Forslag til afgørelse fra generaladvokat ancini fremsat den 20. oktober 1987. - KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER MOD KONGERIGET BELGIEN. - TRAKTATBRUD - MANGLENDE OPFYLDELSE AF DOM - OVERFOERSEL AF TJENESTEMAENDS PENSIONSRETTIGHEDER. - SAG 383/85.



Samling af Afgørelser 1989 side 03069



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hoeje Domstol .

1 . Den 20 . oktober 1981 afsagde Domstolen dom i sag 137/80, Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber mod Kongeriget Belgien . Domstolen statuerede, at Kongeriget Belgien har undladt at opfylde de forpligtelser, som paahviler det i henhold til EOEF-Traktaten, "ved at naegte at traeffe de noedvendige foranstaltninger til overfoersel af den aktuarmaessige modvaerdi eller tilbagekoebsvaerdien af pensionsrettigheder, som er erhvervet under den belgiske pensionsordning ... jfr . artikel 11, stk . 2, i bilag VII til vedtaegten for tjenestemaend" ( Sml . 1981, s . 2393, praemis 20 ).

Ved staevning af 28 . november 1985 anlagde Kommissionen sag med paastand om, at det konstateredes, at Belgien ikke har opfyldt den naevnte dom og hermed har tilsidesat Traktatens artikel 171 .

2 . Sagsoegte har taget til genmaele; regeringen i Bruxelles har ikke benaegtet sin undladelse, men har begrundet den med, at der i Parlamentet var opstaaet berettiget tvivl om visse fortolkningsspoergsmaal . Regeringen har herved i foerste raekke anfoert, at det belgiske pensionssystem aldrig har taget hoejde for muligheden af at overfoere pensionsrettigheder . For at tilkende belgiske EF-ansatte denne mulighed var det derfor noedvendigt at indfoere saerlige regler, som skulle tage hensyn til de forskellige pensionsordninger i Kongeriget; med henblik herpaa forelagde regeringen Parlamentet et lovforslag ( juni 1985 ), der blev forelagt Kommissionen til udtalelse .

I mellemtiden havde en luxembourgsk domstol imidlertid anmodet Domstolen om praejudicielt at afgoere, om "EF' s tjenestemaend" efter artikel 11 kan "vaelge mellem de to naevnte metoder for overfoersel af de pensionsrettigheder, de har erhvervet efter en national ordning, selv om den alternative mulighed, tjenestemanden vaelger, ikke eksisterer i det nationale retssystem, der gaelder for den paagaeldende sociale sikringsinstitution, eller den er uforenelig med de principper, de luxembourgske pensionsordninger finansieres efter" ( sag 64/85, Watgen mod Caisse de pension des employés privés, Sml . 1988, s . 2435 ). I denne situation - udtaler regeringen afslutningsvis - besluttede Parlamentet at udsaette forslagets vedtagelse til den dag, hvor den ville faa kendskab til Domstolens dom .

3 . De argumenter, som for en dels vedkommende allerede var paaberaabt af den belgiske regering i sag 137/80, kan ikke tiltraedes . Jeg skal henvise til foelgende udtalelser fra fast retspraksis : "En medlemsstat kan ikke paaberaabe sig bestemmelser, fremgangsmaader eller forhold i sin nationale retsorden til stoette for, at forpligtelser i henhold til en faellesskabsforordning ikke overholdes" ( dom af 20 . marts 1986, sag 72/85, Kommissionen mod Nederlandene, Sml . s . 1219, praemis 19 ). En regering kan derfor heller ikke med retsvirkning paaberaabe sig fortolkningstvivl; der er tale om en subjektiv omstaendighed, som jo ville goere EF-systemet endnu mindre modstandsdygtigt end de faktorer, som opregnes af Domstolen .

Resultatet maa blive det samme, uanset at tvivlen - som bl.a . angaar en national lovgivning, der er meget forskellig fra den belgiske - blev forelagt Domstolen under en artikel 177-sag . Det er saaledes aabenbart, at en praejudiciel forelaeggelse ikke har indvirkning paa retskraften i den betydning, at dens autoritet svaekkes, eller at virkningen suspenderes . Hvis man med andre ord erklaerer den dom, som er Domstolens svar paa den luxembourgske rets spoergsmaal, for "endelig" og hermed som "foreloebig" betegner den, som allerede afsagt over Belgien, er det i strid med et fundamentalt princip i enhver retsorden .

Jeg skal endelig tilfoeje, at der slet ikke er noget grundlag for forvirring med hensyn til betydningen af den omtvistede forskrift . Det udtales i dommen af 20 . oktober 1981, at artikel 11' s formaal er "at opnaa, at de rettigheder, som faellesskabstjenestemaendene har erhvervet i hjemstaterne, ... kan bevares til tjenestemandens fordel og tages i betragtning at den pensionsordning, som den paagaeldende er tilsluttet ved slutningen af sin erhvervsaktive periode, i dette tilfaelde faellesskabsordningen . (( Derfor har forskriften )) til formaal at skabe en ret for tjenestemaendene, hvis udoevelse ... ville blive umuliggjort, hvis medlemsstaterne, som den belgiske regering har haevdet, bevarede muligheden for at undlade at traeffe de noedvendige foranstaltninger til gennemfoerelse af bestemmelsen ". Domstolen konkluderede, at det maatte paahvile den belgiske stat "at vaelge og ivaerksaette de konkrete foranstaltninger, der goer det muligt at udoeve den mulighed, der er indroemmet tjenestemaendene, for at overfoere de rettigheder, der er erhvervet paa nationalt plan ...".

Stillet overfor en saa klar udtalelse skulle og kunne Kongeriget Belgien kun goere ét : straks traeffe forholdsregler som angivet af Domstolen . Men det gjorde Belgien slet ikke, med det resultat, at ingen EF-tjenestemand med belgisk statsborgerskab endnu har kunnet opnaa den fordel, der indroemmes ham ifoelge vedtaegtens artikel VIII .

4 . Under disse omstaendigheder kan det kun konstateres, at Kongeriget Belgien ikke har opfyldt sine forpligtelser efter EOEF-Traktatens artikel 171 da da den ikke respekterede Domstolens dom af 20 . oktober 1981 i sag 137/80 . Jeg foreslaar derfor Domstolen at give sagsoegeren medhold i sagen og i medfoer af procesreglementets artikel 69, stk . 3, paalaegge sagsoegte sagens omkostninger .

(*) Originalsprog : italiensk .