DOMSTOLENS DOM (ANDEN AFDELING) AF 15. DECEMBER 1994. - SOCIETA FINANZIARIA SIDERURGICA FINSIDER SPA (IN LIQUIDAZIONE) MOD KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER. - APPEL EKSF - STAALKVOTE SOM KAN PRODUCERES OG LEVERES PAA DET FAELLES MARKED - OVERSKRIDELSE. - SAG C-320/92 P.



Samling af Afgørelser 1994 side I-05697



Sammendrag

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

++++

1. Annullationssoegsmaal ° annullationsdom ° raekkevidde ° annullation af artikel 5 i beslutning nr. 194/88/EKSF

(EKSF-traktaten, art. 33; generel beslutning nr. 194/88, art. 5)

2. EKSF ° produktion ° kvoteordning for produktion og levering af staal ° kvoteoverskridelse ° soegsmaal med fuld proevelsesret vedroerende en boedebeslutning ° Faellesskabets retsinstansers mulighed for ved beregning af kvoteoverskridelsen at paalaegge Kommissionen at tage hensyn til det tab, virksomheden har lidt som foelge af en annulleret retsakt ° udelukket ° erstatning af tabet i overensstemmelse med proceduren i henhold til EKSF-traktatens artikel 34

(EKSF-traktaten, art. 34 og 36)

3. EKSF ° produktion ° kvoteordning for produktion og levering af staal ° kvoteoverskridelse ° ansoegning om forlods anvendelse af kvoter for efterfoelgende kvartal ° ordningens ophoer ° ansoegning uden genstand

[Generel beslutning nr. 194/88, art. 11, stk. 3, litra e)]

4. Appel ° anbringender ° praemisser i en dom, som strider mod faellesskabsretten ° begrundelse baseret paa andre retlige grunde ° forkastelse

5. Appel ° Domstolens kompetence ° spoergsmaalet, om Domstolen ud fra billighedsbetragtninger kan aendre Rettens bedoemmelse af stoerrelsen af den boede, som er paalagt en virksomhed ° udelukket

Sammendrag

1. Da Domstolen ikke annullerede artikel 5 i beslutning nr. 194/88 ° om forlaengelse af overvaagningsordningen og systemet for produktionskvoter for visse produkter for virksomhederne i staalindustrien ° i det omfang, denne artikel indeholdt befoejelse for Kommissionen til at fastsaette kvoterne, men kun i det omfang, den ikke indeholdt nogen mulighed for at fastsaette leveringskvoterne paa et grundlag, som Kommissionen ansaa for rimeligt for de virksomheder, for hvilke forholdet mellem produktions- og leveringskvoten laa vaesentligt under faellesskabsgennemsnittet, havde Kommissionen hjemmel til at fastsaette kvoterne for 1988 under skyldig hensyntagen til rimelighedskravet og til at laegge disse kvoter til grund ved afgoerelsen af, om en virksomhed havde overskredet den maengde, den havde faaet tildelt.

2. Faellesskabets retsinstanser kan ikke under et soegsmaal med fuld proevelsesret, som er anlagt i medfoer af EKSF-traktatens artikel 36 og rettet mod en boede, som er paalagt en virksomhed for overskridelse af produktions- og leveringskvoterne for staal, tilpligte Kommissionen, ved beregningen af en kvoteoverskridelse, som er foreholdt virksomheden, at tage hensyn til virkningerne af, at en retsakt, der haevdes at have forvoldt virksomheden et tab, er annulleret.

Foelgerne af, at en saadan retsakt er annulleret, er nemlig reguleret ved EKSF-traktatens artikel 34, hvorefter Kommissionen skal traeffe passende foranstaltninger til udbedring af den skade, der maatte vaere forvoldt ved en retsakt, som kan paadrage Faellesskabet et ansvar. Virksomheden kan derfor kun anlaegge erstatningssag, saafremt Kommissionen ikke har opfyldt sine forpligtelser efter denne bestemmelse.

3. Ifoelge artikel 11, stk. 3, litra e), i beslutning nr. 194/88 om forlaengelse af overvaagningsordningen og systemet for produktionskvoter for visse produkter for virksomhederne i jern- og staalindustrien kunne Kommissionen principielt tillade forlods anvendelse af kvoter for det efterfoelgende kvartal. Derimod kunne Kommissionen ikke tillade en forlods anvendelse i loebet af andet kvartal 1988, da kvoteordningen ophoerte den 30. juni 1988. Artikel 11, stk. 3, litra e), havde derfor ikke laengere nogen virkning fra udloebet af foerste kvartal, hvorfor Kommissionen fra dette tidspunkt ikke laengere var kompetent til at traeffe beslutninger om at tillade eller afslaa en forlods kvoteanvendelse.

4. Hvis praemisserne i en dom, afsagt af Retten i Foerste Instans, indeholder en tilsidesaettelse af faellesskabsretten, men konklusionen er berettiget af andre retlige grunde, maa appellen forkastes.

5. Domstolen er ikke ud fra billighedsbetragtninger berettiget til ved sin proevelse af retsspoergsmaal under en appelsag at udoeve et andet skoen end det, Retten har anlagt, naar denne som led i sin fulde proevelsesret traeffer afgoerelse vedroerende en boede, som en virksomhed er blevet paalagt paa grund af en tilsidesaettelse af faellesskabsretten.

Dommens præmisser

1 Ved appelskrift indleveret til Domstolens Justitskontor den 28. juli 1992 har Finanziaria Siderurgica Finsider SpA (herefter benaevnt "Finsider") i henhold til artikel 49 i EKSF-statutten for Domstolen ivaerksat appel af dom afsagt den 5. juni 1992 af Retten i Foerste Instans i sag T-26/90, Finsider mod Kommissionen (Sml. II, s. 1789), for saa vidt Retten dels frifandt Kommissionen for Finsider' s paastand om annullation af Kommissionens beslutning af 21. marts 1990 om at paalaegge Finsider en boede for kvoteoverskridelse, dels underkendte selskabets paastand om nedsaettelse af boeden.

2 Det fremgaar af den appellerede dom (praemis 1 og 9), at der ved Kommissionens beslutning nr. 2794/80/EKSF af 31. oktober 1980 (EFT L 291, s. 1) blev indfoert en produktionskvoteordning for visse produkter i jern- og staalindustrien. Denne ordning blev forlaenget for 1986 og 1987 ved Kommissionens beslutning nr. 3485/85/EKSF af 27. november 1985 (EFT L 340, s. 5) og for de seks foerste maaneder af 1988 ved Kommissionens beslutning nr. 194/88/EKSF af 6. januar 1988 om forlaengelse af overvaagningsordningen og systemet for produktionskvoter for visse produkter for virksomhederne i jern- og staalindustrien (EFT L 25, s. 1, herefter benaevnt "beslutning nr. 194/88"). Ordningen ophoerte den 30. juni 1988.

3 Den 9. juni 1988 ansoegte Finsider Kommissionen om tilladelse til at fremstille og levere en maengde staal i faellesmarkedet inden for andet kvartal 1988, der var stoerre end den kvote, selskabet havde faaet tildelt for denne periode (jf. den appellerede doms praemis 7).

4 Ansoegningen blev indgivet i henhold til artikel 11, stk. 3, litra e), i beslutning nr. 194/88, hvorefter Kommissionen paa naermere angivne betingelser kan give en virksomhed tilladelse til forlods anvendelse inden for et kvartal af en del af de kvoter, som er fastsat for det efterfoelgende kvartal.

5 Ved beslutning af 21. marts 1990, truffet i henhold til EKSF-traktatens artikel 58, stk. 4, fastslog Kommissionen, at Finsider uden at have faaet tilladelse dertil havde overskredet de kvoter, selskabet havde faaet tildelt for andet kvartal 1988. Kommissionen paalagde som foelge heraf selskabet en boede paa 2 153 550 ECU (jf. den appellerede doms praemis 31).

6 Den 18. maj 1990 anlagde Finsider sag ved Retten med paastand om annullation af beslutningen, subsidiaert nedsaettelse af boeden. Retten frifandt imidlertid ved sin dom af 5. juni 1992 Kommissionen for samtlige Finsider' s paastande, hvorefter selskabet har ivaerksat naervaerende appel.

7 Til stoette for sine paastande under appelsagen har Finsider i det vaesentlige gjort gaeldende, at Retten i Foerste Instans

° har tilsidesat Domstolens dom af 14. juni 1989 i de forenede sager 218/87, 223/87, 72/88 og 92/88, Hoogovens Groep m.fl. mod Kommissionen (Sml. s. 1711), hvorved artikel 5 og 17 i beslutning nr. 194/88 blev annulleret

° har tilsidesat princippet om beskyttelse af den berettigede forventning

° har fejlfortolket artikel 11, stk. 3, litra e), i beslutning nr. 194/88

° med urette har fastslaaet, at Kommissionens beslutning var tilstraekkelig begrundet

° med urette har antaget, at ansoegningen om forlods kvoteanvendelse kunne afslaas stiltiende

° med urette har fastslaaet, at Kommissionen havde meddelt Finsider tilstraekkelige oplysninger til stoette for, at der var sket en kvoteoverskridelse

° med urette har frifundet Kommissionen for paastanden om nedsaettelse af boeden.

Foerste anbringende

8 Finsider' s foerste anbringende er, at Retten har tilsidesat Domstolens dom i foernaevnte sag, Hoogovens Groep m.fl. mod Kommissionen, hvorved artikel 5 og 17 i beslutning nr. 194/88 blev annulleret.

9 Artikel 5 i naevnte beslutning bestemte saaledes:

"1. Kommissionen fastsaetter hvert kvartal for hver virksomhed produktionskvoterne og den del af disse kvoter, som kan leveres paa det faelles marked:

° paa basis af de referenceproduktioner og referencemaengder, der er omhandlet i artikel 4, stk. 4, og artikel 6

° ved paa disse referenceproduktioner og referencemaengder at anvende de i artikel 8 omhandlede reduktionssatser.

2. Om noedvendigt kan Kommissionen under hensyntagen til den i artikel 4, stk. 3, fastsatte graense foretage en tilpasning af de i overensstemmelse med de i stk. 1 fastsatte kvoter."

10 Finsider har gjort gaeldende, at denne bestemmelse indeholdt hjemmel for Kommissionen til at fastsaette staalkvoterne for de to foerste kvartaler af 1988. Da denne bestemmelse imidlertid blev annulleret ved naevnte dom i sagen Hoogovens Groep m.fl. mod Kommissionen, havde de fastsatte kvoter for 1988 ikke laengere nogen gyldighed, hvorfor der ikke havde kunnet fastslaas at vaere sket en kvoteoverskridelse.

11 Herom bemaerkes, som anfoert af Retten, at Domstolen i naevnte dom i sagen Hoogovens Groep m.fl. mod Kommissionen (jf. praemis 26) udtalte, at artikel 5 i beslutning nr. 194/88 havde samme ordlyd som artikel 5 i naevnte beslutning nr. 3485/88 og som foelge heraf fastslog, at foerstnaevnte artikel 5 maatte annulleres af de samme grunde, som havde foert til, at den anden artikel 5 blev annulleret ved dom af 14. juli 1988, forenede sager 33/86, 44/86, 110/86, 226/86 og 285/86, Peine-Salzgitter m.fl. mod Kommissionen (Sml. s. 4309).

12 Ved sidstnaevnte dom blev artikel 5 imidlertid ikke annulleret i det omfang, den indeholdt befoejelser for Kommissionen til at fastsaette kvoterne, men kun i det omfang, den ikke indeholdt nogen mulighed for at fastsaette leveringskvoterne paa et grundlag, som Kommissionen ansaa for rimeligt for de virksomheder, for hvilke forholdet mellem produktions- og leveringskvoten laa vaesentligt under faellesskabsgennemsnittet.

13 Foelgelig kunne Kommissionen fastsaette kvoterne for 1988 under skyldig hensyntagen til det rimelighedskrav, som Domstolen havde fremhaevet, og disse kvoter kunne laegges til grund ved afgoerelsen af, om Finsider havde overskredet den maengde, som selskabet havde faaet tildelt. Retten har derfor ikke, som haevdet af Finsider, tilsidesat naevnte dom i sagen Hoogovens Groep m.fl. mod Kommissionen.

14 Den anden bestemmelse, som Finsider henviser til i forbindelse med sit foerste anbringende, er artikel 17 i beslutning nr. 194/88, som ogsaa blev annulleret ved foernaevnte dom i sagen Hoogovens Groep m.fl. mod Kommissionen, og hvorefter virksomhederne kunne konvertere en del af forskellene mellem de produktions- og leveringskvoter, som de havde faaet tildelt, til leveringskvoter. Denne bestemmelse loed saaledes:

"Virksomhederne bemyndiges til hvert kvartal inden for en af dem valgt produktgruppe at overfoere en del af forskellen mellem den paa grundlag af referenceproduktionen beregnede produktionskvote og den paa grundlag af referencemaengden beregnede kvotedel, som kan leveres paa det faelles marked, i forholdet 1 : 0,85, til kvoter, der kan leveres paa det faelles marked".

15 For Retten gjorde Finsider gaeldende, at visse virksomheder i kraft af denne bestemmelse havde kunnet foroege deres staalleverancer i perioden mellem den 1. januar 1987 og den 30. juni 1988, og at den oegede konkurrence paa det faelles marked for Finsider' s vedkommende havde medfoert en vaesentlig nedgang i dets leverancer. Naar Domstolen havde annulleret artikel 17, burde Kommissionen have foretaget en udligning mellem den kvoteoverskridelse, som var foreholdt Finsider, og selskabets leverancenedgang.

16 Herom fastslog Retten, at Kommissionen havde taget hensyn til foelgerne af, at artikel 17 var annulleret, idet den for den angivne periode nedsatte de oprindeligt beregnede kvoteoverskridelser for de to produktgrupper, som var omfattet af beslutningen (jf. den appellerede doms praemis 65, in fine).

17 Under appelsagen har Finsider gjort gaeldende, at Kommissionen ogsaa burde have taget hensyn til den nedgang i leverancerne, som beroede paa anvendelsen af artikel 17, inden for andre perioder end andet kvartal 1988 og for andre produktgrupper end dem, som var omfattet af beslutningen. Ifoelge appellanten har Retten begaaet retsvildfarelse ved at frifinde Kommissionen for selskabets paastand paa dette punkt.

18 Herom henvises til EKSF-traktatens artikel 34, som bestemmer saaledes:

"I tilfaelde af annullation sender Domstolen sagen tilbage til Den Hoeje Myndighed. Denne har pligt til at traeffe de foranstaltninger, der er noedvendige for at fuldbyrde annullationsafgoerelsen. Har en virksomhed eller en gruppe af virksomheder lidt en direkte og saerlig skade som foelge af en beslutning eller henstilling, der af Domstolen er fundet behaeftet med en mangel, der begrunder ansvar for Faellesskabet, har Den Hoeje Myndighed pligt til, under anvendelse af de befoejelser, der er tillagt den i henhold til bestemmelsen i denne traktat, at traeffe forholdsregler, der er egnede til at sikre en rimelig genoprettelse af den skade, der er en direkte foelge af den annullerede beslutning eller henstilling, og til, om fornoedent, at tilstaa en passende erstatning.

Hvis Den Hoeje Myndighed undlader inden en rimelig frist at traeffe de forholdsregler, som fuldbyrdelsen af en annullationsafgoerelse indebaerer, kan der anlaegges erstatningssag for Domstolen."

19 Det fremgaar af denne bestemmelse, at Kommissionen skal traeffe passende foranstaltninger til udbedring af den skade, der maatte vaere forvoldt ved en retsakt, som kan paadrage Faellesskabet et ansvar.

20 Som fastslaaet af Domstolen i dommen af 23. februar 1961 i sag 30/59, De Gezamenlijke Steenkolenmijnen in Limburg mod Den Hoeje Myndighed (Sml. 1954-1964, s. 211, org. ref.: Rec. s. 3), kan Domstolen ikke foreskrive Den Hoeje Myndighed hvilke beslutninger den skal traeffe som foelge af en annullationsdom, men kan alene henvise sagen til denne.

21 Det fremgaar tillige af artikel 34, at den paagaeldende virksomhed kan anlaegge erstatningssag for Domstolen, hvis Kommissionen ikke har opfyldt sine forpligtelser efter denne bestemmelse. Ifoelge Domstolens praksis skal virksomheden godtgoere, at der er begaaet en fejl, at der er indtruffet et tab, og at der er aarsagsforbindelse, idet det ikke er tilstraekkeligt for, at Faellesskabet ifalder ansvar, at den annullerede retsakt er retsstridig (jf. dom af 30.1.1992, forenede sager C-363/88 og C-364/88, Finsider m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 359).

22 Det foelger heraf, at Faellesskabets retsinstanser ikke kan paalaegge Kommissionen, ved beregningen af en kvoteoverskridelse, som er foreholdt en virksomhed, at tage hensyn til virkningerne af, at en retsakt, der haevdes at have forvoldt virksomheden et tab, er annulleret. Under en erstatningssag kan Faellesskabets retsinstanser alene efterproeve, om betingelsen for at opnaa erstatning er opfyldt, nemlig om der er begaaet en fejl, indtraadt et tab, og om der foreligger aarsagsforbindelse.

23 Retten har derfor med foeje i dommen antaget, at den "ikke kan give Kommissionen paalaeg om, hvilke foranstaltninger, den ... skal traeffe til opfyldelse af en annullationsdom fra Domstolen", som er afsagt i henhold til EKSF-traktatens artikel 34 (jf. den appellerede doms praemis 65).

24 Det foerste anbringende maa herefter forkastes.

Andet anbringende

25 For det andet anfaegter Finsider, at Retten har lagt til grund, at selskabet vidste, at det principielt var udelukket at foretage en forlods kvoteanvendelse, naar kvoterne senere blev ophaevet, og derfor ikke med foeje kunne tro, at det var berettiget til at overskride dets kvote. Ifoelge Finsider har Retten har derfor ved at indtage denne holdning tilsidesat princippet om beskyttelse af den berettigede forventning.

26 Herom bemaerkes, at Retten som led i sin kompetence til at bedoemme sagens omstaendigheder i dommen har fastslaaet, at "det sagsoegende selskab ikke med foeje (kan) goere gaeldende, at det blev overrasket over, at kvoteordningen blev bragt til ophoer, da Kommissionen klart havde angivet i betragtningerne til sin beslutning nr. 194/88, at den for visse produkters vedkommende ville opretholde kvoteordningen i yderligere to kvartaler, men samtidig ville foretage 'en lempelse af kvoterne i det andet kvartal for at forberede liberaliseringen [af markedet] efter den 30. juni 1988' " (jf. praemis 97). Denne udtalelse er tilstraekkelig til at fastslaa, at princippet om beskyttelse af den berettigede forventning ikke er blevet tilsidesat.

27 Finsider goer endvidere gaeldende, at "der utvivlsomt er ydet andre virksomheder tilsvarende forlods kvoteanvendelser ... ved udtrykkelig beslutning herom fra Kommissionen", og at "dette forhold helt er overset i den appellerede dom".

28 Herom bemaerkes, at Finsider ikke har fremfoert nogen som helst faktiske omstaendigheder til godtgoerelse af sin paastand, og at det i oevrigt ikke tilkommer Domstolen, naar den udtaler sig om retsspoergsmaal under en appelsag, at tage stilling til de faktiske omstaendigheder, som parterne maatte henvise til.

29 Det andet anbringende maa herefter forkastes.

Tredje, fjerde og femte anbringende

30 Det tredje, fjerde og femte anbringende vedroerer beslutningen af 21. marts 1990, hvorved Finsider blev paalagt en boede for kvoteoverskridelse, for saa vidt denne beslutning maa anses for at udgoere et afslag fra Kommissionen paa at efterkomme selskabets ansoegning om forlods kvoteanvendelse. Efter Finsider' s opfattelse har Retten fejlagtigt antaget, at dette afslag var i overensstemmelse med artikel 11, stk. 3, litra e), i beslutning nr. 194/88, at det var tilstraekkeligt begrundet, og at et saadant afslag kunne gives stiltiende.

31 Herom bemaerkes foerst, at Kommissionen i beslutningen af 21. marts 1990 alene fastslaar, at Finsider har foretaget en kvoteoverskridelse i strid med beslutning nr. 194/88, og derfor paalaegger selskabet en boede. (jf. beslutningens artikel 1 og 2).

32 I oevrigt bemaerkes, at det i fjerde betragtning til beslutning nr. 194/88 anfoeres, at "en oejeblikkelig tilbagevenden til markedsreglerne kunne ... fremkalde et for brat prisfald", og at det derfor "forekommer ... berettiget, at [opretholde kvotesystemet] i endnu to kvartaler". Kvoteordningen blev foelgelig bragt til ophoer den 30. juni 1988.

33 Ifoelge samme beslutnings artikel 11, stk. 3, litra e), kan det tillades forlods at anvende "de for det foelgende kvartal fastsatte kvoter". Dette forudsaetter dog, at Kommissionen havde fastsat kvoterne for det efterfoelgende kvartal. Denne fortolkning foelger i oevrigt af bestemmelsens formaal, som var at sikre en vis smidighed i kvoteordningen og samtidig undgaa, at de staalmaengder, som kunne produceres og/eller leveres af den paagaeldende virksomhed, derved blev forhoejet, da dette ville skade kvoteordningen.

34 Foelgelig kunne der ikke laengere i loebet af andet kvartal 1988 ydes nogen forlods kvoteanvendelse, da kvoteordningen ophoerte den 30. juni 1988. Artikel 11, stk. 3, litra e), havde derfor ikke laengere nogen virkning fra slutningen af foerste kvartal, hvorfor Kommissionen fra dette tidspunkt ikke laengere var kompetent til at traeffe beslutninger om at yde eller afslaa en forlods kvoteanvendelse.

35 Som svar paa Finsider' s ansoegning om forlods kvoteanvendelse kunne Kommissionen derfor kun meddele, at kvoteordningen ophoerte med udgangen af andet kvartal 1988, hvilket ikke kan anses for en "beslutning" i EKSF-traktatens artikel 14' s forstand. Dette var i oevrigt ogsaa indeholdt i den skrivelse, som en kontorchef ved Kommissionen sendte Finsider den 2. august 1988, hvori det hedder:

"Jeg skal herved meddele Dem, at det efter naevnte bestemmelse [artikel 11, stk. 3, litra e), i beslutning nr. 194/88] er muligt at foretage 'forlods anvendelse' af kvoter paa den betingelse, at der er tildelt kvoter for de foelgende kvartaler. Da kvoteordningen imidlertid ophoerte med udgangen af juni maaned, kan artikel 11, stk. 3, litra e), ikke laengere finde anvendelse" (jf. den appellerede doms praemis 11).

36 Retten har derfor begaaet retsvildfarelse ved at fastslaa (jf. den appellerede doms praemis 71), at "den i sagen anfaegtede beslutning udgoer et stiltiende, men klart afslag paa sagsoegerens ansoegning om forlods kvoteanvendelser, idet den angiver omfanget af den konstaterede kvoteoverskridelse og den sats, der er anvendt ved beregningen af den under proceduren paalagte boede".

37 Hvis praemisserne i en dom, afsagt af Retten i Foerste Instans, indeholder en tilsidesaettelse af faellesskabsretten, men konklusionen er berettiget af andre retlige grunde, maa appellen dog forkastes (jf. dom af 9.6.1992, sag C-30/91 P, Lestelle mod Kommissionen, Sml. I, s. 3755, praemis 28).

38 Dette er tilfaeldet i denne sag, da de anbringender, som Finsider har fremfoert mod naevnte beslutning af 21. marts 1990, og hvori selskabet gjorde gaeldende, at beslutningen udgjorde et afslag paa selskabets ansoegning om forlods kvoteanvendelse, er blevet uden genstand, efter at Domstolen har fastslaaet, at Kommissionen ikke traf nogen beslutning vedroerende ansoegningen om forlods kvoteanvendelse og heller ikke var berettiget hertil.

Sjette anbringende

39 For det sjette anfoerer Finsider, at Retten fejlagtigt har antaget, at de oplysninger, Kommissionen tilsendte selskabet som bevis for, at der forelaa en kvoteoverskridelse, var tilstraekkelige. Efter appellantens opfattelse burde Kommissionen ogsaa have tilsendt selskabet en kopi af de foretagne beregninger eller et moedereferat med en gengivelse af de faktorer, som indgik i beregningen, og som var blevet naevnt under det moede mellem Kommissionen og selskabet, hvorunder kvoteoverskridelsen blev droeftet.

40 Retten har herom i sin dom fastslaaet, at "Kommissionen ved sin skrivelse af 23. februar 1989 ... forklarede ... de beregninger, paa grundlag af hvilke den fandt at maatte konstatere, at sagsoegeren havde gjort sig skyldig i en kvoteoverskridelse for andet kvartal 1988. Sagsoegeren fik senere lejlighed til at fremsaette sine bemaerkninger under moederne den 3. marts 1989, den 24. maj 1989 og den 24. januar 1990 samt i sine skrivelser af 15. marts, 12. juni, 14. juli, 1. august og 8. september 1989 samt af 7. februar 1990. Det fremgaar, at Kommissionen ved udstedelsen af den anfaegtede retsakt tog hensyn til sagsoegerens bemaerkninger med hensyn til anvendelsen af artikel 7 i beslutning nr. 194/88, hvilket Kommissionen meddelte selskabet ved skrivelse af 5. juni 1989. Derimod afslog Kommissionen med rette at tage hensyn til de forlods kvoteanvendelser, som selskabet havde ansoegt om i henhold til artikel 11, stk. 3, litra e), i beslutning nr. 194/88, hvilket fremgaar af referatet af moedet den 24. maj 1989. Ligeledes afslog Kommissionen med rette under den administrative procedure at tage hensyn til virkningerne af annullationsdommen af 14. juni 1989, idet denne ikke vedroerte andet kvartal 1988 og de omhandlede produktgrupper (gruppe Ia og Ib). Desuden har parterne under retsmoedet samstemmende forklaret, at Kommissionen under det uformelle moede den 24. januar 1990 viste sagsoegeren de beregninger, den havde foretaget for at kunne fastslaa stoerrelsen af de kvoter, som sagsoegeren var gaaet glip af paa grund af anvendelsen af artikel 17 i beslutning nr. 194/88, som Domstolen senere annullerede, navnlig hvad angaar de her i sagen omhandlede produktgrupper og det omhandlede kvartal ..." (jf. praemis 108).

41 Ud fra disse faktiske konstateringer, som det tilkommer Retten at foretage (jf. herom bl.a. dom af 1.10.1991, sag C-283/90 P, Vidrányi mod Kommissionen, Sml. I, s. 4339, praemis 12), har Retten med foeje fastslaaet, at Kommissionen "gav sagsoegeren lejlighed til at fremsaette sine bemaerkninger vedroerende den anfoerte kvoteoverskridelse" (jf. praemis 108).

42 Foelgelig maa det sjette anbringende forkastes.

Retsstridig underkendelse af paastanden om nedsaettelse af boeden

43 Endelig goer Finsider indsigelse mod, at Retten underkendte selskabets paastand om nedsaettelse af boeden under henvisning til andre grunde end de af Kommissionen anfoerte, hvilket strider mod faellesskabsretten, og ikke tog hensyn til anbringendet om, at princippet om beskyttelse af den berettigede forventning var blevet tilsidesat.

44 Det er herom tilstraekkeligt at fastslaa, at Retten i den appellerede dom tog stilling til de argumenter, som Finsider fremfoerte til stoette for paastanden om boedens nedsaettelse, og at Retten allerede ved gennemgangen af anbringendet om tilsidesaettelsen af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, som den forkastede, havde taget hensyn til alle de faktorer, som var relevante for vurderingen af boedens stoerrelse. Det var derfor med foeje, at Retten ved udoevelsen af den skoensbefoejelse, som tilkommer den i saa henseende, antog, at "den sagsoegeren paalagte boede ikke boer nedsaettes" (jf. den appellerede doms praemis 114).

45 Subsidiaert har Finsider nedlagt paastand om, at Domstolen selv foretager en bedoemmelse af boedens stoerrelse paa baggrund af de argumenter, som selskabet har fremfoert under appelsagen, uden dog at annullere Rettens dom som foelge af en retsvildfarelse.

46 Herom bemaerkes, at Domstolen ikke ud fra billighedsbetragtninger er berettiget til ved sin proevelse af retsspoergsmaal under en appelsag at udoeve et andet skoen end det, Retten har anlagt, naar denne som led i sin fulde proevelsesret traeffer afgoerelse vedroerende en boede, som en virksomhed er blevet paalagt paa grund af en tilsidesaettelse af faellesskabsretten.

47 Heraf foelger, at de argumenter, som Finsider har fremfoert til stoette for sin paastand om boedens nedsaettelse, maa forkastes.

48 Som foelge af samtlige disse betragtninger maa appellen som helhed forkastes.

Afgørelse om sagsomkostninger

Sagens omkostninger

49 Ifoelge procesreglementets artikel 69, stk. 2, tilpligtes den part, der taber sagen, at afholde sagens omkostninger. Appellanten har tabt sagen og boer derfor doemmes til at betale dens omkostninger.

Afgørelse

Paa grundlag af disse praemisser

udtaler og bestemmer

DOMSTOLEN (Anden Afdeling)

1) Appellen forkastes.

2) Appellanten betaler sagens omkostninger.