Sag C-179/14

Europa-Kommissionen

mod

Ungarn

»Traktatbrud — direktiv 2006/123/EF — artikel 14-16 — artikel 49 TEUF — etableringsfrihed — artikel 56 TEUF — fri udveksling af tjenesteydelser — krav for udstedelse af skattemæssigt fordelagtige kuponer, der af arbejdsgiveren gives de ansatte, og som kan anvendes til indkvartering, fritidsaktiviteter og/eller restauration — restriktioner — monopol«

Sammendrag – Domstolens dom (Store Afdeling) af 23. februar 2016

Etableringsfrihed — fri udveksling af tjenesteydelser — traktatens bestemmelser — anvendelsesområde — udstedelse af kuponer til kolde måltider, som arbejdsgiveren på skattemæssigt fordelagtige vilkår tildeler sine ansatte — omfattet — national lovgivning, der for udstedelsen af sådanne kuponer opretter et monopol til fordel for et offentligt organ — restriktion — begrundelse — foreligger ikke

En medlemsstat tilsidesætter sine forpligtelser i henhold til artikel 14, nr. 3), i direktiv 2006/123 om tjenesteydelser i det indre marked, når den indfører og opretholder en lovgivning, som ikke bemyndiger filialer af selskaber, der er stiftet i andre medlemsstater og etableret på medlemsstatens område, til at drive virksomhed i medlemsstaten som udsteder af skattemæssigt fordelagtige fritidsaktivitetskort, der af arbejdsgiveren tildeles de ansatte. En sådan restriktion begrænser nemlig tjenesteyderens frihed til at vælge mellem et hovedforretningssted og et sekundært forretningssted og mellem forskellige former for etablering såsom agentur, filial eller datterselskab i strid med nævnte bestemmelse i direktivet. Forbuddet mod en sådan restriktion uden mulighed for begrundelse har til formål at sikre en systematisk og hurtig ophævelse af visse restriktioner for etableringsfriheden, som ifølge EU-retten anses for i alvorlig grad at berøre den tilfredsstillende funktion af det indre marked, og forfølger på den måde et formål, der er i overensstemmelse med EUF-traktaten. (jf. præmis 42, 44, 46 og 48 samt domskonkl. 1)

En medlemsstat tilsidesætter sine forpligtelser i henhold til artikel 15, stk. 1, artikel 15, stk. 2, litra b), og artikel 15, stk. 3, i direktiv 2006/13 om tjenesteydelser i det indre marked, når den indfører og opretholder en lovgivning, som gør status som udsteder af skattemæssigt fordelagtige kuponer, der af arbejdsgiveren tildeles de ansatte, betinget af, at nævnte udsteder indgår i en selskabskoncern, i hvilken den dels tager form som et erhvervsdrivende selskab, og nærmere bestemt enten som et aktieselskab eller som et selskab med begrænset ansvar, der er oprettet i henhold til denne medlemsstats lovgivning, dels at den udgør et datterselskab til et erhvervsdrivende selskab, der er oprettet i henhold til samme nationale lovgivning. I sådanne tilfælde stilles der krav om, at tjenesteyderen på én gang har status som juridisk person, at tjenesteyderen i denne henseende tager form som et erhvervsdrivende selskab, som endda er af en ganske specifik type, og at tjenesteyderen udgør et datterselskab til et selskab, der selv tager form som erhvervsdrivende. Sådanne krav har således til virkning at pålægge nævnte udsteder flere bånd vedrørende tjenesteyderens retlige form som omhandlet i artikel 15, stk. 2, litra b), i direktiv 2006/123. Når disse bånd er ledsaget af kravet om, at tjenesteyderen såvel som det dominerende selskab i den selskabskoncern, som tjenesteyderen i givet fald tilhører, er stiftet i henhold til lovgivningen i denne medlemsstat, hvilket indebærer, at det vedtægtsmæssige hjemsted er beliggende dér, er de krav, der er fastsat i artikel 15, stk. 3, litra a), i direktiv 2006/123, ikke opfyldt. (jf. præmis 64, 65, 67 og 68 samt domskonkl. 1)

En medlemsstat tilsidesætter sine forpligtelser i henhold til artikel 15, stk. 1, artikel 15, stk. 2, litra d), og artikel 15, stk. 3, i direktiv 2006/13 om tjenesteydelser i det indre marked, når den indfører og opretholder en lovgivning, hvorefter muligheden for at udstede skattemæssigt fordelagtige kuponer, som arbejdsgiveren tildeler sine ansatte, er forbeholdt banker og andre kreditinstitutter, eftersom kun disse virksomheder kan opfylde kravene i denne lovgivning. Selv om en sådan lovgivning således ikke indebærer nogen direkte forskelsbehandling, fordi den ikke indeholder noget udtrykkeligt krav om det vedtægtsmæssige hjemsteds beliggenhed for udstederen af sådanne kuponer, kan betingelsen om, at den nævnte udsteder i hver kommune i denne medlemsstat, der har mere end 35000 indbyggere, skal råde over kontorer, der kan modtage kunder, derimod kun opfyldes af bank- eller finansieringsinstitutter, der har deres vedtægtsmæssige hjemsted i den nævnte medlemsstat. Sådanne krav kan derfor reelt føre til samme resultat som fastsættelsen af et krav om et sådan hjemsted. Selv hvis det antages, at sådanne krav forfølger et formål om beskyttelse af forbrugerne og kreditorerne med det mål at sikre, at sådanne udstedere giver tilstrækkelige garantier med hensyn til økonomisk solvens, professionalisme og tilgængelighed, skal det stadig godtgøres, at sådanne krav opfylder de krav, der er fastsat i det nævnte direktivs artikel 15, stk. 3, litra c), særligt kravet om, at der ikke findes foranstaltninger, der er mindre indgribende for at nå det resultat, der forfølges. (jf. præmis 71, 86-88, 91 og 93 samt domskonkl. 1)

En medlemsstat tilsidesætter sine forpligtelser i henhold til artikel 16 i direktiv 2006/13 om tjenesteydelser i det indre marked, for så vidt som den nationale lovgivning kræver, at der for udstedelsen af skattemæssigt fordelagtige kuponer, som arbejdsgiveren tildeler sine ansatte, findes et forretningssted på medlemsstatens område. Dette er tilfældet, når den denne lovgivning forpligter enhver tjenesteyder, der ønsker at udøve nævnte virksomhed, til i denne medlemsstat at råde over en fast infrastruktur, hvorfra aktiviteten med levering af disse tjenesteydelser rent faktisk udføres. Et sådant krav opfylder under alle omstændigheder ikke proportionalitetsbetingelsen i dette direktivs artikel 16, stk. 1, litra c), eftersom foranstaltninger, der er mindre indgribende og mindre restriktive for den frie udveksling af tjenesteydelser end dem, der følger af det nævnte krav, ville kunne gøre det muligt – forudsat de er i overensstemmelse med EU-retten – at nå disse mål. (jf. præmis 105, 107, 116 og 117 samt domskonkl. 1)