Forslag til afgørelse fra generaladvokat Mischo fremsat den 12. marts 1998. - Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber mod Forbundsrepublikken Tyskland. - Traktatbrud - Mangelfuld gennemførelse af direktiv 85/337/EØF. - Sag C-301/95.



Samling af Afgørelser 1998 side I-06135



Generaladvokatens forslag til afgørelse

1 Kommissionen har i medfoer af EF-traktatens artikel 169, stk. 2, anlagt sag med paastand om, at det fastslaas, at Forbundsrepublikken Tyskland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til traktatens artikel 5 og 189, sammenholdt med Raadets direktiv 85/337/EOEF af 27. juni 1985 om vurdering af visse offentlige og private projekters indvirkning paa miljoeet (1) (herefter »direktivet«), navnlig artikel 2, 3, artikel 5, stk. 2, artikel 6, stk. 2, artikel 8 og 9, samt artikel 12, stk. 1 og 2.

2 Domstolen har allerede undersoegt disse bestemmelser ved flere lejligheder (2).

3 I Tyskland blev dette direktiv gennemfoert ved Gesetz ueber die Umweltvertraeglichkeitspruefung af 12. februar 1990 (lov om vurdering af miljoepaavirkning, herefter »UVPG«), der traadte i kraft den 1. august 1990 (3).

4 Efter Kommissionens opfattelse har Tyskland i forbindelse med denne gennemfoerelse paa fem forskellige punkter tilsidesat sine forpligtelser i henhold til traktaten og direktivet. I staevningen fremsatte Kommissionen et sjette klagepunkt, der vedroerte gennemfoerelsen af to bestemte projekter. Da man fra Tysklands side over for Kommissionen fremfoerte beviser for, at der for begge projekters vedkommende var blevet indgivet en anmodning om tilladelse, inden fristen til at gennemfoere direktivet udloeb, frafaldt Kommissionen det sjette klagepunkt i replikken.

5 Lad mig indledningsvis erindre om, at det foelger af fast retspraksis (4), at det, saafremt en medlemsstat har tilsidesat specifikke forpligtelser efter et direktiv, er ufornoedent at tage stilling til, om den derfor ogsaa har tilsidesat sine forpligtelser efter traktatens artikel 5.

Foerste og tredje klagepunkt: For sen gennemfoerelse af direktivet og manglende anvendelse af det paa samtlige de projekter, der er tilladt efter den 3. juli 1998

6 Jeg foreslaar, at disse klagepunkter behandles samlet, da de begge vedroerer spoergsmaalet, om det er begrundet, at Domstolen paa ny udtaler sig om traktatbrud, som den allerede har konstateret i praemisserne - men ikke i domskonklusionen - i tidligere domme.

7 Med hensyn til det foerste klagepunkt har Kommissionen gjort gaeldende, at den tyske regering ikke har truffet de noedvendige foranstaltninger for at efterkomme direktivet inden for den fastsatte frist. UVPG traadte foerst i kraft den 1. august 1990, og gennemfoerelsesfristen efter direktivets artikel 12, stk. 1, var udloebet den 3. juli 1988.

8 Den tyske regering har gjort gaeldende, at Domstolen allerede i sin ovennaevnte dom i sagen Bund Naturschutz in Bayern m.fl. har konstateret, at direktivet var blevet for sent gennemfoert i Tyskland, og at det derfor ville vaere »overfloedigt at fremsatte en ny udtalelse fra Forbundsrepublikkens side«.

9 Efter Kommissionens opfattelse er det noedvendigt formelt at fastslaa, at Forbundsrepublikken Tyskland har begaaet traktatbruddet, eftersom den naevnte dom blev afsagt under en praejudiciel sag.

10 Kommissionens tredje klagepunkt vedroerer overgangsordningen i UVPG's § 22. I henhold til denne bestemmelse skal der i forbindelse med tilladelsesprocedurer, som allerede er indledt, kun gennemfoeres en vurdering af indvirkningerne paa miljoeet, saafremt procedurerne endnu ikke var blevet offentliggjort paa det tidspunkt, hvor UVPG traadte i kraft. Saaledes var tilladelsesprocedurer, der var blevet indledt inden den 1. august 1990, men efter den 3. juli - hvor fristen til at gennemfoere direktivet udloeb - ikke blevet undergivet en vurdering af deres indvirkning paa miljoeet, saaledes som det kraeves i direktivet.

11 Den tyske regering har anfoert, at det foelger af baade ovennaevnte dom i sagen Bund Naturschutz in Bayern m.fl. og den naevnte dom i sagen Kommissionen mod Tyskland, der blev afsagt i en traktatbrudssag, at Forbundsrepublikken Tyskland ikke var befoejet til at indfoere undtagelsesbestemmelsen i UVPG's § 22 vedroerende projekter, for hvilke der var indgivet ansoegning om godkendelse efter den 3. juli 1988. Der er derfor intet grundlag for, at Domstolen paa ny skal udtale sig vedroerende dette retsspoergsmaal.

12 Over for dette har Kommissionen fremfoert, at Domstolen i de to domme ikke fastslog udtrykkeligt i domskonklusionen, at Forbundsrepublikken Tyskland havde begaaet et traktatbrud.

13 Jeg foreslaar Domstolen at tage Kommissionens anmodning til foelge. Kommissionen har nemlig med rette paapeget, at Domstolens dom i sagen Bund Naturschutz in Bayern m.fl. blev afsagt under en praejudiciel sag. Formaalet med sagen var at give forelaeggelsesdomstolen en fortolkning af direktivets artikel 12, stk. 1, og ikke at konstatere et eventuelt traktatbrud fra Forbundsrepublikken Tysklands side.

14 I sagen Kommissionen mod Tyskland konstaterede Domstolen ligeledes ikke formelt i domskonklusionen, at der ved anvendelsen af UVPG's § 22 var begaaet et traktatbrud, da Domstolen ikke tog Kommissionens klage, som kun vedroerte et specifikt projekt, til foelge.

15 Lad mig for saa vidt blot henvise til, at Domstolen altid har anerkendt, at Kommissionen har kompetence til at skoenne, om det er hensigtsmaessigt at anlaegge en traktatbrudssag mod en medlemsstat.

16 Generelt er det ogsaa en forudsaetning for at kunne indlede en procedure i henhold til EF-traktatens artikel 171, at traktatbruddet konstateres formelt. Den formelle konstatering er ogsaa af afgoerende betydning i forbindelse med en eventuel anmodning om skadeserstatning, som en borger maatte fremsaette mod en medlemsstat.

17 Jeg foreslaar derfor Domstolen formelt at konstatere, at Forbundsrepublikken Tyskland

- idet den ikke har truffet de noedvendige foranstaltninger for at efterkomme direktivet inden for den fastsatte frist, og

- idet den ikke har indfoert en pligt til at foretage en vurdering af indvirkningerne paa miljoeet vedroerende samtlige de projekter, som skal undergives en saadan vurdering ifoelge direktivet, for hvilke tilladelsesproceduren er blevet indledt efter den 3. juli 1988,

har tilsidesat sine forpligtelser efter traktatens artikel 189, stk. 3, og direktivets artikel 12, stk. 1.

Andet klagepunkt: Manglende meddelelse af samtlige foranstaltninger paa det omraade, der er omfattet af direktivet

18 I direktivets artikel 12, stk. 2, bestemmes foelgende:

»Medlemsstaterne meddeler Kommissionen teksten til de nationale retsforskrifter, som de udsteder paa det omraade, der er omfattet af dette direktiv.«

19 Kommissionen fortolker denne bestemmelse saaledes, at regeringen er forpligtet til at give meddelelse om ikke blot de tekster, der vedtages paa forbundsplan, men ogsaa de regler, der skal anvendes i de forskellige delstater paa det omraade, der er omfattet af direktivet.

20 Den tyske regering har for det foerste indvendt, at hverken direktivets artikel 12, stk. 2, eller nogen anden faellesskabsretlig bestemmelse paalaegger den at meddele Kommissionen samtlige de foranstaltninger, den har truffet for at efterkomme direktivet.

21 For det andet har man fra tysk side henvist til UVPG's § 4, der ifoelge regeringen sikrer, at direktivet anvendes paa retmaessig vis paa hele forbundsrepublikkens omraade.

22 Ifoelge UVPG's § 4 skal loven kun anvendes, saafremt der ikke i forbunds- eller delstatslovgivningen er opstillet naermere regler om vurdering af indvirkningerne paa miljoeet, eller kravene heri er mindre end kravene ifoelge UVPG. Bestemmelser, som indeholder strengere krav, paavirkes ikke af loven.

23 Formuleringen af § 4 var ifoelge den tyske regering resultatet af en lovgivningsteknik, hvorved man ville undgaa, at forbundslovgiveren skulle aendre indholdet af en lang raekke speciallove.

24 Ved at fremsende UVPG til Kommissionen gav man ifoelge den tyske regering Kommissionen mulighed for at udoeve kontrol med direktivets anvendelse i Tyskland. Ifoelge § 4 har saerregler kun en formel fortrinsstilling; indholdsmaessigt har § 4 altid forrang. Naar der i henhold til bestemmelser i forbundets eller delstaternes saerlove skal foretages en vurdering af indvirkningerne paa miljoeet, skal disse bestemmelser anvendes, i det omfang de i overensstemmelse med UVPG gentager eller paa konstaterende vis giver mulighed for at anvende reglerne om gennemfoerelse af en vurdering af indvirkningerne paa miljoeet. Opfylder saadanne bestemmelser i forbunds- eller delstatslovgivningen ikke de indholdsmaessige krav i UVPG, saa skal denne lov selv anvendes umiddelbart. Paa denne maade sikrer denne overordnede lov, at direktivets krav opfyldes helt og fuldt.

25 Kommissionen har anfoert, at sagsoegte saaledes ikke selv bestrider, at delstaternes regler er retsregler, der er blevet vedtaget paa det omraade, som er omfattet af direktivet. Der er under alle omstaendigheder tale om bestemmelser fra en medlemsstats side, som den tyske regering har pligt til at meddele Kommissionen. Spoergsmaalet om rangforholdet mellem forbunds- og delstatslovgivningen kan utvivlsomt have betydning for bedoemmelsen af, om direktivet er blevet gennemfoert korrekt i Tyskland. Men netop denne indholdsmaessige kontrol kan Kommissionen ikke foretage, hvis den ikke faar meddelelse om alle de relevante retsregler.

26 Kommissionens argumentation er overbevisende. I henhold til EF-traktatens artikel 155 paahviler det Kommissionen at drage omsorg for, at faellesskabsretten overholdes. Omvendt er medlemsstaterne i medfoer af traktatens artikel 5 forpligtet til at lette Faellesskabet gennemfoerelsen af dets opgaver.

27 Formaalet med meddelelsespligten i henhold til direktivets artikel 12, stk. 2, er netop at saette Kommissionen i stand til at opfylde sin rolle som faellesskabsrettens vogter. Med henblik herpaa paahviler det den at bedoemme, om direktivet er blevet gennemfoert korrekt i de forskellige medlemsstater.

28 Det er i denne forbindelse bydende noedvendigt, at Kommissionen har kendskab til samtlige bestemmelser, der i en medlemsstat anvendes paa det omraade, der er reguleret af et direktiv.

29 Der kan i oevrigt forekomme situationer, hvor delstats- eller forbundsmyndigheder ikke opdager, at der foreligger en uforenelighed med faellesskabsretten, mens Kommissionen, saafremt den er i stand til undersoege samtlige relevante forskrifter, kan goere medlemsstaten opmaerksom paa det problem, der er opstaaet.

30 Jeg foreslaar derfor Domstolen at konstatere, at Forbundsrepublikken Tyskland har tilsidesat sine forpligtelser efter direktivets artikel 12, stk. 2, idet den har undladt at meddele Kommissionen ordlyden af samtlige de foranstaltninger, der i Tyskland er blevet truffet paa det omraade, som er omfattet af direktivet.

Fjerde klagepunkt: Den ufuldstaendige gennemfoerelse af direktivets artikel 2 i relation til de projekter, der er opregnet i dettes bilag II

31 Direktivets artikel 2, stk. 1, er affattet saaledes:

»1. Medlemsstaterne traeffer de noedvendige foranstaltninger med henblik paa, at projekter, der bl.a. paa grund af deres art, dimensioner eller placering, kan faa vaesentlig indvirkning paa miljoeet, undergives en vurdering af denne indvirkning, inden der gives tilladelse.

Disse projekter er defineret i artikel 4.«

32 Direktivets artikel 4 lyder saaledes:

»1. Med forbehold af artikel 2, stk. 3, skal projekter, der henhoerer under de i bilag I anfoerte grupper, vurderes i henhold til artikel 5 til 10.

2. Projekter, der henhoerer under de i bilag II anfoerte grupper, vurderes i henhold til artikel 5 til 10, naar medlemsstaterne finder, at det er paakraevet paa grund af projekternes karakter.

Med henblik herpaa kan medlemsstaterne navnlig udpege visse typer projekter, der skal vurderes, eller fastsaette kriterier og/eller graensevaerdier for at afgoere, hvilke af projekterne henhoerende under de i bilag II anfoerte kategorier der skal vurderes i henhold til artikel 5 til 10.«

33 Forbundsrepublikken Tyskland har benyttet sig af den mulighed, der gives i henhold til artikel 4, stk. 2, sammenholdt med direktivets bilag II, og har i UVPG's § 3 samt i lovens bilag udpeget visse projekter, for hvilke der skal foretages en vurdering af deres indvirkninger paa miljoeet.

34 Kommissionen har gjort gaeldende, at bilagene til UVPG ikke omfatter samtlige de projektgrupper, som opregnes i bilag II til direktivet. Ifoelge Kommissionen skal samtlige de projekter, der er opregnet i bilag II til direktivet under de forskellige bogstaver i alfabetet, som punkt 1 til 11 er underinddelt i, anses for »grupper« i artikel 4's forstand.

35 Kommissionen har praeciseret, at det i medfoer af direktivets artikel 2, stk. 1, paahviler medlemsstaterne at sikre, at en kompetent myndighed med hensyn til samtlige projekter, der er opfoert i bilag II, afgoer, om disse paa grund af deres art, dimensioner eller placering kan faa vaesentlig indvirkning paa miljoeet. Denne afgoerelse kan traeffes abstrakt, idet man kvalificerer projektgrupper paa grundlag af bestemte kriterier. Sker dette imidlertid ikke, saa skal det sikres, at afgoerelsen vedroerende de enkelte projekters paaregnelige virkninger traeffes i de enkelte konkrete tilfaelde, inden der gives tilladelse.

36 Den tyske regering har fortolket begreberne »grupper« og »projekter« anderledes end Kommissionen. Efter regeringens opfattelse er der i bilag II til direktivet opregnet i alt »tolv projektgrupper«, inden for hvilke der findes »specifikke« projekter. I medfoer af direktivets artikel 4, stk. 2, kan hver medlemsstat frit afgoere, hvilke specifikke projekter i de relevante grupper der skal undergives vurderingspligten. UVPG inddrager samtlige projektgrupper i bilag II til direktivet, og inden for disse grupper omfatter vurderingspligten de projekter, hvis egenskaber ifoelge forbundslovgiverens opfattelse kraever, at der foretages en vurdering.

37 Ifoelge den tyske regering kan der saaledes ikke vaere tale om, at Forbundsrepublikken Tyskland ved UVPG's § 3 har udelukket hele projektgrupper som omhandlet i bilag II til direktivet fra vurderingspligten. Man har derimod inden for de enkelte projektgrupper bedoemt specifikke projekter ud fra deres egne karakteristika og derefter paa grundlag af den skoensbefoejelse, som staten har faaet i medfoer af direktivets artikel 4, stk. 2, fastslaaet, hvilke projekter inden for de tolv klasser i bilag II der skal undergives vurderingspligten. Med henblik herpaa har den tyske regering i overensstemmelse med sin skoensbefoejelse for visse projekttypers vedkommende fastsat kriterier og/eller bindende graenser hvad angaar vurderingspligten.

38 Forskellen mellem Kommissionens og Forbundsrepublikken Tysklands opfattelse vedroerer altsaa spoergsmaalet om, hvad der skal forstaas ved begrebet »projektgrupper«.

39 Efter min opfattelse kan man kun forstaa problemet rigtigt, hvis man holder sig de to bilags struktur for oeje.

40 Bilag I er opbygget saaledes:

Overskrift: Projekter omhandlet i artikel 4, stk. 1 1. Raaolieraffinaderier ... 2. Konventionelle varmekraftvaerker ... 3. Anlaeg, der udelukkende er bestemt til ... 4. Integrerede jern- og staalvaerker ... osv.

Der er opfoert i alt ni punkter.

41 Bilag II er derimod opbygget saaledes:

Overskrift: Projekter omhandlet i artikel 4, stk. 2

1. Landbrug a) Projekter vedroerende sammenlaegninger b) Projekter vedroerende inddragning af uopdyrket land ... c) Vandforvaltningsprojekter inden for landbruget

d) Nyplantning af skov, hvis saadan indebaerer risiko for negative oekologiske forandringer ...

osv. til litra h).

2. Udvindingsindustrier a) Toervegravning b) Dybdeboringer ... c) Udvinding af ... mineraler osv. til litra m).

3. Energiindustrien a) Industrianlaeg til fremstilling af elektrisk energi ... b) Industrianlaeg til transport af gas ... c) Oplagring af naturgas over jorden osv til litra j).

Herefter foelger foelgende rubrikker:

4. Bearbejdning af metaller 5. Glasfremstilling 6. Kemisk industri 7. Levnedsmiddelindustrien 8. Tekstil-, laeder, trae- og papirindustri 9. Gummiindustri 10. Infrastrukturprojekter 11. Andre projekter

12. AEndring af projekter i bilag I samt projekter i bilag I, som udelukkende eller hovedsagelig tjener til udvikling og afproevning af nye metoder eller produkter, og som ikke anvendes mere end ét aar.

42 Med undtagelse af punkt 5, 9 og 12 er rubrikkerne - jf. saaledes f.eks. rubrik 1, 2 og 3 - opdelt i underrubrikker, der indledes med bogstaver.

43 Naar man forsoeger at afgoere striden mellem Forbundsrepublikken Tyskland og Kommissionen, boer man efter min opfattelse tage udgangspunkt i artikel 4, stk. 1, hvori det bestemmes, at »projekter, der henhoerer under de i bilag I anfoerte grupper, vurderes ...« og artikel 4, stk. 2, hvori det siges, at »projekter, der henhoerer under de i bilag II anfoerte grupper, vurderes ... naar ....« (5).

44 Det er altsaa utaenkeligt, at begrebet »grupper« kan have en forskellig betydning alt efter, om der er tale om det ene eller det andet bilag.

45 Da dette begreb i bilag I refererer til projektkategorier, der defineres efter deres art - f.eks. raaolieraffinaderier, kraftvaerker og integrerede vaerker til fremstilling af metal - saa kan begrebet i bilag II kun referere til kategorier af den samme type, som f.eks. bedrifter indrettet til fjerkraehold, jern- og staalvaerker osv.

46 Begrebet »projektgrupper« i direktivets artikel 4 ville ikke vaere entydigt, saafremt dette begreb i bilag II skulle forstaas som de store erhvervssektorer saasom landbruget, udvindingsindustrien og energiindustrien.

47 Dette kan illustreres af et eksempel. I bilag I opregnes foelgende projektgrupper:

»7. Anlaeg af motorveje, motortrafikveje, nyanlaeg til jernbanefjerntrafik samt lufthavne med en start- og landingsbane paa 2 100 meter og derover.

8. Soehandelshavne samt vandveje og havne til indre sejlads, der kan besejles og anloebes af skibe paa over 1 350 tons.«

48 I bilag II kan man finde foelgende rubrik under punkt 10, »infrastrukturprojekter«:

»d) Anlaeg af veje, havne, herunder fiskerihavne, og flyvepladser (projekter, som ikke er omfattet af bilag I)« (6).

49 Denne sammenstilling viser, at punkt 7 og 8 i bilag I modsvares af punkt 10, litra d), i bilag II, hvori der opregnes projekter af samme type i mindre maalestok.

50 Efter min opfattelse kan man ikke antage, at punkt 7 og 8 i bilag I modsvarer hele den brede palette af infrastrukturprojekter.

51 Det resultat, som man ville komme frem til, hvis man fulgte den tyske regerings fortolkning, ville i oevrigt i vidt omfang fratage direktivet dets virkninger.

52 Som Kommissionen med rette har gjort gaeldende, ville denne fortolkning foere til det resultat, at en medlemsstat var berettiget til at udvaelge blot et enkelt »projekt« (forstaaet saaledes som den tyske regering fortolker dette begreb) fra hver af de tolv hovedrubrikker i bilag II, og dette ville saa ikke vaere andet end et bilag »à la carte«.

53 Det ville herefter vaere tilstraekkeligt, at en medlemsstat fastlagde graensevaerdien for, hvornaar »bedrifter indrettet til fjerkraehold« [punkt 1, litra e), i bilag II] skal underkastes en vurdering af deres indvirkning paa miljoeet, for at undgaa nogensinde at skulle foretage en saadan vurdering vedroerende projekter om »landvinding fra havet« [punkt 1, litra h), i bilag II].

54 I dommen i sagen Kommissionen mod Belgien (7) afgjorde Domstolen imidlertid, at selv om det fremgaar af direktivets artikel 4, stk. 2, »at medlemsstaterne altid kan udpege visse 'typer' projekter, der skal vurderes, eller fastsaette kriterier og/eller graensevaerdier for at afgoere, hvilke af projekterne der skal vurderes, bemaerkes det imidlertid, at dette er en befoejelse, som er tillagt medlemsstaterne inden for hver af de kategorier, der er opregnet i bilag II. Faellesskabslovgiver har saaledes selv anlagt den vurdering, at samtlige kategorier af projekter, der er opregnet i bilag II, eventuelt og afhaengig af, hvilken karakter projektet har ved udarbejdelsen, kan have en betydelig indvirkning paa miljoeet«.

55 I Kraaijeveld m.fl.-dommen (8) praeciserede Domstolen foelgende: »Selv om direktivets artikel 4, stk. 2, andet afsnit, imidlertid giver medlemsstaterne et skoen, naar de udpeger visse typer projekter, der skal vurderes, eller fastsaetter kriterier og/eller graensevaerdier, der skal laegges til grund, er dette skoen afgraenset af forpligtelsen i artikel 2, stk. 1, til at foretage en undersoegelse af indvirkningerne af projekter, der bl.a. paa grund af deres art, dimensioner eller placering, kan faa vaesentlig indvirkning paa miljoeet. Domstolen har saaledes vedroerende en medlemsstats lovgivning, hvorefter visse hele kategorier af projekter, der er opregnet i bilag II, var holdt uden for forpligtelsen til at undersoege indvirkningerne, i dommen af 2. maj 1996 (9) fastslaaet, at de i artikel 4, stk. 2, omtalte kriterier og/eller graensevaerdier har til formaal at lette vurderingen af de konkrete kendetegn for et projekt (10) med henblik paa at afgoere, om det er omfattet af forpligtelsen til at foretage en vurdering, men ikke har til formaal paa forhaand at udelukke hele kategorier af projekter, der er opregnet i bilag II, og som paataenkes gennemfoert i en medlemsstat, fra denne forpligtelse«.

56 Disse passager fra Domstolens praksis ville ikke have nogen mening, hvis begrebet »projektgrupper« skulle forstaas som de tolv store omraader, der er angivet med tal, og ikke som de mere specifikke kategorier, der indledes med et bogstav.

57 Efter min opfattelse var det Domstolens mening, at medlemsstaterne har mulighed for at afgoere, om der inden for en bestemt kategori (eller »gruppe«, for nu at bruge direktivets udtryk) - f.eks. »bedrifter indrettet til svinehold« - kun skal foretages en vurdering af indvirkningen paa miljoeet, naar der er tale om specifikke projekter, der overskrider en vis graensevaerdi, f.eks. »bedrifter, der er indrettet til mindst 1 400 svin«, eller det drejer sig om projekter, der har bestemte karakteristika, f.eks. »bedrifter til svinehold, uanset antal svin, naar bedriften ligger naermere end 300 meter fra bymaessig bebyggelse«, hvorimod der ikke skal foretages nogen vurdering ved lignende bedrifter, som ikke opfylder disse kriterier (11). Ved alle andre kategorier (eller grupper) af landbrugsprojekter, hvor der ikke er fastlagt saadanne kriterier, skal hvert enkelt projekt undersoeges med henblik paa at fastslaa, om der som foelge af projektets saerlige egenskaber skal foretages en vurdering af dets indvirkning paa miljoeet.

58 Denne fortolkning strider ikke mod Raadets og Kommissionens erklaering, der fremgaar af Raadets moederapport, og som den tyske regering har paaberaabt sig. I henhold til erklaeringen »kan medlemsstaterne inden for rammerne af artikel 4, stk. 2, ogsaa bestemme, at projekter i de grupper, der er opfoert i bilag II, kun skal undergives en forenklet vurdering eller slet ikke nogen«. Dette udsagn er helt i overensstemmelse med Kommissionens holdning, for begrebet »projekter« skal, efter min opfattelse, forstaas som individuelle projekter, som en bestemt bygherre har indleveret.

59 Det kan i oevrigt ikke bestrides, at man har taget Kommissionens holdning, (som jeg deler), til efterretning ved den nye affattelse af artikel 4 i direktiv 85/337, der blev indfoert ved Raadets direktiv 97/11/EF af 3. marts 1997 (12). Artikel 4 lyder nu saaledes:

»1. Med forbehold af artikel 2, stk. 3, skal projekter (13), der er opfoert i bilag I, vurderes i henhold til artikel 5 til 10.

2. Med forbehold af artikel 2, stk. 3, skal medlemsstaterne for projekter (14), der er opfoert i bilag II, ved hjaelp af

a) en undersoegelse i hvert enkelt tilfaelde,

eller

b) graensevaerdier eller kriterier fastsat af medlemsstaten

afgoere, om projektet skal vurderes i henhold til artikel 5 til 10.

Medlemsstaterne kan beslutte at anvende begge de i litra a) og b) naevnte procedurer.«

60 Ordene »projekter, der henhoerer under de i [henholdsvis bilag I og II] anfoerte grupper« er saaledes blevet afloest af vendingen »projekter, der er opfoert i« henholdsvis bilag I eller II.

61 Der kan saaledes for fremtiden ikke laengere vaere tvivl om, at der med hensyn til bilag II henvises til de projektgrupper, der indledes med et bogstav i alfabetet, og ikke henvises til hovedrubrikkerne, saasom landbrug, udvindingsindustri osv.

62 I oevrigt bekraefter den nye affattelse ogsaa Kommissionens opfattelse af, at alle projekter i hvert enkelt tilfaelde skal undergives en vurdering, saafremt de ikke henhoerer under en kategori, som en medlemsstat har fastsat graensevaerdier eller andre kriterier for.

63 Fra Forbundsrepublikken Tysklands side har man gjort gaeldende, at eftersom der blandt medlemsstaterne var almindelig enighed om, at direktivets artikel 4 skulle aendres, »udgoer gennemfoerelsen af direktivet ved UVPG, naar der henses til direktivets upraecise og uklare affattelse, ikke noget traktatbrud«.

64 Kommissionen har selv indroemmet, at direktivets gamle ordlyd kunne medfoere fortolkningsproblemer. Imidlertid har mange medlemsstater fortolket direktivet paa samme maade som Kommissionen. Proceduren i traktatbrudssager er desuden en objektiv procedure, der har til formaal at afklare, hvilke forpligtelser medlemsstaterne har ifoelge faellesskabsretten. Det foelger nemlig af Domstolens praksis, at traktatbrudssoegsmaalet goer det muligt at fastslaa den noejagtige raekkevidde af medlemsstaternes forpligtelser i tilfaelde af uoverensstemmelser vedroerende fortolkningen (15).

65 Domstolen er altsaa noedt til at konstatere, at Forbundsrepublikken Tyskland har overtraadt de forpligtelser, der paahviler den i henhold til direktivets artikel 2, da den paa forhaand i fuldt omfang har undtaget bestemte hele grupper af de projekter, der er opfoert i bilag II, fra en vurdering af projekternes indvirkning paa miljoeet.

Femte klagepunkt: Ufuldstaendig gennemfoerelse af direktivets artikel 5, stk. 2

66 I artikel 5, stk. 2, er det bestemt, hvilke angivelser bygherren »mindst« skal give den kompetente myndighed med henblik paa en vurdering af et projekts indvirkning paa miljoeet.

67 Kommissionen har indroemmet, at sagsoegte i UVPG's § 6, stk. 3 og 4, har defineret de noedvendige oplysninger i overensstemmelse med de krav, der stilles i direktivet. I henhold til UVPG's § 6, stk. 2, andet punktum, skal de paagaeldende bestemmelser imidlertid kun finde anvendelse, »saafremt de i stk. 3 og 4 opregnede oplysninger ikke i detaljer er fastlagt i en retsforskrift«.

68 Dette betyder ifoelge Kommissionen, at andre retsforskrifter, som i detaljer fastlaegger, hvilke oplysninger en bygherre skal give, har forrang for UVPG's bestemmelser og altsaa erstatter disse, uafhaengigt af om disse andre forskrifter opfylder kravene i henhold til direktivets artikel 5, stk. 2.

69 Da man fra tysk side altsaa ikke paa generel vis har fastsat forskrifter vedroerende de oplysninger, som kraeves i henhold til direktivet, har den sagsoegte stat tilsidesat de forpligtelser, der paahviler den efter traktatens artikel 5 og artikel 189, stk. 3, sammenholdt med direktivets artikel 5, stk. 2, og artikel 12, stk. 1.

70 Den tyske regering har svaret, at Kommissionens standpunkt ikke tager hensyn til UVPG's § 4, som paa generel vis regulerer forholdet mellem UVPG og de oevrige retsforskrifter, der paa forbunds- eller delstatsplan er fastsat inden for direktivets omraade. I § 4 er der opstillet det grundlaeggende princip, at saafremt kravene i de naevnte forbunds- eller delstatsregler er mindre end kravene ifoelge UVPG, saa har UVPG forrang.

71 Hvis der derimod i henhold til forbundets eller delstaternes retsforskrifter kraeves fremlagt flere oplysninger end efter UVPG's § 6, stk. 3 og 4, saa finder foerstnaevnte bestemmelser fortsat anvendelse.

72 Jeg foreslaar Domstolen at foelge den tyske regerings holdning paa dette punkt. Det staar nemlig fast, at der i direktivets artikel 5, stk. 2, kun er fastsat et minimum for, hvilke oplysninger bygherren skal give. I direktivets artikel 13 er der desuden udtrykkeligt indroemmet medlemsstaterne adgang til at fastsaette strengere regler for saa vidt angaar proceduren for vurderingen af indvirkningerne paa miljoeet. Efter min mening omfatter dette ogsaa spoergsmaalet om de oplysninger, der skal gives.

73 Der kan saaledes inden for forskellige omraader, hvor direktivet muligvis skal anvendes, optraede saerlige problemer i forbindelse med vurderingen af indvirkningerne paa miljoeet, og det kan som foelge heraf vaere begrundet, at bygherren giver saerlige oplysninger, som han ikke ville have vaeret noedt til at give inden for et andet omraade.

74 Ved UVPG's § 6, stk. 2, sammenholdt med UVPG's § 4, sikres det, at bygherren altid mindst giver de oplysninger, der kraeves i henhold til denne lovs § 6, stk. 3 og 4. Men disse krav svarer til de oplysninger, der kraeves ifoelge direktivets artikel 5, stk. 2.

75 Den tyske regering har derfor efter min opfattelse ikke gennemfoert direktivets artikel 5, stk. 2, paa ufuldstaendig vis.

76 Jeg foreslaar derfor Domstolen at frifinde for dette klagepunkt.

Sagens omkostninger

77 Jeg foreslaar, at det paalaegges Forbundsrepublikken Tyskland at betale sagens omkostninger, da dens anbringender efter min opfattelse i det vaesentlige ikke kan tages til foelge.

Forslag til afgoerelse

Henset til alt dette foreslaar jeg Domstolen

1) at fastslaa, at Forbundsrepublikken Tyskland har tilsidesat sine forpligtelser efter EF-traktatens artikel 189, stk. 3, og artikel 2 samt artikel 12, stk. 1 og 2, i Raadets direktiv 85/337/EOEF af 27. juni 1985 om vurdering af visse offentlige og private projekters indvirkning paa miljoeet, da den

- ikke inden for den fastsatte frist har truffet de noedvendige foranstaltninger til at efterkomme direktivet

- ikke har meddelt Kommissionen samtlige de foranstaltninger, den har truffet for at efterkomme direktivet

- ikke har indfoert pligt til at foretage en vurdering af indvirkningerne paa miljoeet af samtlige de projekter, som skal undergives en saadan vurdering ifoelge direktivet, for hvilke tilladelsesproceduren er blevet indledt efter den 3. juli 1988, og

- ikke har bestemt, at samtlige grupper af projekter, som er opregnet i bilag II til direktivet, skal undergives en vurdering af, om de muligvis har betydelige indvirkninger paa miljoeet

2) i oevrigt at frifinde Forbundsrepublikken Tyskland.

3) at paalaegge Forbundsrepublikken Tyskland at betale sagens omkostninger.

(1) - EFT L 175, s. 40.

(2) - Jf. f.eks. dom af 9.8.1994, sag C-396/92, Bund Naturschutz in Bayern m.fl., Sml. I, s. 3717, af 11.8.1995, sag C-431/92, Kommissionen mod Tyskland, Sml. I, s. 2189, af 2.5.1996, sag C-133/94, Kommissionen mod Belgien, Sml. I, s. 2323, og af 24.10.1996, sag C-72/95, Kraaijeveld m.fl., Sml. I, s. 5403.

(3) - BGBl. I, s. 205.

(4) - Jf. dommen i sagen Kommissionen mod Belgien, naevnt ovenfor i fodnote 2, praemis 56.

(5) - Mine fremhaevelser.

(6) - Min fremhaevelse.

(7) - Naevnt ovenfor i fodnote 2, praemis 41.

(8) - Naevnt ovenfor i fodnote 2, praemis 50 og 51.

(9) - Ovennaevnte dom i sagen Kommissionen mod Belgien, praemis 42.

(10) - Min fremhaevelse.

(11) - Jf. Kraaijeveld m.fl.-dommen, naevnt ovenfor i fodnote 2, praemis 49.

(12) - EFT L 73, s. 5.

(13) - Min fremhaevelse.

(14) - Min fremhaevelse.

(15) - Dom af 14.12.1971, sag 7/71, Kommissionen mod Frankrig, Sml. s. 1003, praemis 49.