RETTENS DOM (Anden Afdeling)

21. marts 1996

Sag T-10/95

Aldi Chehab

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Tjenestemænd — vedvarende, delvis invaliditet — anerkendelse af en forværring«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-419

Angående:

Påstand dels om annullation af en afgørelse truffet af Kommissionen, hvorved denne for sagsøgerens vedkommende alene har anerkendt en forværring af hans vedvarende, delvise invaliditet på 3%, dels om, at Kommissionen tilpligtes at erstatte den ikke-økonomiske skade, som sagsøgeren hævder at have lidt under sagens behandling.

Udfald:

Annullation og i øvrigt frifindelse.

Resumé af dom

Sagsøgeren har været offer for flere ulykker, hvoraf den første, der fandt sted i 1967, medførte, at han fik anerkendt en invaliditetsgrad på 28%. Efter yderligere en ulykke i 1978 fik han anerkendt en grad af vedvarende, delvis invaliditet (»VDI«) på 10% i henhold til proceduren i artikel 73 i vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber (»vedtægten«) og ordningen om dækning af risikoen for ulykker og erhvervssygdomme hos tjenestemænd ved De Europæiske Fællesskaber (»ulykkesordningen«). Efter endnu en ulykke i 1983 fastslog den rådgivende læge, som var blevet udpeget i henhold til artikel 19 i ulykkesordningen, en VDI-grad på 4%. Herefter gav ansættelsesmyndigheden i medfør af ulykkesordningens artikel 21 sagsøgeren meddelelse om et udkast til afgørelse, hvori ansættelsesmyndigheden anførte, at den påtænkte at anerkende en VDI-grad på 4%, og samtidig oplyste sagsøgeren om, at han kunne anmode om, at det i ulykkesordningens artikel 23 fastsatte lægeudvalg afgav udtalelse.

Efter sagsøgerens anmodning om en udtalelse fra lægeudvalget, fastslog dette, at da sagsøgeren allerede havde været offer for en ulykke i 1978 kunne forværringen af den tidligere invaliditetstilstand begrunde en VDI-grad på 4 %. Senere fik sagsøgeren tilkendt en supplerende VDI-grad på 1% for ulykken i 1983. Efterfølgende anmodede sagsøgeren om genoptagelse af sagen, hvilket medførte, at der blev nedsat et nyt lægeudvalg. Udvalget konstaterede, at der forelå en tidligere invaliditetstilstand, og at der var blevet taget hensyn hertil, hvorefter det fastsatte en VDI-grad på 8%. Lægeudvalget henviste i sin erklæring til dr. M.'s undersøgelser; denne havde fået til opgave at foretage en neurologisk undersøgelse af sagsøgeren og havde vurderet, at den vedvarende invaliditet dengang lainne fastsættes til 10%. Den 22. marts 1994 anerkendte ansættelsesmyndigheden efter af egen drift at have rejst spørgsmålet om forskellen mellem de VDI-grader, som henholdsvis lægeudvalget og dr. M. havde konstateret, en VDI-grad for sagsøgeren på 8% svarende til en »vedvarende invaliditetsgrad på 3%, hvilket repræsenterer forværringen af sagsøgerens helbredstilstand i forhold til konklusionerne fra det senest nedsatte lægeudvalg«. Efter en skrivelse fra sagsøgeren, hvorved han anfægtede lægeudvalgets konklusioner, anmodede ansættelsesmyndigheden dr. R., det tredje medlem af lægeudvalget, om nøjagtigt at fastlægge sagsøgerens »tidligere invaliditetstilstand«. Sagsøgeren, der af ansættelsesmyndigheden blev informeret om dr. R.'s svar, fastholdt klagen, som Kommissionen siden afviste med den begrundelse, at sagsøgeren ikke havde fremført noget, som kunne rejse tvivl om den lægelige vurdering, i henhold til hvilken den tidligere invaliditetstilstand, som lægeudvalget havde lagt til grund, var et resultat af eftervirkningerne af de to forudgående ulykker. Kommissionen anså sig under de omstændigheder for forpligtet til at træffe sin afgørelse på basis af lægeudvalgets konklusioner.

Påstanden om annullatimi af den anfægtede afgørelse

Formaliteten

De for Fællesskabets retsinstanser nedlagte påstande i sager anlagt af tjenestemænd skal have samme genstand som de i klagen anførte, og der kan kun fremsættes indsigelser, der hviler på samme grundlag som de i klagen anførte, idet disse indsigelser for Fællesskabets retsinstanser imidlertid kan uddybes ved fremførelse af anbringender og argumenter, som ikke nødvendigvis figurerer i klagen, men som står i nøje forbindelse hermed. I denne sag var det klart, at annullationspåstanden havde samme genstand, som den i klagen anførte, da begge påstande var rettet mod Kommissionens afgørelse af 22. marts 1994 (præmis 26).

Henvisning til: Domstolen, 20. maj 1987, sag 242/85, Geist mod Kommissionen, Sml. s. 2181, præmis 9; Retten. 30. marts 1993, sag T-4/92, Vardakas mod Kommissionen, Sml. II, s. 357, præmis 16.

Hvad angik spørgsmålet om overensstemmelse mellem indsigelserne konstaterede Retten, at sagsøgeren i klagen havde kritiseret Kommissionen for ikke at have taget hensyn til den VDI-grad på 10%, som dr. M. havde foreslået. I øvrigt omtalte klagen ikke udtrykkeligt det konkrete problem vedrørende forskellen mellem den af lægeudvalget fastlagte VDI-grad på 8% og den af ansættelsesmyndigheden anerkendte på 3%. Selv om sagsøgeren i sin klage behandlede problemet vedrørende forskellen mellem VDI-graderne, gjorde han imidlertid ikke deri gældende, at ansættelsesmyndigheden burde have lagt de af dr. M. foreslåede 10% til grund. Det fulgte heraf, at der ikke for disse to punkters vedkommende forelå den krævede overensstemmelse. Retten bemærkede imidlertid, at det, for så vidt som sagsøgeren i Magen havde krævet at få anerkendt en VDI-grad på 10% i stedet for den tilkendte grad på 8%, var klart, at han derved som meget desto mere gjorde indsigelse mod tilkendelsen af den i stævningen anfægtede VDI-grad på 3%. Følgelig måtte indsigelsen mod en begrænsning til 8 % anses for reelt at omfatte en indsigelse mod en begrænsning til 3%, således at indsigelsen i klagen og den, som var anført i stævningen, var delvis sammenfaldende (præmis 27 og 28).

For så vidt angår spørgsmålet om, hvorvidt sagsøgeren havde fremsat samme anbringende under den administrative og den retslige procedure, syntes sagsøgeren i klagen navnlig at have krævet at få anerkendt en VDI-grad på 10% ud fra den begrundelse, at der ikke forelå nogen »tidligere invaliditetstilstand« for hans vedkommende; over for Kommissionen havde sagsøgeren i samme klage anført yderligere et forhold vedrørende den eventuelle eksistens af en tidligere invaliditetstilstand, idet sagsøgeren mente, at man måtte spørge dr. M., om den VDI-grad på 10%, som denne havde foreslået, sioille finde anvendelse fra 1990 eller fra datoen for ulykken, hvilket er det samme som at rejse spørgsmålet om, hvorvidt tidsrummet mellem denne dato og 1990 - med de VDI-grader, som i forvejen var blevet anerkendt i forbindelse med denne ulykke (4% + 1 %) - eventuelt skulle betragtes som en tidligere invaliditetstilstand. I stævningen mente sagsøgeren, ligeledes på grund af eksistensen af en tidligere invaliditetstilstand, at have ret til tilkendelse af en VDI-grad på mindst 8%. Efter at have fået kendskab til lægeudvalgets kommissorium, der for første gang blev bekendtgjort som et bilag til duplikken, fremførte sagsøgeren - under overholdelse af kravene i artikel 48, stk. 2, i procesreglementet - endvidere et anbringende om, at lægeudvalgets konstateringer vedrørende den tidligere invaliditetstilstand var retsstridige. Retten konstaterede herefter, at det samme anbringende var blevet fremført under de to procedurer i form af anfægtelsen af en patologisk tidligere invaliditetstilstand. Under disse omstændigheder - og henset til, at klagen, som sagsøgeren havde indgivet uden bistand fra advokat, ikke burde fortolkes restriktivt, men bredt - fandt Retten, at betingelsen om overensstemmelse mellem Magen og stævningen var opfyldt i sagen. Annullationssøgsmålet kunne derfor antages til realitetsbehandling (præmis 29, 30 og 31).

Henvisning til: Domstolen, 14. marts 1989, sag 133/88, Del Amo Martinez mod Parlamentet, Smi. s. 689, præmis 11.

Realiteten

Rækkevidden af sagsøgerens eneste anbringende

Kommissionen er forpligtet til at respektere lægeudvalgets lægelige konstateringer og kan ikke sætte sine egne vurderinger i stedet for udvalgets, men alene vurdere de retlige følger, som må drages af disse konstateringer. Lægeudvalgets rent lægelige vurderinger må anses for definitive, når de er blevet til på forskriftsmæssige betingelser. Den retlige kontrol er begrænset til spørgsmål om lægeudvalgets behørige nedsættelse og virksomhed samt til, om udvalgets udtalelser er behørigt afgivet (præmis 41).

Henvisning til: Retten, 23. november 1995, sag T-64/94, Benecos mod Kommissionen. Sml. Pers. II, s. 769, præmis 42, med henvisninger til Domstolens og Rettens praksis.

Retten påpegede, at sagsøgerens sagsanlæg udelukkende angik en prøvelse af forvaltningens fortolkning af lægeudvalgets udtalelser, hvorved forvaltningen ifølge sagsøgeren havde tilsidesat udtalelserne, idet den havde begrænset VDI-graden til 3%. Dette klagepunkt var altså reelt, at ansættelsesmyndigheden havde fejlfortolket lægeudvalgets udtalelser, hvori der var konstateret en forværring af sagsøgerens helbredstilstand, der i sig selv blev anslået til 8%, efter at der var taget hensyn til de VDI-grader, der tidligere var blevet anerkendt (præmis 43).

Da sagsøgeren havde påberåbt sig den retspraksis, hvorefter det påhviler Fællesskabets retsinstanser at vurdere den afgørelse, som ansættelsesmyndigheden har truffet på grundlag af en lægelig udtalelse, fastslog Retten, at det i stævningen fremførte anbringende ligeledes vedrørte spørgsmålet om en »tydeliggjort sammenhæng« mellem de lægelige konstateringer og ansættelsesmyndighedens afgørelse. Efter at være blevet bekendt med lægeudvalgets kommissorium havde sagsøgeren fremført, at den invaliditetsgrad, der skulle sammenholdes med en eventuel tidligere invaliditetstilstand, skulle have været angivet i lægeudvalgets erklæring; heraf sluttede sagsøgeren, at hvis lægeudvalget havde villet fastsætte en samlet VDI-grad, burde det klart have angivet den eventuelt tidligere tilkendte invaliditetsgrad, som skulle fratrækkes ved den endelige ansættelse. Sagsøgeren tilføjede, at VDI-graden på 8% »i mangel af modstående oplysninger« kun kunne forstås således, at den udelukkende angik forværringen af hans helbredstilstand. Sagsøgeren fremførte herved et klagepunkt, hvorefter lægeudvalgets udtalelse var behæftet med fejl for så vidt angik konstateringen af, at der forelå en tidligere invaliditetstilstand, og/eller for så vidt angik vurderingen heraf i forhold til virkningerne af ulykken i 1983. I retsmødet uddybede sagsøgeren dette klagepunkt med et yderligere anbringende, idet han gjorde gældende, at der ikke kunne etableres nogen »tydeliggjort sammenhæng« mellem de dårligt udformede lægelige erklæringer og den anfægtede afgørelse, som var baseret på disse erklæringer, hvorfor sagsøgeren anmodede Retten om at fastslå, at der ikke forelå nogen »tydeliggjort sammenhæng« i den forstand, som fremgik af den citerede retspraksis (præmis 44 og 46).

Henvisning til: Retten, 18. september 1992, forenede sager T-121/89 og T-13/90, X mod Kommissionen, Sml. II, s. 2195, præmis 45, med henvisninger til Domstolens praksis.

Sagsøgeren uddybede sin argumentation vedrørende den tvivlsomme »tydeliggjorte sammenhæng« med henvisning til forhold, som han først var blevet bekendt med efter indleveringen af duplikken. Denne fremgangsmåde var i overensstemmelse med procesreglementets artikel 48, stk. 2, første afsnit. Retten fandt, at sagsøgerens eneste anbringende kunne fortolkes således, at ansættelsesmyndighedens begrænsning af VDI-graden til 3% var ulovlig, for det første fordi de omhandlede lægelige udtalelser klart fastslog en VDI-grad på 8%, og alternativt, fordi disse udtalelser var behæftet med fejl for så vidt angik konstateringen af, at der forelå en tidligere invaliditetstilstand, og/eller for så vidt angik vurderingen heraf; fejlene var af en sådan art, at det var udelukket, at disse udtalelser retligt kunne lægges til grund for den anfægtede afgørelse (præmis 47 og 48).

Anbringendets berettigelse

Retten bemærkede, at det måtte undersøge, om de omhandlede lægelige udtalelser var forskriftsmæssige, og mere konkret, om disse udtalelser var tilstrækkeligt klare til, at ansættelsesmyndigheden kunne træffe afgørelse om den omtvistede begrænsning af VDI-graden på grundlag heraf. Herom fremgik det af sagens akter, at lægeudvalget navnlig havde til opgave at angive, om der bestod nogen vedvarende invaliditet som følge af den ulykke, sagsøgeren havde været offer for den 29. januar 1983, og i bekræftende fald at fastsætte graden heraf. Lægeudvalget havde herved pligt til at tage hensyn til den eventuelle betydning af sagsøgerens tidligere invaliditetstilstand, idet det i kommissoriet var præciseret, at »det skal angives, hvilken invaliditetsgrad der skal sammenholdes med denne tidligere invaliditetstilstand«. En sådan sondring mellem følgevirkningerne af ulykken i 1983 alene og eventuelle fysiske læsioner, der skyldtes andre hændelser, skulle ses i lyset af den omstændighed, at tilkendelse af en bestemt VDI-grad på grund af en konkret ulykke med de dertil knyttede finansielle følger i henhold til ulykkesordningens systematik skal være afgrænset alene til følgevirkningerne af den konkrete ulykke. Når et lægeudvalg i forbindelse med en procedure angående en sådan ulykke fastslår en tilstedeværelse eller forværring af følgevirkninger af andre ulykker, kan disse konstateringer føre til, at den pågældende person og ansættelsesmyndigheden indleder en ny procedure for eventuelt at få anerkendt en særskilt VDI-grad for disse ulykker (præmis 49 og 51).

I denne sag var en sådan sondring så meget desto mere påkrævet, fordi sagsøgeren i anmodningen om genoptagelse af sagen havde påberåbt sig en forværring af følgevirkningerne af de »forskellige ulykker, som havde fundet sted i tidsrummet for hans ansættelsesforhold ved Kommissionen«. Selv om ansættelsesmyndigheden havde begrænset lægeudvalgets kommissorium til blot at omfatte ulykken i 1983, var det ikke desto mindre klart, at sagsøgeren påberåbte sig en generel forværring af sin helbredstilstand, som han ikke blot tillagde ulykken i 1983. Desuden havde ulykken i 1983 allerede været genstand for en dobbelt anerkendelse af VDI (4% + 1%), hvorfor det ligeledes var væsentligt at angive, om denne VDI faldt ind under den tidligere invaliditetstilstand, som eventuelt ville blive lagt til grund af lægeudvalget. Under disse omstændigheder skulle ansættelsesmyndigheden som følge af den omsorgspligt, der påhvilede den i forhold til den tidligere tjenestemand, i særlig grad tilstræbe at sikre, at enhver tidligere invaliditetstilstand reelt blev præciseret, dvs. klart angivet i tal, således at sagsøgeren havde mulighed for at gøre en eventuel ret til tilkendelse af en yderligere VDI-grad gældende under en senere procedure (præmis 52).

Retten konstaterede, at lægeudvalget i sin erklæring i modstrid med ordlyden af dets kommissorium ikke havde angivet noget tal for den invaliditetsgrad, som skulle sammenholdes med denne tidligere invaliditetstilstand. Denne erklæring var derfor behæftet med fejl. Følgen heraf var, at det var umuligt - blot på grundlag af den lægelige erklæring og under hensyn til sagsøgerens lange historie med varierende ulykker - at fastslå forholdet mellem den tidligere tilstand og den VDI-grad på 8%, som var blevet fastslået af lægeudvalget (præmis 53).

Retten bemærkede imidlertid, at det måtte undersøges, om ikke denne fejl efterfølgende var blevet afhjulpet. Ansættelsesmyndighedens forespørgsel om oplysninger om lægeudvalgets hensyntagen til den omhandlede tidligere invaliditetstilstand lod sig kun forklare med, at man nærede en tvivl med hensyn til forskellen mellem VDI-graderne, som netop var opstået, fordi der ikke var blevet angivet tal for den tidligere invaliditetstilstand, som omtaltes i erklæringen. I en supplerende erklæring undlod lægeudvalget stadig klart at angive tal for den pågældende tidligere invaliditetstilstand, men »erkendte«, at forskellen »skyldtes«, at der var taget hensyn hertil. Denne passage indeholdt således alene en efterfølgende forklaring af den forudgående erklæring. Det måtte derfor fastslås, at den supplerende erklæring ikke fjernede den usikkerhed, som den forudgående lægelige erklæring havde forårsaget, og ikke overholdt kommissoriets betingelser, idet der ikke deri var angivet noget tal for den tidligere invaliditetstilstand.

Efter klagen, hvori sagsøgeren bl.a. fremhævede de manglende angivelser af enhver tidligere invaliditetstilstand i forhold til de forskellige ulykker, han havde været offer for, anmodede ansættelsesmyndigheden om at få oplyst, »hvori denne tidligere invaliditetstilstand nøjagtig bestod«. Retten fandt, at besvarelsen heraf fra dr. R. heller ikke indeholdt de påkrævede præciseringer af, hvilken VDI-grad der svarede til den tidligere invaliditetstilstand, men derimod kunne støtte forskellige udlægninger, som sagsøgte da også fremsatte indtil afslutningen af proceduren for Retten (præmis 57-62).

Retten konstaterede, at det reelle indhold af udtrykket tidligere invaliditetstilstand, som var blevet anvendt af lægeudvalget, var kendetegnet ved unøjagtigheder og tvivl, som ikke muliggjorde en præcisering af hverken denne invaliditetstilstands art eller den dertil knyttede VDI-grad. Det fulgte heraf, at de lægelige udtalelser, som afgørelsen var baseret på, ikke stemte overens med kommissoriet, og desuden heller ikke tydeliggjorde sammenhængen mellem de heri indeholdte lægelige konstateringer, og den konklusion, de ledte frem til (præmis 63).

Henvisning til: X mod Kommissionen, a.st., præmis 45, med henvisninger til Domstolens praksis; Benecos mod Kommissionen, a.st., præmis 42, med henvisninger til Domstolens og Rettens praksis.

Disse lægelige udtalelser kunne derfor ikke berettige begrænsningen af VDI-graden i den anfægtede afgørelse til 3%, hvorfor sagsøgerens eneste anbringende blev taget til følge. Følgelig blev Kommissionens afgørelse af 22. marts 1994 annulleret i det omfang, den indebar en sådan begrænsning af VDI-graden (præmis 64).

Erstatningspåstanden

I replikken gjorde sagsøgeren gældende, at Kommissionen uden tilladelse havde afsløret oplysninger om hans sundhedstilstand og endog havde fremlagt konfidentielle lægeerklæringer, som var omfattet af den lægelige tavshedspligt. Kommissionen tilsidesatte endvidere sagsøgerens ret til respekt for hans privatliv, som er knæsat i artikel 8 i den europæiske menneskerettighedskonvention. Under hensyn til denne nye omstændighed, som blev bekendt under sagens behandling, nedlagde sagsøgeren påstand om, at Kommissionen tilpligtedes at betale ham en symbolsk ecu i erstatning for den ikke-økonomiske skade, som han havde lidt (præmis 65).

Selv om bestemmelserne i procesreglementet artikel 48, stk. 2, giver mulighed for under visse omstændigheder at fremsætte nye anbringender under sagen, kan disse regler i intet tilfælde fortolkes således, at de giver mulighed for, at en sagsøger kan fremsætte nye påstande for Fællesskabets retsinstanser og således ændre sagens genstand. Det er korrekt, at Domstolen med hensyn til annullationssøgsmål har anerkendt, at påstande rettet mod en retsakt, der var tilbagekaldt under sagen af den institution, som havde udstedt den, kan anses for at være rettet mod den nye retsakt, som er udstedt i stedet for den tilbagekaldte retsakt. Denne substitution ændrer dog ikke karakteren af det annullationssøgsmål, som oprindelig var indbragt. Situationen var dog en helt anden i denne sag, hvor sagsøgeren til sin påstand om annullation havde føjet en påstand om erstatning, således at det oprindelige søgsmåls karakter var ændret (præmis 66).

Henvisning til: Domstolen, 25. september 1979, sag 232/78, Kommissionen mod Frankrig, Sml. s. 2729, præmis 3; Domstolen, 18. oktober 1979, sag 125/78, Gema mod Kommissionen, Sml. s. 3173, præmis 26; Domstolen, 3. marts 1982, sag 14/81, Alpha Steel mod Kommissionen, Sml. s. 749, præmis 8; Domstolen, 14. juli 1988, sag 103/85, Stahlwerke Peine-Salzgittermod Kommissionen, Sml. s. 4131, præmis 11; Retten, 18. september 1992, sag T-28/90, Asia Motor France m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 2285, præmis 43.

Retten tilføjede, at en antagelse til realitetsbehandling af en erstatningspåstand i tjenestemandssager var betinget af, at den i vedtægtens artikel 90 og 91 fastsatte forudgående administrative procedure var afviklet forskriftsmæssigt. Eftersom den ikke-økonomiske skade, som sagsøgeren hævdede at have lidt, havde sin oprindelse i Kommissionens afsløring af oplysninger, der angiveligt var konfidentielle, burde sagsøgeren forud for nedlæggelse af denne påstand have fulgt den administrative procedure, som omfatter to faser, nemlig en ansøgning og en klage i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 1 og 2, og indledningsvis have opfordret ansættelsesmyndigheden til at erstatte den påberåbte skade. Imidlertid var der ikke blevet gennemført nogen sådan administrativ procedure i denne sag. Heraf fulgte, at erstatningspåstanden under alle omstændigheder skulle afvises (præmis 67 og 68).

Henvisning til: Retten, 8. juni 1993, sag T-50/92, Fiorani mod Parlamentet, Sml. II, s. 555, præmis 45 og 46.

Konklusion:

1) Kommissionens afgørelse af 22. marts 1994 annulleres i det omfang, den begrænser den for sagsøgeren anerkendte grad af vedvarende, delvis invaliditet til 3%.