ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Kriterierne for bedømmelsen af, om tredimensionale varemærker, der består af selve varens udseende, har fornødent særpræg, er ikke forskellige fra dem, der finder anvendelse på andre typer varemærker. Ved anvendelsen af disse kriterier skal der imidlertid tages hensyn til, at gennemsnitsforbrugerens opfattelse ikke nødvendigvis er den samme, når der er tale om et tredimensionalt varemærke, der består af selve varens udseende, som når der er tale om et ord- eller figurmærke, der består af et tegn, som er uafhængigt af udseendet af de varer, det omfatter. Gennemsnitsforbrugerne er nemlig ikke vant til at udlede varers oprindelse af deres form eller af emballagens form uden nogen grafisk eller tekstmæssig bestanddel, og det kan derfor vise sig vanskeligere at bevise, at et sådant tredimensionalt varemærke har særpræg, end at et ord- eller figurmærke har det. Kun et tredimensionalt varemærke, der består af selve varens udseende, og som afviger betydeligt fra normen eller branchesædvanen og derfor kan opfylde sin grundlæggende oprindelsesfunktion, mangler ikke fornødent særpræg i henhold til artikel 7, stk. 1, litra b), i forordning nr. 207/2009 om EU-varemærker.

Disse kriterier, der er udviklet i forhold til varemærker, der forveksles med varens udseende, finder ligeledes anvendelse i tilfælde af et tegn, der består af et motiv, der anbringes på en vares overflade.

I denne henseende er et tegn, der er sammensat af en række bestanddele, der gentages regelmæssigt, navnlig egnet til at blive anvendt som overflademønster. Der foreligger derfor i princippet en med dette tegn forbundet sandsynlighed for, at det anvendes som overflademønster, hvilket er uafhængigt af, om ansøgeren af varemærket har betegnet det som et figurmærke, et tredimensionalt varemærke, et overflademønster eller andet. Under disse omstændigheder er det alene, såfremt anvendelsen af et overflademønster er usandsynlig på grund af de omhandlede varers art, at et sådant tegn ikke kan anses for at være et overflademønster med hensyn til de omhandlede varer. I andre tilfælde kan det antages, at det omhandlede tegn, der indeholder kendetegn, der er typiske for overflademønstre på grund af bestanddelenes gentagne sekvenser, faktisk udgør et overflademønster. Der er tale om et objektivt kriterium, der ikke afhænger af den berørte virksomheds kommercielle intentioner.

De kriterier, der er fastsat i retspraksis, vedrørende vurderingen af de varemærkers særpræg, der er sammenfaldende med varernes udseende, finder anvendelse på overflademønstre, der anbringes på emballagen for varer, der almindeligvis sælges i en emballage, og som normalt kun tages ud af emballagen, lige inden de forbruges.

Anvendelsen af denne retspraksis er imidlertid ikke begrundet i et tilfælde, hvor et overflademønster anbringes på en almindelig transportemballage. Et overflademønster, der er anbragt på en almindelig transportemballage, kan nemlig ikke forbindes med en vares udseende.

(jf. præmis 23, 24, 26, 54, 55, 57, 66 og 67)
Inden for rammerne af et søgsmål med henblik på delvis annullation af visse restriktive foranstaltninger over for fysiske eller juridiske personer, hvis handlinger underminerer eller truer Ukraines territoriale integritet, suverænitet og uafhængighed, der er anlagt af en fysisk person, som Rådet anser for en person, der materielt eller finansielt aktivt støtter eller drager fordel af russiske beslutningstagere, der er ansvarlige for indlemmelsen af Krim eller destabiliseringen af det østlige Ukraine, forudsætter dette kriterium for opførelse af nævnte person på listerne over personer og enheder, der er omfattet af de restriktive foranstaltninger, ikke, at de berørte personer eller enheder personligt drager fordel af indlemmelsen af Krim eller destabiliseringen af det østlige Ukraine. Det er tilstrækkeligt, at de drager fordel af en af de »russiske beslutningstagere«, som er ansvarlige for disse begivenheder, uden at det er nødvendigt at fastslå en forbindelse mellem de fordele, som de udpegede personer nyder godt af, og indlemmelsen af Krim eller destabiliseringen af det østlige Ukraine.

For at nævnte kriterium kan finde anvendelse, er det endvidere nødvendigt, at de russiske beslutningstagere, fra hvem de fordele, som de omfattede personer nyder godt af, hidrører, allerede i det mindste har indledt forberedelsen af indlemmelsen af Krim og destabiliseringen af det østlige Ukraine. Først når denne betingelse er opfyldt, skal de personer, der nyder godt af nævnte fordele, anses for ikke at kunne være uvidende om, at disse beslutningstagere er involveret i denne forberedelse, og for at kunne forvente, at deres ressourcer, som i det mindste delvist er opnået takket være de nævnte fordele, bliver omfattet af restriktive foranstaltninger med det formål at forhindre dem i at kunne yde støtte til de omhandlede beslutningstagere.

Hvis nævnte kriterium derimod kunne finde anvendelse, selv om den førnævnte betingelse ikke var opfyldt, ville det undergrave retssikkerhedsprincippet.

(jf. præmis 87, 91 og 92)
Hvad angår spørgsmålet om, hvorvidt Kommissionen kan anvende de beviser, som den har indsamlet lovligt, selv om disse beviser oprindeligt blev indhentet af en tredjemand og muligvis ulovligt f.eks. i strid med retten til respekt for den persons privatliv, der høres på de omtvistede optagelser, er anvendelsen af en ulovlig optagelse som bevismiddel ikke i sig selv i strid med de lighedsprincipper, der er fastsat i artikel 6, stk. 1, i den europæiske menneskerettighedskonvention og dermed i artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, herunder når et sådant beviselement er opnået i strid med kravene i konventionens artikel 8, der svarer til artikel 7 i chartret om grundlæggende rettigheder, såfremt sagsøgeren ikke er blevet frataget adgangen til en retfærdig rettergang eller retten til forsvar, og såfremt dette bevis ikke udgør det eneste bevismiddel, der er anvendt for at begrunde domfældelsen.

Endvidere fjerner en undersøgelse af de anfægtede beviselementers lovlighed ikke institutionernes forpligtelse til at overholde de berørte parters grundlæggende rettigheder. Det er som følge heraf uforeneligt med EU-retten at anvende beviser, der er indsamlet i klar modstrid med den procedure, som gælder for tilvejebringelse af beviser, og som skal beskytte de pågældendes grundlæggende rettigheder. Anvendelsen af denne procedure skal derfor anses for en væsentlig formforskrift som omhandlet i artikel 263, stk. 2, TEUF.

Kommissionens bevisbedømmelse i konkurrencesager reguleres af EU-retten. I denne forbindelse skal der, selv om der gælder et princip om fri bevisbedømmelse, tages hensyn til de grundlæggende rettigheder og EU-rettens almindelige retsprincipper.

Det er i denne sammenhæng korrekt, at Unionens retsinstanser også kan hente inspiration i medlemsstaternes lovgivninger. Dette indebærer imidlertid ikke, at det er et krav, at lovgivningen i den medlemsstat, der har de strengeste regler om bevisførelse, skal finde anvendelse, så meget desto mere som såvel de nationale retsordener som EU-retten har pligt til at integrere de i den europæiske menneskerettighedskonvention fastsatte garantier.

Når der ikke kan identificeres en dominerende tendens vedrørende et retligt spørgsmål i retsordenerne i Unionens medlemsstater, er den ensartede fortolkning og anvendelse af princippet om den frie bevisførelse på EU-plan således uomgængelig nødvendig for, at Kommissionens kontrolundersøgelser i kartelsager kan afvikles under betingelser, der sikrer ligebehandling af de berørte virksomheder. Hvis dette ikke var tilfældet, ville anvendelsen af regler eller retlige begreber, der findes i national ret og er omfattet af lovgivningen i en medlemsstat, skade EU-rettens enhed.

(jf. præmis 77-79)
1)

Afgørelse truffet den 22. april 2014 af Andet Appelkammer ved Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO) (forenede sager R 1233/2013-2 og R 1258/2013-2) vedrørende en indsigelsessag mellem Horno del Espinar, SL og Lidl Stiftung & Co KG annulleres, for så vidt som appelkammeret lagde til grund, at der foreligger en risiko for forveksling for så vidt angår dybfrosne frugter og grøntsager i klasse 29 i Nicearrangementet af 15. juni 1957 vedrørende international klassificering af varer og tjenesteydelser til brug ved registrering af varemærker, som ændret og revideret.
1)

Afgørelse truffet den 27. marts 2014 af Femte Appelkammer ved Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO) (sag R 1580/2013-5) annulleres, for så vidt som den stadfæster annullationsafdelingens afgørelse, hvorved det omtvistede varemærke erklæres ugyldigt for »sukkervarer« i klasse 30 i Nice-arrangementet af 15. juni 1957 vedrørende international klassificering af varer og tjenesteydelser til brug ved registrering af varemærker, som revideret og ændret.
2.

Institutionernes retsakter — begrundelse — forpligtelse — rækkevidde — afgørelse om ikke at antage et bud inden for rammerne af en udbudsprocedure vedrørende levering af tjenesteydelser — vurdering i betragtning af de oplysninger, der var til sagsøgerens rådighed på tidspunktet for anlæggelsen af søgsmålet — oplysninger, der stilles til rådighed for sagsøgeren, indeholder ikke klart grundene til, at tilbuddet er blevet afvist, og skaber ikke i tilstrækkeligt omfang klarhed om karakteristika og fordele ved det tilbud, der er blevet accepteret — utilstrækkelig begrundelse (art. 296 TEUF, Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 966/2012, art. 113, stk. 2; Kommissionens forordning nr. 1268/2012, art. 158, stk. 1 og art. 161, stk. 3) (jf. præmis 35-37, 40-42, 45, 46, 48-50 og 56)
1.

EU-varemærker — afkald, fortabelse og ugyldighed — relative ugyldighedsgrunde — eksistensen af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art — risiko for forveksling med det ældre varemærke — bedømmelseskriterier [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b), og stk. 2, litra a), nr. ii), samt art. 53, stk. 1, litra a)] (jf. præmis 17-19 og 37)
5.

EU-varemærker — definition og erhvervelse af et EU-varemærke — relative registreringshindringer — indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art — lighed mellem de pågældende varemærker — mulighed for lighed mellem et figurmærke og et ordmærke [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 97)
Kvalificeringen af en vare som en færdigvare udelukker ikke, at den kan bruges i industrien som en ingrediens, råvare eller bestanddel, der indgår i fremstillingen af en anden vare. Begrebet færdigvare betegner nemlig det forhold, at en vare er klar til at blive markedsført. Det kan således finde anvendelse på varer, der markedsføres til industrien. Det bemærkes endvidere, at det, selv hvis dette begreb anvendes snævrere for at adskille de forarbejdede varer fra råvarer, der ikke er omarbejdede, skal konstateres, at en forarbejdet vare kan udgøre ingrediensen, råvaren eller bestanddelen i en anden forarbejdet vare.

(jf. præmis 51)
4.

Institutionernes retsakter — begrundelse — forpligtelse — rækkevidde — afgørelse om ikke at antage et bud inden for rammerne af en udbudsprocedure vedrørende levering af tjenesteydelser — forpligtelse til efter en skriftlig anmodning at meddele karakteristika og fordele ved det bud, der er blevet antaget, samt navnet på ordremodtageren — den ordregivende myndigheds forpligtelse til at fremlægge en minutiøs sammenlignende undersøgelse af det valgte bud og buddet fra den udelukkede bydende — foreligger ikke (art. 296 TEUF; Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 966/2012, art. 113, stk. 2, første afsnit; Kommissionens forordning nr. 1268/2012, art. 161, stk. 2) ((jf. præmis 31-33)
Rettens dom (Ottende Afdeling) af 15. september 2016 – U4U m.fl. mod Parlamentet og Rådet

(Sag T-17/14)

»Særlige bestemmelser og undtagelser for tjenestemænd, der gør tjeneste i et tredjeland — karriereforløb for tjenestemænd, der er indplaceret i en lønklasse som administrator — ændring af vedtægten for tjenestemænd i Den Europæiske Union — forordning (EU, Euratom) nr. 1023/2013 — uregelmæssigheder under proceduren for vedtagelse af retsakter — manglende høring af vedtægtsudvalget og af fagforeningerne«

1. Annullationssøgsmål — fysiske eller juridiske personer — retsakter, som berører dem umiddelbart og individuelt — forordning om ændring af vedtægten — søgsmål anlagt af fagforeninger eller faglige sammenslutninger — angivelig tilsidesættelse af samrådsproceduren — formaliteten (art. 263, stk. 4, TEUF) (jf. præmis 76 og 88-90)

2. Tjenestemænd — vedtægt — forordning om ændring af vedtægten — procedure for udarbejdelse — høring af Vedtægtsudvalget — ny høring i tilfælde af væsentlige ændringer af det oprindelige forslag — begrundelsespligtens rækkevidde (tjenestemandsvedtægten, art. 10, stk. 2) (jf. præmis 129, 130, 135, 138 og 140)

3. Tjenestemænd — vedtægt — forordning om ændring af vedtægten — procedure for udarbejdelse — anvendelse af samrådsproceduren — Parlamentets afvisning af at deltage i den nævnte procedure — tilsidesættelse af arbejdstagernes ret til at blive informeret og hørt — foreligger ikke (Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 27) (jf. præmis 144-146, 148 og 149)

4. Institutionernes retsakter — begrundelse — forpligtelse — rækkevidde (art. 296 TEUF) (jf. præmis 181)

Angående

Søgsmål anlagt i henhold til artikel 263 TEUF med påstand om annullation af artikel 1, nr. 27, nr. 61, nr. 70 og nr. 73, litra k), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU, Euratom) nr. 1023/2013 af 22. oktober 2013 om ændring af vedtægten for tjenestemænd i Den Europæiske Union og ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte i Den Europæiske Union (EUT 2013, L 287, s. 15), for så vidt som disse bestemmelser ændrer artikel 45 i og bilag I, X og XIII til den nævnte vedtægt, der er bilagt forordning nr. 31 (EØF), 11 (Euratom) om vedtægten for tjenestemænd og om ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte i Det europæiske økonomiske Fællesskab og Det europæiske Atomenergifællesskab (EFT 1962, 45, s. 1385).

Konklusion

1) Europa-Parlamentet og Rådet for den Europæiske Union frifindes.

2) Union pour l’unité (U4U), Unité & solidarité – Hors Union (USHU), Regroupement Syndical (RS) og Georges Vlandas betaler sagens omkostninger.
Rettens dom (Sjette Afdeling) af 22. september 2016 –

Intercon mod Kommissionen

(Sag T-632/14)

»Voldgiftsbestemmelse — det syvende rammeprogram for forskning, teknologisk udvikling og demonstration (2007-2013) — Kommissionens afgørelse om at kræve et beløb udbetalt til sagsøgeren tilbagebetalt — tvistens kontraktmæssige karakter — artikel 44, stk. 1, litra c), og stk. 5a, i Rettens procesreglement af 2. maj 1991 — antagelse til realitetsbehandling — revisionens omfang — dokumenter og bemærkninger, der indgives efter den pålagte frists udløb«

1. Retslig procedure — hjemmelen for et søgsmål — sagsøgerens og ikke Unionens retsinstansers valg (jf. præmis 38)

2. Retslig procedure — indbringelse af sag for Retten på grundlag af en voldgiftsklausul — stævning — indlevering af et eksemplar af den klausul, hvorved der tildeles kompetence — formkrav [art. 272 TEUF; Rettens procesreglement (1991), art. 44, stk. 5a] (jf. præmis 48 og 49)

Sagens genstand

Principalt en påstand i henhold til artikel 272 TEUF om, at det fastslås, at Kommissionen tilsidesatte bestemmelserne i tilskudsaftale nr. 224297 vedrørende finansieringen af projektet ARTreat, og om annullation af Kommissionens skrivelse af 28. juli 2014, der på grundlag af en revision foretaget hos sagsøgeren gav denne meddelelse om tilbagesøgning af et beløb på 258479,21 EUR, som sagsøgeren med urette var blevet udbetalt som økonomiske støtte fra Den Europæiske Union, og subsidiært en påstand i henhold til artikel 272 TEUF om, at det fastslås, at de udbetalte beløb svarer til støtteberettigede udgifter og derfor ikke skal tilbagebetales.

Konklusion

1) Europa-Kommissionen frifindes.
Selv om Rådet har en vid skønsbeføjelse for så vidt angår de generelle kriterier, der skal tages i betragtning med henblik på vedtagelsen af restriktive foranstaltninger, indebærer den effektive domstolsprøvelse, som er sikret ved artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, at Unionens retsinstanser i forbindelse med prøvelsen af, om begrundelsen for afgørelsen om at opføre eller opretholde en bestemt persons navn på en liste over personer, der er genstand for restriktive foranstaltninger, er lovlig, skal sikre sig, at denne afgørelse, hvis rækkevidde er individuel for denne person, er baseret på et tilstrækkeligt solidt faktisk grundlag. Dette indebærer en efterprøvelse af de faktiske omstændigheder, der indgår i begrundelsen for nævnte afgørelse, og domstolsprøvelsen skal således ikke begrænses til en vurdering af, om den anførte begrundelse er sandsynlig i abstrakt forstand, men skal indebære en stillingtagen til, om der er belæg for disse grunde, eller i det mindste én af dem, som i sig selv anses for at kunne begrunde nævnte afgørelse, på en tilstrækkelig præcis og konkret måde.

I denne henseende kan indledningen af en retslig procedure i den nationale strafferetsplejelovs forstand og den eventuelle vedtagelse af forebyggende foranstaltninger på nationalt plan udgøre vigtige holdepunkter med henblik på at godtgøre, at der foreligger faktiske omstændigheder, som begrunder vedtagelsen af restriktive foranstaltninger på EU-plan, og med henblik på at bedømme, om det er nødvendigt at vedtage sådanne foranstaltninger for at sikre virkningerne af de nationale myndigheders tiltag. Ikke desto mindre forholder det sig således, at vedtagelsen af restriktive foranstaltninger henhører under de beføjelser, der er tildelt Rådet, som selvstændigt beslutter, om det i lyset af målene med den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik er nødvendigt og hensigtsmæssigt at vedtage sådanne foranstaltninger, uanset om der foreligger en anmodning herom fra myndighederne i det pågældende tredjeland, og uanset om disse myndigheder har vedtaget andre bestemmelser på nationalt plan, forudsat at Rådet støtter sig på et tilstrækkeligt faktuelt grundlag.

Det er i øvrigt Unionens kompetente myndighed, som i tilfælde, hvor den begrundelse, der foreholdes den berørte person, bestrides, skal godtgøre, at den er velbegrundet, og ikke sidstnævnte, der skal føre bevis for, at begrundelsen ikke er velbegrundet.

(jf. præmis 36, 44, 99, 119 og 120)
1)

Rådets gennemførelsesafgørelse 2014/488/FUSP af 22. juli 2014 om gennemførelse af afgørelse 2013/255/FUSP om restriktive foranstaltninger over for Syrien og Rådets gennemførelsesforordning (EU) nr. 793/2014 af 22. juli 2014 om gennemførelse af forordning (EU) nr. 36/2012 om restriktive foranstaltninger på baggrund af situationen i Syrien annulleres, for så vidt som de vedrører Tri-Ocean Trading.
Det må med henblik på at vurdere, hvorvidt en statslig foranstaltning skal anses for at være statsstøtte ifølge artikel 107 TEUF, fastlægges, hvorvidt den virksomhed, foranstaltningen er rettet til, opnår en økonomisk fordel, som den ikke ville have opnået under sædvanlige markedsbetingelser.

For at afgøre, om et indgreb fra de offentlige myndigheders side i en virksomheds kapital har karakter af statsstøtte, skal det således vurderes, om en privat investor, som er af en størrelse, der kan sammenlignes med den offentlige sektors forvaltningsorganer, under tilsvarende omstændigheder kunne være foranlediget til at gennemføre den omhandlede foranstaltning.

I forbindelse med inddrivelse af offentlige fordringer skal det imidlertid ikke undersøges, om de omhandlede offentlige organer har handlet som offentlige investorer, hvis indgreb må sammenlignes med fremgangsmåden hos en privat investor, som følger en samlet eller sektorbestemt strukturpolitik, og som lader sig lede af mere langsigtede rentabilitetsudsigter. Disse organer bør i virkeligheden sammenlignes med en privat kreditor, der søger at få inddækket beløb, som en debitor i økonomiske vanskeligheder skylder ham.

Det kan i denne forbindelse være rationelt for en økonomisk aktør med kapitalandele i et selskab, som aktøren også har ydet en garanti, at vedtage foranstaltninger, som indebærer visse omkostninger, når disse foranstaltninger muliggør en betydelig reducering, eller endog eliminering, af risikoen for, at investoren mister sin kapital, og garantien udløses. Det kan nærmere bestemt være økonomisk rationelt for en medlemsstat at acceptere foranstaltninger såsom en overdragelse af værdiforringede aktiver, forudsat at de er forbundet med begrænsede omkostninger og risici, og at det i mangel heraf er meget sandsynligt, at denne medlemsstat vil lide tab, der er højere end de nævnte omkostninger.

Endvidere udelukker den omstændighed, at en medlemsstat allerede har foretaget kapitalindskud, der betegnes som støtte, i en virksomhed, ikke i sig selv uden videre muligheden for, at et senere kapitalindskud kan betragtes som en investering, der opfylder kriteriet om den private aktør i en markedsøkonomi. Det, der er afgørende i forbindelse med analysen af den efterfølgende foranstaltning, er, om statens adfærd opfylder et kriterium om økonomisk rationalitet.

Endelig udgør kriteriet om den private aktør i en markedsøkonomi ikke en undtagelse, som kun finder anvendelse efter anmodning fra en medlemsstat. Dette kriterium er, når det finder anvendelse, blandt de elementer, som Kommissionen har pligt til at tage hensyn til for at fastslå, om der foreligger støtte.

(jf. præmis 54-57, 59, 60, 65, 66 og74)
1)

Rådets gennemførelsesafgørelse 2014/678/FUSP af 26. september 2014 om gennemførelse af afgørelse 2013/255/FUSP om restriktive foranstaltninger over for Syrien og Rådets gennemførelsesforordning (EU) nr. 1013/2014 af 26. september 2014 om gennemførelse af forordning (EU) nr. 36/2012 om restriktive foranstaltninger på baggrund af situationen i Syrien annulleres, for så vidt som de vedrører Tri Ocean Energy.
4.

EU-varemærker — definition og erhvervelse af et EU-varemærke — relative registreringshindringer — indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art — risiko for forveksling med det ældre varemærke — bedømmelseskriterier [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 79-81 og 134)
5.

EU-institutionerne — offentlighedens ret til aktindsigt — forordning nr. 1049/2001 — undtagelser til retten til aktindsigt — beskyttelse af juridisk rådgivning — forpligtelse for institutionen til at undersøge arten af den juridiske rådgivning i retsakten og den konkrete mulighed for at skade beskyttelsen af den juridiske rådgivning og at efterprøve, om der består en mere tungtvejende offentlig interesse, som kan begrunde udbredelsen — udbredelse af juridiske udtalelser, der er afgivet i forbindelse med lovgivningsprocedurer — pligt for institutionen til nærmere at begrunde enhver afgørelse om afslag på aktindsigt (Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 1049/2001, art. 4, stk. 2, andet led) (jf. præmis 58-62)
1.

Retslig procedure — fremsættelse af nye anbringender under sagens behandling — uddybning af et tidligere fremsat anbringende — formaliteten [Rettens procesreglement (1991), art. 44, stk. 1, litra c), og art. 48, stk. 2] (jf. præmis 35 og 36)