Forslag til afgørelse fra generaladvokat Ruiz-Jarabo Colomer fremsat den 11. juli 1996. - Institut national d'assurances sociales pour travailleurs indépendants (Inasti) mod Claude Hervein og Hervillier SA. - Anmodning om præjudiciel afgørelse: Tribunal du travail de Tournai - Belgien. - Social sikring af vandrende arbejdstagere og selstændige erhvervsdrivende - Bestemmelse af, hvilken lovgivning der skal anvendes - Begreberne lønnet beskæftigelse og selvstændig beskæftigelse. - Sag C-221/95.



Samling af Afgørelser 1997 side I-00609



Generaladvokatens forslag til afgørelse

1 Det praejudicielle spoergsmaal, Domstolen skal udtale sig om i denne sag, er forelagt af Tribunal du travail de Tournai (Belgien) med henblik paa afgoerelse af en for denne ret verserende sag mellem paa den ene side Institut national d'assurances sociales pour travailleurs indépendants (herefter »INASTI«) og paa den anden side Hervein og Hervillier SA.

2 Af den forelaeggende rets fremstilling af de faktiske forhold i hovedsagen fremgaar, at Hervein, der er fransk statsborger og bosat i Frankrig, i en aarraekke har udoevet naesten samme form for virksomhed i Frankrig og i Belgien. Naermere betegnet virkede han som administrerende direktoer i Frankrig og ledende medarbejder i Belgien for Établissements Hervillier SA saavel som forretningsfoerer for Laines Anny Blatt SA og Laines Berger du Nord SA i begge disse medlemsstater indtil den 6. oktober 1986.

3 Sagsoegeren i hovedsagen, INASTI, mener, at Hervein udoevede loennet beskaeftigelse i Frankrig og selvstaendig beskaeftigelse i Belgien, hvorfor INASTI har betragtet ham som omfattet af den belgiske ordning om social sikring af selvstaendige arbejdstagere og afkraevet saavel ham som Hervillier SA betaling af bidrag paa i alt 1 588 489 BFR hertil fra den 1. juli 1982, ikrafttraedelsesdatoen for forordning (EOEF) nr. 1390/81 (1) (herefter »forordning nr. 1390/81«), hvorved forordning (EOEF) nr. 1408/71 udvidedes til ogsaa at omfatte selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer (2) (herefter »forordning nr. 1408/71«), indtil han tog sin afsked fra disse stillinger med udgangen af 1986.

4 De sagsoegte goer over for dette krav gaeldende, at selvstaendige erhvervsdrivende, selv om det staar fast, at de ifoelge fransk lovgivning anses for sidestillet med loennede arbejdstagere for saa vidt angaar tilslutningen til den sociale sikringsordning, ikke af denne grund taber deres status som selvstaendige erhvervsdrivende, idet de skal betragtes som saadanne, naar de ikke er tilknyttet virksomheden i noget underordnelsesforhold.

5 Det praejudicielle spoergsmaal, der er forelagt af Tribunal du travail de Tournai med henblik paa afgoerelsen af denne sag, lyder saaledes:

»Omfatter begrebet selvstaendig beskaeftigelse, jf. navnlig artikel 14a, stk. 2, i Raadets forordning (EOEF) nr. 2001/83 af 2. juni 1983, en virksomhed, der udoeves af en person med statsborgerskab i en medlemsstat, som indtager en selvstaendig stilling?«

Faellesskabsbestemmelser

6 I artikel 1 i forordning nr. 1408/71 som affattet ved forordning (EOEF) nr. 2001/83 (3) (herefter »forordning nr. 2001/83«) hedder det:

»...

a) betyder udtrykkene 'arbejdstager' og 'selvstaendig erhvervsdrivende' henholdsvis enhver person:

i) der er forsikret i henhold til en tvungen forsikring eller en frivillig fortsat forsikring mod en eller flere af de risici, der svarer til de sikringsgrene, som indgaar i en social sikringsordning for arbejdstagere eller selvstaendige erhvervsdrivende

...«

7 Afsnit II i forordning nr. 1408/71, som aendret og ajourfoert ved forordning nr. 2001/83, indeholder et fuldstaendigt system af kollisionsnormer til afgoerelse af, hvilket lands ret der finder anvendelse paa de personer, der falder ind under forordningens anvendelsesomraade. Hovedreglen, saaledes som den er formuleret i artikel 13, stk. 1, er, at arbejdstageren kun er omfattet af den sociale sikringsordning i én medlemsstat. I denne bestemmelse hedder det:

»1. Med forbehold af artikel 14c er de personer, der er omfattet af denne forordning, alene undergivet lovgivningen i én medlemsstat. Spoergsmaalet om, hvilken lovgivning der skal anvendes, afgoeres efter bestemmelserne i dette afsnit.«

8 I artikel 14a, stk. 2, i forordning nr. 1408/71, som den forelaeggende ret anmoder Domstolen om at fortolke, hedder det:

»2. En person, der normalt har selvstaendig beskaeftigelse paa to eller flere medlemsstaters omraade, er omfattet af lovgivningen i den medlemsstat, paa hvis omraade han er bosat, hvis han udoever en del af sin virksomhed paa denne medlemsstats omraade, eller, saafremt han ikke udoever virksomhed paa den medlemsstats omraade, hvor han er bosat, af lovgivningen i den medlemsstat, paa hvis omraade han har sin hovedbeskaeftigelse ...«

9 Artikel 14c omhandler de saerlige regler, der gaelder for personer, som samtidig har loennet beskaeftigelse paa en medlemsstats omraade og selvstaendig beskaeftigelse paa en anden medlemsstats omraade. I denne bestemmelse, saaledes som den var affattet paa det tidspunkt, hvor de i sagen omhandlede forhold forelaa, hed det (4):

»1. En person, der samtidig har loennet beskaeftigelse paa en medlemsstats omraade og selvstaendig beskaeftigelse paa en anden medlemsstats omraade, er

a) med forbehold af litra b) omfattet af lovgivningen i den medlemsstat, paa hvis omraade vedkommende har loennet beskaeftigelse

b) i de i bilag VII omhandlede tilfaelde omfattet af lovgivningen i hver af disse medlemsstater, for saa vidt angaar beskaeftigelsen paa deres omraade.

2. Gennemfoerelsesbestemmelserne til stk. 1, litra b), fastsaettes i en forordning, der skal vedtages af Raadet paa forslag af Kommissionen.«

10 I artikel 14d hed det:

»1. Den i ... artikel 14c, stk. 1, litra a), omhandlede person behandles for saa vidt angaar den lovgivning, der fastlaegges i overensstemmelse med disse bestemmelser, som om vedkommende havde hele sin erhvervsmaessige beskaeftigelse paa den paagaeldende medlemsstats omraade.«

11 I bilag VII til forordning nr. 1408/71 hed det for saa vidt angaar denne sag:

»[Anvendelse af artikel 14c, stk.1, litra b)]

Tilfaelde, hvor en person samtidig er omfattet af lovgivningen i to medlemsstater

1. Selvstaendig beskaeftigelse i Belgien og loennet beskaeftigelse i en anden medlemsstat med undtagelse af Luxembourg ...«

12 Sagsoegte i hovedsagen, den franske og den belgiske regering saavel som Kommissionen har afgivet skriftlige indlaeg i sagen.

13 Hervein og Hervillier SA har anfoert, at foerstnaevntes beskaeftigelse baade i Frankrig og Belgien i den periode, for hvilken INASTI afkraever dem bidrag, var selvstaendig beskaeftigelse, da Hervein i alle tilfaelde udoevede hverv som leder i forskellige selskaber og derfor ikke var bundet ved nogen arbejdsaftale, fordi der manglede det underordnelsesforhold, som er forbundet med en saadan. De har tilfoejet, at selv om hvervet som leder af selskaber ifoelge den franske lovgivning om social sikring betragtes som sidestillet med loennet beskaeftigelse med henblik paa tilslutning, betaling af bidrag og daekning inden for den sociale sikring, bevirker dette ikke, at de mister deres status som selvstaendige erhvervsdrivende. De finder derfor, at Hervein's stilling omfattes af artikel 14a, stk. 2, i forordning nr. 1408/71, hvorefter en person, der normalt har selvstaendig beskaeftigelse paa en eller flere medlemsstaters omraade, er undergivet lovgivningen i den medlemsstat, paa hvis omraade han er bosat, dersom han som i det foreliggende tilfaelde udoever en del af sin virksomhed i denne medlemsstat. De mener derfor, at han alene var undergivet lovgivningen i Frankrig.

Disse parter foreslaar det praejudicielle spoergsmaal besvaret saaledes, at den i artikel 14a, stk. 2, i forordning nr. 1408/71 naevnte selvstaendige beskaeftigelse omfatter en virksomhed, der udoeves af en statsborger i en medlemsstat, som indtager en selvstaendig stilling.

14 Den belgiske regering har i sit skriftlige indlaeg fremhaevet, at der ikke i forordning nr. 1408/71 findes nogen definition af udtrykkene loennet beskaeftigelse og selvstaendig beskaeftigelse, selv om de figurerer i artikel 13 og 14a i forordning nr. 1408/71, der fastlaegger, hvilken lovgivning der skal finde anvendelse paa bestemte grupper af personer, der omfattes af forordningens anvendelsesomraade. Efter den belgiske regerings opfattelse er det eneste mulige kriterium for afgoerelsen af, om en arbejdstager er loennet eller selvstaendig, paa faellesskabsrettens nuvaerende udviklingstrin, indeholdt i den sociale sikringsordning, som vedkommende arbejdstager er tilsluttet i sit land. I denne sag er sagsoegte fransk statsborger og erkender, at han i Frankrig er undergivet den sociale sikringsordning, som gaelder for loennede arbejdstagere. Som foelge heraf kan han kun betragtes som saadan ved anvendelsen af forordning nr. 1408/71.

Den belgiske regering har desuden tilfoejet, at det af bestemmelsen i artikel 1, litra s), i forordning nr. 1408/71, hvorefter »udtrykket 'beskaeftigelsesperioder' eller 'perioder med selvstaendig virksomhed' betyder perioder, der ifoelge den lovgivning, hvorefter de er tilbagelagt, betegnes eller anerkendes som saadanne, samt alle dermed ligestillede perioder, for saa vidt de efter denne lovgivning anses for ligestillet med beskaeftigelsesperioder eller perioder med selvstaendig virksomhed«, maa sluttes, at det er lovgivningen i medlemsstaterne, der bestemmer, om en form for beskaeftigelse er selvstaendig eller loennet, og at intet er til hinder for, at den samme form for beskaeftigelse er undergivet en social sikringsordning for arbejdstagere i en medlemsstat, men en sikringsordning for selvstaendige arbejdstagere i en anden medlemsstat.

Den belgiske regering foreslaar den forelaeggende rets spoergsmaal besvaret saaledes, at den i artikel 14a, stk. 2, i forordning nr. 1408/71 omhandlede selvstaendige beskaeftigelse betyder selvstaendig beskaeftigelse som arbejdstager, der betragtes som saadan ifoelge lovgivningen i den medlemsstat, hvori han udoever denne beskaeftigelse, og at den maade, hvorpaa man kvalificerer en beskaeftigelse i denne medlemsstat, ikke boer paavirke kvalificeringen af den samme beskaeftigelse i en anden medlemsstat.

15 Den franske regering har anfoert, at Domstolens svar paa det praejudicielle spoergsmaal, saaledes som dette er udformet af den forelaeggende ret, ikke vil vaere denne til stoerre hjaelp, naar den skal anvende faellesskabsretten til loesning af den foreliggende tvist, fordi der efter regeringens opfattelse ikke er tale om at fastslaa, om den paagaeldende er arbejdstager, men om at anvende de relevante faellesskabsregler, der samordner de nationale sociale sikringsordninger vedroerende arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet, paa arbejdstagere.

I denne forbindelse har regeringen erindret om, at EF-traktatens artikel 51 indeholder et princip for samordning af de sociale sikringsordninger i medlemsstaterne, der giver dem et betydeligt spillerum ved etableringen af deres sociale sikringsordninger, og mere konkret hvad angaar retten og pligten til at soege tilslutning samt de betingelser, som gaelder for at blive ydelsesberettiget. Foelgen heraf er, at der fortsat bestaar forskelle mellem ordningerne i de forskellige medlemsstater, saaledes at der gaelder forskellige rettigheder for de personer, der er tilknyttet disse i den ene eller den anden medlemsstat.

Under gennemgangen af denne sag har den franske regering anfoert, at personer, der samtidig udoever loennet beskaeftigelse og har selvstaendig beskaeftigelse paa én eller flere medlemsstaters omraader, i lighed med personer, der samtidig har loennet beskaeftigelse paa to eller flere medlemsstaters omraade - som omhandlet i artikel 14, stk. 2, i forordning nr. 1408/71 - eller personer, der har selvstaendig beskaeftigelse - som omhandlet i artikel 14a, stk. 2 - alene er undergivet lovgivningen i én medlemsstat i overensstemmelse med artikel 14c, litra a), medmindre der er tale om et af de tilfaelde, der er omhandlet i litra b) i samme artikel, naar disse former for beskaeftigelse udoeves i de medlemsstater, der er omhandlet i bilag VII til forordning nr. 1408/71, i hvilket tilfaelde den paagaeldende samtidig er undergivet lovgivningen i begge medlemsstaterne.

Da dette er tilfaeldet ved udoevelse af selvstaendig beskaeftigelse i Belgien og loennet beskaeftigelse i en hvilken som helst af de oevrige medlemsstater - med undtagelse af Luxembourg - maa man i overensstemmelse med de gaeldende faellesskabsbestemmelser slutte, at den paagaeldende samtidig er underlagt fransk lovgivning om social sikring som loennet arbejdstager og belgisk lovgivning som selvstaendig erhvervsdrivende.

Den franske regering foreslaar den forelaeggende rets spoergsmaal besvaret saaledes, at den i artikel 14a, stk. 2, i forordning nr. 1408/71 omhandlede selvstaendige beskaeftigelse omfatter den virksomhed, der udoeves af enhver, der er omfattet af definitionen af udtrykket »selvstaendig erhvervsdrivende« i artikel 1 i forordning nr. 1408/71.

16 Kommissionen laegger betydelig vaegt paa sondringen mellem »loennet beskaeftigelse« og »selvstaendig beskaeftigelse« med henblik paa anvendelsen af afsnit II i forordning nr. 1408/71. Konkret skal man foerst undersoege, om Hervein udoevede sin beskaeftigelse som loennet arbejdstager eller selvstaendig erhvervsdrivende med henblik paa at fastslaa, hvilken af artiklerne i afsnit II i forordning nr. 1408/71 han er omfattet af, og foelgelig hvilken lovgivning om social sikring han var undergivet.

Da disse to udtryk ikke er defineret i forordning nr. 1408/71, foreslaar Kommissionen at gaa ud fra de definitioner af »arbejdstager« og »selvstaendig erhvervsdrivende«, der er fastlagt i forordningens artikel 1, og hvorefter man som saadanne skal betragte personer, der er sikret i henhold til en social sikringsordning, der er fastsat i en medlemsstats lovgivning, og som gaelder for henholdsvis loennede arbejdstagere og selvstaendige erhvervsdrivende. Beskaeftigelsens beskaffenhed er saaledes uden betydning i denne forbindelse. Efter Kommissionens opfattelse fastsaettes anvendelsesomraadet for personer i forordning nr. 1408/71 efter den sociale sikringsordning, vedkommende er tilsluttet, og ikke efter begreber, der snarere henhoerer under arbejdsretten.

Da det paa faellesskabsrettens nuvaerende udviklingstrin tilkommer lovgivningsmagten i hver enkelt medlemsstat at fastsaette betingelserne for retten og pligten til at tilslutte sig en social sikringsordning eller en bestemt gren inden for denne, maa man henholde sig til de nationale bestemmelser, der finder anvendelse i det konkrete tilfaelde.

17 Kommissionen har tilfoejet, at udtrykket arbejdstager i medfoer af traktatens artikel 48, der har en faellesskabsretlig betydning og skal fastlaegges efter objektive kriterier, som karakteriserer arbejdsforholdet under hensyn til de beroerte personers rettigheder og pligter, ikke er det samme som det ovenfor omhandlede arbejdstagerbegreb ved anvendelsen af forordning nr. 1408/71. Dette beror paa, at traktatens artikel 48 tillaegger vandrende arbejdstagere rettigheder, der udspringer af faellesskabsretten, hvorfor der maa fastlaegges en faellesskabsretlig definition, der goer det muligt at fastlaegge, hvem der er berettiget, mens traktatens artikel 51 alene bestemmer, at der skal ske samordning af de nationale sociale sikringsordninger, og man med henblik paa at afgoere, hvem der kan paaberaabe sig samordningsbestemmelserne i forordning nr. 1408/71, i hvert enkelt tilfaelde maa fastslaa, hvem der er tilsluttet disse ordninger. Det er derfor paa grundlag af den enkeltes eventuelle tilslutning til en social sikringsordning for loennede arbejdstagere eller selvstaendige erhvervsdrivende i en medlemsstat, at det maa afgoeres, om den paagaeldende person er omfattet forordning nr. 1408/71.

Kommissionen konkluderer, at man for at fastslaa, om en form for beskaeftigelse skal betragtes som loennet eller selvstaendig, maa undersoege, om den medlemsstat, paa hvis omraade denne virksomhed udoeves, betragter den som loennet beskaeftigelse eller som selvstaendig beskaeftigelse med henblik paa tilslutningen til dens sociale sikringsordninger. Kommissionen foreslaar herefter den forelaeggende rets spoergsmaal besvaret saaledes, at man ved anvendelsen af artikel 14a, stk. 2, i forordning nr. 1408/71 som »selvstaendig beskaeftigelse« skal betragte virksomhed, der kvalificeres som saadan ved anvendelsen af lovgivningen om social sikring i den medlemsstat, paa hvis omraade beskaeftigelsen udoeves.

18 I de Jaeck-sagen (5), der vedroerer fortolkningen af udtrykket »loennet beskaeftigelse« i afsnit II i forordning nr. 1408/71, er Kommissionen af Domstolen blevet opfordret til at besvare visse spoergsmaal, hvis besvarelser jeg finder relevante for afgoerelsen af denne sag.

For det foerste blev Kommissionen anmodet om at redegoere for, hvorvidt begreberne personer, der har loennet beskaeftigelse eller selvstaendig beskaeftigelse, som omhandlet i forordningens afsnit II, skal fortolkes paa samme maade som definitionerne paa »arbejdstager« og »selvstaendig erhvervsdrivende«, som omhandlet i forordningens artikel 1, litra a). For det andet blev Kommissionen anmodet om ved eksempler at belyse sit synspunkt, hvorefter det, hvis man ved fastlaeggelsen af udtrykkene loennet beskaeftigelse og selvstaendig beskaeftigelse baserer sig paa arbejdsretten, ved anvendelsen af forordningens afsnit II i visse tilfaelde vil foere til, at man ikke kan anvende kollisionsnormerne paa personer, der dog er omfattet af forordningens personelle anvendelsesomraade.

19 For saa vidt angaar det foerste spoergsmaal har Kommissionen anfoert, at besvarelsen af spoergsmaalet, om en person skal betragtes som arbejdstager eller selvstaendig erhvervsdrivende eller som ikke tilhoerende nogen af disse grupper, afhaenger af besvarelsen af foelgende spoergsmaal: For det foerste, om vedkommende omfattes af det personelle anvendelsesomraade for forordningen (afsnit I), og i bekraeftende fald, hvilken lovgivning der finder anvendelse paa ham (afsnit II), idet denne kan vaere en anden end den, der har tjent til at kvalificere ham som arbejdstager eller som selvstaendig erhvervsdrivende (6), og endelig, om den paagaeldende efter denne lovgivning er sikret som arbejdstager eller selvstaendig erhvervsdrivende eller ikke er omfattet af nogen forsikringsordning (7).

Kort sagt er det endnu ikke ved anvendelsen af afsnit II muligt at fastslaa, om den paagaeldende med henblik paa anvendelsen af bestemmelserne i forordningen skal anses for arbejdstager eller selvstaendig erhvervsdrivende. Som foelge heraf er afsnit II ikke baseret paa disse begreber, men henviser til beskaffenheden af de udoevede former for virksomhed under hensyn til, at den lovgivning, der finder anvendelse ifoelge dette afsnit, endeligt afgoer dette spoergsmaal. Det er f.eks. muligt, at en person udoever selvstaendig virksomhed i en medlemsstat, men i medfoer af kollisionsnormerne alene er undergivet lovgivningen om social sikring i en anden medlemsstat, hvori han udoever loennet beskaeftigelse. I dette tilfaelde kan vedkommende ikke betragtes som selvstaendig erhvervsdrivende med henblik paa de oevrige bestemmelser i forordningen.

20 Med henblik paa besvarelsen af det andet spoergsmaal har Kommissionen fremfoert foelgende eksempler:

1) For det foerste at studerende efter tysk lovgivning er tilsluttet ordningen for social sikring af arbejdstagere. De anses derfor i medfoer af artikel 1, litra a), i forordningen for arbejdstagere og omfattes af forordningens personelle anvendelsesomraade. Dersom man ved anvendelsen af afsnit II skulle foelge de saerlige kriterier inden for arbejdsretten, ville det blive umuligt at afgoere, om der er tale om personer, der har loennet beskaeftigelse eller selvstaendig beskaeftigelse, idet de ikke udoever nogen form for oekonomisk virksomhed. Det ville ligeledes vaere umuligt at afgoere, hvilken lovgivning de var omfattet af i medfoer af forordning nr. 1408/71 under et ophold i en anden medlemsstat.

2) For det andet har Kommissionen anfoert, at dersom man skulle foelge den definition af begrebet arbejdstager, som Domstolen har anlagt med henblik paa anvendelsen af traktatens artikel 48, kan en person, der har loennet beskaeftigelse i meget ringe omfang, som f.eks. i to timer to dage om ugen, saaledes som det var tilfaeldet i van Heijningen-sagen, hverken betragtes som en person, der har loennet eller selvstaendig beskaeftigelse. Men i naevnte sag (8) fandt Domstolen dog, at en person falder ind under anvendelsesomraadet for forordning nr. 1408/71, dersom han opfylder betingelserne ifoelge bestemmelserne i artikel 1, litra a), sammenholdt med artikel 2, stk. 1, uafhaengigt af, hvor lang tid han benytter til udoevelse af sin virksomhed.

Kommissionen konkluderer, at det er mest hensigtsmaessigt at foelge det kriterium, der er fastlagt ved den sociale sikringsordning, idet det er bevist, at baade retslaeren og retspraksis paa det nationale anvendelsesomraade har store vanskeligheder ved at sondre mellem arbejdstagere og selvstaendige erhvervsdrivende ved anvendelse af sine egne arbejdsretlige regler.

21 Jeg er enig med den franske regering, naar den anfoerer, at Domstolens svar paa spoergsmaalet i den form, hvori det er stillet af den forelaeggende ret, ikke vil vaere denne til megen hjaelp, naar den skal anvende faellesskabsretten med henblik paa afgoerelsen af hovedsagen. Jeg vil derfor foerst besvare det stillede praejudicielle spoergsmaal og derefter give den forelaeggende ret andre fortolkningsdata, der vil goere det muligt for den at anvende faellesskabsretten ved afgoerelsen af den sag, den har til paakendelse.

22 Af formuleringen af det praejudicielle spoergsmaal udleder jeg, at den forelaeggende ret, da begrebet »selvstaendig beskaeftigelse« ikke er defineret i forordning nr. 1408/71, anmoder Domstolen om at afhjaelpe denne mangel og give en faellesskabsretlig definition paa, hvad der skal forstaas ved en saadan virksomhed, paa samme maade som den har gjort det ved begreber som f.eks. »arbejdstager« i medfoer af traktatens artikel 48, »udoever af selvstaendig erhvervsvirksomhed« i medfoer af traktatens artikel 52 eller »arbejdstager eller hermed ligestillet person« med henblik paa anvendelsen af Faellesskabets regler om social sikring.

For saa vidt angaar det foerste begreb er Domstolens faste praksis, at »... arbejdstagerbegrebet ... er et faellesskabsretligt begreb, som ikke maa fortolkes snaevert. For at kunne betragtes som arbejdstager skal den paagaeldende udoeve en faktisk og reel beskaeftigelse, hvorved der skal ses bort fra en beskaeftigelse af saa ringe omfang, at den fremtraeder som et rent marginalt supplement. Det vaesentligste ved et arbejdsforhold er, at en person i en vis periode praesterer ydelser mod vederlag for en anden og efter dennes anvisninger« (9).

Ved en modsaetningsslutning fra denne definition har Domstolen i sin nylig afsagte dom i Asscher-sagen (10) udtalt, at den beskaeftigelse, der udoevedes af sagsoegeren i hovedsagen som direktoer i Nederlandene for et selskab, i hvilket han var eneaktionaer, hvilket minder meget om de Jaeck's situation, ikke udoevedes inden for et underordnelsesforhold, hvorfor han ikke kunne betragtes som »arbejdstager« i medfoer af traktatens artikel 48, men som en »udoever af selvstaendig erhvervsvirksomhed«, som omhandlet i traktatens artikel 52 (11).

Hvad angaar det tredje begreb har Domstolen i sin dom i Unger-sagen (12) udtalt, at udtrykket »arbejdstagere eller dermed ligestillede personer« i forordning nr. 3 (13) kun har betydning inden for rammerne af og graenserne for det i traktaten fastlagte begreb »arbejdskraft«, som denne forordning begraenser sig til at anvende, og at det naevnte udtryk, som skal klarlaegge begrebet »arbejdstager« med henblik paa forordning nr. 3, som i lighed hermed har en faellesskabsretlig betydning, samt at udtrykket »arbejdstager eller dermed ligestillet person«, selv om det kunne taenkes at optraede i hver af medlemsstaternes lovgivning, ikke overalt behoever at have en sammenlignelig betydning eller rolle, hvorfor det er umuligt at fastsaette dets indhold ved henvisning til lignende udtryk, som kan findes i de nationale lovgivninger, samt at begrebet »arbejdstager eller dermed ligestillet person« saaledes har et faellesskabsretligt indhold, idet det omfatter alle, der i denne egenskab og uanset under hvilken benaevnelse er omfattet af de forskellige nationale sikringsordninger. Denne grundsaetning, der var baseret paa retspraksis, blev optaget i forordning nr. 1408/71 og figurerer konkret i forordningens artikel 1, litra a).

23 Man forstaar herefter det dilemma, som Tribunal du travail de Tournai befinder sig i, naar den skal fortolke afsnit II i forordning nr. 1408/71 og afgoere, hvilken af de to mulige lovgivninger, den franske eller den belgiske, der finder anvendelse paa Hervein. Formaalet med en stor del af de bestemmelser, som indeholdes i kollisionsnormerne i dette afsnit, er nemlig at afgoere, hvilken lovgivning der skal finde anvendelse paa »personer, der har loennet beskaeftigelse« og »personer, der har selvstaendig beskaeftigelse«, alt efter som disse beskaeftigelser udoeves i en eller flere medlemsstater. Det maa erkendes, at loesningen ville blive klarere, dersom der forelaa en definition af de to begreber, der kunne finde ensartet anvendelse i Faellesskabet.

24 Men lovgiver har dog endnu ikke fastlagt denne definition, fordi den som naevnt ikke findes nogetsteds i Faellesskabets forordninger om vandrende arbejdstageres sociale sikring. Hvad angaar retspraksis har Domstolen vel i Van Poucke-sagen (14) udtalt, at en virksomhed, der udoeves som tjenestemand af en person, der er omfattet af forordning nr. 1408/71, er loennet beskaeftigelse i medfoer af artikel 14c, men ikke fastlagt, hvad der almindeligvis skal forstaas ved en saadan virksomhed. Den har heller ikke gjort dette i dommen i van Roosmalen-sagen (15), hvori den fastslog, at begrebet »selvstaendig erhvervsdrivende« i medfoer af artikel 1, litra a), nr. iv), der omfatter frivillig tilslutning, finder anvendelse paa personer, som uden arbejdsaftale og uden at udoeve et erhverv eller drive en selvstaendig virksomhed, udoever eller har udoevet en erhvervsvirksomhed, for hvilken de modtager midler, hvorved de helt eller delvis kan daekke deres daglige fornoedenheder, selv om midlerne tilvejebringes af personer, som en udsendt missionaerpraest virker for.

25 Jeg er enig i Kommissionens opfattelse, naar den haevder, at afgoerende for, om en person kan falde ind under forordningens anvendelsesomraade, er vedkommendes tilslutning til en social sikringsordning i en medlemsstat for arbejdstagere eller selvstaendige erhvervsdrivende, og at man, naar man med henblik paa forordningen skal afgoere, om en beskaeftigelse skal betragtes som loennet eller som selvstaendig, i alle tilfaelde skal henholde sig til, hvorledes den paagaeldende medlemsstat betragter denne beskaeftigelse ved anvendelsen af sin lovgivning om social sikring.

26 Efter fast retspraksis, »... tilkommer [det] hver medlemsstat i lovgivningen at fastsaette vilkaarene for retten eller forpligtelsen til at blive tilsluttet en social sikringsordning eller en bestemt gren af en saadan sikringsordning, forudsat der herved ikke diskrimineres mellem statens egne borgere og andre medlemsstaters borgere« (16).

27 Ikke desto mindre skal jeg erindre om, at medlemsstaterne, selv om de vel principielt kan fastsaette betingelserne for tilslutning til deres nationale sociale sikringsordninger, ikke kan fastlaegge deres egen lovgivnings territoriale anvendelsesomraade, idet dette i sin helhed hoerer under faellesskabsretten. I sin dom i Ten Holder-sagen (17) fastslog Domstolen, at afsnit II indeholder et saet udtoemmende kollisionsnormer, der er karakteriseret ved at unddrage lovgiver i hver enkelt medlemsstat befoejelsen til at fastsaette raekkevidden og anvendelsesbetingelserne for national lovgivning for saa vidt angaar de omfattede personer samt det omraade, inden for hvilket de nationale forskrifter finder anvendelse.

28 Paa baggrund af disse betragtninger foreslaar jeg Domstolen at besvare den forelaeggende rets spoergsmaal saaledes, at den i artikel 14a, stk. 2, i forordning nr. 1408/71 omhandlede selvstaendige beskaeftigelse er den, der kvalificeres som saadan ved anvendelsen af lovgivningen om social sikring i den medlemsstat, paa hvis omraade beskaeftigelsen udoeves.

29 Dersom man i hvert enkelt tilfaelde skal holde sig til kvalifikationen af loennet beskaeftigelse eller selvstaendig beskaeftigelse ifoelge lovgivningen om social sikring i den medlemsstat, paa hvis omraade denne beskaeftigelse udoeves, har Hervein foelgelig i denne sag samtidig loennet beskaeftigelse i Frankrig - idet han i denne medlemsstat er tilsluttet ordningen for arbejdstagere - og selvstaendig beskaeftigelse i Belgien, idet lovgivningen i denne medlemsstat bestemmer, at han paa grund af den beskaeftigelse, han har paa dennes omraade, skal vaere tilknyttet ordningen for selvstaendige erhvervsdrivende.

30 Paa dette grundlag er det allerede muligt at behandle anvendelsen af de kollisionsnormer, der findes i afsnit II i forordning nr. 1408/71 og bestemme, hvilken lovgivning Hervein er omfattet af. Hans situation omfattes af artikel 14c, der indeholder de saerregler, som gaelder for personer, der samtidig har loennet beskaeftigelse og selvstaendig beskaeftigelse paa forskellige medlemsstaters omraade og mere konkret af artiklens stk. 1, litra b), ifoelge hvilken disse personer i de i bilag VII omhandlede tilfaelde er undergivet lovgivningen i begge disse medlemsstater for saa vidt angaar den beskaeftigelse, der udoeves paa deres omraader, idet Belgien er et af de lande, som er angivet i dette bilag.

31 I overensstemmelse med denne bestemmelse er Hervein samtidig undergivet fransk lovgivning for saa vidt angaar den virksomhed, han udoever i Frankrig, hvorfor han er tilknyttet ordningen vedroerende arbejdstagere i denne medlemsstat, og belgisk lovgivning for saa vidt angaar den virksomhed, han udoever i Belgien, idet han anses for tilknyttet ordningen for selvstaendige erhvervsdrivende, hvorfor han i hovedsagen afkraeves bidrag i henhold hertil. Dette betyder hverken mere eller mindre end, at han i medfoer af artikel 14c, litra b), i forordning nr. 1408/71 sammenholdt med punkt 1 i bilag VII hertil, skal tilslutte sig og betale bidrag til de sociale sikringsordninger i begge medlemsstater.

32 Dette resultat giver naturligvis anledning til en vis usikkerhed. For det foerste havde Domstolen nemlig paa det tidspunkt, hvor den faellesskabslovgivning, der gjaldt for vandrende arbejdstageres sociale sikring, indeholdtes i forordning nr. 3, allerede i Nonnenmacher-sagen (18), rejst spoergsmaalet om, hvorvidt den tvungne forsikringsordning ifoelge lovgivningen i en medlemsstat, hvor arbejdstageren udoevede erhvervsvirksomhed, udelukkede anvendelsen af lovgivningen i alle andre medlemsstater, og udtalt, at artikel 12 i ovennaevnte forordning, der figurerede i dennes afsnit II, som i lighed med afsnit II i forordning nr. 1408/71 indeholdt kollisionsnormer, der gjorde det muligt at afgoere, hvilken lovgivning der skulle finde anvendelse paa personer, der faldt ind under dens anvendelsesomraade, kun var til hinder for anvendelse af lovgivningen i en anden medlemsstat end beskaeftigelsesmedlemsstaten, saafremt denne lovgivning forpligtede arbejdstageren til at bidrage til en social sikringsinstitution, som ikke over for samme risiko og i samme tidsrum sikrede ham en yderligere social beskyttelse. Ligeledes har Domstolen i sin dom i van der Vecht-sagen (19) fastslaaet, at artikel 12 i forordning nr. 3 havde til formaal at hindre enhver form for kumulativ anvendelse af nationale lovgivninger, der kunne belaste baade arbejdstageren og arbejdsgiveren, og at artikel 12 forboed andre medlemsstater end beskaeftigelsesmedlemsstaten at anvende deres lovgivning om social sikring paa arbejdstageren, naar denne indebar en oeget social byrde for arbejdstagerne eller arbejdsgiverne uden en tilsvarende foroegelse af den sociale sikring.

For det andet var der, saa laenge forordning nr. 1408/71 alene gjaldt arbejdstagere og deres familiemedlemmer, ikke tale om, at en og samme person kunne underkastes lovgivningen om social sikring i to medlemsstater. Bestemmelsen herom blev indfoert ved forordning nr. 1390/81 (20), der udvidede forordning nr. 1408/71 til ogsaa at omfatte selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, og som traadte i kraft den 1. juli 1982 (herefter »forordning nr. 1390/81«), og som ikke fandtes i det forslag, Kommissionen havde forelagt Raadet. Den bebudede regulering af gennemfoerelsesreglerne for ovennaevnte litra b), der efter det i artikel 14c, stk. 2, anfoerte, skulle fastsaettes ved en raadsforordning paa forslag af Kommissionen, blev gennemfoert ved forordning (EOEF) nr. 3811/86 (herefter »forordning nr. 3811/86«), der traadte i kraft den 1. januar 1987 (21).

33 Jeg er i tvivl om, hvorvidt denne regulering kan betragtes som forenelig med de principper, som gaelder for arbejdskraftens frie bevaegelighed og etableringsretten ifoelge traktatens artikel 48 og 52, saaledes som disse bestemmelser er blevet fortolket af Domstolen, der ved forskellige lejligheder har maattet tage stilling til deres anvendelse paa sagsforhold, der meget ligner dem, jeg behandler i dag, men med den forskel, at de paa davaerende tidspunkt paadoemte forhold havde foreligget foer ikrafttraedelsen af forordning nr. 1390/81.

34 Konkret traf Domstolen praejudicielle afgoerelser i dommene i Stanton-sagen (22) og Wolf-sagen (23) om spoergsmaal, der ligeledes var forelagt af belgiske retter. I Stanton-sagen var sagsoegeren en britisk statsborger, der havde loennet beskaeftigelse i Det Forenede Kongerige og derfor bidrog til den britiske sociale sikring for arbejdstagere, men samtidig var han administrator af et belgisk forsikringsselskab, der var datterselskab af det britiske selskab, hvori han var ansat. Som foelge af udoevelsen af denne beskaeftigelse tilsluttede de belgiske myndigheder ham af egen drift til deres eget system for social sikring af selvstaendige erhvervsdrivende. Det INASTI afkraevede Stanton og forsikringsselskabet som solidarisk haeftende betaling af bidrag hertil. Wolf-sagen vedroerte om en kemisk ingenioer, der var tysk statsborger og samtidig udoevede loennet beskaeftigelse i Forbundsrepublikken Tyskland og var bestyrelsesmedlem i et selskab med hjemsted i Belgien. INASTI afkraevede baade ham og den belgiske virksomhed betaling af bidrag til social sikring af selvstaendige erhvervsdrivende i anledning af hans udoevelse af dette hverv.

35 De beroerte parter gjorde gaeldende, at de var fritaget fra betaling af disse bidrag i medfoer af bestemmelserne i artikel 12, stk. 2, i kongelig anordning nr. 38 om selvstaendige erhvervsdrivendes sociale sikring, hvorefter selvstaendige erhvervsdrivende ikke er forpligtet til at betale noget bidrag, naar deres indkomster herved ikke overstiger et bestemt beloeb, og de foruden denne erhvervsvirksomhed saedvanligvis har en anden hovedbeskaeftigelse. INASTI bestred dette, idet institutionen anfoerte, at den »anden erhvervsmaessige beskaeftigelse«, der er omtalt i denne bestemmelse, alene angik arbejdstagere, der var omfattet af en belgisk social sikringsordning.

36 I disse to domme understregede Domstolen, at ifoelge traktatens artikel 52, stk. 1, skal de restriktioner, som hindrer statsborgere i en medlemsstat i frit at etablere sig paa en anden medlemsstats omraade, ophaeves, og at der ifoelge Domstolens faste praksis er tale om en umiddelbart anvendelig faellesskabsregel, samt at etableringsfriheden ikke er begraenset til oprettelse af en enkelt virksomhed inden for Faellesskabet, men ogsaa omfatter retten til under iagttagelse af de faglige regler at oprette og opretholde mere end ét centrum for erhvervsudoevelse paa Faellesskabets omraade, og at »disse betragtninger ligeledes finder anvendelse paa en loenmodtager, der er bosat i en medlemsstat, og som desuden oensker at udoeve selvstaendig virksomhed i en anden medlemsstat« (24).

I disse to domme udtalte Domstolen: »Alle traktatens bestemmelser vedroerende den frie bevaegelighed for personer skal saaledes goere det lettere for EF-borgerne at udoeve erhvervsmaessig virksomhed af enhver art paa hele Faellesskabets omraade; yderligere indeholder de et forbud mod en national ordning, som kan skade disse borgere, saafremt de oensker at udvide deres aktiviteter uden for en enkelt medlemsstats omraade«. Domstolen tilfoejede: »En medlemsstats regler, hvorefter personer, der som hovedbeskaeftigelse arbejder som loenmodtagere i denne medlemsstat, fritages for bidrag til en socialsikringsordning for selvstaendige erhvervsdrivende - hvorimod personer, der som hovedbeskaeftigelse arbejder som loenmodtagere i en anden medlemsstat, naegtes fritagelse - begraenser muligheden for at udoeve erhvervsmaessig beskaeftigelse uden for denne medlemsstats omraade. Saadanne regler er derfor i strid med traktatens artikel 48 og 52«. Under hensyn til, at denne nationale bestemmelse endvidere ikke gav personer, som var tilsluttet socialsikrings- og pensionsordningen i den medlemsstat, hvori de udoevede deres hovedbeskaeftigelse som loenmodtagere, nogen yderligere social beskyttelse, fandt Domstolen, at »begraensningen af udoevelsen af erhvervsmaessige aktiviteter uden for en enkelt medlemsstats omraade saaledes under ingen omstaendigheder [kunne] begrundes« (25).

37 Yderligere har Domstolen senere i sin dom i Kemmler-sagen (26) besvaret et praejudicielt spoergsmaal fra en belgisk ret. I denne sag havde INASTI afkraevet Kemmler betaling af bidrag til den belgiske socialsikringsordning for selvstaendige erhvervsdrivende for 1981 og foerste kvartal af 1982. Der var paa samme maade som i sagerne Stanton og Wolf tale om bidrag for perioder foer ikrafttraedelsen af forordning nr. 1390/81. Kemmler drev advokatvirksomhed i Frankfurt og Bruxelles og naegtede at betale disse bidrag, idet han anfoerte, at han allerede var tilsluttet den sociale sikringsordning for selvstaendige erhvervsdrivende i Tyskland, og at tilslutningen til den belgiske sociale sikringsordning ikke ville give ham nogen yderligere social beskyttelse. Han var bosat i Tyskland og havde vaeret bosat i Belgien i en del af den periode, for hvilken han afkraevedes betaling af bidrag.

38 Da heller ikke forordning nr. 1390/81 var anvendelig i sagen, maatte det forelagte spoergsmaal loeses alene paa grundlag af traktatens artikel 52 om etableringsretten, idet Kemmler havde et fast forretningssted i begge de to medlemsstater.

39 Efter det samme raesonnement som i dommene i Stanton- og Wolf-sagerne naaede Domstolen i Kemmler-sagen til samme konklusion, nemlig: »En medlemsstats regler, som forpligter personer, der allerede udoever selvstaendig virksomhed i en anden medlemsstat - hvor de er bosat og tilsluttet en social sikringsordning - til at betale bidrag til ordningen for selvstaendige erhvervsdrivende, skader udoevelse af erhvervsmaessig virksomhed uden for denne medlemsstats omraade. Saadanne regler er derfor i strid med traktatens artikel 52, medmindre de er behoerigt begrundet.« I denne henseende gav de paagaeldende regler, hvorefter Kemmler skulle tilslutte sig og betale bidrag til den belgiske ordning for selvstaendige erhvervsdrivende, paa samme maade som i Stanton- og Wolf-sagerne ikke de beroerte personer nogen yderligere social beskyttelse. Foelgelig tilfoejede Domstolen: »Begraensningen af udoevelsen af erhvervsmaessige aktiviteter uden for en enkelt medlemsstats omraade kan saaledes under ingen omstaendigheder begrundes« og besvarede herefter det af Tribunal du travail de Tournai forelagte spoergsmaal saaledes: »... traktatens artikel 52 er til hinder for, at en medlemsstat paalaegger personer, som allerede udoever selvstaendig virksomhed i en anden medlemsstat, hvor de er bosat og tilsluttet en social sikringsordning, en forpligtelse til at betale bidrag til den sociale sikringsordning for selvstaendige erhvervsdrivende, naar denne forpligtelse ikke medfoerer nogen yderligere social beskyttelse for dem« (27).

40 Baade Raadet og Kommissionen blev opfordret til i de Jaeck-sagen (28) at indgive skriftlige indlaeg vedroerende foreneligheden af artikel 14c, stk. 1, litra b), i forordning nr. 1408/71 med traktatens artikel 48-52 paa baggrund af Domstolens praksis og saerlig dommen i Kemmler-sagen (29). Jeg finder, at disse indlaeg ogsaa er relevante for afgoerelsen af denne sag.

41 Raadet bemaerker for det foerste, at det har vide skoensmaessige befoejelser i overensstemmelse med det politiske ansvar, der er tillagt det ved traktatens artikel 51, ifoelge hvilken den kontrol, som Domstolen udoever med Raadets politiske beslutninger inden for sit eget ansvarsomraade, er begraenset til en kontrol af almindelig karakter med formaalet (30), og for det andet, at Domstolen i sin dom i Triches-sagen (31) har fundet, at ingen bestemmelse i traktaten indskraenker den frihed, som ved artikel 51 er indroemmet Raadet til at vaelge enhver objektivt begrundet foranstaltning, endog selv om de trufne bestemmelser ikke udelukker enhver risiko for ulige behandling af arbejdstagere paa grund af forskelle i de paagaeldende nationale ordninger. Raadet har tilfoejet, at en undtagelsesbestemmelse som den i artikel 14c, stk. 1, litra b), i forordning nr. 1408/71 fra princippet i forordningens artikel 13, hvorefter de personer, forordningen omfatter, alene er undergivet lovgivningen i én medlemsstat, ikke kan vaere i strid med artikel 48 til 52. For at dette skulle vaere tilfaeldet, maatte anvendelsen af denne bestemmelse medfoere utilsigtede bivirkninger eller praktiske problemer, der var til skade for vandrende arbejdstagere i forhold til deres nationale konkurrenter, hvortil kommer, at det ikke er paavist, at anvendelsen af denne bestemmelse har skabt problemer for Kommissionen med hensyn til den sociale sikring af vandrende arbejdstagere.

Raadet fremfoerer herefter, at Domstolen i sin dom i Kemmler-sagen (32) har godkendt undtagelserne fra arbejdskraftens frie bevaegelighed, dersom de er »behoerigt begrundet«, eller de giver en »yderligere social beskyttelse«. Vedroerende begrundelsen anfoerer Raadet, at artikel 14c, stk. 1, litra b), har til formaal at undgaa, at personer, der samtidig har loennet beskaeftigelse og selvstaendig beskaeftigelse i to medlemsstater skal betale lavere bidrag end personer, der udoever begge former for virksomhed i én medlemsstat. Dersom dette var muligt, ville foelgen blive, at de ikke blot ville opnaa en uberettiget fordel i forhold til de af deres konkurrenter, hvis virke ikke er delt mellem to medlemsstater, men tillige, at baade svigagtig og lovlig udoevelse af loennet virksomhed uden for den beroerte medlemsstat ville medfoere et ikke-tilsigtet princip om indirekte harmonisering af de ordninger for social sikring i medlemsstaterne, som er omhandlet i bilag VII til forordningen, hvilket ville vaere i strid med traktaten og i det hele taget vaere til skade for disse medlemsstaters sociale sikringsordninger ved at forvaerre deres underskud. For saa vidt angaar den yderligere sociale beskyttelse bemaerker Raadet, at den dobbelte bidragspligt, som fastsaettes paa grundlag af de indkomster, der opnaas i den beroerte medlemsstat, i visse tilfaelde kan indebaere en yderligere beskyttelse i henseende til pensionsrettigheder eller boernetilskud.

42 Kommissionen anfoerer i sit svar paa dette spoergsmaal fra Domstolen, at bestemmelsen i artikel 14c, stk. 1, litra b), ikke fandtes i det forslag, den i sin tid havde forelagt Raadet (den er resultatet af et aendringsforslag, der blev fremsat i selve Raadet), og understreger, at grunden til forslagets vedtagelse var, at man ville opnaa, at personer, der har loennet beskaeftigelse i en medlemsstat (f.eks. Frankrig) og selvstaendig beskaeftigelse i en af de i bilag VII opregnede medlemsstater (f.eks. Belgien) ikke undgik betaling af de bidrag til socialsikring, som de skulle betale i den medlemsstat, hvori de udoever den anden virksomhed, dersom de udoevede begge disse former for virksomhed i denne medlemsstat, hvilket ville give dem en fordelagtigere stilling end deres konkurrenter, der udoever begge former for beskaeftigelse i denne medlemsstat. Kommissionen overlader det til Domstolen at afgoere, om den undtagelse, der er indfoert ved den naevnte bestemmelse, fra princippet om, at en arbejdstager kun kan vaere undergivet lovgivningen i én medlemsstat, er forenelig med traktatens artikel 48-52.

43 Jeg kan ikke godtage Raadets argumenter paa grund af betragtningerne til forordning nr. 1390/81, naermere betegnet anden betragtning, hvorefter »... den frie bevaegelighed for personer, som er et af Faellesskabets grundlag, er ikke kun begraenset til arbejdstagere, men vedroerer ligeledes selvstaendige erhvervsdrivende inden for rammerne af etableringsretten og den frie udveksling af tjenesteydelser«, tredje betragtning, hvorefter »koordinering af de sociale sikringsordninger for selvstaendige erhvervsdrivende er noedvendig for virkeliggoerelsen af et af Faellesskabets maal ...«, og femte betragtning, hvori det hedder »med hensyn til social sikring aabner anvendelsen af de nationale lovgivninger alene ikke mulighed for at sikre de selvstaendige erhvervsdrivende, der flytter inden for Faellesskabet, en tilstraekkelig beskyttelse; for at etableringsfriheden og den frie udveksling af tjenesteydelser kan faa fuld virkning, boer der foretages en koordinering af de sociale sikringsordninger for selvstaendige erhvervsdrivende«.

44 Jeg kan dog let fastslaa, at situationen for personer, der har selvstaendig beskaeftigelse i Belgien og loennet beskaeftigelse i en anden medlemsstat - med undtagelse af Luxembourg - for at give et eksempel paa de forskellige situationer, der kan opstaa efter bilag VII til forordning nr. 1408/71, ved ikrafttraedelsen af faellesskabsreglerne om samordning af de sociale sikringsordninger i medlemsstaterne, der finder anvendelse paa selvstaendige erhvervsdrivende, er blevet forringet i forhold til tidligere, hvor man alene kunne anvende traktatens bestemmelser om den frie bevaegelighed for personer. Stanton, Wolf og Kemmler, skulle nemlig alene tilslutte sig og betale bidrag til én social sikringsordning, mens Hervein i medfoer af artikel 14c, stk. 1, litra b), var forpligtet til at tilslutte sig og betale bidrag til baade den franske ordning for arbejdstagere og den belgiske ordning for selvstaendige erhvervsdrivende for saa vidt angik den beskaeftigelse han udoevede paa hver af disse staters omraade.

45 Forskellen mellem paa den ene side Stanton's, Wolf's og Kemmler's situation og paa den anden side Hervein's situation bestaar i, at de foerstnaevntes pligt til at tilslutte sig endnu en social sikringsordning i en medlemsstat, selv om de allerede var tilsluttet ordningen i en anden medlemsstat, var en foelge af anvendelsen af en national lovgivning, i det foreliggende tilfaelde belgisk lovgivning, mens samme pligt for Hervein fulgte af faellesskabsreglerne.

46 Naar Domstolen har fundet, at traktatens artikel 48 og 52 er til hinder for, at reglerne i en medlemsstat kan forpligte personer, som allerede har loennet beskaeftigelse eller selvstaendig beskaeftigelse i en anden medlemsstat, hvori de er bosat og tilsluttet en national social sikringsordning, til at bidrage til ordningen for selvstaendige erhvervsdrivende, idet dette har skadelige virkninger for udoevelsen af erhvervsaktiviteter uden for den paagaeldende medlemsstats omraade, mener jeg, at man saa meget mere maa slutte, at artikel 48 og 52 er til hinder for, at disse virkninger kan opstaa ved anvendelsen af en raadsforordning.

47 Jeg skal i denne henseende tilfoeje, at Domstolen i dommene i Stanton-, Wolf- og Kemmler-sagerne tilsyneladende lader staa aabent, at det kunne begrundes, at man gjorde udoevelsen af erhvervsvirksomhed uden for én og samme medlemsstat mere byrdefuld, dersom den nationale ordning medfoerte en yderligere social beskyttelse. I medfoer af princippet om lovreglers hierarki og paa baggrund af bestemmelserne i traktatens artikel 48 og 52, der har til formaal at lette udoevelsen af erhvervsaktiviteter paa samtlige medlemsstaters omraade, kan det ikke paa nogen maade begrundes, at Raadet ved brug af sin lovgivningsmyndighed har bragt statsborgere inden for Faellesskabet i en ugunstig situation, dersom de oensker at udstraekke deres virke til andre medlemsstaters omraade.

48 Jeg finder, at dette er det mest tungtvejende argument, naar man skal bedoemme denne bestemmelses forenelighed med traktatens artikel 48 og 52. Men det er dog ikke det eneste. Paa det tidspunkt, hvor de i sagen omhandlede forhold forelaa, var der i bilag VII til forordning nr. 1408/71 angivet seks medlemmer af et Faellesskab med ti medlemmer (33). For saa vidt angik Belgien, Danmark (for bosattes vedkommende), Frankrig, Graekenland og Italien var selvstaendige erhvervsdrivende i én af disse stater undergivet lovgivningen i to medlemsstater, naar de havde selvstaendig beskaeftigelse i én af disse og loennet beskaeftigelse i en anden. Hvad angik Tyskland var der kun tale om udoevelse af selvstaendig landbrugsvirksomhed. Raadet bekraefter, at denne regulering har til formaal at undgaa, at personer, der samtidig har loennet beskaeftigelse og selvstaendig beskaeftigelse i to medlemsstater kommer til at betale lavere bidrag end personer, der har begge former for beskaeftigelse i én medlemsstat, hvilket ville goere det muligt for dem at opnaa en uberettiget fordel i forhold til deres konkurrenter, hvis virke ikke er delt mellem to medlemsstater. Jeg skal derfor med udgangspunkt i Hervein's situation undersoege, om artikel 14c, stk. 1, litra b), opfylder dette maal.

49 Som jeg har naevnt i indledningen til dette forslag udoevede Hervein i flere aar naesten samme virksomhed i Frankrig som i Belgien, idet han samtidig var administrerende direktoer og ledende medarbejder i forskellige selskaber. Der er tale om en person, der er omfattet af anvendelsesomraadet for forordning nr. 1408/71, idet han ubestridt var tilsluttet den sociale sikringsordning for arbejdstagere i Frankrig. I Belgien indebaerer en saadan virksomhed, at den paagaeldende skal vaere tilsluttet den sociale sikringsordning for selvstaendige erhvervsdrivende.

Hvis den forelaeggende ret, som den skal, anvender forordningens afsnit II med henblik paa at afgoere, hvilken lovgivning Hervein er undergivet, vil denne fastslaa, at hans situation kan hoere under artikel 14c. Dersom bestemmelsen i stk. 1, litra b), i denne artikel og ovennaevnte bilag VII ikke fandtes, ville Hervein alene have vaeret undergivet lovgivningen om social sikring i Frankrig, hvorefter han ville vaere blevet betragtet som en arbejdstager, der udfoerte hele sin virksomhed i Frankrig. Den samme loesning ville man naa til, dersom han i stedet for at have selvstaendig beskaeftigelse i Belgien udoevede denne i Tyskland, medmindre der var tale om landbrugsvirksomhed, eller i Danmark, medmindre han var bosat i dette land, eller i Det Forenede Kongerige eller Irland, for blot at anfoere nogle yderligere eksempler. Derimod er hans retsstilling forholdsvis ringere, dersom han oensker at udfoere denne virksomhed som selvstaendig erhvervsdrivende i Belgien, saaledes som jeg har paavist, i Italien eller i Graekenland, idet han da samtidig vil vaere undergivet lovgivningen i to medlemsstater, hvilket medfoerer pligt til at tilslutte sig og bidrage til to ordninger, selv om tilslutningen alene gaelder hans virksomhed paa hvert enkelt lands omraade.

50 Raadets argument om, at personer i Hervein's situation, dersom den omtalte regel ikke fandtes, ville opnaa en privilegeret stilling i forhold til deres konkurrenter, der udoever hele deres virksomhed i samme medlemsstat, fordi de skal betale lavere bidrag, kan jeg af forskellige grunde ikke godtage. For det foerste, fordi jeg finder, at det netop er for at undgaa dette resultat, at det i artikel 14d, stk. 1, hedder, at den, der samtidig har loennet beskaeftigelse i en medlemsstat og anden selvstaendig beskaeftigelse i en anden medlemsstat, og som er undergivet lovgivningen i den foerste medlemsstat, skal betragtes, som om vedkommende havde hele sin erhvervsmaessige beskaeftigelse paa den paagaeldende medlemsstats omraade, og for det andet, fordi beregningen af bidragene er meget forskellig fra medlemsstat til medlemsstat, hvorfor det ikke uden videre kan haevdes, at tilslutning i én medlemsstat skulle have til foelge, at bidraget blev mindre.

Endnu mindre overbevisende forekommer dette argument fra Raadets side mig paa baggrund af de aendringer, der blev indfoert i forordning nr. 1408/71 ved forordning nr. 3811/86. Fra dennes ikrafttraedelse den 1. januar 1987 er personer, der samtidig har loennet beskaeftigelse i én medlemsstat og selvstaendig beskaeftigelse i en af de stater, der er omhandlet i bilag VII, ganske vist stadig undergivet lovgivningen i begge lande, men det fremgaar ikke paa nogen maade klart, om dette alene er tilfaeldet for saa vidt angaar den beskaeftigelse, han har paa hvert af omraaderne, idet denne passage er bortfaldet i de to led i artikel 14c, litra b). Yderligere behandles en person, der er i denne situation, ifoelge det nye stk. 2 i artikel 14d med henblik paa fastsaettelse af satsen for bidrag for selvstaendige erhvervsdrivende i henhold til lovgivningen i den medlemsstat, paa hvis omraade den paagaeldende har selvstaendig beskaeftigelse, som om vedkommende havde sin loennede beskaeftigelse paa samme medlemsstats omraade. En bestemmelse med denne ordlyd kan ved anvendelsen af national lovgivning have saavel en nedsaettelse som en forhoejelse af bidragssatsen til foelge.

51 Raadet har ligeledes haevdet, at grunden er, at man oensker at undgaa, at personer blot ved at overskride en graense, naar de soeger loennet beskaeftigelse, unddrager sig pligt til at bidrage til en ordning for social sikring af selvstaendige erhvervsdrivende, f.eks. den belgiske. Jeg er tilboejelig til at mene, at dette faktisk var grunden til, at Raadet i sin tid indfoerte aendringsforslaget i kommissionsforslaget. Men som jeg allerede har paavist ovenfor, udgoer denne bestemmelse en hindring for udoevelse af erhvervsvirksomhed uden for en medlemsstats omraade.

Jeg skal hertil foeje, at en person, der er bosat i Belgien, hvor han har loennet beskaeftigelse og selvstaendig beskaeftigelse, maaske vil vaere i en lignende situation, dersom han forbliver i denne stat, eller i medfoer af artikel 14c, stk. 1, litra b), hvis han flytter til Frankrig for at tage loennet beskaeftigelse, men fortsat har selvstaendig beskaeftigelse i Belgien. Men denne situation vil derimod vaere meget forskellig fra situationen for en person, der f.eks. er bosat i Tyskland, hvor han har loennet beskaeftigelse, og samtidig har selvstaendig beskaeftigelse i Danmark eller en hvilken som helst af de andre medlemsstater, der ikke figurerer paa listen i bilag VII.

52 Jeg maa foelgelig konkludere, at selv om denne bestemmelse i visse tilfaelde kan bevirke, at den paagaeldende opnaar en yderligere social beskyttelse i henseende til pensionsrettigheder eller bevarer retten til ydelser i anledning af doedsfald, han har erhvervet ifoelge lovgivningen i hver af medlemsstaterne, skaber den ligeledes hindringer for udoevelse af erhvervsvirksomhed i forskellige medlemsstater og skaerper de uligheder, som allerede foelger af de nationale lovgivninger og medfoerer forskelsbehandling af medlemsstaternes borgere, alt efter hvor de oensker at udoeve disse former for virksomhed.

53 Af det ovenfor anfoerte foelger, at artikel 14c, stk. 1, litra b), og bilag VII til forordning nr. 1408/71 boer kendes ugyldige, for saa vidt som det heri hedder, at personer, der samtidig har loennet beskaeftigelse paa en medlemsstats omraade og selvstaendig beskaeftigelse paa en af de medlemsstaters omraade, der findes i ovennaevnte bilag, er undergivet lovgivningen i begge disse medlemsstater.

54 At den nationale ret i denne sag har forelagt et fortolkningsspoergsmaal, er ikke til hinder for, at Domstolen behandler spoergsmaalet om gyldigheden af en faellesskabsbestemmelse. Jeg skal herved henvise til det vigtige princip, som er fastslaaet af Domstolen i Schwarze-sagen (34), hvori den udtalte foelgende: »Det maa udledes af spoergsmaalenes affattelse, at det for den ... [forelaeggende ret] mindre drejer sig om fortolkningen af traktaten eller en af faellesskabsinstitutionernes retsakt end om en praejudiciel afgoerelse om gyldigheden af en saadan akt i henhold til artikel 177, stk. 1, litra b)«, og i saadanne tilfaelde »er Domstolen berettiget til uden videre at udtale sig om disse spoergsmaal, i stedet for at binde den forelaeggende ret til en formalisme, som kun ville forsinke proceduren i henhold til artikel 177 og vaere uforenelig med dennes vaesen. En saadan formalisme kan forsvares i sager, som foeres af parterne, hvis gensidige rettigheder skal bestemmes efter strenge regler, men ville derimod vaere uhensigtsmaessigt paa det meget specielle omraade for judicielt samvirke i henhold til artikel 177, som er kendetegnet ved, at den nationale ret og Domstolen ... i faellesskab og umiddelbart skal bidrage til retsfastlaeggelsen« (35).

55 Ogsaa generaladvokat Darmon har udtalt sig i denne retning i sit forslag til afgoerelse i Weiser-sagen, hvori han anfoerte: »... tilkommer Domstolen at proeve gyldigheden af en forordningsbestemmelse, selv om det praejudicielle spoergsmaal ikke naevner spoergsmaalet herom, saafremt Domstolen fortolker bestemmelsen paa en maade, der kan foere til at kende den ugyldig« (36).

56 Og dette er netop, hvad Domstolen fortsat har gjort i aarenes loeb. For eksempel i Strehl-sagen (37), hvor en belgisk ret havde anmodet om fortolkning af artikel 46, stk. 3, i forordning nr. 1408/71 og af Den Administrative Kommission for Vandrende Arbejdstageres Sociale Sikrings afgoerelse nr. 91, undersoegte Domstolen indledningsvis lovligheden af disse bestemmelser og kendte dem uforenelige med traktatens artikel 51. I sagen Roquette Frères (38) fastslog Domstolen, at seks af de praejudicielle fortolkningsspoergsmaal, der var forelagt af den nationale ret, tillige indebar en vurdering af gyldigheden af visse bestemmelser i en forordning, som den behandlede senere, og som Domstolen erklaerede ugyldige. I Roviello-sagen (39), hvori den nationale ret havde forelagt tre praejudicielle spoergsmaal vedroerende fortolkningen af bilag VI, afdeling C, nr. 15, i forordning nr. 1408/71, fortolkede Domstolen foerst denne bestemmelse, hvorefter den erklaerede den ugyldig. I Weiser-sagen (40), hvori den franske ret havde forelagt et praejudicielt spoergsmaal om fortolkningen af artikel 11, stk. 2, i bilag VIII til vedtaegten for tjenestemaend i De Europaeiske Faellesskaber, kendte Domstolen denne bestemmelse ugyldig i sin dom.

Det samme skete i sagerne Lenoir (41), Paris (42) og Trend-Moden Textilhandels (43), hvori Domstolen af egen drift tog stilling til gyldigheden af de faellesskabsbestemmelser, den var anmodet om at fortolke af den forelaeggende ret, uden at finde noget, der kunne anfaegte gyldigheden af de i sagerne omhandlede bestemmelser.

57 For saa vidt angaar foelgerne af ugyldighed af artikel 14c, stk. 1, litra b), og bilag VII til forordning nr. 1408/71 har Domstolen allerede udtalt, at »artikel 174, stk. 2, naar det er begrundet i vaesentlige hensyn, giver Domstolen mulighed for i hvert enkelt tilfaelde konkret at afgoere, hvilke af en ugyldig forordnings retsvirkninger der skal opretholdes« (44).

Naar henses til, at dommene i Stanton-, Wolf- og Kemmler-sagerne (45), hvori Domstolen fortolkede traktatens artikel 48 og 52, der danner grundlaget for denne ugyldighedserklaering, for de foerste to dommes vedkommende blev afsagt i 1988 og for den sidstes vedkommende i 1996, og at de faktiske forhold i hovedsagerne i alle tilfaelde vedroerte perioder, der gik forud for ikrafttraedelsen af forordning nr. 1390/81 - hvorved baade artikel 14c og bilag VII blev indsat i forordning nr. 1408/71 - maa der i denne sag undtagelsesvis tages hensyn til, at medlemsstater, der indtil denne bestemmelses ikrafttraedelse den 1. juli 1982 forpligtede personer, der allerede var tilsluttet en ordning for arbejdstagere i en anden medlemsstat, til at tilslutte sig deres ordninger for social sikring af selvstaendige erhvervsdrivende, har kunnet vaere i tvivl om det noejagtige omfang af deres forpligtelser med hensyn til personernes frie bevaegelighed.

58 Under disse omstaendigheder foreslaar jeg Domstolen paa samme maade som i dommen i Pinna-sagen (46) at fastslaa, at tvingende retssikkerhedshensyn til alle beroerte interesser, offentlige saavel som private, principielt er til hinder for at anfaegte tilslutningen og de bidrag, der er betalt, i medfoer af artikel 14c, stk. 1, litra b), i perioder foer afsigelsen af den dom, hvorved bestemmelsen erklaeres ugyldig, medmindre arbejdstagerne eller deres ydelsesberettigede paaroerende foer denne dato har anlagt retssag eller fremsat et tilsvarende krav i medfoer af gaeldende national ret.

Forslag til afgoerelse

Paa baggrund af de ovenfor anfoerte betragtninger foreslaar jeg Domstolen at besvare det af Tribunal du travail de Tournai forelagte spoergsmaal saaledes:

»Ved begrebet selvstaendig beskaeftigelse i artikel 14a, stk. 2, i Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet, som aendret og ajourfoert ved Raadets forordning (EOEF) nr. 2001/83 af 2. juni 1983 forstaas virksomhed, der kvalificeres som saadan ved anvendelsen af lovgivningen om social sikring i den medlemsstat, paa hvis omraade beskaeftigelsen udoeves.«

Paa baggrund af ovenstaaende betragtninger foreslaar jeg ligeledes Domstolen at kende for ret:

»1) Artikel 14c, stk. 1, litra b), og bilag VII til forordning (EOEF) nr. 1408/71 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet, er ugyldig, for saa vidt det deri bestemmes, at personer, der samtidig har loennet beskaeftigelse paa en medlemsstats omraade og udoever selvstaendig beskaeftigelse paa en anden medlemsstats omraade, er undergivet lovgivningen i begge disse medlemsstater.

2) Denne ugyldighed kan ikke paaberaabes med henblik paa anfaegtelse af tilslutningen og de bidrag, der er betalt i medfoer af den bestemmelse, der er erklaeret ugyldig, i perioder foer afsigelsen af den dom, hvorved ugyldigheden erklaeres, medmindre arbejdstagerne eller deres ydelsesberettigede paaroerende foer denne dato har anlagt retssag eller fremsat et tilsvarende krav i medfoer af gaeldende nationale retsregler.«

(1) - Raadets forordning af 12.5.1981, hvorved forordning (EOEF) nr. 1408/71 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet (EFT L 143, s. 1) udstraekkes til ogsaa at omfatte selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer.

(2) - Raadets forordning af 14.6.1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet (EFT 1971 II, s. 366).

(3) - Raadets forordning af 2.6.1983 om aendring og ajourfoering af forordning (EOEF) nr. 1408/71 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet, og af forordning (EOEF) nr. 574/72 om regler til gennemfoerelse af forordning (EOEF) nr. 1408/71 (EFT L 230, s. 6).

(4) - Ved Raadets forordning (EOEF) nr. 3811/86 af 11.12.1986 om aendring af forordning (EOEF) nr. 1408/71 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet, og af forordning (EOEF) nr. 574/72 om regler til gennemfoerelse af forordning (EOEF) nr. 1408/71 (EFT L 355, s. 5), der traadte i kraft den 1.1.1987, fik denne artikel en ny ordlyd med henblik paa at udvide dens anvendelsesomraade til ligeledes at omfatte udoevelse af to eller flere former for loennet og selvstaendig virksomhed paa to eller flere medlemsstaters omraade.

(5) - Dom af 30.1.1997, sag C-340/94, De Jaeck, trykt i dette bind af Samling af Afgoerelser.

(6) - Dette var tilfaeldet i dommen af 13.10.1993, sag C-121/92, Zinnecker, Sml. I, s. 5023. Den paagaeldende var tysk statsborger, bosat i Tyskland, havde selvstaendig beskaeftigelse i ca. halvdelen af tiden i denne stat og den anden halvdel af tiden i Nederlandene og skulle i medfoer af nederlandsk lovgivning betragtes som omfattet af det personlige anvendelsesomraade for forordningen (afsnit I), mens den lovgivning, der fandt anvendelse paa ham, var lovgivningen i den medlemsstat, hvori han var bosat (artikel 14a i afsnit II).

(7) - Det resultat, Domstolen naaede frem til i dommen i Zinnecker-sagen, jf. fodnote 6, var, at den paagaeldende ikke var sikret i nogen af de to medlemsstater, idet den tyske lovgivning alene indeholdt bestemmelser om en frivillig forsikring for personer, der havde denne stilling, og Zinnecker havde valgt ikke at tegne nogen saadan forsikring.

(8) - Dom af 3.5.1990, sag C-2/89, Kits van Heijningen, Sml. I, s. 1755.

(9) - Dom af 26.2.1992, sag C-3/90, Bernini, Sml. I, s. 1071, praemis 14, og af 21.6.1988, sag 197/86, Brown, Sml. s. 3205, praemis 21.

(10) - Dom af 27.6.1996, sag C-107/94, Sml. I, s. 3089, praemis 26.

(11) - Min fremhaevelse.

(12) - Dom af 19.3.1964, sag 75/63, Sml. 1954-1964, s. 471, paa s. 474 og 475, org. ref.: Rec. s. 347, isaer s. 363.

(13) - Raadets forordning nr. 3 om social sikring af vandrende arbejdstagere (JO 1958 30, s. 561).

(14) - Dom af 24.3.1994, sag C-71/93, Sml. I, s. 1101. Van Poucke udoevede to former for erhvervsvirksomhed, idet han var militaerlaege i Belgien og selvstaendigt praktiserende laege i Nederlandene og blev paalagt at betale bidrag til den belgiske institution for social sikring af selvstaendige arbejdstagere. I medfoer af artikel 14c, stk. 1, litra a), og artikel 14d, stk. 1, var han paa grund af sit samtidige virke som arbejdstager i Belgien og som selvstaendigt beskaeftiget i Nederlandene, i sidstnaevnte egenskab undergivet belgisk lovgivning efter samme regler, som hvis han havde udoevet selvstaendig virksomhed i Belgien.

(15) - Dom af 23.10.1986, sag 300/84, Sml. s. 3097. Der var ogsaa her tale om anvendelse af nederlandsk lovgivning. I punkt I i bilag I til forordning nr. 1408/71, som vedroerte Nederlandene, hed det: »Som selvstaendig erhvervsdrivende anses i henhold til forordningens artikel 1, litra a), nr. ii), enhver person, der har en beskaeftigelse eller et erhverv, hvor der ikke foreligger en arbejdskontrakt.«

(16) - Dom af 25.2.1986, sag 254/84, De Jong, Sml. s. 671, praemis 13. Se tillige dom af 12.7.1979, sag 266/78, Brunori, Sml. s. 2705, praemis 6, af 24.4.1980, sag 110/79, Coonan, Sml. s. 1445, praemis 12, af 23.9.1982, sag 275/81, Koks, Sml. s. 3013, praemis 9, af 23.9.1982, sag 276/81, Kuijpers, Sml. s. 3027, praemis 14, af 24.9.1987, sag 43/86, De Rijke, Sml. s. 3611, praemis 12, af 18.5.1989, sag 368/87, Hartmann Troiani, Sml. s. 1333, praemis 21, og af 20.10.1993, sag C-297/92, Baglieri, Sml. I, s. 5211, praemis 13.

(17) - Dom af 12.6.1986, sag 302/84, Sml. s. 1821, praemis 21.

(18) - Dom af 9.6.1964, sag 92/63, Sml. 1954-1964, s. 491, org. ref.: Rec. s. 557, isaer s. 574.

(19) - Dom af 5.12.1967, sag 19/67, Sml. 1965-1968, s. 411, paa s. 413, org. ref.: Rec. s. 445, isaer s. 457.

(20) - Jf. fodnote 5.

(21) - Jf. fodnote 4. Fra datoen for ikrafttraedelsen har artikel 14c haft en ny ordlyd, og stk. 2 er udgaaet.

(22) - Dom af 7.7.1988, sag 143/87, Sml. s. 3877.

(23) - Dom af 7.7.1988, forenede sager 154/87 og 155/87, Wolf m.fl., Sml. s. 3897.

(24) - Jf. fodnote 22 og 23, praemis 10, 11 og 12.

(25) - Samme domme, praemis 13, 14 og 15.

(26) - Dom af 15.2.1996, sag C-53/95, Sml. I, s. 703.

(27) - Samme dom, praemis 12, 13 og 14.

(28) - Jf. fodnote 5.

(29) - Jf. fodnote 26.

(30) - Raadet henviser i denne forbindelse til dom af 5.10.1994, sag C-280/93, Tyskland mod Raadet, Sml. I, s. 4973, praemis 89, 90 og 91, paa den faelles landbrugspolitiks omraade.

(31) - Dom af 13.7.1976, sag 19/76, Sml. s. 1243, praemis 18.

(32) - Jf. fodnote 29, praemis 12 og 13.

(33) - Med Spaniens og Portugals tiltraedelse bidrog begge disse stater til en forlaengelse af denne liste. Det samme skete ved OEstrigs, Finlands og Sveriges tiltraedelse.

(34) - Dom af 1.12.1965, sag 16/65, Sml. 1965-1968, s. 131, org. ref.: Rec. s. 1081.

(35) - Citeret efter fra generaladvokat Mancini's forslag til afgoerelse af 22.1.1987 i Roviello-sagen (dom af 7.6.1988, sag 20/85, Sml. s. 2805, paa s. 2826).

(36) - Dom af 14.6.1990, sag C-37/89, Sml. I, s. 2395, paa s. 2411.

(37) - Dom af 3.2.1977, sag 62/76, Sml. s. 211, praemis 10.

(38) - Dom af 15.10.1980, sag 145/79, Sml. s. 2917, praemis 6.

(39) - Jf. fodnote 35.

(40) - Jf. fodnote 36.

(41) - Dom af 27.9.1988, sag 313/86, Sml. s. 5391.

(42) - Dom af 13.12.1989, sag C-204/88, Sml. s. 4361.

(43) - Dom af 7.3.1990, sag C-117/88, Sml. I, s. 631.

(44) - Dom af 27.2.1985, sag 112/83, Société des produits de maïs, Sml. s. 719, praemis 18, og af 15.1.1986, sag 41/84, Pinna, Sml. s. 1, praemis 26.

(45) - Jf. fodnote 22, 23 og 24.

(46) - Jf. fodnote 44.