4.

Imidlertid har Centrafarm rejst tvivl om, hvorvidt den af AHPC skabte oprindelige situation fællesskabsretligt set var lovlig, da firmaet samtidig registrerede to forskellige varemærker i to forskellige medlemsstater for ét og samme produkt. Centrafarm har præciseret sit standpunkt herhen, at det ville stride mod Fællesskabets regler om frie varebevægelser at tillade en eller flere forbundne virksomheder, som i forskellige medlemsstater har registreret forskellige varemærker for det samme produkt, at påberåbe sig forskellen, mellem de pågældende mærker for at hindre importerende tredjemænd i at konkurrere med mærkeindehaveren på lige vilkår. I så henseende henvises der til den af Domstolen fastslåede grundsætning, hvorefter der i artikel 36 ikke er hjemmel til at påberåbe sig en varemærkeret, der er registreret i forskellige medlemsstater på vegne af virksomheder tilhørende samme koncern, for at hindre en parallelimportør i under det pågældende varemærke i importstaten at sælge en vare, som ligeledes bærer et varemærke og lovligt er bragt i omsætning i et andet land i Fællesskabet (jf. den nævnte dom af 31. 10. 1974 i sag 16/74, Centrafarm mod Winthrop). Denne grundsætning har dog ingen betydning for det tilfælde, som drøftes nu. Fabrikanten lægger nemlig ikke, under henvisning til varemærket, nogen hindring i vejen for importøren for at afskære denne fra at sælge det pågældende produkt i importlandet under det oprindelige varemærke. I øvrigt gør importøren heller ikke gældende, at produktets oprindelige emballage skaber vanskeligheder for afsætningen i importlandet, således som det syntes at have været tilfældet i sag 102/77, Hoffmann-La Roche mod Centrafarm, på grund af den originale emballage, der som følge af antallet af tabletter i de enkelte pakninger hævdedes ikke at opfylde de af læger og apotekere stillede krav i importstaten. I nærværende sag skyldes de af Centrafarm påståede salgsvanskeligheder en anden omstændighed, nemlig helt præcist det forhold, at det produkt, som oprindeligt benævntes Serenid og solgtes under dette navn i Storbritannien, efter importen til Nederlandene kom ind på et marked, på hvilket der allerede var god afsætning for et produkt, der under et andet navn (Seresta) hidrørte fra samme fabrikant og havde identiske terapeutiske egenskaber. Det må erkendes, at den omstændighed, at de to lægemidler hidrører fra samme producent, skaber en alvorligere situation end den, som rammer handlende, der ønsker at markedsføre et nyt produkt, der skal konkurrere med allerede kendte og velafsatte produkter. I det foreliggende tilfælde svarer det hverken til producentens unmiddelbare interesser eller til hans handelsstrategi at fremme salget af det importerede produkt; og selv om det forholder sig således, at tredjemanden, importøren, udmærket selv kan klare den nødvendige reklame for effektivt at kunne konkurrere med det lokale produkt, gælder det dog også, at en sådan investering udgør en stor risiko for et firma, der hverken har dispositionsret over det oprindelige varemærke eller nogen kontrol over engrossalget af produktet i det land, hvorfra forsyninger må skaffes. Der kan imidlertid ikke rokkes ved den kendsgerning, at sådanne afsætningsvanskeligheder ikke er tilstrækkelige til at bevise, at det er retsstridigt, at en fabrikant anvender forskellige varemærker i forskellige medlemsstater for at betegne i det væsentlige identiske produkter; derfor kan de heller ikke begrunde, at det importerende selskab krænker varemærkeretten. For så vidt angår de nationale varemærkelovgivninger — der hviler på princippet om den industrielle og kommercielle ejendomsrets områdebeskyttelse — er det klart, at det i reglen er ligegyldigt, om den virksomhed, som i en medlemsstat er indehaver af et varemærke vedrørende et bestemt produkt, samtidig i en anden stat er indehaver af et andet mærke for det samme (eller et lignende) produkt. Det sker for øvrigt undertiden, at en producent endog i samme stat af handelsmæssige hensyn giver i det væsentlige identiske produkter forskellige navne: det sker f.eks. for at give en tilsyneladende begrundelse for en prisdifferentiering foranlediget af andre markedskrav for at imødekomme ønsker hos de kunder, som vil fremhæve sig selv ved at købe et anderledes emballeret produkt, der hermed skulle anses som en luksusartikel, for at give kunden indtryk af, at han kan vælge mellem et bredt udvalg af produkter hidrørende fra samme fabrikant osv.; selv om de nævnte formål kan påføre forbrugerne besvær, er de dog alle i almindelighed blevet anset for lovlige i medlemsstaternes retssystemer. Selv om samme virksomhed i en medlemsstat lovligt kan benytte forskellige mærker for at individualiserer produkter, som udelukkende adskiller sig fra hinanden ved deres sekundære egenskaver (farve, emballage og lignende), følger det logisk af den gældende opfattelse vedrørende beskyttelse af varemærker, at man anerkender den mulighed, at ét og samme produkt adskilles ved forskellige mærker tilhørende samme indehaver i forskellige stater. Fællesskabsretligt set synes jeg ikke, at dette principielt må anses for udelukket ved Rom-traktatens artikel 36, med forbehold af det, som jeg om et øjeblik vil anføre vedrørende risikoen for, at en afsætningsstrategi af denne skitserede type bliver et middel til opdeling af nationale markeder. Endelig må man spørge, om det hidtil antagne synspunkt også kan gælde for medicinalvarer. Tvivlen herom er berettiget, fordi man på dette område, i betydeligt højere grad end inden for de andre sektorer, kan betragte det som et socialt skadeligt fænomen, at der findes sådanne former for adfærd og markedsstrategier, der hviler på en kunstig forøgelse af de navne, produkterne gives i handelen, idet der er risiko for, at det medfører uberettigede stigninger i omkostninger og unyttige komplikationer for forsikringsinstitutionerne til skade for forbrugerne og frem for alt de nævnte institutioners klienter. Imidlertid indeholder Rådets direktiver 65/65 og 75/319 om tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om medicinske specialiteter intet vedrørende det fænomen, der består i en kunstig forøgelse af de pågældende produkters navne. Følgelig er dette forhold stadig undergivet national ret og kan ikke tillægges betydning ved Domstolen.