ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1)

Skal det krav om en klar og forståelig affattelse, som er fastsat i artikel 4, stk. 2, og artikel 5 i Rådets direktiv 93/13/EØF (1) af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler (herefter »direktivet«) fortolkes således, at det i forbindelse med en forbrugeraftale om lån, er opfyldt ved et kontraktvilkår, der ikke er blevet forhandlet individuelt, og som nøjagtigt fastsætter de udgifter, gebyrer og øvrige omkostninger (herefter samlet benævnt »udgifter«), som forbrugeren skal afholde, hvilken beregningsmetode der er anvendt, og tidspunktet for hvornår udgifterne skal betales, men som imidlertid ikke specificerer de konkrete tjenesteydelser, som udgifterne dækker? Eller skal kravet fortolkes således, at det i aftalen ligeledes skal angives, hvilke tjenesteydelser der er tale om? I sidstnævnte tilfælde er det da tilstrækkeligt, at indholdet af den leverede tjenesteydelse kan udledes af udgiftens benævnelse?
2)

Er de EU-retlige bestemmelser om tildeling af bygge- og anlægskontrakter, tjenesteydelseskontrakter og vareindkøbskontrakter, og navnlig artikel 1 og 2 i direktiv 2004/18/EF, samt artikel 49, 56, 105 ff. i traktaten om Den Europæiske Union til hinder for nationale bestemmelser, der sidestiller private »klassificerede« sygehuse med offentlige sygehuse — idet disse sygehuse omfattes af systemet for den offentlige nationale sundhedsplanlægning, der reguleres af særlige aftaler, som adskiller sig fra almindelige akkrediteringsforhold med andre private aktører, der indgår i systemet for levering af sundhedsydelser — selv om kravene vedrørende anerkendelse som offentligretligt organ og forudsætningerne for direkte tildeling i overensstemmelse med in house-tildelingsordningen ikke er opfyldt, og derfor undtager dem fra de nationale og EU-retlige bestemmelser om offentlige kontrakter, selv om disse aktører får til opgave gratis at fremstille og levere specifikke produkter, der er nødvendige for leveringen af sundhedsydelser til offentlige sundhedsfaciliteter, og samtidigt modtager en offentlig finansiering, som er nødvendig for gennemførelsen af disse leveringer?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 22/21

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Amtsgericht Hamburg (Tyskland) den 18. oktober 2017 — Dirk Harms, m.fl. mod Vueling Airlines SA

(Sag C-601/17)

(2018/C 022/31)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Amtsgericht Hamburg

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: Dirk Harms, Ann-Kathrin Harms, Nick-Julius Harms, Tom-Lukas Harms, Lilly-Karlotta Harms og Emma-Matilda Harms, de fire sidstnævnte repræsenteret ved deres forældre Dirk Harms und Ann-Kathrin Harms

Sagsøgt: Vueling Airlines SA

Præjudicielt spørgsmål

Skal udtrykket »refusion i henhold til reglerne i artikel 7, stk. 3, af den fulde købspris for billetten« i henhold til artikel 8, stk. 1, litra a), i forordning nr. 261/2004 (1) fortolkes således, at der dermed menes det beløb, som passageren har betalt for den pågældende flybillet, eller skal der tages udgangspunkt i det beløb, som det sagsøgte luftfartsselskab faktisk har modtaget, når der i forbindelse med reservationen gøres brug af en formidlervirksomhed, som indkasserer forskellen mellem det beløb, som passageren betaler, og det beløb, som luftfartsselskabet modtager, uden at offentliggøre dette?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 261/2004 af 11.2.2004 om fælles bestemmelser om kompensation og bistand til luftfartspassagerer ved boardingafvisning og ved aflysning eller lange forsinkelser og om ophævelse af forordning (EØF) nr. 295/91 (EUT 2004, L 46, s. 1).
3.

Påhviler det Grondwettelijk Hof [forfatningsdomstol] midlertidigt at opretholde virkningerne af de […] bestemmelser, der skal annulleres, samt af de bestemmelser, der eventuelt skal annulleres helt eller delvist, såfremt det af besvarelsen af det første og det andet præjudicielle spørgsmål skulle fremgå, at de er i strid med EU-lovgivningen, for at give lovgiver mulighed for at bringe dem i overensstemmelse med denne lovgivning?
1)

Skal artikel 7, stk. 1, første punktum, sammenholdt med artikel 8 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/67/EF af 15. december 1997 om fælles regler for udvikling af Fællesskabets indre marked for posttjenester og forbedring af disse tjenesters kvalitet (1) fortolkes således, at en ordning i den nationale procesret som den i artikel 165, stk. 2, i lov af 17. november 1964 — retsplejeloven (konsolideret affattelse: DZ. U. af 2016, pos. 1822 med senere ændringer, herefter »k.p.c.«), hvorefter kun indlevering af et procesdokument på et nationalt postkontor, der drives af en udpeget virksomhed, dvs. en befordringspligtig virksomhed, skal sidestilles med indgivelse af det pågældende dokument til retten, mens dette ikke gælder for indlevering af et procesdokument på et nationalt postkontor, der drives af en anden befordringspligtig virksomhed, som ikke er en udpeget virksomhed, udgør en særret?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 13/5

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Wojewódzki Sąd Administracyjny we Wrocławiu (Polen) den 26. september 2017 — Związek Gmin Zagłębia Miedziowego w Polkowicach mod Szef Krajowej Administracji Skarbowej

(Sag C-566/17)

(2018/C 013/05)

Processprog: polsk

Den forelæggende ret

Wojewódzki Sąd Administracyjny we Wrocławiu

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Związek Gmin Zagłębia Miedziowego w Polkowicach

Sagsøgt: Szef Krajowej Administracji Skarbowej

Præjudicielt spørgsmål

Er artikel 168, litra a), i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (1) og princippet om momsens neutralitet til hinder for en national praksis, hvorefter der indrømmes fuld fradragsret i forbindelse med erhvervelse af varer og tjenesteydelser, som både anvendes til den afgiftspligtige persons transaktioner, som er omfattet af momsens anvendelsesområde (afgiftsbelagte og fritagne), og til transaktioner, som ikke er omfattet af momsens anvendelsesområde, og dette i betragtning af, at der i den nationale lov ikke er fastsat metoder eller kriterier for opdeling af den indgående moms i de nævnte transaktionstyper?

(1) EUT 2006, L 347, s. 1.
4.

Såfremt Retten havde overholdt de grundlæggende retsprincipper, herunder retten at fremsætte begrundelse til støtte for en afgørelse, ville den have givet medhold i det søgsmål, der var anlagt for den, ud fra de betragtninger, der er fremført nedenfor.
1.

Er en ændring af en godkendt støtteordning, hvorved en medlemsstat afstår fra fortsat at benytte støttegodkendelsen for en bestemt (adskillelig) gruppe af støttemodtagere og dermed blot reducerer støttevolumen for en eksisterende støtte, i en sag som den foreliggende en ændring af en støtteordning, som i henhold til artikel 108, stk. 3, TEUF (principielt) kræver anmeldelse?
—

Det fastslås, at Den Slovakiske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 13 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/61/EU af 15. maj 2014 om foranstaltninger for at reducere omkostningerne ved etablering af højhastighedsnet til elektronisk kommunikation (1), idet den ikke inden den 1. januar 2016 har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme direktivet, eller under alle omstændigheder idet den har undladt at underrette Kommissionen om disse bestemmelser.
1)

Er artikel 7, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/88/EF (1) af 4. november 2003 om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden til hinder for en national bestemmelse i en overenskomst eller en fortolkning af denne, hvorefter en arbejdstager, som ved begyndelsen af sin årlige ferie eller en del af denne er uarbejdsdygtig, trods ansøgning herom ikke har krav på at få overført en ferie, som falder inden for den pågældende periode, og som han ifølge overenskomsten er berettiget til, når den manglende overførsel af den overenskomstmæssige ferie ikke reducerer arbejdstagerens ret til fire ugers årlig ferie?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 13/5

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Finanzgericht Baden-Württemberg (Tyskland) den 4. oktober 2017 — Martin Wächtler mod Finanzamt Konstanz

(Sag C-581/17)

(2018/C 013/06)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Finanzgericht Baden-Württemberg

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Martin Wächtler

Sagsøgt: Finanzamt Konstanz

Præjudicielt spørgsmål

Skal bestemmelserne i aftalen af 21. juni 1999 (1) mellem Det Europæiske Fællesskab og dets medlemsstater på den ene side og Det Schweiziske Forbund på den anden side om fri bevægelighed for personer, som trådte i kraft den 1. juni 2002, navnlig aftalens præambel samt artikel 1, 2, 4, 6, 7, 16 og 21 og bilag I, artikel 9, fortolkes således, at de er til hinder for lovgivning i en medlemsstat, hvorefter latente, endnu ikke realiserede stigninger i værdien af selskabsrettigheder beskattes (uden henstand) for at sikre, at intet materielt beskatningsgrundlag undgår beskatning, når en statsborger i denne medlemsstat, der er fuldt skattepligtig i denne stat, flytter fra denne stat til Schweiz og ikke til en EU-medlemsstat eller en stat, som er omfattet af aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (EØS)?

(1) EFT L 114, 2002, s. 6
1.

Tilsidesættelse af artikel 7, stk. 3, i forordning nr. 207/2009 Ifølge Retten blev der ikke ført tilstrækkeligt bevis for, at der var opnået fornødent særpræg, og den frifandt EUIPO uden at give nogen begrundelse for, hvorfor det særpræg, der var godtgjort og anerkendt ved tegnet, var utilstrækkeligt og derfor ikke tillod registrering af det ansøgte varemærke. Rettens dom er ikke blevet begrundet og er i strid med ordlyden af denne bestemmelse, henset til, at en betingelse for registrering af et varemærke er, at gengivelsen af tegnet skal være klar, præcis, skal kunne stå alene, være let tilgængelig, forståelig, varig og objektiv.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 5/17

Appel iværksat den 24. august 2017 af Uniwersytet Wrocławski til prøvelse af kendelse afsagt af Retten (Ottende Afdeling) den 13. juni 2017 i sag T-137/16, Uniwersytet Wrocławski mod Forvaltningsorganet for Forskning (REA)

(Sag C-515/17 P)

(2018/C 005/24)

Processprog: polsk

Parter

Appellant: Uniwersytet Wrocławski (ved adwokaci A. Krawczyk-Giehsmann og K. Szarek)

Den anden part i appelsagen: Forvaltningsorganet for Forskning (REA)

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Den appellerede kendelse ophæves.

— Det fastslås, at sagen blev anlagt behørigt.

— Den anden part i sagen tilpligtes at betale samtlige sagsomkostninger.

Anbringender og væsentligste argumenter

Det første appelanbringende vedrører en tilsidesættelse af artikel 19 i statutten for Den Europæiske Unions Domstol. Dette appelanbringende støttes på, at den fortolkning, som Retten har foretaget ved anvendelsen af denne bestemmelse, er fejlagtig, og at den er i strid med proportionalitetsprincippet og subsidiaritetsprincippet, da den ikke tog hensyn til, at det omtvistede retsforhold mellem radca prawny (den højere læreanstalts advokat) og den højere læreanstalt hviler på uafhængighed og lighed på begge sider, og at erhvervet radca prawny i det polske retssystem efter sin art er kendetegnet ved uafhængighed og derved, at det ikke er bundet af anvisninger i forhold til tredjemand, og er et offentligt tillidserhverv.

Det andet appelanbringende vedrører en tilsidesættelse af artikel 119 i Rettens procesreglement af 23. april 2015. Dette appelanbringende støttes på, at Retten begrundede afgørelsen fejlagtigt, fordi den i den anfægtede afgørelses begrundelse formulerede abstrakte udtalelser og den udtrykte opfattelse ikke vedrørte de faktiske omstændigheder i den foreliggende retssag, hvilket har begrænset appellantens mulighed for at forsvare sig effektivt betydeligt.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 5/18

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Pécsi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (Ungarn) den 22. september 2017 — Alekszij Torubarov mod Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal

(Sag C-556/17)

(2018/C 005/25)

Processprog: ungarsk

Den forelæggende ret

Pécsi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Alekszij Torubarov

Sagsøgt: Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 46, stk. 3, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/32/EU (1) af 26. juni 2013 om fælles procedurer for tildeling og fratagelse af international beskyttelse, sammenholdt med artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, fortolkes således, at de ungarske retter kan ændre administrative afgørelser, der er truffet af en myndighed med kompetence i asylsager, hvorved der gives afslag på international beskyttelse, og at de ungarske retter kan tildele en sådan beskyttelse?

(1) EUT 2013, L. 180, s. 60.
—

Der gives medhold i den foreliggende appel, og Rettens dom af 20. juli 2017, som er afsagt i sag T-143/15, Kongeriget Spanien mod Europa-Kommissionen (ECLI:EU:T:2017:534), ophæves delvist for så vidt angår den finansielle korrektion, som er pålagt Kongeriget Spanien, om udelukkelse fra EU-finansiering af visse udgifter, som medlemsstaterne har afholdt inden for rammerne af Den Europæiske Garantifond for Landbruget (EGFL) og Den Europæiske Landbrugsfond for Udvikling af Landdistrikterne (ELFUL) (EUT af 23.1.2015, s. 62-205/75), som henhører under begrebet naturbetingede ulemper og begrebet miljøvenlige landbrugsforanstaltninger i den selvstyrende region Castilla y Leóns program for udvikling af landdistrikter, for så vidt angår det beløb på 1 793 798,22 EUR, der svarer til den del af støtten, som er ydet til områder med naturbetingede ulemper.
1.

Første anbringende om, at sagsøgerne, i deres egenskab af aktionærer (dvs. aktionærer i Trasta Komercbanka i modsætning til selve Trasta Komercbanka) ikke havde en retlig interesse i at anlægge et søgsmål om annullation, som er forskellig fra Trasta Komercbanka’s retlige interesse. Det første anbringende er støttet på følgende argumenter: — Appellanten har gjort gældende, at Retten fejlfortolkede retspraksis, hvorefter det kræves, at aktionærer beviser, at de har en særskilt interesse i at anlægge et søgsmål til prøvelse af en afgørelse rettet mod den virksomhed, som de delvist kontrollerede. Retten begik navnlig en retlig fejl ved i dens kendelse af 12. september 2017 at fastslå, at denne retspraksis ikke fandt anvendelse i sag T-247/16. — Sagsøgerne, i deres egenskab af aktionærer, har ikke godtgjort, at de har en særskilt interesse, som er forskellig fra Trasta Komercbanka’s interesse; deres retsstilling er ikke blevet berørt af den appellerede afgørelse (i modsætning til indledningen af likvidationen, som er en særskilt retsakt). Sagsøgerne, i deres egenskab af aktionærer, kan ikke antages at have en retlig interesse i, at Trasta Komercbanka har en banklicens, som er forskellig fra Trasta Komercbanka’s egen retlige interesse i at have en banklicens. — Navnlig skal interessen i at kræve erstatning eller aktionærernes økonomiske interesse i at modtage dividende ikke anses for at være en særskilt retlig interesse.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 32/13

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Supremo Tribunal de Justiça (Portugal) den 18. Oktober 2017 — J. Portugal Ramos Vinhos SA mod Adega Cooperativa de Borba CRL

(Sag C-629/17)

(2018/C 032/20)

Processprog: portugisisk

Den forelæggende ret

Supremo Tribunal de Justiça

Parter i hovedsagen

Appellant: J. Portugal Ramos Vinhos S.A

Indstævnte: Adega Cooperativa de Borba C.R.L

Præjudicielt spørgsmål

Skal udtrykket »angivelser, der i omsætningen kan tjene til at betegne andre egenskaber ved varen eller præstationen af tjenesteydelsen«, i artikel [3], stk. 1, litra c), i direktiv 2008/95/EF (1), når det anvendes i forbindelse med undersøgelsen af, om tegn eller angivelser, der ønskes anvendt med henblik på at betegne vinprodukter, kan registreres, fortolkes således, at dette udtryk omfatter begrebet »adega« [vinkælder] som et udtryk, der almindeligvis bruges for at identificere de installationer og lokaler, hvor fremstillingen af denne type varer foregår, i ordbestanddele, der anvendes som varemærke, og som omfatter et beskyttet geografisk navn som oprindelsesbetegnelse for vin, og også tilfælde, hvor dette begreb (adega) er en af de ordbestanddele, der udgør firmanavnet på den juridiske person, der ønsker registrering af varemærket?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/95/EF af 22.10.2008 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varemærker (kodificeret udgave) (EUT 2008, L 299, s. 25)
2.

Hvis første spørgsmål besvares bekræftende: Finder nogen af Watson-kravene, eller eventuelle andre krav ud over kravene i EMRK, anvendelse på en sådan afgørelse truffet af en Secretary of State? Hvis det er tilfældet, hvordan og i hvilket omfang finder de pågældende krav da anvendelse, idet der tages højde for, at det er tvingende nødvendigt, at sikkerheds- og efterretningsagenturerne kan indsamle bulk-kommunikationsdata og bruge automatiserede behandlingsteknikker for at beskytte den nationale sikkerhed, og for, i hvor høj grad denne mulighed, såfremt den i øvrigt er i overensstemmelse med EMRK, risikerer at blive begrænset i kritisk omfang ved indførelsen af sådanne krav?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 22/31

Sag anlagt den 5. december 2017 — Europa-Kommissionen mod Irland

(Sag C-678/17)

(2018/C 022/43)

Processprog: engelsk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved P.J. Loewenthal og A. Bouchagiar, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Irland

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Irland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 2 og 3 i Kommissionens afgørelse (EU) 2017/1283 af 30. august 2016 om statsstøtte SA.38373 (2014/C)(ex 2014/NN)(ex 2014/CP), som Irland tildelte Apple […] (1) og artikel 108, stk. 2, TEUF, idet det ikke inden for den fastsatte periode har truffet alle de foranstaltninger, der er nødvendige for at tilbagesøge den statsstøtte hos Apple Sales International og Apple Operations Europe, som blev erklæret ulovlig og uforenelig med det indre marked ved artikel 1 i nævnte afgørelse.

— Irland tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

I henhold til Europa-Kommissionens afgørelse af 30. august 2016 i sag SA.38373 skulle Irland inden fire måneder have tilbagesøgt den ulovlige statsstøtte, der blev tildelt Apple Sales International (»ASI«) og Apple Operations Europe (»AOE«). Støtten fulgte af to skatteafgørelser, der blev vedtaget af Irland til fordel for ASI og AOE den 29. januar 1991 og 23. maj 2007, og som gjorde det muligt for disse to selskaber at fastsætte selskabsskatten årligt indtil 2014.

Irland foretog ikke tilbagesøgning af statsstøtten inden for fire måneder efter meddelelsen af Kommissionens afgørelse, som det var forpligtet til. Endvidere har Irland stadig ikke truffet de foranstaltninger, der er nødvendige for at gennemføre Kommissionens afgørelse.

(1) EUT 2017, L 187, s. 1.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 22/25

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal d’Instance de Limoges (Frankrig) den 30. oktober 2017 — BNP Paribas Personal Finance SA der er indtrådt i selskabet Solfeas rettigheder mod Roger Ducloux og Josée Ducloux, født Lecay

(Sag C-618/17)

(2018/C 022/37)

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Tribunal d’Instance de Limoges

Parter i hovedsagen

Sagsøger: BNP Paribas Personal Finance SA der er indtrådt i selskabet Solfeas rettigheder

Sagsøgt: Roger Ducloux og Josée Ducloux, født Lecay

Præjudicielt spørgsmål

Betyder den regel, der følger af direktiv 98/7/EF af 16. februar 1998 (1) og af direktiv 2008/48/EF af 23. april 2008 (2), hvorefter »[b]eregningens resultat angives med mindst én decimals nøjagtighed. Hvis næste decimal er 5 eller derover, forhøjes den bestemmende decimal med én«, at årlige omkostninger i procent, der er oplyst til 5,95 %, kan anses for at være korrekt, selv om de reelle årlige omkostninger i procent er på 5,97377 %?

(1) Europa-parlamentets og Rådets direktiv 98/7/EF af 16.2.1998 om ændring af direktiv 87/102/EØF, om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes love og administrative bestemmelser om forbrugerkredit (EFT L 101, s. 17).

(2) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/48/EF af 23.4.2008 om forbrugerkreditaftaler og om ophævelse af Rådets direktiv 87/102/EØF (EUT L 133, s. 66).
2)

Når den medlemsstat, der er ansvarlig ifølge kriterierne i Dublin III-forordningens kapitel III, rettidigt har afslået anmodningen om tilbagetagelse, skal den anmodende medlemsstat, hvortil den nye ansøgning er indgivet, da behandle denne ansøgning for at sikre, at ansøgningen bliver behandlet af en medlemsstat i henhold til Dublin III-forordningens artikel 3, stk. 1?
1)

Skal artikel 56 og 63 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde fortolkes således, at de er til hinder for bestemmelserne i Zakon o ništetnosti ugovora o kreditu s međunarodnim obilježjima sklopljenih u Republici Hrvatskoj s neovlaštenim vjerovnikom (lov om ugyldighed af låneaftaler med international tilknytning indgået i Republikken Kroatien med en uautoriseret kreditor, Narodne novine nr. 72/2017), navnlig bestemmelserne i lovens artikel 10, hvorefter låneaftaler og andre retshandlinger, der er en konsekvens af den låneaftale, der er indgået mellem debitor (som omhandlet i artikel 1 og 2, første led, i ovennævnte lov) og den ikke-autoriserede kreditor (som omhandlet i samme lovs artikel 2, andet led) eller er baseret på denne aftale, er ugyldige, selv om de blev indgået inden nævnte lov trådte i kraft, idet ugyldigheden får virkning fra aftaletidspunktet med den konsekvens, at hver af de kontraherende parter er forpligtet til at give alt det, de har modtaget på grundlag af den ugyldige aftale tilbage til den anden part, og hvis dette ikke er muligt, eller hvis den opfyldte ydelses karakter er til hinder for tilbagegivelse, at betale en passende økonomisk godtgørelse i overensstemmelse med de gældende priser på tidspunktet for retsafgørelsen?
2)

Skal den generelle kontrolindikator i henhold til nr. 20.15 i forordning nr. 549/2013/EU (ENS 2010) (beføjelser til »at bestemme en institutionel enheds generelle politik eller strategi«) forstås i materiel forstand som evnen til at dirigere, forpligte og udøve indflydelse på nonprofitinstitutionens administrative forvaltning, eller kan det forstås i en ikke-teknisk forstand således, at det også omfatter andre beføjelser til eksternt tilsyn end dem, der er fastsat i de særlige kontrolindikatorer i henhold til litra a), b), c), d) og e) i nr. 20.15 (såsom eksempelvis beføjelser til at godkende regnskaber, udpege revisorer og godkende vedtægter og anden form for regulering, idrætsmæssige retningslinjer eller anerkendelse af idrætsgrene)?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 22/21

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Varchoven kasatsionen sad (Bulgarien) den 23. oktober 2017 — PM mod AH

(Sag C-604/17)

(2018/C 022/32)

Processprog: bulgarsk

Den forelæggende ret

Varchoven kasatsionen sad

Parter i hovedsagen

Sagsøger: PM

Sagsøgt: AH

Præjudicielt spørgsmål

Tillader forordning nr. 2201/2003 (1), at en ret i en medlemsstat, som i henhold til forordningens artikel 3 har kompetence til at træffe afgørelse i skilsmissesager, behandler sager om forældreansvar samtidig med begæringen om skilsmisse, selv om betingelserne i forordningens artikel 8 og 12 ikke er opfyldte, når retten i henhold til national ret i denne medlemsstat er forpligtet til ex officio at træffe afgørelse om udøvelsen af forældrerettigheder, besøgsretten, underholdsbidraget og brugen af den fælles bolig?

(1) Rådets forordning (EF) nr. 2201/2003 af 27.11.2003 om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar og om ophævelse af forordning (EF) nr. 1347/2000 (EUT 2003, L 338, s. 1).