ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1)

Er en national ordning som den omhandlede bestemmelse i § 41a, stk. 2, i lønregulativet for Wien af 1994, hvorefter en arbejdstager, hvis ansættelsesforhold på dennes egen anmodning ophører på et bestemt tidspunkt, som udgangspunkt ikke er berettiget til udbetaling af feriegodtgørelse i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i artikel 7 i direktiv 2003/88/EF (1), forenelig med artikel 7 i direktiv 2003/88? Såfremt dette spørgsmål besvares benægtende, spørges, om en national bestemmelse, hvorefter enhver arbejdstager, hvis tjenesteforhold ophører på dennes egen anmodning, skal gøre alt for at afholde optjent ferie inden tjenesteforholdets ophør, og hvorefter en ret til udbetaling af feriegodtgørelse i tilfælde af tjenesteforholdets ophør på arbejdstagerens anmodning kun opstår, såfremt arbejdstageren heller ikke havde været i stand til at afholde ferie i det omfang, der ligger til grund for anmodningen om udbetaling af feriegodtgørelse, hvis der var ansøgt om ferie fra den dag, hvor der blev indgivet anmodning om tjenesteforholdets ophør [er forenelig med artikel 7 i direktiv 2003/88?].
1)

Er artikel 33, stk. 2, første punktum, i Rådets forordning (EF) nr. 6/2002 af 12. december 2001 om EF-design (1) til hinder for, at en licenstager, som ikke er registreret i EF-designregistret, kan gøre krav gældende på grund af krænkelse af et EF-design?
—

Der træffes endelig afgørelse i sagen, således at sagsøgeren, der nu er appellant, gives medhold i sine under den verserende sag nedlagte påstande, dvs. artikel 1 i afgørelse 2013/661/FUSP (1) af 15. november 2013 og artikel 1 i gennemførelsesforordning (EU) nr. 1154/2013 (2) af 15. november 2013, for så vidt som disse henviser til eller kan berøre IOEC, annulleres, og IOEC’s navn fjernes fra bilagene til de nævnte bestemmelser.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 337/8

Appel iværksat den 29. juli 2015 af Stichting Woonlinie m.fl. til prøvelse af kendelse afsagt af Retten (Syvende Afdeling) den 12. maj 2015 i sag T-202/10 RENV, Stichting Woonlinie m.fl. mod Europa-Kommissionen

(Sag C-414/15 P)

(2015/C 337/10)

Processprog: nederlandsk

Parter

Appellanter: Stichting Woonlinie, Stichting Allee Wonen, Woningstichting Volksbelang, Stichting WoonInvest og Stichting Woonstede (ved advocaat P. Glazener og hoogleraar L. Hancher)

De øvrige parter i appelsagen: Europa-Kommissionen, Kongeriget Belgien og Vereniging van Institutionele Beleggers in Vastgoed, Nederland (IVBN)

Appellanterne har nedlagt følgende påstande

— Kendelse [afsagt af Retten (Syvende Afdeling) den 12. maj 2015 i sag T-202/10 RENV] ophæves helt eller delvist i overensstemmelse med de anbringender, der er gjort gældende i den foreliggende appelsag.

— Sagen hjemvises til Retten med henblik på, at denne foretager en ny bedømmelse i overensstemmelse med Domstolens konklusioner.

— Kommissionen tilpligtes at betale omkostningerne i denne sag såvel som i sagen for Retten.

Anbringender og væsentligste argumenter

Med det første anbringende gøres det gældende, at Retten har tilsidesat EU-retten, foretaget en upræcis bedømmelse af de relevante faktiske omstændigheder og ikke i tilstrækkelig grad begrundet kendelsen, idet den fastslog, at appellanternes klagepunkter i realiteten omhandler artikel 17-skrivelsen, og at Rettens prøvelse ikke kan udvides til den nævnte skrivelse. Retten har med sin bedømmelse overset, at beslutningens retsvirkninger, således som det fremgår af artikel 108, stk. 1, TEUF, finder deres begrundelse i den omstændighed, at den tidligere situation ikke var forenelig med traktaten. Retten har foretaget en urigtig fortolkning af TF1-dommen ved heraf at udlede, at Rettens prøvelse af den anfægtede beslutning skulle indskrænkes til spørgsmålet, om Kommissionen havde foretaget en korrekt vurdering af foreneligheden af den eksisterende støtteordning, således som denne var blevet ændret som følge af Kongeriget Nederlandenes tilsagn.

Med det andet anbringende gøres det gældende, at Retten har tilsidesat EU-retten, foretaget en upræcis bedømmelse af de relevante faktiske omstændigheder og ikke i tilstrækkelig grad begrundet kendelsen, idet den fastslog, at de af Kommissionen foreslåede passende foranstaltninger ikke kan være genstand for Rettens prøvelse med den begrundelse, at der blot er tale om forslag, og at det er de nederlandske myndigheders accept, der har gjort de nævnte foranstaltninger bindende.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 371/17

Appel iværksat den 21. september 2015 af Europa-Kommissionen til prøvelse af dom afsagt af Retten (Niende Afdeling) den 15. juli 2015 i sag T-314/13, Portugal mod Kommissionen

(Sag C-495/15 P)

(2015/C 371/20)

Processprog: portugisisk

Parter

Appellant: Europa-Kommissionen (ved D. Recchia og P. Guerra e Andrade, som befuldmægtigede)

Den anden part i appelsagen: Den Portugisiske Republik

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Rettens dom af 15. juli 2015 i sag T-314/13 ophæves.

— Sagen hjemvises til Retten med henblik på, at denne træffer afgørelse.

— Portugal tilpligtes at betale sagens omkostninger

Anbringender og væsentligste argumenter

Anbringender — Kommissionen har principalt gjort gældende, at Retten begik en fejl, da den fastslog, at Kommissionen skulle vedtage afgørelsen om finansiel korrektion inden for rammerne af Samhørighedsfonden inden for den frist, der var fastsat i basisretsakten, regnet fra datoen for høringen af medlemsstaten.

Kommissionen har subsidiært gjort gældende, at Retten begik en fejl, da den fastslog, at Kommissionens frist for at vedtage en afgørelse om finansiel korrektion er en ufravigelig frist, hvis tilsidesættelse indebærer en tilsidesættelse af en væsentlig formforskrift, hvorved den uden for fristen vedtagne afgørelse bliver ugyldig.

Væsentligste argumenter — Kommissionen har principalt gjort gældende, at artikel 100 i forordning nr. 1083/2006 (1) ikke fandt anvendelse i den pågældende sag, men at artikel H, stk. 2, i bilag II til forordning nr. 1164/94 (2) fandt anvendelse. Det er Kommissionens opfattelse, at Rettens fortolkning af artikel 108 i forordning nr. 1083/2006 er urigtig. Artikel 108 finder anvendelse på medfinansierede projekter, der er godkendt i overensstemmelse med de nye regler (perioden 2007-2013). I henhold til artikel 105 i forordning nr. 1083/2006 var den gældende regel i nærværende sag artikel H, stk. 2, i bilag II til forordning nr. 1164/94. Det er Kommissionens opfattelse, at forordning nr. 1164/94 ikke fastsætter nogen frist for Kommissionens vedtagelse af en afgørelse om finansiel korrektion.

Subsidiært har Kommissionen gjort gældende, at EU-lovgiver ikke har fastsat nogen ufravigelig frist for Kommissionens vedtagelse af afgørelser om finansiel korrektion. Det grundlæggende formål med en afgørelse om finansiel korrektion er knyttet til beskyttelsen af EU’s finansielle interesser. Endvidere fastsætter lovgivningen ingen sanktion eller konsekvens i forbindelse med tilsidesættelsen af fristen. Fristen for at vedtage en afgørelse om finansiel korrektion er en vejledende frist.

(1) Rådets forordning (EF) nr. 1083/2006 af 11.7.2006 om generelle bestemmelser for Den Europæiske Fond for Regionaludvikling, Den Europæiske Socialfond og Samhørighedsfonden og ophævelse af forordning (EF) nr. 1260/1999 (EUT L 210, s. 25).

(2) Rådets forordning (EF) nr. 1164/94 af 16.5.1994 om oprettelse af Samhørighedsfonden (EFT L 130, s. 1).
DA Den Europæiske Unions Tidende C 371/15

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Nejvyšší soud České republiky (Den Tjekkiske Republik) den 3. august 2015 — NEW WAVE CZ a.s. mod ALLTOYS spol. s r. o.

(Sag C-427/15)

(2015/C 371/17)

Processprog: tjekkisk

Den forelæggende ret

Nejvyšší soud České republiky

Parter i hovedsagen

Sagsøger: NEW WAVE CZ a.s.

Sagsøgt: ALLTOYS spol. s r. o.

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 8, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/48/EF (1) af 29. april 2004 om håndhævelsen af intellektuelle ejendomsrettigheder fortolkes således, at det er i forbindelse med sager vedrørende krænkelse af en intellektuel ejendomsrettighed, såfremt en sagsøger, efter den endelige afslutning af en sag, hvor det er blevet fastslået, at en intellektuel ejendomsrettighed er blevet krænket, i en særskilt sag søger oplysninger om oprindelsen af og distributionskanalerne for varerne eller tjenesteydelserne, der krænker den intellektuelle ejendomsrettighed (eksempelvis med henblik på at kunne foretage en præcis opgørelse af tabet og efterfølgende søge erstatning for tabet)?

(1) EUT L 157, s. 45.
4)

Hvis spørgsmål 1 a) eller 1 b) besvares benægtende, og spørgsmål 2 a), 3 b) og 3 besvares bekræftende: Er det til hinder for at tarifere videokameraer, som kan optage signaler fra eksterne kilder, i underposition 8525 8099, at de ikke kan gengive disse signaler via en ekstern fjernsynsmodtager eller en ekstern monitor?
1)

For så vidt som artikel 2, stk. 2, litra d), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/123/EF (1) af 12. december 2006 om tjenesteydelser i det indre marked udelukker transportvirksomhed fra sit anvendelsesområde, skal den formidlingsvirksomhed, som sagsøgte udøver med gevinst for øje, og som består i administrering af elektroniske midler — en grænseflade og en softwareapplikation til »smartphones og en teknologiplatform« efter sagsøgtes eget udsagn — hvorved indehaveren af et køretøj og den person, der har behov for at foretage en køretur i en by, sættes i forbindelse med hinanden, da anses for alene at være transportvirksomhed, eller skal den anses for at være en elektronisk formidlingsydelse eller en informationssamfundsydelse, som defineret i artikel 1, nr. 2), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 98/34/EF af 22. juni 1998 (2) om en informationsprocedure med hensyn til tekniske standarder og forskrifter og om reglerne for informationssamfundstjenester?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 363/19

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesfinanzhof (Tyskland) den 23. juli 2015 — Landkreis Potsdam-Mittelmark mod Finanzamt Brandenburg

(Sag C-400/15)

(2015/C 363/24)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Bundesfinanzhof

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Landkreis Potsdam-Mittelmark

Sagsøgt: Finanzamt Brandenburg

Præjudicielt spørgsmål

§ 15, stk. 1, andet punktum, i den tyske momslov bestemmer, at levering, indførsel eller erhvervelse inden for Fællesskabet af en vare, som en erhvervsdrivende for mindre end 10 %’s vedkommende anvender erhvervsmæssigt, ikke anses for at være bestemt for virksomheden — og ophæver i så henseende retten til at fradrage indgående moms.

Ordningen bygger på artikel 1 i Rådets beslutning af 19. november 2004 (2004/817/EF (1)), der ved fravigelse fra artikel 17, stk. 2, i sjette direktiv 77/388/EØF bemyndiger Tyskland til at ophæve fradragsretten for moms på udgifter til varer eller tjenesteydelser, når den afgiftspligtige persons eller den afgiftspligtige persons personales privatforbrug eller mere generelt en ikke-erhvervsmæssig anvendelse af disse udgør over 90 % af den samlede anvendelse.

Gælder denne bemyndigelse — i overensstemmelse med dens ordlyd — kun i de tilfælde, der er fastsat i artikel 6, stk. 2, i sjette direktiv 77/388/EØF om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter (artikel 26 i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28.11.2006 om det fælles merværdiafgiftssystem), eller derudover i samtlige tilfælde, hvor en vare eller en tjenesteydelse kun delvist anvendes erhvervsmæssigt?

(1) EUT L 357, s. 33.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 363/24

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesgerichtshof (Tyskland) den 24. august 2015 — straffesag mod A og B

(Sag C-453/15)

(2015/C 363/30)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Bundesgerichtshof

Tiltalte i straffesagen

A og B

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 56, stk. 1, litra a), i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (1) fortolkes således, at den kvote, som omhandles i artikel 3, litra a), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/87/EF af 13. oktober 2003 om en ordning for handel med kvoter for drivhusgasemissioner i Fællesskabet og om ændring af Rådets direktiv 96/61/EF (EUT L 275 af 25.10.2003, s. 32 ff.) (2), og som giver ret til i en nærmere angivet periode at udlede et ton kuldioxidækvivalent, udgør en »lignende rettighed« i henhold til denne bestemmelse?

(1) EUT L 347, s. 1.

(2) EUT L 275, s. 32.
1)

Skal Rådets direktiv 90/435/EØF (1) af 23. juli 1990 om en fælles beskatningsordning for moder- og datterselskaber fra forskellige medlemsstater fortolkes således, at dette direktiv er til hinder for en national bestemmelse, hvorefter der ikke kan ske fritagelse for belgisk forskudsskat af dividende, som et belgisk datterselskab har udloddet til et i Nederlandene hjemmehørende moderselskab, der opfylder kravene til minimumsandel, idet det nederlandske moderselskab er en investeringsforening, der fuldt ud skal udbetale sit overskud til sine andelshavere, og som følge heraf er berettiget til en selskabsskattesats på nul?
3)

Finder den retspraksis, der fremgår af dom afsagt af Den Europæiske Unions Domstol den 8. april 2014 (4), anvendelse på et tilfælde, hvor de ansvarlige i en national tilsynsmyndighed inden for telekommunikationsområdet afskediges inden udløbet af deres mandat på grund af kravene inden for en ny retlig ramme, hvorved der oprettes et tilsynsorgan, der samler flere nationale tilsynsmyndigheder fra de sektorer, der føres tilsyn med? Kan denne afskedigelse, der er fremskyndet alene på grund af ikrafttrædelsen af en national lov og ikke på grund af et pludseligt tab af de pågældendes personlige forudsætninger, der på forhånd blev fastsat i national ret, anses for at være forenelig med bestemmelserne i artikel 3, stk. 3a i direktiv 2002/21/EF?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 363/25

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Rechtbank Amsterdam (Nederlandene) den 2. september 2015 — Openbaar Ministerie mod A

(Sag C-463/15)

(2015/C 363/31)

Processprog: nederlandsk

Den forelæggende ret

Rechtbank Amsterdam

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Openbaar Ministerie

Sagsøgt: A

Præjudicielt spørgsmål

Tillader artikel 2, stk. 4, og artikel 4, nr. 1), i rammeafgørelse 2002/584 (1), at den fuldbyrdende medlemsstat gennemfører disse bestemmelser i sin nationale ret således, at den stiller det krav, at forholdet skal være strafbart efter dens ret, og at der for forholdet efter dens ret gælder en frihedsstraf af en maksimal varighed på mindst tolv måneder?

(1) Rådets rammeafgørelse 2002/584/RIA af 13.6.2002 om den europæiske arrestordre og om procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne (EFT L 190, s. 1).
2)

Skal artikel 56 TEUF fortolkes således, at den ikke er til hinder for en national bestemmelse i registreringsstaten (Østrig), hvorefter det er forbeholdt offentlige notarer at foretage bekræftelser vedrørende ægtheden af underskrifter på dokumenter, der er nødvendige med henblik på at stifte eller overdrage rettigheder over fast ejendom, hvilket indebærer, at en erklæring vedrørende en underskrifts ægthed, der er udstedt af en advokat, der er etableret i Den Tjekkiske Republik, i dennes hjemstedsstat, ikke anerkendes i registreringsstaten, selv om denne erklæring efter tjekkisk ret har retsvirkning som officiel bekræftelse, navnlig da a. spørgsmålet om anerkendelse af en erklæring vedrørende ægtheden af en underskrift på en tinglysningsanmodning i registreringsstaten, der er udstedt i Den Tjekkiske Republik af en advokat, som er etableret dér, vedrører en advokats indholdsmæssige udøvelse af en servicevirksomhed, som advokater, der er etableret i registreringsstaten, ikke kan udøve, og afslaget på anerkendelse af en sådan erklæring derfor ikke er omfattet af forbuddet mod restriktioner, eller b. et sådant forbehold er begrundet for at sikre lovligheden og retssikkerheden med hensyn til retsakter (dokumenter vedrørende retshandler) og dermed tjener tvingende almene hensyn og desuden er nødvendigt for at nå dette mål i registreringsstaten?
1)

Skal princippet om, at personoplysninger ikke må opbevares på en måde, der giver mulighed for at identificere de registrerede i et længere tidsrum end det, der er nødvendigt af hensyn til de formål, hvortil de indsamles, eller i forbindelse med hvilke de behandles på et senere tidspunkt, som fastlagt i artikel 6, litra e), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 95/46/EF af 24. oktober 1995 (1), der er gennemført ved lovdekret nr. 196 af 30. juni 2003, have forrang og dermed være til hinder for det system med offentliggørelse, der er gennemført ved virksomhedsregistret som fastlagt i Rådets første direktiv 68/151/EØF af 9. marts 1968 (2) samt — i den nationale retsorden — i artikel 2188 i codice civile og artikel 8 i lov nr. 580 af 29. december 1993, for så vidt som loven fastlægger, at enhver uden tidsmæssig begrænsning kan få kendskab til oplysningerne om de heri registrerede fysiske personer?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 354/18

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Raad van State (Belgien) den 17. juli 2015 — Hilde Orleans m.fl. mod Vlaams Gewest, Intervenient: Gemeentelijk Havenbedrijf Antwerpen

(Sag C-387/15)

(2015/C 354/20)

Processprog: hollandsk

Den forelæggende ret

Raad van State

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Hilde Orleans, Rudi Van Buel og Marina Apers

Sagsøgt: Vlaams Gewest

Intervenient: Gemeentelijk Havenbedrijf Antwerpen

Præjudicielt/Præjudicielle spørgsmål

Den omhandlede GRUP omfatter byplanlægningsregler, hvori det bindende er foreskrevet, at udvikling af lokaliteter (nærmere bestemt områder til bedrifter i søhavne og bedrifter, der er tilknyttet vandet, til logistiskparker, til sejlbare vandvejes infrastruktur og til trafik- og transportinfrastruktur), hvori der befinder sig naturværdier (areal med en naturlig habitattype eller levested for en art, som det særlige bevaringsområde er udpeget for), som bidrager til bevaringsmålsætningen for de omhandlede særlige bevaringsområder, først er mulig, når der er oprettet et varigt levested i naturkerneområder (udpeget i et Natura 2000 område), og den flamske regering har truffet en afgørelse efter forudgående udtalelse fra den flamske forvaltning for naturbevaring — som skal være en del af en ansøgning om en byplanmæssig tilladelse med henblik på gennemførelse af de førnævnte bestemmelser — hvorefter naturkerneområderne er varigt oprettet.

Kan disse byplanlægningsregler med de heri forudsatte positive udviklinger tages i betragtning ved den i habitatdirektivets artikel 6, stk. 3 (1), omhandlede bestemmelse af mulige væsentlige påvirkninger og/eller ved udarbejdelsen af en vurdering, eller kan disse byplanlægningsregler kun betragtes som »kompensationsforanstaltninger« som omhandlet i habitatdirektivets artikel 6, stk. 4, for så vidt betingelserne i denne bestemmelse er opfyldt?

(1) Rådets direktiv 92/43/EØF af 21. 5 1992 om bevaring af naturtyper samt vilde dyr og planter (EFT L 206, s. 7).
1)

Skal artikel 41, stk. 1, sammenholdt med artikel 36, stk. 1, i direktiv 2007/64/EF (1) om betalingstjenester i det indre marked (betalingstjenestedirektivet) fortolkes således, at en oplysning (i elektronisk form), der sendes fra banken til kundens e-mail-postkasse inden for rammerne af online-banking (e-banking), hvorved kunden efter at have logget på e-banking-webstedet kan få adgang til denne oplysning ved at klikke på den, meddeles kunden på et varigt medium?
4)

Såfremt de tre foregående spørgsmål (eller nogen af dem) besvares bekræftende, og det vurderes, at en beslutning om at afskedige en arbejdstager, som indtil det pågældende tidspunkt havde et godt fagligt omdømme, udelukkende af den grund, at denne var midlertidigt uarbejdsdygtig — på ubestemt tid — som følge af en arbejdsulykke, når denne modtager sundhedsydelser og økonomisk støtte fra den sociale sikring, er omfattet af anvendelsesområdet for og/eller retsbeskyttelsen i henhold til en eller flere artikler i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, kan de da anvendes af en national ret til at afgøre en strid mellem private, da det, idet det drejer sig om en »rettighed« eller et »princip«, forstås, at de har horisontal virkning, eller idet »princippet om overensstemmende fortolkning« anvendes? Såfremt de fire foregående spørgsmål besvares benægtende, stilles et femte spørgsmål:
—

Rådet og intervenienterne tilpligtes, ud over at bære deres egne omkostninger, at betale samtlige appellantens omkostninger i nærværende sag og i sagen ved Retten.
2)

Udgør det forskelsbehandling på grund af alder, i modstrid med artikel 2, sammenholdt med artikel 6, stk. 2, i direktiv 2000/78/EF, at en udbyder af pensionsydelser under en erhvervstilknyttet pensionsordning begrænser ret til efterladtepension for den overlevende registrerede partner til et medlem af ordningen, når medlemmet dør, ved at kræve, at medlemmet og hans registrerede partner skulle have indgået registreret partnerskab, inden medlemmet var fyldt 60 år, hvor: a) aldersgrænsen for medlemmets indgåelse af registreret partnerskab ikke er et kriterium, der anvendes til aktuarberegninger, og b) medlemmet og hans registrerede partner i henhold til national ret ikke måtte indgå registreret partnerskab, før efter at medlemmet var fyldt 60 år, og hvor medlemmet og hans registrerede partner inden da havde levet i et forpligtende omsorgsfællesskab, der er indgået for resten af livet?
—

Med det første appelanbringende har appellanterne gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl og tilsidesatte deres ret til forsvar og væsentlige formforskrifter, da den forkastede appellanternes anbringende om, at overdragelsen af de dokumenter, de italienske skattemyndigheder havde indsamlet under en national skatteundersøgelse, til Kommissionen, var ulovlig, og om følgerne af denne ulovlighed. For det første begik Retten en retlig fejl, idet den fastslog, at Kommissionen ikke har en særskilt forpligtelse i henhold til EU-retten til at forhindre, at den grundlæggende ret til forsvar bliver uigenkaldeligt skadet under den administrative fase af en konkurrenceundersøgelse. For det andet begik Retten en retlig fejl ved at undlade at tage Kommissionens tilsidesættelse af appellanternes ret til forsvar og af væsentlige formforskrifter som afspejlet i artikel 12, stk. 2, i forordning nr. 1/2003 (1) i betragtning. For det tredje begik Retten en retlig fejl ved en urigtig gengivelse af utvetydige beviser, da den fastslog, at den ulovlige erhvervelse af dokumenter, der blev anvendt som beviser af Kommissionen, var uden betydning.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 389/20

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Općinski sud u Novom Zagrebu (Kroatien) den 11. september 2015 — Ibrica Zulfikarpašić mod Slaven Gajer

(Sag C-484/15)

(2015/C 389/21)

Processprog: kroatisk

Den forelæggende ret

Općinski sud u Novom Zagrebu, stalna služba u Samoboru

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Ibrica Zulfikarpašić

Sagsøgt: Slaven Gajer

Præjudicielt spørgsmål

Er bestemmelserne i loven om tvangsfuldbyrdelse for så vidt angår det europæiske tvangsfuldbyrdelsesdokument i overensstemmelse med forordning (EF) nr. 805/2004 (1), nærmere bestemt — i sager om udstedelse af en fuldbyrdelsesordre på baggrund af et bekræftet dokument i forbindelse med en fuldbyrdelsessag — om begrebet »ret« i Republikken Kroatien ligeledes omfatter notarer, om notarerne kan udstede attester som et europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument for endelige og eksigible fuldbyrdelsesordrer på baggrund af bekræftede dokumenter, og disse attester udstedes, såfremt de førnævnte ordrer er ubestridte, og, såfremt dette spørgsmål besvares benægtende, om retterne kan udstede attester som et europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument for fuldbyrdelsesordrer på baggrund af et bekræftet dokument, der er udfærdiget af en notar, når disse ordrer, ifølge deres indhold, vedrører ubestridte krav, og, i så fald, hvilken formular der skal anvendes?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 805/2004 af 21.4.2004 om indførelse af et europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument for ubestridte krav (EUT L 143, s. 15).