13.

For det tilfælde, at Domstolen ikke måtte være enig i dette resultat, skal jeg kort bemærke følgende vedrørende de pågældende indsigelser. Kommissionen har for det første henvist til, at det ikke er blevet gjort gældende af ENU, at Kommissionen har undladt at udstede en retsakt til selskabet, men at den har undladt at udstede en retsakt til agenturet. At artikel 53, stk. 2, giver interesserede parter mulighed for at forelægge agenturets dispositioner for Kommissionen, indebærer efter Kommissionens opfattelse ikke, at der bliver tale om beslutninger i forhold til disse. Kommissionen har på dette grundlag hævdet, at ENU ikke opfylder bestemmelsen i artikel 148, stk. 3, hvorefter en fysisk og juridisk person kun kan anlægge passivitetssøgsmål, hvis »en af Fællesskabets institutioner har undladt at udstede en retsakt til ham« ( 13 ). Denne indsigelse må forkastes. Det er efter min mening klart, at interesserede parter, som kan forelægge agenturets dispositioner for Kommissionen i medfør af artikel 53, stk. 2, må have adgang til at anlægge annullationssøgsmål ved Domstolen mod beslutninger, der opretholder agenturets dispositioner, eller passivitetssøgsmål mod Kommissionens eventuelle undladelse af at træffe beslutning. Den af Kommissionen fremførte retsopfattelse ville efter min mening betyde en uacceptabel indskrænkning af privates mulighed for at opnå domstolsprøvelse af beslutninger, som direkte berører dem. Artikel 53, stk. 2, etablerer en klageadgang, der betyder, at Kommissionen skal tage stilling til de af de interesserede parter forelagte indsigelser mod agenturets dispositioner, og Kommissionens beslutning må indebære, at agenturet pålægges at forholde sig på en bestemt måde i forbindelse med udøvelse af sin optionsret eller sin eneret til at afslutte kontrakter over for netop de interesserede parter. Uanset at Kommissionens beslutning naturligvis retter sig til agenturet i den forstand, at den pålægger agenturet at forholde sig på en bestemt måde, er det både rimeligt og naturligt tillige at opfatte de interesserede parter som adressater for en beslutning om, hvordan agenturet skal forholde sig over for dem. Kommissionens anden indsigelse går ud på, at ENU ikke har opfyldt de proceduremæssige betingelser for anlæggelse af et passivitetssøgsmål. Traktatens artikel 148, stk. 2, stiller tre sådanne betingelser. Den pågældende institution skal have været »opfordret til at handle« og må ikke have »taget stilling inden to måneder efter denne opfordring«. Endeligt skal søgsmålet være anlagt »inden for en frist på yderligere to måneder«. Kommissionen har gjort gældende, at ENU's skrivelse af 21. december 1990 ikke på én og samme gang kan udgøre en forelæggelse for Kommissionen i henhold til traktatens artikel 53, stk. 2, og en opfordring til at handle i henhold til artikel 148, stk. 2. Kommissionen har navnlig henvist til, at den procedure, der skal overholdes ved anlæggelse af passivitetssøgsmål, først kan indledes, når Kommissionen i strid med traktaten har undladt at træffe afgørelse. Da en sådan retsstridig undladelse først foreligger efter udløbet af beslutningsfristen i artikel 53, stk. 2, ville en overholdelse af de proceduremæssige betingelser i artikel 148, stk. 2, forudsætte, at der efter udløbet af denne frist blev fremsendt en ny opfordring til Kommissionen om at træffe en beslutning. Det er ikke helt let at tage stilling til denne indsigelse. Umiddelbart forekommer det nærliggende at lægge Kommissionens fortolkning af artikel 148 til grund, hvorefter en »opfordring til at handle« først kan fremsættes på et tidspunkt, hvor Kommissionen allerede har gjort sig skyldig i passivitet. Denne fortolkning er nærliggende, fordi formålet med den i artikel 148, stk. 2, fastlagte procedure er at give den pågældende institution mulighed for at tage stilling til lovligheden af dens passivitet og herigennem afværge et passivitetssøgsmål ( 14 ). Den foreliggende situation er imidlertid særegen i og med, at det i givet fald er ENU's forelæggelse for Kommissionen i medfør af artikel 53, stk. 2, der skaber en forpligtelse for Kommissionen til at handle. Det forekommer mig unødigt formalistisk i en situation som denne at kræve, at ENU efter udløbet af en måned på ny over for Kommissionen bekræfter, at den ønsker, at Kommissionen skal træffe en beslutning. ENU har i sin skrivelse af 21. december 1990 redegjort for, hvilken beslutning den mener Kommissionen bør træffe, og har udtrykkeligt henvist til traktatens artikel 148. Skrivelsen må herved antages at opfylde de i Domstolens praksis fastsatte krav til en »opfordring til at handle« ( 15 ). Kommissionen har ikke på noget tidspunkt kunnet være i tvivl om, at den manglende udstedelse af en beslutning af ENU ville blive bedømt som passivitet i strid med traktaten og ville kunne resultere i anlæggelse af et passivitetssøgsmål. Den retsbeskyttelse, som artikel 148, stk. 2, har til formål at give Kommissionen, synes derfor i det foreliggende tilfælde at være fuldt ud tilgodeset. Hertil kommer, at ovennævnte fortolkning efter min opfattelse er forenelig med ordlyden af artikel 148. Det kan således uden vanskeligheder konstateres, at Kommissionen har været opfordret til at handle under henvisning til artikel 148, stk. 2, at Kommissionen har undladt at tage stilling inden for en frist på to måneder, at sagen er indbragt for Domstolen inden for en yderligere frist på to måneder, og at det, der indbringes klage over, er, at Kommissionen i strid med traktaten har undladt at »træffe afgørelse«, idet det på tidspunktet for sagsanlægget er klart, at Kommissionen har undladt at træffe en beslutning inden for fristen på en måned i artikel 53, stk. 2. Såfremt Domstolen finder det nødvendigt at tage stilling til Kommissionens to indsigelser, mener jeg derfor, at begge bør forkastes.