ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Artikel 6 bestemmer:

»1. For de særlige bevaringsområder iværksætter medlemsstaterne de nødvendige bevaringsforanstaltninger, hvilket i givet fald kan indebære hensigtsmæssige forvaltningsplaner, som er specifikke for lokaliteterne eller integreret i andre udviklingsplaner, samt de relevante retsakter, administrative bestemmelser eller aftaler, der opfylder de økologiske behov for naturtyperne i bilag I og de arter i bilag II, der findes på lokaliteterne.

2. Medlemsstaterne træffer passende foranstaltninger for at undgå forringelse af naturtyperne og levestederne for arterne i de særlige bevaringsområder samt forstyrrelser af de arter, for hvilke områderne er udpeget, for så vidt som disse forstyrrelser har betydelige konsekvenser for dette direktivs målsætninger.

3. Alle planer eller projekter, der ikke er direkte forbundet med eller nødvendige for lokalitetens forvaltning, men som i sig selv eller i forbindelse med andre planer og projekter kan påvirke en sådan lokalitet væsentligt, vurderes med hensyn til deres virkninger på lokaliteten under hensyn til bevaringsmålsætningerne for denne. På baggrund af konklusionerne af vurderingen af virkningerne på lokaliteten, og med forbehold af stk. 4, giver de kompetente nationale myndigheder først deres tilslutning til en plan eller et projekt, når de har sikret sig, at den/det ikke skader lokalitetens integritet, og når de — hvis det anses for nødvendigt — har hørt offentligheden.

4. Hvis en plan eller et projekt, på trods af at virkningerne på lokaliteten vurderes negativt, alligevel skal gennemføres af bydende nødvendige hensyn til væsentlige samfundsinteresser, herunder af social eller økonomisk art, fordi der ikke findes nogen alternativ løsning, træffer medlemsstaten alle nødvendige kompensationsforanstaltninger for at sikre, at den globale sammenhæng i Natura 2000 beskyttes. Medlemsstaten underretter Kommissionen om, hvilke kompensationsforanstaltninger der træffes.

Hvis der er tale om en lokalitet med en prioriteret naturtype og/eller en prioriteret art, kan der alene henvises til hensynet til menneskers sundhed og den offentlige sikkerhed eller væsentlige gavnlige virkninger på miljøet, eller, efter udtalelse fra Kommissionen, andre bydende nødvendige hensyn til væsentlige samfundsinteresser.«
83.

For at undgå, at skattegrundlaget forskydes fra én medlemsstat til en anden i forbindelse med grænseoverskridende transaktioner, er det nødvendigt, at disse transaktioner gennemføres på almindelige markedsvilkår og bogføres i skatteregnskabet ( 46 ). Kravet om, at der skal fremlægges dokumentation vedrørende interne afregningspriser, gør det mere besværligt at foretage transaktioner mellem forbundne virksomheder, der er hjemmehørende i forskellige medlemsstater. Nationale regler om interne afregningspriser, der udgør en restriktion for etableringsfriheden, kan dog begrundes i behovet for at opretholde fordelingen af beskatningskompetencen, forudsat at de overholder proportionalitetsprincippet.
102.

Baggrunden for dette anbringende er, at de to EU-institutioner i antidumpingproceduren lagde til grund, at CCCMC fastsatte en bindende »mindstepris« for eksporten af glyphosat og også håndhævede denne i samarbejde med toldmyndighederne ved hjælp af et attestationssystem. De to EU-institutioner anså dette for et tungtvejende indicium for, at eksportpriserne for det omhandlede produkt ikke blev dannet under markedsøkonomiske vilkår, og at Xinanchem i overensstemmelse hermed var underlagt betydelig statslig indflydelse, hvorfor de afslog at tildele virksomheden SEM-status ( 63 ). Også under retssagen, helt frem til retsmødet ved Domstolen, har Rådet og Kommissionen baseret hele deres argumentation på denne version af sagens faktiske omstændigheder.
Tiltrædelsesaktens artikel 41, hvortil tiltrædelsestraktatens artikel 2, stk. 3, udtrykkeligt henviser, bemyndiger i stk. 1 Kommissionen til under overholdelse af visse proceduremæssige regler, »[...] hvis der er behov for overgangsforanstaltninger for at lette overgangen fra den nuværende ordning i den nye medlemsstat til den ordning, som anvendelsen af den fælles landbrugspolitik medfører, [at vedtage disse overgangsforanstaltninger]« på de vilkår, der findes i tiltrædelsesakten. Disse overgangsforanstaltninger kan træffes i en periode på tre år efter tiltrædelsesdatoen, og de må ikke anvendes ud over denne periode, idet det præciseres, at Rådet for Den Europæiske Union med enstemmighed på forslag af Kommissionen og efter at have indhentet udtalelse fra Europa-Parlamentet, kan forlænge denne periode. Bestemmelsen er affattet således:

»Hvis der er behov for overgangsforanstaltninger for at lette overgangen fra den nuværende ordning i den nye medlemsstat til den ordning, som anvendelsen af den fælles landbrugspolitik medfører på de vilkår, der findes i denne akt, bør Kommissionen vedtage sådanne foranstaltninger efter proceduren i artikel 42, stk. 2, i Rådets forordning (EF) nr. 1260/2001 [af 19. juni 2001] om den fælles markedsordning for sukker [EFT L 178, s. 1], eller eventuelt i de tilsvarende artikler i andre forordninger om de fælles markedsordninger for landbrug eller den relevante udvalgsprocedure som fastsat i gældende lovgivning. De i denne artikel omhandlede overgangsforanstaltninger kan træffes i en periode på tre år efter tiltrædelsesdatoen, og de må ikke anvendes ud over denne periode. Rådet kan, med enstemmighed på forslag af Kommissionen og efter at have indhentet udtalelse fra Europa-Parlamentet, forlænge denne periode.«
47.

Det ville kunne antages, at I.’s tilstedeværelse i værtsmedlemsstaten vil kunne skabe betingelserne for gentagen overtrædelse over for offeret for de første handlinger, og at hans udsendelse dermed er nødvendig af hensyn til beskyttelsen af offeret. En sådan mulighed, der ikke blankt vil kunne afvises, kan alene henhøre under en retsakt, der vedrører området med frihed, sikkerhed og retfærdighed, inden for rammerne af kontrolforanstaltninger efter afsoning af straf, hvor det retlige grundlag findes andetsteds end i direktiv 2004/38. Eftersom dette spørgsmål ikke har været rejst under retsforhandlingerne, skal det heller ikke behandles her, da det i modsat fald forekommer mig at ville være nødvendigt at genåbne forhandlingerne.
10.

Den forelæggende ret er i tvivl om, hvorvidt denne afgift er forenelig med direktiv 2008/7 ( 9 ), og har derfor udsat sagen med henblik på at forelægge Domstolen følgende spørgsmål: »Er kriterierne i artikel 18, stk. 3, 4, 5 og 6, i den italienske lov nr. 580 af 29. december 1993 for fastsættelse af den årsafgift, der er beskrevet i denne lovs artikel 18, litra b), i strid med Rådets direktiv 2008/7/EF af 12. februar 2008 om kapitaltilførselsafgifter, da de er til hinder for, at årsafgiften kan omfattes af undtagelsen i dette direktivs artikel 6, litra e)? Følgende ønskes navnlig oplyst: a) Kan årsafgiften betegnes som »honorarer eller anden form for vederlag«, når der i definitionen af begrebet henvises til »de midler, der er nødvendige for at kunne levere de tjenesteydelser, som handelskamrene har forpligtet sig til at levere på hele det nationale område«? b) Udelukker bestemmelsen om en »udligningsfond«, der har til formål at standardisere udøvelsen af alle de »administrative funktioner«, der i lovgivningen er tildelt handelskamrene, i hele landet, at årsafgiften kan betegnes som honorarer eller anden form for vederlag? c) Er den mulighed, som de enkelte handelskamre har for at øge årsafgiften med op til 20% med henblik på medfinansiering af initiativer, der har til formål at øge produktionen og forbedre den økonomiske situation inden for det pågældende territoriale kompetenceområde, forenelig med denne afgifts betegnelse som honorarer eller anden form for vederlag? d) Er den manglende præcisering af metoderne til kortlægning af de behov, der vedrører handelskamrenes førelse og ajourføring af registreringerne og noteringerne i virksomhedsregistret, til hinder for, at årsafgiften kan betegnes som honorarer eller anden form for vederlag? e) Er den skønsmæssige fastsættelse af årsafgiften i kraft af, at der ikke foreligger en bestemmelse om, at det med »bestemte intervaller« sikres, at afgiften svarer til de gennemsnitlige omkostninger ved tjenesteydelsen, forenelig med, at afgiften betegnes som honorarer eller anden form for vederlag?«
81.

Det var med rette, at Retten fastslog, at direktivet ikke tillægger Kommissionen beføjelse til at fastsætte et bindende maksimalt niveau for de kvoter, der skal tildeles, i en beslutning, hvori en NAP forkastes. Som anført ovenfor er det medlemsstaterne, der har kompetencen til at udarbejde NAP’erne og til at vedtage den endelige afgørelse. Kommissionens beføjelser er begrænset til en forenelighedskontrol af NAP’erne, som giver den mulighed for at blokere for NAP’er, som ikke er forenelige med kriterierne i bilag III til direktivet og med bestemmelserne i dets artikel 10. Det var derfor med rette, at Retten fastslog, at Kommissionen i realiteten havde sat sig i Republikken Polens sted ved at fastsætte et maksimalt niveau for de kvoter, der skulle tildeles, og at den derved havde grebet ind i denne medlemsstats beføjelser.
76.

Det var med rette, at Retten fastslog, at direktivet ikke tillægger Kommissionen beføjelse til at fastsætte et bindende maksimalt niveau for de kvoter, der skal tildeles, i en beslutning, hvori en NAP forkastes. Som anført ovenfor er det medlemsstaterne, der har kompetencen til at udarbejde NAP’erne og til at vedtage den endelige afgørelse. Kommissionens beføjelser er begrænset til en forenelighedskontrol af NAP’erne, som giver den mulighed for at blokere for NAP’er, som ikke er forenelige med kriterierne i bilag III til direktivet og med bestemmelserne i dets artikel 10. Det var derfor med rette, at Retten fastslog, at Kommissionen i realiteten havde sat sig i Republikken Estlands sted ved at fastsætte et maksimalt niveau for de kvoter, der skulle tildeles, og at den derved havde grebet ind i denne medlemsstats beføjelser.
4.

Artikel 3 beskriver, hvilke planer og programmer der skal miljøvurderes. Stk. 1-5, der er særlig relevante, har følgende ordlyd: »1) Der skal for de i stk. 2-4 omhandlede planer og programmer, som kan få væsentlig indvirkning på miljøet, gennemføres en miljøvurdering, som skal være i overensstemmelse med dette direktivs artikel 4-9. 2) Med forbehold af stk. 3 gennemføres der en miljøvurdering for alle planer og programmer: a) som udarbejdes inden for landbrug, skovbrug, fiskeri, energi, industri, transport, affaldshåndtering, vandforvaltning, telekommunikation, turisme, fysisk planlægning og arealanvendelse, og som fastlægger rammerne for fremtidige anlægstilladelser til de projekter, der er omhandlet i bilag I og II til direktiv 85/337/EØF, eller b) […] 3) For planer og programmer som omhandlet i stk. 2, der fastlægger anvendelsen af mindre områder på lokalt plan eller angiver mindre ændringer i de pågældende planer og programmer, skal der kun gennemføres en miljøvurdering, hvis medlemsstaten fastslår, at de kan få væsentlig indvirkning på miljøet. 4) Medlemsstaterne afgør, om planer og programmer, som ikke falder ind under stk. 2, men som fastlægger rammerne for fremtidige anlægstilladelser til projekter, kan forventes at få væsentlig indvirkning på miljøet. 5) Medlemsstaterne afgør, om de planer eller programmer, som er omhandlet i stk. 3 og 4, kan få væsentlig indvirkning på miljøet, enten ved at undersøge hvert enkelt tilfælde eller ved at opstille typer af planer og programmer eller ved at kombinere de to metoder. I den forbindelse tager medlemsstaterne i alle tilfælde hensyn til de relevante kriterier, der er nævnt i bilag II, med henblik på at sikre, at planer og programmer, der kan få væsentlig indvirkning på miljøet, er omfattet af dette direktiv. 6)[…]«
9.

Dernæst bemærkes, at når de oplysninger fra Eurostat, der er tilgængelige på tidspunktet for indledningen af undersøgelsen, viser, at der forekommer eksport til Fællesskabet af varer, der er omfattet af samme toldklassificering som den omtvistede vare, og som kommer fra et eller flere tredjelande med markedsøkonomi, og som ligeledes viser, at importmængden ikke er åbenbart ubetydelig, påhviler det Kommissionen af egen drift at undersøge, om den pågældende vares normale værdi kan fastsættes på grundlag af den pris, der anvendes i et af disse lande eller ved import fra et af disse. Efter min opfattelse kan Kommissionen ikke med føje beregne denne normale værdi på grundlag af de priser, der betales for den samme vare i Fællesskabet uden at have bestræbt sig på at basere sig på prisen i et egnet tredjeland eller fra et sådant land eller at have forklaret, hvorfor det var umuligt at gøre dette.
48.

Med hensyn til det indledende spørgsmål om anvendelse af retten til forsvar har appellanten påpeget, at overholdelsen af retten til forsvar er et grundlæggende element i retsfællesskabet, og at det nu er bestemt i artikel 205 TEUF, at Unionens optræden på den internationale scene skal varetages i overensstemmelse med retsstatsprincippet og de grundlæggende rettigheder. Ifølge Domstolens praksis gælder retten til forsvar altid, når en institution træffer en foranstaltning, der er direkte bebyrdende for den pågældende. Når en beslutning berører adressaternes interesser i væsentlig grad, skal de således have mulighed for at gøre deres synspunkter gældende i tilstrækkelig grad ( 39 ). Unionens retsinstanser har fastslået, at retten til en retfærdig rettergang, hvilket omfatter retten til at få oplyst de omstændigheder, som den pågældende lægges til last, og retten til at give sin mening til kende i tilstrækkelig grad, skal respekteres i forbindelse med bebyrdende økonomiske sanktioner. Det gælder ikke mindst, hvis det besluttes at forlænge indefrysningen af den pågældende persons aktiver, i hvilket fald det så skal oplyses, hvilke nye omstændigheder der lægges denne person til last, og han skal have mulighed for at blive hørt. Appellanten blev ikke forelagt beviser på forhånd og fik heller ikke mulighed for at udtale sig, før den omtvistede forordning blev vedtaget. Disse processuelle garantier finder imidlertid også anvendelse i forbindelse med en sanktionsordning, der er rettet mod et tredjeland. Appellanten mener ikke, at den omtvistede forordning udelukkende er af lovgivningsmæssig art, da den berører ham direkte og individuelt, eftersom hans navn er opført på listen over personer, hvis aktiver skal indefryses. I sagen Melli Bank mod Rådet ( 40 ) og sagen Bank Melli Iran mod Rådet ( 41 ), som drejede sig om restriktive foranstaltninger, der var vedtaget over for juridiske personer som led i en sanktionsordning rettet mod et tredjeland, erkendte Retten faktisk, at sagsøgerne havde ret til at forsvare sig. Appellanten mener desuden ikke, at han blev opført på listen, fordi han tilhører en bestemt kategori. Retten bemærkede, at det er muligt for en person at bevise, at han har distanceret sig fra det familiemedlem, der er opført på listen, men det kan kun ske i forbindelse med udøvelsen af retten til forsvar. Appellanten har herved anført, at Retten ikke er konsekvent i sin tilgang, hvilket understreges af, at Rådet selv over for Retten og i sine retningslinjer for gennemførelse og evaluering af restriktive foranstaltninger ( 42 ) har tilkendegivet, at en person, der befinder sig i appellantens situation, har ret til at forsvare sig. Appellanten har som følge heraf gjort gældende, at det ikke var muligt for Retten at fastslå, at retten til forsvar ikke fandt anvendelse.
58.

For det andet foreligger der efter Irlands og den græske regerings opfattelse ingen kommunikation til offentligheden i henhold til artikel 8, stk. 2, i direktiv 2006/115. Hermed menes alene kommunikation i et diskotek, ved en koncert eller i en bar. Irland har i denne forbindelse henvist til, at begrebet kommunikation til offentligheden i artikel 8, stk. 2, i direktiv 2006/115 ikke kan fortolkes således som Domstolen i dommen i sagen SGAE mod Rafael Hoteles fortolkede begrebet overføring til almenheden i henhold til artikel 3, stk. 1, i direktiv 2001/29. For det første fastsætter artikel 3, stk. 1, i direktiv 2001/29 en absolut ret for ophavsmændene. For fonogramfremstillerne fastsættes der derimod kun en absolut ret for tilrådighedsstillelsen for almenheden, jf. artikel 3, stk. 2, i direktiv 2001/29, mens der for kommunikationen til offentligheden i henhold til artikel 8, stk. 2, i direktiv 2006/115 kun fastsættes en økonomisk ret. Endvidere indgår disse rettigheder i en anden folkeretlig kontekst. Navnlig er det i WPPT’s artikel 2, litra g), definerede begreb overføring til almenheden snævrere end det begreb, der anvendes i WCT’s artikel 8. I denne forbindelse henviser Irland til, at fonogrammerne i henhold til WPPT’s artikel 2, litra g), skal gøres hørbare, hvilket kun er tilfældet, hvis der faktisk tændes for radio- eller fjernsynsapparatet. Endvidere har Domstolen støttet sin fortolkning af begrebet overføring til almenheden i artikel 3, stk. 1, i direktiv 2001/29 på, at også retten til tilrådighedsstillelse for almenheden er omfattet af dette begreb. Artikel 8, stk. 2, i direktiv 2006/115 fastsætter derimod ingen ret til et rimeligt vederlag for »tilrådighedsstillelse for offentligheden« af et fonogram. Endvidere taler betragtningerne til direktiv 2001/29 på den ene side og til direktiv 2006/115 på den anden side mod en ensartet fortolkning af begrebet. Derudover blev der i forbindelse med kodificeringen af direktiv 92/100 i direktiv 2006/115 hverken henvist til artikel 3, stk. 1, i direktiv 2001/29, eller præciseret, at også indirekte gengivelser var omfattet. Der skal også tages hensyn til mulighederne for at gøre undtagelser i henhold til Romkonventionen og i WPPT. Endelig taler det imod en ensartet fortolkning, at medlemsstaterne kan fastsætte mere vidtgående rettigheder. Den græske regering har supplerende anført, at en for vid fortolkning af begrebet kommunikation til offentligheden kunne føre til uønskede resultater, fordi opstillingen af en central antenne i en beboelse og leje af radio- eller fjernsynsapparater kunne anses for at være kommunikation til offentligheden. I den foreliggende sag er der nemlig kun tale om modtagelse af en udsendelse, der er beskyttet ved grundlæggende rettigheder. Endvidere skal der tages hensyn til turismesektorens interesser.
28.

Hertil skal dog anføres, at standardgodtgørelsen logisk set forudsætter betaling af moms i tidligere led ( 14 ), således at en standardsats for godtgørelse på mere end nul på forhånd vil være udelukket i tilfælde af en nulsats på indgående transaktioner, og der kan således ikke antages at være behov for en udtrykkelig tilladelse. Hertil kommer, at på det tidspunkt, hvor den her omhandlede bestemmelse blev optaget i udkastet til direktiv 77/388, var artikel 27, stk. 3, ( 15 ) allerede affattet således, at medlemsstaterne »i det omfang, det er nødvendigt« fastsætter standardsatserne for godtgørelse. Såfremt der gælder en nulsats for de indgående transaktioner, findes der netop ikke et sådant grundlag, således at der heller ikke kan antages at være behov for en tilladelse til at fastsætte standardsatsen for godtgørelse.
Artikel 9 og 168 i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for, at en medlemsstat under sådanne særlige omstændigheder som i den foreliggende sag, hvor to fysiske personer i deres egenskab af »fremtidige interessenter« erhverver en fast ejendom, som indskydes som apportindskud i et personselskab, der oprettes efter erhvervelsen og består af de nævnte interessenter, tilkender selskabet ret til fradrag af indgående moms.

Såfremt medlemsstaten udelukker denne mulighed, er direktiv 2006/112 til hinder for, at de »fremtidige interessenter« nægtes tilbagebetaling af den indgående moms. Under disse omstændigheder skal de nationale myndigheder sikre, at de »fremtidige interessenter« kan udøve deres ret til tilbagebetaling på sådanne materielle og processuelle betingelser, at det ikke vanskeliggøres uforholdsmæssigt, og at det sker i henhold til princippet om afgiftens neutralitet.
56.

Domstolen har allerede fastslået, at rammeaftalens § 4 er et udtryk for et socialretligt princip på unionsplan, der ikke kan fortolkes indskrænkende ( 32 ). Henset til retspraksis vedrørende artikel 157 TEUF henhører pensioner, der hidrører fra ansættelsesforholdet mellem arbejdstageren og arbejdsgiveren, bortset fra dem, der følger af en lovbestemt ordning, der finansieres af arbejdstagere, arbejdsgivere og eventuelt det offentlige i et omfang, som i mindre grad følger af et sådant ansættelsesforhold end af socialpolitiske overvejelser, derfor under begrebet »ansættelsesvilkår« i den forstand, hvori det er anvendt i § 4, stk. 1, i rammeaftalen ( 33 ).
På baggrund af ovenstående foreslår jeg Domstolen, at den besvarer spørgsmålene fremsat af Juzgado de lo Mercantil n° 1 de Alicante y n° 1 de Marca Comunitaria således:

»Retten til at forbyde tredjemand at bruge et registreret design i medfør af artikel 19, stk. 1, i Rådets forordning (EF) nr. 6/2002 af 12. december 2001 kan også gøres gældende over for en tredjemand, der bruger et af denne senere registreret EF-design. Det er til det formål ikke nødvendigt først at få erklæret det senere registrerede design for ugyldigt.

I denne forbindelse er både tredjemands hensigt og spørgsmålet om, hvorvidt dennes registrering af sit design er foretaget efter et udenretligt påkrav om at denne ophører med salget af sit produkt eller ej, uden relevans for besvarelsen af det foregående spørgsmål.«
57.

Subsidiært foreslår jeg Domstolen at besvare Hoge Raads to præjudicielle spørgsmål således: »1) Sjette direktivs artikel 17, stk. 6, andet afsnit, er kun til hinder for ændringer af en national ordning, som allerede fandtes, da direktivet trådte i kraft, og — som begrænser fradraget for visse virksomhedsgoder til blandet brug, ved at den i første omgang giver ret til umiddelbart og fuldt fradrag, men i sidste instans kun giver ret til delvist fradrag, eftersom der efterfølgende opkræves moms for den private anvendelse — hvorved det beløb, der ikke indgår i det endelige fradrag, på grund af ændringerne i de fleste tilfælde er blevet større, men principperne i ordningen og dens opbygning ikke er blevet ændret, såfremt (og i det omfang) den yderligere begrænsning ligger ud over, hvad der er nødvendigt for at pålægge den private anvendelse en passende moms. 2) Hvis ændringerne af den nationale ordning har resulteret i en yderligere begrænsning af fradraget, som ligger ud over, hvad der er nødvendigt for at opkræve en passende moms for den private anvendelse, og den ændrede ordning som følge heraf ikke længere er omfattet af sjette direktivs artikel 17, stk. 6, andet afsnit, skal de nationale domstole kun anvende den nye ordning, i det omfang det er nødvendigt for denne beskatning. Det er ikke foreneligt med sjette direktiv slet ikke at anvende den nye og/eller gamle ordning med det resultat, at den private anvendelse fritages for moms.«