Forslag til afgørelse fra generaladvokat Ruiz-Jarabo Colomer fremsat den 13. november 1997. - Langnese-Iglo GmbH mod Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber. - Konkurrence - EF-traktatens artikel 85 - Eksklusive købsaftaler om konsumis - Administrativ skrivelse om henlæggelse - Forbud mod i fremtiden at indgå eksklusive aftaler. - Sag C-279/95 P.



Samling af Afgørelser 1998 side I-05609



Generaladvokatens forslag til afgørelse

1 Selskabet Langnese-Iglo GmbH (herefter »Langnese-Iglo«) har ivaerksat appel til proevelse af den dom, som Retten i Foerste Instans afsagde den 8. juni 1995 i sagen Langnese-Iglo mod Kommissionen (1) (herefter »den anfaegtede dom«). Retten frifandt i denne dom Kommissionen i det annullationssoegsmaal, som Langnese-Iglo havde anlagt til proevelse af beslutning 93/406/EOEF (2) (herefter »den omtvistede beslutning«), hvori Kommissionen havde fastslaaet, at de eksklusive koebsaftaler vedroerende konsumis, som Langnese-Iglo havde indgaaet med sine forhandlere i detailhandelen i Tyskland, var uforenelig med EF-traktatens artikel 85, stk. 1.

Faktiske omstaendigheder og retsforhandlinger

2 Retten har i den anfaegtede doms praemis 1-6 gennemgaaet de faktiske omstaendigheder, som ligger til grund for naervaerende sag.

3 Den tyske virksomhed, Schoeller Lebensmittel GmbH & Co. KG (herefter »Schoeller«), anmeldte den 7. maj 1985 en standardkontrakt om leveringsaftale til Kommissionen. Kontrakten regulerede virksomhedens forhold til forhandlere i detailhandelen. Den 20. september 1985 sendte Kommissionens Generaldirektorat for Konkurrence Schoeller's advokat en administrativ skrivelse om henlaeggelse, hvori det hedder:

»De har den 2. maj 1985 paa vegne af selskabet Schoeller Lebensmittel GmbH & Co. KG i henhold til artikel 2 i forordning nr. 17 anmodet om en negativattest for en 'aftale om levering af is'.

For at vaere paa den sikre side har De tillige anmeldt kontrakten i overensstemmelse med artikel 4 i naevnte forordning. De har senere, ved skrivelse af 25. juni 1985, fremsendt en standardkontrakt, som skal danne grundlag for de aftaler, Schoeller vil indgaa fremover.

Ved skrivelse af 23. august 1985 har De oplyst, at kundens eksklusive koebspligt i henhold til den anmeldte standardkontrakt, som er forbundet med et konkurrenceforbud, kan opsiges for foerste gang med seks maaneders varsel til udgangen af det andet aar af kontraktperioden, og derefter med samme varsel til udgangen af hvert kalenderaar.

Ud fra de oplysninger, Kommissionen raader over, og som i det vaesentlige hviler paa redegoerelsen i Deres begaering, vil de fremtidige kontrakters faste loebetid hoejst vaere to aar. Den gennemsnitlige loebetid for alle Deres klients leveringsaftaler vil saaledes ligge langt under de fem aar, som i henhold til Kommissionens forordning (EOEF) nr. 1984/83 af 22. juni 1983 (3) (EFT L 173 af 30.6.1983, s. 5) kraeves, for at de eksklusive koebsaftaler kan vaere omfattet af gruppefritagelsen.

Det staar paa den baggrund fast, at de af Schoeller indgaaede leveringsaftaler, selv under hensyntagen til antallet af lignende aftaler, navnlig ikke medfoerer, at konkurrencen for en vaesentlig del af de paagaeldende varer udelukkes. Andre virksomheder har fortsat adgang til detailhandelen.

Schoeller's anmeldte leveringsaftaler er saaledes forenelige med konkurrencereglerne i EOEF-traktaten. Kommissionen finder derfor ikke anledning til at skride ind over for de af Deres klient anmeldte kontrakter.

Kommissionen forbeholder sig ret til at genoptage proceduren, saafremt det retlige eller det faktiske grundlag for den anlagte vurdering aendres vaesentligt.

De kan i oevrigt meddele Deres klient, at de allerede indgaaede leveringsaftaler vurderes paa samme maade, og at det derfor ikke er noedvendigt at anmelde disse, saafremt aftalernes faste loebetid efter den 31. december 1986 hoejst er to aar, og de derefter kan opsiges med hoejst seks maaneders varsel til udgangen af hvert kalenderaar.

...«

4 Den 18. september 1991 indgav Mars GmbH (herefter »Mars«) en klage til Kommissionen over sagsoegeren og Schoeller under paaberaabelse af en overtraedelse af traktatens artikel 85 og 86, idet selskabet samtidig begaerede ivaerksaettelse af foreloebige forholdsregler med henblik paa at forhindre det alvorlige og uoprettelige tab, som ifoelge selskabet opstod ved, at salget i Tyskland af dets konsumisprodukter var vaesentligt skadet paa grund af de aftaler, sagsoegeren og Schoeller i strid med konkurrencereglerne havde indgaaet med et stort antal detailhandlere.

5 Ved beslutning af 25. marts 1992 traf Kommissionen foreloebige forholdsregler (4), og afgjorde sagen, idet den traf to naesten enslydende beslutninger, nemlig beslutning 93/406 rettet til Langnese-Iglo og beslutning 93/405/EOEF rettet til Schoeller (5).

6 Konklusionen i beslutning 93/406 lyder saaledes:

»Artikel 1

De af Langnese-Iglo GmbH indgaaede aftaler, hvorefter detailhandlere med forretningssted i Tyskland er forpligtede til med henblik paa videresalg udelukkende at koebe smaais fra naevnte virksomhed (salgsstedseksklusivitet), er i strid med EOEF-traktatens artikel 85, stk. 1.

Artikel 2

I det omfang, de i artikel 1 naevnte aftaler opfylder betingelserne for gruppefritagelse i henhold til forordning (EOEF) nr. 1984/83, bortfalder fordelen ved anvendelsen af samme forordning.

Artikel 3

Det paalaegges Langnese-Iglo GmbH senest tre maaneder efter meddelelsen af naervaerende beslutning at oplyse de videreforhandlere, med hvem virksomheden har indgaaet stadig gaeldende aftaler af den i artikel 1 naevnte karakter, om ordlyden i artikel 1 og 2 under henvisning til, at aftalerne ikke har retsvirkning.

Artikel 4

Det forbydes Langnese-Iglo GmbH at indgaa aftaler af den i artikel 1 omhandlede karakter indtil den 31. december 1997.

...«

7 Saavel Langnese-Iglo som Schoeller anfaegtede beslutning 93/406 og beslutning 93/405 ved at anlaegge to soegsmaal med henblik paa annullation af beslutningerne ved Retten i Foerste Instans. Selskabet Mars intervenerede i de to sager til stoette for Kommissionens paastande. I sagen Schoeller mod Kommissionen (6) tog Retten alene anbringendet om ulovligheden af artikel 4 i beslutning 93/405 til foelge. Retten annullerede denne bestemmelse, men frifandt i oevrigt Kommissionen. Schoeller har ikke ivaerksat appel til proevelse af denne dom, som er blevet retskraftig. I sagen Langnese-Iglo mod Kommissionen frifandt Retten ligeledes Kommissionen og tog alene anbringendet om ulovligheden af artikel 4 i den anfaegtede beslutning til foelge. Retten annullerede foelgelig denne bestemmelse.

8 Langnese-Iglo har ved appelskrift, indleveret til Domstolens Justitskontor den 18. august 1995, ivaerksat naervaerende appel til proevelse af ovenstaaende dom, hvorved Langnese-Iglo kun fik delvis medhold. Langnese-Iglo har nedlagt paastand om annullation af de domspraemisser, hvorved Retten ikke tog dets paastande til foelge, samt annullation af den omtvistede beslutnings artikel 1, 2 og 3.

9 Under henvisning til artikel 93, stk. 3, andet afsnit, og artikel 118 i procesreglementet, har Langnese-Iglo fremsat begaering om, at visse oplysninger i dets appelskrift indroemmes fortrolig behandling. Domstolens praesident har taget begaeringen til foelge ved kendelse af 20. marts 1996. Jeg skal ogsaa overholde denne fortrolige behandling i mit forslag til afgoerelse.

10 Kommissionen har i sit svarskrift, hvis paastande stoettes af selskabet Mars, som allerede intervenerede i sagen for Retten, nedlagt paastand om, at appellen forkastes, og har indgivet kontraappel (7), og har her nedlagt paastand om, at Domstolen ophaever den anfaegtede dom, for saa vidt Retten heri havde annulleret den omtvistede beslutnings artikel 4.

Appellen

11 Langnese-Iglo har til stoette for sin appel fremsat tre anbringender:

- tilsidesaettelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning

- tilsidesaettelse af EF-traktatens artikel 85, stk. 1

- tilsidesaettelse af princippet om proportionalitet og om ligebehandling.

12 Kommissionen har, stoettet af Mars, gjort gaeldende, at de af Langnese-Iglo fremfoerte anbringender er uden grundlag.

A - Tilsidesaettelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning

13 Langnese-Iglo har gjort gaeldende, at Retten, da den i den anfaegtede dom fastslog, at Kommissionen kunne fravige den opfattelse, den havde indtaget i dens administrative skrivelse til Schoeller i 1985 og traeffe den omtvistede den omtvistede beslutning, hvorved den fastslog, at nettet af eksklusive koebsaftaler, som Langnese-Iglo havde indgaaet med sine detailforhandlere, ikke var foreneligt med traktatens artikel 85, stk. 1, havde foretaget en fejlagtig anvendelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning. I henhold til appellanten var princippet om beskyttelse af den berettigede forventning ikke til hinder for, at Kommissionen, som lige havde modtaget en klage fra selskabet Mars, paa ny vurderede de faktiske og retlige omstaendigheder, som raadede paa det tyske marked for konsumis. Derimod kunne Kommissionen ifoelge appellanten ikke i henhold til dette princip fravige den holdning, den havde indtaget i dens henlaeggelsesskrivelse og forbyde Langnese-Iglo's eksklusive koebsaftaler uden at godtgoere, at der var sket en maerkbar aendring af de faktiske og retlige omstaendigheder, som karakteriserer det tyske marked for konsumis. Retten i Foerste Instans har ifoelge Langnese-Iglo ved at stadfaeste den omtvistede beslutning uden at proeve de eventuelle aendringer, som havde kunnet finde sted paa det paagaeldende marked, tilsidesat princippet om beskyttelse af den berettigede forventning.

14 Appellanten har til stoette for dette anbringende alene forsoegt at gendrive de argumenter, som Retten stoettede sig paa ved sin konstatering af, at den omtvistede beslutning ikke stred mod princippet om beskyttelse af den berettigede forventning.

Foerst anfaegter Langnese-Iglo den anfaegtede doms praemis 39 og foreholder Retten, at den uden nogen reel proevelse har tiltraadt Kommissionens argument, hvorefter der var sket vaesentlige markedsaendringer, efter at Kommissionen havde udfaerdiget sin administrative skrivelse om henlaeggelse. To nye konkurrenter, nemlig Mars og Jacobs Suchard, var i mellemtiden traadt ind paa markedet. I oevrigt havde den af Mars indgivne klage givet Kommissionen mulighed for at faa kendskab til disse yderligere hindringer, som blokerede adgangen til markedet, hovedsagelig inden for levnedsmiddelhandelen.

Appellanten har dernaest, som allerede ved Retten, anfoert, at Jacobs Suchard ikke drev virksomhed paa det tyske konsumismarked, og at denne virksomhed udelukkende havde indgaaet en varemaerkelicenskontrakt, som gjorde det muligt for denne at bruge varemaerket »Lila Pause«. Med hensyn til Mars' indtraengen paa det tyske marked var der, ifoelge appellanten, ikke herved sket nogen vaesentlig aendring af markedsbetingelserne paa konsumismarkedet, hvorfor Retten ikke har godtgjort, at denne nye konkurrent hindrede andre virksomheders adgang til markedet, som altsaa var lige saa aabent som i 1985, da Kommissionen udfaerdigede sin administrative skrivelse.

Appellanten har endelig kritiseret den anfaegtede doms praemis 38, hvori Retten erkender, at den undersoegelse af markedsvilkaarene, som Kommissionen havde foretaget inden udfaerdigelsen af den administrative skrivelse, var en foreloebig undersoegelse, og havde anset dette argument for et bevis for den omtvistede beslutnings lovlighed. Appellanten har herved anfoert, at Kommissionen, da den paaberaabte sig den foreloebige karakter af dens markedsundersoegelse for, naar der foreligger nye omstaendigheder, at kunne aendre den opfattelse, den havde fremfoert i skrivelsen om henlaeggelse, havde tilsidesat princippet om beskyttelse af den berettigede forventning.

15 Kommissionen og Mars har udtrykt alvorlig tvivl om, hvorvidt de argumenter, som Langnese-Iglo har fremfoert til stoette for dette anbringende, er forenelige med de kriterier, som Domstolen har fastsat for realitetsbehandling af appelsager paa konkurrenceomraadet.

16 Det er fast retspraksis (8), at et appelskrift praecist skal angive, hvilke elementer der anfaegtes i den dom for Retten, som paastaas ophaevet, samt de retlige argumenter, som saerligt stoetter denne paastand. En appel, som alene gentager eller opregner de argumenter, som allerede er blevet fremfoert for Retten, herunder de argumenter, som er baseret paa forhold, som denne retsinstans ikke har anerkendt, opfylder ikke denne betingelse. En appel, som har saadanne kendetegn, udgoer en begaering om en fornyet gennemgang af en sag, som er anlagt ved Retten, hvilket i henhold til artikel 49 i statutten for EF-Domstolen ikke omfattes af sidstnaevntes kompetence.

Domstolen har ogsaa fastslaaet, at appellen kun kan stoettes paa, at Retten har overtraadt visse retsregler, idet enhver bedoemmelse af faktisk karakter er udelukket. Domstolen har derfor udtalt, at Rettens vurdering af de beviser, som er fremfoert for den, ikke er et retligt spoergsmaal, som omfattes af Domstolens kontrol i forbindelse med en appel, medmindre beviserne er urigtigt gengivet, eller det af sagens akter fremgaar, at den har anlagt en fejlagtig vurdering af de faktiske omstaendigheder. Domstolen er altsaa ikke kompetent til at bedoemme de beviser, Retten har lagt til grund ved fastlaeggelsen af de faktiske omstaendigheder, naar disse beviser er blevet forskriftsmaessigt tilvejebragt, og de almindelige retsgrundsaetninger og de processuelle regler om bevisbyrder og bevisfoerelse er blevet overholdt. Domstolen er derimod kompetent til at efterproeve den retlige vurdering af disse faktiske omstaendigheder og de retlige konsekvenser, Retten har draget deraf (9).

17 Jeg mener ikke, at Langnese-Iglo's foerste anbringende opfylder de kriterier, som Domstolen har fastlagt i dens praksis. Jeg finder derfor, at anbringendet ikke kan tages til foelge. De argumenter, som appellanten har fremsat med henblik paa at godtgoere, at Kommissionen har tilsidesat princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, er nemlig de samme som dem, der allerede var blevet fremfoert for Retten, herunder ogsaa de argumenter, appellanten stoetter paa forhold, som Retten ikke har anerkendt. Langnese-Iglo soeger herved reelt at opnaa en fornyet gennemgang af den sag, selskabet allerede har anlagt ved Retten, men angiver ikke klart den retlige fejl, som Retten kunne have begaaet, da den anvendte princippet om beskyttelse af den berettigede forventning paa de forhold, den allerede havde anset for godtgjort.

Endvidere soeger appellanten at stoette de argumenter, der er fremfoert til stoette for det foerste anbringende, paa et udsagn om, at den af Retten foretagne konstatering af de faktiske forhold i den anfaegtede dom, er fejlagtig. Retten fastsatte raekkevidden af de faktiske aendringer paa det paagaeldende marked (nemlig indtraengen af nye konkurrenter og opdagelsen af yderligere hindringer for markedets adgang) ved en vurdering, som vedroerte de beviser, der var blevet forelagt den. Retten er fuldstaendig kompetent til at anlaegge en saadan vurdering, som ikke er underlagt Domstolens proevelse under en appel. Desuden har appellanten ikke fremfoert, at de beviser, der blev forelagt for Retten, er urigtigt gengivet, og har heller ikke henvist til, at Retten har foretaget en fejlagtig vurdering ved konstateringen af de faktiske forhold, som fremgik af sagens akter.

18 Under alle omstaendigheder mener jeg, at Retten med foeje i den anfaegtede dom har fastslaaet, at princippet om beskyttelse af den berettigede forventning ikke var blevet tilsidesat. Der foreligger nemlig forskellige argumenter, som begrunder den af Retten trufne afgoerelse.

Foerst var den administrative skrivelse, som Kommissionen har udfaerdiget i 1985, rettet til Schoeller, og den omfattede »leveringsaftaler om konsumis«, som selskabet havde anmeldt hos Kommissionen. Den eneste virksomhed, der i et saadant tilfaelde kan stoette sig paa princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, er den virksomhed, som den administrative skrivelse om henlaeggelsen er rettet til (10). Disse skrivelse om henlaeggelse har ingen retsvirkning over for tredjemand og er heller ikke bindende for de nationale retter (11). Det er derfor klart, at tredjemaend, saasom Langnese-Iglo, heller ikke kan henholde sig hertil til stoette for deres krav.

Kommissionen kan dernaest genoptage proceduren og aendre de undersoegelsesresultater, den har fremsat i dens skrivelse om henlaeggelse, naar den erfarer, at der foreligger nye konkurrencebegraensninger, eller der er sket aendringer i den paagaeldende markedsstruktur. Kommissionen havde i oevrigt udtrykkeligt forbeholdt sig denne mulighed, idet den i den administrative skrivelse til Schoeller anfoerte, at sagen kunne tages op til fornyet behandling, saafremt forholdene aendrede sig. Naar Kommissionen ikke er bundet af den negativattest, som den har udstedt tidligere (12), og heller ikke af en afgoerelse om anvendelse af artikel 85, stk. 3 (13), i tilfaelde af en vaesentlig aendring af det paagaeldende marked, kan Kommissionen saa meget desto mere aendre den vurdering, den har anlagt i en administrativ skrivelse om henlaeggelse.

19 Jeg mener derfor, at appellantens foerste appelanbringende maa afvises fra realitetsbehandling, eller under alle omstaendigheder forkastes.

B - Tilsidesaettelse af traktatens artikel 85, stk. 1

20 Langnese-Iglo har anfoert, at den konklusion, som Retten naaede frem til i den anfaegtede doms praemis 94-114 vedroerende de eksklusive koebsaftalers virkning paa konkurrencen, er uforenelig med traktatens artikel 85, stk. 1. Retten fastslog, at det kompleks af eksklusive koebsaftaler, som Langnese-Iglo havde indgaaet med sine detailhandlere, kunne paavirke konkurrencen paa markedet maerkbart, og derfor var i strid med artikel 85, stk. 1, saaledes som Kommissionen havde fastslaaet i den omtvistede beslutning.

21 Appellanten har anfoert, at Rettens konklusion er baseret paa en konstatering af forskellige forhold, som ikke fremgaar af sagens akter, og beror paa en fejlagtig retlig vurdering af den faktiske situation. Langnese-Iglo har foerst anfoert, at sagens akter ikke gjorde det muligt for Retten at fastslaa i den anfaegtede doms praemis 105, at komplekserne af eksklusive koebsaftaler havde en bindingsgrad paa over 30%. Ifoelge Langnese-Iglo fremgaar det af sagens akter, at bindingsgraden var under 30%, altsaa under den graense, som Kommissionen havde fundet acceptabel i dens administrative skrivelse til Schoeller i 1985.

Appellanten har dernaest bestridt andre faktiske forhold, som Retten har lagt til grund vedroerende det paagaeldende marked i den anfaegtede doms praemis 107, 108 og 109. Det drejer sig dels om en laaneordning vedroerende et stort antal frysekummer, som sagsoegeren stiller til raadighed for detailhandlere paa den betingelse, at detailhandlerne forpligter sig til udelukkende at benytte dem til sagsoegerens varer, og dels ydelser af rabatter som Langnese-Iglo indroemmer med henblik paa at sikre en vis procentdel af salget af smaais. Disse faktiske forhold, som ikke er indeholdt i sagens akter, svarer til de af Kommissionen fremfoerte paastande, som appellanten bestred ved Retten.

Endelig har Langnese-Iglo anfoert, at Retten i dommens praemis 113 fejlagtigt har fastslaaet, at komplekserne af de eksklusive koebsaftaler, som Schoeller havde oprettet, maerkbart begraensede konkurrencen paa det paagaeldende marked. Ifoelge Langnese-Iglo indebaerer en samlet bindingsgrad paa lidt over 30% ikke begraensning af adgangen til markedet og heller ikke, at markedet lukkes, saa meget desto mere som markedet, nemlig det tyske marked for konsumis, er staerkt tiltagende.

22 Jeg mener heller ikke, at dette anbringende kan antages til realitetsbehandling, eftersom appellanten alene anfaegter de forskellige faktiske forhold, som Retten har fastsat endeligt i den anfaegtede dom efter at have vurderet de beviser, som var blevet forskriftsmaessigt tilvejebragt og overholdt de almindelige retsgrundsaetninger og de processuelle regler om bevisbyrder og bevisfoerelse. Domstolen kan ikke under behandlingen af en appel bedoemme de faktiske omstaendigheder, som Retten har foretaget under overholdelse af gaeldende regler.

23 Det andet anbringende maa derfor afvises for realitetsbehandling.

C - Tilsidesaettelse af princippet om proportionalitet og om ligebehandling

Proportionalitetsprincippet

24 Appellanten har anfoert, at Retten i den anfaegtede dom ikke har anvendt proportionalitetsprincippet korrekt, idet princippet indebaerer, at de af Kommissionen trufne foranstaltninger ikke maa overskride graenserne for, hvad der er hensigtsmaessigt og noedvendigt for at naa det oenskede maal (14). Ifoelge appellanten har Retten tilsidesat proportionalitetsprincippet, fordi den fastslog, at Kommissionen ved at lade den gruppefritagelse i henhold til forordning nr. 1984/83, som den havde tildelt alle de eksklusive koebsaftaler, bortfalde, og ved at fastslaa, at disse aftaler var i strid med traktatens artikel 85, stk. 1, uden forudgaaende at have meddelt sagsoegeren, hvorledes selskabet kunne tilpasse sig bestemmelsernes krav, havde handlet med foeje.

25 Retten godkendte dels Kommissionens tilbagekaldelse af gruppefritagelsen og forbuddet mod alle Langnese-Iglo's indgaaede aftaler. Desuden fastslog den i den anfaegtede doms praemis 207 og 208, at artikel 85, stk. 1, ikke er til hinder for, at der indgaas eksklusive koebsaftaler, saafremt dette ikke i vaesentligt omfang bidrager til en afskaermning af markedet, og tilfoejede, at Kommissionen ikke ved en individuel beslutning kan aendre eller begraense retsvirkningerne af en generel retsakt som forordning nr. 1984/83, medmindre denne giver en udtrykkelig hjemmel hertil. Appellanten mener, at der bestaar en klar modstrid mellem den af Retten foretagne foerste og anden konklusion.

26 Langnese-Iglo har anfoert, at Kommissionen for at naa sit maal, som var at bringe overtraedelsen af artikel 85, stk. 1, til ophoer, ikke havde haft fornoedent at lade gruppefritagelsens fordel bortfalde og forbyde alle selskabets eksklusive koebsaftaler. Langnese-Iglo mener, at Kommissionen havde kunnet naa dette maal med mindre drastiske foranstaltninger end at forbyde hele selskabets kompleks af eksklusive koebsaftaler. Kommissionen havde f.eks. kunnet nedsaette antallet af aftaler eller bindingsgraden for at bringe det paa et niveau, der var foreneligt med forordning nr. 1984/83.

Retten tiltraadte ikke denne mulighed, eftersom den i den anfaegtede doms praemis 129-193 fastslog, at det i det af Langnese-Iglo oprettede kompleks af aftaler, ville vaere vilkaarligt heri at udsondre dem, som ikke maerkbart bidrog til den eventuelle samlede virkning fremkaldt af tilsvarende aftaler paa markedet.

27 Som Mars og Kommissionen har fremfoert, er appellantens argumentation til stoette for dette anbringende praeget af stor uklarhed. Appellanten henholder sig uden naermere praecision til udsagn, som Retten har fremsat (i den anfaegtede doms praemis 188-196) vedroerende eksisterende koebsaftaler og til udsagn (i praemis 197-210) vedroerende forbuddet i den omtvistede beslutnings artikel 4, mod at indgaa fremtidige eksklusive koebsaftaler. Retten sondrer klart og tydeligt mellem dels anvendelsen af artikel 85, stk. 1, paa gaeldende aftaler, og dels virkningerne af artikel 3 i forordning nr. 17 om eksklusive koebsaftaler, som Langnese-Iglo eventuelt vil indgaa. Rettens begrundelse indeholder derfor ingen modstrid, eftersom de af appellanten fremfoerte spidsfindige argumenter er forskellige derved, at de vedroerer forskellige tilfaelde.

28 Bortset fra denne uklarhed mener jeg, at Retten har foretaget en korrekt anvendelse af proportionalitetsprincippet, og at anbringendet om en saakaldt tilsidesaettelse af dette, ikke kan tages til foelge.

29 Appellanten bestrider ikke, at artikel 14 i forordning nr. 1984/83, som er udstedt i henhold til artikel 7 i forordning nr. 19/65/EOEF (15), giver Kommissionen mulighed for at lade den gruppefritagelse bortfalde, den har tildelt. Appellanten bestrider heller ikke Rettens anvendelse af teorien om den kumulative virkning, som Domstolen har fastslaaet i dommene i Brasserie de Haecht- sagen og Delimitis-sagen (16), da Retten skulle bedoemme foreneligheden af komplekset af Langnese-Iglo's eksklusive koebsaftaler med artikel 85.

Appellanten finder alene, at bortfaldet af gruppefritagelsen, som selskabets aftalekompleks havde opnaaet, ikke kan medfoere, at alle aftalerne bliver forbudte. Appellanten har anfoert, at der herved er tale om en uforholdsmaessig virkning, eftersom Kommissionen havde kunnet sikre overholdelsen af artikel 85 ved at indroemme individuelle fritagelser for de aftaler i komplekset, som alene i ringe grad paavirker konkurrencen, og have forbudt de oevrige.

30 Naar man anvender teorien om den kumulative virkning med henblik paa en samlet undersoegelse af et kompleks af eksklusive koebsaftaler, er det efter min mening noedvendigt, at den sanktion, som foelger heraf, ogsaa rammer alle aftalerne (17). Kommissionen kan ikke sondre mellem de forskellige aftaler i dette kompleks, saaledes at artikel 85, stk. 1, finder anvendelse paa visse af dem, som indroemmes en individuel fritagelse. Som Retten har understreget i sin dom, vil en sondring mellem forskellige aftaletyper inden for det kompleks, som Langnese-Iglo havde oprettet, vaere vilkaarlig. Hvis Kommissionen tager hensyn til hele komplekset af aftaler ved afgoerelsen af, om artikel 85 er tilsidesat, kan Kommissionen ikke, naar den skal paalaegge en straf eller vedtage en eventuel individuel fritagelse, sondre mellem de forskellige typer af aftaler inden for komplekset. Saavel straffen som fritagelsen maa gaelde for det samlede aftalekompleks (18).

Princippet om ligebehandling

31 Appellanten har anfoert, at Kommissionen ved at forbyde alle dens eksklusive koebsaftaler, har tilsidesat princippet om ligebehandling, som er et grundlaeggende faellesskabsretligt princip. Retten har i den anfaegtede doms praemis 209 fastslaaet, at den omtvistede beslutnings artikel 4 tilsidesaetter dette princip, fordi den ikke giver sagsoegeren mulighed for at drage fordel af en gruppefritagelse efter forordning nr. 1984/83 for eksklusive koebsaftaler, som selskabet fremover kunne indgaa. Ifoelge Langnese-Iglo indebaerer forbuddet mod alle selskabets eksisterende aftaler en diskriminering over for selskabet i forhold til dets konkurrenter, eftersom disse ikke er forpligtet til at ophaeve de aftaler, de har indgaaet med deres forhandlere.

32 Efter min mening maa denne del af anbringendet forkastes af tre grunde: For det foerste forsoeger appellanten atter at anvende den begrundelse, som Retten har anlagt vedroerende fremtidige aftaler, paa eksisterende aftaler. Dernaest havde Kommissionen ved beslutning 93/405, som Retten for stoerstedelens vedkommende havde stadfaestet i sin dom i sagen Schoeller mod Kommissionen, ogsaa forbudt alle de eksklusive koebsaftaler, som Schoeller havde indgaaet med sine detailhandlere. Endelig fastslog Retten i den anfaegtede doms praemis 39, at det var ubestridt, at Mars alene tilbyder et begraenset vareudvalg og har valgt en anden salgspolitik end sine konkurrenters, Schoeller og Langnese-Iglo. Jeg skal endvidere anfoere, at appellanten ikke for Retten gjorde gaeldende, at appellantens konkurrenter anvendte samme salgspolitik som appellanten. Appellanten kan derfor ikke paaberaabe sig dette nye faktiske forhold under en appel, idet appellanten herved aendrer sagens genstand, hvilket er i strid med procesreglementets artikel 113, stk. 2.

33 Paa grundlag af det anfoerte kan jeg heller ikke tiltraede dette anbringende.

Kontraappellen: tilsidesaettelse af artikel 3 i forordning nr. 17

34 Kommissionen, til hvis stoette Mars har interveneret, har ivaerksat kontraappel med henblik paa ophaevelse af den anfaegtede dom. Kommissionen har nedlagt paastand om, at Domstolen ophaever Rettens dom, for saa vidt som Retten herved annullerer den omtvistede beslutnings artikel 4. Kommissionen har anfoert, at Retten har begaaet en retlig fejl, eftersom den i dommens praemis 205 har fastslaaet, at artikel 3 i forordning nr. 17 »... kun giver Kommissionen kompetence til at forbyde gaeldende eksklusive koebsaftaler, som er uforenelige med konkurrencereglerne«.

35 Ordlyden af den omtvistede beslutnings artikel 4 er som foelger: »Det forbydes Langnese-Iglo at indgaa aftaler af den i artikel 1 omhandlede karakter indtil den 31. december 1997.« Kommissionen anlagde ved Retten en bred fortolkning af bestemmelsen, der i henhold til Kommissionen, hindrede Langnese-Iglo i at indgaa nye leveringsaftaler af samme karakter, i et tidsrum af fem aar, og uanset om aftalerne er af samme karakter som dem, der udgoer en del af aftalekomplekset, som var blevet erklaeret uforeneligt med artikel 85, stk. 1, i den omtvistede beslutnings artikel 1. Naevnte artikel 4 hindrede sagsoegeren i at indgaa nye eksklusive koebsaftaler, der kunne vaere omfattet af gruppefritagelsen i forordning nr. 1983/84 i det tidsrum, som ifoelge Kommissionen ville vaere noedvendigt for en aendring af det paagaeldende markeds struktur, og for at forbindelserne inden for markedet kunne aendres vaesentligt. Kommissionen har anfoert, at bestemmelsen havde til formaal at hindre, at sagsoegeren omgik forbuddet i den omtvistede beslutnings artikel 1 ved at oprette et nyt kompleks af eksklusive koebsaftaler.

36 Retten tiltraadte ikke Kommissionens argumentation, men gav Langnese-Iglo medhold i dets paastande og annullerede artikel 4 under henvisning til, at Kommissionen herved havde overskredet den sanktionskompetence, som artikel 3 i forordning nr. 17 indroemmer den. Retten fremstiller i den anfaegtede doms praemis 205-210 tre grunde, som foerte til denne konklusion:

- I henhold til dommen i sagen Delimitis falder eksklusive koebsaftaler, som i vaesentligt omfang bidrager til den kumulative virkning af alle ensartede aftaler, under forbuddet i artikel 85, stk. 1.

- Forordning nr. 1984/83 giver ikke hjemmel til at lade fordelen ved en gruppefritagelse for fremtidige aftaler bortfalde. I henhold til princippet om retsreglers trinfoelge kan Kommissionen ikke ved en individuel beslutning lade en saadan gruppefritagelse for fremtiden bortfalde.

- Det ville vaere i strid med ligebehandlingsprincippet at afskaere en virksomhed fra fremover at indgaa eksklusive koebsaftaler og samtidig give konkurrerende virksomheder mulighed for fortsat at indgaa saadanne aftaler.

37 Jeg mener, at den loesning, Retten har anvendt med hensyn til den omtvistede beslutnings artikel 4, som fortolket af Kommissionen ved Retten, er fuldstaendig korrekt og i overensstemmelse med den praksis, som Domstolen har fastsat vedroerende raekkevidden af den sanktionskompetence, som Kommissionen raader over i konkurrencesager (19). Kommissionen har, i de supplerende indlaeg den har indgivet, erkendt, at de argumenter, som Retten stoettede sig paa ved dens annullation af den anfaegtede artikel, som Kommissionen havde fortolket vidt, var begrundet.

38 Kommissionen har i kontraappellen udtrykkeligt frafaldet den vide fortolkning, den havde anlagt af artikel 4 ved Retten, og har under appelsagen anfoert, at denne bestemmelse maa fortolkes snaevert for at begrunde sin paastand om annullation af den anfaegtede dom.

Kommissionen har anfoert, at artikel 4 alene har til formaal at hindre Langnese-Iglo i at genoprette det samme kompleks af eksklusive koebsaftaler hos sine videreforhandlere i detailhandelen, men ikke paa nogen maade hindrer selskabet i at indgaa nye eksklusive koebsaftaler med andre detailhandlere. Forbuddet i artikel 4 er derfor en garanti for, at den omtvistede beslutnings artikel 1 og 2 overholdes, en garanti som set i sammenhaeng med den, som indeholdes i artikel 3, i henhold til hvilken Langnese-Iglo paalaegges at oplyse sine videreforhandlere om beslutningen og meddele dem, at aftalerne er ugyldige.

39 Udfaldet af kontraappellen maa efter min mening afhaenge af den fortolkning, der anlaegges af den omtvistede artikel 4. Saafremt Domstolen anlaegger en snaever fortolkning af bestemmelsernes raekkevidde, kan Kommissionen gives medhold i dens kontraappel og det intervenerende selskab Mars gives medhold i dets paastande. Saafremt Domstolen finder, at bestemmelsen udelukkende forbyder Langnese-Iglo at genoprette samme kompleks af eksklusive koebsaftaler, som selskabet tidligere havde oprettet, finder jeg ikke, at der er noget til hinder for at fastslaa, at artiklen saaledes fortolket er forenelig med den praksis, som Domstolen har fastsat med hensyn til den kompetence, som artikel 3 i forordning nr. 17 indroemmer Kommissionen med henblik paa at give denne mulighed for at bringe overtraedelser af konkurrencereglerne til ophoer (20). Et saadant forbud sikrer den omtvistede beslutnings effektive virkning, eftersom det ville vaere til hinder for, at den konkurrencebegraensende praksis, som er blevet straffet, kan fortsaette, og forbuddet indebaerer desuden, at Kommissionen ikke loeber nogen risiko for eventuelt at skulle indlede en nye procedure om samme spoergsmaal. Selv om Kommissionen kan finde det hensigtsmaessigt at optage en saadan bestemmelse i dens beslutninger, er det dog ikke efter min mening noedvendigt for at hindre, at den sanktionerede praksis fortsaetter, eftersom de nationale retter i kraft af deres forpligtelse til at sikre beslutningens effektive virkning vil annullere fremtidige aftaler, som er identiske med dem, som er omfattet af beslutningens forbud.

Hvis Domstolen derimod finder, at artikel 4 forbyder Langnese-Iglo fremover at indgaa enhver form for eksklusive koebsaftaler indtil den 31. december 1997, uanset om aftalerne er sammenlignelige med dem, som er blevet forbudt af den omtvistede beslutning, og uanset om de omfattes af et tilsvarende kompleks af aftaler, som tidligere blev oprettet, maa kontraappellen, som Kommissionen selv har erkendt, forkastes af de samme grunde, som Retten har anfoert i den anfaegtede dom.

40 Jeg mener, at den eneste korrekte fortolkning af raekkevidden af artikel 4 i den omtvistede beslutning er den, som Retten har anlagt i den anfaegtede dom, nemlig at artiklen hindrer Langnese-Iglo i at indgaa enhver form for nye eksklusive koebsaftaler med videreforhandlere indtil den 31. december 1997. Dette stoetter jeg paa foelgende forhold.

Foerst er denne konklusion baseret paa artikel 4's ordlyd, som generelt forbyder Langnese-Iglo at indgaa aftaler »af den i artikel 1 omhandlede karakter«. Modsat bestemmelser, som Kommissionen har kunnet optage i andre beslutninger, forbyder artikel 4 ikke de virksomheder, som er blevet straffet, fremover at indgaa aftaler med samme eller tilsvarende indhold eller effektive virkning som de aftaler, som er forbudt i henhold til beslutningen (21). Artikel 4 forbyder sagsoegeren at indgaa enhver form for eksklusiv koebskontrakt, uanset dens indhold og kendetegn og uanset den kumulative virkning, det nye kompleks af saadanne kontrakter kan have paa konkurrencen inden for det paagaeldende marked.

Kommissionen har dernaest i den omtvistede beslutnings punkt 154 anfoert, at »forbuddet ville ... vaere uden virkning, hvis det umiddelbart skulle tillades L-I at erstatte de 'nuvaerende leveringsaftaler' med nye. Det maa foelgelig forbydes L-I at indgaa saadanne nye aftaler i et tidsrum, der er tilstraekkeligt til, at markedsbetingelserne kan aendres vaesentligt«. Det fremgaar af den omtvistede beslutnings punkt 154, som er grundlaget for artikel 4, at bestemmelsen uden undtagelser forbyder sagsoegeren at indgaa nye eksklusive koebsaftaler.

Endelig mener jeg, at det er ubegrundet at slutte, at artikel 4 udelukkende forbyder Langnese-Iglo at genindfoere det tidligere kompleks af eksklusive koebsaftaler, idet dette ville indebaere, at forbuddet finder anvendelse indtil den 31. december 1997, og at Kommissionen efter dette tidspunkt stiltiende kunne have erkendt, at en saadan genindfoerelse ville vaere forenelig med traktatens artikel 85, stk. 1, og begrundet ved en gruppefritagelse i henhold til forordning nr. 1984/83.

41 Jeg finder foelgelig, at Kommissionens kontraappel maa forkastes.

Sagens omkostninger

42 I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, som finder anvendelse i henhold til artikel 118, saafremt der er flere tabende parter, traeffer Domstolen afgoerelse om omkostningernes fordeling. Saafremt Domstolen, som jeg har foreslaaet, saavel forkaster sagsoegerens fremsatte anbringender og den kontraappel, som Kommissionen, stoettet af selskabet Mars, har anlagt, boer hver part derfor baere sine egne omkostninger.

Forslag til afgoerelse

43 Som foelge af det anfoerte foreslaar jeg Domstolen at traeffe foelgende afgoerelse:

1) Appellen afvises delvis og forkastes i oevrigt.

2) Kontraappellen forkastes.

(1) - Sag T-7/93, Sml. II, s. 1533.

(2) - Kommissionens beslutning af 23.12.1992 om en procedure i henhold til EOEF-traktatens artikel 85 mod Langnese-Iglo GmbH (sag IV/34.072) (EFT 1993 L 183, s. 19).

(3) - Forordning om anvendelse af traktatens artikel 85, stk. 3, paa grupper af eksklusive koebsaftaler (EFT L 173, s. 5).

(4) - Kommissionens beslutning om en procedure i henhold til EOEF-traktatens artikel 85 (sag IV/34.072 - Mars mod Langnese og Schoeller - foreloebige forholdsregler).

(5) - Kommissionens beslutning af 23.12.1992 om en procedure i henhold til EOEF-traktatens artikel 85 mod Schoeller Lebensmittel GmbH & Co. KG (sag IV/31.533 og IV/34.072) (EFT 1993 L 183, s. 1).

(6) - Dom af 8.6.1995, sag T-9/93, Sml. II, s. 1611.

(7) - Fodnote uden genstand i den danske udgave.

(8) - Jf. bl.a. kendelse af 26.4.1993, sag C-244/92 P, Kupka-Floridi mod EOES, Sml. I, s. 2041, af 26.9.1994, sag C-26/94 P, X mod Kommissionen, Sml. I, s. 4379, af 17.10.1995, sag C-62/94 P, Turner mod Kommissionen, Sml. I, s. 3177, og dom af 24.10.1996, sag C-73/95 P, Viho mod Kommissionen, Sml. I, s. 5457, praemis 25 og 26.

(9) - Dom af 2.3.1994, sag C-53/92 P, Hilti mod Kommissionen, Sml. I, s. 667, praemis 42, og af 6.4.1995, forenede sager C-241/91 P og C-242/91 P, RTE og ITP mod Kommissionen, Sml. I, s. 743, praemis 67, samt kendelse af 17.9.1996, sag C-19/95 P, San Marco mod Kommissionen, Sml. I, s. 4435, praemis 39 og 40.

(10) - Retten har i dens dom i sagen Schoeller mod Kommissionen, som i mellemtiden er blevet retskraftig, fastslaaet, at Kommissionen ikke havde tilsidesat princippet om beskyttelse af den berettigede forventning ved udstedelsen af beslutning 93/405, hvori den havde anfoert, at det kompleks af eksklusive koebsaftaler med forhandlerne i detailhandelen, som Schoeller havde indgaaet, var i strid med traktatens artikel 85, stk. 1.

(11) - Jf. bl.a. dom af 11.12.1980, sag 31/80, L'Oréal, Sml. s. 3775, praemis 12.

(12) - Rettens dom af 13.12.1990, sag T-116/89, Prodifarma m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 843, praemis 70.

(13) - Artikel 8, stk. 3, i Raadets forordning nr. 17 af 6.2.1962, foerste forordning om anvendelse af bestemmelserne i traktatens artikel 85 og 86 (EFT 1959-1962, s. 81).

(14) - Dom af 17.5.1984, sag 15/83, Denkavit Nederland, Sml. s. 2171, og RTP og ITP mod Kommissionen, a.st., praemis 93.

(15) - Raadets forordning af 2.3.1965 om anvendelse af bestemmelserne i traktatens artikel 85, stk. 3, paa kategorier af aftaler og samordnet praksis (EFT 1965-1966, s. 31).

(16) - Dom af 12.12.1967, sag 23/67, Brasserie de Haecht, Sml. 1965-1968, s. 421, org. ref.: Rec. s. 525, og af 28.2.1991, sag C-234/89, Delimitis, Sml. I, s. 935.

(17) - Jf. L. Idot og C. Momège: »L'affaire des barres glacées Mars: une vague de froid sur les contrats d'exclusivité«, La semaine juridique - édition entreprise, tillaeg nr. 6, s. 7.

(18) - I dommen i sagen Brasserie de Haecht, som jeg har anfoert tidligere, udtalte Domstolen vedroerende eksklusive bryggeriaftaler, »at det ville vaere meningsloest at ramme en aftale, en vedtagelse eller en samordnet praksis paa grund af dens foelger, saafremt disse skulle isoleres fra det marked, hvorpaa de giver sig udslag, og kun kunne undersoeges loesrevet fra den helhed af samvirkende eller modvirkende foelger, som de er en del af«.

(19) - Jf. bl.a. dom af 6.3.1974, forenede sager 6/73 og 7/73, Istituto Chemioterapico Italiano og Commercial Solvents Corporation mod Kommissionen, Sml. s. 223, praemis 45; i sagen RTP og ITP mod Kommissionen, a.st., praemis 90, og Rettens dom af 18.9.1992, sag T-24/90, Automec mod Kommissionen, Sml. II, s. 2223, praemis 50-54.

(20) - Jf. M. Waelbroeck og A. Frignani: Concurrence. Commentaire J. Mégret. Le droit de la CEE, vol. 4, Éditions de l'Université de Bruxelles, Bruxelles, 1997, s. 410, 411 og 412.

(21) - Jf. artikel 3 i Kommissionens beslutning 92/157/EOEF af 17.2.1992 om en procedure i henhold til EOEF-traktatens artikel 85 (IV/31.370 og 31.446 - UK Agricultural Tractor Registration Exchange) (EFT L 68, s. 19) og artikel 4 i Kommissionens beslutning 94/980/EF af 19.10.1994 om en procedure i henhold til EF-traktatens artikel 85 (IV.34.446 - Trans Atlantic Agreement) EFT L 376, s. 1).