Sag T-151/07

Kone Oyj m.fl.

mod

Europa-Kommissionen

»Konkurrence – karteller – markedet for installation og vedligeholdelse af elevatorer og rulletrapper – beslutning, der fastslår en overtrædelse af artikel 81 EF – manipulering af udbud – fordeling af markeder – prisfastsættelse«

Sammendrag af dom

1. Konkurrence – bøder – retningslinjer for beregning af bøder – retlig karakter

(Kommissionens meddelelse 98/C 9/03)

2. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier – sammenhæng mellem størrelsen af de bøder, der er pålagt forskellige virksomheder

(Art. 81 EF; Rådets forordning nr. 1/2003; Kommissionens meddelelse 98/C 9/03, punkt 1 A)

3. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier – overtrædelsens grovhed – forpligtelse til at tage hensyn til den konkrete indvirkning på markedet – foreligger ikke – kriteriet om overtrædelsens art afgørende

(Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23, stk. 2; Kommissionens meddelelse 98/C 9/03, punkt 1 A)

4. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – anvendelse af samarbejdsmeddelelsen – Kommissionens skønsbeføjelse

(Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23, stk. 2; Kommissionens meddelelse 2002/C 45/03)

5. Konkurrence – administrativ procedure – Kommissionens kontrolbeføjelser – beslutning om en kontrolundersøgelse – begrundelsespligt – rækkevidde

(Art. 81 EF; Rådets forordning nr. 1/2003, art. 20, stk. 4)

6. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – Kommissionens meddelelse om bødefritagelse eller bødenedsættelse på grund af de pågældende virksomheders samarbejde – bindende for Kommissionen

(Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23, stk. 2; Kommissionens meddelelse 2002/C 45/03)

7. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet – betingelser – situationernes sammenlignelighed

(Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23, stk. 2; Kommissionens meddelelse 2002/C 45/03)

8. Konkurrence – administrativ procedure – overholdelse af retten til forsvar – aktindsigt – rækkevidde – afslag på udlevering af et dokument – følger – nødvendigheden af at sondre mellem belastende dokumenter og ikke-belastende dokumenter i forbindelse med den bevisbyrde, der påhviler den berørte virksomhed

9. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier – virksomhedens adfærd under den administrative procedure

(Art. 81 EF; Rådets forordning nr. 1/2003, art. 18, stk. 1, og art. 20, stk. 3)

10. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier – bødefritagelse eller bødenedsættelse som modydelse for den forfulgte virksomheds samarbejde – anvendelse af samarbejdsmeddelelsen – nedsættelse som følge af manglende anfægtelse uden for samarbejdsmeddelelsen

(Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23, stk. 2; Kommissionens meddelelse 96/C 207/04 og 2002/C 45/03)

11. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – bødefritagelse eller bødenedsættelse som modydelse for den forfulgte virksomheds samarbejde – nedsættelse som følge af manglende anfægtelse af de faktiske omstændigheder – betingelser

(Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23, stk. 2; Kommissionens meddelelse 96/C 207/04, afsnit D, punkt 2)

12. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier – virksomhedens adfærd under den administrative procedure – bødenedsættelser til virksomheder, der ikke udtrykkeligt har anerkendt rigtigheden af de faktiske forhold, Kommissionen har lagt til grund, ulovlige

(Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23)

1. Selv om retningslinjerne for beregningen af bøder i henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 65, stk. 5, i EKSF-traktaten ikke kan anses for retsregler, som vedkommende myndighed under alle omstændigheder er forpligtet til at overholde, fastsætter de dog vejledende regler for den praksis, der skal følges, og som vedkommende myndighed ikke kan fravige i konkrete tilfælde uden at angive grunde, som er i overensstemmelse med princippet om ligebehandling. Kommissionen har med vedtagelsen af sådanne vejledende regler og med offentliggørelsen heraf, hvorved det tilkendegives, at den fremover vil anvende dem på de af reglerne omhandlede tilfælde, pålagt sig selv en begrænsning i udøvelsen af sit skøn og kan ikke fravige disse regler uden i givet fald at blive mødt med en sanktion for en tilsidesættelse af almindelige retsgrundsætninger, såsom ligebehandlingsprincippet eller princippet om beskyttelse af den berettigede forventning. Endvidere fastlægger disse retningslinjer generelt og abstrakt den metode, som Kommissionen har pålagt sig selv at anvende med henblik på fastsættelsen af størrelsen af de bøder, der pålægges, og garanterer dermed retssikkerheden for virksomheder.

(jf. præmis 34-36)

2. Selv om det antages, at Kommissionen, når den fastslår flere meget alvorlige overtrædelser i en og samme beslutning, skal overholde en vis forholdsmæssighed mellem bødernes generelle udgangsbeløb og de forskellige påvirkede markeders størrelse, er der intet, der antyder, at et sådant beløb, der fastsættes for et kartel i en medlemsstat, er uforholdsmæssigt i forhold til de udgangsbeløb, der generelt fastsættes for karteller i andre medlemsstater, når Kommissionen fastsætter udgangsbeløbene for bøderne på sammenhængende vis uden dog at anvende en nøjagtig matematisk formel, hvilket den under alle omstændigheder ikke er forpligtet til.

(jf. præmis 54 og 55)

3. Grovheden af overtrædelser af Unionens konkurrenceregler skal fastslås på grundlag af en lang række forhold, herunder sagens særlige omstændigheder, dens sammenhæng og bødernes afskrækkende virkning, uden at der er opstillet en bindende eller udtømmende liste over de kriterier, som obligatorisk skal tages i betragtning. I denne forbindelse er størrelsen af det berørte marked i princippet ikke et obligatorisk element, men blot et relevant forhold blandt andre ved vurderingen af overtrædelsens grovhed, hvorfor Kommissionen i øvrigt ikke pålægges en forpligtelse til at foretage en opdeling af det berørte marked eller en vurdering af dettes størrelse, eftersom den omhandlede overtrædelse har et konkurrencebegrænsende formål.

Retningslinjerne for beregningen af bøder i henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 65, stk. 5, i EKSF-traktaten bestemmer ikke, at bøderne skal beregnes på grundlag af virksomhedernes samlede omsætning eller deres omsætning på det relevante marked. De er imidlertid heller ikke til hinder for, at sådanne omsætningstal tages i betragtning ved fastsættelsen af bødens størrelse med henblik på at overholde EU-rettens almindelige principper, og når omstændighederne gør det påkrævet.

Når Kommissionen i denne henseende ikke har fastsat det generelle udgangsbeløb for en bøde for en overtrædelse vedrørende en medlemsstat på grundlag af størrelsen af det berørte marked, men har lagt overtrædelsens art og geografiske udstrækning til grund for sin beslutning, er argumentet om, at det generelle udgangsbeløb for bøden for kartellet i denne medlemsstat skal afspejle den påståede begrænsede størrelse af det berørte marked, baseret på en urigtig forudsætning, og Kommissionens beslutning tilsidesætter ikke proportionalitetsprincippet.

Det samme gør sig gældende for så vidt angår den manglende hensyntagen til overtrædelsens indvirkning på markedet. I overensstemmelse med punkt 1 A, første afsnit, i disse retningslinjer skal Kommissionen i forbindelse med vurderingen af overtrædelsens grovhed udelukkende foretage en undersøgelse af den konkrete indvirkning på markedet, når det er åbenbart, at den kan måles. Kommissionen skal for at kunne vurdere denne virkning henholde sig til de konkurrenceforhold, der normalt ville have eksisteret i fravær af en overtrædelse. Hvis Kommissionen derimod finder, at det var umuligt at måle de præcise virkninger af en overtrædelse på markedet, uden at de pågældende virksomheder har bevist det modsatte, kan den lægge overtrædelsens alvorlige karakter og dens geografiske udstrækning til grund for sin beslutning.

Virkningen af en konkurrencebegrænsende adfærd er således ikke et afgørende kriterium ved vurderingen af en overtrædelses grovhed. Forhold, der vedrører forsættet, kan have større betydning end forhold, der vedrører disse virkninger, navnlig når der er tale om overtrædelser, der efter deres karakter er alvorlige, såsom opdeling af markederne. Navnlig for kvalificeringen af en overtrædelse som »meget alvorlig« spiller dens art en væsentlig rolle. I denne henseende fremgår det af beskrivelsen af meget alvorlige overtrædelser i disse retningslinjer, at aftaler eller samordnet praksis, der især har til formål at fastsætte priser eller at opdele markedet, alene på grund af deres egen beskaffenhed kan føre til kvalifikationen »meget alvorlig«, uden at det er fornødent at beskrive den pågældende adfærd nærmere ved at angive dens særlige virkning eller geografiske udstrækning. Denne konklusion er underbygget af den omstændighed, at selv om beskrivelsen af alvorlige overtrædelser udtrykkeligt nævner indflydelsen på markedet og virkningen på store dele af fællesmarkedet, opstiller beskrivelsen af meget alvorlige overtrædelser derimod ikke noget krav om, at de har en konkret indvirkning på markedet, eller gør sig gældende inden for et bestemt geografisk område.

Overtrædelser af Unionens konkurrenceregler, som er fastslået i en kommissionsbeslutning, er under disse omstændigheder på grund af selve deres art blandt de groveste tilsidesættelser af artikel 81 EF, eftersom deres formål er en hemmelig samordning mellem konkurrenter for at dele markederne eller fastfryse markedsandelene ved at fordele projekter med salg og installation af nye elevatorer og/eller rulletrapper og ved ikke at konkurrere for så vidt angår vedligeholdelse og modernisering af elevatorer og rulletrapper. Ud over alvorlige ændringer af konkurrencevilkårene medfører disse aftaler også en isolering af markederne, idet den tvinger parterne til at respektere opdelte markeder, der ofte er afgrænsede af nationale grænser, hvilket modvirker det væsentligste formål med traktaten, nemlig integration af Fællesskabets marked. Også overtrædelser af denne karakter, navnlig horisontale aftaler, er blevet kvalificeret som meget alvorlige eller åbenlyse overtrædelser.

(jf. præmis 32, 46, 47, 56, 61, 62, 64 og 67-69)

4. Meddelelsen om bødefritagelse eller bødenedsættelse i kartelsager er et instrument, som tilsigter at præcisere de kriterier, Kommissionen påregner at anvende i forbindelse med udøvelsen af sin skønsbeføjelse ved fastsættelsen af bøder pålagt for overtrædelser af Unionens konkurrenceregler, samtidig med, at trinhøjere retsregler overholdes. Heraf følger en selvbegrænsning af denne beføjelse, som dog ikke er uforenelig med opretholdelsen af en væsentlig skønsmargen for Kommissionen.

Kommissionen har en vid skønsmargen, når den skal vurdere, om de beviser, der er fremlagt af en virksomhed, som har udtrykt ønske om at drage fordel af samarbejdsmeddelelsen, har en betydelig merværdi i den i meddelelsens punkt 21 omhandlede forstand.

Kommissionen har på samme måde, når den har fastslået, at bevismaterialet har en betydelig merværdi i den i samarbejdsmeddelelsens punkt 21 omhandlede forstand, en skønsmargen, når den skal fastlægge det nøjagtige niveau for den bødenedsættelse, som den pågældende virksomhed skal have. Samarbejdsmeddelelsens punkt 23, litra b), første afsnit, fastsætter nemlig intervaller for bødenedsættelsen for de forskellige kategorier af virksomheder. Henset til denne skønsmargen kan Unionens retsinstanser kun censurere en klar overskridelse af denne margen.

For at opnå bødefritagelse i medfør af samarbejdsmeddelelsens punkt 8, litra b), skal virksomheden være den første til at fremlægge bevismateriale, som efter Kommissionens opfattelse kan sætte den i stand til at konstatere en overtrædelse af artikel 81 EF.

Det er i øvrigt kvaliteten af samarbejdet fra en virksomhed, der afgør, om den kan drage fordel af en bødefritagelse i medfør af denne bestemmelse. Det er nemlig ikke tilstrækkeligt, at virksomheden fremkom med oplysninger og materiale, der gør det muligt effektivt at forfølge overtrædelsen. Selv om det ganske vist ikke er nødvendigt, at det meddelte bevismateriale er tilstrækkeligt til at bevise overtrædelsen som helhed eller i dens mindste detaljer, skal det ikke desto mindre være af en art, have en præcision og en beviskraft, der er tilstrækkelig til at give Kommissionen mulighed for at fastslå en overtrædelse af artikel 81 EF.

Dokumenter, som den pågældende virksomheds ansvarlige ledere har gengivet efter hukommelsen, og hvorom det ikke kan udelukkes, at de indeholder unøjagtigheder, og en virksomheds ensidige erklæringer er i denne forbindelse ikke tilstrækkelige til at fastslå en overtrædelse, hvis de ikke støttes af præcise og samstemmende dokumentbeviser. Det er nemlig nødvendigt, at Kommissionen i sin beslutning redegør for præcise og samstemmende beviser som støtte for den faste overbevisning, at der er begået en overtrædelse.

Under disse omstændigheder overskred Kommissionen ikke åbenbart sin skønsmargen ved at nægte at give en virksomhed, som havde fremlagt bevisdokumenter af en begrænset bevismæssig værdi, som ikke var samtidige med overtrædelsen, og hvoraf en del ikke var dateret, en bødenedsættelse. Den omstændighed, at denne virksomhed har opnået denne bødenedsættelse for en overtrædelse af samme type begået i en anden medlemsstat, er uden betydning i denne forbindelse, idet de fremlagte oplysningers art og præcision var forskellig.

Kommissionen overskrider heller ikke åbenlyst den skønsmargin, som den råder over ved vurderingen af en virksomheds samarbejde med henblik på en bødenedsættelse, ved at fastslå, at de ikke-samtidige bevisdokumenter, som benægter et kartels konkurrencebegrænsende formål, og som er tvetydige, ikke er tilstrækkeligt præcise til at repræsentere en betydelig merværdi i den i samarbejdsmeddelelsens punkt 21 omhandlede forstand. Når en virksomhed, som i forbindelse med sin anmodning om fritagelse ikke forsyner Kommissionen med samtidigt bevismateriale, oplyser Kommissionen om visse elementer, som den indtil da ikke havde haft kendskab til, kan disse oplysninger kun anses for i betydelig grad at styrke Kommissionens mulighed for at fastslå et kartel, hvis den pågældende virksomhed sætter disse oplysninger i forbindelse med kartellets eksistens, idet virksomhedens bidrag faktisk skal styrke Kommissionens mulighed for at bevise overtrædelsen. Enhver nedsættelse af den bøde, som Kommissionen har pålagt, skal i denne henseende afspejle virksomhedens faktiske bidrag til Kommissionens fastlæggelse af beviset for overtrædelsen.

(jf. præmis 80, 81, 83, 84, 91, 94, 97-99, 100, 102, 103, 108, 111-113, 117-119, 122-124, 162, 165, 169, 174-176 og 179)

5. Kommissionen skal i beslutninger om at foretage en kontrolundersøgelse klart angive de antagelser, den påtænker at efterprøve. Det er imidlertid ikke nødvendigt, at beslutningen om at foretage en kontrolundersøgelse indeholder den nøjagtige afgrænsning af det relevante marked, en nøjagtig retlig kvalificering af de formodede overtrædelser eller en angivelse af den periode, hvori disse overtrædelser må antages at have fundet sted.

(jf. præmis 116)

6. Kommissionens meddelelse om bødefritagelse eller bødenedsættelse i kartelsager skaber berettigede forventninger, som de virksomheder, der ønsker at underrette Kommissionen om eksistensen af et kartel, kan påberåbe sig. På grund af den berettigede forventning, som meddelelsen kan give virksomheder, som ønsker at samarbejde med Kommissionen, grund til at nære, påhviler det denne at efterleve meddelelsen, da den vurderer en virksomheds samarbejde i forbindelse med fastsættelsen af den bøde, selskabet skal pålægges. I denne forbindelse kan en erhvervsdrivende i princippet ikke støtte en berettiget forventning om indrømmelse af en bødefritagelse på Kommissionens tavshed.

(jf. præmis 127, 130 og 186)

7. Kommissionen kan ikke ved vurderingen af karteldeltageres samarbejde underkende ligebehandlingsprincippet. Dette princip tilsidesættes ikke, idet de to situationer ikke kan sammenlignes, når Kommissionen på den ene side tildeler en bødenedsættelse til en virksomhed, hvis oplysninger har givet mulighed for at udløse de første kontrolundersøgelser, og på den anden side har nægtet denne bødenedsættelæse til en anden virksomhed, som har fremlagt oplysninger, efter at Kommissionen har gennemført disse første kontrolundersøgelser.

(jf. præmis 135, 137, 138 og 140)

8. Retten til forsvar i enhver procedure, som kan føre til, at der pålægges sanktioner, navnlig bøder eller tvangsbøder, er et grundlæggende princip i EU-retten, der skal overholdes, selv om der er tale om en procedure af administrativ karakter.

Aktindsigt i konkurrencesager har navnlig til formål at give adressaterne for en klagepunktsmeddelelse mulighed for at gøre sig bekendt med bevismaterialet i Kommissionens sagsakter, således at de på et relevant grundlag kan udtale sig om de konklusioner, som Kommissionen på grundlag af dette materiale har anført i klagepunktsmeddelelsen. Aktindsigten giver således proceduremæssige garantier, der tilsigter at beskytte retten til forsvar og særligt en effektiv udøvelse af retten til at blive hørt.

Kommissionen er således forpligtet til at give de virksomheder, der er berørt af en procedure i henhold til artikel 81, stk. 1, EF, aktindsigt i alle de dokumenter, der er indsamlet ved undersøgelsen, uanset om de er til skade eller til gunst for virksomhederne, dog ikke andre virksomheders forretningshemmeligheder, institutionens interne dokumenter og andre fortrolige oplysninger.

Den omstændighed, at et bebyrdende dokument ikke er blevet udleveret, udgør alene en tilsidesættelse af retten til forsvar, hvis den berørte virksomhed kan påvise, at Kommissionen har anvendt dette dokument til støtte for sit klagepunkt om, at der foreligger en overtrædelse, og at dette klagepunkt kun ville kunne bevises ved henvisning til det nævnte dokument.

Hvad derimod angår den situation, hvor et diskulperende dokument ikke er blevet fremlagt, skal den berørte virksomhed blot godtgøre, at den manglende fremlæggelse heraf har kunnet påvirke procedurens forløb og indholdet af Kommissionens beslutning til skade for den. Det er således tilstrækkeligt, at virksomheden påviser, at den kunne have anvendt de pågældende diskulperende dokumenter til sit forsvar i den forstand, at hvis den kunne have henvist til dem under den administrative procedure, havde den kunnet gøre omstændigheder gældende, der ikke stemte overens med de følgeslutninger, som Kommissionen var nået frem til i denne fase, og havde således på den ene eller den anden måde kunnet øve indflydelse på Kommissionens vurderinger i en eventuel beslutning, i det mindste hvad angår grovheden og varigheden af den adfærd, som virksomheden blev kritiseret for, og dermed på bødeniveauet.

(jf. præmis 143-147 og 151)

9. Ved udmålingen af bøden for en overtrædelse af Unionens konkurrenceregler er en bødenedsættelse som følge af samarbejde under den administrative procedure kun begrundet, såfremt den pågældende virksomheds adfærd har bevirket, at Kommissionens vanskeligheder i forbindelse med at konstatere en overtrædelse og med i givet fald at bringe denne til ophør mindskes. Endvidere kan en virksomhed, der udtrykkeligt erklærer, at den ikke bestrider de faktiske forhold, som Kommissionen baserer sine klagepunkter på, ifølge retspraksis antages at have bidraget til at lette Kommissionens opgave med hensyn til konstatering og bekæmpelse af overtrædelser af Unionens konkurrenceregler.

I overensstemmelse med artikel 18, stk. 1, og artikel 20, stk. 3, i forordning nr. 1/2003 er virksomhederne nemlig forpligtet til at svare på anmodningerne om oplysninger og at underkaste sig kontrolundersøgelser. Et samarbejde ved undersøgelsen, der ikke går ud over de forpligtelser, der påhviler virksomhederne i medfør af disse bestemmelser, kan ikke begrunde en bødenedsættelse.

Endvidere kan en virksomheds tilsyneladende fleksible standpunkt hvad angår anmodninger om, at de oplysninger, den meddeler Kommissionen, skal behandles fortroligt, ikke anses for at lette Kommissionens opgave. En undersøgelse hindres i denne henseende ikke af rimelige anmodninger om fortrolighed, og under alle omstændigheder tilkommer det den pågældende virksomhed at anmode om fortrolig behandling af oplysninger, der efter selskabets opfattelse ikke skal afsløres over for tredjemand.

Et samarbejde inden for disse grænser kan dermed ikke afføde nogen berettigede forventninger om, at selskabet ville blive indrømmet en bødenedsættelse.

(jf. præmis 204 og 222)

10. Enhver borger, hos hvem Unionens administration har givet anledning til begrundede forhåbninger ved at afgive præcise løfter, kan påberåbe sig princippet om beskyttelse af den berettigede forventning. Derimod kan en person ikke påberåbe sig en tilsidesættelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, såfremt administrationen ikke har afgivet præcise løfter. Sådanne løfter skal være præcise, ubetingede og samstemmende og stamme fra pålidelige og troværdige kilder.

I forbindelse med fastsættelsen af størrelsen af en bøde pålagt for overtrædelse af Unionens konkurrenceregler kan en angivelse i klagepunktsmeddelelsen om, at Kommissionen påtænkte at indrømme en nedsættelse af bøden uden for meddelelsen om bødefritagelse eller bødenedsættelse i kartelsager, ikke anses for at være et præcist løfte vedrørende størrelsen af eller satsen for den nedsættelse, der i givet fald skulle indrømmes de pågældende virksomheder. Der kan således i intet tilfælde skabes nogen berettiget forventning herom.

Kommissionens tidligere beslutningspraksis kan heller ikke afføde en berettiget forventning hos de pågældende virksomheder angående niveauet for bødenedsættelsen.

Under alle omstændigheder kan en erhvervsdrivende ikke gøre en berettiget forventning gældende om opretholdelse af en bestående situation, som kan ændres ved beslutninger truffet af institutionerne inden for rammerne af deres skøn. For at Unionens konkurrenceregler kan gennemføres effektivt, må Kommissionen således til enhver tid have mulighed for at tilpasse bødeniveauet efter konkurrencepolitikkens krav.

(jf. præmis 206-208, 210 og 212)

11. For at opnå en nedsættelse af bøden for ikke at anfægte de faktiske omstændigheder i overensstemmelse med afsnit D, punkt 2, andet led, i meddelelsen om bødefritagelse eller bødenedsættelse i kartelsager skal en virksomhed udtrykkeligt informere Kommissionen om, at den ikke har til hensigt at bestride rigtigheden de faktiske omstændigheder, efter at den har gjort sig bekendt med klagepunktsmeddelelsen. En generel erklæring, hvorefter den pågældende virksomhed ikke anfægter samordningen, for så vidt som den underbygges af de faktiske omstændigheder i Kommissionens sagsakter vedrørende en sammenhængende og vedvarende overtrædelse, kan ikke anses for at lette Kommissionens opgave med hensyn til konstatering og bekæmpelse af overtrædelser af Unionens konkurrenceregler. Det samme gør sig gældende, når den manglende anfægtelse er rent formel og tvetydig og ikke har nogen positiv virkning på fastslåelsen af de faktiske omstændigheder, idet den pågældende virksomhed alene beskriver sin deltagelse i enten rent hypotetiske vendinger eller ved at minimere ordningernes konkurrencebegrænsende virkninger.

(jf. præmis 227, 230 og 231)

12. I forbindelse med fastsættelsen af størrelsen af den bøde, der pålægges for overtrædelse af Unionens konkurrenceregler, kan Kommissionen ikke ved vurderingen af karteldeltagernes samarbejde underkende ligebehandlingsprincippet. Overholdelsen af ligebehandlingsprincippet skal imidlertid forenes med overholdelsen af legalitetsprincippet, hvorefter ingen til egen fordel kan påberåbe sig en ulovlighed, der er begået til fordel for andre.

En virksomhed, der udtrykkeligt erklærer, at den ikke bestrider de faktiske forhold, som Kommissionen lægger vægt på over for den, kan antages at have bidraget til at lette Kommissionens opgave med hensyn til konstatering og bekæmpelse af overtrædelser af Unionens konkurrenceregler. I beslutninger, hvori Kommissionen konstaterer en overtrædelse af disse regler, har Kommissionen adgang til at betragte en sådan adfærd som udtryk for en vedgåelse af de faktiske forhold og dermed som et bevis for rigtigheden af de anførte påstande. En sådan adfærd kan følgelig begrunde en nedsættelse af bøden.

Forholdet er et andet, når en virksomhed bestrider de væsentligste af disse forhold. Med en sådan holdning under den administrative procedure bidrager virksomheden ikke til at lette Kommissionens opgave.

(jf. præmis 234 og 235)

RETTENS DOM (Ottende Afdeling)

13. juli 2011 ( )

»Konkurrence – karteller – markedet for installation og vedligeholdelse af elevatorer og rulletrapper – beslutning, der fastslår en overtrædelse af artikel 81 EF – manipulering af udbud – fordeling af markeder – prisfastsættelse«

I sag T-151/07,

Kone Oyj, Helsinki (Finland),

Kone GmbH, Hannover (Tyskland),

Kone BV, Voorburg (Nederlandene),

ved solicitor T. Vinje, advokaterne D. Paemen, J. Schindler, B. Nijs, A. Tomtsis, J. Flynn, QC, og barrister D. Scannell,

sagsøgere,

mod

Europa-Kommissionen ved É. Gippini Fournier og R. Sauer, som befuldmægtigede,

sagsøgt,

angående en påstand om annullation af Kommissionens beslutning K(2007) 512 endelig af 21. februar 2007 om en procedure i henhold til artikel 81 [EF] (sag COMP/E-1/38.823 – Elevatorer og rulletrapper) eller subsidiært nedsættelse af de bøder, sagsøgerne er blevet pålagt,

har

RETTEN (Ottende Afdeling)

sammensat af afdelingsformanden, M.E. Martins Ribeiro (refererende dommer), og dommerne N. Wahl og A. Dittrich,

justitssekretær: fuldmægtig K. Andová,

på grundlag af den skriftlige forhandling og efter retsmødet den 16. oktober 2009,

afsagt følgende

Dom

1 Denne sag vedrører en påstand om annullation af Kommissionens beslutning K(2007) 512 endelig af 21. februar 2007 om en procedure i henhold til artikel 81 EF (sag COMP/E-1/38.823 – Elevatorer og rulletrapper) (herefter »den anfægtede beslutning«), hvoraf et resumé er offentliggjort i Den Europæiske Unions Tidende af 26. marts 2008 (EUT C 75, s. 19), samt subsidiært en påstand om nedsættelse af de bøder, sagsøgerne er blevet pålagt.

2 I den anfægtede beslutning fastslog Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber, at følgende selskaber havde tilsidesat artikel 81 EF:

– Kone Belgium SA, Kone GmbH (herefter »Kone Tyskland«), Kone Luxembourg Sàrl, Kone BV Liften en Roltrappen (herefter »Kone Nederlandene«) og Kone Oyj (herefter »KC«) (herefter samlet eller hver for sig »Kone«)

– Otis SA, Otis GmbH & Co. OHG (herefter »Otis Tyskland«), General Technic-Otis Sàrl, General Technic Sàrl, Otis BV (herefter »Otis Nederlandene«), Otis Elevator Company (herefter »OEC«) og United Technologies Corporation (herefter »UTC«) (herefter samlet eller hver for sig »Otis«)

– Schindler SA, Schindler Deutschland Holding GmbH (herefter »Schindler Tyskland«), Schindler Sàrl, Schindler Liften BV (herefter »Schindler Nederlandene«) og Schindler Holding Ltd (herefter »Schindler Holding«) (herefter samlet eller hver for sig »Schindler«)

– ThyssenKrupp Liften Ascenseurs NV, ThyssenKrupp Aufzüge GmbH (herefter »TKA«), ThyssenKrupp Fahrtreppen GmbH (herefter »TKF«), ThyssenKrupp Elevator AG (herefter »TKE«), ThyssenKrupp AG (herefter »TKAG«), ThyssenKrupp Ascenseurs Luxembourg Sàrl og ThyssenKrupp Liften BV (herefter »TKL«) (herefter samlet eller hver for sig »ThyssenKrupp«) og

– Mitsubishi Elevator Europe BV (herefter »MEE«).

3 KC, der er en af sagsøgerne i denne sag, er en global virksomhed inden for vedligeholdelse og maskinindustri, der har hjemsted i Finland, og som sælger, fremstiller, installerer og moderniserer elevatorer, rulletrapper og automatiske døre. KC udøver sin virksomhed på området for rulletrapper og elevatorer gennem nationale datterselskaber. Disse er navnlig, i Tyskland, Kone Tyskland, og, i Nederlandene, Kone Nederlandene (15., 18. og 20. betragtning til den anfægtede beslutning).

Den administrative procedure

Kommissionens undersøgelse

4 I løbet af sommeren 2003 tilgik der Kommissionen oplysninger vedrørende den mulige eksistens af et kartel mellem de fire største europæiske fabrikanter af elevatorer og rulletrapper, der udøvede virksomhed i Unionen, nemlig Kone, Otis, Schindler og ThyssenKrupp (3. og 91. betragtning til den anfægtede beslutning).

Tyskland

5 Fra den 28. januar 2004 og i løbet af marts 2004 foretog Kommissionen i henhold til artikel 14, stk. 3, i Rådets forordning nr. 17 af 6. februar 1962, første forordning om anvendelse af bestemmelserne i artikel[ 81 EF] og [82 EF] (EFT 1959-1962, s. 81), kontrolundersøgelser i bl.a. lokaler tilhørende datterselskaberne af Otis og ThyssenKrupp i Tyskland (104. og 106. betragtning til den anfægtede beslutning).

6 Den 12. og 18. februar 2004 uddybede Kone sin anmodning af 2. februar 2004 i medfør af Kommissionens meddelelse om bødefritagelse eller bødenedsættelse i kartelsager (EFT 2002 C 45, s. 3) (herefter »samarbejdsmeddelelsen af 2002«) vedrørende Belgien med oplysninger vedrørende Tyskland. På samme måde uddybede Otis mellem den 23. marts 2004 og den 25. februar 2005 sin anmodning vedrørende Belgien med oplysninger vedrørende Tyskland. Schindler fremsatte den 25. november 2004 en anmodning i medfør af samarbejdsmeddelelsen af 2002, som indeholdt oplysninger vedrørende Tyskland, hvilken blev uddybet mellem december 2004 og februar 2005. Endelig fremsatte ThyssenKrupp i december 2005 en anmodning til Kommissionen vedrørende Tyskland, ligeledes i medfør af denne meddelelse (105., 107., 112. og 114. betragtning til den anfægtede beslutning).

7 Mellem september og november 2004 fremsendte Kommissionen ligeledes anmodninger om oplysninger i henhold til artikel 18 i Rådets forordning (EF) nr. 1/2003 af 16. december 2002 om gennemførelse af konkurrencereglerne i artikel 81 [EF] og 82 [EF] (EFT 2003 L 1, s. 1) til de virksomheder, der havde deltaget i overtrædelsen i Tyskland, til flere kunder i denne medlemsstat og til sammenslutningerne VDMA, VFA og VMA (110., 111. og 113. betragtning til den anfægtede beslutning).

Nederlandene

8 I marts 2004 fremsatte Otis en anmodning i medfør af samarbejdsmeddelelsen af 2002 vedrørende Nederlandene, som efterfølgende blev uddybet. I april 2004 fremsatte ThyssenKrupp en anmodning i medfør af denne meddelelse, hvilken ligeledes efterfølgende blev uddybet ad flere omgange. Endelig uddybede Kone den 19. juli 2004 sin anmodning af 2. februar 2004 vedrørende Belgien med oplysninger vedrørende Nederlandene (127., 129. og 130. betragtning til den anfægtede beslutning).

9 Den 27. juli 2004 blev Otis indrømmet en betinget bødefritagelse i henhold til meddelelsens artikel 8, litra a) (131. betragtning til den anfægtede beslutning).

10 Fra den 28. april 2004 foretog Kommissionen i henhold til artikel 14, stk. 3, i forordning nr. 17 kontrolundersøgelser bl.a. i lokaler tilhørende datterselskaber af Kone, Schindler, ThyssenKrupp og MEE i Nederlandene og i sammenslutningen Boschduins lokaler (128. betragtning til den anfægtede beslutning).

11 I september 2004 fremsendte Kommissionen anmodninger om oplysninger i henhold til artikel 18 i forordning nr. 1/2003 til de virksomheder, der havde deltaget i overtrædelsen i Nederlandene, til flere kunder og til sammenslutningerne VLR og Boschduin (133. og 134. betragtning til den anfægtede beslutning).

Klagepunktsmeddelelsen

12 Den 7. oktober 2005 vedtog Kommissionen en klagepunktsmeddelelse, som navnlig blev stilet til de ovenfor i præmis 2 nævnte selskaber. Alle modtagerne af klagepunktsmeddelelsen fremsendte skriftlige bemærkninger som svar på Kommissionens klagepunkter (135. og 137. betragtning til den anfægtede beslutning).

13 Der blev ikke afholdt nogen høring, eftersom ingen af adressaterne for klagepunktsmeddelelsen havde fremsat anmodning herom (138. betragtning til den anfægtede beslutning).

Den anfægtede beslutning

14 Den 21. februar 2007 vedtog Kommissionen den anfægtede beslutning, hvori den fastslog, at de selskaber, som beslutningen var stilet til, havde deltaget i fire særskilte, komplekse og vedvarende overtrædelser af artikel 81, stk. 1, EF i fire medlemsstater ved at fordele markederne mellem sig gennem aftale eller gennem samordnet adfærd med hensyn til udbud og kontrakter om salg, installation, vedligeholdelse og modernisering af elevatorer og rulletrapper (anden betragtning til den anfægtede beslutning).

15 For så vidt angår den anfægtede beslutnings adressater var Kommissionen af den opfattelse, at ud over de berørte virksomheders datterselskaber i Belgien, Tyskland, Luxembourg og Nederlandene skulle disse datterselskabers moderselskaber holdes solidarisk ansvarlige for de af deres respektive datterselskaber begåede overtrædelser af artikel 81 EF på grund af, at de havde kunnet øve en afgørende indflydelse på deres handelspolitik under overtrædelsens varighed, og at det kunne formodes, at de havde gjort brug af denne magt (608., 615., 622., 627. og 634.-641. betragtning til den anfægtede beslutning). MEE’s moderselskaber blev ikke holdt solidarisk ansvarlige for deres datterselskabs adfærd, da det ikke havde kunnet fastslås, at de havde udøvet en afgørende indflydelse på datterselskabets adfærd (643. betragtning til den anfægtede beslutning).

16 Med henblik på beregningen af bøderne gjorde Kommissionen i den anfægtede beslutning brug af den metode, der er anført i retningslinjerne for beregningen af bøder i henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 65, stk. 5, [KS] (EFT 1998 C 9, s. 3, herefter »retningslinjerne af 1998«). Kommissionen undersøgte ligeledes, om og i hvilket omfang de berørte virksomheder opfyldte de krav, der er fastsat i samarbejdsmeddelelsen af 2002.

17 Kommissionen kvalificerede tilsidesættelserne som »meget alvorlige«, henset til deres art og den omstændighed, at hver af dem dækkede hele en medlemsstats område (Belgien, Tyskland, Luxembourg eller Nederlandene), selv om deres reelle indvirkning ikke kunne måles (671. betragtning til den anfægtede beslutning).

18 Med henblik på at tage hensyn til de berørte virksomheders faktiske økonomiske mulighed for at skade konkurrencen mærkbart opdelte Kommissionen dem for hvert land i flere kategorier ud fra den opnåede omsætning på markedet for elevatorer og/eller rulletrapper, herunder i givet fald inden for vedligeholdelses- og moderniseringsydelser (672. og 673. betragtning til den anfægtede beslutning).

19 Hvad angår kartellet i Tyskland blev Kone, Otis og ThyssenKrupp indplaceret i den første kategori med et udgangsbeløb for bøden på 70 000 000 EUR. Schindler blev indplaceret i den anden kategori med et udgangsbeløb for bøden på 17 000 000 EUR (676.-679. betragtning til den anfægtede beslutning). Der blev anvendt en multiplikationsfaktor på 1,7 på udgangsbeløbet for den bøde, som Otis skulle pålægges, og der blev anvendt en multiplikationsfaktor på 2 på udgangsbeløbet for ThyssenKrupps bøde for at tage hensyn til deres størrelse og deres ressourcer på verdensplan, således at udgangsbeløbet for deres bøder blev forhøjet til henholdsvis 119 000 000 EUR og til 140 000 000 EUR (690. og 691. betragtning til den anfægtede beslutning). Da den af Kone, Otis og ThyssenKrupp begåede overtrædelse havde varet otte år og fire måneder (fra den 1.8.1995 til den 5.12.2003), forhøjede Kommissionen bødens udgangsbeløb med 80% for disse virksomheder. Da den af Schindler begåede overtrædelse havde varet fem år og fire måneder (fra den 1.8.1995 til den 6.12.2000), forhøjede Kommissionen bødens udgangsbeløb med 50% for denne virksomhed. Bødens grundbeløb blev således forhøjet til 126 000 000 EUR for Kone, til 214 200 000 EUR for Otis, til 25 500 000 EUR for Schindler og til 252 000 000 EUR for ThyssenKrupp (693. og 696. betragtning til den anfægtede beslutning). Kommissionen var af den opfattelse, at ThyssenKrupp skulle anses for at have begået gentagne overtrædelser, og forhøjede bødebeløbet med 50% på grund af denne skærpende omstændighed (697.-707. betragtning til den anfægtede beslutning). Der blev ikke lagt nogen formildende omstændigheder til grund for de berørte virksomheder (727.- 729., 735., 736., 742.-744., 749., 750. og 753.-755. betragtning til den anfægtede beslutning). Kone drog dels fordel af den maksimale nedsættelse på 50% af det i artikel 23, litra b), stk. 1, første led, i samarbejdsmeddelelsen af 2002 omhandlede bødebeløb, dels en bødenedsættelse på 1% for ikke at anfægte de faktiske omstændigheder. Otis drog fordel dels af en bødenedsættelse på 25% inden for det interval, der er fastsat i meddelelsens artikel 23, litra b), stk. 1, andet led, dels en bødenedsættelse på 1% for ikke at anfægte de faktiske omstændigheder. Schindler drog fordel af dels en bødenedsættelse på 15% inden for det interval, der er fastsat i meddelelsens artikel 23, litra b), stk. 1, tredje led, dels en bødenedsættelse på 1% for ikke at anfægte de faktiske omstændigheder. ThyssenKrupp drog fordel af en bødenedsættelse på 1% for ikke at anfægte de faktiske omstændigheder (778.-813. betragtning til den anfægtede beslutning).

20 Hvad angår kartellet i Nederlandene blev Kone indplaceret i den første kategori med et udgangsbeløb for bøden på 55 000 000 EUR. Otis blev indplaceret i den anden kategori med et udgangsbeløb for bøden på 41 000 000 EUR. Schindler blev indplaceret i den tredje kategori med et udgangsbeløb for bøden på 24 500 000 EUR. ThyssenKrupp og MEE blev indplaceret i den fjerde kategori med et udgangsbeløb for bøden på 8 500 000 EUR (684. og 685. betragtning til den anfægtede beslutning). Der blev anvendt en multiplikationsfaktor på 1,7 på udgangsbeløbet for den bøde, som Otis skulle pålægges, og der blev anvendt en multiplikationsfaktor på 2 på udgangsbeløbet for ThyssenKrupps bøde for at tage hensyn til deres størrelse og deres ressourcer på verdensplan, således at udgangsbeløbet for deres bøder blev forhøjet til henholdsvis 69 700 000 EUR og til 17 000 000 EUR (690. og 691. betragtning til den anfægtede beslutning). Da den af Otis og ThyssenKrupp begåede overtrædelse havde varet fem år og ti måneder (fra den 15.4.1998 til den 5.3.2004), forhøjede Kommissionen bødens udgangsbeløb for disse virksomheder med 55%. Da den af Kone og Schindler begåede overtrædelse havde varet fire år og ni måneder (fra den 1.6.1999 til den 5.3.2004), forhøjede Kommissionen bødens udgangsbeløb med 45% for disse virksomheder. Da den af MEE begåede overtrædelse havde varet fire år og en måned (fra den 11.1.2000 til den 5.3.2004), forhøjede Kommissionen bødens udgangsbeløb med 40% for denne virksomhed. Bødens grundbeløb blev således forhøjet til 79 750 000 EUR for Kone, til 108 035 000 EUR for Otis, til 35 525 000 EUR for Schindler, til 26 350 000 EUR for ThyssenKrupp og til 11 900 000 EUR for MEE (695. og 696. betragtning til den anfægtede beslutning). Kommissionen var af den opfattelse, at ThyssenKrupp skulle anses for at have begået gentagne overtrædelser, og forhøjede beløbet for dette selskabs bøde med 50% i henhold til denne skærpende omstændighed (697., 698. og 715.-720. betragtning til den anfægtede beslutning). Der blev ikke lagt formildende omstændigheder til grund for de pågældende virksomheder (724.-726., 731., 732., 737., 739.-741., 745.-748. og 751.-755. betragtning til den anfægtede beslutning). I henhold til samarbejdsmeddelelsen af 2002 drog Otis fordel af en fuldstændig bødefritagelse. ThyssenKrupp drog fordel af dels en bødenedsættelse på 40% inden for det interval, der er fastsat i meddelelsens artikel 23, litra b), stk. 1, første led, dels en bødenedsættelse på 1% for ikke at anfægte de faktiske omstændigheder. Schindler og MEE drog fordel af en bødenedsættelse på 1% for ikke at anfægte de faktiske omstændigheder (836.-855. betragtning til den anfægtede beslutning).

21 Den anfægtede beslutnings dispositive del har følgende ordlyd:

»Artikel 1

[…]

2. For så vidt angår Tyskland har følgende virksomheder tilsidesat artikel 81 [EF] ved regelmæssigt og i fællesskab i de angivne perioder gennem aftaler og samordnet praksis på nationalt plan vedrørende elevatorer og rulletrapper at dele markederne mellem sig, at opdele offentlige og private udbud og andre kontrakter om salg og installation mellem sig i overensstemmelse med de andele, der var aftalt på forhånd:

– Kone: [KC] og [Kone Tyskland]: fra den 1. august 1995 til den 5. december 2003

– Otis: [UTC], [OEC] og [Otis Tyskland]: fra den 1. august 1995 til den 5. december 2003

– Schindler Holding […] og [Schindler Tyskland]: fra den 1. august 1995 til den 6. december 2000, og

– ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE], [TKA] og [TKF]: fra den 1. august 1995 til den 5. december 2003.

[...]

4. For så vidt angår Nederlandene har følgende virksomheder tilsidesat artikel 81 [EF] ved regelmæssigt og i fællesskab i de angivne perioder gennem aftaler og samordnet praksis på nationalt plan vedrørende elevatorer og rulletrapper at dele markederne mellem sig, at opdele offentlige og private udbud og andre kontrakter om salg og installation mellem sig i overensstemmelse med de andele, der var aftalt på forhånd, og at afholde sig fra at konkurrere om vedligeholdelses- og moderniseringskontrakter:

– Kone: [KC] og [Kone Nederlandene]: fra den 1. juni 1999 til den 5. marts 2004

– Otis: [UTC], [OEC] og [Otis Nederlandene]: fra den 15. april 1998 til den 5. marts 2004

– Schindler Holding […] og [Schindler Nederlandene]: fra den 1. juni 1999 til den 5. marts 2004

– ThyssenKrupp: [TKAG] og [TKL]: fra den 15. april 1998 til den 5. marts 2004, og

– [MEE]: fra den 11. januar 2000 til den 5. marts 2004.

Artikel 2

[…]

2. For de ovenfor i artikel 1, stk. 2, omhandlede overtrædelser i Tyskland er der pålagt følgende bøder:

– Kone: [KC] og [Kone Tyskland], in solidum: 62 370 000 EUR

– Otis: [UTC], [OEC] og [Otis Tyskland], in solidum: 159 043 500 EUR

– Schindler Holding […] og [Schindler Tyskland], in solidum: 21 458 250 EUR, og

– ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE], [TKA] og [TKF], in solidum: 374 220 000 EUR.

[…]

4. For de ovenfor i artikel 1, stk. 4, omhandlede overtrædelser i Nederlandene er der pålagt følgende bøder:

– Kone: [KC] og [Kone Nederlandene], in solidum: 79 750 000 EUR

– Otis: [UTC], [OEC] og [Otis Nederlandene], in solidum: 0 EUR

– Schindler Holding […] og [Schindler Nederlandene], in solidum: 35 169 750 EUR

– ThyssenKrupp: [TKAG] og [TKL], in solidum: 23 477 850 EUR, og

– [MEE]: 1 841 400 EUR.

[…]«

Retsforhandlinger og parternes påstande

22 Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 8. maj 2007 har sagsøgerne, KC, Kone Tyskland og Kone Nederlandene anlagt denne sag.

23 På grundlag af den refererende dommers rapport har Retten (Ottende Afdeling) besluttet at indlede den mundtlige forhandling og har med henblik på sagens tilrettelæggelse i henhold til procesreglementets artikel 64 anmodet sagsøgerne om at besvare et skriftligt spørgsmål og anmodet parterne om at fremlægge dokumenter. Sagsøgerne besvarede ikke Rettens spørgsmål inden for den fastsatte frist. Sagsøgerne svarede imidlertid ved skrivelse af 10. september 2009. Sagsøgerne har ved denne skrivelse og ved skrivelse af 28. september 2009 fremhævet visse oplysningers fortrolige karakter og har anmodet om, at disse oplysninger ikke blev medtaget i Rettens offentliggørelse. Parterne har efterkommet anmodningen om fremlæggelse af dokumenter inden for den fastsatte frist.

24 Parterne har afgivet mundtlige indlæg og besvaret spørgsmål fra Retten i det offentlige retsmøde den 16. oktober 2009.

25 Ved kendelse af 14. oktober 2009 pålagde Retten i overensstemmelse med procesreglementets artikel 65, litra b), artikel 66, stk. 1 og artikel 67, stk. 3, andet afsnit, Kommissionen at fremlægge dokumenter, som den havde anført var fortrolige. Kommissionen efterkom denne anmodning inden for den fastsatte frist. Da Retten var af den opfattelse, at disse dokumenter ikke var nødvendige for tvistens løsning, blev de leveret tilbage til Kommissionen uden at være meddelt sagsøgerne, og den mundtlige forhandling blev afsluttet.

26 Sagsøgerne har nedlagt følgende påstande:

– Den anfægtede beslutnings artikel 2, stk. 2, annulleres, for så vidt som KC og Kone Tyskland herved er pålagt en bøde, og bøden ophæves, eller der pålægges en lavere bøde end den i den anfægtede beslutning fastsatte.

– Den anfægtede beslutnings artikel 2, stk. 4, annulleres, for så vidt som KC og Kone Nederlandene herved er pålagt en bøde, og der fastsættes en lavere bøde end den i den anfægtede beslutning fastsatte.

– Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

27 Kommissionen har nedlagt følgende påstande:

– Frifindelse.

– Sagsøgerne tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Retlige bemærkninger

28 Sagsøgerne har anfægtet dels lovligheden af den anfægtede beslutnings artikel 2, stk. 2, hvorved de pågældende virksomheder blev pålagt bøder for de i Tyskland begåede overtrædelser, dels lovligheden af den anfægtede beslutnings artikel 2, stk. 4, hvorved de pågældende virksomheder blev pålagt bøder for de i Nederlandene begåede overtrædelser.

29 Sagsøgerne har i denne henseende påberåbt sig tre anbringender. Det første anbringende vedrører en tilsidesættelse af retningslinjerne af 1998 og proportionalitetsprincippet ved fastsættelsen af bødernes udgangsbeløb. Det andet anbringende vedrører tilsidesættelsen af samarbejdsmeddelelsen af 2002 og en tilsidesættelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, ligebehandlingsprincippet og retten til forsvar. Det tredje anbringende vedrører tilsidesættelsen af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning og ligebehandlingsprincippet ved fastsættelsen af den indrømmede bødenedsættelse for samarbejdet uden for samarbejdsmeddelelsen af 2002.

Anbringendet vedrørende en tilsidesættelse af retningslinjerne af 1998 og proportionalitetsprincippet ved fastsættelsen af bødernes udgangsbeløb

30 Sagsøgerne har anført, at Kommissionen foretog en urigtig anvendelse af retningslinjerne af 1998 og tilsidesatte proportionalitetsprincippet ved fastsættelsen af udgangsbeløbet for de bøder, der blev pålagt for overtrædelserne i Tyskland og Nederlandene.

31 Det skal indledningsvis bemærkes, at det følger af fast retspraksis, at Kommissionen har en vid skønsmargen hvad angår bødernes beregningsmetode. Denne metode, der er fastsat i retningslinjerne af 1998, indebærer forskellige elementer af fleksibilitet, som gør det muligt for Kommissionen at udøve sine skønsbeføjelser i overensstemmelse med bestemmelserne i artikel 23, stk. 2, i forordning nr. 1/2003 (jf. i denne retning Domstolens dom af 3.9.2009, forenede sager C-322/07 P, C-327/07 P og C-338/07 P, Papierfabrik August Koehler m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 7191, præmis 112 og den deri nævnte retspraksis).

32 Grovheden af overtrædelser af Unionens konkurrenceregler skal fastslås på grundlag af en lang række forhold, herunder sagens særlige omstændigheder, dens sammenhæng og bødernes afskrækkende virkning, uden at der er opstillet en bindende eller udtømmende liste over de kriterier, som obligatorisk skal tages i betragtning (Domstolens dom af 19.3.2009, sag C-510/06 P, Archer Daniels Midland mod Kommissionen, Sml. I, s. 1843, præmis 72, og af 3.9.2009, sag C-534/07 P, Prym og Prym Consumer mod Kommissionen, Sml. I, s. 7415, præmis 54).

33 Som anført i præmis 16 ovenfor, fastsatte Kommissionen i denne sag bøderne under anvendelse af den metode, der er defineret i retningslinjerne af 1998.

34 Selv om retningslinjerne af 1998 ikke kan anses for retsregler, som vedkommende myndighed under alle omstændigheder er forpligtet til at overholde, fastsætter de dog vejledende regler for den praksis, der skal følges, og som vedkommende myndighed ikke kan fravige i konkrete tilfælde uden at angive grunde, som er i overensstemmelse med ligebehandlingsprincippet (jf. Domstolens dom af 28.6.2005, forenede sager C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P – C-208/02 P og C-213/02 P, Dansk Rørindustri m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 5425, præmis 209 og den deri nævnte retspraksis, og Rettens dom af 8.10.2008, sag T-73/04, Carbone Lorraine mod Kommissionen, Sml. II, s. 2661, præmis 70).

35 Kommissionen har med vedtagelsen af sådanne vejledende regler og med offentliggørelsen heraf, hvorved det tilkendegives, at den fremover vil anvende dem på de af reglerne omhandlede tilfælde, pålagt sig selv en begrænsning i udøvelsen af sit skøn og kan ikke fravige disse regler uden i givet fald at blive mødt med en sanktion for en tilsidesættelse af almindelige retsgrundsætninger, såsom ligebehandlingsprincippet eller princippet om beskyttelse af den berettigede forventning (jf. dommen i sagen Dansk Rørindustri m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 34 ovenfor, præmis 211 og den deri nævnte retspraksis, og i sagen Carbone-Lorraine mod Kommissionen, nævnt i præmis 34 ovenfor, præmis 71).

36 Endvidere fastlægger retningslinjerne af 1998 generelt og abstrakt den metode, som Kommissionen har pålagt sig selv at anvende med henblik på fastsættelsen af størrelsen af de bøder, der pålægges, og garanterer dermed retssikkerheden for virksomheder (dommen i sagen Dansk Rørindustri m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 34 ovenfor, præmis 211 og 213).

37 Det skal endelig bemærkes, at retningslinjerne af 1998 for det første fastsætter vurderingen af overtrædelsens grovhed som sådan, på hvilket grundlag der kan fastsættes et generelt udgangsbeløb (punkt 1 A, andet afsnit). For det andet analyseres grovheden i forhold til arten af de begåede overtrædelser og den pågældende virksomheds kendetegn, navnlig dens størrelse og stilling på det relevante marked, hvilket kan give anledning til vægtning af udgangsbeløbet, til klassificering af virksomhederne i kategorier og til udmåling af et specifik udgangsbeløb (punkt 1 A, tredje til syvende afsnit).

38 Hvad i denne sag angår vurderingen af overtrædelsens grovhed i den anfægtede beslutning undersøgte Kommissionen parallelt de fire overtrædelser, der blev fastslået i den anfægtede beslutnings artikel 1»[d]a [de] […] har fælles kendetegn« (657. betragtning til den anfægtede beslutning).

39 Hvad for det første angår overtrædelsernes art forklarer Kommissionen i 658. og 659. betragtning til den anfægtede beslutning:

»658 De overtrædelser, der er genstand for denne beslutning, bestod fortrinsvis af en hemmelig aftale mellem konkurrenter for at opdele markederne mellem sig eller fastfryse visse dele af markedet ved at fordele projekter med salg og installation af nye elevatorer og/eller rulletrapper og for ikke at konkurrere på vedligeholdelse og modernisering af elevatorer eller rulletrapper (undtagen i Tyskland, hvor aktiviteten med vedligeholdelse og modernisering ikke var genstand for drøftelse mellem kartelmedlemmerne). Sådanne horisontale begrænsninger er efter selve deres art blandt de groveste overtrædelser af artikel 81 [EF]. Overtrædelserne i denne sag har kunstigt frataget kunderne fordele, som de kunne forvente at opnå ved en konkurrencemæssig udbudsproces. Det er ligeledes interessant at bemærke, at visse forfalskede projekter var offentlige udbud, der blev finansieret af skatter, og blev gennemført netop med det formål at modtage konkurrencedygtige tilbud, navnlig med det rette forhold mellem kvalitet og pris.

659 For at vurdere en overtrædelses grovhed er forhold vedrørende dens formål generelt væsentligere end forhold vedrørende dens virkning, navnlig når aftalerne, som i denne sag, vedrører meget alvorlige overtrædelser, såsom fastsættelse af priser og opdeling af markedet. En aftales virkninger er generelt ikke et afgørende kriterium for vurderingen af overtrædelsens grovhed.«

40 Kommissionen anfører, at den »ikke har forsøgt at godtgøre overtrædelsens nøjagtige virkninger, fordi det [var] umuligt med tilstrækkelig sikkerhed at fastlægge de konkurrencemæssige parametre, der fandt anvendelse (pris, handelsvilkår, kvalitet, innovation mv.), hvis der ikke havde været en overtrædelse« (660. betragtning til den anfægtede beslutning). Kommissionen er ikke desto mindre af den opfattelse, at »[d]et er […] åbenbart, at overtrædelserne har haft en reel virkning«, og forklarede i denne henseende, at »[d]et forhold, at kartellets medlemmer iværksatte forskellige konkurrencebegrænsende arrangementer, antyder i sig selv en virkning på markedet, selv hvis den reelle virkning er vanskelig at måle, fordi man navnlig ikke ved, om og hvor mange andre projekter, der har været genstand for forfalskede tilbud, eller hvor mange projekter, der har kunnet været genstand for en fordeling mellem kartellets medlemmer, uden at der nødvendigvis var kontakt mellem dem« (660. betragtning til den anfægtede beslutning). Kommissionen tilføjer i samme betragtning, at »konkurrenternes store kumulerede markedsandele antydede sandsynlige konkurrencebegrænsende virkninger, og at disse markedsandeles forholdsvise stabilitet i overtrædelsesperioden bekræftede disse virkninger«.

41 Kommissionen svarer dernæst i 661.-669. betragtning til den anfægtede beslutning på de argumenter, som sagsøgerne fremkom med under den administrative procedure, og som tilsigtede at godtgøre overtrædelsernes begrænsede virkning på markedet.

42 For så vidt angår det berørte geografiske markeds udstrækning anfører Kommissionen i 670. betragtning til den anfægtede beslutning, at »[d]e karteller, der er genstand for [den anfægtede] beslutning, dækkede henholdsvis hele Belgiens, Tysklands, Luxembourgs eller Nederlandenes område, og at »[d]et klart fremgår af retspraksis, at et nationalt geografisk marked, der udstrækker sig til hele en medlemsstat, allerede i sig selv udgør en væsentlig del af fællesmarkedet«.

43 Endelig konkluderer Kommissionen i 671. betragtning til den anfægtede beslutning, at »hver adressat har begået en eller flere meget alvorlige overtrædelser af artikel 81 EF […], [h]enset til overtrædelsernes art og det forhold, at hver af dem dækker hele en medlemsstats område (Belgien, Tyskland, Luxembourg eller Nederlandene)«. Kommissionen konkluderer, at »disse faktorer er således, at overtrædelserne skal anses for meget alvorlige, selv om deres reelle virkning ikke kan måles«.

44 Hvad for det første angår overtrædelsen i Tyskland har sagsøgerne anført, at den anfægtede beslutning ikke tager hensyn til Kommissionens egne konstateringer, hvorefter kartellet i Tyskland ikke vedrørte alle elevatorprojekter. Det påvirkede marked bestod således udelukkende af elevatorprojekter til mere end 1 mio. EUR eller ca. 20-30% af det samlede marked, hvilket blev bekræftet af Kone, Otis og ThyssenKrupp i deres anmodninger om bødefritagelse (281. og 664. betragtning til den anfægtede beslutning). Sagsøgerne har i replikken ligeledes anført, at en sammenligning mellem dels det udgangsbeløb, der generelt blev fastsat for overtrædelsen i Tyskland, dels det udgangsbeløb, der generelt blev fastsat for overtrædelserne i Belgien og Nederlandene, bekræfter, at det for overtrædelsen i Tyskland fastsatte udgangsbeløb ikke er forholdsmæssigt, eftersom kartellerne i Belgien og Nederlandene i modsætning til kartellet i Tyskland vedrørte hele elevatormarkedet.

45 I denne henseende skal det understreges, at sagsøgerne ikke har anfægtet lovligheden af den metode, der er redegjort for i punkt 1 A i retningslinjerne af 1998 vedrørende fastsættelse af bødens generelle udgangsbeløb. Metoden opfylder imidlertid en fast logik, hvorefter udgangsbeløbet for bøden, der fastsættes ud fra overtrædelsens grovhed, beregnes under hensyn til overtrædelsens art og overtrædelsens konkrete indvirkning på markedet, når den kan måles (Rettens dom af 15.3.2006, sag T-15/02, BASF mod Kommissionen, Sml. II, s. 497, præmis 134, og af 6.5.2009, sag T-116/04, Wieland-Werke mod Kommissionen, Sml. II, s. 1087, præmis 62).

46 Endvidere er størrelsen af det berørte marked i princippet ikke et obligatorisk element, men blot et relevant forhold blandt andre ved vurderingen af overtrædelsens grovhed, hvorfor Kommissionen i øvrigt ikke i henhold til retspraksis pålægges en forpligtelse til at foretage en opdeling af det berørte marked eller en vurdering af dettes størrelse, eftersom den omhandlede overtrædelse har et konkurrencebegrænsende formål (jf. i denne retning dommen i sagen Prym og Prym Consumer mod Kommissionen, nævnt i præmis 32 ovenfor, præmis 55 og 64, og Rettens dom af 30.9.2009, sag T-161/05, Hoechst mod Kommissionen, Sml. II, s. 3555, præmis 109). Med henblik på at fastsætte bødens udgangsbeløb kan Kommissionen således – uden dog at være forpligtet hertil – tage hensyn til værdien af det marked, der er genstand for overtrædelsen (jf. i denne retning dommen i sagen BASF mod Kommissionen, nævnt i præmis 45 ovenfor, præmis 134, og i sagen Wieland-Werke mod Kommission, nævnt i præmis 45 ovenfor, præmis 63 og den deri nævnte retspraksis). Retningslinjerne af 1998 bestemmer nemlig ikke, at bøderne skal beregnes på grundlag af virksomhedernes samlede omsætning eller deres omsætning på det relevante marked. De er imidlertid heller ikke til hinder for, at sådanne omsætningstal tages i betragtning ved fastsættelsen af bødens størrelse med henblik på at overholde EU-rettens almindelige principper, og når omstændighederne gør det påkrævet (Rettens dom af 9.7.2003, sag T-224/00, Archer Daniels Midland og Archer Daniels Midland Ingredients mod Kommissionen, Sml. II, s. 2597, præmis 187).

47 Sagsøgernes argument, hvorefter det generelle udgangsbeløb for bøden for kartellet i Tyskland skal afspejle den påståede begrænsede størrelse af det berørte marked, er dermed baseret på en urigtig forudsætning og skal forkastes.

48 I denne sag tog Kommissionen, således som det er anført i præmis 38-43 ovenfor, ved fastsættelsen af overtrædelsens grovhed hensyn til overtrædelsens art og det berørte markeds geografiske udstrækning.

49 I modsætning til det af sagsøgerne anførte fremgår det af 664. betragtning til den anfægtede beslutning, hvori Kommissionen i øvrigt svarer på Kones og Otis’ påstand om overtrædelsens angiveligt begrænsede indvirkning, at aftalerne i Tyskland ikke udelukkende påvirkede rulletrapper og elevatorprojekter til mere end 1 mio. EUR, idet Kommissionen antog, at det var sandsynligt, »at kartellets aktiviteter vedrørende elevatorprojekter til mere end 1 mio. EUR, som omfatter hurtige, dyre elevatorer, havde påvirket funktionen på den resterende del af elevatormarkedet«. Kommissionen anførte ligeledes i denne betragtning, at et projekts samlede værdi gik forud for antallet og arten af elevatorer, at det var umuligt at godtgøre overtrædelsens nøjagtige virkninger, og at de faktiske omstændigheder klart havde godtgjort, at parternes hensigt ikke var at udelukke visse produkttyper, men at opnå enighed om projekter, hvor konkurrencen lettere kunne fjernes.

50 Det skal ligeledes erindres, at Kone selv i anmodningen i medfør af samarbejdsmeddelelsen af 2002 vedrørende Tyskland specifikt erklærede, at [fortroligt] ( ) (jf. ligeledes 256. betragtning til den anfægtede beslutning), hvilket snarere antyder, at kartellet havde til formål at fastfryse markedsandelene på hele elevatormarkedet. Således som Kommissionen har understreget, er en udtrykkelig samordning hvad angår projekter til mere end 1 mio. EUR imidlertid uforenelig med en aggressiv konkurrence for projekter af mindre værdi. Endvidere og således som det fremgår af 241. betragtning til den anfægtede beslutning, som sagsøgerne ikke har anfægtet, erklærede ThyssenKrupp ligeledes, at der undtagelsesvis blev undersøgt projekter af en mindre størrelse. Det følger heraf, at sagsøgernes argument, hvorefter kun ca. 20-30% af det tyske elevatormarked blev berørt af kartellet, skal forkastes.

51 Hvad endvidere angår kartellet i Tyskland skal det bemærkes, at selv hvis Kommissionen ikke forsøgte at godtgøre overtrædelsens nøjagtige virkninger (660. betragtning til den anfægtede beslutning), fastsatte den ikke desto mindre et nedsat udgangsbeløb for – til fordel for de berørte virksomheder – at tage hensyn til den mulighed, at det samlede elevatormarked ikke blev direkte berørt af kartellerne. Således som Kommissionen anfører i 664. betragtning til den anfægtede beslutning som svar på visse karteldeltageres argumenter, hvorefter kartellet vedrørende elevatorer kun vedrørte højhastighedselevatorer, tog den faktisk »hensyn til det forhold, at kartellets aktiviteter måske ikke direkte havde påvirket hele elevatormarkedet« ved fastsættelsen af bødens udgangsbeløb. Det forekommer nemlig, at udgangsbeløbet for bøden for kartellet i Tyskland blev fastsat til et lavere niveau, når det udtrykkes i procentdele af det samlede marked, end de bøder, der blev anvendt for de øvrige af de i den anfægtede beslutning omhandlede karteller (jf. præmis 55 nedenfor).

52 Selv om det herudover antages, at kartellet i Tyskland for så vidt angår elevatorer kun påvirkede elevatorprojekter til mere end 1 mio. EUR, hvilket sagsøgerne ikke har godtgjort, og hvilket i øvrigt modsiges af ThyssenKrupps erklæringer (jf. præmis 50 ovenfor), er bødens udgangsbeløb fortsat begrundet, hvis det sammenlignes med de beløb, der blev fastsat for de øvrige karteller. Det skal i denne henseende understreges, at det geografiske marked, der blev berørt af kartellet i Tyskland, var meget større end det geografiske marked, der blev berørt af de øvrige karteller.

53 Det skal i øvrigt understreges, at den forholdsvis lille størrelse af markedet for de pågældende produkter, hvis den anses for fastslået, kun er af mindre betydning i forhold til alle andre forhold, som godtgør overtrædelsens grovhed i henhold til 657.-671. betragtning til den anfægtede beslutning, og som er nævnt ovenfor i præmis 38-43 (jf. i denne retning dom af 27.9.2006, sag T-322/01, Roquette Frères mod Kommissionen, Sml. II, s. 3137, præmis 151).

54 Selv om det endelig antages, at Kommissionen, når den fastslår flere meget alvorlige overtrædelser i en og samme beslutning, skal overholde en forholdsmæssighed mellem de generelle udgangsbeløb og de forskellige påvirkede markeders størrelse, er der intet i denne sag, der antyder, at det generelle udgangsbeløb, der blev fastsat for kartellet i Tyskland, er uforholdsmæssigt i forhold til de udgangsbeløb, der generelt blev fastsat for kartellerne i Belgien og Nederlandene.

55 Undersøgelsen af relevante oplysninger viser nemlig, at Kommissionen under hensyn til de berørte markeders størrelse fastsatte udgangsbeløbene for bøderne på sammenhængende vis uden dog at anvende en nøjagtig matematisk formel, hvilket den under alle omstændigheder ikke var forpligtet til (jf. præmis 45-47 ovenfor). For det første blev det generelle udgangsbeløb for det klart betydeligste marked, nemlig Tyskland, som repræsenterer 576 mio. EUR, fastsat til 70 mio. EUR. For det andet blev det generelle udgangsbeløb for de to næste markeder under hensyn til betydning, nemlig Nederlandene og Belgien, som repræsenterer henholdsvis 363 mio. EUR og 254 mio. EUR, fastsat til henholdsvis 55 mio. EUR og 40 mio. EUR.

56 Under disse omstændigheder og henset til den faste logik, som ligger bag den metode, der er redegjort for i punkt 1 A i retningslinjerne af 1998, som ikke pålægger Kommissionen, når den fastsætter det generelle udgangsbeløb for bøden, at tage hensyn til det berørte markeds størrelse og end mindre at fastsætte dette beløb i henhold til en bestemt procentdel af den samlede omsætning på markedet (jf. i denne retning dommen i sagen BASF mod Kommissionen, nævnt i præmis 45 ovenfor, præmis 134), kan det generelle udgangsbeløb, der er fastsat for overtrædelsen i Tyskland, ikke anses for uforholdsmæssigt i forhold til de udgangsbeløb, der er fastsat for kartellerne i Belgien og Nederlandene.

57 Hvad for det andet angår grovheden af den i Nederlandene begåede overtrædelse har Kone erindret om, at Kommissionen skal tage hensyn til overtrædelsen art og dens konkrete indvirkning på markedet, når den kan måles, og det berørte geografiske markeds udstrækning.

58 Sagsøgerne har anført, at Kommissionen fejlagtigt konkluderede, at overtrædelsen i Nederlandene var af samme art som de i Belgien, Tyskland og Luxembourg begåede overtrædelser, hvilket udgør et åbenbart fejlskøn og en tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet. Sagsøgerne har i denne henseende for det første anført, at aftalerne generelt blev truffet på højeste ledelsesniveau i alle medlemsstaterne. For det andet hvilede opdelingen af projekterne på en fordeling af markedet, som parterne på forhånd var blevet enige om, og som havde til formål at fastfryse disse markedsandele. For det tredje blev der ført projektlister. I øvrigt traf deltagerne ekstreme foranstaltninger for at skjule deres ulovlige adfærd. For det fjerde vedrørte overtrædelserne i Belgien og Luxembourg alle projekter og/eller kontrakter og i Tyskland alle projekter med en værdi over et vist beløb. For det femte var der i Belgien en mekanisme med kompensation til »tjenesteydelses«-datterselskabet. Alle disse omstændigheder var ikke til stede for så vidt angår overtrædelsen i Nederlandene.

59 Det skal fastslås, at disse omstændigheder, selv hvis de anses for godtgjort, ikke kan rejse tvivl om Kommissionens vurdering af arten af den i Nederlandene fastslåede overtrædelse, som findes i 658. betragtning til den anfægtede beslutning. Den i Nederlandene begåede overtrædelse bestod nemlig – ligesom de i Belgien, Tyskland og Luxembourg begåede overtrædelser – hovedsagelig af en hemmelig aftale mellem konkurrenter for at fordele markederne eller fastfryse markedsandelene ved at fordele projekterne med salg og installation af nye elevatorer og/eller rulletrapper og for ikke at konkurrere for så vidt angår vedligeholdelse og modernisering af elevatorer og rulletrapper (undtagen i Tyskland, hvor aktiviteterne med vedligeholdelse og modernisering ikke blev drøftet mellem kartelmedlemmerne). Sådanne horisontale begrænsninger er efter deres art blandt de alvorligste tilsidesættelser af artikel 81 EF (658. betragtning til den anfægtede beslutning), hvilket fremgår udtrykkeligt af punkt 1 A i retningslinjerne af 1998, der kvalificerer denne form for overtrædelser som »meget alvorlige«.

60 Ifølge sagsøgerne havde overtrædelsen i Nederlandene i øvrigt en mindre væsentlig indvirkning på markedet end kartellerne i Belgien, Tyskland og Luxembourg. I modsætning til det af Kommissionen anførte er det muligt generelt at måle indvirkningen på markedet ved at sammenligne værdien af de berørte projekter med markedets samlede værdi. Endvidere var Otis, ThyssenKrupp og Kone alle af den opfattelse, at mindre end 10% af markedet kunne være blevet påvirket af overtrædelsen. Subsidiært har Kone påstået, at Kommissionen i lyset af beviserne og overtrædelsens art og indvirkning burde have kvalificeret overtrædelsen i Nederlandene som »alvorlig« og ikke som »meget alvorlig«, og at den derfor burde have nedsat bødens grundbeløb for overtrædelsen i Nederlandene.

61 I overensstemmelse med punkt 1 A, første afsnit, i retningslinjerne af 1998 skal Kommissionen i forbindelse med vurderingen af overtrædelsens grovhed udelukkende foretage en undersøgelse af den konkrete indvirkning på markedet, når det er åbenbart, at den kan måles (jf. dommen i sagen Prym og Prym Consumer mod Kommissionen, nævnt i præmis 32 ovenfor, præmis 74 og den deri nævnte retspraksis, og i sagen Archer Daniels Midland og Archer Daniels Midland Ingredients mod Kommissionen, nævnt i præmis 46 ovenfor, præmis 143, samt dom af 5.4.2006, sag T-279/02, Degussa mod Kommissionen, Sml. II, s. 897, præmis 216).

62 I henhold til fast retspraksis skal Kommissionen for at kunne vurdere en overtrædelses konkrete virkning på markedet henholde sig til de konkurrenceforhold, der normalt ville have eksisteret i fravær af en overtrædelse (jf. dommen i sagen Carbone Lorraine mod Kommission, nævnt i præmis 34 ovenfor, præmis 83 og den deri nævnte retspraksis).

63 I denne sag anfører Kommissionen i 660. betragtning til den anfægtede beslutning, at »[den] ikke har forsøgt at godtgøre overtrædelsens nøjagtige virkninger, fordi det [var] umuligt med tilstrækkelig sikkerhed at fastlægge de konkurrencemæssige parametre, der fandt anvendelse (pris, handelsvilkår, kvalitet, innovation mv.), hvis der ikke havde været en overtrædelse«. Selv hvis Kommissionen i 660. betragtning til den anfægtede beslutning udtalte, at det var åbenlyst, at kartellerne havde en reel indvirkning, eftersom de blev iværksat, og selv hvis Kommissionen i 661.-669. betragtning forkastede de berørte virksomheders argumenter, som tilsigtede at godtgøre kartellernes begrænsede virkninger, skal det fastslås, at vurderingen af overtrædelsernes grovhed i den anfægtede beslutning ikke tog hensyn til deres eventuelle indvirkning på markedet.

64 Kommissionen støtter således udelukkende sin konklusion i 671. betragtning til den anfægtede beslutning om vurderingen af overtrædelsernes grovhed på en hensyntagen til overtrædelsernes art og deres geografiske udstrækning. Kommissionen konkluderer nemlig i denne betragtning, at »[h]enset til overtrædelsernes art og det forhold, at hver af dem dækker hele en medlemsstats område (Belgien, Tyskland, Luxembourg eller Nederlandene) […], [skal det antages, at] hver adressat har begået en eller flere meget alvorlige overtrædelser af artikel 81 EF«.

65 For så vidt angår argumentet, hvorefter det generelt er muligt at måle indvirkningen på markedet ved at sammenligne værdien af de berørte projekter med markedets samlede værdi, skal det fastslås, at sagsøgerne ikke har præciseret, hvorledes indvirkningen på markedet skal beregnes. Sagsøgerne har i denne henseende i replikken henvist til Kones forklaringer, der findes i svaret på klagepunktsmeddelelsen. Uden at der her skal tages stilling til formaliteten med hensyn til en sådan argumentation, der findes i et bilag til stævningen, skal det anføres, at sagsøgerne har begrænset sig til at påberåbe sig kartellets begrænsede indvirkning på det nederlandske marked og i denne henseende i det væsentlige har henvist til de pågældende virksomheders erklæringer, hvorefter et begrænset antal projekter var genstand for kartellet. Således som Kommissionen har anført, indebærer sådanne erklæringer imidlertid ikke, at overtrædelsens indvirkning kunne måles, idet kartellets omfang ikke var kendt. Kommissionen har således f.eks. anført i 384. betragtning til den anfægtede beslutning, hvilket sagsøgerne ikke har anfægtet, at »der ikke var behov for at opdele alle projekterne i Nederlandene, eftersom de pågældende virksomheder kun kunne drøfte de projekter, som ikke automatisk var blevet tildelt den ene eller den anden blandt dem på grund af et forhold til en eksisterende kunde«. Endvidere kan sagsøgernes argumenter ikke rejse tvivl om Kommissionens konklusion i 660. betragtning til den anfægtede beslutning, hvorefter det var umuligt med tilstrækkelig sikkerhed at fastlægge de konkurrencemæssige parametre, der fandt anvendelse (pris, handelsvilkår, kvalitet, innovation mv.), hvis der ikke havde været en overtrædelse (jf. præmis 62 og 63 ovenfor).

66 Under alle omstændigheder skal det fastslås, at sagsøgernes argumenter ikke rejser tvivl om, at overtrædelsen i Nederlandene skulle kvalificeres som »meget alvorlig«.

67 Det skal således anføres, at de i den anfægtede beslutning fastslåede overtrædelser på grund af selve deres art er blandt de groveste tilsidesættelser af artikel 81 EF, eftersom deres formål var »en hemmelig samordning mellem konkurrenter for at dele markederne eller fastfryse markedsandelene ved at fordele projekter med salg og installation af nye elevatorer og/eller rulletrapper og ved ikke at konkurrere for så vidt angår vedligeholdelse og modernisering af elevatorer og rulletrapper (undtagen i Tyskland, hvor aktiviteten med vedligeholdelse og modernisering ikke blev drøftet mellem kartelmedlemmerne)« (658. betragtning til den anfægtede beslutning). I denne henseende anfører retningslinjerne af 1998, at »meget alvorlige« overtrædelser i det væsentlige består af horisontale begrænsninger såsom priskarteller og markedsopdelende karteller samt andre former for praksis, der er til skade for det indre markeds rette funktion. Disse overtrædelser optræder ligeledes blandt de eksempler på aftaler, der udtrykkeligt er erklæret uforenelige med det fælles marked i artikel 81, stk. 1, litra c), EF. Ud over alvorlige ændringer af konkurrencevilkårene medfører disse aftaler også en isolering af markederne, idet den tvinger parterne til at respektere opdelte markeder, der ofte er afgrænsede af nationale grænser, hvilket modvirker det væsentligste formål med EF-traktaten, nemlig integration af Fællesskabets marked. Også overtrædelser af denne karakter, navnlig horisontale aftaler, er i retspraksis blevet kvalificeret som »meget alvorlige« eller »åbenlyse overtrædelser« (Rettens dom af 6.4.1995, sag T-148/89, Tréfilunion mod Kommissionen, Sml. II, s. 1063, præmis 109, af 15.9.1998, forenede sager T-374/94, T-375/94, T-384/94 og T-388/94, European Night Services m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 3141, præmis 136, og af 18.7.2005, sag T-241/01, Scandinavian Airlines System mod Kommissionen, Sml. II, s. 2917, præmis 85).

68 Endvidere fremgår det af fast retspraksis, at virkningen af en konkurrencebegrænsende adfærd ikke er et afgørende kriterium ved vurderingen af en overtrædelses grovhed. Forhold, der vedrører forsættet, kan have større betydning end forhold, der vedrører disse virkninger, navnlig når der er tale om overtrædelser, der efter deres karakter er alvorlige, såsom opdeling af markederne (Domstolens dom af 2.10.2003, sag C-194/99 P, Thyssen Stahl mod Kommissionen, Sml. I, s. 10821, præmis 118, og dommen i sagen Prym og Prym Consumer mod Kommissionen, nævnt i præmis 32 ovenfor, præmis 96, Rettens dom af 13.12.2001, forenede sager T-45/98 og T-47/98, Krupp Thyssen Stainless og Acciai speciali Terni mod Kommissionen, Sml. II, s. 3757, præmis 199, og dommen i sagen Degussa mod Kommissionen, nævnt i præmis 61 ovenfor, præmis 251).

69 Det er således overtrædelsens art, der spiller en afgørende rolle, navnlig for, at overtrædelserne kan kvalificeres som »meget alvorlige«. Det følger af beskrivelsen af meget alvorlige overtrædelser i retningslinjerne af 1998, at aftaler eller samordnet praksis, der som i denne sag navnlig tilsigter at opdele markederne, kan kvalificeres som »meget alvorlige« blot på grund af deres art, uden at det er nødvendigt at karakterisere sådan adfærd ved en særlig virkning eller geografisk udstrækning (jf. i denne retning Domstolens dom i sagen Prym og Prym Consumer mod Kommissionen, nævnt i præmis 32 ovenfor, præmis 75, og dom af 24.9.2009, forenede sager C-125/07 P, C-133/07 P, C-135/07 P og C-137/07 P, Erste Bank der österreichischen Sparkassen mod Kommissionen, Sml. I, s. 8681, præmis 103). Denne konklusion er underbygget af den omstændighed, at selv om beskrivelsen af alvorlige overtrædelser udtrykkeligt nævner indflydelsen på markedet og virkningen på store dele af fællesmarkedet, opstiller beskrivelsen af meget alvorlige overtrædelser derimod ikke noget krav om, at de har en konkret indvirkning, eller gør sig gældende inden for et bestemt geografisk område (jf. i denne retning Rettens dom af 8.10.2008, sag T-69/04, Schunk og Schunk Kohlenstoff-Technik mod Kommissionen, Sml. II, s. 2567, præmis 171 og den deri nævnte retspraksis).

70 Kommissionen var derfor med rette af den opfattelse, at overtrædelsen i Nederlandene, henset til formålet og arten, var meget alvorlig.

71 På baggrund af ovenstående betragtninger skal dette anbringende forkastes.

Anbringendet vedrørende en tilsidesættelse af samarbejdsmeddelelsen af 2002 og en tilsidesættelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, ligebehandlingsprincippet og princippet om retten til forsvar

72 Sagsøgerne har erindret om, at de indgav anmodninger med henblik på at drage fordel af en bødefritagelse eller en bødenedsættelse i medfør af samarbejdsmeddelelsen af 2002. Kommissionen tilsidesatte imidlertid bestemmelserne i denne meddelelse ved vurderingen af arten og nytten af deres samarbejde. Ifølge sagsøgerne så Kommissionen endvidere bort fra deres berettigede forventninger og deres ret til forsvar. Endelig har sagsøgerne anført, at Kommissionen tilsidesatte ligebehandlingsprincippet ved vurderingen af den bødenedsættelse, der fandt anvendelse i medfør af denne meddelelse.

Samarbejdsmeddelelsen af 2002

73 Det bemærkes, at Kommissionen i samarbejdsmeddelelsen af 2002 har defineret de betingelser, hvorunder virksomheder, der samarbejder med Kommissionen med henblik på at fastslå et kartel, kan fritages for den bøde eller drage fordel af en nedsættelse af den bøde, de ellers ville være blevet pålagt.

74 For det første bestemmer samarbejdsmeddelelsen af 2002 i afsnit A, punkt 8, følgende:

»Kommissionen fritager en virksomhed for en bøde, den ellers ville være blevet pålagt, hvis

a) virksomheden er den første til at fremlægge bevismateriale, som efter Kommissionens opfattelse kan sætte den i stand til at vedtage en beslutning om at foretage en kontrolundersøgelse i henhold til artikel 14, stk. 3, i forordning nr. 17 i forbindelse med et påstået kartel, der påvirker Fællesskabet eller

b) virksomheden er den første til at fremlægge bevismateriale, som efter Kommissionens opfattelse kan sætte den i stand til at konstatere en overtrædelse af […] artikel 81 [EF] i forbindelse med et påstået kartel, der påvirker Fællesskabet.«

75 Samarbejdsmeddelelsen af 2002 bestemmer dernæst i afsnit B, punkt 20, at »[v]irksomheder, der ikke opfylder betingelserne [for bødefritagelse] i afsnit A ovenfor, kan være berettiget til en nedsættelse af bøder, de ellers ville være blevet pålagt«, og i punkt 21, at »[f]or at være berettiget hertil skal en virksomhed forsyne Kommissionen med bevismateriale vedrørende den formodede overtrædelse, som repræsenterer en betydelig merværdi i forhold til det bevismateriale, Kommissionen allerede er i besiddelse af, og bringe sin deltagelse i den formodede ulovlige aktivitet til ophør senest på det tidspunkt, hvor den fremlægger bevismaterialet«.

76 Hvad angår begrebet merværdi forklares det i punkt 22 i samarbejdsmeddelelsen af 2002:

»Begrebet »merværdi« betegner, i hvor høj grad det fremlagte bevismateriale i sig selv og/eller på grund af sin detailrigdom styrker Kommissionens muligheder for at bevise de pågældende forhold. I sin vurdering vil Kommissionen normalt anse skriftligt bevismateriale, der stammer fra det tidsrum, som forholdene vedrører, for at have større værdi end bevismateriale, der fremkommer senere. Bevismateriale, der er direkte relevant for de pågældende forhold, vil ligeledes normalt blive anset for at have større værdi end bevismateriale, som kun har indirekte relevans.«

77 Punkt 23, litra b), stk. 1, i samarbejdsmeddelelsen af 2002 fastsætter en klassifikation i tre kategorier for bødenedsættelserne:

»– [f]ørste virksomhed, der opfylder punkt 21: en nedsættelse på 30-50%

– [a]nden virksomhed, der opfylder punkt 21: en nedsættelse på 20-30%

– [e]fterfølgende virksomheder, der opfylder punkt 21: en nedsættelse på indtil 20%«.

78 Samarbejdsmeddelelsen af 2002 bestemmer i punkt 23, litra b), stk. 2:

»For at kunne fastsætte nedsættelsens størrelse inden for hver af disse grupper vil Kommissionen tage tidspunktet for fremlæggelsen af det fremlagte bevismateriale, som falder ind under betingelserne fastlagt under [punkt] 21 i betragtning, foruden hvorvidt det repræsenterer betydelig merværdi. Kommissionen kan også tage omfanget og varigheden af samarbejde tilvejebragt af virksomheden efter datoen for fremlæggelsen i betragtning.«

79 Endelig bestemmer punkt 23, litra b), sidste stykke, i samarbejdsmeddelelsen af 2002:

»[S]åfremt en virksomhed indsender bevismateriale vedrørende forhold, som Kommissionen ikke tidligere har haft kendskab til, og som er af direkte betydning for alvoren eller varigheden af det formodede kartel, tager Kommissionen ikke disse elementer i betragtning, når den fastsætter en eventuel bøde, som skal pålægges den virksomhed, der har indsendt dette bevismateriale.«

Kommissionens skønsmargen og Unionens retsinstansers kontrol

80 Det bemærkes, at artikel 23, stk. 2, i forordning nr. 1/2003, som udgør retsgrundlaget for pålæggelse af bøder i tilfælde af overtrædelse af Unionens konkurrenceregler, giver Kommissionen en skønsmargen ved udmålingen af bøder (jf. i denne retning Rettens dom af 21.10.1997, sag T-229/94, Deutsche Bahn mod Kommissionen, Sml. II, s. 1689, præmis 127), der navnlig er en funktion af dens generelle konkurrencepolitik (Domstolens dom af 7.6.1983, forenede sager 100/80-103/80, Musique Diffusion française m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 1825, præmis 105 og 109). Det er i denne forbindelse, at Kommissionen for at sikre gennemsigtigheden i og den objektive karakter af sine beslutninger på bødeområdet har vedtaget og offentliggjort samarbejdsmeddelelsen af 2002. Der er tale om et instrument, som tilsigter at præcisere de kriterier, den påregner at anvende i forbindelse med udøvelsen af sin skønsbeføjelse, samtidig med, at trinhøjere retsregler overholdes. Heraf følger en selvbegrænsning af denne beføjelse (jf. analogt Rettens dom af 30.4.1998, sag T-214/95, Vlaams Gewest mod Kommissionen, Sml. II, s. 717, præmis 89), for så vidt som det påhviler Kommissionen at efterkomme de oplysende regler, den har pålagt sig selv (jf. analogt Rettens dom af 12.12.1996, sag T-380/94, AIUFFASS og AKT mod Kommissionen, Sml. II, s. 2169, præmis 57).

81 Kommissionens egen begrænsning af sin skønsbeføjelse som følge af vedtagelsen af samarbejdsmeddelelsen af 2002 er dog ikke uforenelig med opretholdelsen af en væsentlig skønsmargen for Kommissionen (jf. analogt Rettens dom af 14.12.2006, Raiffeisen Zentralbank Österreich m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 5169, præmis 224).

82 Samarbejdsmeddelelsen af 2002 indeholder forskellige fleksibilitetselementer, som giver Kommissionen mulighed for at udøve sin skønsbeføjelse i overensstemmelse med bestemmelserne i artikel 23 i forordning nr. 1/2003, således som disse er fortolket af Domstolen (jf. analogt dommen i sagen Raiffeisen Zentralbank Österreich m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 81 ovenfor, præmis 224).

83 Det skal således anføres, at Kommissionen har en vid skønsmargen, når den skal vurdere, om de beviser, der er fremlagt af en virksomhed, som har udtrykt ønske om at drage fordel af samarbejdsmeddelelsen af 2002, har en betydelig merværdi i den i meddelelsens punkt 21 omhandlede forstand (jf. i denne retning Domstolens dom af 10.5.2007, sag C-328/05 P, SGL Carbon mod Kommissionen, Sml. I, s. 3921, præmis 88, og Rettens dom af 18.6.2008, sag T-410/03, Hoechst mod Kommissionen, Sml. II, s. 881, præmis 555). Hvad angår meddelelsens punkt 8, litra a) og b), skal det fastslås, at denne betydelige skønsmargen følger af bestemmelsens ordlyd, som udtrykkeligt henviser til bevismateriale, som »efter Kommissionens opfattelse« er henholdsvis egnet til at sætte Kommissionen i stand til at vedtage en beslutning om at foretage en kontrolundersøgelse eller at konstatere en overtrædelse. Vurderingen af arten og nytten af det samarbejde, en virksomhed tilvejebringer, indebærer nemlig komplekse faktuelle vurderinger (jf. i denne retning dommen i sagen SGL Carbon mod Kommissionen, præmis 81, og i sagen Carbone-Lorraine mod Kommissionen, nævnt i præmis 34 ovenfor, præmis 271).

84 Kommissionen har på samme måde, når den har fastslået, at bevismaterialet har en betydelig merværdi i den i punkt 21 i samarbejdsmeddelelsen af 2002 omhandlede forstand, en skønsmargen, når den skal fastlægge det nøjagtige niveau for den bødenedsættelse, som den pågældende virksomhed skal have. Samarbejdsmeddelelsens punkt 23, litra b), stk. 1, fastsætter nemlig intervaller for bødenedsættelsen for de forskellige kategorier af virksomheder, mens punkt 23, litra b), stk. 2, fastsætter de kriterier, som Kommissionen skal tage hensyn til for at definere nedsættelsesniveauet inden for disse intervaller.

85 Henset til den skønsmargen, som Kommissionen har ved vurderingen af samarbejdet med en virksomhed i medfør af samarbejdsmeddelelsen af 2002, kan Retten kun censurere en klar overskridelse af denne margen (jf. i denne retning dommen i sagen SGL Carbon mod Kommissionen, nævnt i præmis 83 ovenfor, præmis 81, 88 og 89, og dommen af 18.6.2008 i sagen Hoechst mod Kommissionen, nævnt i præmis 83 ovenfor, præmis 555).

Kones samarbejde med henblik på fastslåelsen af overtrædelsen i Tyskland

86 Kone, som var den første virksomhed til at fremsætte en anmodning i medfør af samarbejdsmeddelelsen af 2002 vedrørende kartellet i Tyskland (105. betragtning til den anfægtede beslutning) den 12. februar 2004, drog ikke fordel af en bødenedsættelse i medfør af denne meddelelses punkt 8 (790. betragtning til den anfægtede beslutning).

87 Kommissionen var i 783.-786. betragtning til den anfægtede beslutning af den opfattelse, at punkt 8, litra a), i samarbejdsmeddelelsen af 2002 ikke fandt anvendelse, eftersom oplysninger fra en tredjemand gav Kommissionen mulighed for at gennemføre en kontrolundersøgelse i Tyskland den 28. januar 2004.

88 Det var ligeledes udelukket at anvende meddelelsens punkt 8, litra b), af følgende grunde, der er redegjort for i 787.-789. betragtning til den anfægtede beslutning:

»787 Kommissionen tildeler bødefritagelse i henhold til [punkt] 8, [litra] b), i samarbejdsmeddelelsen [af 2002], hvis virksomheden er den første til at fremlægge bevismateriale, som efter Kommissionens opfattelse kan sætte den i stand til at konstatere en overtrædelse af […] artikel 81 [EF] i forbindelse med et påstået kartel, hvilket betyder, at Kommissionen ikke på forhånd rådede over tilstrækkeligt bevismateriale til at kunne fastslå en overtrædelse af artikel 81 [EF], og at ingen virksomhed havde draget fordel af en betinget bødefritagelse i henhold til [punkt] 8, [litra] a).

788 Kones bemærkninger i forbindelse med anmodningen [i medfør af samarbejdsmeddelelsen af 2002] er tvetydige og støttes ikke af nogen andre beviser end Kones egne skriftlige erklæringer gengivet efter hukommelsen. Selskabet anerkendte, at [fortroligt]. I denne sag havde Kommissionen allerede oplysninger om den påståede overtrædelse fra andre kilder, såsom bemærkninger fra tredjemænd og bekræftelser. Disse oplysninger fastlagde sagens hovedretning i forbindelse med en administrativ procedure, som Kommissionen havde indledt af egen drift. En virksomhed, som under sådanne omstændigheder ønsker at få bødefritagelse i henhold til [punkt] 8, [litra] b), i samarbejdsmeddelelsen [af 2002], skal derfor give Kommissionen oplysninger, der giver denne mulighed for at afkorte undersøgelsen i betydelig grad.

789 Kones bemærkninger vedrørende Tyskland indeholder mindre præcise oplysninger om kartellets aktiviteter end selskabets bemærkninger vedrørende Belgien og Luxembourg og støttes ikke af bebyrdende bevismateriale (ud over selskabets egne erklæringer). Kone kan derfor ikke anføre, at selskabets bemærkninger vedrørende Belgien og Luxembourg på den ene side og Tyskland på den anden side var »af samme kvalitet«.«

89 Kone drog imidlertid fordel af en nedsættelse på 50% af bøden i medfør af punkt 23, litra b), stk. 1, første led, i samarbejdsmeddelelsen af 2002 for samarbejdet i forbindelse med kartellet i Tyskland (793. betragtning til den anfægtede beslutning).

90 Sagsøgerne har for det første anført, at Kone opfyldte betingelserne for at få bødefritagelse i henhold til punkt 8, litra b), i samarbejdsmeddelelsen af 2002 for så vidt angår overtrædelsen i Tyskland, eftersom Kommissionen i den anfægtede beslutning støttede sig til Kones bemærkninger af 12. og 18. februar 2004 for at bevise alle de elementer, der udgjorde denne overtrædelse. Sagsøgerne har fremhævet det forhold, at Kommissionen endnu ikke havde tilstrækkelige beviser til at godtgøre overtrædelsen i Tyskland på det tidspunkt, hvor Kone fremsatte sin anmodning i medfør af meddelelsen, og at Kone var den første virksomhed til at fremkomme med oplysninger om denne overtrædelse.

91 Det skal erindres, at en af betingelserne for at opnå bødefritagelse i medfør af punkt 8, litra b), i samarbejdsmeddelelsen af 2002 er, at virksomheden er den første til at fremlægge bevismateriale, som efter Kommissionens opfattelse kan sætte den i stand til at konstatere en overtrædelse af artikel 81 EF i forbindelse med et påstået kartel, der påvirker Fællesskabet.

92 Det skal anføres, at på det tidspunkt, hvor Kone fremsatte sin anmodning vedrørende Tyskland den 12. februar 2004, antog Kommissionen allerede, at der var et kartel i Tyskland i elevator- og rulletrappebranchen, på grundlag af oplysninger, som den rådede over på det tidspunkt. Kommissionen havde nemlig efter oplysninger, som tredjemand havde meddelt den, allerede gennemført kontrolundersøgelser den 28. januar 2004 i lokaler tilhørende ThyssenKrupp og visse af dettes datterselskaber i Tyskland (104. betragtning til den anfægtede beslutning).

93 Det er ganske vist ikke bestridt, at Kommissionen endnu ikke rådede over tilstrækkeligt bevismateriale til at fastslå overtrædelsen i Tyskland på det tidspunkt, hvor Kone fremsatte sin anmodning i medfør af samarbejdsmeddelelsen af 2002, og at Kone var den første virksomhed til at fremsætte en anmodning for så vidt angår denne overtrædelse (105. betragtning til den anfægtede beslutning).

94 I modsætning til det af sagsøgerne anførte er disse omstændigheder imidlertid ikke i sig selv tilstrækkelige til at kunne påstå en bødefritagelse i medfør af punkt 8, litra b), i samarbejdsmeddelelsen af 2002. Det er nemlig kvaliteten af samarbejdet fra en virksomhed, såsom Kone, der afgør, om den kan drage fordel af en bødefritagelse i medfør af denne bestemmelse. Det er nemlig ikke tilstrækkeligt, at Kone fremkom med oplysninger og materiale, der gør det muligt effektivt at forfølge overtrædelsen. Selv om det ganske vist ikke er nødvendigt, at det meddelte bevismateriale er tilstrækkeligt til at bevise overtrædelsen som helhed, skal det ikke desto mindre være af en art, have en præcision og en beviskraft, der er tilstrækkelig til at give Kommissionen mulighed for at fastslå en overtrædelse af artikel 81 EF.

95 Henset til den skønsmargen, som Kommissionen råder over ved vurderingen af en virksomheds samarbejde i medfør af samarbejdsmeddelelsen af 2002, skal det i denne sag undersøges, om Kommissionen åbenbart overskred denne skønsmargen ved at fastslå, at det af Kone fremlagte bevismateriale ikke gjorde det muligt for denne at fastslå en overtrædelse af artikel 81 EF i forhold til kartellet i Tyskland (jf. i denne retning dommen af 18.6.2008 i sagen Hoechst mod Kommission, nævnt i præmis 83 ovenfor, præmis 555).

96 Det skal for det første erindres, at det bevismateriale, som Kone fremlagde i forbindelse med anmodningen i medfør af samarbejdsmeddelelsen af 2002 vedrørende Tyskland, er medtaget i selskabets bemærkninger af 12. februar 2004, der blev uddybet og korrigeret ved bemærkningerne af 18. februar 2004. Bemærkningerne af 12. februar 2004 var vedlagt to erklæringer fra Kones ansvarlige ledere, den ene indeholdende en beskrivelse af kartellet i Tyskland på elevatormarkedet [fortroligt], og den anden indeholdende en beskrivelse af kartellet i Tyskland på rulletrappemarkedet [fortroligt].

97 Kones bemærkninger af 12. og 18. februar 2004 indeholder i bilaget et vist bevismateriale. Ud over de dokumenter, som Kones ansvarlige ledere havde gengivet efter hukommelsen med henblik på anmodningen i medfør af samme meddelelse, og som opregnede datoer og steder for visse møder, der fandt sted i forbindelse med kartellet [fortroligt], og de projekter, der blev drøftet på møderne [fortroligt], vedlagde Kone bemærkningerne af 12. februar 2004 en fotokopi fra Schindler [fortroligt] og udaterede projektlister [fortroligt]. Bemærkningerne af 18. februar 2004 var endvidere vedlagt hotelregninger [fortroligt].

98 Hvad for det andet angår værdien af det fremlagte bevismateriale skal det fastslås for så vidt angår bemærkningerne af 12. februar 2004, at Kones erklæringer blev gengivet efter de ansvarlige lederes hukommelse. Det kan dermed ikke udelukkes, at de indeholder unøjagtigheder. I øvrigt anfører Kone selv i bemærkningerne af 18. februar 2004, at det ikke helt kan garanteres, at visse af disse bemærkninger er nøjagtige.

99 Under alle omstændigheder er en virksomheds ensidige erklæringer ikke tilstrækkelige til at fastslå en overtrædelse, hvis de ikke støttes af præcise og samstemmende dokumentbeviser. Det er nemlig nødvendigt, at Kommissionen i sin beslutning redegør for præcise og samstemmende beviser som støtte for den faste overbevisning, at der er begået en overtrædelse (Domstolens dom af 28.3.1984, forenede sager 29/83 og 30/83, Compagnie royale asturienne des mines og Rheinzink mod Kommissionen, Sml. I, s. 1679, præmis 20, samt Rettens dom af 12.9.2007, sag T-36/05, Coats Holdings og Coats mod Kommissionen, ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 71, og af 9.7.2009, sag T-450/05, Peugeot og Peugeot Nederland mod Kommissionen, Sml. II, s. 2533, præmis 75).

100 For så vidt angår det bevismateriale, der var vedlagt bemærkningerne af 12. og 18. februar 2004, skal det fastslås, at deres beviskraft er begrænset, fordi de enten er blevet udarbejdet af Kone med henblik på anmodningen i medfør af samarbejdsmeddelelsen af 2002 og ikke er samtidige med overtrædelsen [fortroligt], eller de ikke i sig selv gør det muligt for Kommissionen at fastslå en overtrædelse af artikel 81 EF [fortroligt]. De projektlister, der var vedlagt bemærkningerne af 12. februar 2004 [fortroligt], og som i øvrigt ikke er daterede, er uden nogen iboende beviskraft for fastslåelsen af kartellet i Tyskland, da Kone ikke fremkom med forklaringer i bemærkningerne, eftersom de ikke indeholder indicier for en ulovlig opdeling af de nævnte projekter mellem konkurrenterne. Det samme gælder for de hotelregninger, der var vedlagt bemærkningerne af 18. februar 2004 [fortroligt], som kun bekræfter, at Kones ansvarlige ledere var til stede på et hotel på et givent tidspunkt, og at der var reserveret et mødelokale, uden at der dog er indicier for en konkurrencebegrænsende adfærd inden for elevator- og rulletrappebranchen.

101 Det eneste bevismateriale, der var vedlagt Kones bemærkninger, og som indeholder et indicium for en konkurrencebegrænsende adfærd, er fotokopien fra Schindler [fortroligt]. Selv om Kommissionen henviste til denne fotokopi i klagepunktsmeddelelsens punkt 283, eftersom det ikke er bestridt, at Schindler ikke længere deltog i kartellet i Tyskland på dette tidspunkt (jf. den anfægtede beslutnings artikel 1, stk. 2), er værdien af dette bevismateriale imidlertid marginal for fastslåelsen af kartellet i Tyskland.

102 Det fremgår af ovenstående analyse, at Kones ensidige erklæringer, der findes i selskabets bemærkninger af 12. og 18. februar 2004, ikke støttes af præcise og samstemmende dokumentbeviser.

103 Under disse betingelser, og selv om det antages – i modsætning til det af Kommissionen påståede i 788. betragtning til den anfægtede beslutning – at Kones bemærkninger ikke var tvetydige og blev støttet af bevismateriale, besluttede Kommissionen uden åbenbart at overskride sin skønsmargen, at disse bemærkninger ikke var tilstrækkelige til at fastslå en overtrædelse af artikel 81 EF i Tyskland. Kommissionen nægtede derfor med rette at give Kone en bødenedsættelse i medfør af punkt 8, litra b), i samarbejdsmeddelelsen af 2002.

104 Der kan hverken rejses tvivl om denne konklusion på grund af det forhold, at den anfægtede beslutning indeholder flere henvisninger til Kones bemærkninger, eller på grundlag af det forhold, at de af de andre deltagere fremsatte oplysninger eller indsamlede oplysninger under kontrolundersøgelserne i marts 2004, og som ligeledes blev nævnt i beslutningen, bekræfter indholdet af de bemærkninger, som Kone tidligere havde fremsat.

105 For det første indebærer henvisningerne i den anfægtede beslutning til Kones bemærkninger på ingen måde, at de havde en art, præcision eller beviskraft, der var tilstrækkelig til at gøre det muligt for Kommissionen at fastslå overtrædelsen i Tyskland. For det andet indebærer henvisningen i 209.-288. betragtning til den anfægtede beslutning til andet »bekræftende« bevismateriale heller ikke, at Kones bemærkninger af 12. og 18. februar 2004 havde en sådan art, præcision eller beviskraft. Kommissionen var derimod forpligtet til at nævne andet bevismateriale i den anfægtede beslutning, eftersom den ikke udelukkende kunne støtte sig til Kones ensidige erklæringer, der ikke blev underbygget af præcise og samstemmende dokumentbeviser, med henblik på at fastslå overtrædelsen (jf. præmis 99 ovenfor).

106 Sagsøgerne har endvidere gjort gældende, at det af Kone fremlagte bevismateriale vedrørende kartellet i Tyskland havde samme værdi som de oplysninger, hvormed Kone fik bødefritagelse i henhold til punkt 8, litra b), i samarbejdsmeddelelsen af 2002 for overtrædelsen i Belgien og Luxembourg.

107 Uden at der er behov for at udtale sig om, hvorvidt sagsøgernes argumentation, hvorved sagsøgerne i det væsentlige har henvist til dokumenter, der var bilagt stævningen, kan antages til realitetsbehandling, skal det fastslås, således som det er anført i præmis 103 ovenfor, at Kommissionen med rette nægtede at give Kone bødefritagelse i medfør af punkt 8, litra b), i samarbejdsmeddelelsen af 2002. Endvidere har sagsøgerne ikke godtgjort, at Kommissionen åbenbart overskred sin skønsmargen ved at tildele Kone bødefritagelse for så vidt angår Belgien og Luxembourg og ved at nægte Kone dette for så vidt angår Tyskland.

108 En sammenligning mellem Kones anmodninger vedrørende Belgien og Luxembourg på den ene side og Tyskland på den anden side viser nemlig, at de fremlagte oplysningers art og præcision var forskellig. For det første havde Kones anmodninger i medfør af samarbejdsmeddelelsen af 2002 for Belgien og Luxembourg et mere detaljeret indhold end anmodningen for Tyskland for så vidt angår oplysninger om de møder, der havde fundet sted i forbindelse med kartellet (deltagernes navne, datoer, tidspunkter, formål og dagsorden). For det andet havde Kone underbygget sine erklæringer vedrørende kartellerne i Belgien og Luxembourg med præcise og samstemmende dokumentbeviser. Kone havde således for Belgien og Luxembourg fremlagt fuldstændige og detaljerede projektlister, der var blevet uddelt til kartelmedlemmerne, og som dækkede hele overtrædelsesperioden i disse lande, og samtidige dokumenter, der udgjorde bevismateriale for en samordnet praksis.

109 Det følger af det ovenstående, at alle sagsøgernes klagepunkter vedrørende Kommissionens afslag på at indrømme Kone en bødefritagelse i medfør af punkt 8, litra b), i samarbejdsmeddelelsen af 2002 skal forkastes.

110 For det andet er sagsøgerne af den opfattelse, at Kone under alle omstændigheder havde fremlagt bevismateriale, der gjorde det muligt for Kommissionen at vedtage en beslutning om at foretage kontrolundersøgelse, og at Kone derfor burde have draget fordel af bødefritagelsen i henhold til punkt 8, litra b), i samarbejdsmeddelelsen af 2002.

111 Det skal i denne henseende erindres, at Kommissionen i overensstemmelse med punkt 8, litra a), i samarbejdsmeddelelsen af 2002 indrømmer bødefritagelse til den virksomhed, der er den første til at fremlægge bevismateriale, som efter Kommissionens opfattelse kan sætte den i stand til at vedtage en beslutning om at foretage en kontrolundersøgelse i forbindelse med et påstået kartel, der påvirker Fællesskabet. Således som Kommissionen har anført, og således som det fremgår af samarbejdsmeddelelsens punkt 6, er formålet med denne bestemmelse at gøre det lettere at afsløre ukendte overtrædelser af bestemmelsen, som ville være forblevet hemmelige uden den på