Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Frie kapitalbevægelser – restriktioner – skattelovgivning – indkomstskat – national lovgivning, hvorefter ikke-hjemmehørende skattepligtige pålægges at udpege en fiskal repræsentant

(Art. 56 EF; Rådets direktiv 77/799)

2. Internationale aftaler – aftale om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde – frie kapitalbevægelser – restriktioner – skattelovgivning – indkomstskat – national lovgivning, hvorefter ikke-hjemmehørende skattepligtige pålægges at udpege en fiskal repræsentant

(EØS-aftalen, art. 40; Rådets direktiv 77/799 og 2008/55)

Sammendrag

1. Selv om hensynet til at sikre en effektiv skattekontrol og bekæmpe skatteunddragelse kan udgøre et tvingende alment hensyn, der kan begrunde begrænsninger af de grundlæggende friheder, der er sikret ved traktaten, kan en sådan begrundelse kun anerkendes, hvis den sigter på rent fiktive arrangementer, der har til formål at omgå skattelovgivningen, hvilket udelukker enhver generel formodning for, at der er tale om svig. En generel formodning for skatteunddragelse eller skattesvig kan ikke tjene som tilstrækkelig begrundelse for en skattemæssig foranstaltning, som er i strid med formålene med traktaten. En forpligtelse til at udpege en fiskal repræsentant, som omfatter alle ikke-hjemmehørende skattepligtige, der oppebærer indtægter, for hvilke der skal indgives selvangivelse, rammer enhver kategori af skattepligtige alene som følge af, at de ikke er hjemmehørende, hvilket er en formodning for skatteunddragelse eller skattesvig, som ikke i sig selv kan begrunde et indgreb i traktatens formål.

En sådan forpligtelse udgør en restriktion for de frie kapitalbevægelser i henhold til artikel 56 EF, som ikke kan anses for begrundet, eftersom den går ud over, hvad der er nødvendigt for at nå et sådant formål, og eftersom det ikke er godtgjort, at ordningen om gensidig bistand, som enhver medlemsstat råder over i medfør af direktiv 77/799 om gensidig bistand mellem medlemsstaternes kompetente myndigheder inden for området direkte skatter, ikke er tilstrækkelig med henblik på at nå dette formål.

En medlemsstat har følgelig tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 56 EF, såfremt den opretholder en skattelovgivning, hvorefter ikke-hjemmehørende skattepligtige pålægges at udpege en fiskal repræsentant i denne medlemsstat, når de oppebærer indtægter, for hvilke der skal indgives selvangivelse.

(jf. præmis 38, 42, 43, 53 og 61 samt domskonkl. 1)

2. Selv om restriktioner for de frie kapitalbevægelser mellem statsborgere i stater, der er parter i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (EØS), skal vurderes i henhold til aftalens artikel 40 og bilag XII, har disse bestemmelser samme retlige indhold som de i det væsentlige identiske bestemmelser i artikel 56 EF. Den retspraksis, som vedrører restriktioner for den frie bevægelighed inden for Unionen, kan imidlertid ikke overføres uindskrænket til kapitalbevægelser mellem medlemsstater og tredjelande, eftersom sådanne bevægelser indgår i en anden retlig sammenhæng.

Selv om den forpligtelse til at udpege en fiskal repræsentant, som ikke-hjemmehørende i henhold til en medlemsstats ret er underlagt, udgør en restriktion for de frie kapitalbevægelser i artikel 56 EF’s forstand, betyder dette således ikke, at en sådan restriktion ikke vil kunne begrundes med hensyn til EØS-aftalens artikel 40.

Eftersom den ramme for samarbejde mellem medlemsstaternes kompetente myndigheder, som er indført ved direktiv 77/799 om gensidig bistand mellem medlemsstaternes kompetente myndigheder inden for området direkte skatter og ved direktiv 2008/55 om gensidig bistand ved inddrivelse af fordringer i forbindelse med visse bidrag, afgifter, skatter og andre foranstaltninger, for det første ikke eksisterer mellem nævnte myndigheder i medlemsstaterne og de kompetente myndigheder i et tredjeland, når sidstnævnte ikke har påtaget sig en forpligtelse til at yde gensidig bistand, og eftersom de overenskomster, der er indgået mellem den pågældende medlemsstat og de stater, der er medlemmer af EØS, men ikke af EU, for det andet ikke faktisk indeholder ordninger til udveksling af oplysninger, der er tilstrækkelige til at efterprøve og kontrollere de angivelser, som skattepligtige, der er hjemmehørende i sidstnævnte stater, har indgivet, går forpligtelsen til at udpege en fiskal repræsentant, for så vidt som den omfatter skattepligtige, der er hjemmehørende i stater, der er parter i EØS-aftalen, men ikke er medlemmer af EU, ikke ud over, hvad der er nødvendigt for at nå formålet om at sikre en effektiv skattekontrol og bekæmpe skattesvig.

(jf. præmis 51, 52 og 54-57)