ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
46

Det er ubestridt, at sagsøgeren ikke har fremlagt noget bevis for sin rettighed i henhold til regel 19, stk. 2, i forordning nr. 2868/95, hverken inden for den fastsatte frist eller på noget tidspunkt under sagen for indsigelsesafdelingen, til trods for den i præmis 6 oven for anførte omstændighed, at sagsøgeren af EUIPO klart var blevet oplyst om, at denne skulle fremlægge dokumentation for, dels at være licenstager, dels, at denne af indehaveren af de ældre varemærker havde fået tilladelse til at rejse indsigelse. Der er desuden enighed mellem parterne om, at udstedelsen af en licens til at udnytte de ældre varemærker ikke er blevet registreret ved EUIPO i henhold til artikel 22 i forordning nr. 207/2009.
46

Den erklæring fra sagsøgerens side, som appelkammeret påberåbte sig i den anfægtede afgørelses punkt 21, hvorefter sagsøgeren havde til hensigt at påføre sildebensmønsteret på langs af strikkepindene og hæklenålene, kan ikke berøre disse konklusioner. Således som det følger af præmis 33 og 34 ovenfor, har indførelsen af et varemærke i registreret nemlig til formål at gøre det muligt for appelkammeret at udøve dets beføjelser og beskytte parterne i en tvists rettigheder, men tilsigter også at oplyse tredjemænd om de registrerede rettigheders præcise karakter og derfor at definere genstanden for den beskyttelse, der gives. Selv hvis det således antages, at erklæringen fra sagsøgerens side ville kunne opfattes som et udtryk for, at sidstnævnte ikke protesterer imod, at appelkammeret bedømmer det anfægtede varemærkes fornødne særpræg under hensyntagen til udseendet af de varer, der er gengivet i den anfægtede afgørelses punkt 21, er dette uden betydning i den foreliggende sag. Den af sagsøgeren under retsmødet påberåbte omstændighed, at sagsøgeren formentlig har anbragt det anfægtede varemærke i dets registrerede form på emballagen til de af denne markedsførte varer, er under alle omstændigheder også uden betydning. I denne henseende er det tilstrækkeligt at bemærke, at appelkammeret ikke bedømte det anfægtede varemærke under hensyntagen til denne form. Lovligheden af den anfægtede afgørelse skal alene vurderes på baggrund af de begrundelser, som dens dispositive del støtter sig på.
58

Med hensyn hertil bemærkes, at retterne i Det Forenede Kongerige har fast praksis for, at en sagsøger i et søgsmål vedrørende utilbørlig udnyttelse skal have »goodwill«, forstået som kunder i Det Forenede Kongerige (dom fra Supreme Court of the United Kingdom (Det Forenede Kongeriges øverste domstol), Starbucks (HK) Ltd and another v British Sky Broadcasting Group Plc and others (2015) UKSC 31). En virksomhed med hjemsted i udlandet kan have »goodwill« i Det Forenede Kongerige, såfremt dens varer efterspørges i Det Forenede Kongerige, og denne efterspørgsel kan opfyldes (C. Wadlow, The Law of Passing-Off: Unfair Competition by Misrepresentation, 5. udgave, Sweet & Maxwell, London, 2016, punkt 1-17 og 3-93). I den sag, der gav anledning til dom fra High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (ret i første instans/appeldomstol (England & Wales), afdelingen for handelsretlige sager), SA des Anciens Établissements Panhard og Levassor v Panhard Levassor Motor Co ((1901) 18 R.P.C. 405), blev tredjemands salg af sagsøgerens varer og køb og import af disse eksempelvis foretaget af bosiddende i Det Forenede Kongerige anset for at være tilstrækkelig aktivitet. Som EUIPO med rette har bemærket, kan den omstændighed, at Jackson Family Farms har hjemsted i De Forenede Stater og sælger sin vin i Det Forenede Kongerige ved en distributørs mellemkomst, derfor ikke ændre appelkammerets konklusion, hvorefter Jackson Family Farms har »goodwill« i Det Forenede Kongerige.
55

Det må fastslås, at det tidligere design i det foreliggende tilfælde har påfaldende ligheder med det anfægtede design. Det anfægtede design kan i et vist omfang opfattes som en kreation inspireret af grundtanken om Chanel-monogrammet, især da valget af det anfægtede design på ingen måde var betinget af tilfældige overvejelser, og at designeren ikke tilstrækkeligt har differentieret det nævnte design fra Chanel-monogrammet. Det kan således lægges til grund, at den informerede bruger med henblik på at afgøre, om de omtvistede design giver et anderledes helhedsindtryk, opfatter dem på en samlet måde. Selv om de to design indeholder forskelle i deres centrale dele, skal det konstateres, at helhedsindtrykket ikke er anderledes, for så vidt som de ydre dele, der fastsætter omridset, og det helhedsindtryk, de omtvistede design giver, har en stærk lighed og er næsten identiske. Selv om de centrale dele har visse forskelle, består de endvidere begge af ensartede ovale former, der opløses i det samlede billede af designene. Navnlig består det anfægtede designs centrale del af to ellipser, der ligner den enkelte ellipse, der er konstateret på Chanel-monogrammet. Disse forskelle er således mindre tilbøjelige til at blive bemærket af den informerede bruger, idet det er muligt at anvende det anfægtede design i en retning, der varierer 90 grader, og i forskellige størrelser.
40

I en sag, hvor indehaveren af varemærker, som var blevet anfægtet, gjorde gældende, at de parter, som havde begæret, at disse varemærker blev erklæret ugyldige som følge af en risiko for forveksling, havde givet samtykke til registreringen af disse varemærker gennem bl.a. en fredelig sameksistens og en aftale om sameksistens, erindrede Retten om, at indehaveren af en rettigheds samtykke skal være udtrykkeligt, for at et tegn, der kan føre til risiko for forveksling, kan registreres. Retten har heraf udledt dels, at en fredelig sameksistens mellem varemærkerne ikke kan træde i stedet for et udtrykkeligt samtykke som omhandlet i artikel 53, stk. 3, i forordning nr. 207/2009. Hvad angår aftalen om sameksistens anførte Retten dels – efter at have konstateret, at genstanden for aftalen ikke var de anfægtede varemærker, men et andet varemærke – at denne aftale ikke kunne fortolkes således, at den går videre end dens anvendelsesområde uden udtrykkeligt samtykke fra parterne i henhold til artikel 53, stk. 3, i forordning nr. 207/2009. Retten fastslog, at der ikke forelå et sådant udtrykkeligt samtykke (dom af 3.6.2015, Pensa Pharma mod KHIM – Ferring og Farmaceutisk Laboratorium Ferring (PENSA PHARMA et pensa), T-544/12 og T-546/12, ikke trykt i Sml., EU:T:2015:355, præmis 35, 37, 40, 49 og 51).
9

I afgørelsen om afslag på klagen anføres i det væsentlige, at vedtægtens artikel 17a afspejler principperne om et vedvarende behov for en rimelig balance mellem sikkerhed for udøvelsen af EU-tjenestemænds ytringsfrihed og beskyttelsen af et berettiget formål, der er af almen interesse, bl.a. beskyttelsen af Unionens legitime interesser. I denne henseende præciseres i afgørelsen om afslag på klagen indledningsvis, at genstanden for den omtvistede tekst knytter sig til Unionens aktiviteter, dernæst, at den omtvistede tekst kan tilsidesætte »loyalitetspligten og tavshedspligten« og endelig, at denne tilsidesættelse i sig selv udgør en reel trussel mod Unionens interesser som omhandlet i vedtægtens artikel 17a. I afgørelsen om afslag på klagen understreges, at offentliggørelse af den omtvistede tekst ville udgøre en trussel mod Unionens legitime interesser, dels for så vidt som den omtvistede tekst ikke angiver noget bevis til støtte for påstandene om chikane af tjenestemænd, dels for så vidt som de omtvistede afsnit ikke kan opfattes som en holdning, der afviger fra EU-Udenrigstjenestens holdning, men antyder, at der er et uløst problem med udbredt chikane inden for EU-institutionerne, hvilket ud fra gennemsnitslæserens synspunkt kunne opfattes således, at institutionerne ikke har gennemført en politik, der er egnet til at bekæmpe chikane. Desuden understreges i afgørelsen om afslag på klagen, at der også kunne have været formuleret andre bemærkninger vedrørende mange dele af den omtvistede tekst, men at EU-Udenrigstjenesten alene har fremsat bemærkninger til to afsnit, hvilket viser, at afgørelsen om afslag på klagen er proportional og begrænset til det strengt nødvendige.
76

For det første hvad angår den af sagsøgerne hævdede økonomiske skade bemærkes, at det i medfør af artikel 266 TEUF påhviler EIB at gennemføre de nødvendige foranstaltninger til opfyldelse af denne dom, og særligt under overholdelse af legalitetsprincippet at vedtage en retsakt, der er egnet til på rimelig måde at kompensere for den ulempe, der for sagsøgerne var en følge af de annullerede afgørelser (jf. dom af 15.9.2005, Casini mod Kommissionen, T-132/03, EU:T:2005:324, præmis 98 og den deri nævnte retspraksis), uden at sagsøgerne mister muligheden for efterfølgende at anlægge sag til prøvelse af de foranstaltninger, som EIB har vedtaget til opfyldelse af denne dom. Under disse omstændigheder må det fastslås, at erstatningspåstanden vedrørende den økonomiske skade er nedlagt for tidligt (jf. i denne retning dom af 7.6.2011, Larue og Seigneur mod ECB, F-84/09, EU:F:2011:71, præmis 64, og af 29.9.2011, Bowles m.fl. mod ECB, F-114/10, EU:F:2011:173, præmis 79 og 80).
63

Under retsmødet har sagsøgeren endvidere stillet nogle eksemplarer af de regnemaskiner, som selskabet bekræfter at have solgt, og hvorpå det ældre ikke-registrerede varemærke var påført, til rådighed for Retten. Uden at det er fornødent at udtale sig om beviselementernes beviskraft for så vidt angår det ældre ikke-registrerede varemærkes eksistens, gyldighed og beskyttelsesomfang, er det for at afvise dem dog tilstrækkeligt at bemærke, at disse beviselementer blev fremlagt for sent. Dels skulle disse beviser have været fremlagt under sagen for indsigelsesafdelingen ved EUIPO, som det er redegjort for i denne doms præmis 38-51. Dels skal beviser og yderligere beviser i henhold til procesreglementets artikel 85, stk. 1, under alle omstændigheder fremlægges i forbindelse med den første udveksling af processkrifter. I undtagelsestilfælde kan hovedparterne i medfør af samme reglements artikel 85, stk. 3, fremlægge eller anføre beviser, inden retsforhandlingernes mundtlige del er afsluttet, eller inden Rettens beslutning om at træffe afgørelse, uden at retsforhandlingerne omfatter en mundtlig del, forudsat at den forsinkede påberåbelse af beviserne begrundes. I denne henseende skete fremlæggelsen af de nævnte beviselementer under retsmødet imidlertid for sent i henhold til disse bestemmelser. Idet sagsøgeren havde undladt at fremføre en begrundelse for den sene fremlæggelse af disse beviselementer, kan de i medfør af procesreglementets artikel 85, stk. 1 og 3, ikke antages til realitetsbehandling.
5

Ved afgørelse af 6. oktober 2016 (herefter »den anfægtede afgørelse«) afslog Femte Appelkammer ved EUIPO klagen. Appelkammeret anførte i denne henseende for det første i den anfægtede afgørelses punkt 15 og 16, at der, da det ansøgte varemærke var sammensat af tyske ord, skulle tages hensyn til en kundekreds, der talte tysk eller beherskede det tyske sprogs basale ordforråd, og som var almindeligt oplyst og rimeligt opmærksom og velunderrettet. For det andet anførte appelkammeret i den anfægtede afgørelses punkt 17-26, at ordet »klosterstoff«, der var sammensat af ordene »kloster« og »stoff«, betegnede varer, der indeholder alkohol hidrørende fra et kloster eller fremstillet et sådant sted. For appelkammeret udgjorde det ansøgte ordtegn en simpel sammenstilling af to ord, og foreningen af dem var beskrivende for så vidt angik varerne »øl og bryggeriprodukter; ølblandingsdrikke, præparater til fremstilling af drikke«, der henhører under klasse 32, og »alkoholholdige drikke, undtagen øl; spirituosa og likører, især whisky, cognac, piquette (en tynd vin af afpressede druerester); færdigblandede alkoholholdige drikke (ikke baseret på øl); præparater til fremstilling af alkoholholdige drikke«, der henhører under klasse 33. Appelkammeret konkluderede således i den anfægtede afgørelses punkt 26, at registreringen af varemærket måtte afslås på grundlag af artikel 7, stk. 1, litra c), i forordning nr. 207/2009 med hensyn til de nævnte varer. For det tredje anførte appelkammeret i den anfægtede afgørelses punkt 27-33, at det ansøgte varemærke også manglede fornødent særpræg som omhandlet i den nævnte forordnings artikel 7, stk. 1, litra b), for så vidt angik de samme varer, med den begrundelse, at det kun indeholdt det simple budskab, at de pågældende varer indeholder alkohol hidrørende fra et kloster eller fremstillet et sådant sted. Forbrugeren var følgelig ikke i stand til at identificere den handelsmæssige oprindelse, når den så tegnet. For det fjerde fandt appelkammeret i den anfægtede afgørelses punkt 34-37, at det ansøgte varemærke var vildledende som omhandlet i samme forordnings artikel 7, stk. 1, litra g), idet det lod forbrugerne tro, at ikke-alkoholholdige drikke indeholder alkohol, og at det således ikke kunne registreres for sådanne for »ikke-alkoholholdige drikke, især ikke-alkoholholdigt øl«, der er indeholdt i klasse 32. For det femte anførte appelkammeret i den anfægtede afgørelses punkt 38 og 39, at det forhold, at forskellige varemærker indeholdende bestanddelen »stoff« tidligere var blevet registreret, ikke var afgørende for at vurdere lovligheden af registreringen af det ansøgte varemærke.
53

I denne forbindelse fremgår det ganske vist af sagsøgerens bedømmelsesrapporter for 2012-2014, at sidstnævnte kan have været genstand for kritiske bedømmelser, navnlig hvad angår ledelsen af hans medarbejdere. I bedømmelsesrapporten for 2012 bemærkede bedømmeren nemlig bl.a., at han i dette år forventede »en mere rolig og koordineret arbejdsform fra [sagsøgerens] og hans medarbejderes side«, men at »[dette] ikke fuldt ud var tilfældet i det første semester, idet der ind imellem var opstået visse spændinger i tjenesten«. I samme rapport anføres, at »[sagsøgeren] fortsat havde vanskeligt ved at fordele sin arbejdstid optimalt […] og at delegere til sine medarbejdere« til trods for konstaterede fremskridt, idet bedømmeren bemærkede, at sagsøgeren fortsat var »alt for optaget af at omgøre, forbedre eller fuldstændiggøre sine underordnedes arbejde«, hvilket gik ud over den tid, der blev anvendt på at »forfølge generelle prioriteringer og mål, som hans tjeneste [stod] over for, direkte ledelse af hans medarbejdere og konfliktstyring«. I bedømmelsesrapporten for 2013 bemærkede bedømmeren bl.a., at »det fortsat var nødvendigt med visse fremskridt [fra sagsøgerens side] for at sikre en passende kommunikation med hans medarbejdere, for effektivt at håndtere konflikter og for uden forhindringer at gennemføre rapporter, planlægning og administrative frister«. I bedømmelsesrapporten for 2014, dvs. den sidste bedømmelsesrapport vedrørende sagsøgeren, som blev vedtaget før den anfægtede afgørelse, bemærkede bedømmeren endelig, at sagsøgeren befandt sig»meget bedre med at udforme regler og revidere dokumenter end med personaleledelse«, og at han fortsat brugte en for stor del af sin arbejdstid på at »omgøre, forbedre eller fuldstændiggøre dokumenter, når han [blev] kontaktet med henblik på tekniske udtalelser«. Bedømmeren beklagede endnu en gang, at denne tid ikke havde været anvendt på »de generelle prioriteringer og mål, som hans tjeneste [stod] over for samt på direkte ledelse af hans medarbejdere«, og gav udtryk for, at han i 2015 af sagsøgeren forventede en »mere rolig og koordineret arbejdsform for ham og hans medarbejdere«.
2

Ved skrivelse med bemærkninger af 4. januar 2010 informerede Kommissionen Den Hellenske Republik om de mangler og uregelmæssigheder, som den havde konstateret under dette kontrolbesøg, og som vedrørte for det første forsinkelser i inddrivelsesproceduren som følge af enten, at der var forløbet mere end fire år mellem datoen for kontrolrapporten og datoen for den første administrative eller retslige konstatering, eller at der var forløbet mere end et år mellem den første administrative eller retslige konstatering og udstedelsen af en inddrivelsesordre, for det andet manglende modregning i fordringer mellem Den Europæiske Garantifond for Landbruget (EGFL) og Den Europæiske Landbrugsfond for Udvikling af Landdistrikterne (ELFUL), for det tredje den fejlagtige fastsættelse af skyldige morarenter og til tider manglende angivelse af skyldige morarenter, når der ikke var foretaget inddrivelse, og for det fjerde individuelle sager, hvori inddrivelsen var forsinket. Kommissionen foreslog derfor at udelukke et samlet beløb på 11467310,85 EUR fra EU-finansiering og at pålægge Den Hellenske Republik at afholde dette beløb.
19

EUIPO har heroverfor i det væsentlige anført, at artikel 3 i gennemførelsesbestemmelserne til artikel 45 ikke omfatter sagsøgerens tilfælde, men derimod sådanne tilfælde, hvor bedømmeren ikke er til stede under forfremmelsesåret, men derimod den berørte tjenestemand, således som det følger af kontorets arbejdsinstruktioner. Denne fortolkning bestyrkes af den omstændighed, at bedømmelsesrapporterne er nødvendige med henblik på behørigt at sikre en sammenligning af fortjenesterne hos de forfremmelsesværdige tjenestemænd, således som dette ligeledes fremgår af artikel 3 i gennemførelsesbestemmelserne til artikel 45, der som hovedregel kræver, at disse rapporter skal være endelige. EUIPO har gjort gældende, at eftersom en person, der er på sygeorlov, i almindelighed ikke kan anses for at være i stand til at anfægte sin bedømmelsesrapport og overholde de proceduremæssige frister, var EUIPO forpligtet til at udskyde bedømmelsesprocedurerne vedrørende sagsøgeren og af samme grund ligeledes udsætte hans forfremmelse med henblik på at sikre hans processuelle rettigheder. EUIPO er desuden af den opfattelse, at en sammenligning af fortjenesterne på baggrund af andre oplysninger end dem, der fremgår af bedømmelsesrapporterne, altid skal være sidste udvej og kun kan begrundes, såfremt det er åbenbart, at der ikke vil være nogen behørigt og forskriftsmæssigt udarbejdet rapport, eftersom den pågældende tjenestemand ikke genindtræder i sin stilling. EUIPO skulle som følge af dets omsorgspligt sikre sig, at afgørelsen om forfremmelse af sagsøgeren var blevet truffet, efter at den pågældende havde haft mulighed for at udtale sig om sine fortjenester. EUIPO har derudover som svar på den foranstaltning med henblik på sagens tilrettelæggelse, der er vedtaget af Retten, gjort gældende, at det er i sagsøgerens interesse at kunne deltage i en bedømmelsessamtale og følge hele bedømmelsesproceduren snarere end en procedure, hvor EUIPO påberåber sig andre gyldige oplysninger, fordi sagsøgeren er genstand for en undersøgelse udført af Det Europæiske Kontor for Bekæmpelse af Svig (OLAF), der, selv om den blev indledt efter vedtagelsen af den anfægtede afgørelse, vedrører den omhandlede bedømmelsesperiode. EUIPO har tilføjet, at bedømmelsesrapporterne sikrer beskyttelsen af de ansattes rettigheder gennem dialog og en klageprocedure, hvilket ikke nødvendigvis er tilfældet, hvis sammenligningen af fortjenesterne foretages på grundlag af andre tilgængelige oplysninger.
23

Appelkammeret vurderede imidlertid, at disse beviser havde en sådan rækkevidde, at de i det væsentlige af de tre følgende grunde ikke kunne lægges til grund for indsigelsen, herunder navnlig for fastslåelsen af en risiko for snylteri. For det første konstaterede appelkammeret, at de nævnte beviser ikke påviste, at intervenienten i Den Europæiske Union anvendte den præsentation, der vistes på dennes websted, »www.mastercola.com«. Til støtte for denne konklusion påpegede appelkammeret, at dette websted i det væsentlige var udarbejdet på arabisk – trods eksistensen af en side på engelsk – såvel som fraværet af enhver angivelse med hensyn til muligheden for online-bestilling og afsendelse af de udbudte produkter til EU. For det andet vurderede appelkammeret, at den blotte omstændighed, at et EU-varemærke – hvis præsentation var forskellig fra præsentationen på intervenientens websted – blev ansøgt, ikke indikerede, at sidstnævnte havde til hensigt at fremme sine varer i EU på samme måde, som denne gjorde det i Syrien og Mellemøsten. Appelkammeret anførte navnlig, at det ikke vidste, hvem der besad rettighederne i disse lande, og at sagsøgeren ikke havde påberåbt sig en krænkelse af sine rettigheder i denne region. For det tredje vurderede appelkammeret, at sagsøgeren ej heller havde vist det konkrete image, der kunne overføres fra de fire ældre varemærker Coca-Cola til den pågældende ansøgning i eller uden for EU, navnlig for de varer, der er indeholdt i klasse 29 og 30, men også for drikke, der henhører under klasse 32. Ifølge appelkammeret gjorde de fremlagte beviser det således ikke muligt klart at fastslå, hvad Coca-Cola betyder. Appelkammeret anførte, at det, for så vidt som det var bundet af parternes argumenter i henhold til artikel 76 i forordning nr. 207/2009 (nu artikel 95 i forordning nr. 2017/1001), ikke tilkom det at forsøge selv at opnå, at disse argumenter blev fremsat. I øvrigt anvendte appelkammeret et argument, der svarede til det, der omhandlede risici for udvanding eller tilsmudsning. Endelig vurderede appelkammeret i betragtning af samtlige fremlagte beviser, at indsigelsen var ugrundet, og afslog klagen.
49

Sagsøgeren har indledningsvis gjort gældende, at appelkammeret i den anfægtede afgørelse ikke giver nogen begrundelse for forkastelsen af sagsøgerens argument om, at der i den foreliggende sag foreligger en tilsidesættelse af artikel 8, stk. 4, i forordning nr. 207/2009. Den nævnte afgørelse er desuden behæftet med en retlig fejl, eftersom indsigelsen i henhold til denne forordnings artikel 8, stk. 4, idet der ikke foreligger et renommé som omhandlet i den nævnte forordnings artikel 8, stk. 5, følgelig burde have været forkastet. Sagsøgeren har dernæst anført, at i tilfælde, hvor vurderingen af »goodwill«, dvs. tiltrækningskraften på kunderne, påberåbes på det nationale plan inden for rammerne af et søgsmål om retlige foranstaltninger på grund af utilbørlig udnyttelse (passing off), kan denne vurdering ikke begrænses til alene de tjenesteydelser, for hvilke det ældre varemærke er blevet registreret, hvilket derimod er tilfældet i forbindelse med vurderingen af renomméet som omhandlet i samme forordnings artikel 8, stk. 5. Sagsøgeren har anført, at denne under alle omstændigheder i tilstrækkelig grad har ført bevis for sit renommé (dvs. sin goodwill) som luksuriøs butiksarkade for nævnte appelkammer. Til slut har sagsøgeren gjort gældende, at det nævnte appelkammer har begået en procedurefejl derved, at det ikke under sagsbehandlingen for dette har givet parterne en ny mulighed for at fremføre deres argumenter angående tilsidesættelsen af den omhandlede forordnings artikel 8, stk. 4.
33

Det bemærkes i øvrigt, at det af oplysningerne i sagen samt af sagsøgerens forklaring under retsmødet fremgår, at forskellen på 5062,26 EUR mellem, på den ene side, det beløb, der kan overføres i form af pensionsrettigheder optjent i den tyske ordning på datoen den 27. maj 2010, fremsendt af DRV til Kommissionen den 5. maj 2015, og, på den anden side, det beløb, der faktisk blev overført til Kommissionen den 11. september 2015, der udgøres af revurderingen af kapitalen mellem datoen for anmodningen om overførsel og datoen for den faktiske overførsel, følger af anvendelsen af en aftale om gennemførelsen af artikel 11 i bilag VIII til vedtægten, underskrevet af Forbundsrepublikken Tyskland og Kommissionen i 1994. Ifølge denne aftale er det kompetente tyske pensionsorgan forpligtet til at anvende et tillæg på 3,5% pr. helt år, der er forløbet, på det beløb, der med tilbagevirkende kraft stilles til rådighed af de nationale myndigheder, for perioden fra datoen for overførslen til dette organ af det pågældende beløb til datoen for dette organs overførsel af det nævnte beløb til Unionens pensionsordning. I det foreliggende tilfælde fremkommer beløbet 5062,26 EUR således ved anvendelsen af satsen på 3,5% pr. forløbet fulde år på det beløb, der blev stillet til rådighed af DRV på to tidspunkter, dvs. den 13. maj 2014 og den 30. juli 2014, og som dernæst blev overført til Kommissionen den 11. september 2015 af dette organ.