ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Appel iværksat den 14. november 2019 af Rådet for Den Europæiske Union til prøvelse af dom afsagt af Retten (Første Afdeling) den 4. september 2019 i sag T-308/18, Hamas mod Rådet

(Sag C-833/9 P)

(2020/C 10/35)

Processprog: fransk

Parter

Appellant: Rådet for Den Europæiske Union (ved B. Driessen og S. Van Overmeire, som befuldmægtigede)

Den anden part i appelsagen: Hamas

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Rettens dom i sag T-308/18 ophæves.

— Domstolen træffer endelig afgørelse vedrørende de spørgsmål, som er genstand for denne appel.

— Sagsøgeren i sag T-308/18 tilpligtes at betale de omkostninger, som Rådet for Den Europæiske Union har afholdt i første instans og i forbindelse med den foreliggende appelsag.

Anbringender og væsentligste argumenter

Rådet er for det første af den opfattelse, at Retten i forbindelse med sin bedømmelse af det ottende annullationsanbringende vedrørende »manglende stadfæstelse af begrundelserne« begik en retlig fejl ved at fastslå, at begrundelserne vedrørende de omtvistede foranstaltninger skulle have været forsynet med underskrifter.

Rådet har for det andet foreholdt Retten, at denne begik en fejl ved ikke at fastslå, at de amerikanske myndigheders afgørelser udgjorde et tilstrækkeligt grundlag for at opføre Hamas på den liste, der blev vedlagt som bilag til de omtvistede foranstaltninger.
Er det med henblik på at sikre beskyttelsen af forbrugere og brugere og den EU-retspraksis, der uddyber denne beskyttelse, i henhold til Rådets direktiv 93/13/EØF (1) af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler, navnlig dettes artikel 6, stk. 1, og artikel 7, stk. 1, foreneligt med EU-retten, at Tribunal Supremo (øverste domstol) i sine domme 44-49 af 23.1.2019 har fastsat et entydigt kriterium om, at kontraktvilkår – i forbrugeraftaler om lån mod pant i fast ejendom – der ikke er individuelt forhandlet, og som foreskriver, at samtlige udgifter ved stiftelse af lån mod pant i fast ejendom skal afholdes af låntageren, er urimelige, og at de forskellige udgifter, som er omfattet af det urimelige kontraktvilkår, der er erklæret ugyldigt, skal fordeles mellem den långivende bankenhed, som er den konciperende part, og låntageren, som er forbruger, med henblik på at begrænse tilbagebetalingen af de beløb, som er blevet betalt uretmæssigt i henhold til national lovgivning?

Er det med henblik på at sikre beskyttelsen af forbrugere og brugere og den EU-retspraksis, der uddyber denne beskyttelse, i henhold til Rådets direktiv 93/13/EØF af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler, navnlig dettes artikel 6, stk. 1, og artikel 7, stk. 1, foreneligt med EU-retten, at Tribunal Supremo (øverste domstol) anlægger en udvidet fortolkning af et kontraktvilkår, som er ugyldigt, fordi det er urimeligt, når ophævelsen af vilkåret og virkningerne heraf ikke har indflydelse på, om låneaftalen mod pant i fast ejendom opretholdes?
1)

Skal artikel 15, stk. 1, i Europa-Parlaments og Rådets direktiv 2004/38/EF af 29. april 2004 om unionsborgeres og deres familiemedlemmers ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område, om ændring af forordning (EF) nr. 1612/68 og om ophævelse af direktiv 64/221/EØF, 68/360/EØF, 72/194/EØF, 73/148/EØF, 75/34/EØF, 75/35/EØF, 90/364/EØF, 90/365/EØF og 93/96/EØF (1) (EUT L 158, som berigtiget i EUT 2004 L 229og EUT 2007 L 204) fortolkes således, at en i henhold til denne artikel truffet afgørelse om udsendelse af en unionsborger fra værtslandets område er blevet gennemført og ikke længere har retsvirkninger, når unionsborgeren påviseligt er udrejst fra værtstatens område inden for den i afgørelsen fastsatte frist for frivillig udrejse?
Sag anlagt den 25. november 2019 – Europa-Kommissionen mod Ungarn

(Sag C-856/19)

(2020/C 19/39)

Processprog: ungarsk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved C. Perrin og A. Sipos, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Ungarn

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Ungarn har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 10, stk. 2 og 3, i Rådets direktiv 2011/64/EU af 21. juni 2011 om punktafgiftsstrukturen og -satserne for forarbejdet tobak (1), idet det efter udløbet af overgangsperioden den 31. december 2017 har anvendt en samlet punktafgiftssats på under 60 % af den vejede gennemsnitlige detailsalgspris på cigaretter, der overgår til frit forbrug, og har opkrævet en punktafgift, der er mindre end 115 EUR pr. 1 000 stk. cigaretter.

— Ungarn tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Artikel 10, stk. 2, i Rådets direktiv 2011/64/EU af 21. juni 2011 om punktafgiftsstrukturen og -satserne for forarbejdet tobak fastsætter, at den samlede punktafgift på cigaretter fra den 1. januar 2014 udgør mindst 60 % af den vejede gennemsnitlige detailsalgspris på cigaretter, der overgår til frit forbrug, medmindre den punktafgift, som anvendes pr. 1 000 stk. cigaretter er mindst 115 EUR. Eftersom Ungarn opkræver en punktafgift, der er mindre end 115 EUR pr. 1 000 stk. cigaretter, kræves det, at denne medlemsstat anvender en punktafgiftssats, der er lig med eller over 60 % af den vejede gennemsnitlige pris.

Med henblik på at nå op på denne punktafgiftssats blev Ungarn og syv andre medlemsstater i medfør af artikel 10, stk. 2, tredje afsnit, i direktiv 2011/64/EU indrømmet en overgangsperiode, der udløb den 31. december 2017. I henhold til artikel 10, stk. 2 og 3, i direktiv 2011/64/EU skulle disse medlemsstater have været nået op på den foreskrevne punktafgiftssats ved denne periodes afslutning.

Kommissionen er af den opfattelse, at Ungarn ikke var nået op på den punktafgiftssats, der er fastsat ved artikel 10, stk. 2 og 3, i direktiv 2011/64/EU, ved overgangsperiodens afslutning, og at Ungarn siden den 31. december 2017 er fortsat med at opkræve punktafgift med en sats, der er lavere end den ved direktivet foreskrevne tærskel.

(1) Rådets direktiv 2011/64/EU af 21.6.2011 om punktafgiftsstrukturen og -satserne for forarbejdet tobak (EUT 2011, L 176, s. 24).
—

Det fastslås, at Den Hellenske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 4, stk. 4, og artikel 6, stk. 1, i direktiv 92/43/EØF (1) samt traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde ved ikke inden for den fastsatte frist at have fastsat alle passende bevaringsmålsætninger og passende bevaringsforanstaltninger for så vidt angår de 239 lokaliteter af fællesskabsbetydning i Grækenland, som er omfattet af Kommissionens afgørelse 2006/613/EU af 19. juli 2006 (2).
2.

Andet anbringende: tilsidesættelse af artikel 41, stk. 1, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, princippet om god forvaltningsskik og artikel 12 i Rådets forordning (EU) 2015/1589 (2), sammenholdt med samme forordnings artikel 5, eftersom Retten begik en retlig fejl ved at foreholde appellanterne, at de ikke underrettede Kommissionen under denne institutions foreløbige undersøgelse, selv om det er Kommissionen, der i henhold til pligten til at foretage en omhyggelig og upartisk undersøgelse har ansvaret for at sikre, at det råder over så fuldstændige og pålidelige oplysninger som muligt. (3)
a)

Skal artikel 1, stk. 3, artikel 2, stk. 1, litra a) og b), samt artikel 2a, stk. 2, i Rådets direktiv 92/13/EØF (1) af 25. februar 1992 om samordning af love og administrative bestemmelser vedrørende anvendelse af EF-reglerne for fremgangsmåden ved tilbudsgivning inden for vand- og energiforsyning samt transport og telekommunikation (EFT 1992, L 76), læst i lyset af Fastweb-dommen (C-100/12), PFE-dommen (C-689/13), dommen Archus og Gama (C-131/16) samt Lombardi-dommen (C-333/18), fortolkes således, at de er til hinder for en national retspraksis, hvorefter den udelukkede tilbudsgiver – såfremt den ordregivende enhed ikke i den afsluttende fase for tildeling af kontrakten, men i en tidligere fase i udbudsproceduren (eksempelvis fasen for undersøgelse af de tekniske bud) træffer beslutning om at udelukke en tilbudsgiver og derimod give en anden berørt aktør (konkurrent) adgang til deltagelse – for det tilfælde, at den kompetente ret forkaster tilbudsgiverens anmodning om udsættelse [af AEPP’s afgørelse] for så vidt angår den del, hvor han udelukkes fra udbudsproceduren, opretholder en søgsmålsinteresse i, ved samme anmodning om udsættelse, at opnå udelukkelsen af den anden tilbudsgiver ved alene at gøre gældende, at sidstnævnte er blevet givet adgang til deltagelse i strid med princippet om ligebehandling af bud?
4)

Er direktiv nr. 93/13, fortolket i lyset af fællesskabsrettens effektivitetsprincip, til hinder for en national retspraksis, ifølge hvilken et eller flere vilkår såsom de i hovedsagen omhandlede er »klare og forståelige« i den forstand, hvori disse udtryk er anvendt i direktivet, med den begrundelse, at — det forudgående lånetilbud indeholder detaljerede oplysninger om de valutatransaktioner, der vil blive foretaget i lånets løbetid, og præciserer, at vekselkursen mellem euro og schweizerfranc er den, der er gældende to hverdage forud for datoen for den hændelse, der udløser transaktionen, og som er offentliggjort på Den Europæiske Centralbanks websted. — det er nævnt i tilbuddet, at låntager accepterer de valutatransaktioner fra schweizerfranc til euro og fra euro til schweizerfranc, der er nødvendige for lånets funktion og tilbagebetaling, og at långiver foretager omregningen til schweizerfranc af de resterende månedlige betalinger i euro efter betaling af de med lånet forbundne ekstraomkostninger. — det fremgår af tilbuddet, at hvis valutatransaktionen udmønter sig i et lavere beløb end det forfaldne beløb i schweizerfranc, vil amortiseringen af kapitalen gå langsommere, og den eventuelle ikke-amortiserede forfaldne kapital vil blive opført på debitorsaldoen på kontoen i schweizerfranc, og det præciseres, at amortiseringen af lånebeløbet udvikler sig i takt med udsving i op- eller nedadgående retning i den vekselkurs, der anvendes på de månedlige betalinger, og at denne udvikling kan bevirke, at lånets løbetid bliver længere eller kortere og eventuelt ændre den samlede tilbagebetalingsbyrde. — artiklerne »intern konto i euro« og »intern konto i schweizerfranc« indeholder detaljerede oplysninger om de transaktioner, der foretages på kontienes kredit- og debetside ved hver betaling, og det forklares klart i aftalen, hvordan mekanismen til omregning af den udenlandske valuta konkret fungerer, selv om tilbuddet bl.a. ikke indeholder nogen udtrykkelig angivelse af den »kursrisiko«, der påhviler låntager, eftersom indtægterne ikke udbetales i regnskabsvalutaen, og der ej heller er nogen udtrykkelig angivelse af »renterisikoen«?
C 19/7

Appel iværksat den 14. august 2019 af CC til prøvelse af dom afsagt af Retten (Ottende Afdeling) den 13. juni 2019 i sag T-248/17 RENV, CC mod Parlamentet

(Sag C-612/19 P)

(2020/C 19/09)

Processprog: fransk

Parter

Appellant: CC (ved Rechtsanwalt G. Maximini)

Den anden part i appelsagen: Europa-Parlamentet

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Dom afsagt af Retten den 13. juni 2019 i sag T-248/17 RENV ophæves, dog ikke hvad angår domskonklusionens punkt 3 vedrørende sagsomkostninger.

— Parlamentet tilpligtes at betale de af appellanten lidte økonomiske og ikke-økonomiske tab, ifølge den beregningsmetode, der er fastsat i appellantens stævning i sag F-9/12.

— Parlamentet tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanten har nedlagt påstand om delvis ophævelse af dom af 13. juni 2019 i sag CC mod Parlamentet, T-248/17 RENV (undtagen for så vidt angår domskonklusionens punkt 3), hvorved Retten dømte Parlamentet til at betale appellanten et beløb på 6 000 EUR og sagsomkostningerne, idet appelindstævnte i øvrigt blev frifundet.

Til støtte for appellen har appellanten fremført fem anbringender:

— Tilsidesættelse af artikel 60 i Rettens procesreglement – tilsidesættelse af retssikkerhedsprincippet – tilsidesættelse af artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder.

— Retlige fejl, idet Retten ikke traf de begærede foranstaltninger til bevisoptagelse og tilrettelæggelse af sagen.

— Forkert gengivelse af meddelelsen om udvælgelsesprøve – tilsidesættelse af annullationsdommen – ulovlig ændring af bedømmelsen – tilsidesættelse af tjenestemandsvedtægtens artikel 1d, stk.2.

— Retlig fejl, idet Retten udelod visse elementer i bedømmelsen af den mistede mulighed.
C 19/32

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Riigikohus (Estland) den 29. oktober 2019 – XX mod Tartu Vangla

(Sag C-795/19)

(2020/C 19/32)

Processprog: estisk

Den forelæggende ret

Riigikohus

Parter i hovedsagen

Sagsøger: XX

Sagsøgt: Tartu Vangla

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 2, stk. 2, sammenholdt med artikel 4, stk. 1, i Rådets direktiv 2000/78/EF (1) af 27. november 2000 om generelle rammebestemmelser om ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv fortolkes således, at den er til hinder for en national lovgivning, hvorefter en hørenedsættelse, der overskrider den foreskrevne norm, udgør en absolut hindring for en ansættelse som fængselstjenestemand og anvendelse af korrigerende hjælpemidler med henblik på vurderingen af opfyldelsen af kravene til høreevnen ikke er tilladt?

(1) EFT 2000, L 303, S. 16.
2)

Skal artikel 2 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/94/EF af 22. oktober 2008 om beskyttelse af arbejdstagerne i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens fortolkes således, at en arbejdsgiver, som har været genstand for en anmodning om tvangsfuldbyrdelse af et krav, tilkendt i henhold til en retsafgørelse om godtgørelse af ikke-økonomisk skade, der er lidt som følge af den ansattes død efter en arbejdsulykke, anses for insolvent også i den situation, hvor fordringen i tvangsfuldbyrdelsesproceduren anses for uerholdelig som følge af, at arbejdsgiveren ikke råder over nogen midler?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Vrhovno sodišče Republike Slovenije (Slovenien) den 22. oktober 2019 – A.B. og B.B. mod Personal Exchange International Limited

(Sag C-774/19)

(2020/C 19/23)

Processprog: slovensk

Den forelæggende ret

Vrhovno sodišče Republike Slovenije

Parter i hovedsagen

Sagsøger: A.B.og B.B.

Sagsøgt: Personal Exchange International Limited

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 15, stk. 1, i forordning nr. 44/2001 (1) fortolkes således, at en aftale, som en person har indgået ved fjernsalg via internettet med en udenlandsk udbyder af onlinespil, og som er underlagt denne udbyders almindelige forretningsbetingelser, også kan anses for en aftale, der er indgået af en forbruger med henblik på brug, der må anses at ligge uden for hans erhvervsmæssige virksomhed, til trods for, at denne person i flere år har levet af de indtægter, som den pågældende har indtjent ved dette spil, eller af gevinster fra pokerspil, selv om vedkommende ikke er formel registreret med henblik på denne type virksomhed og i øvrigt ikke udbyder denne type virksomhed over for tredjemand på markedet i form af en tjeneste mod betaling?

(1) Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 af 22.12.2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område.
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af First-tier Tribunal (Tax Chamber) (Det Forenede Kongerige) den 16. oktober 2019 – JCM Europe (UK) Ltd mod Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

(Sag C-760/19)

(2020/C 19/19)

Processprog: engelsk

Den forelæggende ret

First-tier Tribunal (Tax Chamber)

Parter i hovedsagen

Appellant: JCM Europe (UK) Ltd

Indstævnt: Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

Præjudicielle spørgsmål

1) Er Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) 2016/1760 (1) af 28. september 2016 om tarifering af visse varer i den kombinerede nomenklatur (KN) ugyldig, for så vidt som den tariferer den i forordningen specificerede mekanisme til kontrol af pengesedler og seddelkasser i KN-kode 84729070 snarere end i KN-kode 90314990?

2) Er Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) 2016/1760 nærmere bestemt ugyldig, for så vidt som den: (1) uretmæssigt begrænser anvendelsesområdet for pos. 9031 (2) uretmæssigt udvider anvendelsesområdet for pos. 8472 (3) tager hensyn til ulovlige faktorer (4) ikke ved tariferingen af produktet tager passende hensyn til de forklarende bemærkninger, KN-positionerne og/eller de almindelige tariferingsbestemmelser som beskrevet i forordningen?

(1) EUT 2016, L 269, s. 6.
4)

Er direktiv nr. 93/13, fortolket i lyset af fællesskabsrettens effektivitetsprincip, til hinder for en national retspraksis, ifølge hvilken et eller flere vilkår såsom de i hovedsagen omhandlede, er »klare og forståelige« i den forstand, hvori disse udtryk er anvendt i direktivet, med den begrundelse, at — det forudgående lånetilbud indeholder detaljerede oplysninger om de valutatransaktioner, der vil blive foretaget i lånets løbetid, og præciserer, at vekselkursen mellem euro og schweizerfranc er den, der er gældende to hverdage forud for datoen for den hændelse, der udløser transaktionen, og som er offentliggjort på Den Europæiske Centralbanks websted. — det er nævnt i tilbuddet, at låntager accepterer de valutatransaktioner fra schweizerfranc til euro og fra euro til schweizerfranc, der er nødvendige for lånets funktion og tilbagebetaling, og at långiver foretager omregningen til schweizerfranc af de resterende månedlige betalinger i euro efter betaling af de med lånet forbundne ekstraomkostninger. — det fremgår af tilbuddet, at hvis valutatransaktionen udmønter sig i et lavere beløb end det forfaldne beløb i schweizerfranc, vil amortiseringen af kapitalen gå langsommere, og den eventuelle ikke-amortiserede forfaldne kapital vil blive opført på debitorsaldoen på kontoen i schweizerfranc, og det præciseres, at amortiseringen af lånebeløbet udvikler sig i takt med udsving i op- eller nedadgående retning i den vekselkurs, der anvendes på de månedlige betalinger, og at denne udvikling kan bevirke, at lånets løbetid bliver længere eller kortere og eventuelt ændre den samlede tilbagebetalingsbyrde. — artiklerne »intern konto i euro« og »intern konto i schweizerfranc« indeholder detaljerede oplysninger om de transaktioner, der foretages på kontienes kredit- og debetside ved hver betaling, og det forklares klart i aftalen, hvordan mekanismen til omregning af den udenlandske valuta konkret fungerer, selv om tilbuddet bl.a. ikke indeholder nogen udtrykkelig angivelse af den »kursrisiko«, der påhviler låntager, eftersom indtægterne ikke udbetales i regnskabsvalutaen, og der ej heller er nogen udtrykkelig angivelse af »renterisikoen«?
4)

Har Den Europæiske Unions retsinstanser kompetence til at træffe afgørelse i et søgsmål om ansvar uden for kontraktforhold mod en kommissær som det i den foreliggende situation anlagte?
2)

Kræver risikoen for krænkelse i forbindelse med antydning som omhandlet i de omtalte artikler i fællesskabsforordningerne (1) (2), at der først og fremmest foretages en analyse af betegnelsen for at fastslå, hvilken betydning den har for den gennemsnitlige forbruger, eller bør det for at analysere denne risiko for krænkelse i forbindelse med antydning først fastslås, om der er tale om de samme produkter, lignende produkter eller komplekse produkter, der indeholder en komponent fra et produkt, der er beskyttet af en oprindelsesbetegnelse [?].
2)

Kan det fastslås, at et luftfartsselskab, som, idet det er umuligt at påfylde brændstof i lufthavnen i Lissabon under de ovenfor anførte omstændigheder, vælger at påfylde brændstof i en anden nærliggende lufthavn (Porto) og som følge af forsinkelsen på grund af den sene afgang fra lufthavnen i Lissabon og påfyldningen i den anden lufthavn, som indebærer, at besætningen på det pågældende fly ikke længere råder over den tjenestetid til flyvning, som i henhold til loven gør det muligt for den at gennemføre den flyvning, som er blevet forsinket, indgår en operationel leasingkontrakt (ACMI) med et andet luftfartsselskab for at gennemføre den pågældende flyvning, har truffet alle forholdsregler, der med rimelighed kunne træffes, for at begrænse flyvningens forsinkelse?
2)

Skal artikel 59a, litra b), i direktiv 2006/112/EF, som ændret ved artikel 2 i direktiv 2008/8/EF, fortolkes således, at stedet for telekommunikationstjenesteydelser som beskrevet i det første spørgsmål, som i henhold til artikel 59 i direktiv 2006/112/EF, som ændret ved artikel 2 i direktiv 2008/8/EF, ligger uden for Fællesskabet, kan anses som beliggende i en medlemsstat, selv om hverken den leverende mobiltelefonoperatør eller slutkunden er hjemmehørende i Fællesskabet, og slutkunden heller ikke har bopæl eller sædvanligt opholdssted i Fællesskabet, blot fordi telekommunikationstjenesteydelserne i tredjelandet ikke er underlagt en afgift, der kan sammenlignes med den EU-retlige moms?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Administrativen sad Varna (Bulgarien) den 22. oktober 2019 – »TEAM POWER EUROPE« EOOD mod Direktor na Teritorialna direktsia na Natsionalna agentsia za prihodite – Varna

(Sag C-784/19)

(2020/C 27/24)

Processprog: bulgarsk

Den forelæggende ret

Administrativen sad Varna

Parter i hovedsagen

Sagsøger:»TEAM POWER EUROPE« EOOD

Sagsøgt: Direktor na Teritorialna direktsia na Natsionalna agentsia za prihodite – Varna

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 14, stk. 2, i Europa-Parlaments og Rådets forordning (EF) nr. 987/2009 (1) af 16. september 2009 om de nærmere regler til gennemførelse af forordning (EF) nr. 883/2004 om koordinering af de sociale sikringsordninger fortolkes således, at et vikarbureau, for at det kan antages, at det normalt udøver sin virksomhed i den medlemsstat, hvor det er etableret, skal udføre en omfattende del af sin virksomhed med udlejning af midlertidig arbejdskraft for brugervirksomheder, som er etableret i den samme medlemsstat?

(1) EUT 2009, L 284, s. 1.
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Verwaltungsgerichtshof (Østrig) den 22. oktober 2019 – Bartosch Airport Supply Services

(Sag C-772/19)

(2020/C 27/22)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Verwaltungsgerichtshof

Parter i hovedsagen

Revisionsappellant: Bartosch Airport Supply Services

Indstævnt myndighed: Zollamt Wien

Præjudicielt spørgsmål

Skal pos. 8705 i den kombinerede nomenklatur (1) fortolkes således, at stangløse motorkøretøjer med et trækspil med en bæltetrækanordning til at trække og en elektrohydraulisk løfteanordning til at skubbe fly er omfattet af denne position?

(1) Rådets forordning (EØF) nr. 2658/87 af 23.7.1987 om told- og statistiknomenklaturen og Den Fælles Toldtarif (EUT L 282 af 28.10.2016).