Forslag til afgørelse fra generaladvokat Lenz fremsat den 26. juni 1991. - LABORATORI BRUNEAU SRL MOD UNITA SANITARIA LOCALE RM/24 DI MONTEROTONDO. - ANMODNING OM PRAEJUDICIEL AFGOERELSE: TRIBUNALE AMMINISTRATIVO REGIONALE DEL LAZIO - ITALIEN. - OFFENTLIGE INDKOEBSAFTALER - REGLER OM ANDEL PAA 30 % AF OFFENTLIGE INDKOEB FORBEHOLDT VIRKSOMHEDER BELIGGENDE I SYDITALIEN (MEZZOGIORNO). - SAG C-351/88.



Samling af Afgørelser 1991 side I-03641



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hr. afdelingsformand,

De herrer dommere,

1. Den sag, jeg her fremsaetter forslag til afgoerelse i, er en praejudiciel sag, der hoerer til en gruppe af fire tilsvarende sager (1). Sagen drejer sig om en bestemmelse i italiensk lovgivning, hvorefter en andel paa mindst 30% ved offentlige indkoebsaftaler skal forbeholdes virksomheder, der er etableret i Syditalien.

2. Sag C-21/88 angik en retsstilling, der svarede til den i denne sag foreliggende. Navnlig er maaden, hvorpaa denne retsstilling paavirker samhandelen i Faellesskabet, den samme som i sag C-21/88. I sidstnaevnte sag havde det sagsoegte selskab gjort gaeldende, at det indfoerte 80% af sit roentgenmateriale fra Tyskland. I denne sag indfoerer sagsoegeren en vaesentlig del af det materiel, det forhandler, fra Frankrig.

3. Jeg fremsatte i sag C-21/88 forslag til afgoerelse den 28. november 1989, og Domstolen fulgte i oevrigt stort set dette forslag i sin dom i sagen af 20. marts 1990.

4. Den forelaeggende ret er blevet gjort bekendt med, at naervaerende anmodning om praejudiciel afgoerelse frembyder stor lighed med sag C-21/88. Men anmodningen om en praejudiciel afgoerelse er ikke blevet trukket tilbage - hvilket kan skyldes nationale procesregler. Derfor maa den foreliggende sag formelt gennemfoeres.

5. Hvad angaar besvarelsen af de forelagte spoergsmaal, skal jeg henvise til mit forslag til afgoerelse af 28. november 1989 og Domstolens dom af 20. marts 1990 i sag C-21/88.

6. Selv om de retlige spoergsmaal i sagen svarer til spoergsmaalene i sag C-21/88 - det er sagens parter i oevrigt ogsaa enige om - og selv om det praejudicielle spoergsmaal altsaa maa anses for afgjort ved dommen i naevnte sag, finder jeg det hensigtsmaessigt paa baggrund af den argumentation, det sagsoegte selskabs repraesentant har fremsat i retsmoedet den 5. juni 1991, at goere nogle bemaerkninger vedroerende de forpligtelser, som foelger af en af Domstolen afsagt dom.

7. Det sagsoegte selskabs repraesentant har fremhaevet, at der endnu ikke, mere end et aar efter afsigelsen af dommen i sag C-21/88, er truffet nogen som helst foranstaltninger til at bringe retsstillingen i Italien i overensstemmelse med faellesskabsretten. Han har anfoert, at der intet er sket til opfyldelse af denne dom hverken ved lovgivning eller ved administrativt fastsatte bestemmelser og heller ikke ved den sidst vedtagne aarlige faellesskabslov. De skridt, der er taget for at udvirke, at Kommissionen indleder en traktatbrudsprocedure, har ikke givet resultater.

8. Det maa foerst fastslaas, at en dom i en praejudiciel sag udgoer en fortolkningsdom, og at kun sagens parter og de retter, der skal afgoere sagen, er bundet af en saadan dom. Imidlertid er medlemsstaterne forpligtet til at bringe en ved faellesskabsretten stridende retsstilling i deres interne retsorden til ophoer, naar det paa grundlag af en dom i en praejudiciel sag kan fastslaas, at der foreligger en saadan faellesskabsretsstridig retsstilling. Saafremt en medlemsstat undlader at traeffe de noedvendige foranstaltninger og dermed opretholder en mod Traktaten stridende retsstilling, goer den sig skyldig i et traktatbrud, som foerst og fremmest Kommissionen skal skride ind over for.

9. Dette er grunden til, at Kommissionen i praksis efter Domstolens afgoerelser i praejudicielle sager indleder traktatbrudsprocedurer over for vedkommende medlemsstater. Som eksempler herpaa kan naevnes en traktatbrudssag (2) vedroerende "smoerture" (3) og desuden en traktatbrudssag (4) mod Kongeriget Belgien i anledning af opkraevningen af studieafgift, den saakaldte "minerval" (5).

10. Det er ganske vist af hensyn til borgernes retsbeskyttelse ikke absolut noedvendigt at bringe national ret i overensstemmelse med faellesskabsretten, eftersom borgerne kan paaberaabe sig faellesskabsretten ved domstolene, selv om der ikke er vedtaget en saadan lovgivning. En EF-borger kan saaledes, som det er tilfaeldet i hovedsagen, ved en ret, der agter at anvende faellesskabsretten - og alle retter i en medlemsstat har pligt hertil - opnaa, at naevnte faellesskabsret finder anvendelse.

11. Imidlertid bliver forholdene saerlig kritiske, naar man - jf. sagsoegerens repraesentants redegoerelse i retsmoedet efter afsigelsen af dommen i sag C-21/88 - staar over for nationale retter, der anser en med faellesskabsretten stridende retsstilling for lovlig, selv om Domstolen har afsagt en dom, der gaar ud paa det modsatte, og herefter undlader at anvende faellesskabsretten. At afslaa retsbeskyttelsen paa denne maade udgoer i og for sig et nyt traktatbrud.

12. En indskriden fra den paagaeldende medlemsstats side er noedvendig baade for at afklare retsstillingen og for at undgaa nye traktatbrud. Foretager medlemsstaten sig intet, kan og skal Kommissionen, som det paahviler at drage omsorg for gennemfoerelsen af Traktaten (EOEF-Traktatens artikel 155), saedvanligvis bringe de forpligtelser, der paahviler vedkommende medlemsstat i medfoer af faellesskabsretten i erindring over for denne gennem en traktatbrudsprocedure, hvorved den opfordrer medlemsstaten til at bringe situationen i intern ret i orden.

13. Kommissionen skal herved handle paa eget initiativ, idet borgerne ikke kan tvinge den til at gribe ind. Fysiske eller juridiske personer kan kun anlaegge et passivitetssoegsmaal i henhold til EOEF-Traktatens artikel 175, saafremt en faellesskabsinstitution har undladt at udstede en retsakt til dem (EOEF-Traktatens artikel 175, stk. 3). Naar det gaelder anlaeggelsen af traktatbrudssag, har borgerne kun mulighed for at indgive klager og fremsaette uformelle erklaeringer.

14. Endelig skal jeg af hensyn til en klar afgraensning af retsstillingen endnu engang betone, at EOEF-Traktatens artikel 30 er til hinder for den i sagen omhandlende nationale praeferenceordning, som heller ikke kan stoettes paa direktivet om samordning af fremgangsmaaderne ved offentlige indkoeb (6). Spoergsmaalet herom har jeg tidligere behandlet i afsnit 49 ff. i mit forslag til afgoerelse i sag C-21/88. I dommen i naevnte sag udtales det udtrykkeligt i praemis 17, at artikel 26 i direktivet ikke vil kunne udgoere en hindring for, at Traktatens artikel 30 kan finde anvendelse.

15. Direktivets artikel 26 havde i den foerste udgave af direktivet foelgende ordlyd:

"Dette direktiv er ikke til hinder for anvendelsen af de bestemmelser i den italienske lov nr. 835 af 6. oktober 1950 (GURI nr. 245 af 24.10.1950) med senere aendringer, der er gaeldende paa tidspunktet for direktivets vedtagelse, saafremt disse bestemmelser er forenelige med Traktaten" (7).

16. Denne bestemmelse svarer til en bestemmelse i et direktiv, der blev paaberaabt i de to sager om maelkeerstatningsprodukter (8), for at begrunde regler, der var i strid med Traktatens artikel 30. Ogsaa i dommene i disse sager fastslog Domstolen foelgende:

"Endog uden at det er noedvendigt at tage stilling til spoergsmaalet, om den paagaeldende bestemmelse har tilbagevirkende gyldighed, er det tilstraekkeligt at konstatere, at den kun berettiger opretholdelse af nationale bestemmelser paa betingelse af, at EOEF-Traktatens almindelige regler overholdes. Som ovenfor konstateret er de paagaeldende bestemmelser i strid med EOEF-Traktatens artikel 30 og opfylder foelgelig ikke betingelserne i artikel 5 i forordning nr. 1898/87" (9).

17. Den senere aendring af artikel 26 i direktiv 77/62 (10) giver heller ikke nogen stoette for nationale bestemmelser som de beskrevne. Den aendrede bestemmelse har foelgende ordlyd:

"1) Dette direktiv er ikke til hinder for, at der indtil den 31. december 1992 kan anvendes bestaaende nationale bestemmelser vedroerende offentlige indkoeb, der har til formaal at begraense regionale forskelle og fremme skabelsen af arbejdspladser i udviklingsmaessigt tilbagestaaende omraader og i omraader med erhvervsmaessig tilbagegang, saafremt de paagaeldende bestemmelser er forenelige med Traktaten og med Faellesskabets internationale forpligtelser" (11).

18. Navnlig kan bestemmelsen efter aendringen ikke - som det blev naevnt i retsmoedet - begrunde Kommissionens passivitet med at anlaegge traktatbrudssag. Den i artikel 26 for undtagelser fastsatte frist, den 31. december 1992, kan ikke bringe traktatstridigheden af de nationale bestemmelser om den forbeholdte andel ud af verden.

Sagens omkostninger

19. Sagens behandling udgoer et led i den sag, der verserer for den nationale ret. Det tilkommer derfor denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger. De udgifter, den italienske regering og Kommissionen har afholdt, kan ikke godtgoeres.

20. Ved besvarelsen af spoergsmaalene om den nationale praeferenceordning er forenelig med faellesskabsretten, foreslaar jeg, da det ikke under en praejudiciel sag tilkommer Domstolen at proeve retmaessigheden efter faellesskabsretten af en national ordning, Domstolen at traeffe foelgende afgoerelse, der svarer til formuleringen af domsklusionen i sag C-21/88:

"1) EOEF-Traktatens artikel 30 skal fortolkes saaledes, at den er til hinder for nationale bestemmelser, hvorefter en procentandel af offentlige indkoeb er forbeholdt virksomheder, der har produktionsanlaeg i visse dele af det nationale omraade.

2) Den omstaendighed, at en national foranstaltning eventuelt kan bestemmes som en stoetteforanstaltning efter Traktatens artikel 92, er ikke en tilstraekkelig begrundelse for at undtage foranstaltningen fra forbuddet i Traktatens artikel 30."

(*) Originalsprog: tysk.

(1) Jf. Domstolens dom af 20.3.1990 (sag C-21/88, Du Pont de Nemours mod Unità sanitaria locale nr. 2 di Carrara, Sml. I, s. 889); sag C-310/88, Istituto Behring mod USSLN, og sag C-311/88, Hoechst Italia mod USSL, der endnu verserer for Domstolen.

(2) Domstolens dom af 14.2.1984 (sag 325/82, Kommissionen mod Tyskland, Sml. s. 777).

(3) Domstolens dom af 7.7.1981 (sag 158/80, Rewe mod Hauptzollamt Kiel, Sml. s. 1805), og Domstolens dom af 14.2.1984 (sag 278/82, Rewe mod Hauptzollaemter Flensburg, Itzehoe og Luebeck-West, Sml. s. 721).

(4) Domstolens dom af 2.2.1988 (sag 293/85, Kommissionen mod Belgien, Sml. s. 305).

(5) Domstolens dom af 13.2.1985 (sag 293/83, Gravier mod byen Liège, Sml. s. 593), og Domstolens dom af 13.7.1983 (sag 152/82, Forcheri mod Belgien, Sml. s. 2323).

(6) Raadets direktiv 77/62/EOEF af 21.12.1976 (EFT 1977 L 13, s. 1), senest aendret ved Raadets direktiv 90/531/EOEF af 17.9.1990 (EFT L 297, s. 1).

(7) Min fremhaevelse.

(8) Domstolens dom af 23.10.1988 (sag 216/84, Kommissionen mod Frankrig, Sml. s. 793), og Domstolens dom af 11.5.1989 (sag 76/86, Kommissionen mod Tyskland, Sml. s. 1021).

(9) Jf. sag 216/84, praemis 22, og sag 76/87, praemis 23.

(10) AEndret ved Raadets direktiv 88/295/EOEF af 22.3.1988 (EFT L 127, s. 1).

(11) Min fremhaevelse.