Forslag til afgørelse fra generaladvokat Mischo fremsat den 9. oktober 1990. - KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER MOD DEN ITALIENSKE REPUBLIK. - PLIGT TIL AT MEDDELE OPLYSNINGER PAA FISKERIOMRAADET. - SAG 209/88.



Samling af Afgørelser 1990 side I-04313



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hoeje Domstol .

1 . Jeg fremsaetter her forslag til afgoerelse i en sag, Kommissionen har anlagt mod Den Italienske Republik med paastand om, at det statueres, at denne medlemsstat har undladt at opfylde sin pligt til at meddele oplysninger i medfoer af forskellige bestemmelser i Raadets forordning ( EOEF ) nr . 3796/81 af 29 . december 1981 om den faelles markedsordning for fiskerivarer ( 1 ) og Kommissionens forordninger til gennemfoerelse heraf, ( EOEF ) nr . 3191/82, ( EOEF ) nr . 1501/83, ( EOEF ) nr . 3598/83 og ( EOEF ) nr . 3599/83 .

2 . I de naevnte bestemmelser, hvis beskaffenhed og indhold er naermere omtalt i retsmoederapporten, paalaegges det medlemsstaterne mere eller mindre regelmaessigt at give Kommissionen oplysning om de af producentorganisationerne fastsatte tilbagetagelsespriser for forskellige slags fisk, de tilbagetagne maengder, noteringerne paa de repraesentative engrosmarkeder eller i de repraesentative havne samt priserne franko graensen paa fisk fra tredjelande .

3 . Den Italienske Republik har ikke bestridt Kommissionens anfoersler om, at de oplysninger, Den Italienske Republik tilstiller Kommissionen, ikke opfylder faellesskabsbestemmelsernes krav, for saa vidt angaar indhold, form og tidspunkter for meddelelse af oplysninger .

4 . Den har imidlertid gjort gaeldende, at de vanskeligheder, den er stoedt paa - og som den ikke er den eneste medlemsstat, der er stoedt paa - for at opfylde sine forpligtelser i saa henseende, beror paa, at de omhandlede faellesskabsbestemmelser stiller alt for store krav til at kunne anvendes i praksis, og at fiskerisektorens betydning i al fald paa regionalt plan ikke kan begrunde etablering af en bekostelig infrastruktur i form af kontorfaciliteter, tjenestegrene eller procedurer . Kommissionens klagepunkter vedroerer kun administrativt ubetydelige "mangler", der ikke kan anses for overtraedelser af EOEF-Traktaten og derfor fastslaas ved en dom i medfoer af Traktatens artikel 169 .

5 . Det maa i den forbindelse for det foerste bemaerkes, at spoergsmaalet om, hvorvidt forskellige administrative pligter, der ved faellesskabsforordningerne er paalagt medlemsstaterne, giver anledning til for store omkostninger, naar henses til de fordele, der kan forventes ved opfyldelsen af dem, maa droeftes og afgoeres i Raadet og i de forvaltningskomitéer, der er indfoert ved de faelles markedsordninger . Gyldigheden af de af Kommissionen paaberaabte bestemmelser er ikke anfaegtet i sagen, hvorfor Domstolen paa sin side kun kan tage bestemmelsernes indhold til efterretning og eventuelt fastslaa, at de er tilsidesat .

6 . Desuden levner Traktaten, som Kommissionen korrekt har anfoert i replikken, ikke plads for en "de minimis"-teori, paa grundlag af hvilken der kan etableres en sondring mellem bestemmelser, hvis tilsidesaettelse konstituerer et traktatbrud og bestemmelser, som, som foelge af deres begraensede betydning, ikke kan give anledning til en traktatbrudssag i medfoer af Traktatens artikel 169 .

7 . Derfor maa efter min mening ogsaa i naervaerende sammenhaeng Domstolens faste praksis laegges til grund; herefter kan en medlemsstat ikke paaberaabe sig bestemmelser, fremgangsmaader eller forhold i sin nationale retsorden til stoette for, at forpligtelser i frister i henhold til faellesskabsbestemmelser ikke overholdes ( 2 ). Domstolen har i en dom for nylig stadfaestet denne praksis i anledning af en tilsvarende argumentation ( dom af 14 . juni 1990, Kommissionen mod Den Italienske Republik, sag C-48/89, Sml . s . I-2425 ), idet sagsoegte i denne sag ligesom i den foreliggende havde paaberaabt sig forskellige vanskeligheder ved gennemfoerelsen af en retsakt, med hvilken der paalagdes den en pligt til at meddele Kommissionen visse oplysninger . Denne dom stadfaester Domstolens tidligere praksis, hvorefter

"vanskeligheder ved gennemfoerelsen, der forekommer paa stadiet for en faellesskabsretsakts gennemfoerelse, kan ikke danne grundlag for en medlemsstats ensidige undladelse af at opfylde sine forpligtelser ".

8 . Den Italienske Republik har desuden anfoert, at de i sagen omhandlede traktatbrud har en ren formel karakter og ikke konkret har vaeret til skade for en god gennemfoerelse af den faelles markedsordning .

9 . Imidlertid fremgaar det indiskutabelt af Domstolens praksis, at undladelsen af at efterleve faellesskabsbestemmelserne i og for sig udgoer et traktatbrud, og at et anbringende om, at en saadan undladelse ikke har haft negative foelger, derfor ikke kan tillaegges betydning . Domstolen har saaledes gentagne gange fastslaaet, at den omstaendighed, at en faellesskabsretsstridig lovgivning kun anvendes sjaeldent, og at traktatbruddet derfor konkret kun har ringe betydning, ikke kan bringe overtraedelsen ud af verden ( 3 ).

10 . Af Domstolens praksis foelger desuden, at en medlemsstat ikke som begrundelse for ikke at overholde forpligtelserne i henhold til et direktiv om harmonisering kan paaberaabe sig, at den manglende gennemfoerelse af dette direktiv ikke har haft skadelige virkninger paa det faelles markeds funktion ( 4 ).

11 . Kommissionen har i al fald anfoert, at mangelen paa tilstraekkelige statistiske oplysninger i realiteten tidligere havde givet problemer baade med fastsaettelsen af orienteringspriserne og med ivaerksaettelsen af beskyttelsesklausulen i tilfaelde, hvor Italien havde anmodet om, at denne maatte finde anvendelse .

Forslag til afgoerelse

12 . Jeg skal herefter foreslaa Domstolen at statuere, at Den Italienske Republik - ved at undlade at traeffe foranstaltninger som omhandlet i artikel 9, stk . 4, artikel 11, stk . 1, artikel 15, stk . 2, artikel 17, stk . 2, og artikel 21, stk . 3, i Raadets forordning ( EOEF ) nr . 3796/81, artikel 2 i Kommissionens forordning ( EOEF ) nr . 3191/82, artikel 4 i Kommissionens forordning ( EOEF ) nr . 1501/83, artiklerne 1, 3 og 4 i Kommissionens forordning ( EOEF ) nr . 3598/83, og artikel 3 i Kommissionens forordning ( EOEF ) nr . 3599/83 - har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til disse bestemmelser . Foelgelig boer Den Italienske Republik paalaegges at betale sagens omkostninger .

(*) Originalsprog : fransk .

( 1 ) EFT L 379, s . 1 .

( 2 ) Se eksempelvis dom af 3.10.1984, Kommissionen mod Den Italienske Republik ( sag 254/83, Sml . s . 3395 ).

( 3 ) Jf . navnlig dom af 21.6.1988, Kommissionen mod Den Italienske Republik, praemis 11 ( sag 257/86, Sml . s . 3249 ).

( 4 ) Dom af 11.4.1978, Kommissionen mod Kongeriget Nederlandene ( sag 95/77, Sml . s . 863 ).