ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
9

Artikel 4 i forordning nr. 1049/2001, der opregner undtagelserne til retten til aktindsigt, er udformet som følger: »1. Institutionerne afslår at give aktindsigt i et dokument, hvis udbredelse ville være til skade for: a) beskyttelsen af offentlighedens interesser med hensyn til: — offentlig sikkerhed — forsvar og militære anliggender — internationale forbindelser — Fællesskabets eller en medlemsstats finanspolitik, valutapolitik eller økonomiske politik […] 3. […] Der gives afslag på aktindsigt i dokumenter, der indeholder meningstilkendegivelser til internt brug som led i drøftelser og indledende konsultationer inden for den pågældende institution, selv efter at der er truffet afgørelse, hvis dokumentets udbredelse ville være til alvorlig skade for institutionens beslutningsproces, medmindre der er en mere tungtvejende offentlig interesse i udbredelse af dokumentet. 4. Med hensyn til dokumenter fra tredjemand rådfører institutionen sig med tredjemanden for at vurdere, om en undtagelse i henhold til stk. 1 eller 2 finder anvendelse, medmindre det er indlysende, at dokumentet skal eller ikke skal udleveres. 5. En medlemsstat kan anmode institutionen om ikke at give aktindsigt i et dokument, som hidrører fra denne medlemsstat, uden dens forudgående samtykke. 6. Hvis kun dele af det ønskede dokument er omfattet af en undtagelse, skal den resterende del af dokumentet udleveres. 7. Undtagelserne som fastlagt i stk. 1-3 finder kun anvendelse i den periode, hvor beskyttelsen er begrundet i dokumentets indhold. Undtagelserne finder anvendelse i højst 30 år. Med hensyn til dokumenter, der er omfattet af undtagelserne vedrørende privatlivets fred eller forretningsmæssige interesser, og i tilfælde af følsomme dokumenter kan undtagelserne om nødvendigt finde anvendelse efter udløbet af dette tidsrum.«
14

Da Korkein hallinto-oikeus er af den opfattelse, at afgørelsen af den tvist, der er indbragt for den, afhænger af en fortolkning af EU-retten, har retten besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Skal artikel 49 TEUF, der vedrører etableringsfrihed i henhold til EU-retten, fortolkes således, at den er til hinder for anvendelse af lægemiddellovens bestemmelser vedrørende bevillingsordningen for apoteker med den begrundelse, at betingelserne for etablering af [HUA’s] filialapoteker afviger fra de betingelser, der gælder for private apoteker på følgende måde: a) Efter bevilling udstedt af [FIMEA] i medfør af lægemiddellovens § 52, stk. 1, kan et privat filialapotek etableres i et område, som på grund af et lille antal beboere ikke opfylder de minimumsdriftsbetingelser, der kræves for et selvstændigt apotek, men i hvilket adgangen til lægemidler kræver, at der findes et apoteket, og en privat apoteker kan, efter i hvert enkelt tilfælde at have indhentet bevilling, drive indtil tre filialapoteker. [HUA] kan derimod etablere et filialapotek efter i hvert enkelt tilfælde at have indhentet bevilling i medfør af lægemiddellovens § 52, stk. 3, fra FIMEA, der ved sit skøn i forbindelse med tildelingen af denne bevilling ikke er begrænset af andre bestemmelser i loven eller andre nationale bestemmelser, end at [HUA] højst kan have seksten filialapoteker. b) FIMEA skal ved afgørelsen af et privat filialapoteks beliggenhed tage hensyn til hovedapotekets beliggenhed. Der findes ingen tilsvarende bestemmelse for [HUA’s] filialapoteker, som er beliggende rundt om i Finland. 2) Hvis Den Europæiske Unions Domstol finder, at artikel 49 TEUF, henset til svarene på ovenstående spørgsmål, er til hinder for bevillingsordningen for [HUA’s] filialapoteker, anmoder Korkein hallinto-oikeus Den Europæiske Unions Domstol om præjudiciel afgørelse af følgende supplerende spørgsmål: a) Kan den begrænsning af etableringsfriheden, der følger af bevillingsordningen for [HUA’s] filialapoteker, som følge af [HUA’s] særlige opgaver vedrørende undervisning af farmaceutstuderende og lægemiddelforsyning begrundes i tvingende almene hensyn, der er nødvendige og i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet, under hensyn til, at tilsvarende særlige opgaver ikke er lovmæssigt fastsat for [HUA’s] filialapoteker? b) Følger det af de for [HUA] lovbestemte og ovenfor beskrevne særlige opgaver, at dette apotek kan betragtes som en virksomhed, der har fået overdraget at udføre tjenesteydelser af almindelig økonomisk interesse som omhandlet i artikel 106, stk. 2, TEUF, og gør den nævnte bestemmelse i TEUF det i så fald muligt, for så vidt angår [HUA’s] filialapoteker, at fravige de krav vedrørende forudgående administrativ tilladelse, der fremgår af Domstolens retspraksis og af artikel 49 TEUF, under hensyn til, at tilsvarende særlige opgaver ikke er lovmæssigt fastsat for [HUA’s] filialapoteker?«
4

Første og fjerde til ottende betragtning til forordningen er affattet som følger: »(1) De hidtidige erfaringer inden for motorkøretøjsbranchen med hensyn til salg af nye motorkøretøjer […] gør det muligt at afgrænse kategorier af vertikale aftaler, som kan anses for generelt at opfylde betingelserne i [traktatens] artikel 81, stk. 3. [...] (4) Fritagelsen bør kun omfatte vertikale aftaler, som med tilstrækkelig sikkerhed kan antages at opfylde betingelserne i [traktatens] artikel 81, stk. 3. (5) Vertikale aftaler, som falder ind under de kategorier, der er defineret i denne forordning, kan forbedre den økonomiske effektivitet inden for en produktions- eller distributionskæde ved at fremme en bedre koordinering mellem de deltagende virksomheder. De kan navnlig medføre en reduktion af parternes transaktions- og distributionsomkostninger og en optimering af deres afsætnings- og investeringsniveau. (6) Sandsynligheden for, at sådanne effektivitetsfremmende virkninger opvejer eventuelle konkurrenceskadelige virkninger, som skyldes begrænsninger indeholdt i vertikale aftaler, afhænger af de deltagende virksomheders markedsstyrke og dermed af, i hvilket omfang disse virksomheder er udsat for konkurrence fra andre leverandører af varer eller tjenesteydelser, som køberen anser for indbyrdes ombyttelige eller substituerbare [...]. (7) Der bør fastsættes tærskler baseret på markedsandele, som afspejler leverandørernes markedsstyrke. […] De tærskler, hvorunder vertikale aftalers fordele kan formodes at opveje deres restriktive virkninger, bør variere efter de forskellige typer vertikale aftalers egenskaber. Det kan derfor antages, at vertikale aftaler generelt indebærer sådanne fordele, hvis den pågældende leverandør har en markedsandel på højst 30% på markedet for salg af nye motorkøretøjer eller reservedele, eller, når der anvendes et kvantitativt, selektivt distributionssystem til salg af nye motorkøretøjer, højst 40% […] (8) Over disse tærskler for markedsandele kan det ikke formodes, at vertikale aftaler, der er omfattet af [traktatens] artikel 81, stk. 1, normalt indebærer objektive fordele af en sådan art og et sådant omfang, at de opvejer de ulemper, de medfører for konkurrencen. I forbindelse med kvalitativ, selektiv distribution kan der dog forventes sådanne fordele uanset leverandørens markedsandel.«
Artikel 112, stk. 1, litra a), i Rådets forordning (EØF) nr. 918/83 af 28. marts 1983 om en fællesskabsordning vedrørende fritagelse for import- og eksportafgifter, som ændret ved Rådets forordning (EØF) nr. 1315/88 af 3. maj 1988, artikel 107, stk. 1, litra a), i Rådets forordning (EF) nr. 1186/2009 af 16. november 2009 om en fællesskabsordning vedrørende fritagelse for import- og eksportafgifter, artikel 82, stk. 1, litra a), i Rådets direktiv 83/181/EØF af 28. marts 1983 om fastlæggelse af anvendelsesområdet for artikel 14, stk. 1, litra d), i direktiv 77/388/EØF for så vidt angår fritagelse for merværdiafgift ved visse former for endelig indførsel af goder, som ændret ved Rådets direktiv 88/331/EØF af 13. juni 1988, og artikel 84, stk. 1, litra a), i Rådets direktiv 2009/132/EF af 19. oktober 2009 om fastlæggelse af anvendelsesområdet for artikel 143, litra b) og c), i direktiv 2006/112/EF for så vidt angår fritagelse for merværdiafgift ved visse former for endelig indførsel af goder skal fortolkes således, at de ikke finder anvendelse på lokomotiver.
7

ebookers.com sælger flyrejser via en internetportal, som selskabet selv driver. Når en kunde har valgt en bestemt flyrejse via den på portalen tilgængelige reservationsprocedure, fremkommer der øverst til højre på ebookers.com’s hjemmeside under overskriften »Deres aktuelle rejseomkostninger« (»Ihre aktuellen Reisekosten«) en opgørelse over udgifterne. Denne opgørelse indeholder, ud over prisen for selve flyrejsen, et beløb vedrørende »skatter og afgifter« (»Steuern und Gebühren«) ligesom gebyrer for en »afbestillingsforsikring« (»Versicherung Rücktrittskostenschutz«) er angivet automatisk. De samlede omkostninger udgør »rejsens samlede pris« (»Gesamtreisepreis«).
Neurim anlagde sag ved High Court of Justice (Chancery division – Patents Court) til prøvelse af dette afslag og gjorde i det væsentlige gældende, at den markedsføringstilladelse, som var relevant ved anvendelsen af SBC-forordningens artikel 3, litra d), var den, der vedrørte det produkt, for hvilket der var ansøgt om et supplerende beskyttelsescertifikat. Neurim fik ikke medhold og appellerede herefter dommen til Court og Appeal (England & Wales) (Civil Division). Skønt denne ret er af den opfattelse, at Neurims argumenter skal tages til følge, har den besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:

»1) Ved fortolkningen af [SBC-forordningens] artikel 3 [...] skal forordningens artikel 3, litra d) – når der er blevet udstedt en markedsføringstilladelse (A) for et lægemiddel, som indeholder et aktivt stof – da fortolkes således, at denne bestemmelse er til hinder for, at der udstedes et supplerende beskyttelsescertifikat, der beror på en senere markedsføringstilladelse (B), som gælder for et andet lægemiddel, der indeholder det samme aktive stof, idet den beskyttelse, som er opnået ved grundpatentet, ikke omfatter markedsføring af det produkt, der er genstand for den tidligere markedsføringstilladelse som omhandlet i artikel 4?

2) Hvis denne bestemmelse ikke er til hinder for et supplerende beskyttelsescertifikat, følger det deraf, at SBC-forordningens artikel 13, stk. 1, skal fortolkes således, at »den første tilladelse til markedsføring i Fællesskabet« skal være en tilladelse til markedsføring af et lægemiddel, som ikke er mere vidtgående end den beskyttelse, der er opnået ved grundpatentet som omhandlet i artikel 4?

3) Vil disse spørgsmål skulle besvares anderledes, hvis den tidligere markedsføringstilladelse er blevet udstedt for et veterinærlægemiddel, der modsvarer en bestemt indikation, og den senere markedsføringstilladelse er blevet udstedt for et humanmedicinsk lægemiddel, der modsvarer en anden indikation?

4) Vil disse spørgsmål skulle besvares anderledes, hvis den senere markedsføringstilladelse har krævet en fuldstændig ansøgning om markedsføringstilladelse i overensstemmelse med artikel 8, stk. 3, i direktiv 2001/83/EF (tidligere en fuldstændig ansøgning i henhold til artikel 4 i direktiv 65/65/EØF)?

5) Vil disse spørgsmål skulle besvares anderledes, hvis det produkt, der er omfattet af tilladelse (A) til markedsføring af det tilsvarende lægemiddel, er omfattet af beskyttelsen af et andet patent, som tilhører en anden registreret indehaver end den, der ansøger om det supplerende beskyttelsescertifikat?«
48

Domstolen har ved fortolkningen af begreberne »filial«, »agentur« og »lignende virksomhed« identificeret to kriterier til fastlæggelse af, om et søgsmål vedrørende driften af en af disse virksomhedskategorier har tilknytning til en medlemsstat. Begreberne »filial«, »agentur« og »lignende virksomhed« forudsætter for det første, at der foreligger et centrum for erhvervsudøvelsen, som udadtil varigt fremtræder som en repræsentation for hovedvirksomheden. Dette centrum skal have en ledelse og være materielt udstyret på en sådan måde, at det kan forhandle med tredjemand, således at denne ikke behøver at henvende sig direkte til hovedvirksomheden (jf. dom af 18.3.1981, sag 139/80, Blanckaert & Willems, Sml. s. 819, præmis 11). For det andet skal tvisten vedrøre enten handlinger i forbindelse med driften af disse enheder eller forpligtelser, som de har påtaget sig på hovedvirksomhedens vegne, når disse forpligtelser skal opfyldes i den stat, hvor enhederne er beliggende (jf. i denne retning Somafer-dommen, præmis 13).
51

Det er i den forbindelse af mindre betydning, at en sådan aftale præciserer, at den navnlig har til formål at gøre det muligt for licenstageren at registrere et domænenavn i eget navn, men for licensgiverens regning, såfremt denne mulighed ikke tjener andet formål end at gøre det muligt for medkontrahenten at opfylde sin forpligtelse til at registrere domænenavnet eller domænenavnene mod vederlag, og den således alene er rent accesorisk i forhold til denne forpligtelse. Som generaladvokaten anførte i punkt 49 og 53 i forslaget til afgørelse, indebærer en tilladelse til at registrere et varemærke som .eu-domænenavn på ingen måde, at indehaveren af dette varemærke tilstår sin medkontrahent en ret til erhvervsmæssigt at bruge dette i overensstemmelse med dets egentlige funktioner.
30

I denne forbindelse er den pågældende ret bl.a. i tvivl om, hvorvidt dommen af 16. december 2004, My (sag C-293/03, Sml. I, s. 12013), og af 16. februar 2006, Öberg (sag C-185/04, Sml. I, s. 1453), kan tale for en sådan tilgang, navnlig fordi det i den første af disse domme fremhæves, at det ikke med henblik på artikel 10 EF kan tåles, at en national lovgivning kan hindre og dermed afskrække fra beskæftigelse i en institution under Den Europæiske Union, idet en arbejdstager fratages den ret til sociale ydelser, som han ville have haft i henhold til sin nationale ordning, såfremt han ikke havde påbegyndt en sådan beskæftigelse. Det skal imidlertid afgøres, om den omstændighed, at ansatte ved ECB er fritaget for tysk indkomstskat, når forældredagpenge er skattefinansieret, er til hinder for en overførelse af denne opfattelse på en situation som den i hovedsagen omhandlede.
4

Sjette direktivs artikel 17, stk. 2, litra a), og stk. 5, således som affattet i medfør af samme direktivs artikel 28f, bestemmer: »2. I det omfang goder og tjenesteydelser anvendes i forbindelse med den afgiftspligtige persons afgiftspligtige transaktioner, er han berettiget til i den afgift, der påhviler ham, at fradrage følgende beløb: a) den [moms], som skyldes eller er erlagt i indlandet for goder og tjenesteydelser, der er eller vil blive leveret til ham af en anden afgiftspligtig person […] 5. For så vidt angår goder og ydelser, som af en afgiftspligtig person benyttes såvel til transaktioner, der giver ret til fradrag i medfør af stk. 2 og 3, som til transaktioner, der ikke giver ret til fradrag, er fradrag kun tilladt for den del af [momsen], der forholdsmæssigt svarer til beløbet for den førstnævnte form for transaktioner. Pro rata-satsen beregnes for samtlige transaktioner, som udføres af den afgiftspligtige i overensstemmelse med artikel 19. Medlemsstaterne kan dog: a) give den afgiftspligtige person tilladelse til at fastsætte en pro rata-sats for hver sektor inden for sin virksomhed, såfremt der føres særskilte regnskaber for hver af disse sektorer b) påbyde den afgiftspligtige person at fastsætte en pro rata-sats for hver sektor inden for sin virksomhed og at føre særskilte regnskaber for hver af disse sektorer c) give den afgiftspligtige person tilladelse til eller pålægge ham at foretage fradraget under hensyntagen til, hvordan samtlige eller en del af goderne og ydelserne benyttes d) give den afgiftspligtige person tilladelse til eller pålægge ham at foretage fradraget i overensstemmelse med den i første afsnit anførte regel for samtlige goder og tjenesteydelser benyttet til alle de omhandlede transaktioner e) fastsætte, at såfremt den [moms], som den afgiftspligtige person ikke kan fradrage, er af ringe størrelse, skal den ikke tages i betragtning.«
4

Direktivets artikel 15, der har overskriften »Afgiftsfritagelse for udførsel til steder uden for Fællesskabet, dermed ligestillede transaktioner og internationale transporter«, bestemmer: »Med forbehold af andre fællesskabsbestemmelser fritager medlemsstaterne på betingelser, som de fastsætter for at sikre en korrekt og enkel anvendelse af nedennævnte fritagelser, og med henblik på at forhindre enhver mulig form for svig, unddragelse og misbrug: [...] 4. levering af goder bestemt som forsyninger, herunder proviant, til fartøjer, der a) anvendes til sejlads i rum sø, og som mod betaling udfører passagerbefordring eller benyttes i forbindelse med handels-, industri- eller fiskerivirksomhed [...] 5. levering, ombygning, reparation, vedligeholdelse, befragtning og udlejning af de under nr. 4), litra a) og b), omhandlede søgående fartøjer, samt levering, udlejning, reparation og vedligeholdelse af genstande – herunder fiskegrej – der er indbygget i eller anvendes ved udnyttelsen af disse fartøjer 6. levering, ombygning, reparation, vedligeholdelse, befragtning og udlejning af luftfartøjer, som anvendes af luftfartsselskaber, der mod betaling hovedsageligt flyver i udenrigstrafik, samt levering, udlejning, reparation og vedligeholdelse af genstande, der er indbygget i eller anvendes ved udnyttelsen af disse luftfartøjer 7. levering af goder bestemt som forsyninger, herunder proviant, til de under nr. 6) omhandlede luftfartøjer 8. andre tjenesteydelser end de under nr. 5) omhandlede, når de udføres for at dække et umiddelbart behov i forbindelse med de under nr. 5) omhandlede søgående fartøjer og deres ladning 9. andre tjenesteydelser end de under nr. 6) omhandlede, når de udføres for at dække et umiddelbart behov i forbindelse med de under nr. 6) omhandlede luftfartøjer og deres ladning [...]«
24

Selskaberne Rohm & Haas har ved den forelæggende ret gjort gældende, at de i hovedsagen omhandlede plader udelukkende er bestemt til at anbringes i poleringsmaskiner, der anvendes til at polere halvlederskiver, henhørende under pos. 8464 i KN, og at hver enkelt type polerplade er bestemt for en særlig maskinmodel og en særlig arbejdsproces. De har anført, at polerpladerne skal betragtes som dele, der er nødvendige for maskinernes funktion, hvilket er baggrunden for mærkningen af den vare, der er taget som prøve. Selskaberne Rohm & Haas har fastholdt, at det ikke er muligt at tarifere disse polerplader i pos. 3919, idet der ikke blot er tale om en plade, der får en klæbende overflade ved kontakt, eller i pos. 8207, eftersom de ikke i sig selv gør det muligt at udføre poleringsarbejde. De har i denne forbindelse henvist til den af CCED afgivne udtalelse. Selskaberne har endelig anført, at forordning nr. 336/2010 ikke har tilbagevirkende kraft, heller ikke ud fra en analog betragtning, at forordningen ikke omhandler de samme varer, samt at den er ugyldig.
55

Det andet spørgsmål skal således besvares med, at EU-retten skal fortolkes således, at det ikke kan udelukkes, at en national retsforskrift, som tillader, at en privatperson, der har undladt at opfylde sin forpligtelse til at lade sig registrere i registret over momspligtige personer, og som ikke er betalingspligtig for denne afgift, pålægges en bøde, der er fastsat ved anvendelse af den normale sats for momsen på værdien af de goder, som er blevet leveret, er i strid med proportionalitetsprincippet. Det tilkommer den nationale ret at efterprøve, om sanktionens beløb går videre end, hvad der er nødvendigt for at nå målet om at sikre en korrekt opkrævning af momsen og at undgå svig, henset til sagens omstændigheder og særlig det faktisk pålagte beløb og en eventuel foreliggende svig eller fordrejning af den anvendelige lovgivning, der kan tilregnes den afgiftspligtige person, som er blevet pålagt sanktioner for manglende registrering.
11

I mellemtiden var den tekniske standard W 534 blevet ændret af DVGW i en formaliseret procedure, som Fra.bo ikke deltog i, ved at indføre »3 000-timers-testen« for at sikre, at de certificerede produkter har længere levetid. Det fremgår af DVGW’s besvarelse af et skriftligt spørgsmål fra Domstolen, at »3 000-timers-testen« består i, at kobberfittingens tætningsringe af elastomer udsættes for en temperatur på 110°C i 3000 timer. Ifølge DVGW’s regler er indehaverne af overensstemmelsescertifikater forpligtet til at indgive en ansøgning om en tillægscertificering inden for tre måneder efter, at ændringen af denne standard er trådt i kraft, med henblik på at dokumentere, at de ændrede krav er overholdt. Fra.bo har ikke indgivet en sådan ansøgning og har ikke undergivet sine kobberfittings »3 000-timers-testen«.
41

Varhoven administrativen sad har under disse omstændigheder besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Skal [momsdirektivets] artikel 179, stk. 1, artikel 180 og 273 samt det i Domstolens dom af 8. maj 2008, Ecotrade (forenede sager C-95/07 og C-96/07, Sml. I, s. 3457), omhandlede effektivitetsprincip på området for indirekte afgifter fortolkes således, at de ikke er til hinder for en præklusionsfrist som den, der er fastsat ved [ZDDS’s] artikel 72, stk. 1 (i 2008-affattelsen), som i henhold til § 18 i overgangsbestemmelser og afsluttende bestemmelser til lov om ændring og supplering af [ZDDS] blev forlænget til ultimo april 2009 for modtagere af leveringer, over for hvem der var opstået et afgiftskrav inden den 1. januar 2009, henset til de omstændigheder, der foreligger i tvisten i hovedsagen, nemlig — for så vidt som registrering er en forudsætning for udøvelse af momsfradragsretten, skal den person, der har foretaget en erhvervelse af varer inden for Fællesskabet, og som ikke er registreret i henhold til [ZDDS], lade sig frivilligt registrere, uanset at den pågældende ikke opfylder betingelserne for en obligatorisk registrering — den nye bestemmelse i [ZDDS’s] artikel 73a, der trådte i kraft den 1. januar 2009, hvorefter der skal indrømmes ret til fradrag, uanset om den i artikel 72, stk. 1, fastsatte frist er blevet overholdt, når afgiftskravet opstod over for modtageren, såfremt leveringen ikke blev hemmeligholdt, og regnskabet indeholder oplysninger om den — den senere ændring af [ZDDS’s] artikel 72, stk. 1, der trådte i kraft den 1. januar 2010, hvorefter retten til fradrag af indgående moms kan udøves i den afgiftsperiode, i hvilken retten opstod, eller i en af de følgende tolv afgiftsperioder? 2) Skal princippet om afgiftsneutralitet som grundlæggende princip af betydning for det fælles merværdiafgiftssystems oprettelse og funktion fortolkes således, at en praksis med afgiftsmæssig korrigering som den i hovedsagen omhandlede, hvorefter der ved for sen betaling af afgiften som sanktion pålægges en forpligtelse til at betale renter samt endvidere en sanktion i form af nægtelse af retten til fradrag af indgående moms, er lovlig under de konkrete omstændigheder, som gør sig gældende for kassationsappellanten, i hvilken forbindelse det skal tages i betragtning, at transaktionen ikke blev hemmeligholdt, at den fremgår af regnskabet, at afgiftsmyndighederne råder over de nødvendige oplysninger, at der ikke foreligger misbrug, og at det offentlige ikke har lidt tab?«
49

Den omstændighed, at der betales for adgangen til oplysningerne i en database, har i overensstemmelse med i de i denne doms præmis 39 og 42 anførte overvejelser ingen betydning for, om et forbud mod videreanvendelse af disse oplysninger er af økonomisk karakter eller ej, på den betingelse, at denne betaling ikke i sig selv har en sådan karakter, at den begrunder, at den omhandlede aktivitet skal anses for økonomisk. I det omfang betalingen for adgang til oplysningerne er begrænset og må anses for uløseligt knyttet til denne, kan påberåbelsen af ophavsrettigheder med det formål at beskytte disse oplysninger og mere præcist at forhindre deres videreanvendelse ikke anses for at være en økonomisk aktivitet. En sådan påberåbelse er således under disse omstændigheder uløseligt knyttet til tilrådighedsstillelsen af oplysningerne.