ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Litauen) den 7. maj 2021 — »Vittamed technologijos« UAB under likvidation mod Valstybinė mokesčių inspekcija

(Sag C-293/21)

(2021/C 289/40)

Processprog: litauisk

Den forelæggende ret

Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas

Parter i hovedsagen

Appellant:»Vittamed technologijos« UAB under likvidation

Indstævnt: Valstybinė mokesčių inspekcija

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 184-187 i Rådets direktiv 2006/112/EF (1) af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem fortolkes således, at en afgiftspligtig person er (eller ikke er) forpligtet til at regulere fradrag for merværdiafgift (moms), der er pålagt erhvervelsen af varer og tjenesteydelser med henblik på at fremstille anlægsaktiver, i det tilfælde, hvor disse varer ikke længere påtænkes anvendt i afgiftspligtig økonomisk virksomhed, fordi ejeren (anpartshaveren) af den afgiftspligtige person beslutter at tage selskabet under likvidation, og denne afgiftspligtige person indgiver en anmodning om at blive fjernet fra registeret over afgiftspligtige personer? Påvirkes svaret på dette spørgsmål af grundene til beslutningen om at likvidere den afgiftspligtige person, nemlig den omstændighed at beslutningen om at tage personen under likvidation blev truffet på grund af voksende tab, manglende ordrer og anpartshaverens tvivl om den planlagte (påtænkte) økonomiske virksomheds profitabilitet?

(1) Rådets direktiv 2006/112/EF af 28.11.2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (EUT 2006, L 347, s. 1).
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Consiglio di Stato (Italien) den 6. april 2021 — Italy Emergenza Cooperativa Sociale mod Azienda Sanitaria Provinciale di Cosenza

(Sag C-214/21)

(2021/C 289/34)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Consiglio di Stato

Parter i hovedsagen

Sagsøger og appellant: Italy Emergenza Cooperativa Sociale

Indstævnt: Azienda Sanitaria Provinciale di Cosenza

Procesdeltager: ANPAS — Associazione Nazionale Pubbliche Assistenze Odv

Præjudicielt spørgsmål

Er artikel 10, litra h), i — på lige fod med 28. betragtning til — direktiv 2014/24/EU (1) til hinder for en national lovgivning, hvorefter haste- og akutsygetransporttjenesten med forrang i henhold til overenskomst kun kan tildeles frivillige organisationer — forudsat at de i mindst seks måneder har været indskrevet i det nationale enhedsregister vedrørende den tredje sektor, er medlemmer af et foreningsnetværk og godkendte i henhold til (eventuel) regional lovgivning på området, og forudsat at denne tildeling sikrer, at tjenesten udføres under en ordning, som rent faktisk bidrager til det sociale formål samt til forfølgelsen af solidaritetsformål, på økonomisk effektive og hensigtsmæssige betingelser samt under overholdelse af gennemsigtighedsprincippet og princippet om forbud mod forskelsbehandling — men hvor kategorien af mulige tjenesteydere ikke omfatter øvrige nonprofitorganisationer, og navnlig sociale andelsselskaber i deres egenskab af sociale iværksættere uden gevinst for øje, herunder sociale andelsselskaber, som uddeler bonus til medlemmerne med tilknytning til almennyttige opgaver i overensstemmelse med artikel 3, stk. 2a, i lovdekret nr. 112/2017?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/24/EU af 26.2.2014 om offentlige udbud og om ophævelse af direktiv 2004/18/EF (EUT 2014, L 94, s. 65).
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Korkein hallinto-oikeus (Finland) den 7. maj 2021 — A

(Sag C-296/21)

(2021/C 289/42)

Processprog: finsk

Den forelæggende ret

Korkein hallinto-oikeus

Parter i hovedsagen

Sagsøger: A

Øvrige procesdeltagere: Helsingin poliisilaitos og Poliisihallitus

Præjudicielle spørgsmål

Når det drejer sig om overførsel af inaktiverede skydevåben inden for Unionen, og når der tages hensyn til bestemmelserne i Rådets direktiv 91/477/EØF af 18. juni 1991 om erhvervelse og besiddelse af våben som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/51/EF (1) den 21. maj 2008 samt bestemmelserne i Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) 2015/2403 (2) af 15. december 2015 om fælles retningslinjer for inaktiveringsstandarder og inaktiveringsteknikker med henblik på at sikre, at inaktiverede skydevåben er gjort definitivt ubrugelige, navnlig denne forordnings artikel 3, stk. 1:

a) kan en kontrollerende enhed, der er bekræftet af en national myndighed, og som har udstedt en inaktiveringsattest, da anses for en enhed som omhandlet i våbendirektivet og i inaktiveringsforordningens artikel 3 og 7, selv om den ikke er opført på den liste, som Kommissionen offentliggør i henhold til artikel 3, stk. 3, såfremt forskellige myndigheder i den nævnte medlemsstat har meddelt overføreren af våbnene, at den kontrollerende enhed, som har retsform som GmbH og har udstedt attesten, er bemyndiget til dette i henhold til forordningen, og

b) kan en kontrollerende enhed, som er udpeget af en medlemsstat til inaktivering af våben, da i stedet for ved opførelse på den liste, der offentliggøres på Kommissionens websted som omhandlet i forordningens artikel 3, stk. 3, også identificeres ved hjælp af anden dokumentation, som er opnået fra en national myndighed, således at en inaktiveringsattest udstedt af denne kontrollerende enhed opfylder forordningens krav således, at en medlemsstat skal anerkende inaktiveringsattesten, som er udstedt i en anden medlemsstat, som omhandlet i forordningens artikel 7, stk. 2?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/51/EF af 21.5.2008 om ændring af Rådets direktiv 91/477/EØF om erhvervelse og besiddelse af våben (EUT 2008, L 179, s. 5).

(2) Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) 2015/2403 af 15.12.2015 om fælles retningslinjer for inaktiveringsstandarder og inaktiveringsteknikker med henblik på at sikre, at inaktiverede skydevåben er gjort definitivt ubrugelige (EUT 2015, L 333, s. 62).
2)

Andet spørgsmål: Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende, skal en erhvervsdrivende, som er ansvarlig for udarbejdelsen af en vildledende aftaleskabelon, da anses for at være en erhvervsdrivende, der i henhold til direktiv 2005/29/EF er ansvarlig for at have udøvet en urimelig handelspraksis, eller skal det være den erhvervsdrivende, som i henhold til denne aftaleskabelon har præsenteret produktet for forbrugeren, og har været direkte ansvarlig for markedsføringen af produktet, eller skal begge erhvervsdrivende anses for ansvarlige i henhold til direktiv 2005/29/EF?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Cour d’appel de Bruxelles (Belgien) den 10. maj 2021 — Allianz Benelux SA mod État belge og SPF Finances

(Sag C-295/21)

(2021/C 289/41)

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Cour d’appel de Bruxelles

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Allianz Benelux SA

Sagsøgte: État belge og SPF Finances

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 4, stk. 1, i Rådets direktiv 90/435/EØF af 23. juli 1990 om en fælles beskatningsordning for moder- og datterselskaber fra forskellige medlemsstater (1), eventuelt sammenholdt med bestemmelserne i direktiv 78/855/EØF (tredje direktiv) (2) og direktiv 82/891/EØF (sjette direktiv) (3) om selskabsret, fortolkes således, at den er til hinder for en national lovgivning, hvorefter det udloddede overskud, der er omfattet af direktivet, i givet fald medregnes i beskatningsgrundlaget for det selskab, der modtager udbyttet, før det fratrækkes med 95 % af det beløb og overføres, hvor det er relevant, til efterfølgende skatteår, men som i mangel af denne specifikke bestemmelse, der i tilfælde af en omstrukturering forudsætter, at fradragene således udsættes for den indskydende virksomhed overføres fuldt ud til den begunstigede virksomhed, hvilket resulterer i, at den målrettede fortjeneste indirekte ikke pålagt i anledning af nævnte transaktion på grund af anvendelsen af en bestemmelse, der begrænser overførslen af fradragene i forhold til den del, der er repræsenteret af nettoafgiftsaktiverne før transaktionen af elementerne absorberet fra det bidragende selskab i alt, også før transaktion, af det overtagende selskabs nettoskatteaktiver og nettoskatteværdien af de absorberede elementer?

(1) EFT 1990, L 225, s. 6.

(2) Rådets tredje direktiv 78/855/EØF af 9.10.1978 med hjemmel i traktatens artikel 54, stk. 3, litra g), om fusioner af aktieselskaber (EFT 1978 L 295, s. 36).

(3) Rådets sjette direktiv 82/891/EØF af 17.12.1982 på grundlag af traktatens artikel 54, stk. 3, litra g), om spaltning af aktieselskaber (EFT 1982, L 378, s. 47).
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Consiglio di Stato (Italien) den 6. april 2021 — Italy Emergenza Cooperativa Sociale mod Azienda Sanitaria Locale Barletta-Andria-Trani

(Sag C-213/21)

(2021/C 289/33)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Consiglio di Stato

Parter i hovedsagen

Sagsøger og appellant: Italy Emergenza Cooperativa Sociale

Indstævnt: Azienda Sanitaria Locale Barletta-Andria-Trani

Præjudicielt spørgsmål

Er artikel 10, litra h), i — på lige fod med 28. betragtning til — direktiv 2014/24/EU (1) til hinder for en national lovgivning, hvorefter haste- og akutsygetransporttjenesten med forrang i henhold til overenskomst kun kan tildeles frivillige organisationer — forudsat at de i mindst seks måneder har været indskrevet i det nationale enhedsregister vedrørende den tredje sektor, er medlemmer af et foreningsnetværk og godkendte i henhold til (eventuel) regional lovgivning på området, og forudsat at denne tildeling sikrer, at tjenesten udføres under en ordning, som rent faktisk bidrager til det sociale formål samt til forfølgelsen af solidaritetsformål, på økonomisk effektive og hensigtsmæssige betingelser samt under overholdelse af gennemsigtighedsprincippet og princippet om forbud mod forskelsbehandling — men hvor kategorien af mulige tjenesteydere ikke omfatter øvrige nonprofitorganisationer, og navnlig sociale andelsselskaber i deres egenskab af sociale iværksættere uden gevinst for øje?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/24/EU af 26.2.2014 om offentlige udbud og om ophævelse af direktiv 2004/18/EF (EUT 2014, L 94, s. 65).
2)

Skal artikel 67, stk. 1 og 2, sammenholdt med artikel 68, stk. 2 og 3, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2018/1972 af 11. december 2018 (3) om oprettelse af en europæisk kodeks for elektronisk kommunikation, sammenholdt med artikel 3, stk. 5, og artikel 1, stk. 3 og 4, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/61/EU af 15. maj 2014 om foranstaltninger til at reducere omkostningerne ved etablering af højhastighedsnet til elektronisk kommunikation, fortolkes således, at disse bestemmelser er til hinder for, at en national tilsynsmyndighed pålægger en operatør af fysisk infrastruktur, som også er udbyder af offentligt tilgængelige elektroniske kommunikationstjenester eller -net, der ikke er udpeget som en operatør med en betydelig markedsstilling, forpligtelsen til at anvende forhåndsbetingelser, der er fastlagt ex ante af denne myndighed, for adgang til den fysiske infrastruktur hos denne operatør, samt regler og procedurer for indgåelse af kontrakter og gældende adgangsgebyr, uanset om der foreligger en tvist om adgang til operatørens fysiske infrastruktur og eksistensen af effektiv konkurrence på markedet?
C 289/21

Appel iværksat den 22. februar 2021 af H.R. Participations SA til prøvelse af dom afsagt af Retten (Sjette Afdeling) den 16. december 2020 i sag T-535/19 — H.R. Participations mod EUIPO — Hottinger Investment Management (JCE HOTTINGUER)

(Sag C-109/21 P)

(2021/C 289/30)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: H.R. Participations SA (ved avocats P. Wilhelm og J. Rossi)

De andre parter i appelsagen: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO) og Hottinger Investment Management Ltd

Domstolen (Afdelingen for bevilling af appel) har ved kendelse af 2. juni 2021 besluttet, at appellen ikke admitteres, og bestemt, at H.R. Participations SA bærer sine egne omkostninger.
2.

Udgør den antagelse, at den omhandlede bestemmelse er blevet tilbagekaldt, et effektivt retsmiddel med hensyn til rettigheder og friheder som sikret af EU-retten (her artikel 9 og 10 i direktiv 2012/27/EU) (1), henholdsvis udgør det et sådant retsmiddel, når den i national ret fastsatte mulighed for at prøve, om den pågældende nationale bestemmelse var forenelig med EU-retten, inden den blev ændret, kun foreligger, såfremt et konkret erstatningssøgsmål vedrørende denne bestemmelse indbringes for den kompetente ret, og kun for så vidt angår den person, der har anlagt søgsmålet?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Landgericht Hamburg (Tyskland) den 22. april 2021 — TUIfly GmbH mod FI og RE

(Sag C-253/21)

(2021/C 289/37)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Landgericht Hamburg

Parter i hovedsagen

Sagsøger: TUIfly GmbH

Sagsøgt: FI og RE

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 5, stk. 1, litra c), nr. iii), artikel 7, stk. 1, og artikel 8, stk. 3, i forordning (EF) nr. 261/2004 (1) fortolkes således, at der er tale om en aflysning af en flyafgang, hvis et fly lander i en anden ankomstlufthavn end den, der fremgår af reservationen, som ikke ligger i den samme by, på det samme sted eller i den samme region som den i ankomstlufthavn, der står i reservationen, og luftfartspassagererne derefter bringes fra denne lufthavn med bus til den ankomstlufthavn, der fremgik af den oprindelige reservation, som luftfartspassagererne ankommer til med mindre end 3 timers forsinkelse?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 261/2004 af 11.2.2004 om fælles bestemmelser om kompensation og bistand til luftfartspassagerer ved boardingafvisning og ved aflysning eller lange forsinkelser og om ophævelse af forordning (EØF) nr. 295/91 (EUT 2004, L 46, s. 1).
3)

Skal retten til at arbejde, som sikres ved artikel 15, stk. 1, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, og retten til effektive retsmidler og til en upartisk domstol, som sikres ved chartrets artikel 47, fortolkes således, at de er til hinder for en bestemmelse i den nationale gennemførelseslovgivning, i kraft af hvilken der, såfremt der konstateres en interessekonflikt med hensyn til en person valgt til et offentligt embede, automatisk i kraft af loven (ope legis) anvendes den accessoriske sanktion om forbud mod at blive valgt til offentlige embeder i en forhåndsbestemt periode på tre år, uden mulighed for at pålægge en sanktion, hvis omfang står i rimeligt forhold til overtrædelsen?
1)

Principalt: Skal artikel 17, stk. 1, i forordning (EU) nr. 604/2013 (1), henset til artikel 19 og 47 i [Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder] samt artikel 27 i forordning (EU) nr. 604/2013, fortolkes således, at en domstol i en medlemsstat, der behandler et søgsmål til prøvelse af en foranstaltning truffet af Unità Dublino (Dublin-enheden), kan fastslå ansvaret for den medlemsstat, der skal gennemføre overførslen i medfør af artikel 18, stk. 1, litra d), såfremt domstolen konstaterer, at der i den ansvarlige medlemsstat er risiko for tilsidesættelse af non-refoulement-princippet, idet ansøgeren ville skulle sendes tilbage til sit hjemland, hvor den pågældende løber en risiko for sit liv eller for at blive udsat for umenneskelig og nedværdigende behandling?
1)

Skal nr. 20 309, litra h), i bilag A til Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 549/2013 (1) af 21. maj 2013 om det europæiske national- og regionalregnskabssystem i Den Europæiske Union fortolkes således, at en regulering, hvorefter en offentlig myndighed, der er kompetent på undervisningsområdet, — godkender læseplanerne, — regulerer såvel undervisningens struktur som de prioriterede og specifikke opgaver, fastlægger en kontrol af betingelserne for indskrivning og bortvisning af elever, af lærerrådsafgørelser og af finansiel deltagelse, tilrettelægger grupperingen af uddannelsesinstitutioner inden for strukturerede netværk og kræver, at der udarbejdes uddannelsesmæssige og pædagogiske planer og planer for institutionen samt aflægges rapport om aktiviteterne, — tilrettelægger kontrol og tilsyn, navnlig vedrørende de underviste fag, undervisningens niveau og anvendelse af sproglovgivningen, dog ikke pædagogiske metoder, og — foreskriver et mindsteantal elever pr. klasse, linje, klassetrin eller andre underinddelinger, medmindre der foreligger en ministeriel dispensation, skal anses for at være »overdreven« som omhandlet i denne bestemmelse i en sådan grad, at den faktisk dikterer eller forpligter enhedernes generelle politik eller strategi på det pågældende aktivitetsområde?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Litauen) den 30. april 2021 — P.I. mod Migracijos departamentą prie Lietuvos Respublikos vidaus reikalų ministerijos

(Sag C-280/21)

(2021/C 278/46)

Processprog: litauisk

Den forelæggende ret

Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas

Parter i hovedsagen

Sagsøger: P.I.

Sagsøgt: Migracijos departamentą prie Lietuvos Respublikos vidaus reikalų ministerijos

Præjudicielt spørgsmål

Skal modstand mod en gruppe, som handler ulovligt og har korrupt indflydelse, og som undertrykker en asylansøger gennem statsapparatet og i forhold til hvilken, det er umuligt at fremføre et legitimt forsvar som følge af omfattende korruption i staten, sidestilles med tillagt politisk anskuelse som omhandlet i artikel 10 i direktiv 2011/95/EU (1)?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/95/EU af 13.12.2011 om fastsættelse af standarder for anerkendelse af tredjelandsstatsborgere eller statsløse som personer med international beskyttelse, for en ensartet status for flygtninge eller for personer, der er berettiget til subsidiær beskyttelse, og for indholdet af en sådan beskyttelse (EUT 2011, L 337, s. 9)
2)

Har det betydning for besvarelsen af spørgsmål 1, at der i den nationale Vandområdeplan 2015-2021 er taget højde for tilstedeværelsen af havbrugene i området, idet der i forbindelse med planen er afsat en nærmere angivet mængde kvælstof for at sikre, at de eksisterende havbrug i området kan udnytte deres nuværende udledningstilladelser, og den faktiske udledning fra havbrugene holder sig inden for den fastsatte ramme?
Sag anlagt den 11. maj 2021 — Europa-Kommissionen mod Den Italienske Republik

(Sag C-303/21)

(2021/C 278/51)

Processprog: italiensk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved W. Roels og A. Spina, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Den Italienske Republik

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Den Italienske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 18 TEUF og 63 TEUF, idet den udelukker unionsborgere, som ikke er italienske statsborgere og som ikke har til hensigt at bosætte sig i Italien, fra ordningen med en nedsat sats i forbindelse med førstegangskøb af bolig, som ikke er en luksusbolig, på det italienske område.

— Den Italienske Republik tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Der indrømmes en nedsat afgiftssats for registreringen af køb af en fast ejendom til beboelsesformål (»den første bolig«) på visse betingelser, bl.a. at ejendommen er beliggende på den kommunes område, hvor den pågældende afgiftspligtige bor eller har til hensigt at bosætte sig inden for 18 måneder af ejendomskøbet. Med henblik på anvendelsen af afgiftsnedsættelsen finder denne betingelse anvendelse uden sondring mellem italienske statsborgere og statsborgere fra de øvrige medlemsstater. På grundlag af de bestemmelser, der er genstand for dette søgsmål, finder betingelsen imidlertid ikke anvendelse for alene de italienske statsborgere, som af arbejdsmæssige årsager har bosat sig i udlandet.

Ifølge Kommissionen udgør den omhandlede nationale lovgivning, idet den med henblik på afgiftsnedsættelsen fastsætter, at italiensk statsborgerskab er den afgørende faktor, der ligger til grund for sondringen mellem italienske statsborgere og statsborgere fra de øvrige medlemsstater, en direkte forskelsbehandling på grundlag af nationalitet, som er forbudt ved artikel 18 TEUF.

Det er desuden Kommissionens vurdering, at eftersom en ikke-statsborgers køb af en fast ejendom på en medlemsstats område udgør ejendomsinvestering, som henhører under de frie kapitalbevægelser mellem medlemsstaterne, udgør den fordelagtige behandling, der er forbeholdt en medlemsstats statsborgere ved den omhandlede nationale lovgivning, en restriktion for de frie kapitalbevægelser, der er forbudt ved artikel 63, stk. 1, TEUF, som ikke kan begrundes objektivt ved artikel 65, stk. 1 og 3, TEUF.
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Landgericht Kleve (Tyskland) den 14. maj 2021 — AB m.fl. mod Ryanair DAC

(Sag C-307/21)

(2021/C 310/14)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Landgericht Kleve

Parter i hovedsagen

Sagsøger: AB m.fl.

Sagsøgt: Ryanair DAC

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 5, stk. 1, litra c), og artikel 7 i forordning (EF) nr. 261/2004 (1) fortolkes således, at det transporterende luftfartsselskab også skal betale kompensation i tilfælde af aflysning af en flyafgang, som passageren ikke har fået meddelelse om mindst to uger før det planlagte afgangstidspunkt, hvis luftfartsselskabet rettidigt inden udløbet af to uger har sendt oplysningen til den eneste e-mailadresse, der blev meddelt luftfartsselskabet ved reservationen, uden at være klar over, at reservationen er foretaget via en formidler eller dennes internetplatform, og det højst er formidleren, der har adgang til reservationen på denne e-mailadresse, hvorimod passageren ikke selv har nogen direkte adgang til e-mailadressen?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 261/2004 af 11.2.2004 om fælles bestemmelser om kompensation og bistand til luftfartspassagerer ved boardingafvisning og ved aflysning eller lange forsinkelser og om ophævelse af forordning (EØF) nr. 295/91 (EUT 2004, L 46, s. 1).
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Corte d’appello di Venezia (Italien) den 21. maj 2021 — Agecontrol SpA mod ZR og Lidl Italia Srl

(Sag C-319/21)

(2021/C 310/15)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Corte d’appello di Venezia

Parter i hovedsagen

Appellant: Agecontrol SpA

Indstævnte: ZR og Lidl Italia Srl

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 5, stk. 4, i Kommissionens forordning (EU) nr. 543/2011 (1), sammenholdt med samme forordnings artikel 5, stk. 1, og artikel 8 og med artikel 113 og 113a i Rådets forordning (EF) nr. 1234/2007 af 22. oktober 2007 (2), fortolkes således, at der er pligt til at udarbejde et ledsagedokument med angivelse af navnet og oprindelseslandet for friske frugter og grøntsager, som afsendes færdigpakkede eller i de af producenten tilvejebragte originale emballager, under transport fra en distributionsplatform til et salgssted tilhørende et markedsføringsselskab, uafhængigt af, om der på emballagens ene side findes et direkte påtryk, der ikke kan slettes, eller en etiket, der indgår i selve emballagen eller er fastgjort til denne, med de særlige angivelser ifølge kapitel 1 i forordning (EU) nr. 543/2011 (herunder produkternes navn og oprindelsesland), og at disse oplysninger også er anført i de fakturaer, som er udstedt af den leverandør, hvoraf markedsføringsselskabet har købt produktet, og som opbevares på selskabets administrationskontorer, samt på en seddel, der er anbragt synligt i det transportmiddel, hvormed produktet transporteres?

(1) Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) nr. 543/2011 af 7.6.2011 om nærmere bestemmelser for anvendelsen af Rådets forordning (EF) nr. 1234/2007 for så vidt angår frugt og grøntsager og forarbejdede frugter og grøntsager (EUT 2011, L 157, s. 1).

(2) Rådets forordning (EF) nr. 1234/2007 af 22.10.2007 om en fælles markedsordning for landbrugsprodukter og om særlige bestemmelser for visse landbrugsprodukter (fusionsmarkedsordningen) (EUT 2007, L 299, s. 1).
—

Det fastslås, at Kommissionens afgørelse C(2020) 2097 final af 31. marts 2020 om statsstøtte SA.56765 (2020/N) — Frankrig — Covid-19 — betalingsmoratorium for luftfartsafgifter til fordel for offentlige lufttransportvirksomheder er ugyldig i henhold til artikel 263 TEUF og 264 TEUF.