ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
4)

Såfremt det andet spørgsmål besvares benægtende: Skal EU-retten, navnlig 3. kørekortdirektivs artikel 2 eller artikel 18, 21, 45, 49 og 56 TEUF fortolkes således, at den er til hinder for en ordning i en medlemsstat – i hvilken kørekortansøgeren normalt får udleveret det endelige kørekort umiddelbart efter at have bestået den praktiske køreprøve – hvorefter det at føre et motorkøretøj kan straffes administrativt som en ordensforseelse (»Ordnungswidrigkeit«), fordi føreren af køretøjet, der har erhvervet førerret i en anden medlemsstat i overensstemmelse med retningslinjerne i 3. kørekortdirektiv, ikke medbragte et endeligt kørekort som bevis for sin førerret under kørslen, idet han som følge af den særlige procedure for udstedelse af det endelige kørekort i denne medlemsstat, hvilken køretøjets fører ikke har nogen indflydelse på, endnu ikke havde fået udstedt et sådant kørekort, hvorimod han under kørslen medbragte en officiel attest for, at han opfyldte de nødvendige betingelser for erhvervelse af førerret?
ii)

Såfremt spørgsmål i) besvares bekræftende, skal kapitel IV i forordningen om underholdspligt da fortolkes således, at hver medlemsstat har pligt til at indføre en procedure eller ordning, som vil gøre det muligt at anerkende denne rettighed?
2)

Såfremt det måtte fastslås, at forordning nr. 800/2008 omfatter alle former for insolvensbehandling, ønskes det oplyst, om — med specifik henvisning til retsinstituttet going concern-akkord som omhandlet i artikel 186a i kongeligt dekret nr. 267/1942 — artikel 1, stk. 7, litra c), i forordning nr. 800/2008 da skal fortolkes således, at den blotte opfyldelse af betingelserne for indledning af en insolvensbehandling over for den virksomhedsejer, som ønsker støtte fra strukturfonde, hindrer udbetaling af støtte eller forpligter de nationale myndigheder, som forvalter ydelsen af støtte, til at tilbagesøge allerede udbetalt støtte, eller om krisesituationen omvendt skal vurderes konkret under hensyntagen til eksempelvis datoerne for indledning af proceduren, virksomhedsejerens opfyldelse af sine forpligtelser og ethvert andet relevant forhold?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 279/14

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Landgericht Hannover (Tyskland) den 29. april 2016 — Heike Schottelius mod Falk Seifert

(Sag C-247/16)

(2016/C 279/19)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Landgericht Hannover

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Heike Schottelius

Sagsøgt: Falk Seifert

Præjudicielt spørgsmål

Kan der af artikel 3, stk. 5, andet led, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 1999/44/EF af 25. maj 1999 om visse aspekter af forbrugerkøb og garantier i forbindelse hermed (1) udledes et princip for EU’s forbrugerlovgivning, hvorefter det i forbindelse med alle forretninger vedrørende forbrugsvarer mellem ikke-forbrugere og forbrugere er tilstrækkeligt for at kunne gøre sekundære garantirettigheder gældende, at den garantipligtige ikke-forbruger ikke har afhjulpet inden for en rimelig tid, uden at det i denne forbindelse kræves, at der er blevet sat en udtrykkelig frist for afhjælpning af manglen, og hvorefter bestemmelserne i den nationale lovgivning herom, f.eks. også i forbindelse med en bestilling af et arbejde vedrørende forbrugsvarer, skal fortolkes tilsvarende og i givet fald anvendes indskrænkende?

(1) EFT L 171, s. 12.
6)

Skal artikel 109, stk. 1, litra a), i Rådets forordning (EF) nr. 207/2009 af 26. februar 2009 om EF-varemærker fortolkes således, at det forhold, at en sag om krav vedrørende krænkelse af et EF-varemærke, der har verseret for den »ret, ved hvilken sagen er anlagt sidst«, under hvilken det er blevet gjort gældende, at der er sket en krænkelse af et EF-varemærke som følge af drift og anvendelse af indhold, der kan konsulteres i identisk form over hele verden, og dermed også i hele Den Europæiske Union, på internettet under domænet »facebook.com« og/eller »youtube.com« og/eller »twitter.com«, hver især under samme brugernavn — med reference til det pågældende domæne »facebook.com« og/eller »youtube.com« og/eller »twitter.com« — og for hvilken ret der i første omgang i henhold til artikel 97, stk. 2, og artikel 98, stk. 1, litra a), i Rådets forordning (EF) nr. 207/2009 af 26. februar 2009 om EF-varemærker, var fremsat krav vedrørende krænkelser, der er begået, eller der er risiko for i en af medlemsstaterne, ophæves for så vidt angår området i den anden medlemsstat, i hvilken sagen er anlagt »først« for en ret med påstand om, at der er sket en krænkelse af et nationalt varemærke, som er identisk med det EF-varemærke, der senere er blevet påberåbt for den »ret, ved hvilken sagen er anlagt sidst«, og som gælder for varer af samme art, og krænkelsen er sket som følge af drift og anvendelse af indhold, der kan konsulteres i identisk form over hele verden, og dermed også i hele Den Europæiske Union, på internettet under domænet »facebook.com« og/eller »youtube.com« og/eller »twitter.com«, hver især under samme brugernavn — med reference til det pågældende domæne »facebook.com« og/eller »youtube.com« og/eller »twitter.com« — medfører, at den »ret, ved hvilken sagen er anlagt sidst« ikke kan erklære sig inkompetent i henhold til artikel 109, stk. 1, litra a), i Rådets forordning (EF) nr. 207/2009 af 26. februar 2009 om EF-varemærker, for så vidt der foreligger dobbelt identitet?
2)

Skal forordningens artikel 5, stk. 3, fortolkes således, at det transporterende luftfartsselskab tillige kan påberåbe sig sådanne usædvanlige omstændigheder, der ikke er indtrådt under den flyvning, som passageren havde reserveret, men under en umiddelbart forudgående flyvning, der blev foretaget med det fly, med hvilket den reserverede flyvning var planlagt udført som led i en flyrotation?
1.

Retten begik en retlig fejl, da den fortolkede dom af 10. december 2013 således, at den anså sig for at være forpligtet til at lægge til grund, at offentliggørelsen af procedurens indledning den 2. februar 2002 bragte Eurallumina's berettigede forventninger til ophør.
1)

Finder kravet i artikel 1, stk. 5, og artikel 2, nr. 18), i forordning (EU) nr. 2015/751 (1) (herefter »IGF«), hvorefter en betalingskortordning med tre parter, der udsteder kortbaserede betalingsinstrumenter sammen med en partner under samme varemærke eller gennem en agent, anses for at være en betalingskortordning med fire parter, kun anvendelse, for så vidt som denne co-brandingpartner eller agent handler som »udsteder« i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i artikel 2, stk. 2, i og 29. betragtning til IGF (nemlig når partneren eller agenten har en aftale med betaleren i medfør af hvilken, vedkommende stiller et betalingsinstrument til rådighed med henblik på at initiere og behandle betalerens kortbaserede betalingstransaktioner)?
5.

Såfremt det i sagen lægges til grund, at der foreligger »interne bestemmelser eller overenskomster, som er nødvendige for at hindre svig og misbrug«, jf. direktivets artikel l, stk. 2, at et udbytte er udloddet fra et selskab (A) hjemmehørende i en medlemsstat til et moderselskab (B) i en anden medlemsstat og derfra er viderebetalt til dettes moderselskab (C), der er hjemmehørende uden for EU/EØS, og som igen har udloddet midlerne til sit moderselskab (D), der ligeledes er hjemmehørende uden for EU/EØS, at der ikke er indgået nogen dobbeltbeskatningsoverenskomst mellem den førstnævnte stat og den stat, hvor C er hjemmehørende, at der mellem den førstnævnte stat og den stat, hvor D er hjemmehørende, er indgået en dobbeltbeskatningsoverenskomst, og at den førstnævnte stat efter denne stats lovgivning derfor ikke ville have krav på kildeskat af udbytte udloddet fra A til D, såfremt D havde været den direkte ejer af A, foreligger der så et misbrug efter direktivet, der bevirker, at B ikke er beskyttet heraf?
1

Skal artikel 1, stk. 1, i direktiv 2003/49/EF (1), jf. samme direktivs artikel 1, stk. 4, fortolkes således, at et i en medlemsstat hjemmehørende selskab, der er omfattet af direktivets artikel 3, og som under omstændigheder som de i sagen foreliggende modtager renter fra et datterselskab i en anden medlemsstat, er »retsmæssig ejer« af disse renter i direktivets forstand? 1.1. Skal begrebet »den retmæssige ejer« i artikel 1, stk. 1, i direktiv 2003/49/EF, jf. samme direktivs artikel l, stk. 4, fortolkes i overensstemmelse med det tilsvarende begreb i artikel 11 i modeloverenskomsten af 1977? 1.2. Hvis spørgsmål 1.1. besvares bekræftende, skal begrebet da fortolkes alene under inddragelse af kommentarerne til artikel 11 i modeloverenskomsten af 1977 (punkt 8), eller kan senere kommentarer inddrages ved fortolkningen, herunder de tilføjelser, der er foretaget i 2003 om »gennemstrømningsenheder« (punkt 8.1, nu punkt 10.1), og de tilføjelser, der er foretaget i 2014 om »kontraktuelle og juridiske forpligtelser« (punkt 10.2)? 1.3. Hvis 2003-kommentarerne kan inddrages ved fortolkningen, er det da en betingelse for at anse et selskab for ikke at være »retmæssig ejer« i direktiv 2003/49/EF's forstand, at der er sket faktisk gennemstrømning af midler til de personer, der af den stat, hvor rentebetaleren er hjemmehørende, anses som »de retmæssige ejere« af de pågældende renter, og — i givet fald — er det da yderligere en betingelse, at den faktiske gennemstrømning sker i en tidsmæssig nær tilknytning til rentebetalingen, og/eller at den sker som rentebetalinger? 1.3.1 Hvilken betydning har det i denne forbindelse, om der er anvendt egenkapitalmidler til udlånet, om de pågældende renter tilskrives hovedstolen (»oprulles«), om rentemodtageren efterfølgende har ydet et koncernbidrag til sit i samme stat hjemmehørende moderselskab med henblik på at opnå en skattemæssig resultatudjævning efter de i den pågældende stat gældende regler herom, om de pågældende renter efterfølgende er konverteret til egenkapital i det låntagende selskab, om rentemodtageren har haft en kontraktuel eller juridisk forpligtelse til at viderebetale renterne til en anden person, og om den væsentligste del af de personer, der af den stat, hvor rentebetaleren er hjemmehørende, anses som de »retmæssige ejere« af renterne, er hjemmehørende i andre medlemsstater eller øvrige stater, med hvilke Danmark har indgået en dobbeltbeskatningsoverenskomst, så der ikke efter den danske skattelovgivning ville være grundlag for at opkræve kildeskat, såfremt de nævnte personer havde været långivere og dermed havde modtaget renterne direkte? 1.4 Hvilken betydning har det for vurderingen af, om rentemodtageren må anses for en »retmæssig ejer« i direktivets forstand, at den forelæggende ret efter en bedømmelse af sagens faktiske omstændigheder måtte finde, at modtageren — uden at have været bundet af en kontraktuel eller juridisk forpligtelse til at videreformidle de modtagne renter til en anden person — »substantielt« ikke havde rettighederne til at »bruge og nyde« renterne som anført i kommentarerne fra 2014 til model overenskomsten af 1977?
1.

Skal artikel 1, stk. 1, i direktiv 2003/49/EF (1), jf. samme direktivs artikel l, stk. 4, fortolkes således, at et i en medlemsstat hjemmehørende selskab, der er omfattet af direktivets artikel 3, og som under omstændigheder som de i sagen foreliggende modtager renter fra et datterselskab i en anden medlemsstat, er »retmæssig ejer« af disse renter i direktivets forstand? 1.1. Skal begrebet »den retmæssige ejer« i artikel 1, stk. 1, i direktiv 2003/49/EF, jf. samme direktivs artikel l, stk. 4, fortolkes i overensstemmelse med det tilsvarende begreb i artikel 11 i modeloverenskomsten af 1977? 1.2. Hvis spørgsmål 1.1. besvares bekræftende, skal begrebet da fortolkes alene under inddragelse af kommentarerne til artikel 11 i modeloverenskomsten af 1977 (punkt 8), eller kan senere kommentarer inddrages ved fortolkningen, herunder de tilføjelser, der er foretaget i 2003 om »gennemstrømningsenheder« (punkt 8.1, nu punkt 10.1), og de tilføjelser, der er foretaget i 2014 om »kontraktuelle og juridiske forpligtelser« (punkt 10.2)? 1.3. Hvis 2003-kommentarerne kan inddrages ved fortolkningen, er det da en betingelse for at anse et selskab for ikke at være »retmæssig ejer« i direktiv 2003/49/EF's forstand, at der er sket faktisk gennemstrømning af midler til de personer, der af den stat, hvor rentebetaleren er hjemmehørende, anses som »de retmæssige ejere« af de pågældende renter, og — i givet fald — er det da yderligere en betingelse, at den faktiske gennemstrømning sker i en tidsmæssig nær tilknytning til rentebetalingen, og/eller at den sker som rentebetalinger? 1.3.1. Hvilken betydning har det i denne forbindelse, om der er anvendt egenkapitalmidler til udlånet, om de pågældende renter tilskrives hovedstolen (»oprulles«), om rentemodtageren efterfølgende har ydet et koncernbidrag til sit i samme stat hjemmehørende moderselskab med henblik på at opnå en skattemæssig resultatudjævning efter de i den pågældende stat gældende regler herom, om de pågældende renter efterfølgende er konverteret til egenkapital i det låntagende selskab, om rentemodtageren har haft en kontraktuel eller juridisk forpligtelse til at viderebetale renterne til en anden person, og om den væsentligste del af de personer, der af den stat, hvor rentebetaleren er hjemmehørende, anses som de »retmæssige ejere« af renterne, er hjemmehørende i andre medlemsstater eller øvrige stater, med hvilke Danmark har indgået en dobbeltbeskatningsoverenskomst, så der ikke efter den danske skattelovgivning ville være grundlag for at opkræve kildeskat, såfremt de nævnte personer havde været långivere og dermed havde modtaget renterne direkte? 1.4. Hvilken betydning har det for vurderingen af, om rentemodtageren må anses for en »retmæssig ejer« i direktivets forstand, at den forelæggende ret efter en bedømmelse af sagens faktiske omstændigheder måtte finde, at modtageren — uden at være bundet af en kontraktuel eller juridisk forpligtelse til at videreformidle de modtagne renter til en anden person — »substantielt« ikke havde rettighederne til at »bruge og nyde« renterne som anført i kommentarerne fra 2014 til model overenskomsten af 1977?
1.

Skal artikel 1, stk. l, i direktiv 2003/49/EF (1), jf. samme direktivs artikel 1, stk. 4, fortolkes således, at et i en medlemsstat hjemmehørende selskab, der er omfattet af direktivets artikel 3, og som under omstændigheder som de i sagen foreliggende modtager renter fra et datterselskab i en anden medlemsstat, er »retmæssig ejer« af disse renter i direktivets forstand? 1.1. Skal begrebet »den retmæssige ejer« i artikel l, stk. l, i direktiv 2003/49/EF, jf. samme direktivs artikel l, stk. 4, fortolkes i overensstemmelse med det tilsvarende begreb i artikel 11 i modeloverenskomsten af 1977? 1.2. Hvis spørgsmål 1.1. besvares bekræftende, skal begrebet da fortolkes alene under inddragelse af kommentarerne til artikel 11 i model overenskomsten af 1977 (punkt 8), eller kan senere kommentarer inddrages ved fortolkningen, herunder de tilføjelser, der er foretaget i 2003 om »gennemstrømningsenheder« (punkt 8.1, nu punkt 10.1), og de tilføjelser, der er foretaget i 2014 om »kontraktuelle og juridiske forpligtelser« (punkt 10.2)? 1.3. Hvis 2003-kommentarerne kan inddrages ved fortolkningen, er det da en betingelse for at anse et selskab for ikke at være »retmæssig ejer« i direktiv 2003/49/EF's forstand, at der er sket faktisk gennemstrømning af midler til de personer, der af den stat, hvor rentebetaleren er hjemmehørende, anses som »de retmæssige ejere« af de pågældende renter, og — i givet fald — er det da yderligere en betingelse, at den faktiske gennemstrømning sker i en tidsmæssig nær tilknytning til rentebetalingen, og/eller at den sker som rentebetalinger? 1.3.1. Hvilken betydning har det i denne forbindelse, om der er anvendt egenkapitalmidler til udlånet, om de pågældende renter tilskrives hovedstolen (»oprulles«), om rentemodtageren efterfølgende har ydet et koncernbidrag til sit i samme stat hjemmehørende moderselskab med henblik på at opnå en skattemæssig resultatudjævning efter de i den pågældende stat gældende regler herom, om de pågældende renter efterfølgende er konverteret til egenkapital i det låntagende selskab, om rentemodtageren har haft en kontraktuel eller juridisk forpligtelse til at viderebetale renterne til en anden person, og om den væsentligste del af de personer, der af den stat, hvor rentebetaleren er hjemmehørende, anses som de »retmæssige ejere« af renterne, er hjemmehørende i andre medlemsstater eller øvrige stater, med hvilke Danmark har indgået en dobbeltbeskatningsoverenskomst, så der ikke efter den danske skattelovgivning ville være grundlag for at opkræve kildeskat, såfremt de nævnte personer havde været långivere og dermed havde modtaget renterne direkte? 1.4. Hvilken betydning har det for vurderingen af, om rentemodtageren må anses for en »retmæssig ejer« i direktivets forstand, at den forelæggende ret efter en bedømmelse af sagens faktiske omstændigheder måtte finde, at modtageren — uden at have været bundet af en kontraktue1 eller juridisk forpligtelse til at videreformidle de modtagne renter til en anden person — »substantielt« ikke havde rettighederne til at »bruge og nyde« renterne som anført i kommentarerne fra 2014 til modeloverenskomsten af 1977?
—

Første led: Retten har truffet afgørelse om et spørgsmål, med hensyn til hvilket den ikke har jurisdiktion (ultra vires), har tilsidesat princippet om, at parterne definerer sagens genstand, og har tilsidesat artikel 21 i statutten for Den Europæiske Unions Domstol og artikel 44, stk. 1 og artikel 48, stk. 2, i Rettens procesreglement i den udgave, som var gældende på tidspunktet for anlæggelsen i sagen i første instans.
5.

Såfremt det i sagen lægges til grund, at der foreligger »interne bestemmelser eller overenskomster, som er nødvendige for at hindre svig og misbrug«, jf. direktivets artikel 1, stk. 2, at et udbytte er udloddet fra et selskab (A) hjemmehørende i en medlemsstat til et moderselskab (B) i en anden medlemsstat og derfra er viderebetalt til dettes moderselskab (C), der er hjemmehørende uden for EU/EØS, og som igen har udloddet midlerne til sit moderselskab (D), der ligeledes er hjemmehørende uden for EU/EØS, at der ikke er indgået nogen dobbeltbeskatningsoverenskomst mellem den førstnævnte stat og den stat, hvor C er hjemmehørende, at der mellem den førstnævnte stat og den stat, hvor D er hjemmehørende, er indgået en dobbeltbeskatningsoverenskomst, og at den førstnævnte stat efter denne stats lovgivning derfor ikke ville have krav på kildeskat af udbytte udloddet fra A til D, såfremt D havde været den direkte ejer af A, foreligger der så et misbrug efter direktivet, der bevirker, at B ikke er beskyttet heraf?
3)

Såfremt det i de ovenfor nævnte tilfælde besvares bekræftende, at der foreligger en tilsidesættelse af det generelle forbud mod forskelsbehandling i artikel 18, stk. 1, TEUF: Skal Domstolens praksis forstås således, at der i et tilfælde som det foreliggende, hvor der forud for den kompetente myndigheds udleveringstilladelse obligatorisk skal foretages en legalitetskontrol ved en retslig procedure, hvis konklusion imidlertid kun er bindende for myndigheden, såfremt udleveringen erklæres for ulovlig, allerede i forbindelse med en simpel tilsidesættelse af forbuddet mod forskelsbehandling i artikel 18, stk. 1, TEUF kan foreligge en kvalificeret tilsidesættelse, eller er en åbenbar tilsidesættelse påkrævet?
1)

Er artikel 49 TEUF til hinder for en finsk bestemmelse, hvorefter der i en situation, hvor et hjemmehørende selskab afhænder aktiver i et driftssted, som er beliggende i en anden EU-medlemsstat, i form af tilførsel af en virksomhed til et selskab med hjemsted i denne stat, og til gengæld herfor modtager nye andele, straks foretages beskatning af overførslen af aktiverne i det år, hvor overførslen finder sted, hvorimod beskatningen i en tilsvarende national situation først sker på tidspunktet for realiseringen?
2)

Kan situationen på markedet for banktjenester i en medlemsstat, hvor en bank i sit bindende løfte om kredit betinger en kreditbevilling af opfyldelsen af betingelserne i kreditaftalen, som ikke konkret er specificeret på tidspunktet for udbudsproceduren, i henhold til artikel 47, stk. 5, i det nævnte direktiv 2004/18/EF udgøre en gyldig grund til, at tilbudsgiveren ikke er i stand til at fremlægge den af den ordregivende myndighed krævede dokumentation? Kan tilbudsgiveren med andre ord i den konkrete situation godtgøre sin økonomiske og finansielle formåen ved en tro og love-erklæring, som attesterer et tilstrækkeligt kreditforhold med banken?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 296/18

Appel iværksat den 29. maj 2016 af Meica Ammerländische Fleischwarenfabrik Fritz Meinen GmbH & Co. KG til prøvelse af dom afsagt af Retten (Sjette Afdeling) den 4. februar 2016 i sag T-247/14, Meica Ammerländische Fleischwarenfabrik Fritz Meinen GmbH & Co. KG mod Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret

(Sag C-182/16 P)

(2016/C 296/23)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Meica Ammerländische Fleischwarenfabrik Fritz Meinen GmbH & Co. KG (ved Rechtsanwalt S. Labesius)

De andre parter i appelsagen: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret og Salumificio Fratelli Beretta SpA

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Delvis ophævelse af den appellerede dom og annullation af afgørelse truffet af Fjerde Appelkammer ved Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret for så vidt som Harmoniseringskontoret i øvrigt blev frifundet, subsidiært hjemvises sagen til Retten.

— Sagsøgte og intervenienten tilpligtes at betale de omkostninger, der er opstået i forbindelse med sagen for Retten, og sagsøgte tilpligtes at betale de omkostninger, der måtte opstå i sagen for Domstolen.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanten har til støtte for appellen gjort gældende, at Retten har tilsidesat EU-retten, idet den sin dom af 4. februar 2016 tilsidesatte artikel 8, stk. 1, litra b), i Rådets forordning nr. 207/2009 (1) om EU-varemærker og art. 296, stk. 2, TEUF.

Retten foretog en fejlagtig vurdering af risikoen for forveksling baseret på særpræget ved det ældre varemærke »MINI WINI« og af ligheden mellem tegnene og varerne med »Stick MiniMINI …« i EU-varemærkeansøgningen, også henset til »MiniMINI«’s adskillelsesevne i ansøgningen. Retten undlod også at tage hensyn til, at ikke-dominerende bestanddele i et varemærke bidrager til risikoen for forveksling, og til de særlige omstændigheder som varerne markedsføres under, og som kan påvirke kundekredsens grad af opmærksomhed og dens tilbøjelighed til at forkorte et varemærke med en ikke-dominerende, men visuelt fremtrædende bestanddel.

Retten begik derudover en retlig fejl, for selv om det antages, at en ordbestanddel udelukkende skal anses for beskrivende, er dette ikke til hinder for, at samme bestanddel kan anses for at være dominerende i forbindelse med vurderingen af ligheden mellem tegnene. Rettens afgørelse var derudover baseret på en fordrejning af de faktiske omstændigheder i forbindelse med vurderingen af de dominerende bestanddeles størrelse og placering i det tegn, der er omfattet af den anfægtede EU-varemærkeansøgning. Retten begik desuden en retlig fejl, da den fastslog, at den visuelle lighed skal bedømmes på baggrund af graden af særpræg af de visuelle elementer, som er omfattet af den anfægtede EU-varemærkeansøgning. Endelig er den appellerede dom ikke tilstrækkeligt begrundet, for så vidt som Retten ikke gav nogen begrundelse vedrørende den relevante kundekreds’ grad af opmærksomhed i forbindelse med de i sagen omhandlede varer.

(1) EUT L 78, s. 1.