ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
46

I denne forbindelse skal det ligeledes fremhæves, at Domstolen har fastslået, at fradragsordningen tilsigter, at den afgiftspligtige aflastes fuldt ud for den moms, denne skylder eller har erlagt i forbindelse med hele sin økonomiske virksomhed (jf. bl.a. dom af 22.10.2015, Sveda, C-126/14, EU:C:2015:712, præmis 17, og af 14.6.2017, Compass Contract Services, C-38/16, EU:C:2017:454, præmis 34). For at opfylde ordningens mål er der imidlertid ikke behov for forpligtelsen til at angive adressen på det sted, hvor fakturaudstederen udøver sin økonomiske virksomhed.
45

Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal de forelagte spørgsmål besvares med, at direktiv 2006/112 er til hinder for en medlemsstats lovgivning, som forhindrer en afgiftspligtig person, der er etableret på denne medlemsstats område, i at fradrage den indgående moms, som skal betales eller er betalt i denne medlemsstat for ydelser leveret af afgiftspligtige personer etableret i andre medlemsstater og anvendt til at levere tjenesteydelser i andre medlemsstater end den medlemsstat, hvor denne afgiftspligtige person er etableret, med den begrundelse, at denne er momsregistreret i henhold til det ene eller det andet af de tilfælde, der er omhandlet i artikel 214, stk. 1, litra d) og e), i direktiv 2006/112. Derimod skal artikel 168, litra a), og artikel 169, litra a), i direktiv 2006/112 fortolkes således, at de ikke er til hinder for en medlemsstats lovgivning, som forhindrer en afgiftspligtig person, der er etableret på denne medlemsstats område og dér er omfattet af en afgiftsfritagelsesordning, i at udøve retten til at fradrage den indgående moms, som skal betales eller er betalt i denne medlemsstat for ydelser leveret af afgiftspligtige personer etableret i andre medlemsstater og anvendt til at levere tjenesteydelser i andre medlemsstater end den medlemsstat, hvor denne afgiftspligtige person er etableret.
74

Ifølge appellanten var det med urette, at Retten i den appellerede doms præmis 90 fastslog, at det tilkommer parterne at anmode om ændringer af deres anbringender eller deres påstande under sagens behandling, efter at Retten ex officio har efterprøvet et anbringende om en ufravigelig procesforudsætning. Denne løsning fører igen til, at spørgsmål om ufravigelig procesforudsætninger placeres hos én part i tvisten. Overholdelsen af Rettens ex officio-efterprøvelse af anbringender om ufravigelige procesforudsætninger kan dog ikke afhænge af parterne i tvistens individuelle interesser. Desuden anførte Retten ligeledes i denne præmis 90, at den under alle omstændigheder ville have nægtet appellanten retten til at foretage en sådan ændring, selv hvis denne havde fremsat en formel anmodning herom. Under disse omstændigheder vil det have været umuligt at reflektere de spørgsmål om ufravigelige procesforudsætninger, som Retten identificerede, i rækkevidden af den annullation, der kom til udtryk i den appellerede doms konklusion.
58

Som generaladvokaten i det væsentlige har anført i punkt 86 i forslaget til afgørelse, ville det være i strid med den logik om progressiv integration, der ligger til grund for artikel 21, stk. 1, TEUF, såfremt det blev antaget, at en sådan unionsborger, der har erhvervet rettigheder i medfør af denne bestemmelse som følge af udøvelsen af sin ret til fri bevægelighed, skulle give afkald på at være begunstiget af disse rettigheder, herunder retten til at have et familieliv i værtsmedlemsstaten, med den begrundelse, at den pågældende unionsborger i kraft af sin naturalisation i denne medlemsstat har søgt at opnå en yderligere integration i denne stat.
48

Det følger heraf, at artikel 5 i direktiv 2003/88, eftersom den pålægger medlemsstaterne at træffe foranstaltninger, der gør det muligt for en arbejdstager at få en sammenhængende minimumshvileperiode på 24 timer, hvortil lægges de 11 timers daglig hviletid, som er omhandlet i artikel 3 i direktiv 2003/88, inden for en syvdagesperiode, uden imidlertid at præcisere det tidspunkt, hvor denne minimumshvileperiode skal tildeles, i denne henseende tillægger dem et vist skøn. Selv om denne artikel ikke er til hinder for en national lovgivning, som ikke sikrer en arbejdstager at kunne få en minimumshvileperiode senest den syvende dag, som følger efter seks på hinanden følgende arbejdsdage, forholder det sig ikke desto mindre således, at den nævnte arbejdstager under alle omstændigheder er omfattet af den beskyttelse, der er fastsat i direktiv 2003/88 vedrørende daglig hviletid og maksimal ugentlig arbejdstid.
33

Under disse omstændigheder forholder det sig således, at hvis Retten havde givet medhold i søgsmålet i første instans og havde annulleret den omtvistede forordnings artikel 2 med den begrundelse, at minimumsimportprisen ikke bringer skaden påført EU-erhvervsgrenen til ophør, er der intet, som ville have forhindret Rådet og Kommissionen i at fastsætte en ny minimumsimportpris på et passende niveau for at bringe denne skade til ophør i overensstemmelse med grundforordningens artikel 13, stk. 1. SolarWorld har herved anført, at den omstændighed, at den omtvistede forordnings artikel 2 erklæres ugyldig, ikke nødvendigvis ville have bevirket en ændring af foranstaltningernes rækkevidde, hvilket er kernen i Rettens ræsonnement i den appellerede kendelses præmis 55. Den eneste retlige konsekvens af, at den omtvistede forordnings artikel 2 blev erklæret ugyldig, ville have været, at Rådet og Kommissionen enten måtte have enten accepteret nye tilsagn indeholdende nye minimumsimportpriser med henblik på at bringe de skadelige virkninger af den subsidierede indførsel til ophør eller besluttet at anvende værditold på samtlige kinesiske eksporterende producenter.
Artikel 147, stk. 1, i Kommissionens forordning (EØF) nr. 2454/93 af 2. juli 1993 om visse gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 2913/92 (EFT 1993, L 253, s. 1, berigtiget i EFT 1994, L 268, s. 32), som ændret ved Kommissionens forordning (EF) nr. 1762/95 af 19. juli 1995 (EFT 1995, L 171, s. 8) (herefter »gennemførelsesforordningen«), bestemmer følgende:

»Ved anvendelse af [told]kodeksens artikel 29 anses den omstændighed, at de varer, som har været genstand for et salg, angives til fri omsætning, som tilstrækkelig tilkendegivelse af, at de er blevet solgt med henblik på udførsel til Fællesskabets toldområde. Ved successive salg inden værdiansættelsen anses denne omstændighed kun som tilstrækkelig, når det drejer sig om det sidste salg, som medførte, at varerne blev ført ind i Fællesskabets toldområde, eller når det drejer sig om et salg, der finder sted inden for Fællesskabets toldområde, inden varerne overgår til fri omsætning.

Hvis der angives en pris, som vedrører et salg, der er gået forud for det sidste salg, som medførte, at varerne blev ført ind i Fællesskabets toldområde, skal det dokumenteres på en for toldmyndighederne tilfredsstillende måde, at det pågældende salg fandt sted med henblik på varernes udførsel til Fællesskabets toldområde.

[…]«
5

Procesreglementets artikel 86 med overskriften »Tilpasning af stævningen« har følgende ordlyd: »1. Når en retsakt, der påstås annulleret, bliver erstattet af eller ændret ved en anden retsakt med samme genstand, kan sagsøgeren, inden retsforhandlingernes mundtlige del afsluttes, eller inden Rettens beslutning om at træffe afgørelse, uden at retsforhandlingerne omfatter en mundtlig del, tilpasse stævningen for at tage hensyn til dette nye forhold. 2. Tilpasning af stævningen skal foretages i et særskilt dokument og inden for den i artikel 263, stk. 6, TEUF fastsatte frist, hvor der kan nedlægges påstand om annullation af den retsakt, som begrunder en tilpasning af stævningen. 3. Anmodningen om tilpasning skal indeholde: a) de tilpassede påstande b) om fornødent de tilpassede anbringender og argumenter c) om fornødent de beviser, der er knyttet til tilpasningen af påstandene. 4. Anmodningen om tilpasning skal være ledsaget af den retsakt, som begrunder tilpasningen af stævningen. Såfremt denne retsakt ikke er blevet fremlagt, giver justitssekretæren sagsøgeren en rimelig frist til at tilvejebringe den. Sker dette ikke inden for den fastsatte frist, beslutter Retten, om undladelsen af at overholde dette krav skal medføre, at anmodningen om tilpasning skal afvises. 5. Uden at det berører Rettens afgørelse af spørgsmålet, om anmodningen om tilpasning kan antages til realitetsbehandling, giver retsformanden sagsøgte en frist til at fremsætte bemærkninger til anmodningen. […]«
19

Denne ret har konstateret, at det eneste afgørende kriterium i henhold til polsk lovgivning for anvendelsen af en nedsat momssats for visse friske bagværk og kager er deres dato for mindste holdbarhed eller deres sidste anvendelsesdato, dvs. at kriteriet er knyttet til holdbarhedsperioden på 45 dage. Efter ligeledes at have konstateret, at et sådant kriterium ikke følger af EU-retten, har nævnte ret rejst spørgsmålet, om der kan sondres mellem varer, der er tilstrækkeligt forskellige, for at begrunde anvendelsen af forskellige momssatser, eftersom førsteinstansretten anførte, at EU-lovgiver anså en vares sidste anvendelsesdato for at være et væsentligt element i forbrugerbeskyttelsen, hvilket følgelig var tilstrækkeligt til at sondre mellem varer med hensyn til momssatsen.
Artikel 8 i Rådets forordning (EF) nr. 1225/2009 af 30. november 2009 om beskyttelse mod dumpingimport fra lande, der ikke er medlemmer af Det Europæiske Fællesskab (EUT 2009, L 343, s. 51, herefter »grundforordningen«), med overskriften »Tilsagn« bestemmer som følger:

»1. Såfremt der er truffet en foreløbig positiv afgørelse om, at der finder dumping sted og forvoldes skade som følge heraf, kan Kommissionen godtage tilfredsstillende frivillige tilsagn fra en eksportør om at ændre sine priser eller om at indstille udførslen til dumpingpriser, hvis det, efter at der har fundet en særlig høring af det rådgivende udvalg sted, findes godtgjort, at dumpingimportens skadelige virkninger dermed bringes til ophør. I sådanne tilfælde og så længe tilsagnene gælder, finder en midlertidig told, der er indført af Kommissionen i henhold til artikel 7, stk. 1, eller eventuelt en endelig told, der er indført af Rådet i henhold til artikel 9, stk. 4, ikke anvendelse på den relevante indførsel af den pågældende vare, som er fremstillet af de selskaber, der henvises til i Kommissionens afgørelse om godtagelse af tilsagn med efterfølgende ændringer. Prisforhøjelser i medfør af sådanne tilsagn må ikke være større end nødvendigt for at udligne dumpingmargenen, og de bør være lavere end dumpingmargenen, hvis sådanne forhøjelser vil være tilstrækkelige til at afhjælpe den skade, der er påført den pågældende erhvervsgren i Fællesskabet.

[…]

9. Hvis en part i et tilsagn misligholder tilsagnet eller trækker det tilbage, eller hvis Kommissionen trækker godtagelsen af tilsagnet tilbage, tilbagetrækkes godtagelsen af tilsagnet, efter at der har fundet konsultationer sted, ved en afgørelse truffet af Kommissionen eller i påkommende tilfælde ved en forordning udstedt af Kommissionen, og den midlertidige told, der er indført af Kommissionen i henhold til artikel 7, eller den endelige told, der er indført af Rådet i henhold til artikel 9, stk. 4, finder automatisk anvendelse, forudsat at den pågældende eksportør har haft lejlighed til at fremsætte bemærkninger, undtagen i de tilfælde, hvor han selv har trukket et tilsagn tilbage.«
31

Hvad angår effektivitetsprincippet bemærkes, at det i præmis 26 i nærværende dom nævnte krav om, at der skal være mulighed for på en hensigtsmæssig måde at kunne fremsætte sine bemærkninger til de forhold, myndighederne påtænker at lægge til grund for deres afgørelse, forudsætter, at adressaterne sættes i stand til at få kendskab til disse elementer.
26

En integrationsvirksomhed kan imidlertid ikke anses for at være den reelle modtager af denne støtte, såfremt den opdrætter, der forpligter sig til at viderelede støtten til integrationsvirksomheden, opnår en modydelse til gengæld for den pågældende støtte. I et sådant tilfælde råder opdrætteren faktisk over den pågældende støtte og anvender den blot til et formål efter eget valg, således som det følger af denne doms præmis 22.
17

I denne forbindelse bemærkes, at Domstolen under henvisning til bl.a. konventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager (EFT 1978, L 304, s. 17, herefter »Bruxelleskonventionen«), som er blevet erstattet af forordning nr. 44/2001, har fastslået, at sidstnævnte forordning og forordning nr. 1346/2000 skal fortolkes på en sådan måde, at det undgås, at de retsregler, der er fastsat heri, overlapper hinanden, og at et juridisk tomrum undgås. De søgsmål, der i medfør af artikel 1, stk. 2, litra b), i forordning nr. 44/2001 er udelukket fra denne forordnings anvendelsesområde, for så vidt som de henhører under »konkurs, akkord og andre lignende ordninger«, er således omfattet af anvendelsesområdet for forordning nr. 1346/2000. De søgsmål, der ikke falder ind under anvendelsesområdet for artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 1346/2000, er i overensstemmelse hermed omvendt omfattet af anvendelsesområdet for forordning nr. 44/2001 (dom af 4.9.2014, Nickel & Goeldner Spedition, C-157/13, EU:C:2014:2145, præmis 21).
46

I en situation som den i hovedsagen omhandlede, hvor selskabet er genstand for en retsafgørelse, der bestemmer, at der skal ske ophør af den virksomhed, med henblik på hvilken selskabet blev dannet, men hvor det er ubestridt, at dette selskab under likvidationen fortsætter med at skabe et overskud ved at foretage økonomiske transaktioner, skal dette selskab anses for en afgiftspligtig person, og det kan følgelig ikke, for at kunne fratrække den beregnede moms af dets eksisterende aktiver, være forpligtet til at indbetale det således beregnede momsbeløb.
1)

Artikel 299 TEUF skal fortolkes således, at den ikke fastlægger valget af, hvilke nationale domstole der skal have kompetence med hensyn til søgsmål vedrørende tvangsfuldbyrdelsen af Europa-Kommissionens retsakter, der i henhold til den nævnte artikel indebærer en forpligtelse for andre end stater til at betale en pengeydelse, og som kan tvangsfyldbyrdes, idet denne fastlæggelse henhører under national ret i medfør af princippet om medlemsstatens procesautonomi, forudsat at denne fastlæggelse ikke begrænser EU-rettens anvendelse og effektivitet. Det tilkommer den nationale domstol at afgøre, om anvendelsen af de nationale processuelle regler på søgsmål om tvangsfuldbyrdelse af de i artikel 299 TEUF omhandlede retsakter medfører forskelsbehandling i forhold til de procedurer, der gælder for nationale tvister af samme art, og efter en fremgangsmåde, som ikke gør tilbagesøgningen af de i disse retsakter omhandlede beløb mere vanskelig end i lignende tilfælde om gennemførelsen af tilsvarende nationale bestemmelser.
Den nævnte forordnings artikel 5 var affattet således:

»[…]

10. I meddelelsen om indledning af en procedure gives der underretning om indledning af en undersøgelse, og det oplyses, hvilken vare og hvilke lande der er tale om, der gives et sammendrag af de modtagne oplysninger, og det fastsættes, at alle relevante oplysninger skal meddeles Kommissionen; endvidere fastsættes den frist, inden for hvilken berørte parter kan tilkendegive deres synspunkter skriftligt og meddele oplysninger, hvis der som led i undersøgelsen skal tages hensyn til sådanne synspunkter og oplysninger; endelig fastsættes den frist, inden for hvilken berørte parter kan anmode om at blive hørt af Kommissionen i henhold til artikel 6, stk. 5.

11. Kommissionen underretter de eksportører, importører og repræsentative sammenslutninger af eksportører eller importører, som den ved er berørt af sagen, samt repræsentanter for eksportlandet og klagerne om indledningen af proceduren, og under behørig hensyntagen til beskyttelsen af fortrolige oplysninger stiller den den fulde ordlyd af den skriftlige klage, den har modtaget i henhold til stk. 1, til rådighed for de kendte eksportører og for myndighederne i eksportlandet, og på anmodning også for andre involverede berørte parter. Er der tale om et særlig stort antal eksportører, kan den fulde ordlyd af den skriftlige klage i stedet blot stilles til rådighed for myndighederne i eksportlandet eller for den relevante erhvervssammenslutning.

[…]«
42

Selv om det er korrekt, at de europæiske tekniske vurderingsdokumenter som omhandlet i artikel 19, stk. 1, i forordning nr. 305/2011 ligesom de europæiske tekniske godkendelser som omhandlet i artikel 8 i direktiv 89/106, som ophævet ved denne forordning, kun kan udstedes for byggevarer, der ikke eller kun delvis er omfattet af en harmoniseret standard, følger det endvidere ikke desto mindre heraf, at fortolkningen af disse standarder, som det er anført i denne doms præmis 32, endeligt tilkommer Domstolen og ikke ophavsmanden til sådanne dokumenter eller godkendelser. Når Domstolen skal fortolke en harmoniseret standard, kan den følgelig som et af flere forhold tage hensyn til, at der foreligger et europæisk teknisk vurderingsdokument eller en europæisk teknisk godkendelse som indicium for, at de produkter, der er omfattet af disse, samt lignende produkter ikke er omfattet af nogen harmoniseret standard, uden at et sådant forhold imidlertid kan være af afgørende karakter eller forhindre Domstolen i eventuelt at foretage en anden fortolkning af den pågældende harmoniserede standard end den af ophavsmanden foretagne i dette dokument eller i denne godkendelse.
Nævnte direktivs artikel 36 havde følgende ordlyd:

»1. I tilfælde af nedsættelse af den tegnede kapital har i det mindste de kreditorer, hvis krav er opstået før offentliggørelsen af beslutningen om nedsættelse, i det mindste ret til at få stillet sikkerhed for de fordringer, som ikke er forfaldet på tidspunktet for offentliggørelsen. Medlemsstaterne må ikke tilsidesætte denne ret, medmindre kreditor har andre passende garantier, eller at sådanne garantier i betragtning af selskabets formue ikke er nødvendige.

Medlemsstaterne fastsætter betingelserne for at udøve den i første afsnit fastsatte ret. Medlemsstaterne sikrer under alle omstændigheder, at kreditorerne kan anmode den relevante administrative eller retslige myndighed om hensigtsmæssige sikkerhedsforanstaltninger, såfremt de kan godtgøre, at deres krav på grund af nedskrivningen af den tegnede kapital er bragt i fare, og at selskabet ikke har iværksat hensigtsmæssige sikkerhedsforanstaltninger.

2. Endvidere skal medlemsstaternes lovgivninger i det mindste bestemme, at nedsættelsen skal være uden virkning, eller at der ikke må finde nogen betaling sted til fordel for aktionærerne, før kreditorerne er fyldestgjort, eller retten har truffet afgørelse om, at der ikke er grund til at tage de pågældende kreditorers begæring til følge.

3. Denne artikel finder anvendelse, når nedsættelsen af den tegnede kapital sker ved helt eller delvis afkald på indbetaling af restbeløbet af aktionærernes indskud.«
42

Henset til ovenstående betragtninger skal det forelagte spørgsmål besvares med, at visumkodeksens artikel 32, stk. 3, sammenholdt med chartrets artikel 47, skal fortolkes således, at den pålægger medlemsstaterne en forpligtelse til at foreskrive et retsmiddel mod afgørelser om visumafslag, for hvilket de nærmere bestemmelser henhører under hver enkelt medlemsstats retsorden under overholdelse af ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet. Dette retsmiddel skal på et vist tidspunkt under proceduren sikre et retsmiddel for en domstol.
6

Forordningens artikel 46 med overskriften »Ydelsernes fastsættelse« bestemmer: »1. Såfremt de foreskrevne betingelser i en medlemsstats lovgivning for erhvervelse af ret til ydelser er opfyldt, uden at hverken artikel 45 eller artikel 40, stk. 3, behøver at bringes i anvendelse, gælder følgende regler: a) Den kompetente institution beregner det ydelsesbeløb, der skal udredes: i) dels i henhold til den for institutionen gældende lovgivning alene ii) dels i henhold til stk. 2 […] 2. Såfremt de foreskrevne betingelser i en medlemsstats lovgivning for erhvervelse af ret til ydelser kun opfyldes ved anvendelse af artikel 45 og/eller artikel 40, stk. 3, gælder følgende regler: a) Den kompetente institution beregner det teoretiske beløb for den ydelse, som den pågældende ville kunne gøre krav på, hvis samtlige forsikrings- og/eller bopælsperioder, der er tilbagelagt i de medlemsstater, hvis lovgivning arbejdstageren eller den selvstændige erhvervsdrivende har været omfattet af, havde været tilbagelagt i den omhandlede medlemsstat og efter den lovgivning, der gælder for den pågældende institution på det tidspunkt, da ydelsen skal fastsættes. Såfremt ydelsesbeløbet efter nævnte lovgivning er uafhængigt af længden af de tilbagelagte perioder, anses dette beløb for at være det i nærværende litra omhandlede teoretiske beløb. b) Den kompetente institution fastsætter derefter det faktiske beløb for ydelsen på grundlag af det i litra a) nævnte teoretiske beløb efter forholdet mellem længden af de forsikrings- eller bopælsperioder, der er tilbagelagt efter den for institutionen gældende lovgivning forud for forsikringsbegivenhedens indtræden, og den samlede længde af de forsikrings- og bopælsperioder, der er tilbagelagt efter lovgivningen i alle de berørte medlemsstater forud for forsikringsbegivenhedens indtræden. 3. Den pågældende har fra den kompetente institution i hver af de berørte medlemsstater ret til det højeste ydelsesbeløb beregnet i henhold til stk. 1 og 2, medmindre andet eventuelt følger af anvendelsen af bestemmelserne om nedsættelse, midlertidig inddragelse eller bortfald af ydelser, som er fastsat i den lovgivning, hvorefter denne ydelse skal udbetales. Hvis dette er tilfældet, foretages sammenligningen mellem de ydelsesbeløb, der fremkommer efter anvendelse af de nævnte bestemmelser. […]«
44

I denne henseende bemærkes, at selv om MSD under retsmødet for Domstolen har gjort det forhold gældende, at visse funktioner i en markedsføringstilladelse – bl.a. garantien for produktets sikkerhed, identificeringen af produktet, der er genstand for et SBC, og beregningen af SBC’s varighed – kan være opfyldt ved meddelelsen om procedurens afslutning, har MSD ikke desto mindre medgivet, at en sådan meddelelse ikke tillader markedsføring af det lægemiddel, der er omhandlet i hovedsagen, hvilket til gengæld er kendetegnende for en markedsføringstilladelse.
[Haute Autorité de santé] fastsætter […] proceduren for certificering af softwarestøtte til lægerecepter, hvorunder en række regler for god praksis overholdes. Den sikrer, at reglerne for god praksis angiver, at denne software integrerer de medicinsk-økonomiske henstillinger og udtalelser, som er fastlagt af Haute Autorité de santé, giver mulighed for at udskrive lægerecepter direkte i det internationale fællesnavn, angiver priserne for varerne på det tidspunkt, hvor lægerecepten udskrives, og det samlede beløb for lægerecepten, angiver en vares oprindelse i det generiske register og indeholder oplysninger om deres producent og arten af deres finansiering.

Denne procedure for certificering bidrager til at forbedre praksis for udskrivning af lægerecepter. Den sikrer, at softwaren overholder mindstekravene til lægerecepters sikkerhed, overensstemmelse og effektivitet.
16

Den spanske regering har i sine skriftlige indlæg for Domstolen gjort gældende, at den nationale retspraksis, som den forelæggende ret har henvist til, er udtryk for et mindretal, og at størstedelen af Tribunales Superiores de Justicia (øverste regionale domstole) har fastslået, at udvisningsforanstaltningen i artikel 57, stk. 2, i organisk lov nr. 4/2000 under ingen omstændigheder automatisk kan pålægges udenlandske statsborgere, der er i besiddelse af en tilladelse til længerevarende ophold, men at det er nødvendigt inden vedtagelsen af afgørelsen at vurdere de kriterier, der er fastsat i bestemmelsens stk. 5, litra b). Denne regering har tilføjet, at det fremgår af to nyere domme fra Tribunal Constitucional (forfatningsdomstol, Spanien), at den beskyttelse af den berørtes grundlæggende rettigheder, som er krævet af den spanske forfatning, indebærer, at der inden vedtagelsen af en udvisningsforanstaltning over for en fastboende udenlandsk statsborger skal tages hensyn til dennes personlige og familiemæssige forhold.