Sagsøgeren anmodede i breve af 14 juni 1970 og 13. december 1971 om at genindtræde i henhold til artikel 40 i personalevedtægten. Kommissionen henviste ved besvarelse af de to anmodninger til, at det af Rådet godkendte forskningsbudget havde udelukket enhver praktisk mulighed for at lade det videnskabelige personale genindtræde efter tjenestefrihed af personlige årsager. Kommissionen anførte, at talrige videnskabelige tjenestemænd, der endnu gjorde tjeneste, faktisk var overskydende; man måtte i tilfælde af besættelse af en ledig forskerstilling give dem forrang i forhold til de tjenestemænd, der ikke gjorde tjeneste, som det var tilfældet for sagsøgerens vedkommende.

Sagsøgeren finder, at afslaget savner fornødent grundlag, og påberåber sig den ret, som tjenestemanden, der har tjenestefrihed, har i henhold til artikel 40, stk. 4, litra d) til at genindtræde i den første ledige stilling, der svarer til hans lønklasse samt til hans kategori eller tjenestegruppe. Eftersom den stilling, som sagsøgeren tidligere havde besat, ikke senere var blevet besat og stadig fandtes på personaleoversigten, mener sagsøgeren, at Kommissionen ikke kunne nægte at genantage ham til aktiv tjeneste.

Genstanden for annullationssøgsmålet er dog ikke nævnte afslag på at lade ham genindtræde men tværtimod Kommissionens afslag i brev af 10. december 1973 på at imødekomme sagsøgerens anmodning om en foranstaltning om udtræden af tjenesten i henhold til artikel 2 i Rådets forordning nr. 1543/73 med de dertil knyttede særlige økonomiske fordele; det er således, man skal forstå sagsøgerens påstande, som simpelthen går ud på, at Kommissionen skal tilpligtes at anvende bestemmelserne i ovennævnte forordning nr. 1543/73 på ham. Der blev ved denne forordning indført særlige foranstaltninger, der midlertidigt skal finde anvendelse på tjenestemænd i De europæiske Fællesskaber, som aflønnes over forsknings-og investeringsbudgettet, »for at tage hensyn til de usædvanlige krav, som følger af vedtagelsen af forskningsprogrammer, der medfører en nedskæring af antallet af de stillinger, der er opført på listen over ansatte«, som aflønnes over nævnte budgetter, for at gøre det muligt »for de tjenestemænd, der berøres af disse foranstaltninger, at overvinde de alvorlige finansielle vanskeligheder, som tabet af deres stilling medfører«.

Denne forordning har således ikke samme funktion som forordning nr. 2530/72, hvis formål, som vi har set i en foregående sag (jf. sag nr. 1/74, Giry mod Kommissionen), er at lette frigørelsen af stillinger for de tjenestemænd, der aflønnes over bevillingerne i afsnit 1 i den sektion i budgettet for De europæiske Fællesskaber, som vedrører Kommissionen, for at give plads for tjenestemænd fra de nye medlemsstater.

Forordning nr. 1543/73, som sagsøgeren har påberåbt sig, er i det væsentlige affattet med henblik på at skulle anvendes på overtallige tjenestemænd. Hvis sagsøgeren havde gjort tjeneste, havde han sandsynligvis kunnet komme ind under disse bestemmelser. Men da han jo havde tjenestefri, fandt Kommissionen, at den ikke havde mulighed for at anvende bestemmelserne i den nævnte forordning på ham, hvilket denne institution — som vi har set — ligeledes har hævdet angående forordning nr. 2530/72.

I dommen af 21. november 1974 i Girysagen har Domstolen, selv om det blev fastslået, at den pågældende forordning var beregnet på tjenestemænd, som faktisk og aktuelt gør tjeneste, dog ikke helt udelukket muligheden af at anvende forordningen på tjenestemænd, der havde tjenestefri. Generaladvokaten havde givet udtryk for samme opfattelse. Men ved denne lejlighed finder samme generaladvokat det angående en anden forordning ikke muligt at anvende den pågældende forordning, selv undtagelsesvist, på tjenestemænd, der ikke faktisk beklæder en stilling.

Med hensyn til forordning nr. 2530/72 kunne man anerkende en mulighed, selv om denne ikke burde ophøjes til regel, for, at også tjenestemænd med tjenestefrihed kunne komme ind under bestemmelserne i nævnte forordning, fordi de havde haft ret til at genindtræde i en ledig stilling, som rent faktisk skulle have været besat, såfremt den ikke havde kunnet forbeholdes for en tjenestemand fra en af de nye medlemsstater. Derimod kan det ikke i relation til den foreliggende forordning, netop fordi den i det væsentlige er udformet med et andet formål for øje, nemlig en indskrænkning af antallet af overtallige stillinger, antages, at den kan finde anvendelse på en tjenestemand, der ikke for tiden beklæder en af de stillinger, som skal afskaffes. Man kan faktisk angående en stilling, som skulle forbeholdes en anden tjenestemand, antage, at den tjenestemand, der har tjenestefri, har en førsteret til at besætte den, og at det følgelig vil være i overensstemmelse med formålet med forordning nr. 2530/72 at lade den finde anvendelse på den pågældende tjenestemand for at besætte stillingen med en anden; i den foreliggende sag opstår spørgsmålet, om en tjenestemand med tjenestefrihed har ret til at besætte en sådan stilling derimod ikke længere, eftersom der er tale om en forordning, hvis formål er at lette, ikke en anden besættelse, men en endelig afskaffelse af stillinger, som den skal frigøre; det vil følgelig ikke være berettiget at udstrække de i forordning nr. 1543/73 nævnte fordele til også at gælde en tjenestemand, der allerede dengang havde forladt sin stilling i Fællesskaberne for at arbejde andetsteds, idet disse fordele var fastsat alene for tjenestemænd, som mistede deres aktuelle stilling på grund af nedbringelsen af antallet af ansatte, for at gøre det muligt for dem »at overvinde de alvorlige finansielle vanskeligheder, som tabet af deres stilling medfører.«

Da omstændighederne er, som de er, er det overflødigt at henvise til de forskellige betragtninger, som jeg gjorde gældende i Giry-sagen vedrørende den kompetence, Kommissionen havde udnyttet til generelt og i overensstemmelse med sin vurdering af tjenstlige interesser at begrænse anvendelsesområdet for de særlige regler for frivillig udtræden af tjenesten; disse betragtninger retfærdiggjorde inden for rammerne af nævnte forordning nr. 2530/72, at de omhandlede særlige bestemmelser ikke fandt anvendelse på tjenestemænd, der allerede på tidspunktet for deres anmodning om udtræden af tjenesten ikke længere beklædte en stilling.