13.

Det fremgår af de argumenter, der således er fremført af parterne, at ingen bestrider, at de oplysninger, Kommissionen har anvendt i undersøgelsen, har »betydning for varetagelsen af [klagerens] interesser« ( 18 ). Skal man ligesom institutionerne mene, at retten til at blive hørt, som er blevet optaget i artikel 7, stk. 4, litra a), ikke kan vedrøre de oplysninger, der er stillet til rådighed af referencevirksomhederne ? Denne fortolkning, der er alt for restriktiv, kan ikke tiltrædes. For det første er den i modstrid med selve formålet med artikel 7, stk. 4, litra a). De bestemmelser i artikel 7, som handler om iværksættelsen og videreførelsen af undersøgelsen, bemyndiger nemlig Kommissionen til direkte eller gennem medlemsstaterne at foretage undersøgelser hos virksomheder i et tredjeland, forudsat at disse giver deres samtykke hertil ". Disse oplysninger kan anvendes af Kommissionen under undersøgelsen og være afgørende for dens afgørelse med hensyn til antidumpingtold. Det er derfor vanskeligt at forstå, at disse oplysninger — forudsat at de behandles fortroligt — ikke skulle kunne meddeles både klageren og den, der eventuelt pålægges told, og gøres til genstand for drøftelse, idet disse ellers ikke ville have mulighed for at varetage deres interesser på nomai vis ( 19 ). For det andet er det vanskeligt at forene en sådan fortolkning med selve ordlyden af artikel 7. Det kan nemlig konstateres, at kredsen af berørte parter i bestemmelsen udtrykkeligt kun er begrænset for så vidt angår de senere faser i undersøgelsen; det er således kun de parter, »der... vil blive berørt af resultatet af proceduren«, der kan høres, og de parter, som tillige er »direkte berørte«, der kan gives lejlighed til at mødes ( 20 ). I øvrigt bemærkes, at der ved det møde, der fandt sted i den foreliggende sag, ud over repræsentanterne for Timex og for hovedimportøren af den omhandlede vare, var en repræsentant fra en af virksomhederne i Hong Kong til stede. Bør man derfor ikke, ligesom Timex, mene, at Kommissionen har tilsidesat den pligt til at give oplysninger, som den har i henhold til artikel 7, stk. 4, litra a), og at den anfægtede forordning derfor er ulovlig? I den forbindelse må det understreges, at der ikke er stillet nogen oplysninger til rådighed for klageren, hverken med hensyn til urkasserne og urskiverne eller med hensyn til prisen for de forskellige dele af de armbåndsure, der er samlet i Hong Kong; dette er der ingen, der har bestridt. Med hensyn til urkasserne og urskiverne er det tilstrækkeligt at holde fast ved, at institutionerne har erkendt, at valget af den tilsvarende vare skete på grundlag af de forskellige typer ures ydre, uden at nogen af parterne — ikke blot Timex — havde mulighed for konkret at gøre deres synspunkter gældende med hensyn til det foretagne valg. Med hensyn til prisen for de dele, der anvendes ved fremstillingen af urene i Hong Kong, hviler argumentet om fortrolighed på en fejlagtig fortolkning af den ordning, der er oprettet ved artiklerne 7 og 8 i forordning nr. 3017/79. Den fortrolige behandling af de oplysninger, Kommissionen har modtaget, pålægger denne en forpligtelse med hensyn til, hvordan der skal tilvejebringes overensstemmelse mellem de krav, der er knyttet til retten til oplysninger, og de krav, der er knyttet til forretningshemmeligheden. Dette fremgår klart af selve opbygningen af artikel 8, hvis stk. 2, litra a), ganske vist pålægger institutionerne og personer i disses tjeneste en forpligtelse til tilbageholdenhed, men hvis stk. 2, litra b), samt stk. 3 og 4, viser Kommissionens forpligtelse til under undersøgelsen at bestræbe sig for at begrænse det, der er hemmeligt, til det strengt nødvendige. Således betragtes oplysninger kun som fortrolige, når »videregivelsen heraf sandsynligvis vil være til betydelig skade for den, der har givet eller er kilde til oplysningerne« ( 21 ). Med hensyn til selve den fortrolige behandling skal der være anmodet om den, og anmodningen skal være berettiget og vedlagt »et ikke fortroligt sammendrag af sådanne oplysninger, eller en begrundelse for, hvorfor der ikke kan foretages et sammendrag af oplysningerne« ( 22 ). Hvad mere er, kan Kommissionen — hvis den mener, at anmodningen om fortrolig behandling af en oplysning ikke er berettiget — beslutte, at »disse oplysninger lades ude af betragtning« ( 23 ). Der er ingen, der vil drage i tvivl, at den , frivillige medvirken af virksomheder i tredjelande er uomgængelig nødvendig for undersøgelsens forløb, eftersom deres samtykke er nødvendigt for at opnå de oplysninger, der anmodes om. Ikke desto mindre bør denne medvirken foregå under overholdelse af de regler, som gælder om den ret til at blive hørt, der indrømmes alle parter, selv om forordningen ikke har krævet en forudgående anmodning om fortrolig behandling fra deres side. I den forbindelse bemærkes, at Rådets forordning nr. 2176/84, som den 1. august 1984 er trådt i stedet for forordning nr. 3017/79, på dette punkt har ændret affattelsen af artikel 8, stk. 2, litra a), ved udtrykkeligt at nævne dette krav ( 24 ). Kommissionen havde derfor i det foreliggende tilfælde en forpligtelse til at lade Timex sætte sig ind i de oplysninger, der var modtaget under undersøgelsen, navnlig fra virksomhederne i Hong Kong, eftersom disse ikke med rette havde anmodet om fortrolig behandling. Den kunne ikke blot ex officio bestemme, at denne eller hin oplysning var fortrolig. Denne løsning trænger sig så meget desto mere på, som der ikke var tale om at fastsætte den normale værdi på grundlag af markedsprisen i et tredjeland, men på grundlag af den beregnede værdi. I et sådant tilfælde kan der i endnu højere grad stilles krav til Kommissionen om, at den skal tilvejebringe overensstemmelse mellem princippet om gennemskuelighed og princippet om forretningshemmeligheden, hvis ikke de omtalte bestemmelser i artiklerne 7 og 8 skal miste deres betydning. Timex har således ikke kunnet varetage sine interesser på normal vis, da Kommissionen ikke har givet selskabet mulighed for i rette tid at gøre sine synspunkter gældende, hverken med hensyn til om der var tale om samme vare eller med hensyn til den beregnede værdi, som — sammen med valget af et tilsvarende land — er oplysninger, der er af væsentlig betydning for fastsættelsen af den normale værdi. Den strenge overholdelse af denne proceduremæssige garanti synes at være modstykket til den skønsmargen, der er indrømmet institutionerne i forordning nr. 3017/79. Derfor udgør den manglende overholdelse heraf en »væsentlig formel mangel« i den i artikel 173, stk. 1, forudsatte betydning, som bevirker, at artikel 1 i den forordning, der er vedtaget af Rådet på grundlag af de bestemmelser, som Kommissionen har opstillet i forordning nr. 84/82, er ugyldig.