ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Appel iværksat den 2. marts 2018 af CJ til prøvelse af dom afsagt af Retten (Første Afdeling) den 13. december 2017 i sag T-692/16, CJ mod Det Europæiske Center for Forebyggelse af og Kontrol med Sygdomme (ECDC)

(Sag C-170/18 P)

(2018/C 301/17)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: CJ (ved Δικηγόρος V. Kolias)

Den anden part i appelsagen: Det Europæiske Center for Forebyggelse af og Kontrol med Sygdomme (ECDC)

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Rettens dom af 13. december 2017 i sag T-692/16, CJ mod ECDC (ECLI:EU:T:2017:894), ophæves.

— Følgelig: hvis appellen tages til følge annulleres den nye afgørelse om opsigelse af 2. december 2015 og appellanten tilkendes den erstatning, som han nedlagde påstand om for Retten, med tillæg af lovbestemte renter.

— ECDC tilpligtes at betale sagsomkostningerne i sagen i første instans og i appelsagen.

Anbringender og væsentligste argumenter

Det første anbringende er, at Retten fejlfortolkede appellantens argumenter, fordrejede beviserne og begik en fejl i forbindelse med den retlige kvalifikation af de faktiske omstændigheder ved at fastslå, at omstændighederne ikke havde ændret sig væsentligt mellem datoen for udstedelsen af den annullerede afgørelse om opsigelse og datoen for den nye afgørelse om opsigelse, med henblik i at forhindre ECDC i at genudstede den annullerede afgørelse om opsigelse.

Det andet anbringende er, at Retten fejlfortolkede hans argumenter, ikke fremkom med en tilstrækkelig begrundelse, begik en fejl i forbindelse med den retlige kvalifikation af de faktiske omstændigheder og fejlfortolkede artikel 266 TEUF ved at fastslå, at den nye afgørelse om opsigelse ikke var uforholdsmæssig i henhold til artikel 5, stk. 4, TEU.

Det tredje anbringende er, at Retten gav området for res judicata en for vidtrækkende betydning.

Det fjerde anbringende er, at Retten:

— Fejlfortolkede Personalerettens dom i de forenede sager F-159/12 og F-161/12, CJ mod ECDC, og forstod det deraf følgende res judicata på en for vidtrækkende måde.

— Fejlfortolkede vedtægtens artikel 22a, stk. 3, om beskyttelse af informanter ved ikke at tillægge denne effektiv virkning.

Det femte anbringende er, at Retten fejlfortolkede reglen om EU’s ansvar uden for kontraktforhold, subsidiært begik en retlig fejl ved klassificeringen af de faktiske omstændigheder, da den fastslog, at den anfægtede afgørelse ikke var begrundet på en måde, som forvoldte appellanten et ikke-økonomisk tab.
—

Domstolen træffer endelig afgørelse i sagen, såvel Rådets afgørelse (FUSP) 2016/318 af 4. marts 2016 om ændring af afgørelse 2014/119/FUSP om restriktive foranstaltninger over for visse personer, enheder og organer på baggrund af situationen i Ukraine (1) som Rådets gennemførelsesforordning (EU) 2016/311 af 4. marts 2016 om gennemførelse af forordning (EU) nr. 208/2014 om restriktive foranstaltninger over for visse personer, enheder og organer på baggrund af situationen i Ukraine (2) annulleres, for så vidt som disse retsakter vedrører appellanten, og Rådet tilpligtes at betale sagsomkostningerne for Retten og for Domstolen.
C 301/14

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Landesverwaltungsgericht Steiermark (Østrig) den 2. maj 2018 — Humbert Jörg Köfler m.fl.

(Sag C-297/18)

(2018/C 301/18)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Landesverwaltungsgericht Steiermark

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: Humbert Jörg Köfler, Wolfgang Leitner, Joachim Schönbeck og Wolfgang Semper

Sagsøgt: Bezirkshauptmannschaft Murtal

Procesdeltager: Finanzpolizei

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 49, stk. 3, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder fortolkes således, at den er til hinder for en national bestemmelse, som for overtrædelser begået ved uagtsomhed fastsætter store bøder uden begrænsninger, navnlig store minimumsbøder og forvandlingsstraffe på flere år?
2.

For det andet har appellanten til støtte for sit anbringende gjort gældende, at der i den oprindelige antidumpingundersøgelse blev identificeret to kategorier af eksportører: samarbejdende eksportører som appellanten, der blev indrømmet markedsøkonomisk behandling i henhold til grundforordningens artikel 2, stk. 7, litra b), og ikke-samarbejdende eksportører, som ikke blev indrømmet markedsøkonomisk behandling, og med hensyn til hvilke EU-institutionerne anvendte metoden for »de foreliggende oplysninger« i henhold til grundforordningens artikel 18. Under den delvise interimundersøgelse, der førte til vedtagelsen af forordning 626/2012, blev de samarbejdende producenter såsom appellanten nægtet markedsøkonomisk behandling af EU-institutionerne, og deres normalværdi blev fastsat i henhold til grundforordningens artikel 2, stk. 7, litra a), med henvisning til Argentina, som var det referenceland, Kommissionen havde valgt. Denne kategori af eksportører fandtes ikke på tidspunktet for den oprindelige undersøgelse. Selv såfremt grundforordningens artikel 11, stk. 9, skulle fortolkes således, at den er til hinder for, at EU-institutionerne anvender beregnede normalværdier i stedet for faktiske nationale salgspriser i en delvis interimundersøgelse, quod non, ville den derfor stadig ikke være til hinder for, at EU-institutionerne anvendte en beregnet normalværdi med hensyn til en ny gruppe af eksportører, som er samarbejdende eksportører, men ikke er blevet indrømmet markedsøkonomisk behandling, og som optræder for første gang i en delvis interimundersøgelse.
—

Hvad angår missionschefens kompetence til at træffe afgørelser vedrørende forflyttelse af personale, og hvilken rolle den udstationerende medlemsstat inden for rammen af overførsel af udstationeret personale spiller, har appellanten gjort gældende, at der er sket en tilsidesættelse af artikel 61, stk. 2, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol, for så vidt som Retten ikke fulgte afgørelsen i den sag, der blev hjemvist af Den Europæiske Unions Domstol.
1.

Retten modsagde sig selv, da den anerkendte, at der foreligger en visuel lighed og samtidig benægtede, at tegnene ligner hinanden på et visuelt plan.
Appel iværksat den 26. juni 2018 af Tjenesten for EU's Optræden Udadtil til prøvelse af dom afsagt af Retten (Femte Afdeling) den 13. april 2018 i sag T-119/17, Alba Aguilera mod EU-Udenrigstjenesten

(Sag C-427/18 P)

(2018/C 341/07)

Processprog: fransk

Parter

Appellant: Tjenesten for EU's Optræden Udadtil (ved S. Marquardt og R. Spac, som befuldmægtigede, bistået af abogado M. Troncoso Ferrer, advokat F.-M. Hislaire og abogada S. Moya Izquierdo)

De andre parter i appelsagen: Ruben Alba Aguilera, Simone Barenghi, Massimo Bonannini, Antonio Capone, Stéphanie Carette, Alejo Carrasco Garcia, Francisco Carreras Sequeros, Carl Daspect, Nathalie Devos, Jean-Baptiste Fauvel, Paula Cristina Fernandes, Stephan Fox, Birgitte Hagelund, Chantal Hebberecht, Karin Kaup-Laponin, Terhi Lehtinen, Sandrine Marot, David Mogollon, Clara Molera Gui, Daniele Morbin, Charlotte Onraet, Augusto Piccagli, Gary Quince, Pierre-Luc Vanhaeverbeke, Tamara Vleminckx, Birgit Vleugels, Robert Wade og Luca Zampetti

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Appellen antages til realitetsbehandling, og der gives appellanten medhold.

— Følgelig ophæves Rettens dom af 13. april 2018 i sag T-119/17.

— EU-Udenrigstjenesten gives medhold i de for første instans nedlagte påstande.

— De andre parter i appelsagen tilpligtes at betale sagsomkostningerne i begge instanser.

Anbringender og væsentligste argumenter

Det første appelanbringende er, at Retten har begået en retlig fejl ved fortolkningen af artikel 1 i bilag X til tjenestemandsvedtægten. Ifølge Retten pålægger denne bestemmelse en pligt til at vedtage almindelige gennemførelsesbestemmelser i overensstemmelse med vedtægtens artikel 110, som gælder for hele vedtægtens bilag X, og bl.a. bilagets artikel 10 (præmis 30 og 31 i den appellerede dom). I bilag X har lovgiver imidlertid kun udtrykkeligt formuleret en pligt til at fastsætte almindelige gennemførelsesbestemmelser i artikel 3. I andre bestemmelser, så som artikel 2, afsnit 2, artikel 5, stk. 2, artikel 8, afsnit 1, eller artikel 10 og 21, har samme lovgiver derimod udelukkende foreskrevet »betingelser« eller »gennemførelsesbestemmelser« fastsat af ansættelsesmyndigheden.

Det andet appelanbringende er, at Retten har begået en retlig fejl ved fortolkningen af artikel 10 i bilag X således, at den udgør en bestemmelse, som mangler klarhed og præcision i en sådan grad, at den kan anvendes vilkårligt, hvilket nødvendiggør vedtagelsen af almindelige gennemførelsesbestemmelser (præmis 28 og 29 i den appellerede dom). Appellanten er af den opfattelse, at artikel 10 i bilag X giver en retlig ramme, der er tilstrækkelig detaljeret og opstiller præcise grænser for ansættelsesmyndighedens skøn.
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Městský soud v Praze (Den Tjekkiske Republik) den 30. juli 2018 — CS m.fl. mod České aerolinie m.fl.

(Sag C-502/18)

(2018/C 341/11)

Processprog: tjekkisk

Den forelæggende ret

Městský soud v Praze

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: CS, DR, EQ, FP, GO, HN, IM, JL, KK, LJ og MI

Sagsøgte: České aerolinie m.fl.

Præjudicielt spørgsmål

Er et EF-luftfartsselskab i medfør af artikel 3, stk. 5, andet punktum, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 261/2004 (1) forpligtet til at betale kompensation til passagerer i tilfælde, hvor EF-luftfartsselskabet som det kontraktligt forpligtede luftfartsselskab udfører den første del af en flyvning med en mellemlanding i en lufthavn i en ikke-medlemsstat, hvorfra et luftfartsselskab, som ikke er et EF-luftfartsselskab, udfører den anden del af flyvningen i kraft af en code sharing-aftale, og hvor der er en forsinkelse på mere end tre timer ved ankomsten til den endelige ankomstlufthavn, som udelukkende er opstået under den anden del af flyvningen?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 261/2004 af 11.2.2004 om fælles bestemmelser om kompensation og bistand til luftfartspassagerer ved boardingafvisning og ved aflysning eller lange forsinkelser og om ophævelse af forordning (EØF) nr. 295/91 (EUT 2004, L 46, s. 1).
C 341/7

Appel iværksat den 2. juli 2018 af Shanxi Taigang Stainless Steel Co. Ltd til prøvelse af dom afsagt af Retten (Anden Afdeling) den 23. april 2018 i sag T-675/15, Shanxi Taigang Stainless Steel mod Europa-Kommissionen

(Sag C-436/18 P)

(2018/C 341/08)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Shanxi Taigang Stainless Steel Co. Ltd (ved advocaten E. Vermulst og J. Cornelis)

De andre parter i appelsagen: Europa-Kommissionen, Eurofer, Association Européenne de l’Acier og ASBL

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Rettens dom af 23. april 2018 i sag T-675/15, Shanxi Taigang Stainless Steel Co. Ltd. mod Europa-Kommissionen, ophæves.

— Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) 2015/1429 (1) af 26. august 2015 om indførelse af en endelig antidumpingtold på importen af koldvalsede flade produkter af rustfrit stål med oprindelse i Folkerepublikken Kina annulleres, for så vidt som den vedrører appellanten.

— Kommissionen tilpligtes at betale appellantens sagsomkostninger såvel i forbindelse med appelsagen som i forbindelse med sagen for Retten i sag T-675/15.

Subsidiært

— Sagen hjemvises til Retten.

— Afgørelsen om sagsomkostningerne i sagen for Retten og under appelsagen udsættes.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanten har til støtte for sin appel fremsat to anbringender.

For det første blev der i den appellerede dom anlagt en ulovlig fortolkning af artikel 2, stk. 7, litra a), andet afsnit, andet punktum, i Rådets forordning (EF) nr. 1225/2009 (2) af 30. november 2009 om beskyttelse mod dumpingimport fra lande, der ikke er medlemmer af Det Europæiske Fællesskab, ved i forbindelse med udvælgelsen af et referenceland at indfortolke en betingelse i bestemmelsen, som ikke fremgår af bestemmelsens ordlyd.

For det andet tilsidesatte den appellerede dom artikel 2, stk. 7, litra a), i Rådets forordning (EF) nr. 1225/2009, idet det heri fastsloges, at der ved anvendelsen af denne bestemmelse i princippet ikke kan foretages justeringer af den normale værdi.

(1) EUT 2015, L 224, s. 10.

(2) EUT 2009, L 343, s. 51.
Sag anlagt den 25. juli 2018 — Europa-Kommissionen mod Republikken Østrig

(Sag C-487/18)

(2018/C 328/39)

Processprog: tysk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved M. Noll-Ehlers og M. Patakia, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Republikken Østrig

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Republikken Østrig har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 15, stk. 4, sammenholdt med artikel 13, stk. 1, i Rådets direktiv 2011/70/EURATOM af 19. juli 2011 om fastsættelse af en fællesskabsramme for ansvarlig og sikker håndtering af brugt nukleart brændsel og radioaktivt affald (1), idet den ikke har meddelt Kommissionen sit nationale program for håndtering af brugt nukleart brændsel og radioaktivt affald.

— Republikken Østrig tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Republikken Østrig har hidtil alene meddelt Kommissionen et udkast til et nationalt program. Den har i sine svar på åbningsskrivelsen og den begrundede udtalelse anført, at det nationale program endnu skal godkendes af forbundsregeringen, hvilket hidtil ikke er sket. Først efter denne godkendelse er det muligt at meddele det nationale program. Republikken Østrig er imidlertid hidtil ikke efterkommet dette anførte. Dermed har Republikken Østrig endnu ikke meddelt et nationalt program og har ikke opfyldt sine forpligtelser i henhold til direktivets artikel 15, stk. 4, sammenholdt med artikel 13, stk.1.

(1) EUT 2011, L 199, s. 48.
—

Det fastslås, at Den Italienske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 2, stk. 1, i Kommissionens direktiv 2012/39/EU af 26. november om ændring af direktiv 2006/17/EF for så vidt angår visse tekniske krav til testning af humane væv og celler, (1) idet det ikke har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme direktivet, og under alle omstændigheder ikke har underrettet Kommissionen herom.
2)

Såfremt spørgsmål 1 skal besvares således, at undtagelser fra artikel 5-9 i forordning (EF) nr. 561/2006 også er tilladt, hvis de pågældende køretøjer foruden de forsendelser, der transporteres som led i befordringspligten, også befordrer andre forsendelser, der ikke er omfattet af befordringspligten: a) Hvilket omfang skal andelen af de forsendelser, som et køretøj transporterer som led i befordringspligten, i så fald mindst have? b) Hvilket omfang må andelen af de forsendelser, der ikke er omfattet af befordringsforpligtelsen, og som køretøjet befordrer samtidig med befordringspligtige forsendelser, i så fald højst have? c) Hvordan skal et omfang som det, der er anført under a) og b), hver især fastsættes? d) Skal der foreligge et omfang som det, der er anført under a) og b), på hver enkelt tur med det pågældende køretøj, eller er et gennemsnit af alle ture med det pågældende køretøj tilstrækkeligt?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Finanzgericht Düsseldorf (Tyskland) den 4. juni 2018 — Cargill Deutschland GmbH mod Hauptzollamt Krefeld

(Sag C-360/18)

(2018/C 328/33)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Finanzgericht Düsseldorf

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Cargill Deutschland GmbH

Sagsøgt: Hauptzollamt Krefeld

Præjudicielt spørgsmål

Skal tilbagebetalingen af produktionsafgifterne i sukkersektoren, for hvilke der i henhold til Rådets forordning (EU) nr. 1360/2013 af 2. december 2013 om fastsættelse af produktionsafgifter i sukkersektoren for produktionsårene 2001/02, 2002/03, 2003/04, 2004/05 og 2005/06, den koefficient, som kræves for beregning af tillægsafgiften for produktionsårene 2001/02 til 2004/05, og det beløb, som sukkerproducenterne skal betale sukkerroesælgere som følge af forskellen mellem den maksimale afgift og den afgift, der skal opkræves for produktionsårene 2002/03, 2003/04 og 2005/06 (1) skal foretages andre beregninger end tidligere, under hensyntagen til ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet foretages efter national lovgivning og navnlig under anvendelse af den i denne lovgivning fastsatte forældelsesregler?

(1) EUT 2013, L 343, s. 2.
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Najvyšší súd Slovenskej republiky (Slovakiet) den 9. juli 2018 — UB mod Generálny riaditeľ Sociálnej poisťovne Bratislava

(Sag C-447/18)

(2018/C 328/37)

Processprog: slovakisk

Den forelæggende ret

Najvyšší súd Slovenskej republiky

Parter i hovedsagen

Sagsøger: UB

Sagsøgt: Generálny riaditeľ Sociálnej poisťovne Bratislava

Præjudicielt spørgsmål

Kan artikel 1, litra w), artikel 4 og artikel 5 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 883/2004 af 29. april 2004 (1) om koordinering af de sociale sikringsordninger, sammenholdt med retten til sociale sikringsydelser og sociale fordele, som er fastslået i artikel 34, stk. 1 og 2, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, under omstændigheder som de i hovedsagen foreliggende fortolkes således, at de er til hinder for anvendelsen af en national retsforskrift, hvorefter det slovakiske socialsikringsinstitut skal tage en ansøgers statsborgerskab i betragtning som en grundlæggende betingelse for retten for nationale repræsentanter på det idrætslige område til en ydelse, der supplerer alderspensionen, selv om et andet lovbestemt krav, nemlig at have repræsenteret statens retlige forgængere, herunder Den Socialistiske Republik Tjekkoslovakiet, ligeledes indgår i den nationale retsforskrift?

(1) EUT L 166, s. 1.
—

sagsøgeren, som hævder at have lidt et tab, har sit hjemsted, hovedvirksomhed eller formueinteresser i den pågældende medlemsstat
1)

Er artikel 23, stk. 1, litra c), i lov om selskabsskat, i den affattelse, der var gældende i 2013, og artikel 23, stk. 1 og 2, litra c), i samme lov, i den affattelse, der var gældende i 2014, forenelige med EU-retten, hvis de fortolkes således, at renter betalt i forbindelse med lån, som tredjemand har optaget (som det overtagne selskab kunne have fradraget, såfremt fusionen ikke havde fundet sted) for at erhverve det overtagende datterselskabs kapital, og som er blevet overført som følge af fusionen, ophører med at kunne fradrages i det overtagende selskabs indtægter efter en omvendt fusion? Kan det navnlig fastslås, at den manglende mulighed for at fradrage renterne udgør en hindring eller en begrænsning for de fusioner, der er omfattet af anvendelsesområdet for Rådets direktiv 2009/133/EF (1), som både tilsidesætter direktivets principper og formål samt dets artikel 4?
—

Hvis Domstolen giver medhold i den anden påstand, anmoder appellanten om, at den appellerede afgørelse tilsidesættes og at Retten pålægges at indskrænke dens betragtninger til de faktuelle og retlige spørgsmål, der behandles i appelkammerets afgørelse. Hvis Retten konkluderer, at den ikke kan opretholde appelkammerets afgørelse, når Website Disclosures betragtes isoleret, anmoder appellanten om, at Retten henviser sagen til appelkammeret for yderligere overvejelser om, hvorvidt Fort Lauderdale Disclosures og Sales Disclosures falder ind under undtagelsen i artikel 7 (1).
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal Superior de Justicia de Galicia (Spanien) den 28. juni 2018 — Jörg Paul Konrad Fritz Bode mod Instituto Nacional de la Seguridad Social og Tesorería General de la Seguridad Social

(Sag C-428/18)

(2018/C 364/02)

Processprog: spansk

Den forelæggende ret

Tribunal Superior de Justicia de Galicia

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Jörg Paul Konrad Fritz Bode

Sagsøgte: Instituto Nacional de la Seguridad Social og Tesorería General de la Seguridad Social

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 48 TEUF fortolkes således, at den er til hinder for en national retsforskrift, der fastsætter en betingelse om, at for at kunne få førtidspension skal det pensionsbeløb, der skal udbetales, være højere end den minimumspension, der tilkommer den berettigede efter samme nationale lovgivning, idet »pensionsbeløb« fortolkes som den faktiske pension, som alene den kompetente medlemsstat (i det foreliggende tilfælde Spanien) skal betale, uden at medregne den faktiske pension, som den berettigede vil kunne modtage på grundlag af en anden ydelse af samme art fra en anden eller andre medlemsstat/er?
3)

Henhører den retsafgørelse ved hvilken retten i den medlemsstat, hvor insolvensbehandlingen er indledt, tillader kurator at anlægge et søgsmål i en anden medlemsstat, principielt under den rets kompetence, som har indledt behandlingen, og kan denne afgørelse have den virkning, at retterne i den anden stat tillægges kompetencen, særligt for så vidt som denne retsafgørelse vil kunne betegnes som en retsafgørelse om gennemførelse af en insolvensbehandling i den i artikel 25, stk. 1, i forordning [(EF) nr. 1346/2000] (1) nævnte forstand og umiddelbart vil kunne anerkendes ved anvendelse af denne bestemmelse?
1)

Er de kriterier, i henhold til hvilke det skal afgøres, om en offentlig anklager, der er udpeget som en udstedende judiciel myndighed i henhold til artikel 6, stk. 1, er en judiciel myndighed i den selvstændige betydning af dette begreb i rammeafgørelsen (1) af 2002 om den europæiske arrestordre og om procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne, at 1) den offentlige anklager er uafhængig af den udøvende magt og 2) anses for at forvalte retsplejen eller deltage i forvaltningen af retsplejen i dennes egen retsorden?
4)

Hvis den offentlige anklager er uafhængig af den udøvende magt, er en offentlig anklager, som er begrænset til at iværksætte og gennemføre efterforskning, til at sikre at sådanne efterforskninger udføres objektivt og i overensstemmelse med loven, at rejse tiltale, at fuldbyrde retslige afgørelser, at gennemføre retsforfølgning af lovovertrædelser ved domstolene og at give møde i appelsager, som ikke udsteder nationale arrestordrer, og som ikke må udføre retslige opgaver, da en »judiciel myndighed« som omhandlet i rammeafgørelsens artikel 6, stk. 1?
—

Kongeriget Spanien pålægges i henhold til artikel 260, stk. 3, TEUF at betale en daglig tvangsbøde på 48 919,20 EUR med virkning fra datoen for afsigelse af den dom, hvorved det fastslås, at forpligtelsen til at vedtage eller under alle omstændigheder underrette Kommissionen om de bestemmelser, der er nødvendige for at opfylde direktiv 2014/26/EU, er blevet tilsidesat.
4)

Såfremt det første spørgsmål og/eller det andet spørgsmål besvares således, at en medlemsstat skal sikre, at der etableres lokaliseringsfaciliteter i henhold til artikel 26, stk. 5, i direktiv 2002/22/EF, som ændret ved direktiv 2009/136/EF, og/eller det tredje spørgsmål besvares således, at den nationale lovgivning er uforenelig med artikel 26, stk. 5, i direktiv 2002/22/EF, som ændret ved direktiv 2009/136/EF, der bestemmer, at de kompetente tilsynsmyndigheder skal fastsætte kriterier for, hvor nøjagtige og pålidelige de opkaldslokaliseringsfaciliteter skal være, der stilles til rådighed, skal en national ret da, når den træffer afgørelse om problemstillingen om erstatning, fastslå en direkte årsagsforbindelse mellem tilsidesættelsen af EU-retten og den af privatpersoner lidte skade, eller er det tilstrækkeligt i henhold til national ret og/eller national retspraksis at fastslå en indirekte årsagsforbindelse mellem de ulovlige handlinger og den af privatpersoner lidte skade som tilstrækkelig til at ifalde ansvar?