ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Nævnte direktivs artikel 20 bestemmer:

»1. Har der i forbindelse med omsætning af varer fundet uregelmæssigheder eller overtrædelser sted, som medfører punktafgiftens forfald, erlægges den i den medlemsstat, hvor uregelmæssighederne eller overtrædelserne er begået, af den fysiske eller juridiske person, som har stillet sikkerhed for betalingen af punktafgifterne i henhold til artikel 15, stk. 3, hvilket ikke udelukker anlæggelse af straffesag.

Når inddrivelsen af punktafgiften sker i en anden medlemsstat end afgangsmedlemsstaten, underretter den medlemsstat, der foretager inddrivelsen, de kompetente myndigheder i afgangslandet.

2. Når der i forbindelse med omsætning af varer er konstateret overtrædelser eller uregelmæssigheder, uden at det er muligt at fastslå, hvor disse er blevet begået, anses de for at være blevet begået i den medlemsstat, hvor de er blevet konstateret.

3. Når punktafgiftspligtige varer ikke når frem til deres bestemmelsessted, og det ikke er muligt at fastslå, hvor overtrædelsen eller uregelmæssigheden har fundet sted, anses denne overtrædelse eller uregelmæssighed for at have fundet sted i afgangsmedlemsstaten, som inddriver punktafgifterne til den sats, der gælder på datoen for varernes afsendelse, medmindre det inden for en frist på fire måneder fra datoen for varernes afsendelse og til de kompetente myndigheders tilfredshed godtgøres, at omsætningen er foregået forskriftsmæssigt, eller det påvises, hvor overtrædelserne eller uregelmæssighederne faktisk har fundet sted, jf. dog artikel 6, stk. 2. Medlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger med henblik på at imødegå overtrædelser og uregelmæssigheder og at pålægge effektive sanktioner.

4. Hvis det senest tre år efter datoen for ledsagedokumentets udarbejdelse påvises, i hvilken medlemsstat overtrædelsen eller uregelmæssigheden faktisk har fundet sted, inddriver denne medlemsstat punktafgiften til den sats, der gælder på datoen for varernes afsendelse. Når der er fremlagt bevis for, at inddrivelsen har fundet sted, godtgøres den oprindeligt erlagte punktafgift.«
72

Domstolen har under alle omstændigheder allerede fastslået, at selv om det antages, at forordning nr. 1788/2003, som finder anvendelse uden forskel på alle indehavere af referencemængder, indfører en forskelsbehandling af producenter af mælk, der er knyttet til fremstillingen af BOB-oste, og producenter af mælk til fremstilling af andre mejeriprodukter, og derfor er mere byrdefuld for visse producenter, udgør en sådan forskellig behandling ikke forskelsbehandling, når den foranstaltning, som indfører denne, der er truffet inden for rammerne af en fælles markedsordning, som har forskellige virkninger for forskellige producenter afhængig af deres produktions særlige karakter, er støttet på objektive kriterier, valgt med henblik på, at den fælles markedsordning som helhed fungerer tilfredsstillende. Dette er tilfældet for så vidt angår ordningen om mælkekvoter og overskudsafgifter, der er tilrettelagt således, at de individuelle referencemængder er fastsat på et sådant niveau, at de tilsammen ikke overskrider hver medlemsstats samlede garantimængde (jf. i denne retning dom af 14.5.2009, Azienda Agricola Disarò Antonio m.fl., C-34/08, EU:C:2009:304, præmis 69).
59

Denne konklusion afkræftes ikke af den omstændighed, at det i de forklarende bemærkninger til HS vedrørende dette systems pos. 8472 er anført, at maskiner og apparater til kontorbrug kun tariferes i denne position, forudsat de »er forsynet med fundament eller lignende og er bestemt til montering eller anbringelse på borde, skriveborde etc. Positionen omfatter således ikke håndværktøj uden fundament« såsom det i kapitel 82 i HS omfattede håndværktøj. For det første kan denne præcisering ikke fortolkes således, at pos. 8472 i HS kun omfatter apparater, der er forsynet med et fundament med henblik på anbringelse på borde eller skriveborde. Det fremgår nemlig klart, at denne toldposition omfatter såvel de maskiner og apparater til kontorbrug, der er forsynet med et sådant fundament, som dem, der er bestemt til »montering«. Andre midler til at montere eller anbringe maskinerne og apparaterne til kontorbrug er derfor mulige, bl.a. på gulvet i et område, hvor der udføres kontorarbejde. For det andet fremgår det snarere af den nævnte præcisering, at maskiner og apparater til kontorbrug henhørende under pos. 8472 i KN hovedsagelig har en mekanisk struktur og funktion for at adskille dem fra »håndværktøj«, hvilket den i gennemførelsesforordning 2016/1760 omhandlede vare ikke er.
34

Domstolen har i øvrigt allerede fastslået for så vidt angår artikel 11, stk. 2, i bilag VIII til vedtægten, at en medlemsstat ved at undlade at træffe de nødvendige foranstaltninger til overførsel af den aktuarmæssige modværdi eller tilbagekøbsværdien af pensionsrettigheder, som er erhvervet under den nationale pensionsordning, til Unionens pensionsordning, gør det vanskeligere for Unionen at ansætte nationale tjenestemænd med en vis anciennitet, da en sådan overgang fra national tjeneste til tjeneste i EU-institutionerne ville medføre, at de blev berøvet de pensionsrettigheder, som de ville have haft, hvis de ikke havde accepteret at indtræde i Unionens tjeneste (jf. i denne retning, som af 16.12.2004, My, C-293/03, EU:C:2004:821, præmis 45, og af 4.2.2015, Melchior, C-647/13, EU:C:2015:54, præmis 26).
75

Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det andet spørgsmål besvares med, at andet led af det alternativ, der er omhandlet i artikel 2, stk. 1, nr. 4), litra c), i direktiv 2014/24, skal fortolkes således, at såfremt et nationalt idrætsforbund i henhold til national ret har en driftsmæssig autonomi, kan dette forbunds drift kun anses for at være underlagt en offentlig myndigheds kontrol, hvis det fremgår af en analyse af alle de beføjelser, som den pågældende myndighed har i forhold til det pågældende forbund, at der foreligger en kontrol med den aktive drift, som med hensyn til de faktiske forhold rejser så meget tvivl om denne autonomi, at den pågældende myndighed har mulighed for at udøve indflydelse på det samme forbunds beslutninger på området for offentlige kontrakter. Den omstændighed, at de forskellige nationale idrætsforbund udøver indflydelse på den pågældende offentlige myndigheds aktiviteter på grund af, at de udgør flertallet i dens vigtigste beslutningstagende kollegiale organer, er kun relevant, hvis det kan godtgøres, at hvert enkelt af disse forbund isoleret set er i stand til at udøve en betydelig indflydelse på den offentlige kontrol, som denne myndighed udøver over forbundet, med den konsekvens, at denne kontrol neutraliseres, og at et sådant nationalt sportsforbund således genvinder herredømmet over forvaltning, og dette uanset indflydelsen fra de øvrige nationale idrætsforbund, der befinder sig i en tilsvarende situation.
9

6.,16.-18. og 23. betragtning til direktiv 2005/29 har følgende ordlyd: »(6) Derfor foretages der ved dette direktiv en tilnærmelse af medlemsstaternes love om urimelig handelspraksis, herunder illoyal reklame, som direkte skader forbrugernes økonomiske interesser og derved indirekte skader legitime konkurrenters økonomiske interesser […] […] (16) Bestemmelser om aggressiv handelspraksis bør omfatte praksis, som indskrænker forbrugerens valgfrihed betydeligt. Det drejer sig om praksis, hvor der benyttes chikane, tvang, herunder fysisk vold, og utilbørlig påvirkning. (17) Med henblik på at sikre yderligere retssikkerhed er det ønskeligt at få præciseret, hvilke former for handelspraksis der under alle omstændigheder anses for urimelige. Bilag I indeholder derfor en fuldstændig liste over alle disse former for praksis. Disse former for handelspraksis er de eneste, der kan anses for urimelige, uden først i hvert enkelt tilfælde at være blevet vurderet i forhold til bestemmelserne i artikel 5-9. Listen kan kun ændres ved en revision af direktivet. (18) […] I overensstemmelse med proportionalitetsprincippet og for at den beskyttelse, der ligger i det, rent faktisk kan fungere, anvender dette direktiv som benchmark en under hensyntagen til sociale, kulturelle og sproglige forhold almindeligt oplyst, rimeligt opmærksom og velunderrettet gennemsnitsforbruger, således som denne fortolkes af Domstolen, men sørger for at forebygge udnyttelse af forbrugere, hvis karaktertræk gør dem særligt sårbare over for urimelig handelspraksis […] […] (23) Målene for dette direktiv, nemlig fjernelse af hindringer i form af nationale love om urimelig handelspraksis, der hæmmer det indre markeds funktion, og sikring af et højt forbrugerbeskyttelsesniveau gennem tilnærmelse af medlemsstaternes love og administrative bestemmelser om urimelig handelspraksis, kan ikke i tilstrækkelig grad opfyldes af medlemsstaterne og kan bedre gennemføres på [EU-]plan. [Unionen] kan derfor træffe foranstaltninger i overensstemmelse med subsidiaritetsprincippet, jf. traktatens artikel 5. I overensstemmelse med proportionalitetsprincippet, jf. nævnte artikel, går direktivet ikke ud over, hvad der er nødvendigt for at fjerne hindringerne på det indre marked og opnå et højt fælles forbrugerbeskyttelsesniveau.«
80

Hvad endelig for det tredje angår spørgsmålet om, hvorvidt det forbud, der er fastsat i RStV’s § 7, stk. 11, kan anses for at udgøre et indgreb i udsendelsesfriheden, som er sikret ved chartrets artikel 11, eller for at være i strid med ligebehandlingsprincippet, skal det indledningsvis bemærkes, at det fremgår af Domstolens faste praksis, at når det i forbindelse med undersøgelsen i henhold til artikel 56 TEUF er fastslået, at denne lovgivning kan hindre den frie udveksling af tjenesteydelser, hvilket den berørte medlemsstat finder er begrundet i et tvingende alment hensyn vedrørende beskyttelse af mediepluralisme, som i det foreliggende tilfælde, skal den nævnte lovgivning anses for at gennemføre EU-retten som omhandlet i chartrets artikel 51, stk. 1, således at den skal være i overensstemmelse med de grundlæggende rettigheder, der sikres ved chartret (jf. i denne retning dom af 21.5.2019, Kommissionen mod Ungarn (Brugsrettigheder over landbrugsarealer), C-235/17, EU:C:2019:432, præmis 63-65).
18

For det femte undersøgte og herefter forkastede Retten i den appellerede doms præmis 186-195 det femte anbringende, som tilsigtede at rejse tvivl om den omtvistede afgørelse, for så vidt som denne afgørelse tilsidesatte appellanternes ret til ikke at bidrage til selvinkriminering, idet den pålagde dem at besvare spørgsmål, som gik ud over rammerne for en fremlæggelse af faktuelle oplysninger, eller at godtgøre, at de havde overholdt EU-konkurrencereglerne. I denne forbindelse bemærkede Retten bl.a. for det første, at de ønskede oplysninger var af rent faktuel karakter, for det andet, at disse oplysninger vedrørte data, som kun appellanterne kunne have adgang til, og at de dermed havde pligt til at fremlægge oplysningerne, selv om disse kunne tjene til at godtgøre, at der forelå en konkurrencebegrænsende adfærd, og for det tredje, at appellanterne ikke havde godtgjort, at den omstændighed, at de for at besvare disse spørgsmål var tvunget til at formalisere de ønskede faktuelle oplysninger i et dokument med henblik på at lette Kommissionens forståelse heraf, kunne udgøre en tilsidesættelse af denne rettighed i forhold til appellanterne.
Nævnte direktivs artikel 7 foreskriver:

»1. Når en person anholdes og tilbageholdes på et hvilket som helst stadium af straffesagen, sikrer medlemsstaterne, at dokumenter vedrørende den konkrete sag, som de kompetente myndigheder er i besiddelse af, og som er væsentlige for, at lovligheden af anholdelsen eller tilbageholdelsen effektivt kan anfægtes i overensstemmelse med den nationale lovgivning, stilles til rådighed for anholdte personer eller deres advokater.

2. Medlemsstaterne sikrer, at der gives mistænkte eller tiltalte eller deres advokat adgang til aktindsigt i mindst alt materiale, som de kompetente myndigheder er i besiddelse af, hvad enten dette er til fordel eller ulempe for den mistænkte eller tiltalte, med henblik på at sikre en retfærdig behandling af sagen og på forberedelse af forsvaret.

3. Med forbehold af stk. 1 skal aktindsigt i det i stk. 2 nævnte materiale gives i tide til, at det reelt bliver muligt at udøve retten til et forsvar, og senest, når grundlaget for tiltalen forelægges for en domstol til bedømmelse. Kommer de kompetente myndigheder i besiddelse af yderligere materiale, gives der aktindsigt heri i tide til, at materialet kan tages i betragtning.

4. Som undtagelse fra stk. 2 og 3 kan aktindsigt i bestemt materiale, forudsat at dette ikke hindrer retten til en retfærdig rettergang, afslås, hvis sådan aktindsigt kunne medføre en alvorlig trussel imod en anden persons liv eller grundlæggende rettigheder, eller hvis et sådant afslag er strengt nødvendigt for at beskytte en vigtig offentlig interesse, f.eks. såfremt aktindsigten kunne hindre en igangværende efterforskning eller være til alvorlig skade for den nationale sikkerhed i den medlemsstat, hvor straffesagen indledes. Medlemsstaterne sikrer, at afgørelsen om at afslå aktindsigt i bestemt materiale i medfør af dette stykke i overensstemmelse med procedurerne i national lovgivning træffes af en retslig myndighed eller i det mindste kan prøves ved en domstol.

5. Aktindsigt som omhandlet i denne artikel gives gratis.«
Det fremgår af sagsakterne for Domstolen, at Dexia opsagde leasingkontrakterne før tid som følge af forsinkede betalinger i henhold til de i hovedsagerne omhandlede kontrakters særbestemmelser. Ved opsigelsen af disse kontrakter udarbejdede Dexia de endelige opgørelser i henhold til disse særbestemmelsers artikel 6 og 15. Disse bestemmelser har følgende ordlyd:

»6. Såfremt (a) låntager på trods af en rykkerskrivelse fortsat ikke betaler et eller flere månedlige afdrag, eller fortsat ikke opfylder enhver anden forpligtelse, der følger af kontrakten eller af enhver anden leasingkontrakt, der svarer til den i det foreliggende tilfælde omhandlede, eller såfremt (b) låntager indgiver anmodning om betalingsstandsning eller har begæret sig konkurs, har banken ret til øjeblikkeligt at opsige kontrakten og alle tilsvarende leasingkontrakter og til at kræve betaling af hele det ubetalte restbeløb af det eller de samlede aftalte leasingbeløb i medfør af alle løbende leasingkontrakter, der svarer til nærværende kontrakt, og til at sælge værdipapirerne på børsen eller på anden måde på et af banken fastlagt tidspunkt. Banken skal fradrage indtægterne fra salget fra det beløb, som låntager skylder denne. Banken betaler låntager et eventuelt positivt restbeløb.

15. […] Såfremt kontrakten opsiges, anses låntagers udestående fordring at bestå af et beløb, der svarer til værdipapirernes handelsværdi på tidspunktet for opsigelsen, med fradrag af et beløb svarende til nutidsværdien af det ubetalte restbeløb af det samlede aftalte leasingbeløb. Nutidsværdien beregnes i henhold til bestemmelsen i BW’s artikel 7A:1576e, stk. 2.«
3

53. betragtning til forordning nr. 1306/2013 har følgende ordlyd: »Ved Rådets forordning (EF) nr. 1782/2003 [af 29. september 2003 om fastlæggelse af fælles regler for den fælles landbrugspolitiks ordninger for direkte støtte og om fastlæggelse af visse støtteordninger for landbrugere og om ændring af forordning (EØF) nr. 2019/93, (EF) nr. 1452/2001, (EF) nr. 1453/2001, (EF) nr. 1454/2001, (EF) nr. 1868/94, (EF) nr. 1251/1999, (EF) nr. 1254/1999, (EF) nr. 1673/2000, (EØF) nr. 2358/71 og (EF) nr. 2529/2001 (EUT 2003, L 270, s. 1)], som blev erstattet af [Rådets forordning (EF) nr. 73/2009 af 19. januar 2009 om fælles regler for den fælles landbrugspolitiks ordninger for direkte støtte til landbrugere og om fastlæggelse af visse støtteordninger for landbrugere, om ændring af forordning (EF) nr. 1290/2005, (EF) nr. 247/2006, (EF) nr. 378/2007 og om ophævelse af forordning (EF) nr. 1782/2003 (EUT 2009, L 30, s. 16)], indførtes princippet om, at fuldstændig udbetaling til modtagere af visse former for støtte under den fælles landbrugspolitik bør kædes sammen med overholdelse af regler vedrørende arealforvaltning, landbrugsproduktion og landbrugsaktiviteter. Dette princip blev senere afspejlet i [Rådets forordning (EF) nr. 1698/2005 af 20. september 2005 om støtte til udvikling af landdistrikterne fra Den Europæiske Landbrugsfond for Udvikling af Landdistrikterne (ELFUL) (EUT 2005, L 277, s. 1)], og [Rådets forordning (EF) nr. 1234/2007 af 22. oktober 2007 om en fælles markedsordning for landbrugsprodukter og om særlige bestemmelser for visse landbrugsprodukter (fusionsmarkedsordningen (EUT 2007, L 299, s. 1)]. Under den følgende krydsoverensstemmelsesordning […] skal medlemsstaterne pålægge sanktioner i form af nedsættelsen af eller udelukkelsen fra støtte, der er modtaget under den fælles landbrugspolitik, helt eller delvis.«
24

Den forelæggende ret har præciseret, at tvistens realitet vedrører spørgsmålet om, hvorvidt det omhandlede produkt kan defineres som »lægemiddel« i henhold til toldforskrifterne. Den forelæggende ret har henvist til »udtalelser fra den veterinærmedicinske faglitteratur i Frankrig 2008-2009 (École nationale vétérinaire de Toulouse et de Lyon, Laboratoire de parasitologie et mycologie médicale de Lyon) [(den nationale veterinærskole i Toulouse og Lyon, Laboratoriet for medicinsk parasitologi og mykologi i Lyon)]«, som Samohýl har fremlagt, og hvoraf det fremgår, at det omhandlede produkt er et identisk generikum af produktet Frontline, som fremstilles efter udløbet af patentbeskyttelsen for sidstnævnte, og som har den samme sammensætning og indikationer som det omhandlede produkt og har samme godkendelse til markedsføring som veterinærmedicinsk lægemiddel. Den forelæggende ret har påpeget dels, at det aktive stof i Frontline – ligesom i det omhandlede produkt – er fipronil, dels at dette stof har helbredende og forebyggende virkning i den forstand, at det standser et ektoparasitært angreb ved at dræbe disse parasitter. Den forelæggende ret har ligeledes anført, at der i Frankrig er udstedt BTO’er for varer med navnet Frontline, som alle er blevet tariferet i pos. 3808 i KN i henhold til forordning nr. 455/2007.
53

Når dette er sagt, kan det forhold, at arbejdstageren i gennemsnit kun sjældent tilkaldes for at gribe ind i perioderne med vagttjeneste, ikke føre til, at disse perioder anses for at være »hvileperioder« som omhandlet i artikel 2, nr. 2), i direktiv 2003/88, når længden af den frist, der er fastsat for arbejdstageren til at genoptage sin beskæftigelse, er således, at den er tilstrækkelig til, objektivt set og meget betydeligt, at begrænse den mulighed, som denne i disse perioder har til frit at disponere over den tid, hvorunder dennes faglige tjenesteydelser ikke er påkrævet (dom af dags dato, Radiotelevizija Slovenija (Periode med vagttjeneste på et afsides sted), C-344/19, præmis 54).
66

Det følger af samtlige ovenstående betragtninger, at de forelagte spørgsmål skal besvares med, at artikel 2, nr. 1), i direktiv 2003/88 skal fortolkes således, at en periode med vagttjeneste uden krav om ophold på arbejdsstedet, hvorunder en arbejdstager alene skal kunne kontaktes telefonisk og om nødvendigt skal kunne vende tilbage til arbejdsstedet inden for en frist på en time, idet denne kan bo i en tjenestebolig, der er stillet til dennes rådighed af arbejdsgiveren på dette arbejdssted, uden at denne er forpligtet til at blive der, kun i sin helhed udgør arbejdstid som omhandlet i denne bestemmelse, såfremt det følger af en helhedsvurdering af alle omstændighederne i det foreliggende tilfælde, navnlig af konsekvenserne af en sådan frist og i givet fald af den gennemsnitlige hyppighed af indgreb i denne periode, at de begrænsninger, der er pålagt denne arbejdstager i den nævnte periode, er af en sådan art, at de objektivt set og i meget betydeligt omfang påvirker dennes mulighed for i den samme periode frit at disponere over den tid, hvor dennes faglige tjenesteydelser ikke er påkrævet, og at hellige sig sine egne interesser i denne tid. Det forhold, at der er få fritidsaktiviteter i det pågældende steds nærområde, har ingen betydning for denne vurdering.
101

Det følger heraf, at Kommissionen med henblik på i tilstrækkelig grad at godtgøre, at den pågældende støtteordning giver de begunstigede en fordel henhørende under artikel 107, stk. 1, TEUF, ikke var forpligtet til i den omtvistede afgørelse at undersøge virkningen af fradraget for geninvestering af ekstraordinær fortjeneste eller virkningen af mulighederne for udsættelse i form af skattetilgodehavender, eller særligt om dette fradrag eller disse muligheder udligner den fordel, der følger af den reducerede skattesats. Muligheden for en sådan udligning kan ikke have som konsekvens, at Kommissionen ikke kunne konstatere, at der forelå en støtteordning, eller i øvrigt, at Kommissionen ikke straks ved vedtagelsen af den omtvistede afgørelse kunne pålægge tilbagesøgning af den individuelle støtte, for så vidt som denne støtte i bestemte skatteår var blevet ydet til de begunstigede klubber i henhold til denne ordning. Det er nemlig netop på trinnet for den eventuelle tilbagesøgning af den støtte, som er blevet tildelt i henhold til denne støtteordning, at Kommissionen er forpligtet til at tage hensyn til disse virkninger, når det er fornødent at fastsætte det nøjagtige beløb på den støtte, som den begunstigede faktisk har nydt gavn af.
14

På denne baggrund har Tribunal Arbitral Tributário (Centro de Arbitragem Administrativa – CAAD) (voldgiftsret i skatteretlige sager (center for forvaltningsvoldgift), Portugal) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Når et selskab, således som det er tilfældet i den foreliggende sag, a) hovedsageligt udøver virksomhed relateret til fysisk form og velvære og subsidiært sundhedsrelateret virksomhed, som omfatter ernæringsydelser, ernæringsrådgivning, vurdering af fysisk kondition og massage, b) for sine kunder stiller programmer, der udelukkende omfatter fitness-ydelser, og programmer, der ud over fitness-ydelser omfatter ernæringsydelser, til rådighed, skal det da med henblik på artikel 2, stk. 1, [litra] c), i direktiv [2006/112] fastslås, at den sundhedsrelaterede virksomhed, navnlig ernæringsydelsen, er sekundær i forhold til den virksomhed, der er relateret til fysisk form og velvære, samt at den sekundære ydelse dermed skal underkastes den samme afgiftsmæssige behandling som hovedydelsen, eller skal det derimod fastslås, at den sundhedsrelaterede virksomhed, navnlig ernæringsydelsen, og den virksomhed, der er relateret til fysisk form og velvære, er særskilte og uafhængige, således at de skal underkastes hver deres afgiftsmæssige behandling, som er fastlagt for de respektive former for virksomhed? 2) Er det med henblik på anvendelsen af fritagelsen i artikel 132, stk. 1, [litra] c), i direktiv [2006/112] nødvendigt, at de i denne bestemmelse omhandlede ydelser faktisk leveres, eller er det, for at denne fritagelse kan finde anvendelse, tilstrækkeligt, at disse ydelser blot stilles til rådighed, således at anvendelsen af disse ydelser udelukkende afhænger, om kunden ønsker at benytte dem?«