ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Domstolens kendelse (Ottende Afdeling) af 28. maj 2020 –

DER Touristik

(Sag C-153/19) ( 1 )

»Præjudiciel forelæggelse – artikel 99 i Domstolens procesreglement – luftfart – forordning (EF) nr. 261/2004 – artikel 12 – pakkerejse – lang forsinkelse af et fly – kompensation til luftfartspassagerer – yderligere kompensation – passagerens ret til en nedsættelse af rejsens pris«

1. Præjudicielle spørgsmål – besvarelse, der klart kan udledes af retspraksis – anvendelse af procesreglementets artikel 99 (Art. 267 TEUF; Domstolens procesreglement, art. 99) (jf. præmis 25 og 26)

2. Transport – luftfart – forordning nr. 261/2004 – fælles bestemmelser om kompensation og bistand til luftfartspassagerer ved boardingafvisning og ved aflysning eller lange forsinkelser – ret til kompensation ved forsinkelse – begrebet yderligere kompensation – ret til nedsættelse af rejsens pris – omfattet – betingelser – den nationale rets efterprøvelse (Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 261/2004, art. 1, stk. 1, og art. 7 og 12) (jf. præmis 27, 29, 32, 33 og 36 samt konkl.)

Konklusion

Artikel 12 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 261/2004 af 11. februar 2004 om fælles bestemmelser om kompensation og bistand til luftfartspassagerer ved boardingafvisning og ved aflysning eller lange forsinkelser og om ophævelse af forordning (EØF) nr. 295/91 skal fortolkes således, at denne bestemmelse ikke er til hinder for, at en passager, der allerede har modtaget kompensation i henhold til forordningens artikel 7, kan modtage kompensation i medfør af et i den pågældende medlemsstats lovgivning fastsat krav på nedsættelse af rejsens pris, som passageren har over rejsearrangøren, for så vidt som denne sidstnævnte kompensation tildeles for en individuel skade, der skyldes en af de situationer, der er fastsat i den nævnte forordnings artikel 1, stk. 1, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.

( 1 ) – EUT C 182 af 27.5.2019.
Domstolens kendelse (Ottende Afdeling) af 28. maj 2020 –

WWK Lebensversicherung auf Gegenseitigkeit

(Sag C-803/19)

»Præjudiciel forelæggelse – artikel 99 i Domstolens procesreglement – livsforsikring – direktiv 2002/83/EF og 2009/138/EF. – fortrydelsesret – tilbagesøgning af beløb betalt til forsikringsvirksomheden i afgift på forsikringspræmier – betingelser«

Etableringsfrihed – fri udveksling af tjenesteydelser – livsforsikring – direktiv 2002/83 og 2009/138 – forsikringstagerens opsigelsesret – udøvelse af opsigelsesretten – tilbagesøgning af beløb, der er betalt til forsikringsgiveren som afgift på forsikringspræmier – regler – nationale bestemmelser, hvorefter tilbagesøgning af betalinger af afgift på forsikringspræmier til forsikringsgiveren, der opkræves af forsikringsvirksomheden, er udelukket – lovlighed – betingelse

(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/83, art. 35, stk. 1, og art. 36, stk. 1; Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/138, art. 185, stk. 1, og art. 186, stk. 1)

(jf. præmis 27-32 og 37 samt konkl.)

Konklusion

Artikel 35, stk. 1, sammenholdt med artikel 36, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/83/EF af 5. november 2002 om livsforsikring (EFT 2002, L 345, s. 1), henholdsvis artikel 185, stk. 1, sammenholdt med artikel 186, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/138/EF af 25. november 2009 om adgang til og udøvelse af forsikrings- og genforsikringsvirksomhed (Solvens II), skal fortolkes således, at disse bestemmelser ikke er til hinder for nationale bestemmelser, hvorefter den afgift på forsikringspræmier, som påhviler forsikringstageren og opkræves og videresendes til staten af forsikringsselskabet, i tilfælde af forsikringstagerens opsigelse af forsikringsaftalen ikke henhører under de beløb, som forsikringsselskabet skal tilbagebetale til forsikringstageren, således at forsikringstageren er henvist til at forlange denne afgift tilbagebetalt af afgiftsmyndigheden eller i givet fald må gøre erstatningskrav gældende over for forsikringsselskabet, når de procedureregler, der i henhold til den lovgivning, der finder anvendelse på forsikringsaftalen, er gældende for så vidt angår tilbagesøgning af beløb, der er betalt som afgift på forsikringspræmier, ikke egner sig til at rejse tvivl om den effektive virkning af den opsigelsesret, som forsikringstageren har i henhold til EU-retten, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.
4.

Præjudicielle spørgsmål – formaliteten – nødvendigheden af at forelægge Domstolen tilstrækkelige præciseringer med hensyn til den faktiske og retlige sammenhæng – rækkevidden af forpligtelsen på området for de grundlæggende frihedsrettigheder – spørgsmål rejst i forbindelse med en tvist, som kun har tilknytning til én medlemsstat – ingen angivelse af det tilknytningsmoment, som gør den ønskede fortolkning nødvendig for afgørelsen af tvisten – åbenbart afvisningsgrundlag (Art. 267 TEUF; Rettens procesreglement, art. 53, stk. 2, og art. 94) (jf. præmis 41-43, 46 og 47 samt konkl.)
Domstolens kendelse (Ottende Afdeling) af 22. april 2020 –

Yodel Delivery Network

(Sag C-692/19) ( 1 )

»Præjudiciel forelæggelse – Domstolens procesreglement, artikel 99 – direktiv 2003/88/EF – tilrettelæggelse af arbejdstiden – begrebet »arbejdstager« – pakkedistributionsvirksomhed – kvalifikation af bude ansat på grundlag af en aftale om tjenesteydelser – budets mulighed for at ansætte underleverandører og for samtidigt at levere lignende tjenesteydelser til tredjemand«

1. Præjudicielle spørgsmål – besvarelse, der klart kan udledes af retspraksis – anvendelse af procesreglementets artikel 99 (Art. 267 TEUF; Domstolens procesreglement, art. 99) (jf. præmis 21)

2. Socialpolitik – beskyttelse af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed – direktiv 2003/88 om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden – begrebet arbejdstager – uafhængig entreprenør, der kan anvende underentreprenører eller vikarer, acceptere eller ikke acceptere de forskellige opgaver, som tilbydes af dennes angivelige arbejdsgiver, levere sine serviceydelser til enhver tredjemand og fastsætte sine egne arbejdstider – ikke omfattet – betingelser – den nationale rets efterprøvelse (Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/88) (jf. præmis 27-32 og 38-45 samt konkl.)

Konklusion

Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/88/EF af 4. november 2003 om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden skal fortolkes således, at det er til hinder for, at en person, der er ansat af sin angivelige arbejdsgiver på grundlag af en aftale om tjenesteydelser, hvori det præciseres, at vedkommende er uafhængig entreprenør, kvalificeres som »arbejdstager« som omhandlet i dette direktiv, når vedkommende har mulighed for:

– at anvende underleverandører eller vikarer til at udføre den tjenesteydelse, som vedkommende er ansat til at levere

– at acceptere eller ikke at acceptere de forskellige opgaver, som tilbydes af dennes angivelige arbejdsgiver, eller for ensidigt at fastsætte et maksimalt antal opgaver

– at levere sine serviceydelser til enhver tredjemand, herunder til direkte konkurrenter til den angivelige arbejdsgiver, og

– at fastsætte sine egne arbejdstider inden for visse parametre samt at organisere sin tid for at tilpasse sig sine personlige behov frem for alene at tilpasse sig den angivelige arbejdsgivers behov

dels når denne persons uafhængighed ikke synes fiktiv, dels når der ikke kan godtgøres noget underordnelsesforhold mellem den nævnte person og dennes angivelige arbejdsgiver. Imidlertid tilkommer det den forelæggende ret, under hensyn til samtlige relevante forhold vedrørende denne samme person samt til den økonomiske aktivitet, som denne udøver, at foretage en kvalifikation af denne under hensyn til direktiv 2003/88.

( 1 ) – EUT C 423 af 16.12.2019.
3.

Landbrug – finansiering gennem EGFL – afslutning af regnskaber – afslag på at afholde udgifter, der følger af uregelmæssigheder i forbindelse med anvendelsen af Unionens retsforskrifter – finansiel korrektion, der svarer til forskellen mellem støttebeløbet for en fuldstændig nedlæggelse og støttebeløbet for en delvis nedlæggelse – grænsetilfælde – anvendelse af en lavere korrektionssats eller ingen korrektionssats – betingelser for anvendelse – ikke automatisk anvendelse i tilfælde af, at betingelserne er opfyldt – Kommissionens skønsmargen – overholdelse af proportionalitetsprincippet og af ligebehandlingsprincippet (Rådets forordning nr. 1290/2005, art. 31) (jf. præmis 52)
4.

EU-ret – principper – ret til forsvar – ret til kontradiktion – rækkevidde – forpligtelse til at gøre det muligt for den berørte at udtrykke sig mundtligt – foreligger ikke (jf. præmis 37-39 og 41)
Domstolens kendelse (Ottende Afdeling) af 30. april 2020 –

Flightright

(Sag C-939/19)

»Præjudiciel forelæggelse – artikel 99 i Domstolens procesreglement – luftfart – forordning (EF) nr. 261/2004 – lang forsinkelse – ret til erstatning – afstand, der skal tages i betragtning – flyrejse med mellemlanding – direkte tilsluttede flyforbindelser – hensyntagen til den samlede distance eller kun det annullerede segment«

Transport – luftfart – forordning nr. 261/2004 – kompensation og bistand til luftfartspassagerer – lang forsinkelse af et fly – direkte tilsluttet flyforbindelse – ret til erstatning – beregning af størrelsen af kompensationen – afstand, der skal lægges til grund – den samlede distance mellem afgangsstedet for den første flyvning og det endelige bestemmelsessted skal lægges til grund

(Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 261/2004, art. 7, stk. 1)

(jf. præmis 19-22 og konkl.)

Konklusion

Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 261/2004 af 11. februar 2004 om fælles bestemmelser om kompensation og bistand til luftfartspassagerer ved boardingafvisning og ved aflysning eller lange forsinkelser og om ophævelse af forordning (EØF) nr. 295/91 skal fortolkes således, at med henblik på fastsættelsen af kompensationsbeløbet ved lang forsinkelse i tilfælde af, at en passager har foretaget en samlet reservation af en lufttransport bestående af to eller flere flyvninger, er det den samlede distance mellem afgangsstedet for den første flyvning og det endelige bestemmelsessted, der skal lægges til grund, også i tilfælde, hvor kun den sidste flyvning var forsinket.
1.

Politisamarbejde – retligt samarbejde i straffesager – rammeafgørelse om den europæiske arrestordre og om procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne – begrebet »den udstedende judicielle myndighed« i rammeafgørelsens artikel 6, stk. 1 – anklagemyndighed med kompetence til at indlede retsforfølgning af en person, der er mistænkt for at have begået en straffelovsovertrædelse – omfattet – betingelser – uafhængighed ved varetagelsen af funktioner – rækkevidde (Rådets rammeafgørelse 2002/584, som ændret ved rammeafgørelse 2009/299, art. 6, stk. 1) (jf. præmis 35-42 samt konkl.)
Domstolens kendelse (Niende Afdeling) af 2. april 2020 –

ITSA mod Kommissionen

(Sag C-553/19 P) ( 1 )

»Appel – artikel 181 i Domstolens procesreglement – tilnærmelse af lovgivningerne – fremstilling, præsentation og salg af tobak og relaterede produkter – oprettelse og drift af et sporbarhedssystem for tobaksvarer – delegeret forordning og gennemførelsesretsakter – annullationssøgsmål – formaliteten – artikel 263, stk. 4, TEUF – ikke umiddelbart berørt – artikel 256, stk. 1, andet afsnit, TEUF – artikel 58, første afsnit, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol – artikel 168, stk. 1, litra d), og artikel 169, stk. 2, i Domstolens procesreglement – ingen præcis anfægtelse af en begrundelse fra Rettens side og af retlige argumenter til støtte for appellen – argumentation, der alene tilsigter, at Domstolen foretager en fornyet bedømmelse af de for Retten fremførte argumenter – åbenbart, at appellen skal afvises«

Appel – anbringender – anbringender og argumenter, som blot gentager det for Retten påberåbte – ingen angivelse af den påberåbte retlige fejl – åbenbart afvisningsgrundlag

[Art. 256, stk. 1, andet afsnit, TEUF; statutten for Domstolen, art. 58, stk. 1; Domstolens procesreglement, art. 168, stk. 1, litra d), og art. 169, stk. 2]

(jf. præmis 28-35)

Konklusion

1) Appellen afvises, idet det er åbenbart, at den ikke kan antages til realitetsbehandling.

2) International Tax Stamp Association Ltd (ITSA) betaler sagsomkostningerne.

( 1 ) – EUT C 357 af 21.10.2019.
1)

Artikel 6, stk. 1, i Rådets direktiv 93/13/EØF af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler skal fortolkes således, at denne bestemmelse ikke er til hinder for, at et vilkår i en aftale, der er indgået mellem en erhvervsdrivende og en forbruger, og hvis urimelige karakter kan fastslås af en retsinstans, kan være genstand for en kontrakt om novation mellem denne erhvervsdrivende og denne forbruger, for så vidt som forbrugeren i forbindelse med indgåelsen af denne kontrakt om novation var bekendt med, at dette vilkår ikke var bindende, og med konsekvenserne heraf, således at forbrugerens tiltrædelse af kontrakten følger af et frit og informeret samtykke, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.
2)

§ 5 i rammeaftalen om tidsbegrænset ansættelse, indgået den 18. marts 1999, som findes i bilaget til direktiv 1999/70, skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en national lovgivning, hvorefter det alene er en ansættelse som vedtægtsmæssigt hjælpepersonale, der kan konverteres til en ansættelse som vedtægtsmæssigt midlertidigt ansat, såfremt den pågældende konvertering udgør en egnet foranstaltning til at forhindre og – i givet fald – sanktionere misbrug hidrørende fra anvendelsen af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelseskontrakter eller ansættelsesforhold eller en tilsvarende retsregel som omhandlet i denne bestemmelse, og når der i den nationale retsorden er fastsat andre effektive foranstaltninger for at forhindre og sanktionere et sådant misbrug over for arbejdstagere med tidsbegrænset ansættelse, der ikke er ansat som vedtægtsmæssigt hjælpepersonale, hvilket det påhviler den nationale ret at efterprøve.
Domstolens kendelse (Tiende Afdeling) af 14. januar 2021 –

UC og TD (Formalitetsmangler ved anklageskriftet)

(Sag C-769/19) ( 1 )

»Præjudiciel forelæggelse – artikel 99 i Domstolens procesreglement – retligt samarbejde i straffesager – direktiv 2012/13/EU – ret til information under straffesager – artikel 6 – retten til information for mistænkte og tiltalte personer vedrørende deres rettigheder – artikel 47, stk. 2, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder – behandling af en sag inden for en rimelig frist – national lovgivning, hvorefter den retslige procedure skal afsluttes, såfremt retten konstaterer, at anklageskriftet er behæftet med formalitetsmangler – hjemvisning af sagen til anklagemyndigheden med henblik på udarbejdelse af et nyt anklageskrift – lovlighed«

Retligt samarbejde i straffesager – ret til information under straffesager – direktiv 2012/13 – ret til at blive informeret om tiltalen – retten til afgørelse af sagen inden for en rimelig tid – national ordning, hvorefter den retslige procedure afsluttes, hvis anklageskriftet lider af formalitetsmangler – forpligtelse til at hjemvise sagen til anklagemyndigheden med henblik på udarbejdelse af et nyt anklageskrift – lovlighed

(Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 47, stk. 2; Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2012/13, art. 6, stk. 1, 3 og 4)

(jf. præmis 43-53, 56 og 59 samt konkl.)

Konklusion

Artikel 6, stk. 1, 3 og 4, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2012/13/EU af 22. maj 2012 om ret til information under straffesager, artikel 47, stk. 2, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, princippet om EU-rettens forrang og retten til respekt for den menneskelige værdighed skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en national lovgivning, som i et tilfælde, hvor anklageskriftet er behæftet med mangler, for så vidt som dets indhold savner klarhed, er ufuldstændigt eller modstridende, på ingen måde gør det muligt for anklagemyndigheden at afhjælpe disse mangler ved at berigtige dem i det indledende retsmøde, hvor de er blevet konstateret, og som pålægger retten at afslutte den retslige procedure og hjemvise sagen til anklagemyndigheden med henblik på udarbejdelse af et nyt anklageskrift.

( 1 ) – EUT C 27 af 27.1.2020.
1)

Artikel 56 TEUF skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for et tostrenget system for tilrettelæggelse af markedet for hasardspil med den begrundelse alene, at reklamepraksissen hos den person, der er indehaver af monopolet på lotteriprodukter og kasinospil, tager sigte på at tilskynde til aktiv deltagelse i spil, navnlig ved at banalisere spil, ved at tegne et positivt billede heraf på grund af anvendelsen af indtægterne herfra til almennyttige aktiviteter eller ved at øge tiltrækningskraften ved spil ved hjælp af lokkende reklamer, som foregøgler store gevinster.
Domstolens kendelse (Tiende Afdeling) af 14. januar 2021 –

Manea mod CdT

(Sag C-892/19 P) ( 1 )

»Appel – artikel 181 i Domstolens procesreglement – personalesag – midlertidigt ansat – tidsbegrænset kontrakt – afgørelse om ikke at forlænge kontrakten – tilbagetrækning af afgørelsen og vedtagelse af en ny afgørelse om ikke-forlængelse med virkning fra datoen for den første afgørelse – annullations- og erstatningssøgsmål – åbenbart, at appellen delvis ikke kan antages til realitetsbehandling, delvis er ugrundet«

1. Appel – anbringender – anbringender, som åbenbart ikke kan antages til realitetsbehandling eller åbenbart er ugrundede – afvisning eller forkastelse, når som helst, ved begrundet kendelse, uden mundtlig forhandling (Domstolens procesreglement, art. 181) (jf. præmis 26)

2. Appel – anbringender – urigtig vurdering af de faktiske omstændigheder og af beviserne – afvisning – Domstolens prøvelse af vurderingen af de faktiske omstændigheder og af beviselementer – udelukket, medmindre de er gengivet urigtigt (Art. 256, stk. 1, andet afsnit, TEUF; statutten for Domstolen, art. 58, stk. 1) (jf. præmis 50, 56, 74, 75 og 83)

3. Appel – anbringender – utilstrækkelig begrundelse – Rettens begrundelse fremgår indirekte – lovlighed – betingelser (Art. 256 TEUF; statutten for Domstolen, art. 36) (jf. præmis 53)

4. Annullationssøgsmål – anbringender – manglende eller utilstrækkelig begrundelse – anbringende forskelligt fra anbringendet vedrørende retsaktens materielle lovlighed (Art. 263 TEUF og 296 TEUF) (jf. præmis 91, 92, 98 og 110)

Konklusion

1) Appellen forkastes, idet det er åbenbart, at den delvis ikke kan antages til realitetsbehandling, delvis er ugrundet.

2) Camelia Manea betaler appelsagens omkostninger.

( 1 ) – EUT C 161 af 11.5.2020.
Domstolens kendelse (Tiende Afdeling) af 14. januar 2021 –

Krakvet

(Sag C-108/19) ( 1 )

»Præjudiciel forelæggelse – artikel 99 i Domstolens procesreglement – det fælles merværdiafgiftssystem (moms) – direktiv 2006/112/EF – artikel 33 – fastsættelse af stedet for afgiftspligtige transaktioner – levering af varer med transport – levering af varer, der forsendes eller transporteres af leverandøren eller for hans regning – salg på et websted – aftale om transport af varer indgået mellem køberen og et selskab, som foreslås af leverandøren«

Harmonisering af skattelovgivningerne – det fælles merværdiafgiftssystem – levering af goder – stedet for afgiftspligtige transaktioner – levering af varer med transport – transportaftale indgået mellem køberen og speditøren – leverandøren anbefaler en speditør, men overlader valget til køberen – transport eller forsendelse af leverandøren eller for dennes regning – begreb – varer transporteret eller forsendt af en leverandør, der har spillet en vigtig rolle i leveringens væsentligste faser – omfattet

(Rådets direktiv 2006/112, art. 33)

(jf. præmis 48 og konkl.)

Konklusion

Artikel 33 i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at hvad angår varer, der sælges på et websted af en leverandør etableret i en medlemsstat til kunder, der befinder sig i en anden medlemsstat, når disse kunder, med henblik på befordring af disse varer, på grundlag af de forsendelsesmuligheder, som leverandøren tilbyder, vælger et selskab, som foreslås på dette websted, med hvilket de indgår en særskilt aftale i forhold til aftalen mellem dem og leverandøren for købet af de nævnte varer, skal disse varer anses for at være transporteret af »leverandøren eller for hans regning« som omhandlet i denne artikel 33, såfremt samme leverandørs rolle for så vidt angår initiativet til og organiseringen af de væsentlige faser i transporten af disse samme varer er afgørende, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve under hensyn til samtlige relevante omstændigheder i tvisten i hovedsagen.

( 1 ) – EUT C 172 af 20.5.2019.
Domstolens dom (Ottende Afdeling) af 8. oktober 2020 –

Weindel Logistik Service

(Sag C-621/19) ( 1 )

»Præjudiciel forelæggelse – artikel 99 i Domstolens procesreglement – det fælles merværdiafgiftssystem (moms) – direktiv 2006/112/EF – artikel 168, litra e) – fradrag for indgående afgift – anvendelse af varer udelukkende med henblik på den afgiftspligtige persons afgiftspligtige transaktioner – bestående direkte forbindelse mellem de indførte varer og den udgående transaktion«

Harmonisering af skattelovgivningerne – det fælles merværdiafgiftssystem – fradrag for indgående afgift – fradragsrettens indtræden og omfang – ompakningstjenester for varer, der importeres fra tredjelande og derefter eksporteres – importøren ompakker varer uden at råde over varerne som ejer – nægtelse af retten til fradrag – lovlighed – betingelser – ingen indgående importomkostninger, eller disse omkostninger er ikke indregnet i prisen for bestemte udgående transaktioner eller i prisen for varer eller tjenesteydelser, som den afgiftspligtige person leverer inden for rammerne af sin økonomiske virksomhed

[Rådets direktiv 2006/112, art. 168, litra e)]

(jf. præmis 45, 46 og 49 samt domskonkl.)

Konklusion

Artikel 168, litra e), i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at den er til hinder for, at en importør indrømmes ret til fradrag af merværdiafgift (moms), når vedkommende ikke råder over varerne som ejer, og når der ikke foreligger nogen indgående importomkostninger, eller disse omkostninger ikke er indregnet i prisen for bestemte udgående transaktioner eller i prisen for varer eller tjenesteydelser, som den afgiftspligtige person leverer inden for rammerne af sin økonomiske virksomhed.

( 1 ) – EUT C 363 af 28.10.2019.
Domstolens kendelse (Syvende Afdeling) af 28. oktober 2020 –

Repsol Comercial de Productos Petrolíferos

(Sag C-716/19) ( 1 )

»Præjudiciel forelæggelse – artikel 53, stk. 2, og artikel 94 i Domstolens procesreglement – konkurrence – en national konkurrencemyndigheds endelige afgørelse, hvorved der fastslås en praksis, der begrænser konkurrencen – rækkevidden af bevisværdien af de undersøgte og fastlagte faktiske omstændigheder – manglende tiltrækkelige præciseringer vedrørende den faktiske og retlige baggrund for tvisten i hovedsagen og grundene til, at der er behov for en besvarelse af de præjudicielle spørgsmål – åbenbart afvisningsgrundlag«

Præjudicielle spørgsmål – formaliteten – nødvendigheden af at forelægge Domstolen tilstrækkelige præciseringer med hensyn til den faktiske og retlige sammenhæng – rækkevidden af forpligtelsen på konkurrenceområdet – utilstrækkelige præciseringer om denne sammenhæng – åbenbart afvisningsgrundlag

(Art. 267 TEUF; statutten for Domstolen, art. 23; Domstolens procesreglement, art. 53, stk. 2, og art. 94)

(jf. præmis 13-29 og 31 samt konkl.)

Konklusion

Den anmodning om præjudiciel afgørelse, som Juzgado de lo Mercantil no 2 de Madrid (handelsret nr. 2 i Madrid, Spanien) har indgivet ved afgørelse af 29. juli 2019, afvises.

( 1 ) – EUT C 423 af 16.12.2019.