ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
—

bestemmelserne i artikel 9, stk. 4 og 5, i Rådets forordning (EU) 2018/120 af 23. januar 2018 om fastsættelse for 2018 af fiskerimuligheder for visse fiskebestande og grupper af fiskebestande gældende for EU-farvande og for EU-fiskerfartøjer i visse andre farvande og om ændring af forordning (EU) 2017/127 (EUT 2018, L 27, s. 1) ophæves for så vidt — de forårsager en uberettiget forskelsbehandling af borgere i Den Europæiske Union hvad angår de mål, der forfølges med bestemmelserne, og tilsidesætter princippet om ligebehandling — Rådet for Den Europæiske Union har overskredet grænserne for sin skønsbeføjelse ved ikke at have støttet sig på nogen objektiv oplysning med hensyn til den mængde, der kan fiskes fra havbarsbestanden i forbindelse med rekreativt havfiskeri — de tilsidesætter proportionalitetsprincippet og ikke overholder den fælles fiskeripolitiks artikel 17, for så vidt der åbenbart ikke er taget hensyn til det rekreative havfiskeris økonomiske og sociale vægt.
Sag T-293/18: Sag anlagt den 10. maj 2018 — Republikken Letland mod Europa-Kommissionen

Sag anlagt den 10. maj 2018 — Republikken Letland mod Europa-Kommissionen

(Sag T-293/18)

Parter

Sagsøger: Republikken Letland (ved I. Kucina og V. Soņeca)

Sagsøgt: Europa-Kommissionen

Sagsøgerens påstande

— Kommissionens skrivelse C(2018)1418 af 12. marts 2018, hvorved Kommissionen fastlagde sin holdning, annulleres, og Kommissionen pålægges at fastlægge en holdning, som ikke har negative retsvirkninger for Letland.

— Europa-Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Til støtte for sit søgsmål har Letland gjort gældende, at Kommissionen ved fastlæggelsen af sin holdning ikke alene har tilsidesat artikel 263 TEUF, idet den har skabt negative retsvirkninger for Letland, men også artikel 17, stk. 1, TEU sammenholdt med artikel 3, stk. 1, litra d), TEUF, artikel 38 TEUF og artikel 335 TEUF, som kræver, at Kommissionen sikrer, at Norge overholder de forpligtelser, som staten har indgået i henhold til Paristraktaten ( 1 ), uanset Den Europæiske Unions medlemsstaters ret til ikke-diskriminerende adgang til fiskeri i fiskeriområdet Svalbard.

( 1 ) – Traktat af 9.2.1920 mellem Norge, Amerikas Forenede Stater, Danmark, Frankrig, Italien, Japan, Nederlandene, Storbritannien, Irland, British Overseas Dominions og Sverige om Spitsbergen/Svalbard. Tilgængelig på: https://likumi.lv/ta/id/282051-par-ligumu-starp-norvegiju-amerikas-savienotajam-valstim-daniju-franciju-italiju-japanu-niderlandi-lielbritaniju-un
—

Den anfægtede afgørelse annulleres, for så vidt som det anfægtede EU-varemærke erklæres fortabt for følgende varer og tjenesteydelser: klasse 9: compactdiske; digitale videodiske; Computerprogrammer og software, særlig software til udveksling, lagring, gengivelse og systematisk registrering af data klasse 16: tryksager, indeholdt i klasse 16, bortset fra tryksager trykt med individuelle fotos (især fotobøger, fotokalendere, fotolærred, foto-puslespil, fotobøger, fotomapper) klasse 38: formidling af adgang til en database til downloadning af informationer via elektroniske medier (internettet); computerstøttet transmission af meddelelser og billeder klasse 40: bogbind.
2.

Andet anbringende om magtfordrejning og om, at ECB har tilsidesat artikel 17 i chartret om grundlæggende rettigheder, idet ECB anvendte sine kompetencer inden for pengepolitikken til at pålægge Eurogruppen og den cypriotiske regering fremgangsmåderne for omstrukturering af banker.
Sag T-238/18: Sag anlagt den 12. april 2018 — Netflix International og Netflix mod Kommissionen

Sag anlagt den 12. april 2018 — Netflix International og Netflix mod Kommissionen

(Sag T-238/18)

Parter

Sagsøgere: Netflix International BV (Amsterdam, Nederlandene) og Netflix, Inc. (Los Gatos, Californien, Amerikas Forenede Stater) (ved solicitor E. Batchelor og advokaterne N. Niejahr, B. Hoorelbeke og A. Patsa)

Sagsøgt: Europa-Kommissionen

Sagsøgernes påstande

— Kommissionens afgørelse af 8. november 2017 om statsstøtte SA.48950 (2017/N) vedrørende forlængelse af den af Frankrig anmeldte støtteordning til digitalisering af kinematografisk kulturarv annulleres.

— Kommissionens afgørelse af 20. november 2017 om statsstøtte SA.48907 (2017/N) vedrørende forlængelse af den af Frankrig anmeldte automatiske støtteordning til audiovisuelt arbejde (fiktion og kreative dokumentarfilm) annulleres.

— Kommissionens afgørelse af 20. november 2017 om statsstøtte SA.48699 (2017/N) vedrørende forlængelse af den af Frankrig anmeldte automatiske støtteordning til produktion og forberedelse af kinematografisk arbejde annulleres.

— Kommissionen tilpligtes at bære sine egne omkostninger og betale de af Netflix afholdte omkostninger i forbindelse med denne sag.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Til støtte for søgsmålet har sagsøgerne fremsat et enkelt anbringende.

Sagsøgerne har gjort gældende, at Kommissionen tilsidesatte artikel 108, stk. 3, TEUF ved ikke at indlede den formelle undersøgelsesprocedure efter artikel 108, stk. 2, TEUF, da den undersøgte de af Frankrig anmeldte statsstøtteordninger, der er genstand for de anfægtede afgørelser. Kommissionen var forpligtet til at indlede den formelle undersøgelsesprocedure for hver af de tre statsstøtteordninger som følge af de alvorlige vanskeligheder, den oplevede ved vurderingen af hver af disses forenelighed med det indre marked. Ved at undlade at indlede den formelle undersøgelsesprocedure tilsidesatte Kommissionen sagsøgernes processuelle rettigheder efter artikel 108, stk. 2, TEUF.

Sagsøgerne har gjort gældende, at tilstedeværelsen af alvorlige vanskeligheder understøttes af:

— Omstændighederne omkring og varigheden af de forundersøgelsesprocedurer, der ledte til vedtagelsen af de anfægtede afgørelser.
2.

Andet anbringende om, at SRB tilsidesatte sagsøgerens rettigheder ved at bekendtgøre en formel afgørelse om ikke at vedtage afviklingsforanstaltninger.
2.

Med det andet anbringende gøres gældende, at én juridisk person handlede to gange som leder af et konsortium og en tredje gang som medlem af et konsortium.
—

Det fastslås, at artikel 1, stk. 1, i Rådets afgørelse 2011/172/FUSP af 21. marts 2011 om restriktive foranstaltninger over for visse personer, enheder og organer på baggrund af situationen i Egypten og artikel 2, stk. 1, i Rådets forordning (EU) nr. 270/2011 af 21. marts 2011 om restriktive foranstaltninger over for visse personer, enheder og organer på baggrund af situationen i Egypten ikke skal finde anvendelse, for så vidt som de vedrører sagsøgerne.
Sag T-320/18: Sag anlagt den 22. maj 2018 — WD mod EFSA

Sag anlagt den 22. maj 2018 — WD mod EFSA

(Sag T-320/18)

Parter

Sagsøger: WD (ved advokaterne L. Levi og A. Blot)

Sagsøgt: Den Europæiske Fødevaresikkerhedsautoritet (EFSA)

Sagsøgerens påstande

Sagsøgeren har nedlagt følgende påstande:

— Søgsmålet fremmes til realitetsbehandling og sagsøgeren gives medhold.

Følgelig:

— Annullation af afgørelsen af 14. juli 2017, truffet af EFSA’s administrerende direktør i dennes egenskab af ansættelsesmyndighed, hvoraf fremgår, at sagsøgeren ikke er blandt de ansatte, der blev forfremmet i forbindelse med omklassificeringen for 2017.

— Annullation af ansættelsesmyndighedens afgørelse af 9. februar 2018 om afslag på sagsøgerens klage af 10. oktober 2017 over denne afgørelse af 14. juli 2017.

— Annullation af afgørelsen af 9. august 2017 (og meddelt den 10. august 2017), truffet af EFSA’s administrerende direktør i dennes egenskab af ansættelsesmyndighed, om ikke at forlænge sagsøgerens ansættelseskontrakt.

— Annullation af ansættelsesmyndighedens afgørelse af 12. marts 2018 om afslag på sagsøgerens klage af 10. november 2017 over denne afgørelse af 9. august 2017.

— Sagsøgeren tildeles erstatning for de lidte tab.

— Sagsøgte tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Til støtte for søgsmålet har sagsøgeren anført syv anbringender for så vidt angår afgørelsen om ikke at forlænge hans kontrakt.

1. Første anbringende om tilsidesættelse af afgørelsen af 8. december 2012»Employment contract management«, vedtaget af EFSA.

2. Andet anbringende om tilsidesættelse af begrundelsespligten.

3. Tredje anbringende om tilsidesættelse af retten til forsvar og navnlig af retten til at blive hørt.

4. Fjerde anbringende om tilsidesættelse af omsorgspligten og af »Work instruction« vedrørende »Contract of Employment renewal process«, vedtaget af EFSA.

5. Femte anbringende om anlæggelse af et åbenbart urigtigt skøn og om magtfordrejning.

6. Sjette anbringende om tilsidesættelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning.

7. Syvende anbringende om tilsidesættelse af »Work instruction« og af omsorgspligten

Sagsøgeren har påberåbt sig et enkelt anbringende for så vidt angår afgørelsen om ikke-forfremmelse om tilsidesættelse af afgørelsen af 22. april 2008»Career of temporary staff and assignment to a post carrying a higher grade than that at which they were engaged«, anlæggelse af et åbenbart urigtigt skøn samt tilsidesættelse af princippet om forbud mod forskelsbehandling.
3.

Tredje anbringende om, at Kommissionen begik en retlig fejl ved at fastslå, at salget af Novo Banco, for at den oprindelige procedure for afviklingen af BES kunne opretholdes som en enhed og gennemføres, skulle reguleres i henhold til den nationale ret, som var gældende forud for gennemførelsen af BRRD.
1.

Første anbringende om en tilsidesættelse af retten til god forvaltning Sagsøgeren har til støtte for sit søgsmål bl.a. gjort gældende, at Rådet for Den Europæiske Union ikke udviste behørig omhu og opmærksomhed ved vedtagelsen af afgørelse (FUSP) 2018/333 af 5. marts 2018, idet det inden vedtagelsen af den anfægtede afgørelse undlod at tage stilling til sagsøgerens argumenter og de beviser, som han havde fremlagt til støtte for sin sag, og idet det primært støttede den nævnte afgørelse på et kort sammendrag fra den offentlige anklager i Ukraine og ikke anmodede om yderligere oplysninger om efterforskningernes forløb i Ukraine.
1.

Første anbringende om en tilsidesættelse af retten til god forvaltning Sagsøgeren har til støtte for sit søgsmål bl.a. gjort gældende, at Rådet for Den Europæiske Union ikke udviste behørig omhu og opmærksomhed ved vedtagelsen af afgørelse (FUSP) 2018/333 af 5. marts 2018, idet det inden vedtagelsen af den anfægtede afgørelse undlod at tage stilling til sagsøgerens argumenter og de beviser, som han havde fremlagt til støtte for sin sag, og idet det primært støttede sig på et kort sammendrag fra den offentlige anklager i Ukraine og ikke anmodede om yderligere oplysninger om efterforskningernes forløb i Ukraine.
3.

Det tredje anbringende vedrører manglende retsgrundlag, eftersom artikel 29 i traktaten om Den Europæiske Union ikke kan være retsgrundlag for den restriktive foranstaltning, der er blevet truffet over for Oleksandr Viktorovych Klymenko.
—

Kommissionens gennemførelsesafgørelse C(2018) 955 af 27. februar 2018 om udelukkelse fra EU-finansiering af visse udgifter, som medlemsstaterne har afholdt inden for rammerne af Den Europæiske Garantifond for Landbruget (EGFL) og Den Europæiske Landbrugsfond for Udvikling af Landdistrikterne (ELFUL), annulleres, for så vidt som visse udgifter med et beløb på 1052101,05 EUR, der er anmeldt af Portugal, udelukkes med den begrundelse, at de udgør »Gæld fejlagtigt indberettet i tabellerne i bilag III og dermed ingen anvendelse af 50/50-reglen«.
—

Den anfægtede afgørelse annulleres, for så vidt som Den Hellenske Republiks udgifter til et samlet (brutto-) beløb på 17869131,75 EUR (de finansielle virkninger androg 14857076,98 EUR), der blev afholdt og anmeldt inden for rammerne af ELFUL vedrørende foranstaltningerne 125A, 321 og 322 (bruttobeløb på 15631043,52 EUR, hvoraf de finansielle virkninger androg 12618988,75 EUR) og foranstaltning 123A (2238088,23 EUR) samt et beløb på 588103,59 EUR [for udgifter] afholdt inden for rammerne af EGFL i forlængelse af kontroller af transaktionerne i regnskabsårene 2011-2014, blev udelukket fra EU-finansiering.
1.

Første anbringende er baseret på tilsidesættelse af artikel 4, stk. 2, litra b), c) og d), og artikel 4, stk. 3, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 211/2011 af 16. februar 2011 om borgerinitiativer ( 2 ). Første og anden del af det europæiske borgerinitiativ, der er registreret ved den anfægtede afgørelse, falder åbenbart uden for Kommissionens beføjelse til at fremsætte et forslag til EU-retsakt med henblik på gennemførelsen af traktaterne. Derfor tilsidesætter registreringen af initiativet artikel 4, stk. 2, litra b), og artikel 4, stk. 3, i forordning nr. 211/2011. Desuden er første del af initiativet utilstedeligt og dermed i strid med artikel 4, stk. 2, litra c), i forordning nr. 211/2011, mens det for så vidt angår anden del kan anføres, at den kan føre til et resultat, der er i strid med Unionens værdier som fastsat i artikel 2 TEU, hvorfor den ligeledes er i strid med artikel 4, stk. 2, litra d), i forordning nr. 211/2011.
1.

Første anbringende er, at der mangler retligt grundlag. Sagsøgeren har i denne henseende gjort gældende, at den omtvistede afgørelse fastsætter en ny almengyldig regel, som klart overskrider de retlige rammer, som regulerer sagsøgtes udøvelse af dens tilsynsopgaver. I øvrigt har sagsøgte med vedtagelsen af en afgørelse, som er truffet uden forudgående risikoanalyse af soliditet og likviditet og uden hensyn til sagsøgerens risikoprofil overskredet de beføjelser, der er fastsat i artikel 4, stk. 1, litra f), og artikel 16 i Rådets forordning (EU) nr. 1024/2013 af 15. oktober 2013 om overdragelse af specifikke opgaver til Den Europæiske Centralbank i forbindelse med politikker vedrørende tilsyn med kreditinstitutter (EUT 2013, L 287, s. 63) (herefter »SSM-forordningen«). Endelig har sagsøgeren gjort gældende, at artikel 16, stk. 1, litra c), i SSM-forordningen ikke tillader ECB at handle for at sikre sig en »bedre information om risici« og at artikel 4, stk. 1, litra f), og artikel 16, stk. 2, litra d), i SSM-forordningen ikke tillader vedtagelse af tilsynsforanstaltninger vedrørende elementer uden for balancen.
Sag T-346/18: Sag anlagt den 29. maj 2018 — Advance Magazine Publishers mod EUIPO — Enovation Brands (VOGUE)

Sag anlagt den 29. maj 2018 — Advance Magazine Publishers mod EUIPO — Enovation Brands (VOGUE)

(Sag T-346/18)

Parter

Sagsøger: Advance Magazine Publishers, Inc. (New York, New York, De Forenede Stater) (ved barrister T. Alkin)

Sagsøgt: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO)

Den anden part i sagen for appelkammeret: Enovation Brands, Inc. (Aventura, Florida, De Forenede Stater)

Oplysninger vedrørende sagen for EUIPO

Ansøger af det omtvistede varemærke: Advance Magazine Publishers, Inc.

Det omtvistede varemærke: Ansøgning om EU-varemærke — registreringsansøgning nr. 12 010 039

Sagen for EUIPO: Indsigelsessag

Den anfægtede afgørelse: Afgørelse truffet den 27. marts 2018 af Fjerde Appelkammer ved EUIPO (sag R 259/2017-4)

Påstande

— Den anfægtede afgørelse annulleres, for så vidt som den vedrører gennemførelsesforordningens regel 20, stk. 7, litra c), og regel 50, stk. 1.

— Enovation Brands, Inc. tilpligtes at betale omkostningerne afholdt af sagsøgeren.

Anbringende
2.

Andet anbringende, der er subsidiært, er baseret på tilsidesættelse af artikel 107, stk. 1, TEUF, i forbindelse med foranstaltningens selektive karakter. — Det anføres i denne forbindelse, at den støtte, der tildeles de kulfyrede kraftværker med henblik på fortsat støtte til investeringerne, ikke på nogen måde kan have selektiv karakter, henset til, at den pågældende støtte er begrænset til at udligne alle de vigtigste investeringer, der er foretaget efter 1998, uafhængigt af teknologien og/eller af, om de pågældende anlæg er CCGT-anlæg (kombineret gas- og dampturbine) eller kulfyrede anlæg, idet støtten dog fastsættes afhængigt af anlæggets betydning. — Under alle omstændigheder og såfremt det blev antaget, at Kommissionens konklusioner i den anfægtede afgørelse er korrekte, hvilket de ikke er, må sagsøgeren konstatere, at de kulfyrede kraftværker, henset til deres økonomiske omstændigheder og retlige situation, ikke faktisk og retligt befandt sig i en situation svarende til den situation, som andre kraftværker, der anvender en anden energiform, befandt sig i. De kulfyrede kraftværker var nemlig de eneste fra før 1998, som havde behov for at foretage store investeringer med henblik på fortsat drift, og som uden den pågældende støtte, ville have kunnet imødese lukning, hvorved det spanske elforsyningssystems sikkerhed ville være blevet bragt i fare.
10.

Tiende anbringende om tilsidesættelse af forpligtelsen til at håndhæve de internationale menneskerettigheder og den humanitære folkeret, for så vidt som Unionens overholdelse af dens internationale forpligtelser over for befolkningen i Vestsahara i det mindste indebærer, at Rådet afstår fra at vedtage den anfægtede afgørelse, for så vidt som den gør det muligt at sætte en international aftale i kraft, som finder anvendelse på den del af Vestsahara, som er under marokkansk besættelse.
—

EUIPO tilpligtes at betale sagsomkostningerne, herunder omkostningerne afholdt i forbindelse med sagens behandling for indsigelsesafdelingen og for Fjerde Appelkammer ved EUIPO.
(i)

angiver, at ingen af de fremlagde oplysninger, hverken i de afgivne bud eller i de derefter begærede supplerende forklaringer, gør det muligt at bekræfte, at et af de tilbudsgivende selskabers bud er unormalt lavt i henhold til de gældende regler, og
2.

Andet anbringende om, at SRB tilsidesatte sagsøgernes rettigheder ved at bekendtgøre en formel afgørelse om ikke at vedtage afviklingsforanstaltninger.
2.

Andet anbringende om tilsidesættelse af princippet om ensartede retsregler, for så vidt som Frankrig befinder sig i en situation, der fuldt ud kan sammenlignes med Slovakiets situation, med hensyn til hvilken Retten fastslog, at »den aktivitet, der består i at levere obligatorisk sygeforsikring i Slovakiet, har, henset til det lukrative formål, der forfølges af sygeforsikringsselskaberne, og til eksistensen af en intens konkurrence på kvalitet og udbud af tjenester, en økonomisk karakter« (dom af 5. februar 2018, Dôvera zdravotná poist’ovňa mod Kommissionen, T-216/15, ikke trykt i Sml., EU:T:2018:64, præmis 68). Ifølge sagsøgeren vil der herefter ikke kunne fastslås noget andet med hensyn til Frankrig.
1.

Første anbringende om, at den anfægtede afgørelse var en retsakt vedtaget i strid med artikel 155, stk. 2, TEUF. Kommissionen manglede kompetence til at nægte at foreslå, at Rådet iværksatte afgørelsen ved en afgørelse fra Rådet, i mangel af indsigelser enten mod aftalens parters repræsentative status eller mod aftalens lovlighed. — Sagsøgerne har gjort gældende, at Kommissionens afgørelse om ikke at foreslå Rådet, at aftalen iværksættes ved Rådets afgørelse, er i strid med artikel 155, stk. 2, TEUF og i strid med kravet om respekt for arbejdsmarkedets parters uafhængighed, som fastsat i artikel 152 TEUF. — Sagsøgerne har ligeledes gjort gældende, at Kommissionen var forpligtet til at fremsætte et forslag til Rådet, medmindre den fremlagde en begrundelse for, at arbejdsmarkedets parter, der indgik aftalen, ikke var tilstrækkeligt repræsentative, eller at aftalen var ulovlig. — Sagsøgerne har endvidere gjort gældende, at Kommissionen foretog en vurdering af aftalens hensigtsmæssighed, hvilket ikke henhører under dens beføjelser.
—

Det fastslås, at artikel 1, stk. 1, i Rådets afgørelse 2011/172/FUSP af 21. marts 2011 om restriktive foranstaltninger over for visse personer, enheder og organer på baggrund af situationen i Egypten og artikel 2, stk. 1, i Rådets forordning (EU) nr. 270/2011 af 21. marts 2011 om restriktive foranstaltninger over for visse personer, enheder og organer på baggrund af situationen i Egypten ikke finder anvendelse, for så vidt som de vedrører sagsøgeren.
—

Manglende overholdelse af fristen for fremlæggelse af dokumentation for, at der ved Tribunale di Torino (retten i Torino) er anlagt en sag om fortabelse som følge af manglende brug
2.

Der foreligger en tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet Sagsøgerne har i forbindelse med det andet anbringende anført, at den anfægtede afgørelse ikke var nødvendig for, at Kommissionen kunne iværksætte de kontroltiltag, som den ønskede at foretage, og den er heller ikke passende i forhold til dens ulemper for sagsøgerne ved en afvejning af alle parters interesser.
4.

Fjerde anbringende er baseret på den omstændighed, at den anfægtede meddelelse ikke udtrykkeligt specificerer, at det første sprog skal være et sprog, som ansøgerne har kendskab til på niveau C 1 som minimum (indgående kendskab), og indebærer en forskelsbehandling på grundlag af nationalitet og forskelsbehandling på grundlag af sprog (det »talte«), hvorved artikel 1 i forordning nr. 1/58, chartrets artikel 22, artikel 1d, stk. 1 og 6, i vedtægten for tjenestemænd og dennes artikel 27 og artikel 28, litra f), er blevet tilsidesat.
Sag T-387/18: Sag anlagt den 25. juni 2018 — Delta-Sport mod EUIPO — Delta Enterprise (DELTA SPORT)

Sag anlagt den 25. juni 2018 — Delta-Sport mod EUIPO — Delta Enterprise (DELTA SPORT)

(Sag T-387/18)

Parter

Sagsøger: Delta-Sport Handelskontor GmbH (Hamburg, Tyskland) (ved advokat M. Krogmann)

Sagsøgt: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO)

Den anden part i sagen for appelkammeret: Delta Enterprise Corp. (New York, New York, De Forenede Stater)

Oplysninger vedrørende sagen for EUIPO

Ansøger af det omtvistede varemærke: Delta-Sport Handelskontor GmbH

Det omtvistede varemærke: Ansøgning om EU-figurmærket »DELTA SPORT« — registreringsansøgning nr. 14 327 911

Sagen for EUIPO: Indsigelsessag

Den anfægtede afgørelse: Afgørelse truffet den 17. april 2018 af Femte Appelkammer ved EUIPO (sag R 1894/2017-5)

Påstande

— Den anfægtede afgørelse annulleres.

— EUIPO tilpligtes at betale sagsomkostningerne, herunder dem vedrørende sagens behandling for Femte Appelkammer.

— Der træffes alle andre foranstaltninger, som Retten finder passende.

Anbringende
1.

Med det første anbringende gøres gældende, at afgørelsen er i strid med artikel 107, stk. 1, TEUF, idet afgørelsen ikke godtgør, at der forelå en fordel for sagsøgerne med hensyn til de sammenlignelige elementer, som sagsøgerne har fremført. — Afgørelsen ser ubehørigt bort fra direkte beviser, der godtgør, at de royalties, som LuxOpCo rent faktisk betalte for de immaterielle aktiver i løbet af den relevante periode, var i overensstemmelse med armslængdeprincippet, og at den forudgående skattebekræftelse fra 2003 derfor ikke tildelte LuxOpco en faktisk fordel i form af et reduceret beskatningsgrundlag.
—

EUIPO og GD Tecnologie Interdisciplinari Farmaceutiche Srl tilpligtes at betale omkostningerne i forbindelse med nærværende sag samt omkostningerne i forbindelse med sagens behandling for indsigelsesafdelingen og for appelkammeret ved EUIPO.
1.

Første anbringende om, at Kommissionen har overskrevet sine beføjelser ved at opkræve afgifter på området for luftfartssikkerhed Sagsøgeren har gjort gældende, at »gebyrer« for flyvemaskiner i kategorien 2000-5700 kg er så høje, at de udgør afgifter som følge af det »faste gebyrs«»dramatiske spring« på mere end 1700 %. I dette særlige tilfælde er den tjenesteydelse, som sagsøgte giver borgeren mod betaling af »gebyrerne«, så ubetydelig (minimal), at sagsøgtes tjenesteydelse ikke kan betragtes som en modydelse, men som en afgift. Kommissionen har imidlertid ingen beføjelser til at opkræve afgifter på området for luftfartssikkerhed. Kommissionens forordning (EU) nr. 319/2014, der foreskriver et fast gebyr på 263800 EUR for certificeringsopgaver for luftfartøjer som sagsøgerens, der angiveligt ikke har nogen forbindelse til de faktiske opgaver, som sagsøgte udfører, og således ikke udgør et hensyn til de tjenesteydelser, som sagsøgte har leveret, tilsidesætter derfor princippet om kompetencetildeling.