ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
3

Følgende fremgår af 40., 43. og 48. betragtning til direktiv 2007/64: »(40) Det er af afgørende betydning for en fuldt integreret straight-through processing af betalinger og for retssikkerheden hvad angår opfyldelsen af eventuelle underliggende forpligtelser mellem brugere af betalingstjenesten, at hele det beløb betaleren overfører, bør krediteres betalingsmodtagerens konto. […] […] (43) For at gøre betalinger i [Den Europæiske Union] mere effektive bør der for alle betalingsordrer, der initieres af betaleren, og som foretages i euro eller i en valuta i en medlemsstat uden for euroområdet, herunder kredittransaktioner og pengeoverførsler, gælde en maksimal gennemførelsestid på én dag. […] Da de nationale betalingsinfrastrukturer imidlertid ofte er særdeles effektive, bør medlemsstaterne om nødvendigt kunne beholde eller fastsætte bestemmelser om en kortere gennemførelsestid end en arbejdsdag for at undgå en forringelse af det nuværende serviceniveau. […] (48) Det bør være muligt for udbyderen af betalingstjenester utvetydigt at præcisere, hvilke oplysninger der er nødvendige for at gennemføre en betalingsordre korrekt. For at undgå opsplitning og for ikke at sætte indførelsen af integrerede betalingssystemer i [Unionen] på spil, bør medlemsstaterne på den anden side ikke have mulighed for at kræve en særlig identifikationskode for betalingstransaktioner. Dette bør dog ikke afholde medlemsstaterne fra at kræve, at betalerens udbyder af betalingstjenester handler med den nødvendige omhu og, når det er teknisk muligt og ikke kræver manuel intervention, kontrollerer sammenhængen med den entydige identifikationskode og, når der ikke er sammenhæng med den entydige identifikationskode, afviser en betalingsordre og underretter betaleren herom. Udbyderens ansvar bør være begrænset til en pligt til at gennemføre betalingstransaktionen korrekt i overensstemmelse med betalingsordren fra brugeren af betalingstjenesten.«
Forordningens artikel 51 med overskriften »Særlige bestemmelser om sammenlægning af perioder« fastsætter i stk. 1 og 2:

»1. Såfremt tilkendelse af visse ydelser efter en medlemsstats lovgivning er betinget af, at der er tilbagelagt forsikringsperioder udelukkende inden for en bestemt beskæftigelse som lønnet eller selvstændig eller inden for et fag, for hvilke der gælder en særordning, som anvendes på personer, der udøver lønnet eller selvstændig virksomhed, medregner den kompetente institution i medlemsstaten kun de perioder, der er tilbagelagt efter en anden medlemsstats lovgivning efter en tilsvarende ordning, eller, hvis en sådan ikke findes, inden for samme fag eller i givet fald inden for den samme lønnede beskæftigelse eller selvstændige virksomhed.

Såfremt den pågældende på grundlag af de således tilbagelagte perioder ikke opfylder betingelserne for at modtage ydelser efter en særordning, medregnes disse perioder ved tilkendelse af ydelser efter den almindelige ordning, eller, hvis en sådan ordning ikke findes, efter ordningen for arbejdstagere eller funktionærer, forudsat at den pågældende har været omfattet af en af disse ordninger.

2. De forsikringsperioder, der er tilbagelagt efter en særordning i en medlemsstat, medregnes ved tilkendelse af ydelser efter den almindelige ordning, eller, hvis en sådan ikke findes, efter den ordning, der i en anden medlemsstat gælder for arbejdstagere eller funktionærer, forudsat at den pågældende har været omfattet af en af disse ordninger, også selv om de pågældende perioder allerede er medregnet i sidstnævnte medlemsstat efter en særordning.«
21

Svea hovrätt, Patent- och marknadsöverdomstolen (appeldomstolen for Svealand, appeldomstol i patent- og handelsretlige sager) nærer tvivl om, hvorvidt et figurmærke som MANHATTAN, der består af en todimensional gengivelse af en todimensional vare, såsom et stof, kan anses for en udformning som omhandlet i denne bestemmelse. Den har i denne forbindelse fremhævet, at det klart fremgår af artikel 7, stk. 1, litra e), nr. iii), i forordning nr. 207/2009, at den ugyldighedsgrund, der fastsættes ved denne bestemmelse, finder anvendelse på tredimensionale varemærker og todimensionale varemærker, der gengiver tredimensionale former, som f.eks. gengivelsen af en skulptur eller en vase, som fastslået af EFTA-domstolen i præmis 110-115 i dens dom af 6. april 2017, Norwegian Board of Appeal for Industrial Property Rights – appeal from the municipality of Oslo (E-05/16), eller af Domstolen i dom af 18. juni 2002, Philips (C-299/99, EU:C:2002:377).
44

Det følger af fast retspraksis, at en foranstaltning, der kan hindre den frie bevægelighed for arbejdstagere, der er sikret ved artikel 45 EF, kun kan tillades, hvis den har et lovligt formål, som er foreneligt med traktaten og er begrundet i tvingende almene hensyn. Endvidere kræves det, i et lignende tilfælde, at anvendelsen er egnet til at sikre gennemførelsen af det mål, som den forfølger, og ikke går ud over, hvad der er nødvendigt for at nå det (jf. analogt dom af 12.12.2013, Imfeld og Garcet, C-303/12, EU:C:2013:822, præmis 64 og den deri nævnte retspraksis).
36

Hvad angår de i hovedsagen omhandlede ydelser fremgår det af de sagsakter, der er forelagt Domstolen, at enhver person på mindst 60 år, der anses for at have mistet sin autonomi, henset til på forhånd fastlagte kriterier, og som har fast og lovlig bopæl i Frankrig, har ret til APA. Hvad angår PCH kan denne ydelse tildeles enhver handicappet person, som principielt er under 60 år, som har fast og lovlig bopæl i Frankrig, og hvis handicap opfylder et vist antal på forhånd fastlagte kriterier. Det er ubestridt, at adgangen til disse to ydelser ikke afhænger af ansøgerens ressourcer. Selv om der tages hensyn til disse ressourcer med henblik på fastsættelsen af det faktiske beløb, som vil blive udbetalt til den berettigede, følger det af artikel L. 232-4 og L. 245-6 i code de l’action sociale et des familles (lov om social bistand og familier), at dette beløb i det væsentlige beregnes på grundlag af objektive kriterier, der uden forskel finder anvendelse på alle de berettigede afhængigt af deres ressourcer.
13

Af den engelske version af samme forklarende bemærkning fremgår følgende: »Beer is an alcoholic beverage obtained by fermenting a liquor (wort) prepared from malted cereals (most commonly barley or wheat), water and (usually) hops. Certain quantities of non-malted cereals (e.g., maize (corn) or rice) may also be used for the preparation of the liquor (wort). The addition of hops imparts a bitter and aromatic flavour and improves the keeping qualities. Cherries or other flavouring substances are sometimes added during fermentation. Sugar (particularly glucose), colouring matter, carbon dioxide and other substances may also be added. According to the fermenting process employed, the products may be bottom fermentation beer, obtained at a low temperature with bottom yeasts, or top fermentation beer, obtained at a higher temperature with top yeasts. Beer may be pale or dark, sweet or bitter, mild or strong. It may be put up in barrels, bottles or in airtight tins and may be marketed as ale, stout, etc. This heading also covers concentrated beer prepared by vacuum-condensing beer of low alcoholic strength (but with a high content of malt extract) to between one fifth and one sixth of its original volume. The heading does not cover: (a) Certain beverages which, although they are sometimes described as beers, do not contain alcohol (e.g., beverages prepared from water and caramelised sugar) (heading 22.02). (b) Beverages called non-alcoholic beer consisting of beer made from malt, the alcoholic strength of which by volume has been reduced to 0.5% vol or less (heading 22.02). (c) Medicaments of heading 30.03 or 30.04.«
33

Navnlig finder den undtagelse, der består i udlejning af udstyr og maskiner, der installeres på brugsstedet, som findes i sjette direktivs artikel 13, punkt B, litra b), første afsnit, nr. 3), som er anført af den forelæggende ret i begrundelsen for sin anmodning om præjudiciel afgørelse og af den østrigske regering i dens skriftlige indlæg, henset til de faktiske omstændigheder i hovedsagen, ikke anvendelse. For det første kan vinstokke således ikke kvalificeres som udstyr eller maskiner. For det andet fremgår det ikke af de sagsakter, som Domstolen er i besiddelse af, at de landbrugsarealer, hvis landbrugsbedrift er genstand for den i hovedsagen omhandlede overdragelsesaftale, har indeholdt udstyr, maskiner eller andre kommercielle eller industrielle formuegoder. Den forelæggende ret har i denne henseende præciseret, at det ikke er godtgjort, at det erhvervende selskab, ud over en aktivitet inden for vinproduktion, udøver en aktivitet inden for vinavlssektoren.
30

Det følger heraf, at når en medlemsstats myndigheder har udstedt et kørekort, har de øvrige medlemsstater ikke længere mulighed for at kontrollere, om betingelserne for udstedelse i henhold til direktivet er overholdt, idet selve besiddelsen af et kørekort, der er udstedt af en medlemsstat, må anses for bevis for, at indehaveren på udstedelsestidspunktet opfyldte disse betingelser (dom af 26.10.2017, I,C-195/16, EU:C:2017:815, præmis 47).
38

Det følger af Domstolens praksis, at såfremt en part fik adgang til for første gang for Domstolen at fremsætte et anbringende, der ikke var blevet fremsat for Retten, ville det være ensbetydende med at give parten adgang til at forelægge en mere omfattende sag for Domstolen end den, som parten indbragte for Retten. Under en appelsag har Domstolen principielt kun kompetence til at tage stilling til Rettens bedømmelse af de anbringender, der er blevet behandlet for den. Et argument, som ikke er blevet fremført i første instans, udgør imidlertid ikke et nyt anbringende, der skal afvises under appellen, hvis det blot udgør en uddybning af den argumentation, der blev fremført som led i et anbringende fremsat i stævningen for Retten (dom af 16.11.2017, Ludwig-Bölkow-Systemtechnik mod Kommissionen, C-250/16 P, EU:C:2017:871, præmis 29 og den deri nævnte retspraksis).
Artikel 22 i Likums par Latvijas Banku (lov om Letlands centralbank) af 19. maj 1992 (Latvijas Republikas Augstākās Padomes un Valdības Ziņotājs, 1992, nr. 22/23) bestemmer:

»Chefen for Letlands centralbank udnævnes af parlamentet efter anbefaling fra mindst ti af dets medlemmer.

Vicedirektøren og bestyrelsesmedlemmerne for Letlands centralbank udnævnes af parlamentet efter anbefaling fra chefen for Letlands centralbank.

Embedsperioden for chefen, vicedirektøren og bestyrelsesmedlemmerne for Letlands centralbank er seks år. I tilfælde af, at et bestyrelsesmedlem frivilligt fratræder eller ophører med sit hverv af andre grunde inden udløbet af den pågældendes embedsperiode, udnævnes et nyt bestyrelsesmedlem for Letlands centralbank i en embedsperiode med en varighed på seks år.

Parlamentet kan kun afskedige chefen, vicedirektøren og bestyrelsesmedlemmerne for Letlands centralbank inden udløbet af den i nærværende artikels stk. 3 fastsatte embedsperiode i følgende tilfælde:

1. frivillig fratræden

2. en alvorlig forseelse som omhandlet i artikel 14.2 i [statutten for ESCB og ECB]

3. øvrige afskedigelsesgrunde fastsat i artikel 14.2 i [statutten for ESCB og ECB].

I de tilfælde, der er omhandlet i nærværende artikels stk. 4, nr. 2, kan parlamentet beslutte at afskedige chefen, vicedirektøren og bestyrelsesmedlemmerne for Letlands centralbank, efter at en domfældelse har fået virkning.

Chefen for Letlands centralbank kan indbringe parlamentets afgørelse om at afskedige ham for den domstol, der er fastsat i artikel 14.2 i [statutten for ESCB og ECB]. Vicedirektøren eller et bestyrelsesmedlem for Letlands centralbank kan indbringe parlamentets afgørelse om at afskedige dem for den domstol, der er fastsat i lov om forvaltningsproceduren.«
Retten til at foretage berigtigelse af afgiftsbeløbet i tilfælde af fordringer på debitorer, der er under insolvensbehandling, er blevet indført i lov nr. 235/2004 om merværdiafgift ved lov nr. 47/2011 (herefter »momsloven«), hvoraf det af bemærkningerne fremgår:

»Det drejer sig om at indføre en ny mulighed for at berigtige det udgående afgiftsbeløb i tilfælde af fordringer på debitorer (erhververe), der er genstand for insolvensbehandling, og dette på grund af den negative udvikling i den økonomiske situation. Det foreliggende forslag reagerer aktivt på den aktuelle økonomiske situation og udgør en foranstaltning i kampen mod krisen, idet formålet er at hjælpe virksomheder, hvis cash-flow er nedsat på grund af uerholdelige fordringer på virksomheder under insolvensbehandling.

På grund af konsekvenserne af den verdensomspændende finansielle krise er der flere og flere virksomheder, der er under konkursbehandling, og som ikke længere er i stand til at opfylde deres forpligtelser over for deres kreditorer (leverandører). Talrige leverandører (kreditorer) er ikke længere i stand til at inddrive samtlige de fordringer, som de har over for erhververe (debitorer). Denne omstændighed har en negativ indvirkning på hidtil »rentable« virksomheders økonomiske situation.

På grundlag af denne bestemmelse vil kreditoren (leverandøren) således have ret til at berigtige det udgående afgiftsbeløb, hvis erhververen (debitoren) ikke har betalt ham for de leverede varer eller den ydede tjeneste, og hvis skifteretten har indledt en insolvensbehandling over for erhververen. […]

Forslaget er helt i overensstemmelse med artikel 90 og 185 i [direktiv 2006/112]. En lignende lovgivning finder anvendelse i mindst 12 medlemsstater i Den Europæiske Union. Denne ordning er gennemført under forskellige former i følgende medlemsstater: Belgien, Luxembourg, Danmark, Tyskland, Frankrig, Portugal, Irland, Østrig, Italien, Grækenland, Letland og Storbritannien.«
21

Appelinstansen antog tillige, at der ikke forelå en virksomhedsoverførsel som omhandlet i artikel 1, stk. 1, i direktiv 2001/23, da overførselskontrakten mellem Banka Koper og Alta Invest ikke indebar et skift af arbejdsgiver som omhandlet i denne bestemmelse. Denne ret anså det for afgørende, at den første virksomheds kunder ikke var blevet overført til den anden virksomhed. Den præciserede i denne henseende, at den omstændighed, at næsten samtlige kunder havde besluttet sig for at henvende sig til Alta invest, ikke var tilstrækkeligt til at fastslå, at der forelå en »overførsel af en bedrift« som omhandlet i direktiv 2001/23. Ifølge appelinstansen bekræftede den omstændighed, at Banka Koper var fortsat med at udøve børsmæglervirksomhed, bl.a. for Alta Invest, i øvrigt, at der ikke forelå en virksomhedsoverførsel.
MiFID-direktivets artikel 23 med overskriften »Investeringsselskabers forpligtelser, når de udpeger tilknyttede agenter« har følgende ordlyd:

»1. Medlemsstaterne kan beslutte at tillade, at et investeringsselskab udpeger tilknyttede agenter til at fremme salget af investeringsselskabets tjenesteydelser, hverve kunder eller modtage ordrer fra kunder eller potentielle kunder, formidle disse, placere finansielle instrumenter og rådgive om disse samt om de tjenesteydelser, der tilbydes af det pågældende investeringsselskab.

2. Medlemsstaterne stiller krav om, at et investeringsselskab, hvis det beslutter at udpege en tilknyttet agent, skal bevare det fulde og ubetingede ansvar for alle handlinger eller undladelser fra den tilknyttede agents side, når denne handler for selskabets regning. Medlemsstaterne stiller krav om, at investeringsselskabet sørger for, at en tilknyttet agent oplyser alle kunder eller potentielle kunder om, i hvilken egenskab han handler, og hvilket selskab han repræsenterer, når han kontakter disse, eller inden han handler med dem.

[…]

Medlemsstaterne stiller krav om, at investeringsselskaber fører tilsyn med deres tilknyttede agenters virksomhed for at sikre, at de fortsat overholder bestemmelserne i dette direktiv, når de handler gennem tilknyttede agenter.

3. Medlemsstater, der beslutter at tillade investeringsselskaber at udpege tilknyttede agenter, opretter et offentligt register. Tilknyttede agenter registreres i det offentlige register i den medlemsstat, hvor de er etablerede. […]

[…]

Medlemsstaten sikrer, at tilknyttede agenter kun optages i det offentlige register, hvis det er godtgjort, at de har et tilstrækkeligt godt omdømme og er i besiddelse af den nødvendige almene, forretningsmæssige og faglige viden til præcist at kunne give kunden eller den potentielle kunde alle relevante oplysninger om den tilbudte tjenesteydelse.

[…]

4. Medlemsstaterne stiller krav om, at investeringsselskaber, der udpeger tilknyttede agenter, træffer de nødvendige foranstaltninger til at undgå eventuelle negative virkninger, som de af den tilknyttede agents aktiviteter, der ikke er omfattet af nærværende direktiv, kunne have på vedkommendes aktiviteter for investeringsselskabets regning.

[…]

5. Medlemsstaterne stiller krav om, at investeringsselskaber kun udpeger tilknyttede agenter, som er optaget i de i stk. 3 omhandlede offentlige registre.

6. Medlemsstaterne kan skærpe kravene i denne artikel eller tilføje andre krav for tilknyttede agenter, som er registreret i deres område.«
23

Under disse omstændigheder har Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (den regionale forvaltningsdomstol for Lazio) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Er artikel 4 og 13 i [affaldsdirektivet], sammenholdt med 6., 8., 28. og 31. betragtning hertil, til hinder for en national primær lovgivning og den hertil knyttede sekundære gennemførelseslovgivning – såsom artikel 35, stk. 1, i [lovdekret nr. 133/2014] og [dekretet af 10. august 2016] – hvorefter det kun er de forbrændingsanlæg, der er nævnt i bilagene til og tabellerne i [dekretet af 10. august 2016], der kvalificeres som strategiske infrastrukturer og installationer af særlig national interesse, der gennemfører et integreret og moderne system for håndtering af [husholdningsaffald] og lignende affald, og som sikrer en national egenkapacitet, når henses til, at lignende anlæg, der behandler affald med henblik på genbrug og genanvendelse, ikke har opnået en tilsvarende anerkendelse af den nationale lovgiver til trods for, at disse to metoder rangerer højere i det i nævnte [affaldsdirektiv] omhandlede affaldshierarki? 2) Subsidiært, og såfremt dette ikke er tilfældet, er artikel 4 og 13 i [affaldsdirektivet] til hinder for en national primær lovgivning og den hertil knyttede sekundære gennemførelseslovgivning – såsom artikel 35, stk. 1, i [lovdekret nr. 133/2014] og [dekretet af 10. august 2016] – hvorefter anlæg til forbrænding af kommunalt affald kvalificeres som strategiske infrastrukturer og installationer af særlig national interesse med henblik på dels at forbygge og undgå fremtidige traktatbrudssøgsmål for manglende gennemførelse af de EU-retlige bestemmelser, som finder anvendeles på denne sektor, dels at reducere andelen af affald, der ender på deponeringsanlæg? 3) Er artikel [2-4 og 6-12] i [SMV-direktivet], også sammenholdt, til hinder for anvendelsen af en national primær lovgivning og den hertil knyttede sekundære gennemførelseslovgivning – såsom artikel 35, stk. 1, i [lovdekret nr. 133/2014] og [dekretet af 10. august 2016] – hvorefter premierministeren ved dekret kan forøge kapaciteten for eksisterende forbrændingsanlæg og fastsætte antallet, kapaciteten for og den regionale placering af kommende forbrændingsanlæg med energiudnyttelse af [husholdningsaffald] og lignende affald, som i overensstemmelse med formålene om særskilt indsamling og genanvendelse skal opføres for at dække visse tilbageværende behov og for gradvist at genoprette den socioøkonomiske balance mellem forskellige nationale områder, uden at det i den nationale lovgivning foreskrives, at bestemmelserne om strategisk miljøvurdering i [SMV-direktivet] skal finde anvendelse under udarbejdelsen af den plan, som fremgår af nævnte dekret?«
21

For det første har den forelæggende ret bemærket, at det ville være logisk at antage, at afgiftspligtige personer, som er undergivet særordningen for små virksomheder, først skal betale moms fra det tidspunkt, hvor de i momsdirektivets artikel 287 fastsatte beløb overstiges. Retten har oplyst, at i henhold til litauisk ret er levering af en bygningskonstruktion også mulig uden at overdrage ejendomsretten til den jord, hvorpå ejendommen er bygget, og at de pågældende faste ejendomme i den foreliggende sag var angivet særskilt i kontrakten og med hver deres salgspris. Hvis Akvilė Jarmuškienė ikke gives adgang til at bruge afgiftsfritagelsen med hensyn til en af de ejendomme, som er omfattet af den omhandlede transaktion, vil det efter den forelæggende rets opfattelse endvidere medføre forskelsbehandling af hende i forhold til en anden afgiftspligtig person, som har opnået det samme resultat, men ved hjælp af to særskilte transaktioner, og som kun overskrider grænsen for den årlige omsætning som følge af senere transaktioner. Den forelæggende ret har endvidere tilføjet, at den ikke mener, at dom af 8. juni 2000, Breitsohl (C-400/98, EU:C:2000:304), kan overføres til den foreliggende sag.
Nævnte forordnings artikel 7 med overskriften »Forsigtighedsprincippet« har følgende ordlyd:

»1. I de særlige tilfælde, hvor det på baggrund af en vurdering af eksisterende oplysninger påvises, at der er mulighed for skadelige virkninger for sundheden, men hvor der stadig er videnskabelig usikkerhed, kan der vedtages sådanne midlertidige risikostyringsforanstaltninger, som er nødvendige for at sikre det høje sundhedsbeskyttelsesniveau, som Fællesskabet ønsker, medens det afventes, at der fremskaffes yderligere videnskabelige oplysninger med henblik på en mere fuldstændig risikovurdering.

2. Foranstaltninger vedtaget i henhold til stk. 1 må ikke være mere vidtgående end nødvendigt og ikke hindre handelen mere end nødvendigt for at sikre det høje sundhedsbeskyttelsesniveau, som Fællesskabet ønsker, idet der tages hensyn til, hvad der er teknisk og økonomisk muligt og andre legitime aspekter i den pågældende situation. En revurdering af sådanne foranstaltninger foretages inden for en rimelig tid under hensyn til arten af den risiko, der er konstateret for liv eller sundhed, og den type videnskabelige oplysninger, der er nødvendige for, at der kan ske en afklaring af den videnskabelige usikkerhed, og for at der kan foretages en mere omfattende risikovurdering.«
32

Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det præjudicielle spørgsmål besvares med, at retssikkerhedsprincippet, ligebehandlingsprincippet og princippet om gennemsigtighed, som er omhandlet i direktiv 2014/24, skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, hvorefter manglende særskilt angivelse af arbejdskraftomkostninger i et økonomisk bud, der er givet i forbindelse med en udbudsprocedure for tildeling af offentlige kontrakter, medfører udelukkelse af dette bud, uden at der indrømmes mulighed for supplering eller uddybning af forelagte bevisligheder, herunder i tilfælde, hvor pligten til særskilt angivelse ikke er blevet specificeret i udbudsmaterialet, for så vidt som denne betingelse og denne mulighed for udelukkelse er klart fastsat i den nationale lovgivning om udbudsprocedurer, hvortil udtrykkeligt er blevet henvist. Såfremt udbudsmaterialet ikke gør det muligt for tilbudsgiverne at angive disse omkostninger i deres økonomiske bud, skal princippet om gennemsigtighed og proportionalitetsprincippet fortolkes således, at de ikke er til hinder for, at tilbudsgivere gives mulighed for at bringe deres situation i forskriftsmæssig stand og opfylde de forpligtelser, som er fastsat i national lovgivning på området, inden for en frist, der fastsættes af den ordregivende myndighed.