De mange forskellige forslag viser, hvor vanskeligt det er at vælge den rigtige løsning. For at træffe afgørelse i sagen må Domstolen fastlægge retsgrundlaget og anvendelsesområdet for begrebet funktionel enhed.

Den forelæggende ret har nemlig bemærket, at det er nødvendigt at få belyst dette begreb, som der ganske vist henvises til i enkelte af de forklarende bemærkninger til TSR-nomenklaturen, idet det imidlertid må fastslås, om begrebet er udledt af FTT, »der alene udgør den retsnorm, der er undergivet retslig prøvelse«.

Jeg mener, at Domstolens dom af 9. februar 1984 i Metrosagen (60/83, Sml. s. 671) indeholder et svar på dette første spørgsmål. I besvarelse af et spørgsmål vedrørende anvendelsen af begrebet »funktionel enhed« på en vare henhørende under kapitel 84 i FTT (kasseapparat) henviste Domstolen uden forbehold til de forklarende bemærkninger til TSR-nomenklaturen, navnlig bemærkningerne vedrørende bestemmelse 3 i afsnit XVI, og fastslog

»... at formålet med de forklarende bemærkninger er at gøre det muligt at henføre maskiner og apparater, som består af forskellige komponenter, der henhører under flere positioner, under én bestemt position, når komponenterne tilsammen er bestemt til at udføre den klart definerede enkeltfunktion, som er beskrevet i den pågældende position«.

Domstolen anerkendte således stiltiende, men uundgåeligt, de forklarende bemærkningers retsanordnende værdi. Efter min opfattelse bør der ikke rejses tvivl om denne fortolkning, som ingen af parterne har bestridt. Hvad kan der så udledes heraf? I den foreliggende sag er der hverken tale om en kombination af maskiner, jfr. bestemmelse 3 i afsnit XVI, som forudsætter en samling af dele, eller et antal dele, jfr. samme afsnit bestemmelse 2 b). Vi står her over for et særligt tilfælde, som ikke udtrykkeligt er forudset i FTT, som udgør den fællesskabsretlige retsnorm. Følgelig må de forklarende bemærkninger ifølge Domstolens faste praksis anses for et gyldigt redskab til fortolkning af FTT.

Der kan gives Kommissionen medhold i, at begrebet funktionel enhed indirekte kan anvendes i forbindelse med en række af de almindelige tariferingsbestemmelser og med de indledende bestemmelser i afsnit XVI. Det gælder den almindelige tariferingsbestemmelse A 2 a) og bestemmelse 3 i afsnit XVI. Yderligere er det netop på grundlag af de forklarende bemærkninger, som således anerkendes som vejledende, at Domstolen har anerkendt begrebet funktionel enhed.

For så vidt angår begrebets anvendelsesområde, har Kommissionen med rette fremhævet, at der må anlægges en restriktiv fortolkning netop for at undgå, at der sker en uberettiget udvidelse af en positions anvendelsesområde i forhold til andre positioners. Således må ovennævnte Metro-dom i øvrigt forstås. Domstolen fastslog, at når en bestanddel af det produkt, som skal tariferes, kan »anvendes uafhængigt af de andre bestanddele og til andre funktioner end dem, som alle bestanddelene kan udføre i fællesskab« (præmis 9, ss. 680 og 681), finder de forklarende bemærkninger til TSR-nomenklaturen, som danner grundlaget for dette begreb, ikke anvendelse.

Tilsyneladende fraviger Kommissionen imidlertid denne tariferings bestemmelse, idet den har hævdet, at den funktion, som fastlægges i pos. 85.15 A III er den funktion, der udføres af »modtagere, også kombineret med lydoptagere eller lydgengivere«, idet Kommissionen har anført, at trekombinationen ikke er komplet uden højttalerne.

Hvis man ser nærmere på positionen, må det nemlig nødvendigvis fastslås, at det for eksempel er muligt, selv uden højttalere, at opfange en bestemt udsendelse og optage den (det er tilstrækkeligt at kende senderens frekvens). Funktionen er således at modtage en udsendelse. Højttalerne medvirker imidlertid ikke ved modtagelsen. De har en særlig uafhængig funktion, som består i at gøre udsendelsen hørbar, medens det væsentlige karakteristika ved pos. 85.15 A III er modtagelsen, som kan foretages uafhængigt af aflytningen.

Som det fremgår af det anførte, mener jeg ikke, at begrebet funktionel enhed kan anvendes på den foreliggende sag, og at det af Bundesfinanzhof forelagte spørgsmål derfor bør besvares benægtende.