RETTENS DOM (Første Afdeling)

26. februar 2003

Sag T-145/01

Benito Latino

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Tjenestemænd — erhvervssygdom — lovligheden af lægeudvalgets udtalelse — anerkendelse af sygdommen som erhvervssygdom — videnskabelig usikkerhed — lovligheden af proceduren forud for forelæggelsen for lægeudvalget«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-337

Angående:

Påstand om annullation af Kommissionens afgørelse af 10. august 2000 om afvisning af at anerkende sagsøgerens artroselidelser som en erhvervssygdom og om at pålægge sagsøgeren at afholde honorarer og andre udgifter til den af ham udpegede læge til lægeudvalget samt at afholde halvdelen af de til den tredje læge i udvalget udbetalte honorarer og andre udgifter.

Udfald:

Kommissionens afgørelse af 10. august 2000 annulleres, for så vidt som den pålægger sagsøgeren at afholde honorarer og andre udgifter til den af ham udpegede læge til lægeudvalget samt at afholde halvdelen af de til den tredje læge udbetalte honorarer og andre udgifter. I øvrigt frifindes Kommissionen. Hver part bærer sine egne omkostninger.

Sammendrag

Tjenestemænd – søgsmål – retsakt, som indeholder et klagepunkt – forberedende akt – forelæggelse for lægeudvalget – afvisning – mulighed for at anfægte lægeudvalgets endelige afgørelse

Tjenestemænd – social sikring – forsikring mod ulykker og erhvervssygdomme – fastsættelse af sygdommens erhvervsmæssige oprindelse – ordning om dækning af risikoen for erhvervssygdomme – fællesskabsinstitutionernes forpligtelse til at gøre dækningen afhængig af at der foreligger bevis for en blot potentiel årsagssammenhæng – foreligger ikke

I det omfang, den pågældende sygdom kan skyldes flere faktorer (multifaktoriel sygdom) forudsætter anerkendelsen af en tjenestemands sygdom som erhvervssygdom ikke, at denne væsentligt eller hovedsageligt er opstået som følge af tjenesten ved Fællesskaberne. Når sygdommen beror på flere årsager, erhvervsmæssige og ikke-erhvervsmæssige, som hver især har bidraget til dens opståen, påhviler det lægeudvalget at afgøre, om tjenesteudøvelsen — uanset hvorledes denne faktors indflydelse i øvrigt vurderes i forhold til de ikke-erhvervsmæssige faktorer — har direkte sammenhæng med tjenestemandens sygdom. Stillet over for en multifaktoriel sygdom, hvis eventuelle erhvervsmæssige oprindelse er vanskelig, endog umulig — bortset fra særlige omstændigheder — i det enkelte tilfælde at godtgøre på baggrund af den nuværende videnskabelige viden, er lægeudvalget bemyndiget til i givet fald at tage hensyn til resultaterne af en epidemiologisk undersøgelse, som på grundlag af statistiske data kan angive, om og i hvilket omfang der generelt er årsagssammenhæng mellem udøvelsen af et bestemt erhverv og forekomsten, forværringen eller udviklingen af denne sygdom. Lægeudvalget kan således i givet fald med rette basere sig på resultaterne af en sådan undersøgelse, der er udført efter en strikt metodisk fremgangsmåde, med henblik på i et konkret tilfælde at konkludere, at der højst sandsynligt foreligger årsagssammenhæng. En sådan lægelig konstatering er tilstrækkelig til i fornødent omfang at føre bevis for, at der foreligger årsagssammenhæng i overensstemmelse med bestemmelserne i artikel 3, stk. 2, i ordningen om dækning. Ifølge de almindelige bevisbyrderegler kan beviset føres på alle måder, bl.a. under påberåbelse af faste, nøjagtige og samstemmende indicier, der godtgør, at lidelsernes erhvervsmæssige oprindelse i det foreliggende tilfælde er objektivt sandsynlig og med rimelighed kan antages. (jf. præmis 50-52) Henvisning til: Retten, 9. juli 1997. sag T-4/96, s. mod Domstolen, Sml. II, s. 1125, præmis 79 og 80.

Når lægeudvalget konkluderer, at det på baggrund af den nuværende videnskabelige viden er umuligt at godtgøre, om en tjenestemands lidelser har karakter af en erhvervssygdom, henhører spørgsmålet om, hvorvidt disse ikke desto mindre kan betegnes som en erhvervssygdom i henhold til vedtægtens artikel 73, under administrationens enekompetence, under kontrol af Fællesskabets retsinstanser. Artikel 3 i ordningen om dækning indfører en dobbelt ordning vedrørende dækning af erhvervssygdomme. Bestemmelsens første stykke fastsætter, at når sygdommen er optaget i den europæiske liste over erhvervssygdomme bilagt Kommissionens henstilling af 22. maj 1990 (EFT L 160, s. 39), eller i eventuelle tillæg hertil, anses den for at være en erhvervssygdom. I dette tilfælde er det tilstrækkeligt, at den berørte tjenestemand godtgør, at han i forbindelse med sin tjeneste ved Fællesskaberne har været udsat for risikoen for at pådrage sig denne sygdom. En eventuel usikkerhed med hensyn til, om der foreligger årsagssammenhæng mellem tjenesteudøvelsen og sygdommen, gør det ikke muligt at gendrive denne retlige formodning, som fraviger de almindelige bevisbyrderegler, og som derfor ikke kan gøres til genstand for en udvidende fortolkning. Derimod påhviler det i henhold til artikel 3, stk. 2, i ordningen om dækning den berørte tjenestemand på alle måder at godtgøre, at der foreligger årsagssammenhæng. Selv om det forhold, at det i visse tilfælde er umuligt at godtgøre en sådan årsagssammenhæng, kan medføre, at der opstår uretfærdige situationer, gør den blotte godtgørelse af, at tjenesten ved Fællesskaberne har haft potentiel indvirkning på en multifaktoriel lidelses udbrud, forværring eller udvikling, det ikke muligt at antage, at denne lidelses erhvervsmæssige oprindelse er tilstrækkeligt bevist. Retten kan i denne forbindelse ikke sætte sig i lovgivers sted med henblik på at tillade, at tvivlen i tilfælde af visse multifaktorielle sygdomme skal komme den berørte tjenestemand til gode, når det objektivt set er umuligt at afgøre dels, om det er sandsynligt, at tjenesteudøvelsen har haft indvirkning på forværringen af den pågældendes helbredstilstand, dels, i hvilket omfang denne tjenesteudøvelse i forhold til eventuelle ikke-erhvervsmæssige faktorer har medvirket til forværringen. (jf. præmis 81, 83 og 84, 86 og 87) Henvisning til: Domstolen, 21. januar 1987, sag 76/84, Rienzi mod Kommissionen, Sml. s. 315, præmis 9-12; Domstolen, 4. oktober 1991, sag C-185/90, Kommissionen mod Gill, Sml. I, s. 4779, præmis 17 og 18; Retten, 12. juli 1990, T-154/89, Vidrányi mod Kommissionen, Sml. II, s. 445, præmis 48; Retten, 13. februar 2001, sag T-2/00, N. mod Kommissionen, Sml.Pers. IA, s. 37, og II, s. 135, præmis 41.

Med hensyn til honorarer og andre udgifter til de læger, der udgør lægeudvalget, bestemmer artikel 23, stk. 2, sidste afsnit, i ordningen om dækning, at disse honorarer og andre udgifter ved beslutning fra ansættelsesmyndigheden kan afholdes af institutionen i særlige tilfælde efter udtalelse fra den af ansættelsesmyndigheden udpegede læge. Bestemmelsen tillægger administrationen et vidt skøn. I et tilfælde, der er kendetegnet ved videnskabelig usikkerhed med hensyn til de pågældende lidelsers oprindelse og ved den omstændighed, at disse lidelsers erhvervsmæssige oprindelse ifølge lægeudvalget ikke kan udelukkes og endog er »mulig«, pålægger omsorgspligten, hvorefter den kompetente myndighed skal tage hensyn ikke blot til tjenestens interesser, men også til den berørte tjenestemands interesser, imidlertid administrationen at overveje anvendelsen af denne bestemmelse til fordel for den pågældende tjenestemand. Ved i denne forbindelse at undlade at indhente en udtalelse fra den læge, som institutionen selv har udpeget til lægeudvalget, forud for afgørelsen om at pålægge den nævnte tjenestemand at afholde honorarer og andre udgifter til den af ham udpegede læge samt at afholde halvdelen af de til den tredje læge udbetalte honorarer og andre udgifter, har institutionen tilsidesat de forpligtelser, der følger af dens omsorgspligt i forhold til tjenestemanden, samt princippet om god forvaltningsskik. (jf. præmis 92 og 93)

Det tilkommer lovgiver at fastsætte ordningen om dækning af risikoen for erhvervssygdomme. I denne forbindelse fastsætter vedtægtens artikel 73, stk. 1, blot princippet om en sådan dækning under de betingelser, der er fastsat i henhold til en af institutionerne efter fælles aftale vedtaget ordning. Selv om institutionerne havde mulighed for efter fælles aftale at vedtage en indstilling, der var mere fordelagtig for de personer, der er ramt af en multifaktoriel sygdom, hvis oprindelse ikke kan godtgøres på tilstrækkelig vis, er det forhold, at denne dækning i henhold til artikel 3, stk. 2, i ordningen om dækning gøres afhængig af beviset for en sandsynlig tilstedeværelse af årsagssammenhæng mellem tjenesten ved Fællesskaberne og sygdommens opståen, udvikling eller forværring, ikke uforeneligt med selve princippet om dækning, således som dette er fastsat i vedtægtens artikel 73, stk. 1, idet det nævnte princip udtrykkeligt gør omfattelsen af sikringen afhængig af de i ovennævnte ordning fastsatte betingelser. Hverken proportionalitetsprincippet eller omsorgspligten pålægger fællesskabsinstitutionerne at tildele de ydelser, der har til formål at dække risikoen for erhvervssygdomme, såfremt det godtgøres, at der foreligger en blot potentiel årsagssammenhæng mellem tjenesten ved Fællesskaberne og sygdommen, selv om der ifølge den foreliggende videnskabelige viden er stor sandsynlighed for, at lidelsen skyldes en årsag, som intet har at gøre med denne tjenesteudøvelse. (jf. præmis 95 og 96)