
Inden for rammerne af et søgsmål anlagt til prøvelse af en kommissionsbeslutning, som erklærer en fusion forenelig med fællesmarkedet, har den omstændighed, at fusionen er blevet gennemført, inden den er blevet anmeldt til Kommissionen, ingen betydning for lovligheden af beslutningen. Selv om en sådan omstændighed kan resultere i de sanktioner, som er fastsat i forordning nr. 4064/89 om kontrol med fusioner og virksomhedsovertagelser, i overensstemmelse med forordningens artikel 14, stk. 1, litra a), eller artikel 14, stk. 2, kan den ikke bevirke en annullation af Kommissionens beslutning, eftersom den ikke har nogen betydning for fusionens forenelighed med fællesmarkedet. Artikel 7, stk. 5, i forordning nr. 4064/89 bestemmer således, at gyldigheden af enhver transaktion, der måtte blive gennemført, før den er blevet anmeldt, eller før den er blevet erklæret forenelig med fællesmarkedet, afhænger af en beslutning truffet af Kommissionen efter en undersøgelse af anmeldelsen eller efter en tilbundsgående undersøgelsesprocedure.

Artikel 2, stk. 2 og 3, i forordning nr. 4064/89 om kontrol med fusioner og virksomhedsovertagelser giver Kommissionen til opgave at sikre, at fusioner, som er underlagt dens kontrol, ikke skaber eller styrker en dominerende stilling, som bevirker, at den effektive konkurrence hæmmes på afgørende måde inden for fællesmarkedet eller en væsentlig del heraf. Det tilkommer således ikke Kommissionen at indføre en ordning med perfekt konkurrence og i stedet for de økonomiske aktører at bestemme, hvem der skal være aktive på markedet.

I forbindelse med undersøgelsen af foreneligheden med fællesmarkedet af afhjælpende foranstaltninger i form af tilsagn om genafståelse af aktiverne hos en købt virksomhed, tilkommer det derfor ikke Kommissionen selv at vælge en køber, som teoretisk kan opfylde de optimale betingelser for en perfekt konkurrence på et givent marked. Kommissionen kan i denne forbindelse kun godkende eller ikke godkende en køber, som præsenteres for den, og undersøge, om køberen er en levedygtig eksisterende eller potentiel konkurrent, der er uafhængig af og ikke knyttet til parterne, og som er i besiddelse af finansielle midler, dokumenteret sagkundskab og tilstrækkeligt incitament til at bevare og videreudvikle det afhændede aktivitetsområde som en aktiv konkurrencekraft i konkurrence med parterne.

(jf. præmis 66, 67, 74 og 76)
En medlemsstat har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 63 TEUF og artikel 40 i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (EØS), såfremt den alene giver hjemmehørende pensionsfonde ret til at behandle beløb, der hensættes med henblik på at kunne opfylde deres pensionsforpligtelser, som fradragsberettigede udgifter uden at indrømme ikke-hjemmehørende pensionsfonde samme fordel.

I modsætning til udbytte, der modtages af ikke-hjemmehørende pensionsfonde, viser udbytte, der modtages af hjemmehørende pensionsfonde, sig nemlig i praksis at være helt eller delvist fritaget for indkomstskat som følge af en sådan lovgivning, mens udbytte, der modtages af ikke-hjemmehørende pensionsfonde, pålægges kildeskat, hvorfra ingen fradrag er tilladt. En sådan ugunstig behandling af udbytte, der udbetales til ikke-hjemmehørende pensionsfonde, i forhold til behandlingen af udbytte, der udbetales til hjemmehørende pensionsfonde, kan afholde selskaber, der er etableret i en anden af Unionens medlemsstater eller i en anden EØS-medlemsstat, fra at foretage investeringer i nævnte medlemsstat og udgør derfor en restriktion for de frie kapitalbevægelser, der i princippet er forbudt i henhold til artikel 63 TEUF og EØS-aftalens artikel 40.

Ved at skabe en direkte forbindelse mellem beløb, der hensættes med henblik på at kunne opfylde pensionsforpligtelser, og pensionskassernes virksomhed, som frembringer skattepligtig indkomst, tilsigter en sådan lovgivning at tage hensyn til det særlige formål med pensionsfonde, som er at akkumulere kapital ved hjælp af investeringer, der bl.a. skaber en indtægt i form af udbytte, således at pensionsfondene kan opfylde deres fremtidige forpligtelser i henhold til forsikringskontrakterne. Da dette særlige formål også kan være formålet for ikke-hjemmehørende pensionsfonde, som udøver samme virksomhed, befinder sidstnævnte fonde sig i en situation, der er objektivt sammenlignelig med hjemmehørende pensionsfondes situation for så vidt angår udbytte, der er modtaget i denne medlemsstat.

En sådan restriktion for de frie kapitalbevægelser kan desuden ikke begrundes med nødvendigheden af at sikre sammenhængen i det nationale skattesystem, idet der ikke er ført tilstrækkeligt bevis for, at den skattefordel, der indrømmes hjemmehørende pensionsfonde, udlignes ved en bestemt skatteopkrævning, som således begrunder en beskatning af udbytte, der udbetales til ikke-hjemmehørende pensionsfonde.

(jf. præmis 32, 33, 41-43, 50 og 53 samt domskonkl.)
Artikel 5-7 i forordning nr. 261/2004 om fælles bestemmelser om kompensation og bistand til luftfartspassagerer ved boardingafvisning og ved aflysning eller lange forsinkelser skal fortolkes således, at passagerer på forsinkede flyafgange har ret til kompensation i henhold til denne forordning, når de på grund af disse flyafgange udsættes for et tab af tid svarende til tre timer eller længere, dvs. når de når deres endelige bestemmelsessted senere end tre timer efter det af luftfartselskabet oprindeligt planlagte ankomsttidspunkt. Imidlertid giver en sådan forsinkelse ikke passagererne ret til kompensation, hvis luftfartselskabet kan godtgøre, at den lange forsinkelse skyldes usædvanlige omstændigheder, som ikke kunne have været undgået, selv om alle forholdsregler, der med rimelighed kunne træffes, faktisk var blevet truffet, dvs. omstændigheder, som ligger uden for luftfartsselskabets faktiske kontrol.

Det fremgår hverken af artikel 19, 22 og 29 i Montrealkonventionen om indførelse af visse ensartede regler for international luftbefordring eller af nogen anden af denne konventions bestemmelser, at konventionens ophavsmænd ønskede at friholde luftfartsselskaberne for andre former for indgriben end dem, disse bestemmelser fastsætter, navnlig sådanne, som de offentlige myndigheder kunne påtænke for på en standardiseret og umiddelbar måde at afhjælpe de skader, som de gener, der skyldes forsinkelser i luftbefordringen af passagerer, er udtryk for, uden at disse passagerer skal bære ulemperne ved anlæggelse af erstatningssager ved domstolene.

Kompensationsforanstaltningen, der er fastsat i artikel 7 i forordning nr. 261/2004 om fælles bestemmelser om kompensation og bistand til luftfartspassagerer ved boardingafvisning og ved aflysning eller lange forsinkelser ligger uden for Montrealkonventionens anvendelsesområde. En flyforsinkelses underliggende tab af tid, der er en gene som omhandlet i forordning nr. 261/2004, kan nemlig ikke kvalificeres som en »skade, der skyldes en forsinkelse« som omhandlet i Montrealkonventionens artikel 19, og ligger således uden for anvendelsesområdet for nævnte konventions artikel 29. Desuden lider alle passagererne det samme tab af tid ved forsinkede flyafgange, og følgelig kan dette afhjælpes ved en standardiseret foranstaltning, uden at det er nødvendigt at foretage en vurdering af den individuelle situation for hver enkelt berørt passager. En sådan foranstaltning kan derfor bringes i anvendelse umiddelbart. Endelig er der ikke nødvendigvis nogen årsagssammenhæng mellem den faktiske forsinkelse på den ene side og det tab af tid, der anses for relevant for at kunne fastslå, at der foreligger en kompensationsret i henhold til forordning nr. 261/2004, eller beregningen af kompensationens størrelse på den anden side. Følgelig er den forpligtelse, der fremgår af forordning nr. 261/2004, og som har til formål at kompensere passagerer på flyafgange med lang forsinkelse, forenelig med Montrealkonventionens artikel 29 og er et supplement til Montrealkonventionens artikel 29, for så vidt som den virker på et tidligere trin end det system, der er fastsat ved denne artikel.

(jf. præmis 46-49, 52, 53 og 55-57)
Direktiv 91/440 om udvikling af Fællesskabets jernbaner, som ændret ved direktiv 2001/12 og direktiv 2001/14 om tildeling af jernbaneinfrastrukturkapacitet og opkrævning af afgifter for brug af jernbaneinfrastruktur samt sikkerhedscertificering, som ændret ved direktiv 2007/58, kræver ikke, at jernbanerne privatiseres. Den traditionelle operatør inden for jernbanesektoren kan følgelig forblive offentlig.

Direktiv 91/440 og 2001/12 fastslår imidlertid nødvendigheden af, at jernbanetransportvirksomhederne, uanset om de er private eller offentlige, skal sikres status som selvstændige virksomheder i forhold til staten og retten til at forvalte deres interne anliggender. Selv om artikel 5, stk. 3, i direktiv 91/440 tillader medlemsstaterne at fastsætte generelle politiske retningslinjer, gælder det nemlig ikke desto mindre, at staten på grund af målet om forvaltningsmæssig uafhængighed ikke må øve indflydelse på individuelle beslutninger om overdragelse eller erhvervelse af aktiver.

Følgelig tilsidesætter en medlemsstat, hvis nationale lovgivning gør alle individuelle beslutninger om erhvervelse eller overdragelse af kapitalandele i selskaber betinget af regeringens godkendelse og således underlægger en virksomhed en ekstern politisk kontrol, som på ingen måde svarer til de procedurer eller handlings- og kontrolredskaber, aktionærerne råder over i et privatretligt aktieselskab, sine forpligtelser i henhold til nævnte artikel 5, stk. 3.

(jf. præmis 33 og 37-39)
Selv om artikel 88, stk. 2, fjerde afsnit, EF foreskriver, at Kommissionen træffer beslutning, såfremt Rådet ikke har taget stilling inden for en frist på tre måneder fra begæringen, finder denne regel kun anvendelse, hvis Kommissionen allerede har indledt den i artikel 88, stk. 2, første afsnit, EF omhandlede procedure dog uden endnu at have vedtaget en beslutning, der erklærer støtten uforenelig med fællesmarkedet. Det fremgår således af ordlyden af artikel 88, stk. 2, tredje og fjerde afsnit, EF, at denne tidsmæssige begrænsning for Rådets kompetence udelukkende tilsigter at forhindre, at den udsættelse af den af Kommissionen indledte procedure, som forelæggelsen for Rådet indebærer, ikke er for langvarig, med risiko for at paralysere Kommissionens indsats og således svække den centrale rolle, som Kommissionen er tillagt i medfør af artikel 87 EF og 88 EF, ved afgørelsen af, om en støtte eventuelt er uforenelig.

Henset til den centrale rolle, som Kommissionen er tillagt i henhold til EUF-traktaten i forbindelse med en støttes eventuelle uforenelighed med det indre marked, omhandler artikel 88, stk. 2, tredje afsnit, EF et særligt undtagelsestilfælde, således at den kompetence, der er tillagt Rådet i medfør af denne bestemmelse, klart har karakter af en undtagelse. Dette indebærer, at denne bestemmelse nødvendigvis skal gøres til genstand for en streng fortolkning.

Hvad angår bestemmelserne i artikel 88, stk. 2, tredje og fjerde afsnit, EF, hvorefter forelæggelsen for Rådet fra en medlemsstats side dels udsætter sagens behandling i Kommissionen i tre måneder, og Kommissionen dels træffer beslutning, såfremt Rådet ikke har taget stilling inden for denne frist, skal disse bestemmelser fortolkes således, at når den nævnte frist er udløbet, har Rådet ikke længere kompetence til at vedtage en beslutning i medfør af artikel 88, stk. 2, tredje afsnit, EF angående den pågældende støtte. Såfremt der ikke er indgivet en begæring til Rådet af den pågældende medlemsstat på grundlag af artikel 88, stk. 2, tredje afsnit, EF, har Rådet derfor ikke længere kompetence til at udøve den undtagelsesvise beføjelse, der er tillagt det ved artikel 88, stk. 2, tredje afsnit, EF til at erklære en sådan støtte forenelig med det indre marked.

Med denne fortolkning undgås det, at der vedtages modsatrettede beslutninger, hvilket bidrager til retssikkerheden.

Rådet kan så meget desto mindre gøre en kommissionsbeslutning, hvori det konstateres, at en støtte er ulovlig, virkningsløs ved at erklære en støtte – der har til formål at kompensere modtagerne af den ulovlige støtte for den tilbagebetaling, som de skal foretage i medfør af kommissionsbeslutningen – for forenelig med det indre marked i medfør af artikel 88, stk. 2, tredje afsnit, EF.

(jf. præmis 34, 35, 51-54 og 57)