RETTENS DOM (Anden Afdeling)

24. april 1996

Sag T-6/94

A.

mod

Europa-Parlamentet

»Tjenestemænd — ubeføjet udeblivelse — vederlag — vedtægtens artikel 60 — afvisning«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-555

Angående:

Påstand om, at Europa-Parlamentet i medfør af artikel 88, stk. 4, i vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber tilpligtes at betale sagsøgeren et beløb, der omfatter dels sagsøgerens ubetalte løn for december 1990 samt februar, marts, maj, juni og halvdelen af juli 1991, dels den ubetalte løn for perioden mellem den 1. august 1991 og den 31. december 1992, med fradrag af den delvise godtgørelse, sagsøgeren har modtaget for sidstnævnte periode, samt endelig den godtgørelse, sagsøgeren mener at have krav på som følge af den ferie, hun ikke har holdt i 1992, alt med tillæg af renter efter loven fra forfaldstidspunktet, indtil betaling sker.

Udfald:

Afvisning.

Resumé af dom

Sagsøgeren, forhenværende tjenestemand i lønklasse C3 i den græske oversættelsesafdeling ved Europa-Parlamentet, var fra 1988 ofte syg og gennemførte i de følgende år flere ophold i Grækenland. I sagen nedlagde hun i det væsentlige påstand om betaling af de dele af hendes vederlag, som ikke var blevet udbetalt. Sagen omhandlede alene perioden fra december 1990 til december 1992.

Formaliteten

Perioden før klagen af 23. oktober 1991

Ved klage af 23. oktober 1991 til Parlamentets generalsekretær fremsatte sagsøgeren krav om udbetaling af sin løn for december 1990, februar, marts, maj, juni og halvdelen af juli 1991 samt om godtgørelse af udgifterne i forbindelse med tre rejser, som hun mente at have krav på i henhold til bestemmelserne i vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber (»vedtægten«). Den 10. februar 1992 blev klagen afvist af generalsekretæren, og sagsøgeren anlagde ikke sag til prøvelse af denne bebyrdende retsakt i løbet af 1992. Retten fandt, at det ikke var nødvendigt nærmere at undersøge spørgsmålene dels om, hvorvidt der var tale om en ansøgning eller en klage jf. vedtægtens artikel 90, dels om, hvorvidt konkrete klager over lønsedlerne fra den omhandlede periode var nødvendige, og fastslog, at sagsøgeren under alle omstændigheder ikke havde overholdt fristen på tre måneder i henhold til vedtægtens artikel 91, stk. 3 (præmis 45 og 46).

Retten bemærkede, at sagsøgeren med urette havde gjort gældende, at indledningen af disciplinærsag mod hende den 5. december 1991 bevirkede, at fristerne var blevet suspenderet. Fællesskabets retsinstanser kan ikke se bort fra de i vedtægten fastsatte frister, som er ufravigelige. Tilsvarende findes der ifølge Retten ingen hjemmel i vedtægten til at anvende vedtægtens artikel 88, stk. 4, alt andet lige (præmis 47).

Dernæst fandt Retten, at det burde undersøges, om der i sagsøgerens skrivelse af 7. september 1993 med krav om udbetaling af den omtvistede løn var blevet fremført nye faktiske omstændigheder, således at der begyndte at løbe en ny frist. Sagsøgeren gjorde gældende, at ansættelsesmyndigheden ikke havde truffet nogen afgørelse af den karakter, der kunne forventes, nemlig afskedigelse, som følge af Invaliditetsudvalgets udtalelse, der blev meddelt hende den 29. juni 1993. På denne baggrund besluttede sagsøgeren at anfægte »ansættelsesmyndighedens passivitet«. Såfremt disse to datoer, dvs. 29. juni og 7. september 1993, skulle lægges til grund, måtte sagsøgeren antages at have overholdt fristen på tre måneder for at indbringe en klage. Følgelig ville skrivelsen af 7. september 1993 have været fremsendt rettidigt. Sagsøgeren gjorde gældende, at der under alle omstændigheder forelå en undskyldelig fejl ved beregningen af disse frister (præmis 48 og 49).

I udtalelsen fra Invaliditetsudvalget konstateredes det, at sagsøgeren havde væsentlige helbredsproblemer. Imidlertid var det ikke muligt på grundlag af denne generelle konklusion fra 1993 at hævde, at ansættelsesmyndigheden og dens rådgivende læge burde have taget hensyn til de omtvistede lægeerklæringer fra perioden forud for den 23. oktober 1991 med henblik på at gøre det muligt at udbetale sagsøgerens løn under hendes fravær. Selv om fortsat erhvervsudøvelse ifølge Invaliditetsudvalget ikke var udelukket i 1993, udgjorde denne udtalelse ikke en ny faktisk omstændighed i forhold til de lægeerklæringer, der angik omstændigheder, som forelå næsten to år tidligere. Udtalelsen kunne derfor ikke antages at begrunde den del af sagsøgerens fravær, som ikke var dokumenteret ved en lægeerklæring. Følgelig begyndte fristen ikke at løbe på ny i kraft af den omhandlede udtalelse fra Invaliditetsudvalget (præmis 50).

Henvisning til: Domstolen, 26. september 1985, sag 231/84, Valentini mod Kommissionen, Sml. s. 3027, præmis 14; Retten, 7. februar 1991, sag T-58/89, Williams mod Revisionsretten, Sml. II, s. 77, præmis 39.

Hvad angik eksistensen af en eventuelt undskyldelig vildfarelse bemærkede Retten, at med hensyn til søgsmålsfrister, der ifølge fast retspraksis hverken er undergivet Rettens eller parternes rådighed, men er ufravigelige regler, må begrebet undskyldelig vildfarelse fortolkes snævert og kan kun omfatte usædvanlige omstændigheder, hvor specielt den pågældende institution har udvist en adfærd, der enten i sig selv eller i afgørende omfang må antages at kunne medføre en vildfarelse hos et retssubjekt, som er i god tro, og som har udvist den agtpågivenhed, der kan kræves af en normalt påpasselig erhvervsdrivende (præmis 52).

Henvisning til: Domstolen, 31. marts 1992, sag C-255/90 P, Búrban mod Parlamentet, Sml. I, s. 2253, præmis 24; Retten, 16. marts 1993, forenede sager T-33/89 og T-74/89, Blackmann mod Parlamentet, Sml. II, s. 249, præmis 34; Retten, 15. marts 1995, sag T-514/93, Cobrecaf m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 621, præmis 40.

Selv hvis det blev antaget, at sagsøgeren svævede i en vildfarelse, således at hun afventede afviklingen af de forskellige disciplinære og lægelige procedurer, som var iværksat over for hende, indtil ansættelsesmyndigheden havde taget præcist og entydigt stilling, før hun traf beslutning om den videre fremgangsmåde til forsvar af hendes rettigheder, måtte det konstateres, at der ikke var tale om en undskyldelig vildfarelse. Således havde Parlamentet på ingen måde foretaget handlinger, som kunne foranledige en sådan indstilling hos sagsøgeren. Desuden måtte det ønske om at afvente en præcis og entydig stillingtagen fra ansættelsesmyndighedens side, som sagsøgeren henviste til, betegnes som sagsøgerens selvstændige afgørelse om, hvilke skridt hun efterfølgende ville tage over for ansættelsesmyndigheden, hvorfor det var udelukket, at hun kunne være offer for en forvirring, der kunne udløse en vildfarelse. Sagen burde derfor afvises for så vidt angik perioden før den 23. oktober 1991 (præmis 53 og 54).

Perioden efter klagen

Retten bemærkede, at sagen udelukkende var et erstatningssøgsmål, og at der ikke er nedlagt påstand om annullation af nogen forvaltningsakt. Det udtaltes, at en ansøgning i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 1, som går forud for anlæg af en sådan sag derfor ikke skal være indgivet inden for den frist, der er fastsat i denne bestemmelse. Imidlertid kan en tjenestemand, som ikke i rette tid har anfægtet en afgørelse, ansættelsesmyndigheden har truffet over for ham, ikke påberåbe sig en påstået ulovlighed af denne afgørelse i forbindelse med et erstatningssøgsmål. Følgelig fandt Retten at burde undersøge, om sagsøgeren havde overholdt fristerne for at anfægte de forskellige afgørelser, som ansættelsesmyndigheden havde truffet over for hende (præmis 55).

Henvisning til: Domstolen, 19. november 1981, sag 106/80. Fourniermod Kommissionen, Sml. s. 2759, præmis 17; Domstolen, 7. oktober 1987, sag 401/85, Schina mod Kommissionen, Sml. s. 3911! på s. 3929; Retten, 13. juli 1995, sag T-44/93, Saby mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 541, præmis 22 og 33.

a) Perioden fra anden halvdel af juli til den 6. oktober 1991

Der blev ikke udbetalt løn for denne periode. Udbetalingen af løn til sagsøgeren blev suspenderet fra den 2. april 1991 ved ansættelsesmyndighedens afgørelse af 30. maj 1991, der blev truffet på grundlag af vedtægtens artikel 60 med henvisning til sagsøgerens ubeføjede fravær. Denne afgørelse, som blev meddelt sagsøgeren ved telegram af samme dato, måtte være en akt, der indeholder et klagepunkt, jf. vedtægtens artikel 90, stk. 2. I sin klage af 23. oktober 1991 omtalte sagsøgeren kun indirekte denne periode. Selv hvis det blev lagt til grund, at der i klagen henvistes til nævnte periode, bemærkede Retten, at det stod fast, at hun ikke havde anlagt sag til prøvelse af afvisningen af hendes klage inden for fristerne efter vedtægtens artikel 91. Endvidere havde hun ikke indgivet nogen selvstændig klage over den bebyrdende retsakt, som blev udstedt den 30. maj 1991. Hun havde heller ikke indgivet nogen klage inden for vedtægtens frister over sin lønseddel for november 1991, hvoraf det fremgik, at hun ikke havde modtaget løn for den ovenfor omtalte periode (præmis 56 og 57).

Henvisning til: Retten, 27. oktober 1994, T-64/92, Chavane de Dalmassy m.fl. mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 723, præmis 20.

b) Oktober, november og december 1991 samt januar, februar og marts 1992

Sagsøgte fremlagde seks lønsedler for demie periode. Sagsøgeren havde ikke inden for fristerne efter vedtægtens artikel 90, stk. 2, indgivet en eller flere klager til prøvelse af disse lønsedler under påberåbelse af, at de omtvistede løntilbageholdelser var uberettigede. Da lønsedler udgør akter, der indeholder et klagepunkt, manglede der ifølge Retten en forudgående administrativ procedure til prøvelse af disse akter (præmis 58).

Henvisning til: Chavane de Dalmassy m.fl. mod Kommissionen, a.st.

c) April og maj 1992

Der manglede lønsedler for månederne april og maj 1992. Retten fandt, at telegrammet af 24. marts 1992 vanskeligt kunne betegnes som en akt, der indeholder et klagepunkt, da meddelelsen om suspension af lønnen blev givet under forbehold af en betingelse. Der var snarere tale om en forberedende akt. Selve beslutningen om suspension af lønudbetalingerne, som udgjorde en bebyrdende retsakt, blev truffet og gennemført af Parlamentets tjenestegrene bagefter, men Parlamentet sås ikke at have fremlagt nogen meddelelse herom rettet til sagsøgeren. Følgelig fandt Retten at måtte undersøge, hvornår fristen på tre måneder for at påldage den nye afgørelse om suspension af lønudbetalingerne var begyndt at løbe. Ifølge vedtægtens artikel 90, stk. 2, løber fristen senest fra den dag, den pågældende »har fået kendskab« til den pågældende foranstaltning af individuel karakter. Sagsøgeren modtog en lønseddel for august 1992, der omfattede juni (delvist), juli og august 1992. Senest på dette tidspunkt vidste sagsøgeren således, at der ikke var blevet udbetalt noget beløb for april og maj 1992. Fra det øjeblik kunne hun have påklaget afgørelsen om at suspendere lønudbetalingen, hvilket hun imidlertid undlod (præmis 59 og 60).

d) Juni — december 1992

Der foreligger lønsedler for juni — december 1992, for hvilke sagsøgeren ikke inden for de foreskrevne frister havde klaget. Et eventuelt annullationssøgsmal anlagt til prøvelse af disse retsakter måtte afvises, da der ikke var gennemført nogen forudgående administrativ procedure (præmis 61).

Retten tilføjede følgende præciserende bemærkninger: Sagsøgeren genoptog arbejdet den 10. juni 1992. Der blev fradraget fire feriedage for april og maj 1992. Sagsøgeren indgav ingen konkret klage til prøvelse af lønsedlen for august 1992, hvoraf det fremgik, at disse dage var ubetalte. Det sås af sagens akter, at sagsøgeren modtog den årlige rejsegodtgørelse sammen med sin løn for august 1992. Sagsøgeren modtog ikke løn for den 12. oktober 1992, da hendes sygeorlov var ophørt den 9. oktober 1992, og hun først genoptog sit arbejde den 13. oktober 1992. Hun indgav ingen konkret klage inden for de foreskrevne frister til prøvelse af sin lønseddel for december 1992, hvoraf det fremgik, at denne dag var ubetalt. Sagsøgeren modtog ikke løn for den 2. og 3. december 1992, fordi hun var udeblevet fra tjenesten på disse dage uden at fremlægge en lægeerklæring. Hun indgav ingen klage inden for de foreskrevne frister til prøvelse af lønsedlen for februar 1993, hvoraf det fremgik, at disse dage var ubetalte (præmis 62-65).

e) Ferie i 1992

I relation til spørgsmålet om godtgørelse for ikke-afholdt ferie i 1992 fremgik det af ansættelsesmyndighedens skrivelser til sagsøgeren, at hendes udeblivelse blev anset for ubeføjet efter 1. februar 1992, og at fraværsdagene var blevet fratrukket hendes årlige ferie. Eftersom ferien var opbrugt pr. 1. april 1992, blev udbetalingen af løn til sagsøgeren suspenderet med virkning fra den dato. Som følge heraf blev hendes ansøgning om ferie for perioden 15. december 1992 til 23. december 1992 afslået. Såfremt det måtte antages, at sagsøgeren havde indgivet en klage — i form af hendes skrivelse til generalsekretæren, som omtales i sagsøgtes skrivelse af 16. december 1992 — var denne afslået af Parlamentet. Hermed ville der foreligge en administrativ procedure i to faser. Retten bemærkede, at fristen for at rejse annullationssøgsmål imidlertid ikke ville have været overholdt. Såfremt det måtte antages, at sagsøgeren ikke havde indgivet nogen klage, måtte et annullationssøgsmål afvises på grund af den manglende forudgående administrative procedure (præmis 66 og 67).

f) Almindelige bemærkninger

Retten fandt, at det på ny måtte undersøges, om sagsøgerens skrivelse af 7. september 1993 havde udløst en ny frist. Udtalelsen fra Invaliditetsudvalget, der gik forud for demie skrivelse, indeholdt kun en helt generel lægelig konklusion fra 1993, som ikke gjorde det muligt at hævde, at de omtvistede lægeerklæringer, der var blevet forelagt i løbet af 1992, skulle have været accepteret af ansættelsesmyndigheden og dens rådgivende læge, navnlig ikke, hvis der henses til, at fortsat erhvervsudøvelse ifølge denne udtalelse ikke var udelukket. Den pågældende udtalelse kunne ifølge Retten ikke begrunde sagsøgerens udeblivelse, som ikke var blevet dokumenteret med lægeerklæringer. Sagsøgeren havde derfor ikke overholdt de frister, der finder anvendelse på de administrative procedurer, som burde være gået forud for anlæg af en annullationssag. De pågældende frister kan ifølge Retten ikke fraviges ud fra billighedshensyn eller på grundlag af en fortolkning af vedtægten. Sagsøgeren gjorde ikke gældende, at der forelå omstændigheder, som ikke kunne forudses, eller force majeure, jf. artikel 42 i EF-statutten for Domstolen, der finder anvendelse på rettergangsmåden for Retten (præmis 68, 69 og 70).

Endvidere var der ikke tale om en undskyldelig vildfarelse, da institutionen på ingen måde havde handlet således, at sagsøgeren kunne tro, at en udtalelse fra Invaliditetsudvalget havde opsættende virkning for fristerne. Sagsøgerens ønske om at anfægte ansættelsesmyndighedens »passivitet« udgjorde ifølge Retten heller ikke nogen undskyldelig vildfarelse (præmis 71 og 72).

Følgelig måtte sagsøgerens økonomiske påstande falde for den endelige karakter af de akter der indeholder et klagepunkt, og som hun ikke havde anfægtet i rette tid. Retten bemærkede, at eftersom et eventuelt erstatningssøgsmål til prøvelse af disse bebyrdende retsakter derfor skulle afvises, fulgte det af retspraksis, at et erstatningssøgsmål ligeledes skulle afvises for så vidt dette angik perioden efter klagen af 23. oktober 1991 (præmis 73).

Konklusion:

Sagen afvises.