Den samtidige hensyntagen til på den ene side retten til en effektiv retsbeskyttelse, som udgør en almindelig fællesskabsretlig grundsætning og indebærer, at den retsundergivne skal have en tilstrækkelig frist til at bedømme lovligheden af den retsakt, der indeholder et klagepunkt i forhold til ham, og til i givet fald at udarbejde sin stævning, og på den anden side hensynet til retssikkerheden, hvorefter de af fællesskabsorganerne trufne retsakter bliver endelige, når der er forløbet en vis periode, indebærer, at retstvister mellem Den Europæiske Investeringsbank og dens ansatte skal indbringes for Fællesskabets retsinstanser inden for en rimelig frist.

Ved fastsættelsen af en sådan frist skal der navnlig tages hensyn til den særlige karakter af tvisterne på personaleområdet og til den betydning, som på dette område tilkommer en eventuel forudgående administrativ procedure. Selv om Bankens ansatte er omfattet af særlige regler, der er fastsat af Banken, har de rent interne tvister mellem Banken og dennes ansatte efter deres art ligheder med tvisterne mellem fællesskabsinstitutionerne og deres tjenestemænd eller ansatte, der er omfattet af vedtægtens artikel 90 og 91, og hvor der tillige udøves en judiciel kontrol i medfør af traktatens artikel 179 (nu artikel 236 EF). Betingelserne vedrørende klage- og søgsmålsfristen i vedtægtens artikel 90 og 91 skal følgelig tages i betragtning, samtidig med at der skal tages hensyn til de særlige forhold i forbindelse med Bankens personaleregulativ, hvis artikel 41 indfører en valgfri forligsprocedure.

Denne forligsprocedure i personaleregulativets artikel 41 og den særlige klageprocedure vedrørende bedømmelsesrapporter, der fremgår af en administrativ meddelelse fra Banken, forfølger det samme formål som den pligtmæssige forudgående administrative procedure, der er fastsat i vedtægtens artikel 90. De har ligeledes til formål at muliggøre en forligsmæssig løsning af tvisterne, idet de giver administrationen mulighed for at ændre den anfægtede retsakt og den pågældende ansatte mulighed for at acceptere den begrundelse, som den anfægtede retsakt hviler på, og i givet fald afstå fra at anlægge sag. Bankens bestemmelser indeholder i øvrigt ikke nærmere regler om samordningen mellem disse to procedurer. På dette punkt er afgørelsen om, hvorvidt den ene eller den anden af disse procedurer skal anvendes, eller om de begge skal anvendes parallelt eller successivt, således overladt til den pågældende ansattes afgørelse, med forbehold for overholdelse af den vejledende frist, der er fastsat i de relevante meddelelser for indbringelse af sagen for klageudvalget.

I denne forbindelse må en frist på tre måneder, der løber fra den dag, hvor den pågældende ansatte har fået meddelelse om, at klageproceduren har fået et negativt udfald, henholdsvis om, at forligsproceduren er slået fejl (denne anses for at være slået fejl, når forligskommissionen to uger efter at være nedsat ikke er nået til en ordning, der er accepteret af begge parter) principielt anses for rimelig, hvorved det dog er en betingelse, dels at den eventuelle klageprocedure er blevet gennemført inden for en rimelig frist, og dels, at den ansatte har fremsat sin eventuelle begæring om forligsbehandling inden for en rimelig frist efter at have fået meddelelse om den retsakt, der indeholder et klagepunkt i forhold til ham. Den omstændighed, at der er indført disse to valgfrie procedurer, henholdsvis ved personaleregulativets artikel 41 og ved de ovennævnte meddelelser til personalet, som er bindende for Banken, fører endvidere nødvendigvis til den konklusion, at såfremt en ansat successivt anmoder om iværksættelse af klageproceduren og af forligsproceduren, begynder fristen for anlæggelse af en sag ved Retten først at løbe fra det tidspunkt, hvor denne sidstnævnte procedure er slået fejl, såfremt den ansatte har fremsat sin anmodning om forligsbehandling inden for en rimelig frist efter afslutningen af klageproceduren. Enhver anden fortolkning ville føre til en situation, hvor den ansatte i Banken ville være nødt til at anlægge sag ved Fællesskabets retsinstanser på et tidspunkt, hvor han fortsat aktivt søger en mindelig løsning på sagen, hvilket ville fratage de valgfrie administrative procedurer deres praktiske betydning.

(jf. præmis 98-101 og 106-111)

Henvisning til: Domstolen, 14. marts 1989, sag 133/88, Del Amo Martinez mod Parlamentet, Sml. s. 689, præmis 9; Retten, 29. marts 1990, sag T-57/89, Alexandrakis mod Kommissionen, Sml. II, s. 143, præmis 8; Domstolen, 8. februar 1996, sag C-212/94, FMC m.fl., Sml. I, s. 389, præmis 5; Retten, 25. marts 1998, sag T-202/97, Koopman mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A, s. 163, og II, s. 511, præmis 23, 24 og 25; Retten, 1. juni 1999, sag T-74/99, Meyer mod Rådet, Sml. II, s. 1749, præmis 13; Retten, 30. marts 2000, sag T-33/99, Méndez Pinedo mod ECB, Sml. Pers. I-A, s. 63, og II, s. 273, præmis 32.