ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
En effektiv gennemførelse af den ordning for tilsyn med kreditinstitutter, som EU-lovgiver har indført ved vedtagelsen af direktiv 2013/36, og som er baseret på tilsyn udført i en medlemsstat og på udveksling af oplysninger mellem de kompetente myndigheder i flere medlemsstater, således som det i hovedtræk er beskrevet i ovenstående præmisser, kræver, at såvel de kreditinstitutter, som der føres tilsyn med, som de kompetente myndigheder kan være sikre på, at udleverede fortrolige oplysninger i princippet bevarer deres fortrolige karakter (jf. analogt dom af 19.6.2018, Baumeister, C-15/16 , EU:C:2018:464 , præmis 31 ). Manglen på en sådan tillid vil kunne skade den gnidningsløse udveksling af de fortrolige oplysninger, der er nødvendige med henblik på at udøve tilsynsvirksomheden (jf. analogt dom af 19.6.2018, Baumeister, C-15/16 , EU:C:2018:464 , præmis 32 ). Det er således ikke kun med henblik på at beskytte de direkte berørte kreditinstitutters særlige interesser, men også den almene interesse, der især er forbundet med det finansielle systems stabilitet inden for Unionen, at artikel 53, stk. 1, i direktiv 2013/36 fastsætter en generel regel om tavshedspligt (jf. analogt dom af 19.6.2018, Baumeister, C-15/16 , EU:C:2018:464 , præmis 33 ). Endelig opregner direktivet udtømmende de særlige tilfælde, hvori det generelle princip i artikel 53, stk. 1, i direktiv 2013/36 om forbud mod videregivelse af fortrolige oplysninger, som de kompetente myndigheder er i besiddelse af, undtagelsesvis ikke er til hinder for disse oplysningers udveksling eller anvendelse (jf. analogt dom af 19.6.2018, Baumeister, C-15/16 , EU:C:2018:464 , præmis 38 ).

Artikel 53, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/36/EU af 26. juni 2013 om adgang til at udøve virksomhed som kreditinstitut og om tilsyn med kreditinstitutter og investeringsselskaber, om ændring af direktiv 2002/87/EF og om ophævelse af direktiv 2006/48/EF og 2006/49/EF skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for, at medlemsstaternes kompetente myndigheder videregiver fortrolige oplysninger til en person, som anmoder herom for at blive i stand til at anlægge en civil retssag, herunder en handelssag, med henblik på beskyttelse af formueinteresser, der har lidt skade som følge af tvangslikvideringen af et kreditinstitut. Anmodningen om videregivelse skal imidlertid vedrøre oplysninger, for hvilke ansøgeren fremlægger en række præcise og samstemmende indicier, som sandsynliggør, at de er relevante i forbindelse med en civil retssag, herunder en handelssag, hvis formål ansøgeren konkret skal angive, og uden for hvilken de pågældende oplysninger ikke kan anvendes. Det påhviler de kompetente myndigheder og retsinstanser at foretage en afvejning af ansøgerens interesse i at råde over de pågældende oplysninger og interessen i, at de oplysninger, som er omfattet af tavshedspligten, fortsat hemmeligholdes, inden hver af de ønskede fortrolige oplysninger videregives.

(jf. præmis 40 og domskonkl.)
De særlige ordninger, der er fastsat i punkt 2 i bilag IV til akten vedrørende vilkårene for Den Tjekkiske Republiks, Republikken Estlands, Republikken Cyperns, Republikken Letlands, Republikken Litauens, Republikken Ungarns, Republikken Maltas, Republikken Polens, Republikken Sloveniens og Den Slovakiske Republiks tiltrædelse og tilpasningerne af de traktater, der danner grundlag for Den Europæiske Union, i punkt 1 i bilag V til akten om Republikken Bulgariens og Rumæniens tiltrædelsesvilkår samt om tilpasning af de traktater, som Den Europæiske Union bygger på, og i punkt 1 i bilag IV til akten om Republikken Kroatiens tiltrædelsesvilkår samt om tilpasning af traktaten om Den Europæiske Union, traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde og traktaten om oprettelse af Det Europæiske Atomenergifællesskab, skal fortolkes således, at de gør det muligt for indehaveren af et supplerende beskyttelsescertifikat, der er tildelt i en anden medlemsstat end de nye medlemsstater, der er omfattet af disse tiltrædelsesakter, at modsætte sig parallelimport af et lægemiddel hidrørende fra disse nye medlemsstater i en situation, hvor retsordenerne i disse sidstnævnte stater fastsatte muligheden for at opnå en tilsvarende beskyttelse, ikke på datoen for indgivelsen af ansøgningen om grundpatentet, men på datoen for offentliggørelsen af ansøgningen om grundpatentet og/eller indgivelsen af ansøgningen om det supplerende beskyttelsescertifikat i importmedlemsstaten, således at det var umuligt for indehaveren at opnå et patent og et tilsvarende supplerende beskyttelsescertifikat i eksportmedlemsstaterne.

Hvad angår den præcise dato, på hvilken sammenligningen mellem det beskyttelsesniveau, der findes i importmedlemsstaten, og det beskyttelsesniveau, der findes i eksportstaterne, skal foretages, følger det af anvendelsen af ordet »indgivet«, der fremgår af de bestemmelser, der er nævnt i nærværende doms præmis 42, at denne dato er datoen for ansøgningen om beskyttelse.

(Jf. præmis 43 og 57 samt domskonkl. 1)
–

den tavshedspligt, der er fastsat i artikel 54, stk. 1, sammenholdt med chartrets artikel 47 og 48, skal sikres og gennemføres på en måde, hvormed den kan forliges med overholdelsen af retten til forsvar. Når en kompetent myndighed påberåber sig tavshedspligt for at give afslag på at fremsende oplysninger, som den har i sin besiddelse, der ikke fremgår af sagsakterne vedrørende den person, der er genstand for en bebyrdende retsakt, tilkommer det således den kompetente nationale ret at efterprøve, om disse oplysninger har en objektiv forbindelse til de klagepunkter, der foreholdes denne, og i bekræftende fald at foretage en afvejning af interessen for den pågældende person i at råde over de oplysninger, der er nødvendige for at være i stand til at udøve retten til forsvar fuldt ud, og de interesser, der er knyttet til opretholdelsen af fortroligheden af de oplysninger, der er omfattet af tavshedspligten, inden den træffer afgørelse om, hvorvidt hver af de ønskede oplysninger skal fremsendes.
Sag C-633/16

Ernst & Young P/S

mod

Konkurrencerådet

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Sø- og Handelsretten)

»Præjudiciel forelæggelse – kontrol med fusioner og virksomhedsovertagelser – forordning (EF) nr. 139/2004 – artikel 7, stk. 1 – gennemførelse af en fusion før den er blevet anmeldt til Europa-Kommissionen og erklæret forenelig med fællesmarkedet – forbud – rækkevidde – begrebet »fusion« – en af de fusionerende virksomheders opsigelse af en samarbejdsaftale med en tredjepart«

Sammendrag – Domstolens dom (Femte Afdeling) af 31. maj 2018

Fusioner og virksomhedsovertagelser – Kommissionens undersøgelse – pligt til at udsætte fusionen – begrebet »fusion« – gennemførelse af en transaktion, som bidrager til en ændring i kontrollen med målvirksomheden – en af de fusionerende virksomheders opsigelse af en samarbejdsaftale med en tredjepart – ikke omfattet – den nationale rets efterprøvelse

(Rådets forordning nr. 139/2004, art. 7, stk. 1)

Artikel 7, stk. 1, i Rådets forordning (EF) nr. 139/2004 af 20. januar 2004 om kontrol med fusioner og virksomhedsovertagelser (»EF-fusionsforordningen«) skal fortolkes således, at en fusion alene gennemføres ved en transaktion, som helt eller delvist, faktisk eller juridisk, bidrager til en ændring i kontrollen med målvirksomheden. Opsigelsen af en samarbejdsaftale under omstændigheder som de i hovedsagen foreliggende – som det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve – kan ikke anses for at medføre en gennemførelse af en fusion, og det uafhængigt af, hvorvidt denne opsigelse har haft markedsmæssige virkninger.

(jf. præmis 62 og domskonkl.)
Sag C-664/16

Lucreţiu Hadrian Vădan

mod

Agenția Națională de Administrare Fiscală – Direcţia Generală de Soluţionare a Contestaţiilor

og

Direcţia Generală Regională a Finanţelor Publice Braşov – Administrația Județeană a Finanțelor Publice Alba

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Curtea de Apel Alba Iulia)

»Præjudiciel forelæggelse – det fælles merværdiafgiftssystem – direktiv 2006/112/EF – artikel 167, 168, 178 og 273 – omfanget af fradragsret – manglende fakturaer – anvendelse af en retsligt anordnet sagkyndig erklæring – bevisbyrden for fradragsretten – princippet om afgiftsneutralitet og proportionalitetsprincippet«

Sammendrag – Domstolens dom (Fjerde Afdeling) af 21. november 2018

Harmonisering af afgiftslovgivningerne – det fælles merværdiafgiftssystem – fradrag for indgående afgift – den afgiftspligtige persons forpligtelser – besiddelse af en faktura, der indeholder visse angivelser – manglende faktura eller ethvert andet dokument, der beviser fradragsretten – fremlæggelse af andre beviser – anvendelse af en retsligt anordnet sagkyndig erklæring – fradragsret alene på grundlag af en retsligt anordnet sagkyndig erklæring – foreligger ikke

[Rådets direktiv 2006/112, art. 167, art. 168, art. 178, litra a), og art. 179]

Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem, navnlig dets artikel 167, artikel 168, artikel 178, litra a), og artikel 179, samt princippet om merværdiafgiftens (moms) neutralitet og proportionalitetsprincippet skal fortolkes således, at en afgiftspligtig person, der under omstændigheder som de i hovedsagen omhandlede ikke er i stand til at fremlægge beviser for det indgående momsbeløb, som den pågældende har betalt, ved at fremlægge fakturaer eller ethvert andet dokument, ikke kan indrømmes ret til momsfradrag alene på baggrund af et skøn, der fremgår af en sagkyndig erklæring, som en national ret har anordnet.

(jf. præmis 48 og domskonkl.)
Artikel 15, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/58/EF af 12. juli 2002 om behandling af personoplysninger og beskyttelse af privatlivets fred i den elektroniske kommunikationssektor (direktiv om databeskyttelse inden for elektronisk kommunikation), som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/136/EF af 25. november 2009, sammenholdt med artikel 7 og 8 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, skal fortolkes således, at offentlige myndigheders adgang til data med henblik på at identificere indehavere af SIM-kort, der er blevet aktiveret med en stjålet mobiltelefon, såsom efternavn, fornavn og eventuelt adresse på disse indehavere, indebærer et indgreb i disse sidstnævntes grundlæggende rettigheder, der er fastsat i de nævnte artikler i chartret, som ikke er så alvorligt, at denne adgang skal begrænses til forebyggelse, efterforskning, afsløring og retsforfølgning af straffelovsovertrædelser med henblik på bekæmpelse af grov kriminalitet.

I denne henseende har den i hovedsagen omhandlede anmodning, hvorved kriminalpolitiet i forbindelse med en strafferetlig efterforskning har anmodet om retslig tilladelse til at få adgang til personoplysninger, der er lagret af udbydere af elektroniske kommunikationstjenester, kun til formål at identificere indehaverne af de SIM-kort, der i en periode på 12 dage blev aktiveret med den stjålne mobiltelefons IMEI-kode. Som det anføres i nærværende doms præmis 40, tager denne anmodning kun sigte på adgang til de telefonnumre, der svarer til disse SIM-kort, samt på data om identiteten på indehaverne af de nævnte kort, såsom deres efternavn, fornavn og eventuelt adresse. Disse data omfatter derimod, som både den spanske regering og anklagemyndigheden bekræftede i retsmødet, hverken kommunikationen foretaget med den stjålne mobiltelefon eller lokaliseringen heraf. Uden sammenholdning af data vedrørende den kommunikation, der er foretaget med de nævnte SIM-kort, med lokaliseringsdata gør disse data det hverken muligt at kende datoen, tidspunktet, varigheden og modtagerne af den kommunikation, der er foretaget med det eller de omhandlede SIM-kort, eller de steder, hvor denne kommunikation har fundet sted eller hyppigheden heraf med visse personer i en bestemt periode. De nævnte data gør det dermed ikke muligt at drage præcise slutninger vedrørende privatlivet for de personer, hvis data er omhandlet. Under disse omstændigheder kan adgangen til de data alene, som den i hovedsagen omhandlede anmodning omfatter, ikke kvalificeres som et »alvorligt« indgreb i de grundlæggende rettigheder for de personer, hvis data er omhandlet.

Som det fremgår af nærværende doms præmis 53-57, kan det indgreb, som en adgang til sådanne data indebærer, være begrundet i det formål om forebyggelse, efterforskning, afsløring og retsforfølgning af »straffelovsovertrædelser« generelt, som artikel 15, stk. 1, første punktum, i direktiv 2002/58 henviser til, uden at det er nødvendigt, at disse forbrydelser kvalificeres som »alvorlige«.

(jf. præmis 59-63 samt domskonkl.)
Artikel 7, stk. 1, litra c), i forordning nr. 207/2009 om EU-varemærker forfølger et mål af almen interesse, som kræver, at de tegn eller beskrivende angivelser af kategorier af varer eller tjenesteydelser, for hvilke der ansøges om registrering, frit kan bruges af alle, herunder både som fællesmærker eller i sammensatte eller grafisk udformede mærker. Denne bestemmelse er derfor til hinder for, at sådanne tegn og angivelser forbeholdes en enkelt virksomhed på grund af deres registrering som varemærke.

Hvad nærmere angår tegn eller angivelser, der kan tjene til at betegne den geografiske oprindelse af kategorier af varer, for hvilke der ansøges om registrering af varemærket, navnlig geografiske navne, består der en almen interesse i at udelukke enerettigheder over dem, bl.a. på grund af deres evne ikke alene til eventuelt at angive kvaliteten af og de øvrige egenskaber ved de pågældende kategorier af varer, men også til på forskellig måde at påvirke forbrugernes præferencer, f.eks. ved at tilknytte varer til et sted, som kan fremkalde positive følelser.

Registrering af et tegn på grundlag af den nævnte forordnings artikel 7, stk. 1, litra c), kun kan afslås, hvis det geografiske navn, for hvilket der er ansøgt om registrering som varemærke, betegner et sted, der på tidspunktet for ansøgningen efter de relevante omsætningskredses mening frembyder en forbindelse med den pågældende kategori af varer, eller det med rimelighed kan forudses, at en sådan forbindelse vil kunne tilvejebringes i fremtiden.

Det bemærkes imidlertid, at denne forordnings artikel 7, stk. 1, litra c), i princippet ikke er til hinder for registrering af geografiske navne, som ikke er kendt i de relevante kundekredse, eller som i det mindste er ukendte som betegnelse for et geografisk sted, eller endog af navne, for hvilke det på grund af egenskaberne ved det angivne sted ikke er sandsynligt, at de relevante omsætningskredse vil kunne forestille sig, at den pågældende kategori af varer eller tjenesteydelser hidrører fra dette sted.

(jf. præmis 36-39)
Artikel 2, nr. 1), 1a) og 6), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/67/EF af 15. december 1997 om fælles regler for udvikling af Fællesskabets indre marked for posttjenester og forbedring af disse tjenesters kvalitet, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/6/EF af 20. februar 2008, skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en national bestemmelse som den i hovedsagerne omhandlede, hvorefter vejtransport, fragt- og kurervirksomheder, der leverer tjenesteydelser inden for indsamling, sortering, transport og omdeling af postforsendelser, anses for postbefordrende virksomheder som omhandlet i dette direktivs artikel 2, nr. 1a), medmindre deres aktivitet er begrænset til transport af postforsendelser.

Artikel 2, nr. 19), og artikel 9, stk. 1, i direktiv 97/67, som ændret ved direktiv 2008/6, skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en national bestemmelse som den i hovedsagerne omhandlede, der pålægger alle vejtransport, fragt- og kurervirksomheder at have en generel tilladelse til levering af posttjenester, forudsat at denne bestemmelse er begrundet ved et af de i direktivets artikel 2, nr. 19), anførte væsentlige krav, og at den overholder proportionalitetsprincippet, således at bestemmelsen er egnet til at sikre det påberåbte formål og ikke går ud over, hvad der er nødvendigt for at nå dette formål, hvilket det tilkommer den nationale ret at efterprøve.

I denne henseende skal det bemærkes, at ifølge artikel 9, stk. 1, i direktiv 97/67 kan medlemsstaterne – for de tjenester, der ikke er omfattet af befordringspligten – indføre generelle tilladelser, i det omfang det er nødvendigt for at garantere, at de væsentlige krav overholdes.

Inden direktivets artikel 2, nr. 19), udtømmende opregner kravene, definerer bestemmelsen dem som ikke-økonomiske hensyn til almenhedens interesse, der kan foranledige en medlemsstat til at stille betingelser for levering af posttjenester.

Hvad angår forholdsmæssigheden af den i hovedsagerne omhandlede bestemmelse skal det bemærkes, at det tilkommer den forelæggende ret i forbindelse med en samlet vurdering af alle de relevante retlige og faktiske omstændigheder at efterprøve, om en sådan bestemmelse er egnet til at sikre opnåelsen af de tilstræbte mål og ikke går ud over, hvad der er nødvendigt for at nå dem.

(jf. præmis 43, 44, 49 og 61 samt domskonkl. 2)
Artikel 7 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/29/EF af 11. maj 2005 om virksomheders urimelige handelspraksis over for forbrugerne på det indre marked og om ændring af Rådets direktiv 84/450/EØF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/7/EF, 98/27/EF og 2002/65/EF og Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 2006/2004 skal fortolkes således, at den omstændighed, at forbrugerne ikke oplyses om de testbetingelser, der har medført den energiklassificering, der fremgår af støvsugeres energimærke med angivelse af energiklasse, idet dettes format fremgår af bilag II til Kommissionens delegerede forordning (EU) nr. 665/2013 af 3. maj 2013 om udbygning af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2010/30/EU, for så vidt angår energimærkning af støvsugere, ikke udgør en »vildledende udeladelse« som omhandlet i denne bestemmelse.

Det bemærkes i denne henseende, at direktiv 2010/30 og den delegerede forordning nr. 665/2013 skal fortolkes således, at der ikke på energimærket kan tilføjes nogen oplysninger om de betingelser, hvorunder støvsugernes energieffektivitet er blevet målt. Det præciseres nemlig i ottende betragtning til direktiv 2010/30, at det er nødvendigt at indføre en ensartet etiket for alle produkter af samme type. Det følger heraf, at den delegerede forordning nr. 665/2013, sammenholdt med direktiv 2010/30, er til hinder for, at andre oplysninger end i givet fald en kopi af EU-miljømærket anbringes på energimærket.

Det følger af dette forbud, at artikel 7 i direktiv 2005/29 i henhold til dette direktivs artikel 3, stk. 4, ikke kan finde anvendelse, når der ikke på energimærket forefindes oplysninger om betingelserne for testning af støvsugernes energieffektivitet.

Hvad for det andet angår fraværet andre steder end på energimærket af oplysninger vedrørende betingelserne for testning bemærkes, at en handelspraksis i henhold til artikel 7, stk. 1, i direktiv 2005/29 betragtes som vildledende, hvis den i sin faktuelle sammenhæng, idet der tages hensyn til alle elementer og forhold og begrænsningerne ved kommunikationsmediet, udelader væsentlige oplysninger, som gennemsnitsforbrugeren har behov for i den pågældende situation for at træffe en informeret transaktionsbeslutning, og derved foranlediger gennemsnitsforbrugeren eller kan forventes at foranledige denne til at træffe en transaktionsbeslutning, som han ellers ikke ville have truffet. Det fremgår endvidere af samme artikels stk. 5, at de oplysningskrav, som er fastlagt i EU-retten i forbindelse med kommerciel kommunikation, herunder reklame eller markedsføring, betragtes som væsentlige.

I det foreliggende tilfælde kan de betingelser, hvorunder den pågældende støvsugermodels energieffektivitet er blevet målt, ikke betragtes som værende væsentlige oplysninger for gennemsnitsforbrugeren.

(jf. præmis 35, 36, 40-43 og 46 samt domskonkl. 1)
Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/24/EU af 26. februar 2014 om offentlige udbud og om ophævelse af direktiv 2004/18/EF skal fortolkes således, at det ikke er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, der tillader de ordregivende myndigheder at fastsætte minimumskrav vedrørende den tekniske vurdering i udbudsbetingelserne for et offentligt udbud, således at de indgivne tilbud, der ikke opnår et på forhånd fastsat minimum antal af point efter afslutningen af denne vurdering, udelukkes fra den efterfølgende vurdering, der er baseret på såvel de tekniske kriterier som på prisen.

Som Kommissionen har gjort gældende i sit skriftlige indlæg, er artikel 67 i direktiv 2014/24 i denne henseende ikke til hinder for, at tilbud, der ikke opnår et på forhånd fastsat minimum antal af point hvad angår den tekniske vurdering, udelukkes som et første skridt i fasen for tildeling af kontrakten. I denne henseende fremgår det, at et tilbud, der ikke opnår et sådant antal point, i princippet ikke svarer til den ordregivende myndigheds behov og ikke skal tages i betragtning ved fastlæggelsen af det økonomisk mest fordelagtige tilbud. Den ordregivende myndighed er dermed i et sådant tilfælde ikke forpligtet til at afgøre, om prisen på et sådant tilbud er lavere end priserne på tilbud, der ikke er blevet udelukket, og som har opnået det nævnte antal point og dermed svarer til den ordregivende myndigheds behov. Det skal i denne sammenhæng tillige præciseres, at hvis tildelingen af kontrakten finder sted efter den tekniske vurdering, skal den ordregivende myndighed nødvendigvis tage priserne på de tilbud, som opnår minimumsantallet af point i teknisk henseende, i betragtning.

(jf. præmis 32, 33 og 39 samt domskonkl. 1)