ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Retligt samarbejde i civile sager – lovvalgsregler for forpligtelser uden for kontrakt – forordning nr. 864/2007 – tidsmæssigt anvendelsesområde – sondring mellem ikrafttrædelsesdato og anvendelsesdato – rækkevidde

(Art. 297 TEUF; Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 864/2007, art. 31 og 32)

Sammendrag

Artikel 31 og 32 i forordning nr. 864/2007 om lovvalgsregler for forpligtelser uden for kontrakt (Rom II-forordningen), sammenholdt med artikel 297 TEUF, skal fortolkes således, at en national ret er forpligtet til udelukkende at anvende denne forordning på skadevoldende begivenheder, der har fundet sted fra den 11. januar 2009, og at tidspunktet for erstatningssøgsmålets anlæggelse og tidspunktet for en afgørelse vedrørende den anvendelige lovgivning truffet af den ret, som sagen er indbragt for, ikke har betydning med hensyn til fastlæggelsen af denne forordnings tidsmæssige anvendelsesområde.

Forordning nr. 864/2007 indeholder nemlig dels artikel 31 med overskriften »Tidsmæssig anvendelse«, hvorefter forordningen finder anvendelse på skadevoldende begivenheder, der finder sted efter dens ikrafttræden, dels artikel 32 med overskriften »Anvendelsesdato«, hvorefter forordningen i princippet finder anvendelse fra den 11. januar 2009. I mangel af en særlig bestemmelse, hvori forordningens ikrafttrædelsesdato fastsættes, skal denne dato imidlertid fastlægges i henhold til den almindelige regel i artikel 297, stk. 1, tredje afsnit, TEUF. Da forordningen blev offentliggjort i Den Europæiske Unions Tidende den 31. juli 2007, trådte den i kraft på tyvendedagen efter offentliggørelsen, dvs. den 20. august 2007.

Under disse omstændigheder kan forordningens artikel 31 ikke fortolkes uden at tage hensyn til den anvendelsesdato, der er fastsat i forordningens artikel 32, nemlig den 11. januar 2009. En sådan fortolkning er den eneste, som ifølge 6., 13., 14. og 16. betragtning til forordningen gør det muligt at sikre den fulde gennemførelse af forordningens formål, som er at gøre udfaldet af retssager mere forudsigeligt, at skabe større retssikkerhed i forhold til, hvilken lov der skal anvendes, og at sikre en ensartet anvendelse af forordningen i alle medlemsstaterne. Disse formål ville derimod være i fare for at blive undermineret, såfremt forordningen skulle anvendes på begivenheder, der er indtrådt i tiden mellem forordningens ikrafttrædelsesdato og datoen fastsat i dens artikel 32.

(jf. præmis 23, 30, 33-35 og 37 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Toldunion – toldskylds opståen ved ikke forskriftsmæssig indførsel af varer – begrebet »skyldner«

(Rådets forordning nr. 2913/92, art. 202, stk. 3)

Sammendrag

Artikel 202, stk. 3, andet led, i forordning nr. 2913/92 om indførelse af en EF-toldkodeks skal fortolkes således, at en person, der uden at medvirke direkte ved indførslen har fungeret som formidler ved indgåelsen af købsaftaler vedrørende varer, der indføres i Den Europæiske Unions toldområde på ikke forskriftsmæssig måde, skal anses for debitor for toldskylden vedrørende denne transaktion, hvis personen vidste eller med rimelighed burde have vidst, at denne indførsel ikke var forskriftsmæssig, hvilket det tilkommer den nationale ret at bedømme.

Det bemærkes i denne henseende for det første, at den i toldkodeksens artikel 202, stk. 3, andet led, anvendte formulering »burde med rimelighed have vidst« henviser til en oplyst og omhyggelig erhvervsdrivendes adfærd. Det er endvidere vigtigt at vide, om formidleren har iværksat alle de tiltag, som med rimelighed kan forventes af ham, for at sikre, at de omhandlede varer ikke indføres på ikke forskriftsmæssig vis, herunder om han har informeret leverandøren om dennes pligt til at toldangive varerne. De informationer, der stod til formidlerens rådighed, eller som denne med rimelighed kunne have gjort sig bekendt med, særligt på grund af sine kontraktmæssige forpligtelser, bør også tages i betragtning. Det er i denne sammenhæng ligeledes vigtigt at vide, om den skyldige indførselsafgift var anført i købsaftalerne eller i andre dokumenter, som formidleren havde adgang til, hvilket kunne antyde, at varernes indførsel i Unionens område ville blive gennemført forskriftsmæssigt. Endelig vil der kunne tages hensyn til den periode, hvorunder formidleren har leveret sine tjenesteydelser til sælgeren af de omhandlede varer.

(jf. præmis 22 og 24-27 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Miljø – fremme af anvendelsen af biobrændstoffer og andre fornyelige brændstoffer til transport – direktiv 2003/30 – bioethanol – begreb

[Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/30, art. 2, stk. 2, litra a)]

2. Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – punktafgifter – direktiv 92/83 – alkohol og alkoholholdige drikkevarer – ethanol – begreb

[Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/30, art. 2, stk. 2, litra a); Rådets direktiv 92/83, art. 19, stk. 1]

Sammendrag

1. Definitionen af bioethanol i artikel 2, stk. 2, litra a), i direktiv 2003/30/EF om fremme af anvendelsen af biobrændstoffer og andre fornyelige brændstoffer til transport skal fortolkes således, at den omfatter et produkt, som bl.a. er fremstillet på grundlag af biomasse, og som har et ethanolindhold på over 98,5%, såfremt det udbydes til salg som biobrændstof til transport.

(jf. præmis 47 og domskonkl. 1)

2. EU-retten skal fortolkes således, at et produkt, som har et ethanolindhold på over 98,5%, og som ikke er blevet denatureret i henhold til en udtrykkeligt fastsat denatureringsproces, skal pålægges punktafgifter i henhold til artikel 19, stk. 1, i direktiv 92/83/EØF om harmonisering af punktafgiftsstrukturen for alkohol og alkoholholdige drikkevarer, selv om produktet er fremstillet på grundlag af biomasse ved hjælp af en anden teknologi end den, der anvendes til fremstilling af ethanol på basis af landbrugsprodukter, og indeholder stoffer, der gør det uegnet til konsum, samt opfylder kravene i forslaget til europæisk standard prEN 15376 for bioethanol, der anvendes som brændstof, og selv om produktet eventuelt svarer til definitionen af bioethanol i artikel 2, stk. 2, litra a), i direktiv 2003/30/EF om fremme af anvendelsen af biobrændstoffer og andre fornyelige brændstoffer til transport.

(jf. præmis 66 og domskonkl. 2)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Tilnærmelse af lovgivningerne – produktansvar – direktiv 85/374 – anvendelsesområde

(Rådets direktiv 85/374, art. 1, stk. 3, og art. 13)

Sammendrag

Ansvaret for en tjenesteyder, som i forbindelse med en tjenesteydelse såsom hospitalsbehandlinger anvender defekte apparater eller produkter, som han ikke er producent af som omhandlet i bestemmelserne i artikel 3 i direktiv 85/374 om tilnærmelse af medlemsstaternes administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om produktansvar, som ændret ved direktiv 1999/34, og derved forvolder skade på modtageren af denne ydelse, henhører ikke under anvendelsesområdet for dette direktiv. Sidstnævnte er herefter ikke til hinder for, at en medlemsstat indfører en ordning, der fastsætter et ansvar for en sådan tjenesteyder for den således forvoldte skade, selv i tilfælde af, at denne ikke har begået nogen fejl, dog på betingelse af, at skadelidte og/eller tjenesteyder bevarer muligheden for at gøre ansvar gældende over for producenten på grundlag af nævnte direktiv, når de i direktivet opstillede betingelser er opfyldt.

(jf. præmis 39 og domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Internationale aftaler – aftalen EF-Schweiz om fri bevægelighed for personer – social sikring af vandrende arbejdstagere – familieydelse

[Aftalen EF-Schweiz om fri bevægelighed for personer, art. 8, litra c); Rådets forordning nr. 1408/71, art. 72]

2. Internationale aftaler – aftalen EF-Schweiz om fri bevægelighed for personer – social sikring af vandrende arbejdstagere – familieydelse

[Aftalen EF-Schweiz om fri bevægelighed for personer, art. 8, litra c); Rådets forordning nr. 1408/71, art. 3, stk. 1, art. 23, stk. 1 og 2, og art. 72 samt bilag VI, afsnit N, nr. 1)]

Sammendrag

1. Artikel 8, litra c), i aftalen mellem Det Europæiske Fællesskab og dets medlemsstater på den ene side og Det Schweiziske Forbund på den anden side om fri bevægelighed for personer og artikel 72 i forordning nr. 1408/71 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet, som ændret ved forordning nr. 1386/2001, skal fortolkes således, at den kompetente institution i en medlemsstat, efter hvis lovgivning retten til en familieydelse, såsom en forældreydelse, er underlagt en betingelse om, at der er tilbagelagt forsikrings- eller beskæftigelsesperioder eller perioder med selvstændig erhvervsvirksomhed, med henblik på tildelingen af denne familieydelse skal tage hensyn til sådanne perioder, som i deres helhed er tilbagelagt på Det Schweiziske Forbunds område.

(jf. præmis 45 og domskonkl. 1)

2. Artikel 8, litra a), i aftalen mellem Det Europæiske Fællesskab og dets medlemsstater på den ene side og Det Schweiziske Forbund på den anden side om fri bevægelighed for personer samt artikel 3, stk. 1, artikel 23, stk. 1 og 2, artikel 72 og afsnit N, nr. 1), i bilag VI til forordning nr. 1408/71 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet, som ændret ved forordning nr. 1386/2001, skal fortolkes således, at når størrelsen af en familieydelse, såsom forældreydelse svarende til satsen for sygedagpenge, skal fastsættes i henhold til reglerne om ydelser ved sygdom, skal dette beløb for en person, som har tilbagelagt de beskæftigelsesperioder, der er nødvendige med henblik på at erhverve denne ret, på en anden kontraherende parts område i periodernes helhed, beregnes under hensyntagen til indkomsten for en person, som har erfaring og kvalifikationer, der kan sammenlignes med den pågældendes, og som udøver et tilsvarende erhverv på området i den medlemsstat, hvor der anmodes om ydelsen.

(jf. præmis 53 og domskonkl. 2)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – omsætningsafgifter – det fælles merværdiafgiftssystem – tilbagebetaling af med urette betalt afgift

(Rådets direktiv 77/388)

Sammendrag

Effektivitetsprincippet er ikke til hinder for en national lovgivning vedrørende retten til tilbagebetaling af med urette betalte beløb, som foreskriver en længere forældelsesfrist for civilretlige søgsmål om tilbagebetaling af med urette betalte beløb, der iværksættes af aftageren af en tjenesteydelse mod leverandøren af disse ydelser, som er en merværdiafgiftspligtig person, end den særlige forældelsesfrist for skatteretlige søgsmål om tilbagebetaling, der iværksættes af denne leverandør mod skattemyndighederne, for så vidt som denne afgiftspligtige person faktisk kan kræve tilbagebetaling af denne afgift fra denne myndighed. Denne sidstnævnte betingelse er ikke opfyldt, når anvendelsen af en sådan lovgivning har til følge, at den afgiftspligtige fuldstændigt fratages retten til at opnå tilbagebetaling fra skattemyndighederne af den med urette betalte merværdiafgift, som den pågældende selv har skullet tilbagebetale til aftageren af vedkommendes ydelser.

(jf. præmis 42 og domskonkl.)
Nøgleord

Sagens genstand

Afgørelse



Nøgleord

Fiskale bestemmelser

–

harmonisering af lovgivningerne

–

omsætningsafgifter

–

det fælles merværdiafgiftssystem

–

betalingspligtige personer

–

fravigelser af en national ordning med omvendt betalingspligt

–

national lovgivning, der pålægger en sælger eller tjenesteyder, der er etableret uden for den pågældende medlemsstat, at udpege en fiskal repræsentant og lade sig momsregistrere i den pågældende medlemsstat

–

lovgivning, der desuden tillader nævnte sælger eller tjenesteyder at foretage modregning mellem den fradragsberettigede afgift og den, som er opkrævet på vegne af kunderne

–

undladelse (Rådets direktiv 2006/112, art. 168, 171, 193, 194, 204 og 214) (jf. præmis 39, 42, 46 og 50)

Sagens genstand

Angående

Traktatbrud – tilsidesættelse af artikel 168, 171, 193, 194, 204 og 214 i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (EUT L 347, s. 1) – national lovgivning, der foreskriver en pligt for en sælger eller tjenesteyder, der er etableret uden for det nationale område, til at udpege en fiskal repræsentant – momsregistreringspligt – fradragsrettens karakter og udstrækning.

Afgørelse

Konklusion

1) Den Franske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem, og nærmere bestemt dets artikel 168, 171, 193, 194, 204 og 214, idet den i kapitel IV i administrativ instruks 3 A-9-06 nr. 105 af 23. juni 2006 har fastsat lempeligere forskrifter, der fraviger en ordning med omvendt betalingspligt for merværdiafgift, og som indebærer, at en sælger eller tjenesteyder, der er etableret uden for Frankrig, skal udpege en fiskal repræsentant og skal lade sig merværdiafgiftsregistrere i Frankrig, og at der foretages modregning mellem den fradragsberettigede merværdiafgift, som sælger eller tjenesteyder er blevet pålagt, og den merværdiafgift, denne har opkrævet på vegne af sine kunder.

2) Den Franske Republik betaler sagens omkostninger.
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Tilnærmelse af lovgivningerne – varemærker – direktiv 89/104 – ret for indehaveren af et varemærke til at modsætte sig tredjemands brug af et identisk eller lignende tegn for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art – brug af varemærket i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i direktivets artikel 5, stk. 1, litra b) – begreb

[Rådets direktiv 89/104, art. 5, stk. 1, litra b)]

Sammendrag

Artikel 5, stk. 1, litra b), i direktiv 89/104 om varemærker skal fortolkes således, at en tjenesteyder, som på tredjemands anmodning og efter dennes anvisninger påfylder en emballage, som han har fået leveret af den pågældende tredjemand, der på denne emballage forinden har anbragt et tegn, der er identisk med eller ligner et tegn, der er beskyttet som varemærke, ikke selv gør sig skyldig i en brug af dette tegn, som kan forbydes i henhold til denne bestemmelse.

Såfremt en sådan tjenesteyder giver sine kunder mulighed for at gøre brug af tegn, der ligner varemærker, skal hans rolle ikke bedømmes i henhold til bestemmelserne i direktiv 89/104, men i givet fald i henhold til andre retsregler.

Konstateringen af, at varemærkeindehaveren ikke kan sagsøge tjenesteyderen alene på baggrund af direktiv 89/104, betyder i øvrigt på ingen måde, at denne tjenesteyders kunder kan omgå den beskyttelse af indehaveren, som direktivet yder ved at opsplitte produktionsprocessen og lade forskellige tjenesteydere være ansvarlige for forskellige stadier af denne proces. Disse tjenesteydelser kan tilskrives kunden, som således forbliver ansvarlig i henhold til dette direktiv.

(jf. præmis 35-37 og domskonkl.)
Såvel artikel 43 EF og 49 EF som ligebehandlings- og effektivitetsprincippet skal fortolkes således, at de er til hinder for, at en medlemsstat, som i strid med EU-retten har udelukket en kategori af erhvervsdrivende fra tildelingen af koncessioner på udøvelse af en økonomisk aktivitet, og som forsøger at rette op på denne tilsidesættelse ved at sende et betragteligt antal nye koncessioner i udbud, beskytter den markedsposition, der er opnået af de eksisterende erhvervsdrivende, ved bl.a. at fastsætte minimumsafstande mellem de nye koncessionshaveres og de eksisterende erhvervsdrivendes forretningssteder.

En ordning om minimumsafstande mellem salgssteder kan kun være begrundet, hvis det egentlige formål med sådanne regler, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at undersøge, ikke snarere er at beskytte de eksisterende erhvervsdrivendes markedsposition end at lede efterspørgslen på hasardspil ind i baner, der er undergivet kontrol. I øvrigt tilkommer det den forelæggende ret at undersøge, om den forpligtelse til at overholde minimumsafstande, som forhindrer placeringen af yderligere salgssteder i zoner, hvor kunderne kommer meget jævnligt, virkelig gør det muligt at opnå det påberåbte formål og reelt vil medføre, at de nye erhvervsdrivende vil vælge at etablere sig på sjældent besøgte steder og dermed vil sikre en national dækning.

(jf. præmis 65 og 66 samt domskonkl. 1)
Artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 1/2003 om gennemførelse af konkurrencereglerne i artikel 81 EF og 82 EF indeholder i lighed med artikel 81 EF materielretlige regler for, hvordan konkurrencemyndighederne skal bedømme aftaler mellem virksomheder, og udgør således materielle EU-retlige regler. Sådanne materielretlige regler kan i princippet ikke anvendes med tilbagevirkende kraft, uanset om det måtte være til gunst eller ugunst for de pågældende. Retssikkerhedsprincippet kræver således, at faktiske omstændigheder normalt, medmindre andet udtrykkeligt er bestemt, skal bedømmes efter samtidige retsregler. De materielle EU-retlige regler skal, for at sikre overholdelsen af retssikkerhedsprincippet og princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, fortolkes således, at de kun omfatter forhold, som ligger forud for deres ikrafttrædelse, såfremt det af ordlyden, bestemmelsernes formål eller opbygning klart fremgår, at dette har været meningen. Hverken ordlyden, formålet eller opbygningen af artikel 81 EF, af artikel 3 i forordning nr. 1/2003 eller af tiltrædelsesakten giver imidlertid nogen klar indikation, som peger i retning af disse to bestemmelsers tilbagevirkende kraft.

Heraf følger, at artikel 81 EF og artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 1/2003 skal fortolkes således, at disse bestemmelser inden for rammerne af en procedure indledt efter den 1. maj 2004 ikke finder anvendelse på et kartel, som har haft virkninger på en medlemsstats område, når medlemsstaten tiltrådte Unionen den 1. maj 2004, og virkningerne vedrører perioder forud for denne dato.

(jf. præmis 49-52 og 67 samt domskonkl. 1)
Bestemmelsen i artikel 351, stk. 1, TEUF har til formål i overensstemmelse med folkerettens principper at fastslå, at anvendelsen af traktaten ikke berører den pågældende medlemsstats forpligtelse til at respektere tredjestaters rettigheder, som følger af en konvention fra før medlemsstatens tiltrædelse, og til at overholde sine tilsvarende forpligtelser. Når en sådan konvention imidlertid åbner mulighed for, at en medlemsstat kan træffe en foranstaltning, som viser sig at være i strid med EU-retten, uden dog at forpligte den dertil, skal medlemsstaten afholde sig fra at træffe en sådan foranstaltning. Denne retspraksis må også finde tilsvarende anvendelse, når en lovgivningsmæssig foranstaltning truffet af en medlemsstat i henhold til den valgfrihed, der er indført ved en ældre international konvention, på grund af udviklingen af EU-retten forekommer at være i strid hermed. I en sådan situation kan den berørte medlemsstat ikke påberåbe sig nævnte konvention med henblik på at unddrage sig de forpligtelser, der senere er opstået i medfør af EU-retten.

Bestemmelserne i artikel 1 og 2 i direktiv 93/83 om samordning af visse bestemmelser vedrørende ophavsrettigheder og ophavsretsbeslægtede rettigheder i forbindelse med radio- og tv-udsendelse via satellit og viderespredning pr. kabel, på den ene side, og artikel 2 og 3 i direktiv 2001/29 om harmonisering af visse aspekter af ophavsret og beslægtede rettigheder i informationssamfundet, sammenholdt med artikel 2 og 3 i direktiv 2006/115 om udlejnings- og udlånsrettigheder samt om visse andre ophavsretsbeslægtede rettigheder i forbindelse med intellektuel ejendomsret og artikel 2 i direktiv 2006/116 om beskyttelsestiden for ophavsret og visse beslægtede rettigheder, på den anden side, skal fortolkes således, at brugsrettighederne til et filmværk (ret til reproduktion, ret til satellitudsendelse og enhver anden form for offentlig gengivelse i form af tilrådighedsstillelse for almenheden), direkte efter loven og originært tilkommer den ledende instruktør. Disse bestemmelser skal derfor fortolkes således, at de er til hinder for en national lovgivning, der direkte og udelukkende tildeler nævnte brugsrettigheder til producenten af det omhandlede værk.

I denne forbindelse kan artikel 2 i direktiv 93/83 og artikel 2 og 3 i direktiv 2001/29, under hensyn til artikel 1, stk. 4, i traktaten fra Verdensorganisationen for Intellektuel Ejendomsret, ikke fortolkes således, at en medlemsstat i sin nationale lovgivning på grundlag af artikel 14 bis i Bernerkonventionen til værn for litterære og kunstneriske værker og under påberåbelse af den valgfrihed, som denne konventionsartikel tildeler medlemsstaten, ville kunne nægte den ledende instruktør af et filmværk brugsrettighederne til dette værk, eftersom en sådan fortolkning for det første ikke respekterer Unionens kompetence på området, for det andet ikke er forenelig med det formål, der forfølges med direktiv 2001/29, og endelig ikke opfylder kravene i henhold til artikel 17, stk. 2, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, der garanterer beskyttelsen af den intellektuelle ejendomsret.

(jf. præmis 71 og 72 samt domskonkl. 1)
Proportionalitetskravet i artikel 19, stk. 1 og 4, i forordning nr. 561/2006 om harmonisering af visse sociale bestemmelser inden for vejtransport skal fortolkes således, at det er til hinder for en sanktionsordning, som fastsætter pålæg af en bøde på et fast beløb for alle overtrædelser, uanset disses grovhed, af reglerne vedrørende anvendelse af diagramark i artikel 13-16 i forordning nr. 3821/85 om kontrolapparatet inden for vejtransport, som ændret ved forordning nr. 561/2006.

Eftersom overtrædelser af forordning nr. 561/2006 og nr. 3821/85 nemlig ikke alle er af samme grovhed, henset til disse forordningers formål, som er dels at forbedre arbejdsvilkårene for de førere, som de finder anvendelse på, samt at forbedre færdselssikkerheden generelt, dels at fastsætte ensartede regler vedrørende køretid og hviletid for førerne samt at føre kontrol med disse regler, er pålæg af en fast bøde for enhver tilsidesættelse af bestemmelserne vedrørende anvendelse af diagramark, uden differentiering af nævnte bødes størrelse i forhold til den begåede overtrædelses grovhed, uforholdsmæssig, henset til de i EU-retten tilsigtede formål.

(jf. præmis 26, 33, 41 og 44 samt domskonkl. 1)
I forbindelse med antidumpingundersøgelser vedrørende indførsel fra bl.a. Kina fastsættes den normale værdi i overensstemmelse med artikel 2, stk. 1-6, i antidumpinggrundforordning nr. 384/96, hvis det er påvist, at de markedsøkonomiske principper er fremherskende for den producent eller de producenter, der er genstand for en undersøgelse, med hensyn til fremstilling og salg af den berørte samme vare. I denne forbindelse påhviler bevisbyrden den producent, som ønsker at få status som producent, der driver virksomhed under markedsøkonomiske vilkår. Det påhviler følgelig ikke EU-institutionerne at bevise, at producenten ikke opfylder betingelserne for at opnå denne status. Derimod tilkommer det disse institutioner at vurdere, om de af den pågældende producent angivne forhold udgør tilstrækkelige beviser for, at betingelserne i forordningens artikel 2, stk. 7, litra c), første afsnit, er opfyldt for at tildele producenten denne status, og det tilkommer Unionens retsinstanser at efterprøve, om denne vurdering er behæftet med en åbenbar fejl.

(jf. præmis 31 og 32)