ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Det følger imidlertid af ordlyden af forordningens artikel 9, at en beslutning, der vedtages på grundlag af denne artikel, bl.a. indebærer, at de tilsagn, der foreslås af virksomhederne, som imødekommer de betænkeligheder, som Kommissionen har i forbindelse med den foreløbige vurdering, gøres bindende. Det skal konstateres, at en sådan beslutning ikke attesterer, at den praksis, der var genstand for betænkelighederne, er i overensstemmelse med artikel 101 TEUF. Det følger heraf, at en afgørelse, der vedtages på grundlag af artikel 9, stk. 1, i forordning nr. 1/2003, ikke kan skabe en berettiget forventning hos de berørte virksomheder om, at deres adfærd er i overensstemmelse med artikel 101 TEUF.

Artikel 16, stk. 1, i Rådets forordning (EF) nr. 1/2003 af 16. december 2002 om gennemførelse af konkurrencereglerne i artikel [101 TEUF] og [102 TEUF] skal fortolkes således, at en beslutning om tilsagn, der er vedtaget af Europa-Kommissionen vedrørende visse aftaler mellem virksomheder i henhold til forordningens artikel 9, stk. 1, ikke er til hinder for, at de nationale domstole kan foretage en undersøgelse af, om de pågældende aftaler er i overensstemmelse med konkurrencereglerne, og i givet fald kan fastslå, at aftalerne er ugyldige i henhold til artikel 101, stk. 2, TEUF. Endvidere præciserer 13. og 22. betragtning til forordning nr. 1/2003, samlet set, udtrykkeligt, at beslutninger om tilsagn ikke anfægter medlemsstaternes konkurrencemyndigheders og domstoles kompetence til at træffe afgørelse i sagen og til at anvende artikel 101 TEUF og 102 TEUF.

De nationale domstole kan dog ikke se bort fra denne type af beslutninger. Sådanne akter har nemlig under alle omstændigheder karakter af en afgørelse. Endvidere påbyder såvel det princip om loyalt samarbejde, der er fastsat i artikel 4, stk. 3, som formålet om en effektiv og ensartet anvendelse af EU-konkurrenceretten nationale domstole at tage hensyn til Kommissionens foreløbige vurdering og at anse Kommissionens vurdering for en vigtig indikation, ja sågar for et indledende bevis for, at den pågældende aftale er konkurrencebegrænsende i henhold til artikel 101, stk. 1, TEUF. Eftersom Kommissionen i henhold til artikel 9, stk. 1, i forordning nr. 1/2003, sammenholdt med 13. betragtning til forordningen, kan nøjes med at foretage en »foreløbig vurdering« af konkurrencesituationen, uden at den beslutning om tilsagn, som vedtages på grundlag af denne artikel, efterfølgende fastslår, om der forelå eller stadig foreligger en overtrædelse, kan det nemlig ikke udelukkes, at en national domstol konkluderer, at den praksis, der er genstand for beslutningen om tilsagn, er i strid med artikel 101 TEUF, og at den til forskel fra Kommissionen agter at fastslå, at der foreligger en overtrædelse af artiklen.

(jf. præmis 26, 27, 29 og 30 samt domskonkl.)
Domstolens dom (Sjette Afdeling) af 8. februar 2018 –

Kommissionen mod Tyskland

(Sag C-380/16) ( 1 )

»Traktatbrud – skatter og afgifter – merværdiafgift (moms) – direktiv 2006/112/EF – artikel 73 – afgiftsgrundlag – artikel 306-310 – særordning for rejsebureauer – salg til afgiftspligtige virksomheder udelukket fra denne ordning – fastsættelse af et samlet afgiftsgrundlag for en given periode – uforenelighed«

Harmonisering af afgiftslovgivningerne–det fælles merværdiafgiftssystem–særordning for rejsebureauer–afgiftsgrundlag–national ordning, hvorefter salg til afgiftspligtige virksomheder er udelukket fra nævnte særordning–national ordning, hvorefter rejsebureauer, hvorpå denne ordning finder anvendelse, kan fastsætte et samlet afgiftsgrundlag for en given afgiftsperiode–traktatbrud

(Rådets direktiv 2006/112, art. 73 og 306-310)

(jf. præmis 95 og domskonkl.)

Konklusion

1) Forbundsrepublikken Tyskland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 73 og 306-310 i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem, idet den har udelukket rejseydelser leveret til afgiftspligtige, som anvender ydelserne til brug for deres virksomhed, fra merværdiafgiftssærordningen, som finder anvendelse på rejsebureauer, og idet den i de tilfælde, hvor denne særordning finder anvendelse på rejsebureauer, har tilladt disse at fastsætte et samlet merværdiafgiftsgrundlag for ydelseskategorier eller for samtlige ydelser, der er leveret i løbet af en afgiftsperiode.

2) Forbundsrepublikken Tyskland betaler sagsomkostningerne.

( 1 ) – EUT C 314 af 29.8.2016.
Artikel 185, stk. 2, første afsnit, i direktiv 2006/112 skal fortolkes således, at en nedsættelse af en skyldners forpligtelser, der følger af en endelig godkendelse af en tvangsakkord, ikke udgør et tilfælde af helt eller delvis ubetalte transaktioner, der ikke giver anledning til regulering af det oprindeligt foretagne fradrag, eftersom denne nedsættelse er endelig, hvilket det dog tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.

Artikel 185, stk. 2, andet afsnit, i direktiv 2006/112 skal fortolkes således, at en medlemsstat med henblik på at gennemføre den mulighed, der er fastsat i denne bestemmelse, ikke har pligt til udtrykkeligt at fastsætte en forpligtelse til regulering af fradrag i tilfælde af helt eller delvis ubetalte transaktioner.

Domstolen har herom præciseret, at medlemsstaterne, når de anvender en mulighed, som momsdirektivet giver dem, har mulighed for at vælge den retstekniske form, som de finder bedst egnet (jf. i denne retning dom af 4.6.2009, SALIX Grundstücks-Vermietungsgesellschaft,C-102/08, EU:C:2009:345, præmis 56, og af 4.10.2012, PIGI,C-550/11, EU:C:2012:614, præmis 33). Således kan de f.eks. enten nøjes med i den nationale skattelovgivning at gentage den formulering, der er anvendt i direktivet, eller et tilsvarende udtryk eller udtømmende på en liste opregne de situationer, hvor der som en undtagelse fra direktivets artikel 185, stk. 1, ikke sker regulering af de oprindeligt foretagne fradrag.

Den manglende angivelse på en sådan liste af helt eller delvis ubetalte transaktioner kan anses for at være et resultat af denne medlemsstats udøvelse af undtagelsesmuligheden, som den er blevet tildelt i medfør af momsdirektivets artikel 185, stk. 2, andet afsnit (jf. analogt dom af 15.5.2014, Almos Agrárkülkereskedelmi,C-337/13, EU:C:2014:328, præmis 24).

(jf. præmis 50, 51 og 54 samt domskonkl. 3)
Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/18/EF af 31. marts 2004 om samordning af fremgangsmåderne ved indgåelse af offentlige vareindkøbskontrakter, offentlige tjenesteydelseskontrakter og offentlige bygge- og anlægskontrakter og navnlig dets artikel 15, litra c), skal fortolkes således, at det er til hinder for, at en medlemsstats lovgivning hvad angår en procedure for indgåelse af en offentlig kontrakt, der er indledt efter dens tiltrædelse af Unionen, med henblik på gennemførelsen af et projekt, der blev påbegyndt på grundlag af en finansieringsaftale indgået med Den Europæiske Investeringsbank inden denne tiltrædelse, bestemmer, at de særlige kriterier, som er fastsat i bestemmelserne i Den Europæiske Investeringsbanks retningslinjer for indgåelse af offentlige kontrakter, og som ikke er i overensstemmelse med bestemmelserne i dette direktiv, finder anvendelse.

Som fastslået i denne doms præmis 41, blev den i hovedsagen omhandlede udbudsbekendtgørelse offentliggjort efter Rumæniens tiltrædelse af Unionen. På denne baggrund kan en procedure som den i hovedsagen omhandlede ikke anses for at være omfattet af en international organisations særlige procedureregler som omhandlet i artikel 15, litra c), i direktiv 2004/18. Følgelig kan Rumænien efter datoen for dennes tiltrædelse af Unionen ikke påberåbe sig den undtagelse vedrørende overholdelsen af en international organisations særlige regler, som er fastsat i artikel 15, litra c), i direktiv 2004/18.

(jf. præmis 47-49 og 52 samt domskonkl. 1)
Eftersom en situation som den i hovedsagen omhandlede ikke er omfattet af det personelle anvendelsesområde for begrebet »selvstændige« som omhandlet i aftalen mellem Det Europæiske Fællesskab og dets medlemsstater på den ene side og Det Schweiziske Forbund på den anden side om fri bevægelighed for personer, undertegnet i Luxembourg den 21. juni 1999, skal bestemmelserne i denne aftale fortolkes således, at de ikke er til hinder for en lovgivning i en stat, der er part i denne aftale, som den i hovedsagen omhandlede, der foreskriver, at der, når en fysisk person flytter sin bopæl fra denne stat til en anden stat, som er part i den nævnte aftale, samtidig med, at den pågældende opretholder sin økonomiske aktivitet i den første af de to stater, uden at han hver dag eller mindst én gang om ugen foretager en rejse fra stedet for sin økonomiske aktivitet til sin bopæl, skal ske en umiddelbar beskatning af latente kapitalgevinster af de betydelige kapitalandele, som denne person ejer i selskaber, der er stiftet i henhold til førstnævnte stats ret, i anledning af denne flytning af bopæl, og som kun giver mulighed for udskudt opkrævning af den skyldige skat på betingelse af, at der stilles tilstrækkelig garanti for at sikre opkrævningen af den nævnte skat, mens en person, som også er indehaver af sådanne andele, men som fortsat har bopæl på den første af disse staters område, først beskattes på tidspunktet for afhændelsen af disse andele.

(jf. præmis 32 og domskonkl.)
Med hensyn til fortolkningen af artikel 18, stk. 1, i forordning nr. 1225/2009 om beskyttelse mod dumpingimport fra lande, der ikke er medlemmer af Det Europæiske Fællesskab – hvilken bestemmelse giver EU-institutionerne mulighed for at anvende de foreliggende faktiske oplysninger med henblik på at træffe foreløbige eller endelige afgørelser, positive eller negative, i tilfælde, hvor en af de berørte parter nægter at give adgang til nødvendige oplysninger eller undlader at meddele dem inden for de frister, der er fastsat i denne forordning – skal der ved fastlæggelsen af rækkevidden af denne bestemmelse tages hensyn til både bestemmelsens ordlyd, sammenhæng og formål. Hvad angår begrebet »nødvendige oplysninger« henviser dette begreb i denne forbindelse til de oplysninger, som de berørte parter sidder inde med, og som EU-institutionerne anmoder dem om at fremlægge med henblik på at træffe de rette afgørelser i forbindelse med antidumpingundersøgelsen.

Eftersom det påhviler EU-institutionerne at føre bevis for forekomsten af dumping, af en skade og af en årsagssammenhæng mellem dumpingimporten og denne skade, påhviler det i øvrigt tillige disse institutioner at føre bevis for, at en oplysning er nødvendig for nå frem til de rette afgørelser i forbindelse med antidumpingundersøgelsen.

(jf. præmis 45, 46, 57 og 65)
Sag C-676/16

CORPORATE COMPANIES s.r.o.

mod

Ministerstvo financí ČR

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Nejvyšší správní soud)

»Præjudiciel forelæggelse – forebyggende foranstaltninger mod anvendelse af det finansielle system til hvidvaskning af penge og finansiering af terrorisme – direktiv 2005/60/EF – anvendelsesområde – artikel 2, stk. 1, nr. 3), litra c), og artikel 3, nr. 7, litra c) – en virksomheds formål bestående i salg af selskaber, der er registreret i selskabsregistret, og som udelukkende er oprettet med henblik på at blive solgt – salg foretaget ved overdragelse af selskabsandele i skuffeselskabet«

Sammendrag – Domstolens dom (Første Afdeling) af 17. januar 2018

Tilnærmelse af lovgivningerne – forebyggende foranstaltninger mod anvendelse af det finansielle system til hvidvaskning af penge og finansiering af terrorisme – direktiv 2005/60 – anvendelsesområde – en virksomheds formål bestående i salg af skuffeselskaber – omfattet

[Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/60, art. 2, stk. 1, nr. 3), litra c), og art. 3, nr. 7), litra a)]

Artikel 2, stk. 1, nr. 3), litra c), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/60/EF af 26. oktober 2005 om forebyggende foranstaltninger mod anvendelse af det finansielle system til hvidvaskning af penge og finansiering af terrorisme, sammenholdt med dette direktivs artikel 3, nr. 7), litra a), skal fortolkes således, at disse bestemmelser omfatter en person som den i hovedsagen omhandlede, hvis erhvervsmæssige virksomhed består i salg af selskaber, som denne selv har oprettet, uden en forudgående anmodning herom fra den pågældendes potentielle klienter, med henblik på salg heraf til disse klienter ved overdragelse af sine selskabsandele i det selskab, der er genstand for salget.

(jf. præmis 34 og domskonkl.)
Under omstændigheder som de i hovedsagen omhandlede skal artikel 32, stk. 1, i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem fortolkes således, at den finder anvendelse på den anden af to på hinanden følgende leveringer af den samme vare, der kun har givet anledning til en enkelt transport inden for Fællesskabet.

Princippet om beskyttelse af den berettigede forventning skal fortolkes således, at når den anden levering i en kæde af to på hinanden følgende leveringer, der indebærer en enkelt transport inden for Fællesskabet, er en levering inden for Fællesskabet, kan den endelige erhverver, som med urette har støttet sig på en fradragsret for indgående merværdiafgift, ikke fradrage den indgående merværdiafgift, der er betalt til leverandøren alene på grundlag af fakturaer, der er fremsendt af den mellemliggende operatør, som har anvendt en fejlagtig klassificering af sin levering.

Udøvelsen af fradragsretten for moms er således begrænset til kun at omfatte skyldige afgifter og kan ikke udvides til indgående moms, som er blevet indbetalt med urette (jf. analogt dom af 14.6.2017, Compass Contract Services, C-38/16, EU:C:2017:454, præmis 35 og 36). Det følger heraf, at denne udøvelse ikke omfatter den moms, der udelukkende skyldes, fordi den er anført på fakturaen (jf. i denne retning dom af 13.12.1989, Genius, C-342/87, EU:C:1989:635, præmis 19, og af 6.11.2003, Karageorgou m.fl., C-78/02 – C-80/02, EU:C:2003:604, præmis 51).

I denne henseende skal det fremhæves, at retten til at påberåbe sig princippet om beskyttelse af den berettigede forventning gælder for enhver retsundergiven, hos hvem en administrativ myndighed har skabt begrundede forventninger på baggrund af præcise løfter, som myndigheden har afgivet til den pågældende (dom af 9.7.2015, Salomie og Oltean, C-183/14, EU:C:2015:454, præmis 44 og den deri nævnte retspraksis).

(jf. præmis 43, 46 og 49 samt domskonkl. 2)
Selv om det er korrekt, at den ved artikel 267 TEUF indførte procedure er et middel til samarbejde mellem Domstolen og de nationale retter, som giver Domstolen mulighed for at forsyne de nationale retter med de elementer vedrørende fortolkningen af EU-retten, som er nødvendige for, at de kan afgøre den for dem verserende tvist, forholder det sig endvidere ikke desto mindre således, at når der ikke i den nationale ret er nogen adgang til retslig prøvelse af en national rets afgørelse, er denne sidstnævnte i princippet forpligtet til at indbringe en sag for Domstolen i overensstemmelse med artikel 267, stk. 3, TEUF, når der rejses et spørgsmål om fortolkningen af EU-retten (jf. dom af 9.9.2015, Ferreira da Silva e Brito m.fl., C-160/14 , EU:C:2015:565 , præmis 37 ).

Det følger af ovenstående betragtninger, at EU-rettens virkning imidlertid ville blive bragt i fare, og den tilsigtede virkning af artikel 267 TEUF ville blive nedsat, hvis retten – på grund af en procedure med henblik på kontrol af forfatningsmæssighed – var forhindret i at forelægge præjudicielle spørgsmål for Domstolen og i øjeblikkeligt at anvende EU-retten i overensstemmelse med Domstolens afgørelse eller praksis (jf. i denne retning dom af 4.6.2015, Kernkraftwerke Lippe-Ems, C-5/14 , EU:C:2015:354 , præmis 36 og den deri nævnte retspraksis).

Artikel 267, stk. 3, TEUF skal fortolkes således, at den nationale ret, hvis afgørelser ikke kan appelleres, i princippet er forpligtet til anmode om en præjudiciel afgørelse vedrørende et spørgsmål om fortolkning af EU-retten, selv om den pågældende medlemsstats forfatningsdomstol inden for rammerne af den samme nationale sag har vurderet forfatningsmæssigheden af nationale regler med hensyn til bestemmelser, der har et indhold svarende til indholdet af reglerne i EU-retten.

Artikel 49 TEUF og 56 TEUF og princippet om den berettigede forventning skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, der pålægger personer, som allerede var indehavere af en koncession på online-administration af lovlige spil, nye betingelser for udøvelsen af deres virksomhed i form af et tillæg til den eksisterende kontrakt, i det omfang den forelæggende ret fastslår, at denne lovgivning kan begrundes i et tvingende alment hensyn, er egnet til at nå de forfulgte mål og ikke går ud over, hvad der er nødvendigt for at nå disse mål.

I nærværende sag fremgår det, som generaladvokaten har anført i punkt 43 i forslaget til afgørelse, tydeligt af ordlyden af de i hovedsagen omhandlede nationale bestemmelser, at formålet med disse bestemmelser er at styrke koncessionshaveres økonomiske og finansielle soliditet, hæderlighed og pålidelighed og at bekæmpe kriminalitet.

Henset til den særlige situation, der er forbundet med hasardspil, kan sådanne mål udgøre tvingende almene hensyn, der kan begrunde en restriktion for grundlæggende friheder som de i hovedsagen omhandlede (jf. i denne retning dom af 8.9.2016, Politanò, C-225/15, EU:C:2016:645, præmis 42 og 43).

(jf. præmis 41, 42 og 65 samt domskonkl. 2)
Sag C-533/16

Volkswagen AG

mod

Finančné riaditeľstvo Slovenskej republiky

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Najvyšší súd Slovenskej republiky)

»Præjudiciel forelæggelse – det fælles merværdiafgiftssystem (moms) – direktiv 2006/112/EF – artikel 167-171 – ret til momsfradrag – ret til tilbagebetaling af moms for afgiftspligtige personer, der ikke er etableret i tilbagebetalingsmedlemsstaten – artikel 178, litra a) – detaljerede regler for udøvelsen af retten til momsfradrag – direktiv 2008/9/EF – detaljerede regler for tilbagebetaling af moms – præklusionsfrist – princippet om afgiftsneutralitet – moms betalt og faktureret flere år efter de omhandlede varers levering – nægtelse af ret til tilbagebetaling som følge af udløbet af præklusionsfristen, som begyndte at løbe fra tidspunktet for varernes levering

Sammendrag – Domstolens dom (Anden Afdeling) af 21. marts 2018

Harmonisering af afgiftslovgivningerne – det fælles merværdiafgiftssystem – fradrag for indgående afgift – betingelser for udøvelse af fradragsretten – krav om fradrag eller tilbagebetaling – tidsmæssig virkning af udarbejdelsen af en faktura flere år efter varernes levering – præklusionsfrist – beregning af nævnte frist fra tidspunktet for varernes levering – nægtelse af ret til tilbagebetaling som følge af udløbet af nævnte præklusionsfrist inden indgivelsen af tilbagebetalingsanmodningen – ikke tilladt

EU-retten skal fortolkes således, at den er til hinder for en medlemsstats lovgivning, hvorefter der, under omstændigheder som de i hovedsagen omhandlede, hvor merværdiafgiften (moms) blev faktureret den afgiftspligtige person og betalt af denne person flere år efter de omhandlede varers levering, nægtes ret til tilbagebetaling af moms med den begrundelse, at den i denne lovgivning fastsatte præklusionsfrist for udøvelse af denne ret begyndte at løbe fra leveringstidspunktet og udløb inden indgivelsen af tilbagebetalingsanmodningen.

(jf. præmis 51 og domskonkl.)
3.

Appel–Domstolens kompetence–kontrol med Kommissionens bedømmelse af overtrædelsens grovhed ved fastsættelsen af en bøde–udelukket–kontrol begrænset til efterprøvelse af, at Retten har taget hensyn til forhold, som er vigtige for vurderingen af overtrædelsens grovhed, og samtlige de argumenter, der er fremført mod den pålagte bøde (Art. 101 TEUF; statutten for Domstolen, art. 58, stk. 1; Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23) (jf. præmis 78)
Retten ikke begik nogen retlig fejl, da den i forbindelse med sin undersøgelse af, om et søgsmål med påstand om annullation af artikel 3 i Rådets gennemførelsesforordning (EU) nr. 1238/2013 af 2. december 2013 om indførelse af en endelig antidumpingtold og endelig opkrævning af den midlertidige told på importen af fotovoltaiske moduler af krystallinsk silicium og nøglekomponenter hertil (dvs. celler) med oprindelse i eller afsendt fra Folkerepublikken Kina kunne antages til realitetsbehandling, fastslog, at den nævnte artikel ikke kunne udskilles fra resten af bestemmelserne i denne forordning.

En EU-retsakt kan således kun annulleres delvist, såfremt de elementer, der kræves annulleret, kan udskilles fra den øvrige retsakt, og dette krav er ikke opfyldt, når en delvis annullation af en akt bevirker, at det materielle indhold heraf ændres.

Det følger herved af bestemmelserne indeholdt i artikel 1 og 3 i gennemførelsesforordning nr. 1238/2013, at denne sidstnævnte artikel ved hjælp af et tilsagn vedrørende en minimumsimportpris fastsætter en undtagelse fra betaling af den antidumpingtold, som er indført i medfør af denne artikel 1, inden for grænser i form af en vis årlig importmængde. Unionslovgiver indførte med vedtagelsen af denne forordning handelsbeskyttelsesforanstaltninger, som udgør et sæt eller en »pakke«. Den nævnte forordning pålægger således to særskilte og indbyrdes supplerende foranstaltninger, som har til formål at nå et fælles mål, nemlig at bringe den skadelige virkning for EU-erhvervsgrenen af den kinesiske dumping vedrørende de pågældende varer til ophør, alt imens denne erhvervsgrens interesser beskyttes.

Da forordning nr. 1238/2013 er baseret på muligheden for at anvende begge disse foranstaltninger af forskellig art, kan de kinesiske eksporterende producenter påberåbe sig det tilsagn om minimumsimportpris, som Kommissionen har godtaget i henhold til den nævnte forordnings artikel 3, og således undgå, at en værditold som fastsat i samme forordnings artikel 1 pålægges deres varer. Henset til forskellene med hensyn til de økonomiske konsekvenser forbundet med disse to typer handelsbeskyttelsesforanstaltninger ville en sådan annullation således påvirke selve det materielle indhold af den omtvistede forordning.

Anvendelsen af tilsagnet vedrørende minimumsimportprisen omfattede størstedelen af tilfældene siden vedtagelsen af forordning nr. 1238/2013. Dette tilsagn synes således principielt at skulle anvendes i forbindelse med import afsendt fra Kina, der er omfattet af den nævnte forordning. Under sådanne omstændigheder vil en annullation af det nævnte tilsagn nødvendigvis påvirke det materielle indhold af denne forordning.

(jf. præmis 36, 40, 44, 50, 53 og 55)