ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
3)

Må det endegyldige pålæg, der er rettet til medlemsstaterne, og som er fastsat i artikel 31, stk. 2, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder og artikel 3, 5, 6, 16 og 22 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/88/EF af 4. november 2003, sammenholdt med artikel 4, stk. 1, artikel 11, stk. 3, og artikel 16, stk. 3, i Rådets direktiv 89/391/EØF af 12. juni 1989, om generelt at begrænse alle arbejdstageres arbejdsdage anses for at være opfyldt for almindelige arbejdstagere med den nationale lovgivning, der er indeholdt i artikel 34 og 35 i Estatuto de los Trabajadores, hvoraf det, som det fremgår af fast national retspraksis, ikke kan udledes, at virksomhederne er forpligtede til at oprette et system til registrering af den effektive arbejdsdag for fuldtidsansatte arbejdstagere, som ikke udtrykkeligt, individuelt eller kollektivt har forpligtet sig til overarbejde, eller som ikke opfylder betingelserne for at være mobile arbejdstagere, arbejdstagere i handelsflåden eller ved jernbanerne?
1)

Skal det almindelige EU-retlige princip om forbud mod enhver forskelsbehandling fortolkes således, at det er til hinder for en national forskrift, indeholdt i artikel 31, stk. 1, i lov nr. 39/2010 af 22. december 2010 om statsbudgettet for 2011 (Ley 39/2010, de 22 de diciembre, de Presupuestos Generales del Estado para el año 2011), som fastsætter forskellige procentsatser for lønnedsættelse, der er mere byrdefulde for den del af dommerstanden, der oppebærer den laveste løn, og dermed indebærer, at de lider et større afsavn af hensyn til bæredygtigheden af de offentlige udgifter (princippet om forbud mod forskelsbehandling)
2)

2.1 Er det i henhold til artikel 4, stk. 2, i direktiv 93/13, som ikke er gennemført i spansk ret, i strid med direktiv 93/13 og artikel 8 heri, at en spansk domstol henviser til og anvender artikel 4, stk. 2, i nævnte direktiv, når denne bestemmelse ikke er blevet gennemført i spansk ret efter lovgivers ønske, idet denne ønskede en fuldstændig beskyttelse af alle de vilkår, som den erhvervsdrivende kan indføje i en forbrugeraftale, herunder dem, der berører aftalens hovedgenstand, også selv om de er affattet klart og forståeligt? 2.2 Er det under alle omstændigheder nødvendigt at fremkomme med oplysninger eller reklame om følgende omstændigheder eller forhold eller nogle af disse med henblik på forståelsen af det væsentlige vilkår, dvs. IRPH? (i) En forklaring af, hvordan referencesatsen beregnes, dvs. at det skal oplyses, at dette indeks omfatter gebyrer og øvrige omkostninger ud over den nominelle rente, at der er tale om et simpelt ikke-vægtet gennemsnit, at den erhvervsdrivende bør vide og oplyse om, at han burde anvende en negativ margen, samt at de formidlede oplysninger ikke er offentlige, modsat Euribor-satsen, der normalt anvendes. (ii) En redegørelse for indeksets tidligere og mulige fremtidige udvikling, herunder oplysning og offentliggørelse af grafer, der klart og tydeligt forklarer forbrugeren udviklingen i denne specifikke rentesats i forhold til Euribor, som normalt anvendes i forbindelse med lån sikret ved pant i fast ejendom. 2.3 Og såfremt Domstolen konkluderer, at det påhviler den forelæggende ret at vurdere, om kontraktvilkårene er urimelige, og udlede alle konsekvenserne heraf i henhold til national ret, ønskes oplyst, om manglende oplysninger om ovenstående ikke udgør en manglende forståelse af vilkåret, idet vilkåret ikke fremgår klart for den gennemsnitlige forbruger (artikel 4, stk. 2, i direktiv 93/13), eller at udeladelsen af disse oplysninger indebærer en urimelig behandling fra den erhvervsdrivendes side, og at forbrugeren, såfremt denne havde fået de relevante oplysninger, ikke havde valgt at optage et lån på grundlag af IRPH.
3)

Er proportionalitetsprincippet til hinder for, at en medlemsstat ikke tager hensyn til, at et selskab efter skattekontrollen har modtaget en afgørelse, ifølge hvilken produktet »brændselsolie i halvforarbejdet tilstand« kan sidestilles med produktet »brændselsolie [păcură]«, og at den oprindeligt for produktet »dieselolie« beregnede punktafgift derfor fastholdes i forbindelse med vurdering af skatteyderens/selskabets klage?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 152/14

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Court of Appeal in Northern Ireland (Det Forenede Kongerige) den 9. februar 2018 — Ermira Bajratari mod Secretary of State for the Home Department

(Sag C-93/18)

(2018/C 152/16)

Processprog: engelsk

Den forelæggende ret

Court of Appeal in Northern Ireland

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Ermira Bajratari

Sagsøgt: Secretary of State for the Home Department

Præjudicielle spørgsmål

1) Kan indkomst fra beskæftigelse, som er ulovlig i henhold til national lovgivning, helt eller delvist tages i betragtning med henblik på at fastslå, at der rådes over tilstrækkelige ressourcer i henhold til unionsborgerdirektivets (1) artikel 7, stk. 1, litra b)?

2) I bekræftende fald kan betingelsen i artikel 7, stk. 1, litra b), da være opfyldt i tilfælde, hvor beskæftigelsen anses for usikker alene på grund af dens ulovlige karakter?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/38/EF af 29.4.2004 om unionsborgeres og deres familiemedlemmers ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område, om ændring af forordning (EF) nr. 1612/68 og om ophævelse af direktiv 64/221/EØF, 68/360/EØF, 72/194/EØF, 73/148/EØF, 75/34/EØF, 75/35/EØF, 90/364/EØF, 90/365/EØF og 93/96/EØF (EUT 2004, L 158, s. 77).
DA Den Europæiske Unions Tidende C 152/16

Appel iværksat den 13. februar 2018 af Koton Mağazacilik Tekstil Sanayi ve Ticaret AŞ til prøvelse af dom afsagt af Retten (Anden Afdeling) den 30. november 2017 i sag T-687/16 — Koton Mağazacilik Tekstil Sanayi ve Ticaret AŞ mod Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret

(Sag C-104/18 P)

(2018/C 152/19)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Koton Mağazacilik Tekstil Sanayi ve Ticaret AŞ (ved advokaterne J. Güell Serra og E. Stoyanov Edissonov)

De andre parter i appelsagen: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO) og Joaquín Nadal Esteban

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Den appellerede dom ophæves.

— Den omtvistede afgørelse annulleres.

— Det anfægtede EU-varemærke nr. 9917436 erklæres ugyldigt.

— Joaquín Nadal Esteban og EUIPO tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Anbringender og væsentligste argumenter

Retten fastslog i den appellerede dom for så vidt angik bedømmelsen af betingelserne for anvendelsen af artikel 52, stk. 1, litra b), i forordning nr. 207/2009 (1), at det fremgik af Domstolens dom af 11. juni 2009 Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli, C-529/07, EU:C:2009:361, at ond tro forudsatte, at der forelå en risiko for forveksling, og at det som følge deraf krævedes,, at de omhandlede varer og tjenesteydelser var af lignende eller samme art.

Appellanten gør gældende, at det ikke følger af dom Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli, at det for, at ansøgeren om registreringen kan anses for at være i ond tro, forudsættes, at der foreligger en risiko for forveksling mellem parternes varemærker/ tegn, men at eksistensen af en sådan risiko for forveksling alene er et eksempel på faktorer, der kan tages i betragtning, og ikke en ufravigelig betingelse for anvendelsen af artikel 52, stk. 1, litra b), i forordning nr. 207/2009.

Appellanten gør således gældende, at Retten, idet den fastslog, at artikel 52, stk. 1, litra b), i forordning nr. 207/2009 forudsatte eller krævede, at der forelå en risiko for forveksling i offentlighedens bevidsthed og således, at de omhandlede varer eller tjenesteydelser var af lignende eller samme art, fortolkede dom Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli forkert og anvendte artikel 52, stk. 1, litra b), i forordning nr. 207/2009 forkert. Retten begik følgelig en retlig fejl.

(1) Rådets forordning (EF) nr. 207/2009 af 26.2.2009 om EF-varemærker (EUT 2009, L 78, s. 1).
DA Den Europæiske Unions Tidende C 142/36

Sag anlagt den 14. februar 2018 — Europa-Kommissionen mod Rumænien

(Sag C-116/18)

(2018/C 142/47)

Processprog: rumænsk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved J. Samnadda, L. Nicolae og G. von Rintelen, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Rumænien

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Rumænien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 43, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/26/EU af 26. februar 2014 om kollektiv forvaltning af ophavsret og beslægtede rettigheder samt multiterritoriale licenser for rettigheder til musikværker med henblik på onlineanvendelse i det indre marked (1), idet Rumænien ikke senest den 10. april 2016 har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme bestemmelserne i dette direktiv, eller i hvert fald ikke har underrettet Kommissionen herom.

— Rumænien pålægges i henhold til artikel 260, stk. 3, TEUF at betale en tvangsbøde på 42 377,60 EUR for hver dags forsinkelse med opfyldelsen af dens forpligtelse til at give underretning om de foranstaltninger, der er nødvendige med henblik på at sikre fuld gennemførelse af direktiv 2014/26/EU, regnet fra datoen for dommens afsigelse i den foreliggende sag.

— Rumænien tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

I henhold til artikel 43, stk. 1, i direktiv 2014/26/EU skal medlemsstaterne vedtage og sætte de nødvendige love og administrative bestemmelser i kraft for at efterkomme dette direktiv senest den 10. april 2016 og underrette Kommissionen herom. Medlemsstaterne er forpligtede til at vedtage de nødvendige foranstaltninger til gennemførelse af et direktiv i national ret inden for den fastsatte frist og til at underrette Kommissionen om disse foranstaltninger.

Kommissionen foreslår ligeledes, at Rumænien pålægges at betale en tvangsbøde på 42 377,60 EUR for hver dags forsinkelse med dens forpligtelse til at give underretning om de foranstaltninger, der er nødvendige for at sikre fuld gennemførelse af direktiv 2014/26/EU, regnet fra datoen for dommens afsigelse i den foreliggende sag. Tvangsbødens størrelse er fastsat under hensyntagen til overtrædelsens grovhed og varighed, behovet for at sikre, at tvangsbøden har afskrækkende virkning, samt denne medlemsstats betalingsevne.

Fristen for gennemførelse af direktivet i national ret udløb den 10. april 2016.

(1) EUT 2014, L 84, s. 72.
1)

Skal EU-retten i en situation som den beskrevne, og som udgør hovedsagens genstand, fortolkes således, at den omstændighed, at en national bestemmelse er i strid med artikel 2, stk. 2, tredje afsnit, i forordning (EØF) nr. 3950/92 (1), har som konsekvens, at producenter ikke er forpligtet til at betale tillægsafgiften, såfremt de i den nævnte forordning anførte vilkår er opfyldt?
2)

Er en national lovgivning, som den der følger af artikel 55, stk. 2, i lovdekret nr. 58 af 24. februar 1998 (den konsoliderede lovtekst vedrørende bestemmelserne om finansiel formidling i medfør af artikel 8 og 21 i lov nr. 52 af 6.2.1996), med senere ændringer, samt af artikel 111, stk. 2, i beslutning fra Commissione Nazionale per le Società e la Borsa — Consob nr. 16190 af 29. oktober 2007 (forordning med bestemmelser til gennemførelse af lovdekret nr. 58 af 24.2.1998 om formidlere), til hinder for den korrekte anvendelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/39/EF af 21. april 2004, især direktivets artikel 8, 23 og 51, samt de i traktaterne fastlagte principper og bestemmelser om forbud mod forskelsbehandling, proportionalitet, fri udveksling af tjenesteydelser og fri etableringsret, såfremt den omhandlede lovgivning a) tillader, at der »skønsmæssigt« kan fastsættes et forbud mod udøvelsen af virksomheden som »tilknyttet agent« (rådgiver med autorisation til dørsalg — tidligere finansiel mægler) som følge af omstændigheder, der dels ikke indebærer, at kravene om godt omdømme, såsom det er defineret i den nationale retsorden, ikke længere er opfyldt, dels samtidig ikke vedrører overholdelsen af bestemmelser til gennemførelse af direktivet, b) tillader, at der »skønsmæssigt« kan fastsættes et forbud i op til et år mod udøvelsen af virksomheden som »tilknyttet agent« (rådgiver med autorisation til dørsalg — tidligere finansiel mægler) i en procedure med henblik på at undgå »strepitus« som følge af tiltale i en straffesag, hvis varighed almindeligvis er meget længere end et år?
2.

Appellanten har med sit andet anbringende gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl ved at pålægge to bøder for den samme adfærd. a. Der skete ved dommen en tilsidesættelse af princippet ne bis in idem ved, at Marine Harvest blev pålagt to bøder for at købe retten til Jerzy Maleks aktiepost på 48,5 %: Først 10 mio. EUR på grundlag af EU-fusionsforordningens artikel 14, stk. 2, litra a), for angiveligt at gennemføre fusionen inden anmeldelse (angivelig overtrædelse af EU-fusionsforordningens artikel 4, stk. 1), og yderligere 10 mio. EUR på grundlag af EU-fusionsforordningen artikel 14, stk. 2, litra b), for angiveligt at gennemføre fusionen inden dens godkendelse (angivelig overtrædelse af EU-fusionsforordningens artikel 7, stk. 1). b. Subsidiært skete der ved dommen en tilsidesættelse af princippet om fradrag i straf, eftersom der ikke blev taget hensyn til den første sanktion ved fastsættelsen af den anden sanktion. c. Mere subsidiært blev der ved dommen begået en retlig fejl ved, at princippet om sammenstød af overtrædelser ikke blev anvendt: Den angivelige overtrædelse af anmeldelsespligten i EU-fusionsforordningens artikel 4, stk. 1, var den mest specifikke overtrædelse og indbefattede derfor den angivelige overtrædelse af status quo-forpligtelsen i EU-fusionsforordningens artikel 7, stk. 1, som var den mest generelle overtrædelse.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 142/37

Appel iværksat den 23. februar 2018 af River Kwai International Food Industry Co. Ltd til prøvelse af dom afsagt af Retten (Ottende Afdeling) den 14. december 2017 i sag T-460/14, Association européenne des transformateurs de maïs doux (AETMD) mod Rådet for Den Europæiske Union

(Sag C-144/18 P)

(2018/C 142/49)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: River Kwai International Food Industry Co. Ltd (ved advokaterne F. Graafsma og J. Cornelis)

De andre parter i appelsagen: Association européenne des transformateurs de maïs doux (AETMD) og Rådet for Den Europæiske Union

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Rettens dom af 14. december 2017 i sag T-460/14, Association européenne des transformateurs de maïs doux (AETMD) mod Den Europæiske Unions Råd ophæves, og

— Indstævnte tilpligtes at betale appellantens omkostninger i appelsagen og omkostningerne i sagen for Retten i sag T-460/14.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanten har gjort gældende, at Rettens konklusioner er behæftet med adskillige retlige fejl og med en urigtig gengivelse af de faktiske omstændigheder og de fremlagte beviser. Appellanten har derfor gjort gældende, at den appellerede dom skal ophæves.

Appellanten har støttet sig på tre appelanbringender.

For det første udgjorde det forhold, at den appellerede dom ikke behandlede appellantens indsigelser vedrørende spørgsmålet, om det oprindelige søgsmål — herunder med hensyn til det fjerde anbringende — kunne antages til realitetsbehandling, en tilsidesættelse af appellantens ret til forsvar ved Retten. Den appellerede dom så bort fra appellantens formalitetsindsigelser uden at angive en begrundelse/motivation for, hvorfor det ikke var nødvendigt at foretage en nærmere behandling af appellantens indsigelser.

For det andet gengav Retten ved at klassificere spørgsmålet om fordeling af omkostninger som et spørgsmål, der vedrører fastlæggelsen af normalværdien og således beregningen af dumpingmargenen, beviserne fejlagtigt. Ingen af de argumenter, som sagsøgeren fremførte under den administrative procedure, knytter spørgsmålet om fordeling af omkostninger til beregningen af dumpingmargenen.

Endelig er den appellerede dom i strid med grundforordningens (1) artikel 10 og med det generelle princip om forbud mod tilbagevirkende kraft, eftersom appellantens antidumpingtold rent faktisk er blevet forhøjet med tilbagevirkende kraft fra 3,6 % til 12,8 %.

(1) Rådets forordning (EF) nr. 1225/2009 af 30.11.2009 om beskyttelse mod dumpingimport fra lande, der ikke er medlemmer af Det Europæiske Fællesskab (EUT 2009, L 343, s. 51).
DA Den Europæiske Unions Tidende C 142/21

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal Superior de Justicia de Galicia (Spanien) den 3. januar 2018 — Modesto Jardón Lama mod Instituto Nacional de la Seguridad Social og Tesorería General de la Seguridad Social

(Sag C-7/18)

(2018/C 142/29)

Processprog: spansk

Den forelæggende ret

Tribunal Superior de Justicia de Galicia

Parter i hovedsagen

Appellant: Modesto Jardón Lama

Indstævnte: Instituto Nacional de la Seguridad Social og Tesorería General de la Seguridad Social

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 48 TEUF fortolkes således, at den er til hinder for en national retsforskrift, der fastsætter en betingelse om, at for at kunne få førtidspension skal det pensionsbeløb, der skal udbetales, være højere end den minimumspension, der tilkommer den berettigede efter samme nationale lovgivning, idet »pensionsbeløb« fortolkes som den faktiske pension, som alene den kompetente medlemsstat (i det foreliggende tilfælde Spanien) skal betale, uden at medregne den faktiske pension, som den berettigede vil kunne modtage på grundlag af en anden ydelse af samme art fra en anden eller andre medlemsstat/er?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunale Amministrativo Regionale della Campania (Italien) den 22. januar 2018 — Meca Srl mod Comune di Napoli

(Sag C-41/18)

(2018/C 142/36)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Tribunale Amministrativo Regionale della Campania

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Meca Srl

Sagsøgt: Comune di Napoli

Præjudicielt spørgsmål

Er de EU-retlige principper, især princippet om beskyttelse af den berettigede forventning og retssikkerhedsprincippet, der er fastlagt i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde (TEUF), og de heraf afledte principper såsom ligebehandlingsprincippet, princippet om forbud mod forskelsbehandling, proportionalitetsprincippet og effektivitetsprincippet, der er fastsat i direktiv 2014/24/EU (1), samt bestemmelsen i direktivets artikel 57, stk. 4, litra c) og g), til hinder for anvendelse af en national ordning som den italienske, der følger af artikel 80, stk. 5, litra c), i lovdekret nr. 50/2016, hvorefter anlæggelse af et civilretligt søgsmål vedrørende indsigelser om væsentlige mangler, der har vist sig under gennemførelsen af en tidligere kontrakt og som har medført forfald før aftalt tid heraf, afskærer den ordregivende myndighed fra enhver bedømmelse af tilbudsgiverens pålidelighed, indtil der foreligger en endelig afgørelse i søgsmålet, og uden at virksomheden har godtgjort iværksættelsen af self-cleaning foranstaltninger til at afhjælpe overtrædelser og undgå fornyede overtrædelser?
1)

Er det ved fortolkningen af artikel 157, stk. 1, første afsnit, sammenholdt med artikel 13, nr. 13) og nr. 14), i direktiv 2009/138/EF (1) etableringsstaten for det selskab (juridisk person), som er forsikringstager, eller den stat, hvor det selskab er beliggende, som er genstand for virksomhedskøbet, der anses for at være den medlemsstat, der er berettiget til at opkræve forsikringsafgiften, når et forsikringsselskab, der har hjemsted i Storbritannien og ikke har et fast forretningssted i Finland, tilbyder en forsikring til dækning af risici i forbindelse med et virksomhedskøb — til et selskab, der i forbindelse med virksomhedskøbet optræder som køber, og som ikke er etableret i Finland, og målselskabet for virksomhedskøbet er etableret i Finland — til et selskab, der i forbindelse med virksomhedskøbet optræder som køber, og som er etableret i Finland, og målselskabet for virksomhedskøbet ikke er etableret i Finland — til et selskab, der i forbindelse med virksomhedskøbet optræder som sælger, og som ikke er etableret i Finland, og målselskabet for virksomhedskøbet er etableret i Finland — til et selskab, der i forbindelse med virksomhedskøbet optræder som sælger, og som er etableret i Finland, og målselskabet for virksomhedskøbet ikke er etableret i Finland?
1)

Skal det miljøretlige princip om, at »forureneren betaler«, der er omhandlet i artikel 191, stk. 2, TEUF, og artikel 9, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/60/EF (1) af 23. oktober 2000, som fastsætter princippet om dækning af omkostninger ved forsyningspligtydelser og foreskriver en passende økonomisk analyse af vandanvendelsen, fortolkes således, at de er til hinder for indførelsen af et gebyr for anvendelse af indvand til elektricitetsproduktion som det i hovedsagen omtvistede, som hverken tilskynder til en effektiv vandanvendelse eller fastlægger ordninger med henblik på bevarelse og beskyttelse af de offentlige vandressourcer, og hvis kvantificering på ingen måde er knyttet til kapaciteten til at forårsage skade på de offentlige vandressourcer, idet gebyret udelukkende har fokus på muligheden for at skabe indtægter fra producenterne?
1.-

Skal § 4 i rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP, som er godkendt ved Rådets direktiv 1999/70/EF af 28. juni 1999 (1), fortolkes således, at den er til hinder for en regional retsforskrift som den i hovedsagen omhandlede, der udtrykkeligt udelukker tildeling og udbetaling af et bestemt løntillæg til personale ansat af Navarras offentlige forvaltning, som henhører under kategorien »kontraktansat på forvaltningsretligt grundlag« (med tidsbegrænset ansættelse), fordi nævnte tillæg udgør et vederlag i forbindelse med forfremmelse og udvikling inden for et karriereforløb, der specifikt er forbeholdt personale, som henhører under kategorien »offentlig tjenestemand« (med tidsubegrænset ansættelse)?
For det tredje har Korupcijas novēršanas un apkarošanas birojs (kontoret for forebyggelse og bekæmpelse af korruption) ved suspenderingen af sagsøgeren fra hvervet som nationalbankdirektør for Latvijas Banka fortolket EU-retten fejlagtigt, for så vidt som kontoret har udtalt, at sagsøgeren ikke inden for rammerne af Den Europæiske Centralbanks Styrelsesråd er uafhængig eller arbejder i Den Europæiske Centralbanks interesse, men derimod varetager beføjelserne som nationalbankdirektør for Latvijas Banka og handler i denne banks interesse. Artikel 13 TEUF fastsætter imidlertid, at Den Europæiske Centralbank er en af Den Europæiske Unions organer.

Ved udførelsen af deres opgaver kan ansatte ved Den Europæiske Unions organer kun varetage de i EU-retten fastsatte opgaver og kun i disse organers interesse. Det er ikke muligt i nationale retsforskrifter at fastsætte opgaver som ansatte ved Den Europæiske Unions organer skal udføre. Således er det ikke muligt for en ansat ved Den Europæiske Unions organer ved udførelsen af de opgaver, der påhviler denne ansatte, at udøve beføjelser, der er pålagt i henhold til national ret.

Artikel 130 TEUF, der fastsætter bestemmelse om Den Europæiske Centralbanks uafhængighed, udelukker, at direktøren for Republikken Letlands nationalbank ved udførelsen af sine opgaver som medlem af Den Europæiske Centralbanks Styrelsesråd handler (udelukkende) som repræsentant for Latvijas Banka og i denne sidstnævnte banks eller Republikken Letlands interesse.