FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT J.-P. WARNER

FREMSAT DEN 14. FEBRUAR 1979 ( 1 )

Indholdsfortegnelse

I — Indledning II — GATT's artikel VI og antidumpingkoden III — De grundlæggende bestemmelser i fællesskabsretten IV — Rulningslejeindustrien V — De hændelser, der førte til sagsanlæggene VI — Sagerne og de nedlagte påstande VII — Formalitetsspørgsmål i henhold til artikel 173 VIII — Realitetsspørsmål i henhold til artikel 173 1. Formelle anbringender vedrørende gyldigheden af hele forordning nr. 1778/77 Anbringender vedrørende retsmæssigheden af først at acceptere tilsagn og derefter pålægge og suspendere en endelig told 3. Anbringender vedrørende retmæssigheden af at pålægge en endelig told med en fast sats på 15 % 4. Anbringender vedrørende Kommissionens prisberegningsmetoder, herunder dens udvælgelse af repræsentative typer a) »Beregningen« af eksportpriserne b) NTN-GKN's anbringende c) ISO's anbringende d) Sammenligning mellem eksportpriserne og de indenlandske priser e) »Beregningen« af de indelandske priser f) Udvægelsen af de »repræsentative typer« 5. Anbringender vedrørende retten til kontradiktion med hensyn til, om der forelå dumping 6. Anbringender vedrørende »skaden« 7. Anbringender vedrørende lejer fremstillet af NSK UK 8. Anbringender vedrørende gyldigheden af forordning nr. 261/77 og dermed af gyldigheden af artikel 3 i forordning nr. 1778/77 9. Andre anbringender vedrørende gyldigheden af artikel 3 a) »Forskelsbehandling« mellem de fire store b) »Forskelsbehandling« mellem de fire store og de mindre japanske eksportører c) Retmæssigheden af at oppebære den midlertidige told efter at have accepteret tilsagn »med tilbagevirkende kraft« IX — Erstatningspåstanden i sag 119/77 X — Udestående begæringer i sag 119/77 XI — Sammenfatning

Høje Ret.

I — Indledning

Disse sager er anlagt af fire japanske producenter af kuglelejer og koniske rullelejer og af en række af importørerne af deres produkter til Fællesskabet; sagsøgerne har — helt eller delvis — anfægtet gyldigheden af en rådsforordning, nemlig forordning nr. 1778/77 af 26. juli 1977 (EFT'L 196 af 3. 8. 1977, s. 1) som i titlen beskrives som (forordning) »om indførelse af en anti-dumpingtold for kuglelejer og koniske rullelejer med oprindelse i Japan«. Til støtte for at anfægte gyldigheden har sagsøgerne påberåbt sig EØF-traktatens artikel 173, stk. 2, I én af sagerne, sag 119/77, er der tillige fremsat krav om skadeserstatning i henhold til traktatens artikel 178 og artikel 215, stk. 2.

Da dette er det første tilfælde nogen sinde, hvor Domstolen skal tage stilling til antidumpingbestemmelserne, og da de spørgsmål, der er rejst i disse sager, er ret komplicerede, anser jeg det for påkrævet at give en temmelig omfattende redegørelse for baggrunden for sagerne, før jeg i enkeltheder omtaler parterne og de krav, de har fremsat.

II — GATT's artikel VI og antidumpingkoden

Rådet, som naturligvis er hovedsagsøgte i disse sager, har i sine processkrifter omtalt antidumpinglovgivningens tidligere historie i lande som Canada (hvor en sådan lovgivning blev indført allerede i 1904) New Zealand, Sydafrika, Australien og USA. Efter min opfattelse kan betydningen heraf kun være at vise, at forfatterne til GATT under udarbejdelsen af overenskomstens artikel VI snarere søgte at regulere et retsområde end at skabe ny ret.

I GATT's artikel VI (i den ændrede og nugældende affattelse) bestemmes følgende, i det omfang det har betydning i denne forbindelse.

»1. De kontraherende parter erkender, at dumping, hvorved et lands varer indføres på markedet i et andet land til priser, der er lavere end varernes normale værdi, er forkastelig, såfremt den forvolder eller truer med at forvolde væsentlig skade for en på den kontraherende parts territorium etableret erhvervsgren … I denne artikel anses en vare for at være indført på markedet i et importerende land til en pris, der er lavere end dens normale værdi, såfremt prisen på den fra et land til et andet udførte vare

a) er mindre end den tilsvarende pris for samme vare i den sædvanlige handel, når den er bestemt til forbrug i det eksporterende land, eller,

b) hvor en sådan indenlandsk pris ikke findes, er lavere end enten i) den højeste tilsvarende pris for den samme vare i den sædvanlige handel ved eksport til et hvilket som helst tredjeland eller ii) varens produktionsomkostninger i oprindelseslandet med et rimeligt tillæg for salgsomkostninger og fortjeneste.

Rimeligt hensyn skal i hvert enkelt tilfælde tages til forskelle i afsætningsforhold og salgsvilkår, forskelle i beskatning og til andre forskelligheder, der påvirker prisernes sammenlignelighed.

2. Med henblik på at modvirke eller forhindre dumping kan en kontraherende part pålægge enhver vare, som er genstand for dumping, en antidumpingtold, som i beløb ikke overstiger dumping-margenen for varen. I denne artikel forstås ved dumpingmargenen prisforskellen beregnet efter paragraf 1.

…

6. Ingen kontraherende part må ved indførslen af en vare fra en anden kontraherende parts territorium pålægge nogen antidumping- …told, medmindre den fastslår, at virkningen af den anvendte dumping … er af en sådan karakter, at den forvolder eller truer med at forvolde væsentlig skade for en etableret indenlandsk erhvervsgren …«

I de »fortolkende noter« til artiklen hedder det — igen i det omfang det er af betydning her —:

»Skjult dumping, der gennemføres af forbundne forretningshuse (det vil sige en importørs salg til en pris, som er lavere end den tilsvarende pris, der er udfærdiget faktura på af en eksportør, med hvem importøren er forbundet, og tillige lavere end prisen i udførselslandet) udgør en art prisdumping, for hvilken dumping-margenen kan beregnes på grundlag af den pris, til hvilken varerne videresælges af importøren.

…

Ligesom i mange andre tilfælde inden for toldadministrationen kan en kontraherende part kræve rimelig sikkerhed (sikkerhedsstillelse i værdipapirer eller kontant depositum) for betalingen af antidumping- .. told i alle tilfælde, hvor der foreligger mistanke om dumping … indtil de virkelige forhold er endelig klarlagt.«

Den 30. juni 1967 blev der i Geneve undertegnet en overenskomst om anvendelsen af artikel VI i Den almindelige Overenskomst om Told og Udenrigshandel (GATT). Overenskomsten trådte i kraft den 1. juli 1968. Blandt parterne er EØF og Japan.

Det hedder i overenskomsten, at deltagerne erkender, »at antidumpingpraksis ikke bør udgøre en urimelig hindring for den internationale handel, og at antidumpingtold kun må anvendes mod dumping, hvis denne forvolder eller truer med at forvolde en bestående erhvervsgren væsentlig skade . . .«; det hedder endvidere, at deltagerne betragter det som »ønskeligt at tilvejebringe rimelige og åbne procedurer som grundlag for en fuldstændig undersøgelse af dumpingsager«, og at de ønsker »at fortolke bestemmelserne i artikel VI i Den almindelige Overenskomst om Told og Udenrigshandel og at udarbejde regler for disses anvendelse med henblik på at tilvejebringe større ensartethed og sikkerhed i deres gennemførelse«.

Overenskomsten indeholder derefter en »Antidumpingkode«, hvis artikel 1 er affattet således:

»Pålæggelse af en antidumpingtold er en foranstaltning, der kun kan tages i anvendelse under de i artikel VI i Den Almindelige Overenskomst angivne omstændigheder. Følgende bestemmelser regulerer anvendelsen af denne artikel, for så vidt foranstaltninger træffes i henhold til antidumpinglovgivning eller -bestemmelser.«

Selve koden er inddelt i fem afsnit:

A — konstatering af dumping,

B — konstatering af væsentlig skade, m.v.,

C — undersøgelse og administrations-procedurer,

D — antidumpingtold og midlertidige foranstaltninger, og

E — antidumpingforanstaltninger på tredjelands vegne.

En række bestemmelser i afsnittene A til D har betydning i disse sager.

Kodens afsnit A indeholder kun én artikel, nemlig artikel 2, som bestemmer, under hvilke omstændigheder en vare skal anses som dumpingvare. Den almindelige regel, som svarer til ordlyden af GATT's artikel VI, stk. 1, litra a), findes i antidumpingkodens artikel 2, litra a):

»I denne kode skal en vare anses som dumpingvare, dvs. bragt i handelen i et importerende land til en lavere pris end dens normale værdi, såfremt eksportprisen på den fra et land til et andet udførte vare er lavere end den sammenlignelige pris for samme vare i sædvanlig handel bestemt til forbrug i det eksporterende land.«

Efter en definition af udtrykket »samme vare« (artikel 2, litra b)) og en omtale af det tilfælde, at varer ikke importeres direkte fra oprindelseslandet (artikel 2, litra c)), fortsætter artiklen med en bestemmelse om, hvilke skridt der skal tages, hvis det er umuligt at konstatere dumpingmargenen ved en direkte sammenligning mellem prisen på det indenlandske marked og eksportprisen, eller hvis der i det mindste ikke kan foretages en passende sammenligning heraf. Artikel 2, litra d), angår den situation, der i GATT's artikel VI, stk. 1, litra b), beskrives med ordene »[hvor en sådan indenlandsk pris] ikke findes« … »i den sædvanlige handel«. De her relevante dele af litra d) er affattet således:

»I tilfælde, hvor salg af samme vare i den sædvanlige handel på eksportlandets indenlandske marked ikke forekommer, eller hvor et sådant salg på grund af den særlige markedssituation ikke tillader en passende sammenligning, skal dumpingmargenen konstateres ved sammenligning … med produktionsomkostningerne i oprindelseslandet med et rimeligt tillæg for administrations-, salgs- og andre omkostninger samt fortjeneste. I almindelighed må tillægget for fortjeneste ikke overstige den sædvanlige fortjeneste på varer inden for samme kategori, som omsættes på oprindelseslandets eget indenlandske marked.«

Litra e) indeholder følgende bestemmelser om »eksportprisen«:

»I tilfælde, hvor der ikke foreligger en eksportpris, eller hvor der efter de pågældende myndigheders skøn ikke kan fæstes lid til eksportprisen på grund af en forbindelse eller en udligningsaftale mellem eksportøren og importøren eller en tredjepart, vil eksportprisen kunne beregnes på grundlag af den pris, der opnås, første gang varerne videresælges til en uafhængig køber eller — hvis varerne ikke videresælges til en uafhængig køber eller ikke sælges i den tilstand, i hvilken de forelå ved importen — på ethvert rimeligt grundlag, som myndighederne måtte fastsætte.«

Ifølge litra f) skal priserne sammenlignes »i samme handelsled, normalt ab og så vidt muligt på samme salgstidspunkt«. Der skal i hvert enkelt tilfælde tages »rimeligt hensyn til forskelle i salgsvilkår og -betingelser, samt i skatter og andre forhold, der har betydning for prisernes sammenlignelighed« og, i de tilfælde hvor prisen beregnes i henhold til litra e), »til omkostninger, herunder afgifter og skatter, samt fortjenester, der er påløbet mellem import og videresalg«.

I kodens afsnit B indeholder artikel 3 udførlige bestemmelser om, hvornår der foreligger væsentlig skade eller trussel om væsentlig skade for en indenlandsk erhvervsgren. Ifølge artikel 2, litra a), skal dumpingimporten kunne »påvises at være hovedårsagen« til skaden eller truslen. Ved bedømmelsen heraf skal myndighederne »på den ene side afveje dumpingens virkning og på den anden side alle andre faktorer, der taget under ét kan have en skadelig indflydelse på erhvervsgrenen«. Konstateringen skal »i alle tilfælde baseres på foreliggende kendsgerninger og ikke på rene påstande eller hypotetiske muligheder«. Ifølge litra b) skal »vurderingen af dumpingimportens virkninger på den omhandlede erhvervsgren … baseres på en undersøgelse af alle faktorer, der er af betydning for den omhandlede erhvervsgrens situation, f.eks. udvikling af og udsigterne for omsætning, markedsandel, fortjeneste, priser (herunder det omfang i hvilket prisen ved leveringen af den fortoldede vare er lavere eller højere end den sammenlignelige pris for samme våre ved sædvanlig handel i importlandet), eksportresultater, beskæftigelse, mængden af dumpingvarer og anden import, den indenlandske erhvervsgrens kapacitetsudnyttelse og produktivitet samt restriktive forretningsmetoder«. Det bestemmes udtrykkeligt, at »en eller flere af disse faktorer … ikke nødvendigvis [skal] være afgørende for bedømmelsen«. Endelig indeholder artiklens litra c) følgende bestemmelse:

»For at fastslå, om dumpingimport har forårsaget skade, skal der foretages en undersøgelse af alle andre faktorer, som alene eller i forening måtte have en skadelig virkning på vedkommende erhvervsgren, f.eks. de mængder hvori og de priser hvortil den omhandlede vare er importeret, uden at der foreligger dumping, indbyrdes konkurrence mellem indenlandske producenter, nedgang i efterspørgslen på grund af, at varerne fortrænges af andre varer, eller forbrugernes smag ændres.«

I afsnit C opstilles der detaljerede krav til fremgangsmåden:

Undersøgelser skal normalt iværksættes på begæring af den berørte erhvervsgren, underbygget af dokumentation for såvel dumping som en deraf forårsaget skade (artikel 5, litra a)); ved en undersøgelses iværksættelse og videreførelse bør dokumentationen for både dumping og skade behandles samtidig (artikel 5, litra b)); og en undersøgelse skal straks standses, når de pågældende myndigheder er overbevist om, at den foreliggende dokumentation for enten dumping eller skade ikke er tilstrækkelig, eller »hvor dumpingmargen eller omfanget af den faktiske eller mulige dumpingimport eller skade er ubetydelig« (artikel 5, litra c)).

Artiklerne 6 og 7 vedrører henholdsvis dokumentation og eksportørers tilsagn om prisændringer. På grund af artiklernes betydning i forbindelse med en række spørgsmål i disse sager er det nødvendigt her at gengive deres fuldstændige ordlyd:

»Artikel 6

Dokumentation

a) De udenlandske leverandører og alle andre interesserede parter skal have rigelig lejlighed til skriftligt at fremlægge enhver dokumentation, som de anser for hensigtsmæssig i den pågældende antidumpingundersøgelse. De skal ligeledes have ret til mundtligt at fremføre deres dokumentation, når de kan godtgøre berettigelsen heraf.

b) De pågældende myndigheder skal give klageren og de importører og eksportører, der vides at være berørt af sagen, samt eksportlandenes regeringsmyndigheder, adgang til at gøre sig bekendt med alle oplysninger, som ikke er fortrolige i medfør af nedenstående stk. c), og som er af betydning for deres sagsfremstilling og bliver anvendt af myndighederne i en antidumpingundersøgelse; de skal ligeledes give dem lejlighed til at udarbejde indlæg på grundlag af disse oplysninger.

c) Alle oplysninger, som ifølge deres natur er fortrolige (f.eks. fordi frigivelse af dem ville være en væsentlig konkurrencemæssig fordel for en konkurrent eller ville være til følelig skade for den person, der har givet oplysningerne eller for en person, fra hvem han har modtaget disse), eller som er fremskaffet som fortrolige af parter i en antidumpingundersøgelse, skal behandles strengt fortroligt af de pågældende myndigheder, som ikke må røbe oplysningerne uden udtrykkelig tilladelse fra den part, der har givet dem.

d) Hvis de pågældende myndigheder imidlertid finder, at en begæring om fortrolig behandling ikke er berettiget, og hvis den, der har givet oplysningerne, er uvillig til at lade dem offentliggøre eller tillade, at de frigives generelt eller som resumé, skal myndighederne kunne undlade at tage hensyn til sådannne oplysninger, såfremt det ikke fra passende kilde og på en for myndighederne overbevisende måde kan godtgøres, at de er rigtige.

e) Til efterprøvelse af meddelte oplysninger eller til underbyggelse af disse kan myndighederne om fornødent foretage undersøgelser i andre lande, forudsat at de opnår de implicerede firmaers samtykke hertil, at de underretter repræsentanter for de berørte landes regeringer herom, og at disse ikke modsætter sig undersøgelsen.

f) Når de kompetente myndigheder er overbevist om, at der foreligger tilstrækkelig dokumentation til at berettige iværksættelse af en antidumpingundersøgelse i medfør af artikel 5, skal meddelelse herom gives til repræsentanter for det eksporterende land og til de eksportører og importører, der vides at være berørt, ligesom offentliggørelse kan finde sted.

g) Under hele antidumpingundersøgelsen skal alle parter have fuld adgang til at varetage deres interesser. Med henblik herpå skal de pågældende myndigheder på begæring give alle direkte interesserede parter adgang til at møde de parter, der har modstridende interesser, således at modstående synspunkter kan fremføres, og indsigelser gøres gældende. Når en sådan adgang gives, skal hensyn tages til nødvendigheden af at beskytte fortrolige oplysninger samt til parternes ønsker. Ingen af parterne skal være forpligtet til at give møde, og udeblivelse skal ikke være til skade for den pågældende parts sag.

h) De pågældende myndigheder skal underrette repræsentanter for eksportlandet og de direkte interesserede parter om deres afgørelser om pålæggelse eller ikke-pålæggelse af antidumpingtold, begrunde sådanne afgørelser og angive de anvendte kriterier. Afgørelserne skal offentliggøres, medmindre der er særlige årsager til at undlade dette.

i) Bestemmelserne i denne artikel skal ikke afskære myndighederne fra at træffe foreløbige afgørelser, positive eller negative, eller fra at bringe midlertidige foranstaltninger til omgående anvendelse. I tilfælde, hvor en interesseret part tilbageholder nødvendige oplysninger, kan en endelig afgørelse, positiv eller negativ, træffes på grundlag af de tilgængelige oplysninger.

Artikel 7

Tilsagn om prisændringer

a) Antidumpingprocedurer kan afsluttes uden pålæggelse af antidumpingtold eller iværksættelse af midlertidige foranstaltninger, når eksportørerne frivilligt forpligter sig til at ændre deres priser, således at dumpingmargenen forsvinder, eller til at ophøre med at eksportere til det pågældende område til dumpingpriser, hvis myndighederne finder dette gennemførligt, f.eks. hvis antallet af eksportører eller eventuelle eksportører af den omhandlede vare ikke er for stort, og/eller handelspraksis gør dette muligt.

b) Hvis de berørte eksportører under en sags undersøgelse forpligter sig til at ændre priserne eller til at indstille eksporten af den omhandlede vare, og de pågældende myndigheder godtager dette tilsagn, skal undersøgelsen af skaden dog fuldføres, hvis eksportørerne ønsker det eller de pågældende myndigheder bestemmer det. Hvis afgørelsen går ud på, at er ikke har foreligget nogen skade, skal eksportørernes tilsagn automatisk bortfalde, medmindre eksportørerne erklærer, at tilsagnet stadig skal være gældende. Det forhold, at eksportørerne ikke tilbyder at give sådanne tilsagn i undersøgelsesperioden eller ikke efterkommer en opfordring fra myndighederne til at give sådanne, skal ikke præjudicere sagens behandling. Imidlertid vil myndighederne naturligvis fastslå, at det er mere sandsynligt, at en trussel om skade vil blive til virkelighed, hvis dumpingimporten fortsættes.«

I kodens afsnit D omtales pålæggelse og opkrævning af antidumpingtold i artikel 8. Ifølge artikel 8, litra a), er det »ønskeligt«, at tolden er mindre end dumpingmargenen, hvis en sådan mindre told vil være tilstrækkelig til at fjerne den skade, der forvoldes den indenlandske erhvervsgren. Litra b) indeholder — i det omfang det er af betydning i denne forbindelse — følgende bestemmelse:

»Når antidumpingtold bringes i anvendelse, skal en sådan told pålægges med det i hvert tilfælde passende beløb, på et ikke-diskriminatorisk grundlag og på import fra alle kilder af sådanne varer, for hvilke der er konstateret dumping og forvoldt skade. Myndighederne skal oplyse navnet på leverandøren eller leverandørerne af den pågældende vare, men hvis mange leverandører fra samme land er impliceret, og det vil være uigennemførligt at oplyse navnene på dem alle, kan myndighederne oplyse navnet på leverandørlandet.

…«

Litra c) indeholder følgende bestemmelse:

»Størrelsen af antidumpingtolden må ikke overstige den i artikel 2 fastsatte dumpingmargen. Hvis det efter pålæggelsen af antidumpingtolden viser sig, at det opkrævede toldbeløb overstiger den faktiske dumpingmargen, skal det overskydende beløb tilbagebetales snarest muligt.«

Litra d) indeholder visse regler, som finder anvendelse i tilfælde, hvor der vedtages et »basisprissystem«. Reglerne har ingen direkte betydning i denne forbindelse, men de spiller en rolle i EKSF's antidumpingsystem, som der blev henvist til under sagen. Meget kort udtrykt går et sådant system ud på, at der foretages en sammenligning mellem eksportprisen og den til dette formål fastsatte »basispris«. Det foreskrives bl.a., at basisprisen ikke må overstige »den laveste normale pris i det eller de leverandørlande, hvor normale konkurrenceforhold er gældende«.

Med hensyn til varigheden af antidumpingtolden bestemmes det i artikel 9, at den »… kun [skal] forblive i kraft, så længe det er nødvendigt for at modvirke dumping, der forvolder skade« og, at »myndighederne … hvis der er grund dertil, [skal] undersøge nødvendigheden af fortsat pålæggelse af tolden, enten på eget initiativ eller hvis de interesserede leverandører eller importører af varen begærer det og fremlægger oplysninger, der godtgør behovet for en fornyet undersøgelse«.

Artikel 10 vedrører »midlertidige foranstaltninger«. Sådanne foranstaltninger »kan kun iværksættes, når der er truffet en foreløbig afgørelse om, at der foreligger dumping, og når der er tilstrækkelig dokumentation for skade« (artikel 10, litra a)). Foranstaltningerne »kan bestå i en midlertidig told eller, hvilket er at foretrække, sikkerhedsstillelse — ved depositum eller kaution — af samme størrelse som den midlertidigt anslåede antidumpingtold, dog ikke større end den midlertidigt anslåede antidumpingmargen« (artikel 10, litra b)). Myndighederne skal underrette repræsentanter for det eksporterende land og de direkte interesserede parter om deres afgørelser med hensyn til iværksættelse af midlertidige foranstaltninger med oplysning om begrundelsen for sådanne afgørelser og de anvendte kriterier«, og afgørelserne skal normalt offentliggøres (artikel 10, litra c)). Foranstaltningerne skal begrænses til det kortest mulige tidsrum, og de må nærmere bestemt »ikke pålægges for et længere tidsrum end tre måneder, eller — efter myndighedernes afgørelse på begæring af eksportøren og importøren — seks måneder« (artikel 10, litra d)).

Endelig gælder bestemmelserne i artikel 11 om tilbagevirkende kraft. I denne artikel opstilles det som et almindeligt princip, at antidumpingtold og midlertidige foranstaltninger ikke må pålægges med tilbagevirkende kraft. Der gælder dog visse undtagelser fra dette princip, heriblandt én (i artikel 11, nr. i)), som har direkte betydning i disse sager, og en anden (i nr. iii)), som har nogen betydning i forbindelse med EKSF's antidumpingregler.

Undtagelsen i nr. i) går kort udtrykt ud på, at der — når midlertidige foranstaltninger er bragt i anvendelse, og den dumpingimport, der har fundet sted i deres anvendelsesperiode, ville have forårsaget væsentlig skade, hvis disse foranstaltninger ikke havde været anvedt — kan pålægges told med tilbagevirkende kraft for den periode, i hvilken de midlertidige foranstaltninger har været anvendt. I den afsluttende bestemmelse i nr. i) hedder det:

»Hvis den antidumpingtold, der fastsættes i den endelige afgørelse, er højere end den midlertidig betalte told, kan differencen ikke opkræves. Hvis den told, der fastsættes i den endelige afgørelse, er lavere end den midlertidig betalte told eller det beløb, der er anslået med henblik på sikkerhedsstillelse, skal differencen tilbagebetales eller tolden omberegnes.«

Ifølge nr. iii) kan der under særlige omstændigheder, hvor der er foretaget »sporadisk dumping« (dvs. omfattende dumpingimport af en vare i en forholdvis kort periode) pålægges en told med tilbagevirkende kraft i 90 dage.

III — De grundlæggende bestemmelser i fællesskabsretten

Foranstaltninger mod dumping er ifølge EØF-traktaten et led i den fælles handelspolitik. I overgangsperioden fandt traktatens artikel 111 anvendelse på disse foranstaltninger, og de er udtrykkeligt nævnt i artikel 113.

Den 5. april 1968 vedtog Rådet i medfør af artiklerne 111 og 113 forordning (EØF) nr. 459/68 (EFT 1968 (I), s. 77), hvis generelle virkning i det omfang, det er af betydning i denne forbindelse, kan sammenfattes i to forhold: forordningen overførte antidumpingkoden til fællesskabsretten, og den tildelte Rådet, Kommissionen og medlemsstaterne hver deres rolle i forbindelse med gennemførelsen af den heraf resulterende antidumpingret inden for Fællesskabet. I forordningens præambel udtales bl.a. følgende: »under hensyntagen til Fællesskabets og medlemsstaternes internationale forpligtelser må denne forordning respektere de regler, der er fastlagt i artikel VI i Den almindelige Told- og Handelsaftale og i aftalen om denne artikels gennemførelse«.

Forordningens artikel 1 er af indledende karakter. I artikel 1, stk. 2, bestemmes det noget kryptisk, at artiklerne 2 til 5 (som indeholder de materielle betingelser for at pålægge antidumpingtold) »når de inden for rammerne af GATT indgåede forpligtelser ikke er i modstrid hermed« … »ikke [udelukker] gennemførelsen af særlige foranstaltninger«.

Artikel 2, stk. 1, indeholder følgende bestemmelse af betydning i denne forbindelse:

»En antidumpingtold kan opkræves for ethvert produkt, der er genstand for dumping, når import af et sådant produkt til Fællesskabets marked forvolder eller truer med at forvolde væsentlig skade for en inden for Fællesskabet bestående erhvervsgren …«

Reglerne om, hvornår der foreligger dumping, findes i artikel 2, som i sin ordlyd ligger meget nært op ad antidumpingkodens artikel 2.

Ifølge artikel 3, stk. 1, litra a), er det den almindelige regel, at et produkt anses for at være genstand for dumping:

»… når dets eksportpris til Fællesskabet er lavere end den sammenlignelige pris, der finder anvendelse i den normale handelsomsætning på et … lignende produkt, der er bestemt til forbrug i det oprindelsesland, hvorfra produktet eksporteres.«

Artikel 3, stk. 2, indeholder bestemmelser om den situation, at »… et lignende produkt ikke sælges på eksportlandets indenlandske marked inden for den normale handelsomsætning« eller »et sådant salg på grund af en særlig markedssituation ikke muliggør en egnet sammeligning«. Bestemmelsen svarer, i det omfang der er af betydning her, til antidumpingkodens artikel 2, litra d), og den giver i disse tilfælde navnlig mulighed for en »beregning« af den »indenlandske pris« på grundlag af »fremstillingsomkostningerne i oprindelseslandet forhøjet med et rimeligt tillæg for administrations-, salgs- og andre omkostninger samt til fortjeneste«, og det hedder videre i bestemmelsen, at »som regel må det tillæg, der repræsenterer fortjeneste, ikke overstige den fortjeneste, der sædvanligvis opnås ved salg af varer af samme almindelige art på oprindelseslandets indenlandske marked«.

Artikel 3, stk. 3, svarer til antidumpingkodens artikel, 2, litra e). Det bestemmes navnlig, at »eskportprisen« kan beregnes på grundlag af den pris, der opnås ved første videresalg til en uafhængig køber, hvis »det [viser] sig, at [eksportprisen] ikke kan lægges til grund som følge af en forretningsforbindelse eller en udlignings-aftale mellem eksportøren og importøren.«

I artikel 3, stk. 4, der svarer til antidumpingkodens artikel 2, litra f), bestemmes det (i litra a)), at sammenligningen mellem eksportprisen og den indenlandske pris »gælder priser i samme handelsled, hvilket principielt er handelsledet ab fabrik, og salg, der har fundet sted på tidspunkter, der ligger så nær hinanden som muligt«; ifølge litra b) skal der endvidere »i hvert enkelt forholds særlige omstændigheder tages passende hensyn til forskelle med hensyn til salgsbetingelser, beskatning og andre forhold, der har indflydelse på prisernes sammenlignelighed«, og i tilfælde, hvor eksportpriserne beregnes i henhold til artikel 3, stk. 3, »bør der ligeledes tages hensyn til omkostninger, der er påløbet mellem import og videresalg, samt til den opnåede fortjeneste«.

I artikel 3, stk. 7, defineres »dumpingmargen« som »den i henhold til foranstående bestemmelser konstaterede prisforskel«.

Artikel 4 om konstateringen af skaden svarer til bestemmelserne i antidumpingkodens afsnit B.

Artikel 4, stk. 1, litra a), bestemmer, at »erklæring om, at der foreligger en skade, afgives kun, når dumpingimporten klart er hovedårsag hertil«, og »til fastsættelse af denne skade afvejes over for hinanden på den ene side de faktisk konstaterede virkninger af dumpingen og på den anden side alle de øvrige faktorer, der som helhed kan have en ugunstig indflydelse på den pågældende erhvervsgren i Fællesskabet«. Ifølge artikel 4, stk. 1, litra b), skal konstateringen af, at en skade truer, »… baseres på kendsgerninger og ikke på rene påstande, formodninger eller fjerne muligheder«. Bestemmelserne i artikel 4, stk. 2, om vurderingen af skaden og i artikel 4, stk. 3, om årsagssammenhængen er i alt væsentligt de samme som i antidumpingkodens artikel 3, litra b) og c).

Derimod indeholder forordningens artikler 6 og 7 regler om klager over dumping, som er mere udførlige end bestemmelserne i antidumpingkodens artikel 5, litra a).

I artikel 6, stk. 1, bestemmes det, at en klage skal indgives skriftligt, og at den kan »udformes« af »enhver fysisk eller juridisk person samt enhver sammenslutning, der ikke har status som juridisk person, som optræder på vegne af en inden for Fællesskabet bestående erhvervsgren, der anser sig for skadet eller truet af dumping«. Ifølge artikel 6, stk. 2, kan klagen rettes til en medlemsstat eller indgives til Komissionen. Hvis den indgives til Kommissionen, hvilket er det relevante tilfælde i denne forbindelse, skal Kommissionen ifølge litra b) omgående fremsende klagen til medlemsstaterne.

Ifølge artikel 7 skal klagen indeholde en beskrivelse af det pågældende produkt, en angivelse af eksportlandet, så vidt muligt en angivelse af produktets oprindelsesland, producent og eksportør og endelig »bevisligheder med hensyn til både dumpingen og den deraf følgende skade for den erhvervsgren, der anser sig for skadet eller truet«.

I artikel 9, som ændret ved artikel 4 i Rådets forordning (EØF) nr. 2011/73, foreskrives en summarisk afvisningsprocedure, som kan anvendes i tilfælde, hvor en klage ikke indeholder de i artikel 7 krævde oplysninger, eller hvor det uden videre fremgår, at dumpingmargenen, omfanget af den faktiske eller mulige dumpingimport eller skaden er ubetydelig (jf. antidumpingkodens artikel 5, litra c)). Hvis ikke denne procedure anvendes, skal Kommissionen ifølge artikel 10, stk. 1, i samarbejde med medlemsstaterne omgående indlede »sagens undersøgelse« på fællesskabsplan; denne undersøgelse skal angå både spørgmålet om dumping og skade.

I forbindelse med undersøgelsen kan Kommissionen ifølge artikel 10, stk. 3, litra a), »indhente alle nødvendige oplysninger hos importørerne, eksportørerne, de handlende, producenterne samt erhvervssammenslutninger og -organisationer«. Ifølge artikel 10, stk. 3, litra b), som ændret ved artikel 5 i forordning nr. 2011/73, kan der foretages undersøgelser i tredjelande, når der er grund hertil »til efterprøvning af de indhentede oplysninger eller til supplering af disse«. Kommissionens undersøgelser »er afhængige af, at de pågældende virksomheder giver deres tilslutning dertil, og af, at den officielt underrettede regering i det pågældende land ikke rejser indvendinger herimod«. Det bestemmes endvidere, at Kommissionen »bistås i alle de undersøgelser, som den foretager på stedet, af ansatte fra en eller flere medlemsstater, som har udtrykt ønske herom«. Ifølge artikel 10, stk. 5, kan Kommissionen anmode om bistand fra medlemsstaterne. Den kan anmode dem om »at give den oplysninger« og at »foretage de nødvendige efterprøvninger og kontroller«, herunder også i tredjelande, men også her bestemmes det, at »såfremt sådanne undersøgelser har til formål at efterprøve modtagne oplsyninger eller supplere disse i de pågældende virksomheder, er de afhængige af, at disse virksomheder giver deres tilslutning hertil, og at den officielt underrettede regering i det pågældende land ikke rejser indvendinger herimod«. Kommissionens ansatte kan bistå personer, der er i medlemsstaternes tjeneste, i udøvelsen af deres funktion.

Der opstilles i artikel 10, stk. 2, 4 og 6, visse garantier for de berørte parter under proceduren.

Hvis »… de oplysninger, som Kommissionen har modtaget, [viser], at det kan være nødvendigt at gennemføre beskyttelsesforanstaltninger mod dumping, underretter Kommissionen uden hensyn til den videre undersøgelse af sagen officielt eksportlandets repræsentanter samt de klart berørte eksportører og importører« (artikel 10, stk. 2). Samtidig skal Kommissionen offentliggøre en meddelelse i De Europæiske Fællesskabers Tidende. Meddelelsen skal bl.a. »henlede opmærksomheden på, at der kan meddeles Kommissionen alle oplysninger i forbindelse med sagen«, og meddelelsen »fastsætter desuden den frist, inden for hvilken de berørte parter kan begære at blive hørt af Kommissionen i henhold til bestemmelserne i stk. 6« (jf. antidumpingkodens artikel 6, litra f)).

Artikel 10, stk. 4, som svarer til antidumpingkodens artikel 6, litra b), og som har været meget omtvistet under disse sager, indeholder følgende bestemmelse:

»Kommissionen giver den, der har indgivet klagen, og de klart berørte importører og eksportører, samt repræsentanter for eksportlandet lejlighed til at undersøge alle oplysninger, der har betydning for varetagelsen af deres interesser, og som anvendes i antidumpingundersøgelsen, såfremt disse ikke er fortrolige i henhold til artikel 11.«

Antidumpingkodens artikel 6, litra g), gennemføres i (forordningens) artikel 10, stk. 6, som er affattet således:

»a) Kommissionen kan høre de berørte parter. Disse skal høres, når de inden for den frist, der er fastsat i den i De Europæiske Fællesskabers Tidende offentliggjorte meddelelse, skriftligt anmoder om en sådan høring og i den forbindelse godtgør, at de kan blive direkte berørt af resultatet af sagens undersøgelse. I så fald giver Kommissionen dem lejlighed til skriftligt at redegøre for deres standpunkt inden for en af den fastsat frist. Desuden giver den de direkte berørte parter, der skriftligt har anmodet herom, lejlighed til mundtligt at redegøre for deres standpunkt, såfremt de har godtgjort at have en tilstrækkelig interesse heri.

b) Desuden giver Kommissionen efter anmodning de direkte berørte parter lejlighed til at mødes, for at modstridende synspunkter og eventuelle modargumenter kan blive fremlagt. Herved tager den hensyn til nødvendigheden af at bevare oplysningernes fortrolige karakter og at finde et for parterne passende tidspunkt. Ingen af parterne er forpligtet til at deltage i et møde, og deres udeblivelse skal ikke være til skade for deres sag.«

Antidumpingkodens artikel 6, litra i), er gennemført i forordningens artikel 10, stk. 7

Artikel 11, angår fortrolige oplysninger. I stk. 2 forbydes det Rådet, Kommissionen og medlemsstaterne samt personer i disses tjeneste at »røbe oplysninger, de har modtaget i henhold til denne forordning, og som ifølge deres natur er fortrolige eller er meddelt fortroligt af en af parterne i en antidumpingundersøgelse, medmindre den part, der har givet oplysningerne, udtrykkeligt har givet tilladelse hertil« (jf. antidumpingkodens artikel 6, litra c)). Uberettiget anmodning om fortrolig behandling omhandles i artikel 11, stk. 3, som i det væsentlige indeholder samme bestemmelse som antidumpingkodens artikel 6, litra d), (idet den engelske version af forordningens artikel 11, stk. 3, dog grammatisk set er mere korrekt end den tilsvarende bestemmelse i antidumpingkoden).

Artiklerne 12 og 13 angår konsultationerne mellem Kommissionen og medlemsstaterne. Sådanne konsultationer kan til enhver tid finde sted, og de kan enten indledes omgående på begæring af en medlemsstat eller på Kommissionens initiativ (artikel 12, stk. 1). Konsultationerne finder sted i et rådgivende udvalg (i det følgende i forordningen benævnt »Udvalget«) bestående af repræsentanter for samtlige medlemsstater og med en repræsentant for Kommissionen som formand (artikel 12, stk. 2). Ifølge artikel 12, stk. 4, som blev indsat ved artikel 6 i forordning nr. 2011/73, kan konsultationerne om fornødent ske skriftligt. Ifølge artikel 13 skal konsultationerne især omfatte følgende:

»a) forekomst og margen af dumping;

b) den foreliggende skade og dennes omfang;

c) de foranstaltninger, der alle forhold taget i betragtning er egnede til at afhjælpe følgerne af dumping samt hvorledes disse foranstaltninger skal iværksættes.«

Artikel 14, stk. 1, indeholder regler om den fremgangsmåde, der skal følges, hvis det »… efter afslutningen af konsultationerne i henhold til artikel 13 [viser … sig], at der ikke kræves nogen beskyttelsesforanstaltning«. Om dette tilfælde bestemmes det i artikel 14, litra a), at proceduren er afsluttet, såfremt »der ikke i Udvalget [er] rejst nogen indvendinger«. I modsat fald forelægger Kommissionen omgående Rådet »en rapport om resultatet af konsultationerne samt et forslag til procedurens afslutning«. Proceduren er derefter afsluttet, enten hvis Rådet med kvalificeret flertal godkender Kommissionens forslag, eller hvis Rådet ikke inden en måned har truffet nogen beslutning eller med kvalificeret flertal, har anmodet Kommissionen om at genoptage undersøgelsen af sagen. Ifølge litra b) underretter Kommissionen repræsentanterne for eksportlandet og de direkte berørte parter om procedurens afslutning med angivelse af grund og anvendte kriterier. Såfremt der ikke er særlige grunde til hinder herfor, offentliggør Kommissionen omgående afslutningen i De Europæiske Fællesskabers Tidende, når en meddelelse i henhold til artikel 10, stk. 2, har været offentliggjort heri (jf. antidumpingkodens artikel 6, litra h)).

Forordningens artikel 14, stk. 2, angår tilsagn om prisændringer og svarer til antidumpingkodens artikel 7. Artikel 14, stk. 2., litra a), b) og c), indeholder følgende bestemmelser:

»a) Foranstående stykke finder også anvendelse, når eksportørerne under sagens undersøgelse frivilligt forpligter sig til at ændre deres priser således, at dumpingmargenen falder bort, eller at indstille eksport af det pågældende produkt til Fællesskabet, såfremt Kommissionen efter at være blevet underrettet om de i Udvalget afgivne udtalelser anser denne løsning for acceptabel.

b) Har Kommissionen i henhold til foranstående litra a) accepteret den deri nævnte forpligtelse, afsluttes (o.a.: rettere: gennemføres eller fuldføres (en.: »… the investigation of injury shall nevertheless be completed …«)) undersøgelsen af skadespørgsmål alligevel, når eksportørerne ønsker dette, eller når Kommissionen efter at være blevet underrettet om de i Udvalget afgivne udtalelser beslutter det. Konstaterer Kommissionen efter at være blevet underrettet om de i Udvalget afgivne udtalelser, at der ikke foreligger skade, bortfalder eksportørernes forpligtelse af sig selv, medmindre disse bekræfter, at den fortsat skal gælde.

c) Eksportørerne kan afstå fra at påtage sig sådanne forpligtelser eller vægre sig ved at efterkomme en tilsvarende opfordring fra Kommissionen uden dermed at skade deres sag. Det står dog Kommissionen frit at slutte, at truslen om skade med større sandsynlighed vil udvikle sig til en skade, såfremt dumpingimporten fortsætter.«

Ved artikel 7 i forordning nr. 2011/73 blev der indsat to nye afsnit om kontrol med tilsagnene. Det nye litra d) indeholder følgende bestemmelse:

»såfremt Kommissionen konstaterer, at eksportørernes forpligtelse omgås, ikke overholdes eller er blevet opsagt, og at det som følge heraf kan være nødvendigt at træffe beskyttelsesforanstaltninger, underretter den straks medlemsstaterne herom og foretager en ny undersøgelse af sagen efter artikel 10;«

I det nye litra e) bestemmes det, at forordningens artikel 18, stk. 1, (som angår kontrollen med virkningerne af de iværksatte antidumpingforanstaltninger) anvendes mutatis mutandis på forpligtelser, som eksportørerne har indgået på grundlag af artikel 14.

Forordningens artikler 15 og 16 indeholder bestemmelser om vedtagelse af midlertidige foranstaltninger. Bestemmelserne svarer til antidumpingkodens artikel 10, men er langt mere udførlige.

Artikel 15, stk. 1, litra a), indeholder følgende bestemmelse:

»Når det fremgår af en foreløbig undersøgelse af sagen, at der er tale om dumping, og der foreligger tilstrækkeligt bevis for en skade, og når Fællesskabets interesser desuden kræver omgående indgriben, skal Kommissionen på begæring af en medlemsstat eller på eget initiativ:

— under iagttagelse at artikel 19, stk. 3, og i form af midlertidig antidumpingtold fastsætte det beløb, for hvilket der skal stilles sikkerhed, og hvis betaling skal ske i overensstemmelse med den senere af Rådet i henhold til artikel 17 trufne beslutning,

— i henhold til de nærmere bestemmelser i artikel 20 angive de produkter, der omfattes af denne foranstaltning,

— foreskrive, at disse varers overgang til fri omsætning i Fællesskabet gøres afhængig af en sikkerhedsstillelse på størrelse med det forannævnte beløb.«

(I artikel 19, stk. 3, bestemmes det — i det omfang, det er af betydning i denne forbindelse — at en midlertidig antidumpingtold ikke må være højere end den midlertidigt fastsatte dumpingmargen, hvorefter det tilføjes, at »den bør være lavere end dumpingmargenen, når en lavere told er tilstrækkelig til at afhjælpe skaden«. Jeg skal senere omtale artiklerne 17 og 20).

Ifølge artikel 15, stk. 1, litra b), skal der finde konsultationer sted i Udvalget om beslutningen om at træffe midlertidige foranstaltninger. Artikel 15, stk. 1, litra c), bestemmer af betydning i denne forbindelse, at Kommissionen, når en medlemsstat har anmodet om dennes omgående indgriben, inden fem arbejdsdage efter anmodningens modtagelse beslutter, om der skal fastsættes en midlertidig antidumpingtold.

Artikel 15, stk. 2, bestemmer at betydning i denne forbindelse i litra a), at de midlertidige foranstaltninger fortsat finder anvendelse, indtil en af Rådet på grundlag af artikel 17 truffet beslutning træder i kraft, dog højst for et tidsrum af tre måneder, og i litra b), at sikkerheden efter udløbet af disse foranstaltningers gyldighedsperiode frigives, for så vidt Rådet ikke i henhold til artikel 17 har besluttet at tage det beløb, for hvilket sikkerheden er stillet, endeligt til indtægt. Ifølge artikel 16, stk. 2, kan Kommissionen »såfremt eksportørerne eller importørerne anmoder derom, og såfremt sagens undersøgelse endnu ikke har kunnet afsluttes« forelægge Rådet et forslag om forlængelse af de midlertidige foranstaltninger »med højst tre måneder«. Rådet træffer afgørelse om forslaget med kvalificeret flertal.

Artikel 17 indeholder følgende bestemmelse:

»1. Fremgår det at den endelige konstatering af de faktiske forhold, at der foreligger dumping og skade, og kræver Fællesskabets interesser indgriben fra Fællesskabets side, forelægger Kommissionen efter at være blevet underrettet om de i Udvalget afgivne udtalelser et forslag for Rådet. Dette forslag omfatter også de i stk. 2, nævnte spørgsmål.

a) Rådet træffer afgørelse med kvalificeret flertal. Har artikel 15, stk. 1, fundet anvendelse, bestemmer Rådet med forbehold af artikel 15, stk. 2, hvorvidt det beløb, for hvilket der er stillet sikkerhed for den midlertidige told, skal tages endeligt til indtægt. (O.a.: affattelsen på engelsk (»what proportion of the amounts secured by way of provisional duty … is to be definitively collected«) svarer til affattelsen af artikel 3 i.i. i forordning nr. 1778/77 (»The amounts secured by way of provisional duty … shall be definitively collected«); de tilsvarende udgaver af bestemmelserne på dansk er ikke identiske).

b) Der kan ikke træffes afgørelse om, at dette beløb tages endeligt til indtægt, når det ikke fremgår af den endelige konstatering af de faktiske forhold, at der foreligger væsentlig skade … eller at en sådan skade ville være forvoldt, hvis der ikke var anvendt midlertidige foranstaltninger.«

Artikel 18, som ændret ved Rådets forordning (EØF) nr. 1411/77, indeholder bestemmelser om det, jeg ovenfor har beskrevet som kontrollen med virkningerne af antidumpingforanstaltningerne, efter at de er pålagt, samt om en eventuel ændring, ophævelse eller annullation af foranstaltningerne.

Artikel 19, stk. 1, indeholder følgende bestemmelse:

»Såvel midlertidig som endelig antidumpingtold fastsættes ved forordning.«

Artikel 19, stk. 2, litra a), indeholder — af betydning for disse sager — følgende bestemmelser:

»a) Med forbehold af artikel 17, stk. 2, må sådan told hverken fastsættes eller forhøjes med tilbagevirkende kraft.

b) Den gælder for alle i Rådets eller Kommissionens afgørelse anførte produkter, der efter afgørelsens ikraftræden angives til fri omsætning inden for Fællesskabet.«

(Jf. antidumpingkodens artikel 11).

I artikel 19, stk. 3, hedder det:

»Størrelsen af en midlertidig eller endelig antidumpingtold må ikke være højere end den konstaterede eller, i tilfælde af, at der indføres en midlertidig told, den midlertidigt fastsatte dumpingmargen; den bør være lavere end dumpingmargenen, når en lavere told er tilstrækkelig til at afhjælpe skaden.«

(Jf. antidumpingkodens artikel 8, litra a) og c)).

I artikel 19, stk. 4, opstilles en beskyttelsesregel for importørerne. Hovedbestemmelserne er følgende:

»a) Kan en importør godtgøre, at de produkter, han har indført til Fællesskabets marked, ikke er genstand for dumping, eller at den anvendte dumpingmargen er mindre end den, der ligger til grund for Rådets eller Kommissionens afgørelse, refunderes den antidumpingtold, der er opkrævet for sådanne produkter, ham helt eller delvis; i tilfælde af midlertidige foranstaltninger frigives den stillede sikkerhed under de samme forudsætninger.

b) Med henblik herpå kan importøren inden tre måneder fra tidspunktet for disse produkters overgang til fri omsætning indgive en anmodning til den medlemsstat, på hvis område overgangen til fri omsætning har fundet sted.«

Den resterende del af stykket omhandler den fremgangsmåde (bl. a. konsultationer mellem medlemsstaten, Kommissionen og de øvrige medlemstater), hvorefter det skal afgøres, »hvorvidt og i hvilket omfang medlemsstaten skal efterkomme anmodningen«.

I artikel 20 bestemmes det, hvorledes et produkt, på hvilket en antidumpingforanstaltning finder anvendelse, skal beskrives. Ifølge stk. 1 skal beskrivelsen omfatte:

»a) trifmæssig beskrivelse,

b) handelsbenævnelse,

c) oprindelses- eller eksportland,

d) leverandørerne.«

Stk. 2 indeholder imidlertid følgende bestemmelse:

»Er flere leverandører i samme land berørt, og er det af praktiske grunde ikke muligt at nævne dem alle, kan varerne beskrives som anført i stk. 1, litra a), b) og c), …«.

(Jf. antidumpingkodens artikel 8, litra b), 2. pkt. (O.a.: 2. og 3 pkt. i den engelske version)).

I artikel 21 præciseres det, at antidumpingtolden opkræves af medlemsstaterne. Toldbeløbene er imidlertid en del af Fællesskabets egne indtægter.

Herefter er der efter min mening gjort rede for alle de bestemmelser i den grundlæggende EF-ret, som skal tages i betragtning i disse sager.

I betragtning af, at der under sagens behandling er henvist til EKSF's antidumpingregler, mener jeg imidlertid, at også disse regler bør omtales.

Reglerne beror på EKSF-traktatens artikler 74 og 86. I artikel 74 bemyndiges Kommissionen til, i de dér anførte tilfælde, at træffe forholdsregler og at rette henstillinger til regeringerne. Et af tilfældene er »hvis det konstateres, at der af lande, som ikke er medlemmer af Fællesskabet, eller af virksomheder, der ligger i sådanne lande, anvendes dumping«. Ifølge artikel 86 har medlemsstaterne pligt til at gennemføre sådanne forholdsregler og henstillinger.

En fundamental forskel mellem reglerne inden for EKSF og EØF er således, at Kommissionen i forbindelse med EKSF har den besluttende myndighed, og at Rådet ikke har nogen rolle at spille.

Et systematisk grundlag for udøvelsen af Kommissionens beføjelser blev dog først tilvejebragt ved Kommissionens henstilling 77/329/EKSF af 15. april 1977. I præamblen til henstillingen henvises der til forordning nr. 459/68 (som ændret), og det udtales, at »det er hensigtsmæssigt at drage omsorg for, at bestemmelserne vedrørende udenrigshandelen er så ensartede som muligt i de to Fællesskaber«. Der henvises ligeledes til »de internationale forpligtelser, de to Fællesskaber og deres medlemsstater har påtaget sig«. Det system, der blev opstillet ifølge henstilling 77/329, var i det væsentlige det samme som i forordning nr. 459/68, som ændret ved forordning nr. 2011/73, dog med visse tilpasninger som følge af den afvigende institutionelle opbygning af EKSE.

Den 28. december 1977 udstedte Kommissionen henstilling 3004/77/EKSF, hvorved henstilling 77/329/EKSF i flere henseender blev ændret. Af disse ændringer bør tre omtales nærmere.

Den første og sandsynligvis den mest betydningsfulde på baggrund af, hvad der er anført i disse sager, var ændringen af artikel 14, stk. 2, litra d), som indtil da havde været identisk med artikel 14, stk. 2, litra d), i forordning nr. 459/68 (som indsat ved forordning nr. 2011/73). Ifølge disse to bestemmelser gjaldt det, at Kommissionen, såfremt den konstaterer, at eksportørernes forpligtelse omgås, ikke overholdes eller er blevet opsagt, og at det som følge heraf kan være nødvendigt at træffe beskyttelsesforanstaltninger, straks »foretager en ny undersøgelse af sagen«. I artikel 3 i henstilling 3004/77 blev denne bestemmelse i henstilling 77/329 erstattet af en række detaljerede regler, som kulminerer i følgende bestemmelse:

»Såfremt Kommissionen konstaterer, at forpligtelsen omgås, ikke overholdes eller er blevet opsagt, træffer den omgående de nødvendige foranstaltninger.«

De to andre betydningsfulde ændringer bestod i, at der i artikel 4 i henstilling 3004/77 blev indført bestemmelser med forbillede i antidumpingkodens artikel 11, nr. iii), om tilfælde af »sporadisk dumping«, og at der i henstillingens artikel 5 blev indført bestemmelser, hvorefter kan indføres et basisprissystem som omhandlet i antidumpingkodens artikel 8, litra d).

Ingen af disse ændringer er nogen sinde foretaget i EØF-bestemmelserne.

IV — Rulningslejeindustrien

De produkter, som omhandles i disse sager, er, som jeg anførte indledningsvis, kuglelejer og koniske rullelejer. Der findes ca. 25000 typer og størrelser af kugle- og rullelejer (rulningslejer) fastlagt i internationale standarder, således at lejer af forskelligt fabrikat, bortset fra kvalitetsforskelle, er substituerbare. Efterspørgslen på nogle af disse typer og størrelser er meget stor, og de omtales derfor som »bread and butter«- eller »star«-typer. De kan masseproduceres billigt. Den europæiske industri har klaget over, at konkurrencen fra de japanske producenter er koncentreret om disse typer.

Der findes i Japan fire store producenter af rulningslejer, og disse producenter tegner sig tilsammen for ca. 90 % af salget på det japanske marked og for ca. 95 % af den japanske eksport til Fællesskabet. Der er tale om NTN Toyo Bearing Company (»NTN«), Nippon Seiko K.K. (»NSK«), Koyo Seiko Company Limited (»Koyo«) og Nachi Fujikoshi Corporation (»NACHI«). Disse producenter vil jeg herefter omtale som »de fire store«. Der findes ni mindre japanske producenter, hvis produkter eksporteres eller har været eksporteret til Fællesskabet. De fire store og de ni mindre producenter er medlemmer af »Japan Bearing Industrial Association«.

Inden for Fællesskabet fremstilles rulningslejer hovedsagelig i Frankrig, Forbundsrepublikken Tyskland og Det forenede Kongerige. Der findes en vis produktion i Italien, hvor indførsler fra Japan er undergivet kvantitative restriktioner. Desuden har Italien af Kommissionen i medfør af EØF-traktatens artikel 115 fået bemyndigelse til at hindre import af rulningslejer af japansk oprindelse i fri omsætning i de øvrige medlemsstater. Der findes ingen statistisk set nævneværdig produktion af rulningslejer i Belgien, Danmark, Irland, Luxembourg eller Nederlandene.

Rulningslejeproducenternes nationale sammenslutninger i Frankrig, Forbundsrepublikken Tyskland og Det forenede Kongerige, hvis fælles interesser tidligere blev varetaget af »Committee of the European Bearing Manufacturers' Associations«, oprettede i marts 1977»Federation of European Bearing Manufacturers' Associations« (FEBMA), som har interveneret i hver af de foreliggende sager.

Der findes i Fællesskabet som helhed to til tre hundrede importører af japanske rulningslejer, men importen af de fire stores produkter sker for størstedelen gennem datterselskaber eller selskaber, som på anden måde er forbundet med de fire store producenter.

NTN har et datterselskab i Frankrig, NTN-Roulements Sidag S.A. (»NTN France«), og et i Forbundsrepublikken Tyskland, NTN Wälzlager (Europa) GmbH (»NTN Deutschland«). I Det forenede Kongerige ejer NTN 50 % af NTN Bearings-GKN Ltd. (»NTN-GKN«); de resterende 50 % ejes af et kendt engelsk selskab, Guest, Keen & Nettlefolds Ltd.

NKS har datterselskaber i Frankrig, FR Tyskland og Det forenede Kongerige, nemlig NSK France S.A. (»NSK-France«), NSK Kugellager GmbH (»NSK Deutschland«) og NSK Bearings Europe Ltd (»NSK UK«). NSK UK imponerer japansk fremstillede rulningslejer og har også egen produktion af lejer i Peterlee i County Durham.

Også KOYO har datterselskaber i Frankrig, FR Tyskland og Det forenede Kongerige, nemlig et selskab som simpelt hen hedder »Koyo France«, samt Deutsche Koyo Wälzlager Verkaufsgesellschaft mbH (»Deutsche Koyo«) og Koyo UK Ltd (»Koyo UK«).

NACHI har et datterselskab i Forbundsrepublikken Tyskland, Nachi (Deutschland) GmbH (»Nachi Deutschland«), og et i Det forenede Kongerige, Nachi (UK) Ltd (»Nachi UK«). 67 % af NACHI's eksport til Fællesskabet sker imidlertid gennem et selvstændigt fransk selskab, Import Standard Office S.A. (»ISO«), som er NACHI's eneforhandler i Frankrig.

V — De hændelser der førte til sagsanlæggene

Japansk fremstillede rulningslejers fremtrængen i fællesmarkedet synes at have givet anledning til bekymring i den europæiske industri allerede i 1968. Dette førte til en række initiativer, herunder en henvendelse til Kommissionen i 1968, som resulterede i, at denne accepterede at behandle rulningslejer som et »følsomt produkt« i handelsforhandlingerne med Japan.

I denne sammenhæng tror jeg imidlertid ikke, det er nøtvendigt at gå længere tilbage end til maj 1976, hvor de europæiske producenter forelagde Kommissionen et memorandum med titlen »Lavprisimport fra Japan og fra statshandelslandene — en trussel for den europæiske rulningslejeindustri«. Det hed i dette memorandum, at der næppe var tvivl om, at der var foretaget dumping ved en række lejligheder, men at det var næsten umuligt at fremskaffe det nødvendige bevismateriale for at indgive klage i overensstemmelse med GATT-reglerne. Kommissionen blev derfor i memorandumet ikke anmodet om at indlede en antidumpingprocedure, men om på fællesskabsplan at indføre en overvågning af importen og at indføre importkvoter for rulningslejer med oprindelse i Japan og i statshandelslandene. Kommissionen har anført, at den drøftede memorandumet med medlemsstaterne, men var uvillig til at træffe nogen foranstaltning, f.eks. indførelse af importkvoter, som kunne medføre fornyet protektionisme i den internationale samhandel. Indtil videre begrænsede den sig simpelt hen til at overvåge situationen.

Uanset de vanskeligheder, der omtaltes i memorandumet af maj 1976, blev der den 15. oktober 1976 indgivet en antidumpingklage til Kommissionen af den nævnte Committe of the European Bearing Manufacturers' Associations. Med hendblik på denne klage foretoges der en sammenligning mellem de indenlandske priser og eksportpriserne for ti kuglelejetyper og seks rullelejetyper. De indenlandske priser var baseret på prislister udsendt af tre af de fire store i 1975. Det erkendtes dog, at salg på det indenlandske marked i praksis fandt sted til priser, som var en del lavere end listepriserne, og klagerne foretog derfor et prisnedslag på 60 % i deres beregninger, og de forelagde dokumenter til støtte for dette tal for Kommissionen. Eksportpriserne hidrørte fra en prisliste for 1975, som angiveligt var udsendt »af den japanske rulningslejeindustris eksportkartel«. Klagerne hævdede, at en sammenholdelse af disse dokumenter viste dumpingmargener på gennemsnitligt 45 %. Desuden blev der i klagen fremført bevismateriale for, at der var sket en skade, som hævdedes at beløbe sig til 500 millioner DM for perioden fra 1970 til midten af 1976. Under retssagen har sagsøgerne, især NSK, bestridt rigtigheden af de i klagen anførte oplysninger. Kommissionen har imidlertid for Domstolen erklæret (hvilket sagsøgerne har godtaget), at den ikke anvendte noget af dette materiale, hverken i forbindelse med den senere foretagne, foreløbige konstatering af, at der forelå dumping og skade, eller i forbindelse med den endelige konstatering heraf.

Som foreskrevet i artikel 6, stk. 2, litra b), i forordning nr. 459/68 fremsendte Kommissionen klagen til medlemsstaterne, som den 5. november 1976 meddelte Kommissionen deres synspunkter. Beslutningen om at indlede en officiel antidumpingundersøgelse blev truffet den 9. november 1976 og meddelt den japanske ambassade ved Fællesskaberne. Den 13. november 1976 blev der som foreskrevet i artikel 10, stk. 2, i forordning nr. 459/68 offentliggjort en meddelelse i De Europæiske Fællesskabers Tidende om indledningen af proceduren. Der blev i meddelelsen fastsat en frist på 30 dage, inden for hvilken de interesserede parter »skriftligt« kunne »give underretning om deres standpunkt«, og det hed endvidere, at Kommissionen ville foretage en høring af de direkte berørte parter, der anmodede herom, såfremt de godtgjorde »at have tilstrækkelig interesse i yderligere at redegøre for deres standpunkt«.

Desuden skulle Kommissionen naturligvis ifølge artikel 10, stk. 2, underrette de »klart berørte eksportører og importører« om indledningen af antidumpingproceduren. Følgelig blev der afsendt breve dateret den 10. november 1976 til de fire store og til en række importører, herunder de fire stores europæiske datterselskaber og ISO. Af grunde, som der ikke er redegjort for, blev brevet til NSK France afsendt på et senere tidspunkt end de øvrige. Hvert af brevene indeholdt en kopi af den meddelelse, som skulle offentliggøres i De Europæiske Fællesskabers Tidende samt et spørgeskema, som modtageren blev opfordret til at udfylde med henblik på, hvad Kommissionen selv beskrev som modtagerens »forsvar«. Spørgeskemaerne bestod af en standardformular til brug for EØF's antidumpingundersøgelser, og de skulle udfyldes med nærmere oplysninger om bl.a. priser og solgte mængder. Eksportørerne blev særligt anmodet om som en del af deres bevismateriale at fremsende genparter af alle fakturaer for salg — af 16 rulningslejetyper udvalgt af klagerne — der havde fundet sted fra januar til juni 1976 både på det indenlandske, japanske marked og til eksport til Fællesskabet. Det hed derefter i brevene:

»For at forsøge at opnå en hurtig og retfærdig løsning har De måske ønske om at forelægge deres sag mundtligt for repræsentanter for Kommissionen og eventuelt om at mødes med de europæiske producenter for at modstående synspunkter kan fremføres. Med dette formål foreslår Kommissionen, at der afholdes et møde den 18. januar 1977. De bedes straks meddele, om dette tidspunkt er belejligt for Dem. De bedes imidlertid erindre, at Deres skriftlige indlæg under alle omstændigheder skal fremsættes inden for den i meddelelsen fastsatte tidsfrist på 30 dage (o.a.: Domstolens oversættelse).«

Nogle af modtagerne af brevene anmodede om en udsættelse af tidsfristen for besvarelsen af spørgeskemaerne, hvilket blev imødekommet. De første svar fra de fire store blev modtaget af Kommissionen med følgeskrivelser af 17. og 18. december 1976. Derefter fortsatte brevvekslingen mellem dem og Kommissionen i den følgende tid, og medens undersøgelsen stod på.

Et møde mellem »de direkte berørte parter« fandt sted i Bruxelles den 18. og 19. januar 1977. Der synes snarere at have været tale om en »konfrontation« som omtalt i antidumpingkodens artikel 6, litra g), og i artikel 10, stk. 6, litra b), i forordning nr. 459/68, hvorunder på den ene side repræsentanter for den europæiske industri og på den anden side repræsentanter for eksportører og importører af japanske rulningslejer havde lejlighed til at fremføre »modstridende synspunkter«, end om en mundtlig høring af den art, der er omhandlet i forordningens artikel 10, stk. 6, litra a). Der deltog også japanske regeringsembedsmænd i mødet. Der syntes at være enighed om, at der kun blev gjort få fremskridt på mødet, hovedsagelig fordi de japanske eksportører ikke ønskede at drøfte fortrolige oplysninger i overværelse af deres konkurrenter. De udtalte dog, at prisnedslaget i forhold til deres indenlandske listepriser burde have været 70 til 80 % i stedet for de 60 %, som lå til grund for klagernes beregninger. En stor del af argumentationen fra de japanske eksportørers side bestod i, at de anfægtede den bevisførelse, som klagerne lagde til grund for, at der var sket væsentlig skade. Herom blev der fremlagt et memorandum fra »Japan Bearing Industrial Association«. Der er ligeledes enighed om, at de japanske eksportører — selv om de blev opfordret hertil — ikke ønskede at diskutere muligheden af at forhøje deres eksportpriser eller af at give tilsagn om prisændringer. Under disse omstændigheder advarede Kommissionen dem om, at der kunne blive truffet en midlertidig afgørelse i nær fremtid, og den anmodede dem om senest den 25. januar 1977 at fremlægge yderligere oplysninger. I det mindste nogle af disse oplysninger blev sendt til Kommissionen den (eller omkring den) 26. januar 1977.

Den 28. januar 1977 blev der afholdt et møde i det rådgivende udvalg, hvor repræsentanter for adskillige af medlemsstaterne krævede, at der omgående blev pålagt midlertidig antidumpingtold. Dette betød, at Kommissionen i henhold til artikel 15, stk. 1, litra c), i forordning nr. 459/68 inden fem arbejdsdage var forpligtet til at beslutte, om et sådant skridt skulle tages.

Kommissionen indtog rent faktisk det standpunkt, at det under dens foreløbige undersøgelse var tilstrækkelig godtgjort, at der forelå dumping og skade, og at Fællesskabets interesser krævede, at der omgående blev skredet ind. Følgelig udstedte Kommissionen den 4. februar 1977 forordning nr. 261/77, som trådte i kraft på dagen for offentliggørelsen i De Europæiske Fælleskabers Tidende, nemlig den 5. februar 1977.

Ved forordning nr. 261/77 blev der indført en midlertidig antidumpingtold på 20 % for kuglelejer, koniske rullelejer og komponenter til sådanne med oprindelse i Japan. Kommissionen indtog åbenbart det standpunkt, at det af praktiske grunde ikke var muligt at nævne alle leverandørerne, idet dette ikke var tilfældet i forordningen (jf.artikel 20, stk. 2, i forordning nr. 459/68). Der blev imidlertid pålagt en told med en mindre sats på 10 % på NACHI's og KOYO's produkter. Kommissionen har for Domstolen forklaret, at denne mere favorable behandling skyldtes, at det under den foreløbige undersøgelse havde vist sig, at disse selskabers dumpingmargen var mindre. Det viste sig dog efterhånden, at toldsatsen burde have været den samme for alle de fire stores produkter. I forordningen blev de toldpligtige produkters overgang til fri omsætning i Fællesskabet gjort betinget af et depositum svarende til beløbet for den midlertidige told. (Normalt skete dette i form af en bankgaranti). Som foreskrevet i artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 459/68 skulle den midlertidige told opkræves i højst tre måneder.

Efter udstedelsen af forordning nr. 261/77 fortsatte Kommissionen sine undersøgelser. Der blev i denne forbindelse afholdt hyppige møder i Bruxelles, herunder møder med embedsmænd fra den japanske regering og den japanske ambassade, og der blev ligeledes foretaget undersøgelser på stedet. Der blev i februar og marts 1977 foretaget undersøgelser »på stedet« hos de fire stores datterselskaber i Frankrig, Forbundsrepublikken Tyskland og Det forenede Kongerige (herunder også hos NTN-GKN). De blev i april 1977 efterfulgt af undersøgelser i hver af de fire stores egne forretningslokaler i Japan. Der blev ligeledes i april foretaget en undersøgelse på stedet i ISO's forretningslokaler. De forskellige undersøgelser blev udført af antidumpingspecialister fra Kommissionen og fra visse af medlemsstaterne, dog således at disse eksperter under besøget i Japan blev bistået af en revisor fra Kommissionen og af en økonom, som er attacheret Kommissionens delegation i Tokyo. Alle disse møder og besøg giver indtryk af en undersøgelse, som blev gennemført med stor grundighed. Nogle af sagsøgerne har dog forsøgt at afsvække dette indtryk, hvilket efter min opfattelse dog ikke er lykkedes. Jeg vil undlade at forsøge endog at give et resumé af det bevismateriale, som Kommissionen indsamlede under undersøgelsen. Der var tale om fakturaer, EDB-udskrifter af priserne, oplysninger om omkostningerne, reviderede regnskaber osv. Det er ligeledes oplyst, at dette har bidraget til, at der nu i Bruxelles befinder sig 135 ringordnere vedrørende dette emne.

Den i forordning nr. 261/77 foreskrevne frist på tre måneder for den midlertidige told udløb den 5. maj 1977. Det var klart, at »sagens undersøgelse« ikke ville være afsluttet på dette tidspunkt. I medfør af artikel 16, stk. 2, i forordning nr. 459/68 udstedte Rådet derfor den 3. maj 1977 forordning (EØF) nr. 944/77 om forlængelse af den midlertidige told i et tidsrum af tre måneder, dvs. indtil den 5. august 1977. Det var en betingelse for udøvelsen af kompetencen hertil, at »eksportørerne eller importørerne« anmodede derom. Det blev under den mundtlige forhandling oplyst, at en sådan anmodning i det mindste var fremsat af de fire store og af deres europæiske datterselskaber.

I maj og juni 1977 foretog Kommissionen visse beregninger med henblik på endeligt at kunne afgøre, om der forelå dumping og i bekræftende fald, hvor stor dumpingmargenen var. Et af hovedspørgsmålene i disse sager beror på, at Kommissionen ikke anså sig for forpligtet til over for nogen at fremlægge disse beregninger eller til at give oplysninger om dem, hvilket den heller ikke gjorde.

Jeg må på dette sted omtale de metoder, Kommissionen anvendte ved beregningen af dumpingmargenerne, såvel med henblik på de midlertidige resultater, som forordning nr. 261/77 var baseret på, som med henblik på Kommissionens endelige afgørelse.

For det første var det — fordi der blev solgt et meget stort antal forskellige rulningslejetyper af japansk oprindelse inden for Fællesskabet (ca. 3500) — ikke praktisk gennemførligt at beregne dumpingmargener for dem alle. Dumpingmargenerne er derfor beregnet for visse repræsentative typer. De repræsentative typer, som blev taget i betragtning under den midlertidige undersøgelse, var de 16 typer, som oprindeligt var udvalgt af klagerne. Yderligere prøvetyper, som udgjorde grundlaget for den endelige afgørelse af, om der forelå dumping, blev udvalgt under de undersøgelser, som blev foretaget på stedet hos de fire stores europæiske datterselskaber. Disse typer varierede fra firma til firma og fra medlemsstat til medlemsstat.

For det andet var de priser, som Kommissionen anvendte i sine beregninger, såvel med hensyn til eksportpriserne som med hensyn til de indenlandske priser, vejede gennemsnitspriser, hvilket vil sige, at de for hvert enkelt produkt bestod af et gennemsnit, som var beregnet ved at dividere det samlede salgsprovenu med det samlede antal solgte enheder. Denne metode blev valgt, fordi der forekom betydelige prisvariationer mellem de enkelte transaktioner, selv for samme produkt fra samme leverandør.

For det tredje anvendte Kommissionen — på grund af »forretningsforbindelserne« mellem de fire store og de europæiske importører af hovedparten af deres produkter — den beregningsmetode, der er anvist med hensyn til eksportpriserne i artikel 3, stk. 3, i forordning nr. 459/68, dvs. at den foretog en rekonstruktion ud fra de priser, til hvilke varerne første gang var videresolgt til en uafhængig køber inden for Fællesskabet. At Kommissionen anvendte denne metode, er nævnt i præamblen til forordning nr. 261/77 og blev bekræftet over for de fire stores europæiske datterselskaber, da undersøgelserne på stedet fandt sted, og de blev spurgt om nærmere oplysninger om deres omkostninger og fortjeneste. Men i konsekvens af, at Kommissionen ikke anså sig for forpligtet til at fremlægge sine beregninger, holdt den dem i uvidenhed om, hvorledes den havde anvendt de meddelte tal. Dette gav anledning til et særligt klagepunkt fra NSK's side under den mundtlige forhandling, idet Kommissionen i sin duplik i sag 119/77 oplyste, hvilke procentvise fradrag for omkostninger den havde foretaget fra videresalgspriserne fra hvert af NSK's datterselskaber. Det er fra NSK's side anført, at disse procentdele ikke kan have været beregnet korrekt.

For det fjerde blev sammenligningen mellem eksportpriserne og de indenlandske priser ab fabrik i almindelighed foretaget for salg, som fandt sted i den første halvdel af 1976, der blev omtalt som »basisperioden«. (Dette var, som De vil erindre, den periode, for hvilken der blev anmodet om fremsendelse af fakturaer i Kommissionens breve af 10. 11. 1976). Denne fremgangsmåde var efter Kommissionens opfattelse i overensstemmelse med kravene i artikel 3, stk. 4, i forordning nr. 459/68. I de beregninger, som Kommissionen foretog i maj og juni 1977, førte den imidlertid de indenlandske priser frem til januar 1977, hvilket Kommissionen har oplyst i sine duplikker i sagerne 119/77 og 120/77. Denne tilpasning af priserne blev ifølge Kommissionen foretaget for at sikre, at en eventuel told skulle bero på den dumpingmargen, som kunne konstateres på det senest mulige tidspunkt, og ikke på en margen af ældre dato. Ingen af de berørte eksportører eller importører blev underrettet om, at Kommissionen havde til hensigt at foretage en sådan tilpasning, og heller ikke Domstolen fik andet end en yderst vag angivelse af, hvad den indebar. Tilsyneladende blev der ikke foretaget en tilsvarende tilpasning af eksportpriserne. Under retssagen opstod der mellem NSK og Kommissionen tvist om, hvorvidt en sådan tilpasning burde have været foretaget.

Kommissionen har i de nævnte duplikker ligeledes oplyst, at den i de beregninger, den foretog i maj og juni, foretog en yderligere tilpasning af de indenlandske priser, nemlig ved at tilføje et beløb svarende til en teoretisk fortjeneste på 8 % (i et begrænset antal tilfælde blev en teoretisk fortjeneste taget i betragtning ved beregningen af eksportpriserne, men aldrig ved beregningen af såvel eksportpriserne som de tilsvarende indenlandske priser). Kommissionen indtog det standpunkt, at dette var berettiget, idet det af presserapporter og af de japanske producenters reviderede regnskaber fremgik, at de til stadighed havde solgt med underskud. Efter Kommissionens opfattelse kunne stadige salg til tabsgivende priser ikke anses som foretaget i »den sædvanlige handel« som nævnt i GATT's artikel VI, stk. 1, og i antidumpingkodens artikel 2, litra d), samt i artikel 3, stk. 1, litra a), i forordning nr. 459/68 (»den normale handelsomsætning«). Kommissionen sluttede derfor, at den kunne se bort fra de faktiske hjemmemarkedspriser og anvende, hvad Kommissionen har kaldt en »produktionsomkostningsformel« i henhold til forordningens artikel 3, stk. 2. Men eftersom det ikke ville have været muligt at anvende en sådan »formel« på daværende tidspunkt ud fra de oplysninger, Kommissionen kunne fremskaffe, besluttede den at antage, at priserne på hjemmemarkedet dækkede produktionsomkostningerne, hvorefter den lagde 8 % til priserne. Det forhold, at det antoges, at hjemmemarkedspriserne dækkede produktionsomkostningerne, var, efter hvad Kommissionen har udtalt, i de japanske producenters favør. Procentsatsen på 8 var beregnet på grundlag af den fortjeneste, der opnåedes i visse japanske erhvervsgrene af — hvad Kommissionen betragtede som — »samme generelle karakter« som rulningslejeindustrien, nemlig fremstilling af fjedre, kæder og transportører og af transportører alene. Om Kommissionens argumentation til støtte for dens fortolkning af GATT's artikel VI, af antidumpingkodens artikel 2, litra d), og af artikel 3, stk. 2, i forordning nr. 459/68 retligt set er korrekt, er et spørgsmål, som jeg senere skal vende tilbage til i dette forslag til afgørelse. For øjeblikket er det tilstrækkeligt at notere, at selv om de japanske eksportører blev anmodet om oplysninger om deres fortjeneste og tab, fik de aldrig af Kommissionen besked om, at et beløb, som skulle repræsentere en teoretisk fortjeneste, endsige det bestemte tal 8 %, skulle lægges til deres vejede gennemsnitspriser, hverken på deres hjemmemarked eller på markederne i Fællesskabet; det blev heller ikke drøftet med dem, om de af Kommissionen udvalgte erhvervsgrene kunne lægges til grund for en sammenligning med henblik på at opstille dette tal.

Jeg skal herefter vende tilbage til min fremstilling af sagens forløb.

I maj og juni 1977 blev der ligeledes ført drøftelser om muligheden for, at de japanske eksportører gav tilsagn om at ændre deres priser. Formuleringerne i Kommissionens indlæg for Domstolen giver indtryk af, at det kunne lægges eksportørerne til last, at de først havde været villige til at drøfte denne mulighed på så sent et stadium i undersøgelsen, men det fremgår klart af artikel 14, stk. 2, litra c), i foorordning nr. 459/68, at eksportørerne kan afstå fra at påtage sig sådanne forpligtelser uden dermed at skade deres sag. Parterne i drøftelserne var på den ene side Kommissionen og på den anden side de fire store og deres datterselskaber samt repræsentanter for den japanske regering og for Japan Bearing Industrial Association. Muligheden for, at de mindre japanske eksportører påtog sig en sådan forpligtelse, blev drøftet med erhvervssammenslutningen.

Tilsyneladende fik i det mindste nogle af de fire store under drøftelserne visse generelle oplysninger fra Kommissionens tjenestemænd om de dumpingmargener, som var beregnet for deres eksports vedkommende. For Domstolen er det på NSK's vegne oplyst, at tjenestemænd i Kommissionen på et møde den 25. maj 1977 med repræsentanter for NSK udtalte, at den dumpingmargen, de havde konstateret, for så vidt angår NSK's eksport til Fællesskabet, varierede mellem nul og 30 %, alt efter type, gennemsnitligt dog omkring 15-16 %. KOYO's rettergangsfuldmægtig har forklaret, at en tjenestemand i Kommissionen på et møde, som førstnævnte deltog i, udtalte, at dumpingmargenen for KOYO's vedkommende var 12,24 %. Derimod fik ingen af de fire store åbenbart nærmere oplysninger om de konstaterede dumpingmargener for deres produkter for hver enkelt type. Endnu mindre ville Kommissionen afsløre, hvorledes margenerne var beregnet.

For Domstolen blev det et stridsspørgsmål mellem NSK og Kommissionen, om erklæringer afgivet af tjenestemænd i Kommissionen under drøftelserne var af en sådan beskaffenhed, at eksportørerne som følge deraf måtte tro, at deres produkter ikke ville blive pålagt told, hvis de afgav acceptable tilsagn om prisændringer. Efter min opfattelse kan vi se bort fra dette spørgsmål, fordi eksportørerne — uanset hvad der måtte være udtalt — ikke med rimelighed kan have troet, at de pågældende tjenestemænd var i stand til at forpligte Kommissionen, endsige Rådet.

Som resusltat af drøftelserne afgav de fire store skriftlige tilsagn den 20. juni 1977.

Ved telex af 1. juli 1977 gav Japan Bearing Industrial Association på de mindre japanske eksportørers vegne Kommissionen meddelelse om, at de var villige til at afgive tilsagn i en form, som allerede var aftalt mellem sammenslutningen og Kommissionens tjenestemænd. De ni mindre eksportører afgav tilsagn dateret den 7. juli 1977. Otte af tilsagnene blev fremsendt til Kommissionen med følgeskrivelse af 8. juli 1977, medens det niende blev fremsendt med følgeskrivelse af 28. juli 1977. Ingen af tilsagnene er af Domstolen kendt i den nøjagtige ordlyd.

Domstolen har imidlertid fået forelagt genparter af de fire stores tilsagn. De er ifølge deres ordlyd afgivet »på nævnte selskabs vegne, herunder dets datterselskaber og forbundne selskaber«. Der er ingen væsentlig forskel mellem dem, omend NACHI's tilsagn i nogle henseender adskiller sig fra de øvrige, for så vidt det — formentlig som en anerkendelse af ISO's selvstændige stilling — vedrører eksport til Frankrig. Stort set påtog de fire store (samt deres datterselskaber og forbundne selskaber) sig en forpligtelse:

1. til med priserne i januar 1977 som udgangspunkt at forhøje dem i to afsnit, hvoraf det ene skulle påbegyndes den 5. februar 1977 og være afsluttet den 30. juni 1977, og det andet skulle påbegyndes ikke senere end den 1. juli 1977 og være afsluttet den 31. december 1977, således at prisforhøjelsen i hvert afsnit skulle udgøre 10 %,

2. til at forhøje deres priser i den sidste måned i hvert halvår »med den procentvise ændring i Bank of Japan's producentprisindeks for industrivarer — maskiner i almindelighed og præcisionsinstrumenter«, således at den første forhøjelse, svarende til den procentvise ændring mellem juni 1977 og december 1977, skulle have virkning fra slutningen af juni 1978,

3. til i henhold til tilsagnenes punkt 5 (for NACHI's vedkommende dog punkt 6) at tage skridt til at sikre »en lignende prisudvikling« for rulningslejer »af anden end japansk oprindelse«,

4. til med bestemte mellemrum at give Kommissionen detaljerede oplysninger om deres priser for de 100 mest betydningsfulde rulningslejetyper og til at give adgang til »enhver efterprøvelse af oplysningerne, som Kommissionen måtte anse for nødvendig«.

Tilsagnene skulle have virkning fra det tidspunkt, hvor »Kommissionen [gav] meddelelse til firmaet om, at den betragtede [tilsagnene] som acceptable«. De skulle gælde »indtil den 31. december 1978 og forlænges stiltiende for et halvt år ad gangen, medmindre enten Kommissionen beslutter at trække sin accept tilbage, eller selskabet opsiger dem med tyve dages varsel.«

Et af de skriftlige spørgsmål, som Domstolen har stillet til parterne efter den skriftlige forhandlings afslutning, tager sigte på at skabe klarhed over, hvorledes man forestillede sig, at tilsagn afgivet den 20. juni 1977 ville påvirke priserne for salg mellem den 5. februar og den 20. juni 1977. Som svar på dette spørgsmål har Kommissionen anført, at den ikke forestillede sig, at tilsagnene allerede kunne påvirke priserne for salg, som havde fundet sted mellem den 5. februar og den 20. juni 1977, men at den accepterede, at prisforhøjelser, som havde fundet sted mellem den 5. februar og den 30. juni 1977, skulle betragtes som »værende i overensstemmelse med det første led i tilsagnet«. De fire store har mere udførligt forklaret, at de hver især i første halvdel af 1977 bestræbte sig på at forhøje deres priser, i det omfang national priskontrol, gældende kontrakter og kundernes modstand tillod det. NACHI havde givet meddelelse om en indledende prisforhøjelse på 5 % med virkning fra den 1. januar 1977. I februar gav den meddelelse om en forhøjelse på 12 %. KOYO begyndte at forhøje sine priser i februar i forbindelse med, at den midlertidige told blev pålagt. NTN og NSK fulgte efter, idet de pålagde deres europæiske datterselskaber at forhøje priserne med 10 % henholdsvis i marts og i april. De fire store har anført, at Kommissionen var bekendt med disse forhold, og at det af tilsagnene fremgik, at der var enighed mellem dem og Kommissionen om, at prisforhøjelserne i den første halvdel af 1977 skulle tælle med i den samlede prisforhøjelse på 20 %, som skulle være gennemført den 31. december 1977.

NSK protesterede kraftigt mod affattelsen af tilsagnets punkt 5, fordi det omfattede rulningslejer fremstillet af NSK UK i Peterlee, dvs. inden for Fællesskabet. NSK havde søgt at få (Kommissionens) udkast til tilsagnet ændret på dette punkt, men Kommissionen stod fast på bestemmelsen. Rådet og Kommissionen har anført, at formålet med bestemmelsen var at forhindre en producent med anlæg andre steder end i Japan i at omgå tilsagnet ved at skifte forsyningskilder; det blev indvidere anført, at NSK's tilsagn uden dette punkt ville have været uacceptabelt, fordi det i så fald ikke kunne kontrolleres.

Den 21. juni 1977 (dagen efter underskrivelsen af de fire stores tilsagn) afholdtes der et møde i det rådgivende udvalg. Kommissionen besluttede i tilslutning til mødet at foreslå Rådet, at de fire stores tilsagn blev accepteret, at der blev indført en endelig antidumpingtold på 15 % for kuglelejer og rullelejer (men ikke for komponenter hertil) med oprindelse i Japan, at tolden blev suspenderet, så længe de fire store overholdt deres tilsagn, og at de beløb, for hvilke der var stillet sikkerhed for i form af midlertidig told på de fire stores produkter, men ikke på de mindre eksportørers, skulle oppebæres endeligt, for så vidt de ikke oversteg 15 %. Den 4. juli 1977 forelagde Kommissionen for Rådet et formelt forslag til en rådsforordning herom.

Jeg har allerede nævnt visse afsløringer fra Kommissionens side, som for første gang fandt sted i duplikkerne i sagerne 119/77 og 120/77. En yderligere afsløring bestod i, at Kommissionen, efter at den havde forelagt sit forslag for Rådet, men før Rådet traf sin afgørelse, foretog endnu en række »kontrolberegninger«, som Kommissionen har beskrevet dem. Hvori disse beregninger bestod, ved vi ikke.

Under forhandlingerne for Domstolen har NSK særlig fremhævet en bestemt hændelse, som også blev afsløret for første gang i Kommissionens duplikker i sagerne 119/77 og 120/77, og som fandt sted i denne periode. Den 8. juli 1977 sendte Kommissionens delegation i Tokyo til Kommissionen oversættelser i sammendrag af japanske presserapporter om en forhøjelse af de indenlandske priser, som de fire store havde gennemført i 1976, samt i særdeleshed presserapporter om en tale af præsidenten for NTN og for Japan Bearing Industrial Association, Otsu, som lod formode, at den prisforhøjelse på gennemsnitligt 6-8 %, som Kommissionen tidligere havde troet var gennemført i juli 1976, dvs. uden for basisperioden, faktisk var sket for hovedpartens vedkommende fra januar 1976. Kommissionen indtog det standpunkt, at de japanske producenter burde have givet meddelelse om det tilbagevirkende element i denne prisforhøjelse, men den drøftede ikke spørgsmålet med dem. I stedet anvendte den oplysningerne i presserapporterne i »kontrolberegningerne«, som den angiveligt foretog med hjemmel i artikel 10, stk. 7, litra b), i forordning nr. 459/68, som angår tilfælde, hvor »en af de berørte parter ikke [giver] de krævede oplysninger«. Disse beregninger synes ikke at være de samme som dem, jeg omtalte for et øjeblik siden. Vi har fra NSK's side fået oplyst, at Kommissionen, hvis den havde drøftet sagen med firmaet, ville have konstateret, at prisforhøjelsen med tilbagevirkende kraft blev gennemført i april 1976, og at den kun angik en lille del af rulningslejerne i det repræsentative udvalg (fordi den hovedsagelig angik rulningslejer af en art, som leveredes til den japanske automobilindustri og ikke eksporteredes til Europa), således at virkningen af prisforhøjelsen var, at det samlede prisgennemsnit i basisperioden for de udvalgte typer øgedes med ca. 1/2 %; endvidere er det oplyst, at prisforhøjelserne for maj og juni var indeholdt i EDB-udskrifterne for disse måneder. Kommissionens forslag til Rådet blev rent faktisk ikke ændret som følge af denne hændelse.

Den 24. juli 1977 udstedte Rådet forordning nr. 1778/77, hvis ordlyd, bortset fra et enkelt punkt, ikke afveg væsentligt fra, hvad Kommissionen havde foreslået. Forordningen trådte i kraft den 4. august 1977, hvilket var dagen efter offentliggørelsen i De Europæiske Fællesskabers Tidende. Det er fra NSK's side under den mundtlige forhandling blevet antydet, at der kan have ligget usaglige motiver til grund for, at offentliggørelsen blev forsinket, hvorved anvendelsesperioden for den midlertidige told blev forlænget. Bevis til støtte for formodningen foreligger dog ikke. Forsinkelsen kan være opstået som følge af forsinkelser i oversættelsen.

Samme dag som forordningen blev offentliggjort (den 3. 8. 1977) underrettede Kommissionen pr. telex de fire store om, at deres tilsagn var accepteret.

For Domstolen har præamblen til forordning nr. 1778/77 givet anledning til megen omtale i indlæggene. Jeg vil dog ikke gennemgå præamblen i detaljer på dette stadium, men kun nævne, at de eneste oplysninger, der findes i præamblen angående Kommissionens konstateringer om dumpingspørgsmålet, er dem der findes i 9. betragtning, hvor det hedder, at:

»denne undersøgelse viser, at dumping har fundet sted med en margen, der varierer betydeligt fra salg til salg, men som i gennemsnit overstiger 15 % i størstedelen af Fællesskabet;«

(Heller ikke i præamblen til forordning nr. 261/77 gøres der mere udførligt rede for spørgsmålet, idet der dér kun udtales følgende: »denne indledende undersøgelse viser, at dumping har fundet sted, dens margen afviger betydeligt fra den ene transaktion til den anden og overstiger i flere tilfælde 30 %«). Kommissionens konstateringer med hensyn til skadespørgsmålet er omtalt meget mere udførligt i præamblerne til begge forordningerne.

Et mærkværdigt forhold i 9. betragtning i forordning nr. 1778/77 er brugen af ordene »i størstedelen af Fællesskabet« (»the major part of the Community«), som ved første øjekast synes at måtte betyde mere end halvdelen af Fællesskabet. Det er imidlertid klart, at dette ikke er den betydning, Kommissionen har lagt i ordene, idet Kommissionen har anført, at ét eller flere af landene Frankrig, Forbundsrepublikken Tyskland og Det forenede Kongerige ville udgøre en sådan »del« af Fællesskabet. Rådet har anført, at den tilsigtede betydning helt åbenbart er »i en væsentlig (eller større)« del snarere end »i størstedelen«. Rent faktisk er det dette udtryk, der er anvendt i den italienske version af forordningen, hvor det hedder: »Per gran parte della Communità«.

Artiklerne 1, 2 og 3 i forordning nr. 1778/77 indtager en så central betydning i disse sager, at jeg er nødt til at citere dem næsten fuldt ud:

»Artikel 1

1. Der pålægges følgende produkter, som henhører under pos. ex 84.62 i den fælles toldtarif og har oprindelse i Japan, en endelig anti-dumpingtold på 15 % på grundlag af den værdi, der angives …

— Kuglelejer — NIMEXE nr. 84.62-11

— Koniske rullelejer — NIMEXE nr. 84.62-17.

De gældende bestemmelser for opkrævning af toldafgifter anvendes på opkrævningen af denne told.

2. Anvendelsen af denne told suspenderes med forbehold af denne forordnings artikel 2.

Artikel 2

1. Kommissionen overvåger i samarbejde med medlemsstaterne nøje, at de tilsagn om ændring af priserne, som de største japanske kuglelejefabrikanter har afgivet, overholdes, og følger nøje udviklingen i indførslerne og på fællessmarkedet.

2. Dersom Kommissionen konstaterer, at disse forpligtelser omgås eller ikke overholdes eller er blevet opsagt, ophæver den omgående efter samråd med medlemsstaterne i det i artikel 12 i forordning (EØF) nr. 459/68 omhandlede rådgivende udvalg, som indkaldes inden fem dage, suspensionen af den i henhold til artikel 1 indførte told.

Artikel 3

De beløb, for hvilke der er stillet sikkerhed i form af midlertidig told i henhold til forordning (EØF) nr. 261/77, forlænget ved forordning (EØF) nr. 944/77, med hensyn til produkter fremstillet og udført af følgende fabrikanter, oppebæres endeligt, for så vidt de ikke overstiger den toldsats, der er fastsat i denne forordning«

Herefter anføres navnene på de fire store producenter.

Jeg skal straks fremsætte to bemærkninger vedrørende disse bestemmelser.

Den første vedrører forordningens anvendelsesområde. Artikel 3 gælder naturligvis kun de fire stores produkter. Rådet og Kommissionen har forklaret dette forhold med, at den skade, der forvoldtes den europæiske industri af de mindre japanske eksportører, betragtedes som ubetydelig. Men hvis skaden kun var ringe, udelukkede dette, at de mindre eksportørers produkter kunne pålægges en (ganske vist suspenderet) endelig told, lige så meget som det udelukkede, at den midlertidige told på deres produkter kunne oppebæres endeligt. For disse eksportørers vedkommende foreligger der heller ingen antydning af, at det var berettiget at pålægge den endelige told som følge af en »trussel om skade«, ej heller nævnes en trussel om skade nogetsteds i præamblen. Der henvises kun til »skaden, der er påført« og til, at »[en industri] … har lidt [væsentlig] skade«. Heraf følger efter min opfattelse, at ikke alene forordningens artikel 3, men også artiklerne 1 og 2 (trods den generelle affattelse) kun kan gælde de fire stores produkter.

Min anden bemærkning angår arten af den beføjelse, der tillægges — eller den forpligtelse, der pålægges — Kommissionen i artikel 2, stk. 2. I Kommissionens forslag af 4. juli 1977 var artikel 2, stk. 2, affattet således, at Kommissionen kun ville have haft pligt til at bringe suspensionen af tolden til ophør (i tilfælde af, at forpligtelserne blev omgået, ikke blev overholdt eller tilsagnet blev opsagt), hvis den efter samråd med medlemsstaterne fandt det påkrævet at træffe beskyttelsesforanstaltninger. I den version af artikel 2, stk. 2, som Rådet faktisk vedtog, var ordlyden ændret. Det bestemtes rent faktisk, at Kommissionen (i så fald) efter samråd med medlemsstaterne i det rådgivende udvalg »… ophæver … suspensionen af den … indførte told«. Det ser således ud til, at Rådet bevidst besluttede, at Kommissionen ikke skulle kunne udøve et skøn. En sådan afgørelse ville være i overensstemmelse med forordning nr. 459/68, som intetsteds bestemmer, at Kommissionen skal udøve et skøn med hensyn til pålæggelsen af en endelig told.

VI — Sagerne og de nedlagte påstande

For Domstolen foreligger der nu fem sager, som alle er anlagt i september eller oktober 1977, nemlig:

Sag 113/77: Anlagt af NTN, NTN Deutschland, NTN France og NTN-GKN. Oprindelig var sagsanlægget temmelig vagt beskrevet som anlagt af NTN »på egne vegne og på vegne af dets datterselskaber og forbundne selskaber inden for fællesmarkedet«.

Rådet har gjort gældende, at en så vag beskrivelse af sagsøgerne måtte medføre afvisning. Denne mangel blev imidlertid afhjulpet i en tidlig fase af sagens behandling, da det blev præciseret, at NTN's datterselskaber og forbundne selskaber skulle forstås som de selskaber, jeg har nævnt ovenfor.

Den eneste sagsøgte i denne sag er Rådet. Den eneste påstand, der er nedlagt under sagen, er — i medfør af traktatens artikel 173, stk. 2, — at artikel 3 i forordning nr. 1778/77 erklæres for »uanvendelig« på sagsøgerne; hermed menes vel, i betragtning af ordlyden af traktatens artikel 174, en erklæring om, at artikel 3 er ugyldig.

Sag 118/77:

Denne sag er anlagt af ISO alene mod Rådet alene. ISO har i henhold til artikel 173, stk. 2, nedlagt påstand om, at hele forordning nr. 1778/77 kendes ugyldig.

Sag 119/77:

Denne sag er anlagt af NSK, NSK-UK, NSK Deutschland og NSK France mod såvel Rådet som Kommissionen. Det er den af de fem sager, hvorunder der er nedlagt de mest udførlige påstande. På dette tidspunkt er det efter min opfattelse tilstrækkeligt at sige, at der dels er tale om påstande i medfør af artikel 173, stk. 2, angående gyldigheden af hele forordning nr. 1778/77 og (som anført indledningsvis) påstande i medfør af traktatens artikel 178 angående skadeserstatning. Jeg vil i dette forslag til afgørelse udsætte omtalen af erstatningskravene, indtil jeg har afsluttet gennemgangen af alle kravene i medfør af artikel 173.

Sag 120/77:

Denne sag er anlagt af KOYO, Deutsche Koyo, Koyo UK og Koyo France mod såvel Rådet som Kommissionen. Den eneste påstand, der er nedlagt, går ud på at (hele) forordning nr. 1778/77 kendes ugyldig. I betragtning heraf kan det undre, at også Kommissionen er sagsøgt.

Kommissionen har ingen indvending rejst mod dette forhold, og jeg skal heller ikke omtale det nærmere, eftersom spørgsmålet er uden praktisk betydning, idet Kommissionen uden videre kunne have interveneret i enhver af disse sager, hvori den ikke var sagsøgt.

Sag 121/77:

Denne sidste af sagerne er anlagt i medfør af artikel 173, stk. 2, af NACHI, Nachi Deutschland og Nachi UK mod Rådet. Der er nedlagt påstand om, at forordning nr. 1778/77 kendes ugyldig, eller, subsidiært, at forordningens artikel 3 kendes ugyldig.

I tre af sagerne (113/77, 119/77 og 121/77) er der indgivet begæringer om foreløbige forholdsregler, som Domstolens præsident har afgjort ved, indtil afsigelsen af den endelige dom, at udsætte oppebæreisen i henhold til artikel 3 i forordning nr. 1778/77 af den pålagte, men endnu ikke betalte midlertidige told for sagsøgernes vedkommende, så længe disse fortsat stiller sikkerhed.

I hver af sagerne har Domstolen tilladt FEBMA at intervenere til støtte for sagsøgte.

Der er ligeledes i hver af sagerne af sagsøgte — i medfør af artikel 91 i Domstolens procesreglement — fremsat begæring om behandling af formelle indsigelser angående sagens antagelse til realitetsbehandling. Ved kendelser af 12. april 1978 henskød Domstolen afgørelsen vedrørende disse indsigelser til den endelige dom.

Jeg skal herefter omtale, i hvilket omfang sagerne, for så vidt de støttes på traktatens artikel 173, stk. 2, i givet fald kan antages til realitetsbehandling.

VII — Formalitetsspørgsmål i henhold til artikel 173

Rådet har anført, at foranstaltninger mod dumping henhører under handelspolitikken og er rettet mod virksomheder uden for Fællesskabet, og at de derfor ikke bør kunne efterprøves af Domstolen på samme måde som individuelle administrative retsakter. Rådet har i denne forbindelse henvist til medlemsstaternes antidumpinglovgivninger, før disse spørgsmål blev underlagt Fællesskabets kompetence, og har anført, at disse lovgivninger »afspejlede antidumpingtoldens retsanordnende og skønsmæssige karakter« i modsætning til den tilsvarende lovgivning i USA, som, hvis jeg har forstået indsigelsen korrekt, foreskriver en administrativ procedure, som er undergivet domstolskontrol.

Efter min opfattelse har sagsøgerne på overbevisende måde imødegået denne indsigelse ved at gennemgå retsstillingen i hver af medlemsstaterne, før antidumpingspørgsmål blev henlagt under Fællesskabet, og i særdeleshed ved at henvise til det franske Conseil d'Etat's dom i sagen Manufacture de Produits Chimiques de Tournon og til den dom, Justice Ackner i Queen's Bench Division of the High Court of Justice of England afsagde i sagen Leopold Lazarus Ltd v. Secretary of State for Trade and Industry. (De to domme findes som bilag 1 til sagsøgernes processkrift til besvarelse af sagsøgtes mellemkommende afvisningspåstande i sag 119/77).

Efter min opfattelse bør Domstolen imidlertid ikke beskæftige sig alt for meget med den tidligere retstilstand i enkelte medlemsstater, eller med retstilstanden i USA. Domstolen skal simpelt hen gennemføre traktatens artikel 173. For så vidt er det klart, at en (fysisk eller juridisk) person, som ikke er en medlemsstat eller en fællesskabsinstitution, for at have ret til ifølge artikel 173, stk. 2, at anfægte lovligheden af en retsakt, der er udstedt af en fællesskabsinstitution i form af en forordning, skal kunne godtgøre, at følgende tre betingelser er opfyldt:

1. at retsakten, skønt den er udformet i form af en forordning, i virkeligheden (i hvert fald for denne persons vedkommende) er en beslutning,

2. at den berører ham umiddelbart, og

3. at den berører ham individuelt.

Nogle af sagsøgerne har anført, at visse af Domstolens afgørelser, særlig dommene i sag 100/74, CAM. mod Kommissionen, Sml. 1975, s. 1393, og i sag 88/76, Société pour l'Exportation des Sucres mod Kommissionen, Sml. 1975, s. 709, kan tages til indtægt for, at det skulle være tilstrækkeligt, at sagsøgeren opfyldte betingelse .2 og 3. Jeg kan forstå, at disse domme, isoleret set, kan fortolkes på denne måde. Men de kan efter min opfattelse ikke betragtes isoleret. De skal fortolkes i overensstemmelse med tidligere og senere afgørelser, som viser, at betingelse 1 er betydningsfuld. De tidligere afgørelser herom anførte jeg i mit forslag til afgørelse i sagen CAM. mod Kommissionen (jf. Sml. 1975, s. 1411 f). Blandt senere afgørelser kan nævnes sag 101/76, Koninklijke Scholten Honig mod Rådet og Kommissionen, Sml. 1977, s. 797, og sagerne 103-109/78, Société des Usines de Beaufort mod Rådet (18. januar 1979, endnu ikke i Samlingen).

I virkeligheden anser jeg sagerne CAM. mod Kommissionen og Société pour l'Exportation des Sucres mod Kommissionen for at være temmelig specielle. I begge tilfælde bestemtes det i den pågældende retsakt fra Kommissionen, hvilken virkning der skulle tillægges attester vedrørende forudfastsættelse af eksportrestitutioner indeholdt i eksportlicenser, som var opnået mellem to bestemte datoer. Under disse omstændigheder kunne retsakten, skønt den var udstedt i form af en forordning, uden videre betragtes som en række (eller et »bundt«) individuelle beslutninger om disse bestemte licenser, og dermed som analog med den retsakt, der var omhandlet i sagerne 41-44/70, International Fruit Co.-sagen, Sml. 1971, s. 83. Dette var netop den måde, hvorpå generaladvokat Reischl betragtede den pågældende retsakt i sagen Société pour l'Exportation des Sucres mod Kommissionen (jf. Sml. 1977, s. 730).

Med disse principper i erindring skal jeg herefter gå over til forordning nr. 1778/77.

Efter min opfattelse kan sagsøgerne i denne sammenhæng opdeles i tre kategorier:

1. de fire store,

2. de fire stores datterselskaber og forbundne selskaber, og

3. ISO.

Jeg vil først behandle ISO.

ISO, som er et selvstændigt selskab, som ikke er bundet af noget tilsagn til Kommissionen, indtager efter min opfattelse ikke en anden stilling i forhold til forordning nr. 1778/77 end nogen anden selvstændig importør til Fællesskabet af de fire stores produkter.

Efter min opfattelse er forordningen, i det omfang den berører sådanne selvstændige importører, præcist hvad den giver sig ud for at være, nemlig en forordning og intet andet.

For så vidt angår forordningens artikler 1 og 2, er dette for mig at se hævet over enhver tvivl. Disse artikler kan berøre enhver, som i fremtiden måtte importere de rulningslejer, forordningen angår, til Fællesskabet. Der udskilles i disse artikler på ingen måde nogen bestemt importør eller kategori af importører af sådanne lejer.

Artikel 3 rejser et vanskeligere problem. Der er ingen tvivl om, at artiklen berører en afgrænset kreds af importører, nemlig dem der mellem den 5. februar 1977 og den 4. august 1977 importerede produkter fremstillet af de fire store til Fællesskabet, og som i medfør af forordning nr. 216/77 (eller i medfør af denne forordning som forlænget ved forordning nr. 944/77) fik pålæg om at betale en midlertidig told af denne import, og som stillede sikkerhed for beløbene. Der er heller ingen tvivl om, at artikel 3 berører disse importører umiddelbart, idet artiklen går ud på, at medlemsstaternes toldmyndigheder skal oppebære den told, der er givet pålæg om at betale, og for hvilken der er stillet sikkerhed, uden at overlade myndighederne noget skøn. Men kan artikel 3 efter sin art, i det omfang den berører disse importører på denne måde, siges at udgøre en række beslutninger snarere end en retsanordnende akt af generel rækkevidde? Det tror jeg ikke. Jeg mener, der er tale om et typisk eksempel på det, som jeg i mit forslag til afgørelse i CAM. mod Kommissionen omtalte som »generelle retsregl