RETTENS DOM (Fjerde Afdeling)

14. oktober 2004

Sag T-389/02

Sergio Sandini

mod

De Europæiske Fællesskabers Domstol

»Tjenestemænd – erstatningssøgsmål – formaliteten – udsættelse for asbest – erhvervssygdom – tab«

Fuldstændig gengivelse på fransk II - 0000

Angående: Påstand om erstatning for de fysiske, ikke-økonomiske, erhvervsmæssige og økonomiske tab, sagsøgeren angiveligt har lidt.

Udfald: De Europæiske Fællesskaber Domstol frifindes. Hver part bærer sine egne omkostninger.

Sammendrag

1. Tjenestemænd – søgsmål – forudgående administrativ klage – stiltiende afvisning af en ansøgning ikke rettidigt anfægtet – senere udtrykkelig afgørelse – bekræftende akt – retstab

(Tjenestemandsvedtægten, art. 90 og 91)

2. Tjenestemænd – søgsmål – erstatningssøgsmål – påstand om annullation af afslaget på ansøgningen om erstatning – annullationspåstanden uden selvstændig karakter i forhold til erstatningspåstanden

(Tjenestemandsvedtægten, art. 90 og 91)

3. Tjenestemænd – institutionernes ansvar uden for kontraktforhold – betingelser – administrationens fejl – tab – årsagsforbindelse – kumulative betingelser

4. Tjenestemænd – institutionernes ansvar uden for kontraktforhold – fast godtgørelse i henhold til vedtægtsordningen – ansøgning om supplerende erstatning ifølge almindelige retsregler – tilladt – betingelser

(Tjenestemandsvedtægten, art. 73)

5. Tjenestemænd – social sikring – forsikring mod ulykker og erhvervssygdomme – invaliditet – begreb – umuligt at have en normal aktiv livsførelse – umuligt at føre et normalt privatliv – omfattet

(Tjenestemandsvedtægten, art. 73)

6. Retspleje – stævning – formkrav – kort fremstilling af de påberåbte søgsmålsgrunde

(Rettens procesreglement, art. 44, stk. 1)

7. Tjenestemænd – søgsmål – anbringender – magtfordrejning – begreb

1. En udtrykkelig afvisning af en klage, som finder sted efter at fristen for at anlægge sag til prøvelse af den stiltiende afvisning er udløbet, kan kun udgøre en akt, der indeholder et klagepunkt, og som kan være genstand for søgsmål, såfremt den indeholder en fornyet vurdering af sagsøgerens forhold på grundlag af nye faktiske eller retlige omstændigheder. En udtrykkelig afvisning af klagen, som ikke indeholder noget nyt element i forhold til den retlige eller faktiske situation på tidspunktet for den stiltiende afvisning, er en rent bekræftende akt, der ikke indeholder et klagepunkt, og følgelig ikke kan medføre, at søgsmålsfristen igen begynder at løbe.

(jf. præmis 49)

Henvisning til: Retten, 7. december 1999, sag T-108/99, Reggimenti mod Parlamentet, Sml. Pers. I-A, s. 243, og II, s. 1205, præmis 35; Retten, 12. december 2002, forenede sager T-338/00 og T-376/00, Morello mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A, s. 301, og II, s. 1457, præmis 34 og 35.

2. En afgørelse fra en institution, hvorved der meddeles afslag på en ansøgning om erstatning, udgør en del af den administrative procedure, der går forud for indgivelse af et erstatningssøgsmål for Retten, og følgelig kan påstanden om annullation af denne afgørelse ikke bedømmes selvstændigt i forhold til erstatningspåstanden. Den retsakt, der indeholder institutionens stillingtagen under den administrative procedure, har nemlig alene den virkning at gøre det muligt for den skadelidte part at rejse krav om erstatning ved Retten.

(jf. præmis 56)

Henvisning til: Retten, 18. december 1997, sag T-90/95, Gill mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A, s. 471, og II, s. 1231, præmis 45; Retten, 6. marts 2001, sag T-77/99, Ojha mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A, s. 61, og II, s. 293, præmis 68; Retten, 5. december 2002, sag T-209/99, Hoyer mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A, s. 243, og II, s. 1211, præmis 32.

3. Ved pådømmelsen af en tjenestemands erstatningspåstand skal flere betingelser være opfyldt, for at Fællesskabet kan ifalde ansvar, idet de handlinger, institutionerne foreholdes, skal være ulovlige, der skal være lidt et tab samt være årsagsforbindelse mellem handlingerne og tabet. Beviset for, at disse betingelser foreligger, påhviler sagsøgeren. De tre førnævnte betingelser for, at Fællesskabet kan ifalde ansvar, er kumulative, hvilket indebærer, at Fællesskabet ikke kan ifalde ansvar, såfremt en af dem ikke er opfyldt.

(jf. præmis 58 og 59)

Henvisning til: Domstolen, 1. juni 1994, sag C-136/92 P, Kommissionen mod Brazzelli Lualdi m.fl., Sml. I, s. 1981, præmis 42; Domstolen, 9. september 1999, sag C-257/98 P, Lucaccioni mod Kommissionen, Sml. I, s. 5251, præmis 14; Retten, 26. maj 1998, sag T-205/96, Bieber mod Parlamentet, Sml. Pers. I-A, s. 231, og II, s. 723, præmis 48; Retten, 14. maj 1998, sag T-165/95, Lucaccioni mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A, s. 203, og II, s. 627, præmis 57.

4. En tjenestemand er berettiget til at ansøge om en erstatning, der supplerer de ydelser, der er modtaget i henhold til vedtægtens artikel 73, når institutionen ifølge almindelige retsregler er ansvarlig for ulykken eller erhvervssygdommen, og når ydelserne efter vedtægtens ordning ikke er tilstrækkelige til at sikre fuld erstatning for den lidte skade. Derimod må den faste godtgørelse ikke medføre, at det lidte tab erstattes to gange. I den henseende er de to erstatningsordninger ikke uafhængige af hinanden.

(jf. præmis 62)

Henvisning til: Domstolen, 8. oktober 1986, forenede sager 169/83 og 136/84, Leussink m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 2801, præmis 10-14; Domstolen, 9. september 1999, Lucaccioni mod Kommissionen, præmis 19-22.

5. Begrebet invaliditet i vedtægtens artikel 73 dækker det forhold, at det er umuligt at have en normalt aktiv livsførelse, herunder et normalt privatliv. Det følger heraf, at intet er til hinder for, at den af institutionen udpegede læge eller et lægeudvalg i forbindelse med proceduren om anerkendelse af en erhvervssygdom tager hensyn til den ikke-økonomiske skade, som en tjenestemand har lidt i forbindelse med udøvelsen af sit arbejde, når denne skade indebærer, at han ikke kan have en normal aktiv livsførelse.

(jf. præmis 92)

6. Ifølge artikel 44, stk. 1, i Rettens procesreglement skal stævningen indeholde en kort fremstilling af søgsmålsgrundene. Denne angivelse skal være så klar og præcis, at sagsøgte får mulighed for at tilrettelægge sit forsvar og Retten for at træffe afgørelse i sagen, i givet fald uden øvrige oplysninger. Stævningen skal derfor indeholde udtrykkelige angivelser af de grunde, søgsmålet støttes på, mens en rent generel angivelse heraf ikke opfylder kravene i procesreglementet.

(jf. præmis 120)

Henvisning til: Retten, 12. januar 1995, sag T-102/92, Viho mod Kommissionen, Sml. II, s. 17, præmis 68; Retten, 14. maj 1998, sag T-352/94, Mo och Domsjö mod Kommissionen, Sml. II, s. 1989, præmis 333.

7. Begrebet magtfordrejning har et helt præcist indhold og sigter til det tilfælde, hvor en administrativ myndighed har anvendt sine beføjelser til et andet formål end det, hvortil den har fået dem tillagt. En afgørelse er kun behæftet med magtfordrejning, såfremt det på grundlag af objektive, relevante og samstemmende indicier må antages, at afgørelsen er truffet for at forfølge andre formål end de angivne.

(jf. præmis 123)

Henvisning til: Domstolen, 5. juni 2003, sag C-121/01 P, O’Hannrachain mod Parlamentet, Sml. I, s. 5553, præmis 46; Retten, 12. juni 1997, sag T-104/96, Krämer mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A, s. 151, og II, s. 463, præmis 67.