FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

SIR GORDON SLYNN

FREMSAT DEN 27. OKTOBER 1983 ( 1 )

Høje Domstol.

Den 27. november 1981 fastslog et invaliditetsudvalg, der var blevet nedsat i henhold til tjenestemandsvedtægtens artikel 9 og dennes bilag II, at Cohen, som dengang var ansat ved Kommissionen i lønklasse LA 4, var ramt af en fuldstændig og vedvarende invaliditet, der medførte, at han var ude af stand til at gøre tjeneste i en stilling i hans stillingsgruppe, jfr. tjenestemandsvedtægtens artikel 78. Udvalget udtalte imidlertid, at invaliditeten ikke skyldtes nogen af de faktorer, der omhandles i den nævnte artikels stk. 2. Ved beslutning af 11. december 1981 bestemte Kommissionen følgelig, at Cohen i henhold til tjenestemandsvedtægtens artikel 53 skulle pensioneres pr. 1. januar 1982. Pensionens størrelse blev i henhold til artikel 78, stk. 3, fastsat som svarende til den pension, han ville være berettiget til ved det fyldte 65. år, hvis han var forblevet i tjenesten. Dette beløb er lavere end det beløb, som skulle have været udbetalt i henhold til artikel 78, stk. 2. Cohen's klage over Kommissionens afgørelse blev afvist af Kommissionen den 5. oktober 1982. Under henvisning til en række materielle og processuelle anbringender har han nu påstået annullation af invaliditetsudvalgets afgørelse, for så vidt som den fastslog, at hans invaliditet ikke skyldes en opofrende handling i offentlig interesse, samt af Kommissionens afgørelse af 11. december 1981 og af Kommissionens afvisning af hans klage. Subsidiært har han nedlagt påstand om, at det statueres, at artikel 78, stk. 2, skal forstås således, at den hjemler krav på betaling af den forhøjede pension på grundlag af de opofrende handlinger i offentlig interesse, han udførte, før han blev ansat ved Kommissionen. Han har påstået et nyt invaliditetsudvalg nedsat, subsidiært at der gennemføres en undersøgelse med henblik på at fastslå, hvorvidt udvalget overhovedet har taget stilling til spørgsmålet om årsagsforbindelsen mellem hans nuværende helbredstilstand og de handlinger, han har henvist til.

Cohen har til støtte herfor gjort gældende, at hans invaliditet skyldes hans virksomhed i den nederlandske modstandsbevægelse under anden verdenskrig, og at han på grundlag af denne virksomhed har ret til forhøjet pension i henhold til artikel 78, stk. 2.

Han har herved henvist til en erklæring af samme dato som invaliditetsudvalgets udtalelse, afgivet af hans praktiserende læge dr. Gohdes, der af ham var udpeget som medlem af invaliditetsudvalget. Det udtales i denne erklæring, at der højst sandsynligt var en sammenhæng mellem Cohen's helbredstilstand og de år, han tilbragte i den nederlandske modstandsbevægelse. I samme retning går en erklæring af 2. februar 1982, som er afgivet af neurokirurg dr. Langie, og ifølge hvilken den beskrevne helbredstilstand har sammenhæng med den periode, som Cohen tilbragte i modstandsbevægelsen. Cohen har tillige henvist til, at de nederlandske myndigheder den 6. december 1982 har imødekommet hans ansøgning om en særlig pension på grund af hans tapperhed i modstandsbevægelsen og den heraf forårsagede helbredsforringelse.

Han har anført, at hverken invaliditetsudvalgets eller Kommissionens afgørelser, der indebærer et klagepunkt, er begrundet, hvilket er i strid med tjenestemandsvedtægtens artikel 25, stk. 2. Han har endvidere anført, at der foreligger en tilsidesættelse af artikel 78 samt af en række almindelige retsregler, hvorefter en afgørelse skal begrundes. Ifølge sagsøgeren undersøgte udvalget ikke spørgsmålet om årsagerne til hans sygdom og stillede ham ikke engang spørgsmål herom. Han har hævdet, at det, således som udvalgets afgørelse er formuleret, er helt umuligt at se, hvorvidt udvalget ikke kendte til de omhandlede opofrende handlinger i offentlig interesse, eller om udvalget afviste at tillægge dem betydning, fordi de ikke blev anset for at være opofrende handlinger i offentlig interesse, eller fordi de efter reglerne ikke kunne tages i betragtning. Ifølge sagsøgeren har udvalget ved at afvise årsagsforbindelsen mellem hans modstandsarbejde og hans helbredstilstand gjort sig skyld i en faktisk vildfarelse; der er endvidere tale om en retsvildfarelse, for så vidt som udvalget så bort fra disse handlinger med den begrundelse, at de lå før tidspunktet for hans ansættelse.

Kommissionen har heroverfor anført, at der ikke kan afkræves udvalget en nærmere begrundelse end den allerede givne, idet udvalgets arbejde i henhold til artikel 9, stk. 3, i tjenestemandsvedtægtens bilag II er fortroligt. Kommissionen har endvidere anført, at den praktiserende læge dr. Gohdes' opmærksomhed især var blevet henledt på artikel 78, stk. 2, og at udvalget herefter udtrykkeligt fastslog, at der ikke var nogen forbindelse mellem en mulig opofrende handling i offentlig interesse og sagsøgerens helbredstilstand, og denne konstatering er endelig. Den omstændighed, at andre lægelige udsagn muligvis afviger fra Kommissionens opfattelse, er efter Kommissionens mening uden betydning. Under alle omstændigheder savnes der ifølge Kommissionen hjemmel for at tage disse handlinger i betragtning på grund af det tidsrum, inden for hvilket de fandt sted; deltagelse i modstandsbevægelsen kan ikke i henhold til vedtægten anses for en opofrende handling i offentlig interesse.

Jeg er enig med Kommissionen i, at påstanden om annullation af afvisningen af klagen ikke kan antages til realitetsbehandling. Herefter står imidlertid det afgørende spørgsmål tilbage, om invaliditetsudvalgets erklæring og Kommissionens første afgørelse er ugyldige.

Udvalgets konklusion, der går ud på, at invaliditeten ikke skyldes en ulykke under udøvelse af tjenesten, erhvervssygdom, eller en opofrende handling i offentlig interesse eller, at han har sat sit liv på spil for at redde menneskeliv, udtrykkes i generelle vendinger. Det fremgår ikke heraf, at udvalget vurderede sagsøgerens virksomhed under krigen, eller tog stilling til, om der er årsagsforbindelse mellem denne virksomhed og hans invaliditet. Det er ikke bevist, at udvalget udtrykkeligt blev anmodet herom, og der er heller ikke fremlagt noget dokument, der viser, at dette spørgsmål blev rejst. Hvis spørgsmålet ikke blev rejst, og der ikke var andet, der henledte opmærksomheden herpå, er det min opfattelse, at udvalget var berettiget til at afgive sin udtalelse i generelle vendinger som sket, jfr. Domstolens dom af 12.1.1983 i sag 257/81, K. mod Rådet (Smi. 1983, s. 1). Hvis spørgsmålet imidlertid blev rejst, er det min opfattelse, at udvalget burde have taget stilling til, hvorvidt der var en årsagsforbindelse mellem sagsøgerens virksomhed og hans helbredstilstand. Jeg kan ikke godtage Kommissionens argument om, at princippet om fortrolighed vedrørende lægelige drøftelser berettiger udvalget til at afslå dette. Det er let at tage stilling til spørgsmålet om årsagsforbindelsen uden at afsløre fortrolige lægelige oplysninger i udvalgets udtalelse. Jeg kan heller ikke godtage Kommissionens argument om, at udvalget nødvendigvis må have beskæftiget sig med dette spørgsmål, fordi sagsøgerens praktiserende læge, der var medlem af udvalget, kendte til hans virksomhed. Jeg kan heller ikke godtage Kommissionens argument om, at det for Cohen er en fyldestgørende løsning, at han kan henvende sig til sit eget medlem af udvalget vedrørende spørgsmålet.

Uafhængigt af det netop anførte står imidlertid det afgørende spørgsmål tilbage, hvorvidt handlinger foretaget før ansættelsen kan begrunde krav i henhold til artikel 78, stk. 2. Ved drøftelsen af spørgsmålet lægger jeg til grund, at de handlinger, der her er tale om, i henhold til retsreglerne kan betragtes som opofrende handlinger i offentlig interesse, samt at der var årsagsforbindelse mellem dem og sagsøgerens helbredstilstand.

Sagen afhænger herefter af en fortolkning. Jeg må forkaste det argument, som Cohen's advokat har fremført, og som går ud på, at ordlyden er så klar, at den kun giver plads for én forståelse af bestemmelsen, således at der overhovedet ikke er behov for at besvare spørgsmålet ved hjælp af fortolkning. Der er, forekommer det mig, en uklarhed i selve ordlyden, som må afklares. Jeg ville dog ikke lægge vægt på forslaget til en kommissionsforordning, som Kommissionen i sin tid fremsatte, og som Kommissionens repræsentant har henvist til. Efter min opfattelse kommer det i det væsentlige an på at betragte bestemmelsen som et led i vedtægten og herved stille det spørgsmål, om den efter sin ordlyd kan fortolkes således, at den opofrende handling i offentlig interesse kan foretages på et hvilket som helst tidspunkt eller kun under ansættelsesforholdet.

Det bør bemærkes, at den første gruppe relevante begivenheder i henhold til artikel 78, stk. 2, drejer sig om ulykker, der sker »under udøvelsen eller i forbindelse med udøvelsen af tjenesten«. Det er klart, at denne bestemmelse udelukkende vedrører begivenheder, der indtræffer under ansættelsen. Den udtrykkelige bestemmelser er imidlertid, som jeg læser den, indsat for at udelukke ulykker, der sker i situationer, der er uden forbindelse med tjenesten, men ikke for at fastlægge det relevante tidsrum. Det forhold, at der er fastsat en udtrykkelig begrænsning, for så vidt angår den første gruppe, men derimod ikke for de andre grupper, indebærer ikke efter min opfattelse, at disse sidste skal forstås uden nogen tidsmæssige begrænsninger.

Den anden gruppe i stk. 2 er »erhvervssygdom«, der medfører invaliditet, og den tredje en opofrende handling i offentlig interesse eller, at tjenestemanden har sat sit liv på spil for at redde menneskeliv. I stk. 3 omhandles endelig invaliditet af andre årsager. I ingen af disse grupper er der nogen særlig angivelse af et tidsrum. Det bemærkes imidlertid, at til forskel fra vedtægtens artikel 73, der hjemler ydelser i anledning af erhvervssygdomme og ulykker, bestemmer artikel 78, at invaliditeten skal medføre, at tjenestemanden er ude af stand til at gøre tjeneste. Bestemmelsen skal derfor ses i forbindelse med en ansættelsesperiode.

Det er indlysende — som anført af Cohen — at handlingens beskaffenhed kan være den samme, uanset hvornår den foretages. En handling foretaget før ansættelsen kan endog være mere fortjenstfuld end en anden handling foretaget under ansættelsen. Spørgsmålet drejer sig alene om ved hjælp af en fortolkning at fastlægge det tidsrum, inden for hvilket de pågældende begivenheder skal finde sted for at være relevante.

En pension udbetales i almindelighed til en arbejdstager som en modydelse for, hvad han har ydet, eller som en godtgørelse for hvad der tilstøder ham under ansættelsen. En alderspension ydes for en arbcjdsydelse igennem en bestemt periode og er en form for udsat løn. En invalidepension betales som godtgørelse for en invaliditet, der opstår under ansættelsen. Efter min opfattelse følger det af en fortolkning, at den endelige årsag til invaliditeten, når talen er om artikel 78, stk. 2, også skal indtræffe under ansættelsen. Invaliditeten kan tænkes forårsaget ved en enkelt begivenhed, eller der kan være tale om en forværring af en bestående tilstand. Når det bestemmes, at en begivenhed giver ret til pension, uden at det angives, hvornår begivenheden skal indtræde for at være relevant, skal begivenheden efter min opfattelse finde sted under ansættelsen. Hvis der i stk. 2 simpelthen havde været en bestemmelse om, at den forhøjede pension skal ydes, dersom invaliditeten skyldes en ulykke, uden nærmere bestemmelse, ville jeg have fortolket dette som ensbetydende med en ulykke, der indtræffer under ansættelsen. En forværring af en allerede eksisterende tilstand som følge af en ulykke, der medførte invaliditet under tjenesten, ville efter min mening kunne fortolkes som »andre årsager«, jfr. artikel 78, stk. 3, selv om den oprindelige ulykke skete inden ansættelsen. Ud fra den samme tankegang er det min opfattelse, at en opofrende handling i offentlig interesse, eller at tjenestemanden har sat sit liv på spil, også skal være indtruffet undet tjenesten. Indtræder der under tjenesten invaliditet som følge af en forværring af en i forvejen eksisterende helbredsforringelse, der skyldes en handling i offentlig interesse, udøvet før ansættelsen, skyldes dette også »andre årsager« og er derfor omfattet af artiklens stk. 3.

Jeg er herefter af den opfattelse, at eftersom de i denne sag omhandlede begivenheder — der her er antaget at være opofrende handlinger i offentlig interesse — ikke indtraf under tjenesten, kan der ikke støttes ret på dem i henhold til artikel 78, stk. 2. Da der ikke er henvist til andre begivenheder under tjenesten til støtte for kravet, er invaliditetsudvalget og Kommissionen kommet til den eneste retmæssige konklusion.

Efter min opfattelse skal sagsøgte derfor frifindes, og hver part bør bære sine omkostninger.

( 1 ) – Oversat fra engelsk.