Foredene forslager til afgørelse fra generaladvokat Léger fremsat den 3. februar 1998. - Safety Hi-Tech Srl mod S. & T. Srl. - Anmodning om præjudiciel afgørelse: Giudice di Pace di Genova - Italien. - Forordning (EF) nr. 3093/94 - Foranstaltninger til beskyttelse af ozonlaget - Begrænsninger i anvendelsen af hydrochlorfluorcarboner og haloner - Gyldighed. - Sag C-284/95. - Gianni Bettati mod Safety Hi-Tech Srl. - Anmodning om præjudiciel afgørelse: Pretura circondariale di Avezzano - Italien. - Sag C-341/95.



Samling af Afgørelser 1998 side I-04301



Generaladvokatens forslag til afgørelse

1 Giudice di Pace di Genova og Pretura circondariale di Avezzano har stillet en raekke praejudicielle spoergsmaal vedroerende fortolkningen af artikel 5 i Raadets forordning (EF) nr. 3093/94 af 15. december 1994 om stoffer, der nedbryder ozonlaget (1) (herefter »forordningen«), og om artiklens gyldighed, navnlig i relation til EF-traktatens artikel 30 og 130 R.

Domstolen skal i det vaesentlige tage stilling til, om artikel 5 indeholder et fuldstaendigt forbud mod anvendelse, import, overgang til fri omsaetning og markedsfoering af hydrochlorfluorcarbonforbindelser (herefter »HCFC«), som skader ozonlaget, og i bekraeftende fald, om dette forbud er i strid med traktaten.

Spoergsmaalene er blevet rejst under to sager mellem Safety Hi-Tech Srl (herefter »Safety«) og to af selskabets kunder, henholdsvis s. & T. Srl (herefter »s. & T.«) og Gianni Bettati, som er indehaver af virksomheden Bettati Antincendio i Reggio Emilia (herefter »Bettati«). Safety fremstiller brandslukningsudstyr, hvis grundprodukt NAF S III i kemisk forstand bestaar af HCFC Blend A (en saerlig HCFC-type).

De relevante retsforskrifter

2 Forordningen, som er vedtaget paa grundlag af EF-traktatens artikel 130 S, ophaever og erstatter Raadets forordning (EOEF) nr. 594/91 (2) og nr. 3952/92 (3). Den udmoenter paa faellesskabsplan den beslutning (4), hvorved Faellesskabet indgaar og paatager sig de forpligtelser, som foelger af Wienerkonventionen af 22. marts 1985 om beskyttelse af ozonlaget (herefter »Wienerkonventionen«) og Montreal-protokollen af 16. september 1987 om stoffer, der nedbryder ozonlaget (herefter »Montreal-protokollen«), som aendret for anden gang under parternes fjerde moede i Koebenhavn i november 1992 (5) (herefter »anden aendring«). Saavel medlemsstaterne som Faellesskabet har undertegnet Wienerkonventionen og Montreal-protokollen.

3 Forordningens formaal er under hensyntagen til de eksisterende tekniske og videnskabelige resultater og tilstedevaerelsen af mindre skadelige erstatningsstoffer, som kan anvendes til samme formaal (6), gradvis at fjerne de ozonlagsnedbrydende stoffer (7) og, som jeg skal vende tilbage til, i overensstemmelse med Wienerkonventionen og traktaten at indfoere strengere kontrolforanstaltninger end i anden aendring til protokollen (8).

4 Ifoelge artikel 1 og 2 gaelder forordningen for produktion, import, eksport, udbud, brug og/eller genvinding af en raekke stoffer, som betegnes »kontrollerede stoffer«, og som omfatter HCFC.

5 HCFC defineres i forordningens artikel 2, tolvte led, som et af de kontrollerede stoffer, der er opfoert under gruppe VIII i bilag I, og isomere (9) heraf.

6 Forordningens artikel 5 foreskriver i det vaesentlige, at brug, import, overgang til fri omsaetning og markedsfoering af HCFC for visse anvendelsers vedkommende gradvis skal forbydes. Den har foelgende ordlyd:

»1. Fra den foerste dag i den sjette maaned efter denne forordnings ikrafttraeden (10) forbydes anvendelsen af [HCFC], medmindre de anvendes:

- som oploesningsmiddel

- som koelemiddel

...

2. Fra den 1. januar 1996 forbydes anvendelsen af [HCFC]:

- som oploesningsmiddel til ikke-indesluttet brug, herunder ... naar de ikke anvendes ... uden genvinding af [HCFC] og i aerosoler, bortset fra anvendelse ...

- i udstyr fremstillet efter den 31. december 1995 til foelgende formaal:

...

c) i luftkonditioneringsanlaeg til biler

d) i luftkonditioneringsanlaeg til offentlige transportmidler i vejtrafikken.

3. Fra den 1. januar 1998 forbydes anvendelsen af [HCFC] i udstyr fremstillet efter den 31. december 1997 til foelgende formaal:

- i luftkonditioneringsanlaeg i offentlige transportmidler i jernbanetrafikken

...

4. Fra den 1. januar 2000 forbydes anvendelsen af [HCFC] i udstyr fremstillet efter den 31. december 1999 til foelgende formaal:

- som koelemiddel i koelehuse og varelagre til offentlig brug samt med henblik paa distribution

...

medmindre der findes regler, sikkerhedsbestemmelser eller lignende begraensninger, som hindrer anvendelsen af ammoniak.

5. Import, overgang til fri omsaetning eller markedsfoering af udstyr, hvis anvendelse er begraenset i henhold til denne artikel, er forbudt fra datoen for begraensningens ikrafttraeden. Udstyr, der er fremstillet foer begraensningens ikrafttraeden, er ikke omfattet af forbuddet.

6. Kommissionen kan efter proceduren i artikel 16 (11) udvide, indskraenke eller aendre listen i stk. 1 til 4 paa baggrund af den tekniske udvikling.«

7 Derudover fastsaetter forordningens artikel 4 bl.a., hvor stor en maengde HCFC producenter og importoerer maa markedsfoere eller selv anvende i perioden fra den 1. januar 1995 til den 31. december 2014. Artikel 4, stk. 8, sidste led, praeciserer, at producenter og importoerer ikke maa markedsfoere eller selv anvende HCFC efter 2014.

Faktiske omstaendigheder i sag C-284/95

8 Safety har til s. & T. solgt brandslukningsudstyr, som indeholdt et produkt af eget fabrikat, NAF S III, der i kemisk forstand bestaar af HCFC. I sagens akter indgaar en ordre fra s. & T. af 20. juli 1995, en bekraeftelse af denne ordre af 24. juli 1995 og en dertil svarende faktura af 4. august 1995.

9 S. & T. er af den opfattelse, at koebsaftalen er ugyldig, fordi det siden den 1. juni 1995 har vaeret forbudt at saelge HCFC-produktet ifoelge forordningens artikel 5, stk. 1.

10 Den 8. august 1995 fremsatte Safety over for Giudice di Pace di Genova begaering om, at der blev meddelt s. & T. et betalingspaalaeg. Safety anmodede om, at det blev paalagt s. & T. at betale selskabet det aftalte beloeb med tillaeg af omkostninger og honorarer, og at der subsidiaert blev forelagt Domstolen et spoergsmaal om fortolkningen af forordningen og om dennes gyldighed i forhold til traktaten.

11 Da den nationale ret fandt, at sagens udfald afhang af gyldigheden og fortolkningen af forordningens artikel 5, besluttede den at forelaegge Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal:

»1) Skal Raadets forordning nr. 3093/94 (der antages at vaere i overensstemmelse med traktatens artikel 130 R) fortolkes saaledes, at den tillader fri anvendelse af halon (dvs. af produkter med skadelig indvirkning paa miljoeet), idet den kun begraenser produktionen og producenternes brug, og omvendt tillader uhindret import, mens den samtidig fuldstaendig forbyder anvendelsen (og saaledes baade produktion og import) af HCFC (dvs. produkter, der kun i mindre grad indvirker paa miljoeet) uden for de anvendelsesomraader, som er omhandlet i artikel 5?

2) Udgoer bestemmelserne i forordning nr. 3093/94 ikke i realiteten foranstaltninger med tilsvarende virkning som kvantitative indfoerselsrestriktioner i det omfang de, uden at de i traktatens artikel 36 anfoerte grunde foreligger, begraenser en vares fri bevaegelighed paa Faellesskabets samlede omraade?

3) Udgoer Faellesskabets og dets organers virksomhed i forbindelse med vedtagelsen af forordning nr. 3093/94, og saerligt i de faser, som fulgte efter denne vedtagelse, ikke et offentligretligt indgreb, som styrker visse erhvervsdrivendes dominerende stilling, og som i og for sig udgoer et eksempel paa et misbrug efter traktatens artikel 86?

4) Kan reglerne om miljoebeskyttelse - og saerligt forordning nr. 3093/94 - fortolkes saaledes, at de tillader at fravige Faellesskabets konkurrenceregler (saaledes at aftaler eller misbrug af dominerende stilling herefter vil kunne vaere tilladt eller efterproevelsen af, om de foreligger, goeres mindre indgribende), eller er forbuddene i henhold til konkurrencereglerne ubetingede og ufravigelige, saaledes at der ikke kan forekomme undtagelser eller begraensninger hverken for saa vidt angaar Faellesskabets lovgivning eller de enkelte medlemsstaters lovgivning?«

Faktiske omstaendigheder i sag C-341/95

12 Den 31. juli 1995 udstedte Pretore di Avezzano et paalaeg til Bettati om at betale Safety det skyldige restbeloeb af salgsprisen for det af selskabet leverede brandslukningsudstyr, som ligeledes indeholdt NAF S III, med tillaeg af renter og omkostninger.

13 Bettati begaerede ved staevning af 26. september 1995 paalaegget ophaevet under henvisning til, at det indkoebte udstyr efter indgaaelsen af koebsaftalen den 12. maj 1995 havde vist sig at vaere uegnet og ubrugeligt, saaledes at selskabet var berettiget til at haeve aftalen i medfoer af artikel 1497 i den italienske codice civile, eftersom det ifoelge forordningens artikel 5 havde vaeret forbudt at markedsfoere det naevnte produkt fra den 1. juni 1995.

14 Safety, som gav moede i sagen, har gjort gaeldende, at forordningen er uforenelig med EF-traktatens artikel 3, 5, 30, 86, 92 og 130 R, eftersom den forbyder anvendelsen af HCFC til brandslukning.

15 Pretore di Avezzano har paa grund af tvivl om gyldigheden af forordningens artikel 5 forelagt Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal:

»Er artikel 5 i Raadets forordning (EF) nr. 3093/94 af 15. december 1994 ud fra de i praemisserne anfoerte synspunkter og betragtninger gyldig efter EF-traktatens artikel 3, 5, 30, 86, 92 og 130 R, for saa vidt som denne bestemmelse fra den 1. juni 1995 ubetinget forbyder anvendelse af HCFC til brandslukning?«

Indledende bemaerkning

16 Kommissionen og Raadet har principalt gjort gaeldende, at spoergsmaalet om, hvorvidt forbuddene mod HCFC i forordningens artikel 5 er gyldige - og dermed afgoerelsen af de sager, der verserer for de forelaeggende domstole - ikke afhaenger af, om begraensningerne for andre »kontrollerede stoffer« saasom haloner er det. Derfor henstiller de til Domstolen, at den afviser de praejudicielle spoergsmaal, der drejer sig om bestemmelserne for disse andre stoffer.

17 Det forholder sig da ogsaa saadan, at Domstolen i sin faste praksis (12) har udtalt, at dens opgave i overensstemmelse med traktatens artikel 177 er at »bidrage til retsplejen i medlemsstaterne og ikke at udoeve responderende virksomhed vedroerende generelle eller hypotetiske spoergsmaal« (13), og at den »i betragtning af denne opgave, der paahviler Domstolen, har ... fundet ikke at kunne traeffe afgoerelse om et praejudicielt spoergsmaal, der er rejst for en national retsinstans, naar fortolkningen af faellesskabsretten ikke har nogen sammenhaeng med, hvad hovedsagen reelt drejer sig om« (14). Domstolens opgave ifoelge traktatens artikel 177 er med andre ord at afgive saadanne svar, som er noedvendige for afgoerelsen af hovedsagen. Den har i henhold til denne retspraksis afvist en raekke praejudicielle spoergsmaal (15).

18 Den har dog lige saa regelmaessigt udtalt (16) dels, at traktatens »artikel 177 ... [hviler] paa en klar adskillelse mellem de nationale retters og Domstolens kompetence og ... ikke [giver] ... Domstolen mulighed for at bedoemme grundene til fortolkningsanmodningen. Det er derfor kun muligt at anvise en anmodning fra en national ret, hvis det viser sig, at den fortolkning af faellesskabsretten eller den efterproevelse af en faellesskabsregels gyldighed, som den paagaeldende ret har anmodet om, benbart savner enhver forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand« (17), dels at »saafremt Domstolen faar forelagt spoergsmaal, der er affattet uhensigtsmaessigt eller paa en saadan maade, at de i den form, de har, gaar ud over rammerne for Domstolens befoejelser i medfoer af artikel 177, boer den af samtlige de oplysninger, der er fremlagt af den nationale retsinstans, herunder navnlig forelaeggelsesafgoerelsens praemisser, i lyset af hovedsagens genstand udlede, hvilke faellesskabsretlige fortolkningsspoergsmaal - eller i givet fald gyldighedsspoergsmaal - der foreligger til bedoemmelse« (18).

19 Domstolen har i henhold til denne retspraksis omformuleret en raekke praejudicielle spoergsmaal (19).

20 I hovedsagerne er det naturligvis kun undtagelsen af HCFC-holdigt brandslukningsudstyr fra det indre marked, der er omtvistet. Derfor kan Domstolen ikke besvare de forelaeggende domstoles spoergsmaal, i den udstraekning de drejer sig om, hvorvidt begraensningerne for andre »kontrollerede stoffer« end HCFC er gyldige. Jeg mener imidlertid, at deres henvisninger til andre stoffer kun har til formaal at belyse spoergsmaalene, og at disse derfor kun drejer sig om bestemmelserne om HCFC.

21 En gennemgang af forelaeggelseskendelsernes praemisser og selve ordlyden af de italienske domstoles spoergsmaal viser, at der faktisk er tale om seks praejudicielle spoergsmaal.

22 I det foerste, hvis ordlyd er den samme i sag C-284/95 og sag C-341/95, rejser de forelaeggende domstole tvivl om, hvorvidt det i forhold til traktatens artikel 130 R er lovligt fuldstaendigt af undtage HCFC inden for brandslukning fra det indre marked, saaledes som det sker i forordningens artikel 5 (20).

23 De mener, at den miljoebeskyttelsesmaalsaetning, der fremgaar af artikel 130 R, forudsaetter en samlet strategi for beskyttelsen af miljoeet, som indebaerer, at der for hvert enkelt skadeligt stof ikke kun skal tages hensyn til, naturligvis, i hvor hoej grad det kan nedbryde ozonlaget (stoffets Ozone Depletion Potential, herefter »ODP«), men ogsaa dets gennemsnitlige levetid i atmosfaeren (stoffets Atmospheric Lifetime, herefter »ALT«) og dets bidrag til opvarmningen af jordkloden (stoffets Global Warming Potential, herefter »GWP«) (21). Der foretages regelmaessigt videnskabelige vurderinger af disse tre faktorer, som udtrykkes i ODP-, ALT- og GWP-vaerdier. De forelaeggende domstole mener - hvorved de i oevrigt i vid udstraekning gentager Safety's argumenter (22) - at forordningen ved kun at tage hensyn til ODP-vaerdien og dermed kun tage sigte paa at beskytte ozonlaget overtraeder formaalet med traktatens artikel 130 R, og at der er tale om magtfordrejning fra lovgivers side. Paa samme maade (23) goer de gaeldende, at undtagelsen af HCFC staar i misforhold til det forfulgte maal, eftersom lovgiver navnlig ikke har fastsat en tilsvarende bestemmelse for lignende udstyr, som indeholder endnu mere miljoeskadelige gasarter (f.eks. haloner) (24).

24 For det andet soeger de forelaeggende domstole - navnlig Giudice di Pace di Genova - at faa afklaret, om der ikke maa drages den konklusion, at forordningens artikel 5 er ugyldig i forhold til traktaten artikel 30, hvis det viser sig, at den hverken kan begrundes i miljoebeskyttelsesmaessige hensyn eller under henvisning til traktatens artikel 36 (25) (andet spoergsmaal).

25 Derudover oensker de svar paa, om Faellesskabets lovgivningsmaessige foranstaltninger udgoer et ved traktaten forbudt offentligretligt indgreb, som fremmer aftaler mellem producenter og forhandlere af andre kontrollerede stoffer, f.eks. haloner (26), eller misbrug af en dominerende stilling fra disses side (tredje spoergsmaal).

26 Som en gentagelse alene af Safety's argumenter goer de gaeldende, at forordningens artikel 5 kan vaere i strid med traktatens 86 og 92, da dens konkrete virkning er at styrke den dominerende stilling for de virksomheder, der benytter haloner, isaer den engelske koncern William Holding, som tegner sig for 40% af det europaeiske marked, og det italienske selskab Silvani, som repraesenterer koncernen i Italien og kontrollerer over 80% af det italienske marked.

27 Subsidiaert - saafremt dette tredje spoergsmaal besvares benaegtende - oensker Giudice di Pace di Genova i sag C-284/95 Domstolens svar paa, om de naevnte foranstaltninger er lovlige, fordi de er begrundet i hensynet til beskyttelsen af miljoeet (fjerde spoergsmaal).

28 Derudover spoerger Pretura circondariale di Avezzano i sag C-341/95 Domstolen, om forordningens artikel 5 er forenelig med traktatens artikel 3 og 5 (femte spoergsmaal).

29 Endelig forudsaetter besvarelsen af Giudice di Pace di Genova's spoergsmaal, at Domstolen, som den forventer, bekraefter, at forordningens artikel 5 skal fortolkes saaledes, at den fuldstaendig undtager HCFC inden for brandslukning fra det indre marked (sjette spoergsmaal).

30 Da behandlingen af Giudice di Pace di Genova's spoergsmaal afhaenger af svaret paa sjette spoergsmaal, gennemgaar jeg foerst dette. Derpaa forklarer jeg, hvorfor jeg ikke mener, at de forelaeggende domstoles tredje spoergsmaal kan antages til besvarelse. Da Giudice di Pace di Genova's subsidiaere spoergsmaal - fjerde spoergsmaal - afhaenger af svaret paa foerste og tredje spoergsmaal, undersoeger jeg herefter foerste spoergsmaal, inden jeg gaar over til det fjerde. Jeg slutter min undersoegelse med andet og femte spoergsmaal.

Besvarelsen af de praejudicielle spoergsmaal Sjette spoergsmaal (fortolkning af forordningens artikel 5)

31 Giudice di Pace di Genova mener, at forordningens artikel 5 skal fortolkes saaledes, at den fuldstaendig forbyder anvendelse, produktion, import og markedsfoering af HCFC inden for brandslukning.

32 Raadet og Kommissionen henleder opmaerksomheden paa, at forbuddene mod HCFC indfoeres gradvis og ikke er fuldstaendige, idet forordningens artikel 5, stk. 1-4, fastsaetter en raekke undtagelser. Derudover, anfoerer Kommissionen, goer artikel 4, stk. 8, det muligt at fastsaette andre undtagelser.

33 Indledningsvis skal jeg erindre om, at Faellesskabet ifoelge Domstolens praksis skal udoeve sine befoejelser under overholdelse af folkeretten (27). Artikel 5 skal derfor fortolkes i lyset af de relevante bestemmelser i Wienerkonventionen, Montreal-protokollen og anden aendring, som Faellesskabet har undertegnet.

34 Foer vedtagelsen af anden aendring (28) var der ingen regler for anvendelsen af HCFC (29). Disse stoffer indgaar nu i gruppe I i bilag C til Montreal-protokollen. Anden aendring forbyder dog ikke efter sin ordlyd anvendelsen af HCFC, men begraenser den kun (30). Wienerkonventionens artikel 2, stk. 3, giver imidlertid »(parterne) ret til, i overensstemmelse med international ret, at traeffe strengere interne foranstaltninger end de ovenfor i stk. 1 og 2 naevnte ... medmindre disse foranstaltninger er uforenelige med de naevnte parters forpligtelser i medfoer af denne konvention«.

35 De kontraherende parters forpligtelser fremgaar af Wienerkonventionens artikel 2, stk. 1, og artikel 3, stk. 1.

36 Ifoelge konventionens artikel 2, stk. 1, er parterne forpligtet til at traeffe »passende foranstaltninger til at beskytte menneskets sundhed og miljoeet mod de skadelige virkninger, der hidroerer fra eller formodes at kunne hidroere fra menneskelige aktiviteter, som aendrer eller formodes at kunne aendre ozonlaget«.

37 Efter konventionens artikel 2, stk. 2, litra b), skal de i dette oejemed »vedtage passende love og administrative bestemmelser og samarbejde med henblik paa at harmonisere egnede foranstaltninger til at regulere, begraense, mindske eller forebygge menneskelige aktiviteter henhoerende under deres jurisdiktion eller deres kontrol, saafremt det viser sig, at disse aktiviteter har eller formodes at kunne have skadelige virkninger som foelge af allerede indtrufne eller mulige aendringer i ozonlaget«.

38 I konventionens artikel 3, stk. 1, forpligter parterne sig til »at ivaerksaette forskningsarbejder og videnskabelige vurderinger eller til at samarbejde om gennemfoerelsen af forskning og videnskabelige vurderinger, direkte eller via kompetente internationale organer, vedroerende:

...

f) erstatningsstoffer og -teknologier«.

39 Ifoelge konventionens artikel 1, stk. 4, skal der ved »erstatningsstoffer« forstaas stoffer, der mindsker, fjerner eller undgaar de skadelige virkninger paa ozonlaget.

40 Det fremgaar foelgelig af konventionens artikel 1, stk. 4, artikel 2, stk. 1, artikel 2, stk. 2, litra b), og artikel 2, stk. 3, samt artikel 3, stk. 1, litra f), i sammenhaeng, at konventionens parter kan indfoere strengere foranstaltninger end foreskrevet i den, hvis de begrundes i et oenske om at gennemtvinge anvendelse af erstatningsstoffer, som er mindre skadelige for ozonlaget.

41 Endvidere fremgaar det af en noeje gennemgang af forordningens artikel 5, stk. 1, 2 og 3 samt stk. 4, foerste afsnit, at anvendelse af HCFC inden for brandslukning er forbudt fra den 1. juni 1995.

42 Saaledes bestemmes det i artikel 5, stk. 1, foerste punktum, at anvendelse af HCFC er forbudt med de i leddene i artiklens stk. 1-4 naevnte undtagelser. Anvendelse af HCFC inden for brandslukning er ikke en af disse undtagelser.

43 Desuden minder jeg om, at artikel 5, stk. 5, bestemmer, at »import, overgang til fri omsaetning eller markedsfoering af udstyr, hvis anvendelse er begraenset i henhold til denne artikel, er forbudt fra datoen for begraensningens ikrafttraeden«. Da anvendelse af HCFC inden for brandslukning er forbudt fra den 1. juni 1995, maa der drages den konklusion, at de oevrige forbud i stk. 5 ogsaa har virkning fra dette tidspunkt.

44 Endelig fastsaettes der strenge begraensninger for produktionen af kontrollerede stoffer, idet artikel 3 foreskriver, hvordan begraensningerne for disse stoffer skal gennemfoeres. Det fremgaar af selve ordlyden af artikel 3, at producenterne af HCFC paa ingen maade er omfattet af muligheden for blot at begraense deres produktion. Derfor maa der drages den konklusion, at produktion af samtlige HCFC-typer er forbudt.

45 Som paapeget af Kommissionen gaelder der dog visse undtagelser fra det fuldstaendige forbud mod HCFC, bl.a. paa det i forordningens artikel 4, stk. 8, omhandlede omraade. Denne bestemmelse indeholder en regel, der - i stedet for at forbyde HCFC - begraenser udbuddet af disse til en bestemt maengde, for saa vidt de markedsfoeres eller anvendes af producenterne eller importoererne selv. Den fastsaetter desuden baade, hvordan den tilladte maengde skal beregnes, og hvordan den skal fordeles paa de beroerte personer (31). Men naar man tager de faktiske omstaendigheder, som den forelaeggende domstol har oplyst, i betragtning, forekommer bestemmelsen dog irrelevant for det foreliggende tilfaelde. De i hovedsagerne omtvistede varer skulle nemlig, erindrer jeg om, ikke leveres til HCFC-producenten Safety, men blev solgt til en tredjemand, som, efter hvad der fremgaar, ikke importerede dem til eget brug.

46 Det foelger af ovenstaaende, at forordningens artikel 5 skal fortolkes saaledes, at anvendelse, markedsfoering, fremstilling og import af HCFC bestemt til brandslukning er forbudt fra den 1. juni 1995.

47 Herefter gaar jeg over til at undersoege, om de omtvistede foranstaltninger er forenelige med traktaten.

Tredje spoergsmaal (om forordningens artikel 5 er forenelig med traktatens artikel 86 og 92)

48 De forelaeggende domstole oensker at faa oplyst, om forordningens artikel 5 i betragtning af de af Safety oplyste faktiske omstaendigheder kan fremme aftaler mellem producenter og forhandlere af andre kontrollerede stoffer, f.eks. haloner, eller misbrug af en dominerende stilling fra disses side.

49 Det maa konstateres, at de forelaeggende domstole kun henviser meget generelt til traktatens bestemmelser uden at angive naermere, hvorfor artikel 5 kan vaere ugyldig. De anfoerer heller ikke nogen omstaendighed, der goer det muligt for mig at foretage et brugbart raesonnement. Navnlig mangler der oplysninger, der goer det muligt at fastslaa, hvilket marked der er tale om, og vurdere, hvilke virkninger det omtvistede forbud har paa dette marked (32).

50 Domstolen har i fast retspraksis udtalt, at det »er paakraevet, at [den nationale ret] giver en beskrivelse af de faktiske omstaendigheder og de regler, som de forelagte spoergsmaal haenger sammen med, eller i alt fald forklarer de faktiske forhold, der er baggrunden for dens spoergsmaal« (33).

51 Derfor kan jeg kun foreslaa, at dette spoergsmaal afvises.

Foerste spoergsmaal (om forordningens artikel 5 er forenelig med traktatens artikel 130 R)

52 Maastricht-traktaten gjorde beskyttelsen af et miljoeet til et hoejtprioriteret maal. Ud fra et effektivitetshensyn vedtages retsakter med traktatens artikel 130 R som retsgrundlag derfor med kvalificeret flertal i stedet for som tidligere med enstemmighed.

53 Traktatens artikel 130 R og 3 B angiver, hvilke opgaver og maal Faellesskabet skal opfylde paa dette omraade. De fastsaetter fire maal, seks principper og fire kriterier for Faellesskabets befoejelser.

54 Maalene fremgaar af artikel 130 R, stk. 1. Det drejer sig om bevarelse, beskyttelse og forbedring af miljoekvaliteten, beskyttelse af menneskers sundhed, en forsigtig og rationel udnyttelse af naturressourcerne og fremme paa internationalt plan af foranstaltninger til loesning af de regionale og globale miljoeproblemer. Det skal bemaerkes, at henvisningen til »globale miljoeproblemer« blev indsat ved Maastricht-traktaten. Beskyttelsen af ozonlaget er netop omfattet af dette nye maal, der opstilles i artikel 130 R.

55 Principperne, der opregnes i artikel 130 R, stk. 2 og 4, og i artikel 3 B, stk. 2 og 3, drejer sig om forsigtighed og forebyggende indsats, indgreb over for miljoeskader fortrinsvis ved kilden, at forureneren skal betale, proportionalitet, subsidiaritet og integration. Sidstnaevnte princip, hvorefter kravene med hensyn til miljoebeskyttelse skal integreres i udformningen og gennemfoerelsen af Faellesskabets politikker paa andre omraader, understreger hvilken betydning det fremover skal tillaegges i forbindelse med de oevrige politikker, som Faellesskabet ivaerksaetter. Et saadant princip er faktisk ikke blevet fastsat for nogen anden faellesskabspolitik.

56 Kriterierne, der fastlaegges i artikel 130 R, stk. 3, drejer sig om eksisterende videnskabelige og tekniske data, de miljoemaessige forhold i de forskellige omraader i Faellesskabet, fordele og ulemper ved at gennemfoere eller undlade at gennemfoere en foranstaltning, den oekonomiske og sociale udvikling i Faellesskabet som helhed og en afbalanceret udvikling i dets omraader.

57 Safety anfaegter ikke det retsgrundlag, hvorpaa faellesskabslovgiver har baseret forordningen (34), men haevder, at denne ikke iagttager formaalet med traktatens artikel 130 R, og at den desuden tilsidesaetter proportionalitetsprincippet.

Formaalet med traktatens artikel 130 R

58 Safety goer gaeldende, at forordningen kun ville vaere berettiget, hvis den som foreskrevet i artikel 130 R foerst og fremmest tog sigte paa det hoejst mulige miljoebeskyttelsesniveau (35).

59 Selskabet mener, at der ved gennemfoerelsen af Faellesskabets politik paa miljoeomraadet skal tages hensyn til samtlige eksisterende videnskabelige og tekniske data, og at miljoepolitikken forudsaetter en samlet miljoebeskyttelsesstrategi, som indebaerer, at ODP-, ALT- og GWP-vaerdierne for miljoeskadelige stoffer tages i betragtning samtidig. Denne evalueringsmetode anbefales i oevrigt af FN's »Technology and Economic Assessment Panel«.

60 Safety mener, at faellesskabslovgiver ved kun at fastsaette foranstaltninger imod udtyndingen af ozonlaget, hvor der i samme retsakt ogsaa burde have vaeret fastsat foranstaltninger imod opvarmningen af jordkloden, har overtraadt traktatens artikel 130 R, og drager under henvisning til Domstolens praksis (36) den konklusion, at faellesskabslovgiver dermed har gjort sig skyldig i magtfordrejning. Den italienske regering deler denne opfattelse.

61 Raadet er af den opfattelse, at det efter traktatens artikel 130 R og 130 S kan udoeve et frit skoen med hensyn til valg af miljoepolitik, og at dets beslutning om at tillaegge faren for miljoeet som foelge af nedbrydningen af ozonlaget hoejere prioritet end faren for miljoeet som foelge af opvarmningen af jordkloden derfor ikke kan indbringes for Domstolen. Det understreger i oevrigt, at det er omfattet af internationale aftaler om klimaaendringer, hvordan man skal forholde sig til problemet vedroerende opvarmningen af jordkloden (37).

62 Desuden haevder Raadet - stoettet af Kommissionen - at artikel 130 S og 130 R tillaegger det en bred befoejelse til som led i den miljoepolitik, som det frit kan fastlaegge, at vaelge, hvilke foranstaltninger der skal traeffes for at foere politikken ud i livet. Derfor kan der kun rejses spoergsmaal om lovligheden af foranstaltninger, som er klart upassende i forhold til det tilsigtede maal.

63 Safety's foerste klagepunkt indebaerer, at det maa bestemmes, hvor frit et skoen faellesskabslovgiver har inden for rammerne af den lovgivningsbefoejelse, som traktatens artikel 130 S og 130 R tillaegger ham.

64 Jeg deler Raadets og Kommissionens opfattelse af hovedsagelig fire grunde.

65 For det foerste er de maal, som fastsaettes i traktatens artikel 130 R, stk. 1, affattet saaledes: »1. Faellesskabets politik paa miljoeomraadet skal bidrage til forfoelgelse af nedennaevnte maal:

- bevarelse, beskyttelse og forbedring af miljoekvaliteten

- beskyttelse af menneskers sundhed

- en forsigtig og rationel udnyttelse af naturressourcerne

- fremme paa internationalt plan af foranstaltninger til loesning af de regionale og globale miljoeproblemer«.

Jeg mener derfor ikke, at det kan udledes af denne bestemmelse, at Faellesskabets miljoebeskyttelsespolitik er underlagt praecise begraensninger, som noeje skal overholdes, eftersom den kun skal »bidrage til forfoelgelse« af generelt formulerede maal.

66 Jeg mener heller ikke, at traktaten angiver, i hvilken udstraekning dens krav paa dette omraade skal opfyldes, eller at dens artikel 130 R, stk. 2, som bestemmer, at »Faellesskabets politik paa miljoeomraadet tager sigte paa et hoejt beskyttelsesniveau ...«, skal fortolkes saaledes.

67 Artikel 130 R, stk. 2, hvori denne passage findes, omhandler nemlig kun de principper, som faellesskabslovgiver skal iagttage ved gennemfoerelsen af sin miljoepolitik. Passagen skal derfor opfattes som en henstilling om til stadighed at forbedre den politik, som allerede foeres. Gennemfoerelsen af Faellesskabets miljoepolitik maa saaledes skulle opfattes som en kontinuerlig proces.

68 For det andet mener jeg ikke, at det er uden betydning, at EF-traktatens artikel 130 S anvender udtrykket »de aktioner, der skal ivaerksaettes af Faellesskabet« i stedet for »Faellesskabets politik paa miljoeomraadet« som i artikel 130 R (38).

69 Udtrykket »politik« indebaerer i modsaetning til udtrykket »aktioner« hensyntagen til en helhed af omstaendigheder, fremgangsmaader eller foranstaltninger. Selv om valget mellem forskellige punktaktioner undertiden kan vaere svaert, forudsaetter valget af en bestemt politik derfor noedvendigvis en undersoegelse af komplekse og almindeligvis indbyrdes modstridende forhold, hvilket bekraeftes af selve indholdet af artikel 130 R.

70 Derfor fastlaegger artikel 130 R, stk. 2, den regel, at Faellesskabets miljoepolitik skal bygge paa princippet om forebyggende indsats. Artiklens foerste afsnit paalaegger saaledes faellesskabslovgiver at vurdere, hvilke virkninger de regler, som han udsteder, vil faa.

71 Desuden fastsaettes det naermere i artiklens stk. 3, at Faellesskabet ved udarbejdelsen af sin miljoepolitik skal tage hensyn til en raekke kriterier, bl.a. eksisterende videnskabelige og tekniske data og fordele og ulemper ved at gennemfoere eller undlade at gennemfoere en foranstaltning.

72 Det er klart, at faellesskabslovgiver ikke kan overholde denne regel og disse kriterier uden foerst at undersoege komplekse forhold, idet der foretages en vurdering af henholdsvis fordele og ulemper ved at gennemfoere eller undlade at gennemfoere en bestemt foranstaltning.

73 Naar der foreligger saadanne forhold, har Domstolen altid naegtet at saette sin egen bedoemmelse af, om de valgte foranstaltninger er mere eller mindre passende (39), i stedet for faellesskabslovgivers, medmindre sagsoegeren har forelagt bevis for, at faellesskabslovgiver i betragtning af de oplysninger, som forelaa, da reglerne blev udstedt (40), har foretaget et aabenbart urigtigt skoen, begaaet magtfordrejning (41) eller aabenbart overskredet graenserne for sit skoen (42).

74 Desuden fremgaar det af traktatens artikel 130 T, at: »Beskyttelsesforanstaltninger, som vedtages i henhold til artikel 130 S, er ikke til hinder for, at de enkelte medlemsstater opretholder eller indfoerer strengere beskyttelsesforanstaltninger. Disse foranstaltninger skal vaere forenelige med denne traktat. De meddeles Kommissionen.«

75 Det fremgaar klart af denne artikel, at artikel 130 R ikke har til formaal at sikre fuldstaendig, oejeblikkelig og global beskyttelse af miljoeet.

76 Endelig udtalte Domstolen i foernaevnte Peralta-dom (43), at:

»... artikel 130 R alene [fastlaegger] de almindelige formaal med Faellesskabets virke paa miljoeomraadet. Det tilkommer Raadet at traeffe afgoerelse om de foranstaltninger, der skal ivaerksaettes af Faellesskabet, jf. artikel 130 s. I artikel 130 T er det bestemt, at beskyttelsesforanstaltninger, som vedtages i Faellesskabet i henhold til artikel 130 S, ikke er til hinder for, at de enkelte medlemsstater opretholder eller indfoerer strengere beskyttelsesforanstaltninger, som er forenelige med traktaten«.

77 Det fremgaar af ovenstaaende, at traktaten ikke stiller krav om, at faellesskabslovgiver jeblikkelig gennemfoerer en miljoepolitik, der tilstraeber det hoejst mulige beskyttelsesniveau, og at det er fuldt foreneligt med formaalet med traktatens artikel 130 R, at en forordning kun tager sigte paa en vaesentlig forbedring af miljoebeskyttelsen i Faellesskabet (44).

78 Som tidligere naevnt (45) har forordningen da ogsaa kun til formaal under hensyntagen til de eksisterende tekniske og videnskabelige resultater og tilstedevaerelsen af mindre skadelige erstatningsstoffer, som kan anvendes til samme formaal, gradvis at fjerne de ozonlagsnedbrydende stoffer og i overensstemmelse med Wienerkonventionen og traktaten at indfoere strengere kontrolforanstaltninger end i anden aendring. Forordningen vil dog foere til en vaesentlig forbedring af ozonlagsbeskyttelsen i Faellesskabet.

79 Dens formaal er foelgelig fuldt foreneligt med de i traktatens artikel 130 R opstillede maal.

Spoergsmaalet om, hvorvidt forordningens artikel 5 er forenelig med proportionalitetsprincippet

80 Safety medgiver, at traktatens artikel 130 R ikke paalaegger faellesskabslovgiver kun at udstede saadanne retsforskrifter, som sikrer det hoejest mulige miljoebeskyttelsesniveau, og at faellesskabslovgiver frit kan vaelge, hvilken miljoebeskyttelsespolitik der skal foeres (i det aktuelle tilfaelde med hensyn til beskyttelse af ozonlaget), men haevder, at forordningens artikel 5 ikke goer det muligt at naa maalet, naar det forstaas paa denne maade.

81 Til belysning af sin paastand anfoerer Safety, at bestemmelsen forbyder anvendelse af HCFC inden for brandslukning, men tillader anvendelse af andre stoffer med en langt hoejere ODP-vaerdi. Det gaelder saaledes haloner, som ogsaa anvendes inden for brandslukning, og et HCFC-baseret produkt som 141b, der bruges som oploesningsmiddel.

82 Raadet og Kommissionen goer gaeldende, at en politik for beskyttelse af ozonlaget ikke noedvendigvis skal omfatte regler for andre stoffer end dem, der udtynder det. Derfor er stoffer med en ODP-vaerdi paa nul, saasom HCF og PCF, ikke omfattet af forordningen.

83 Endvidere peger de paa, at de foranstaltninger, der ivaerksaettes ved forordningen, er berettigede under henvisning til reglen om, at der skal tages hensyn til, om der set fra et videnskabeligt synspunkt findes passende erstatningsstoffer paa tidspunktet for dens udstedelse, som kan anvendes til samme formaal, og som medfoerer en mindre kraftig udtynding af ozonlaget.

84 De haevder, at denne regel noeje er blevet overholdt. Det totale forbud mod anvendelse af HCFC inden for brandslukning er saaledes berettiget, fordi der fandtes erstatningsstoffer med en ODP-vaerdi taet paa nul, saasom vand, pulver og inert gas, som kunne anvendes til samme formaal (46), da forordningen blev udstedt.

85 Til gengaeld, anfoerer de, fandtes der for halonernes vedkommende inden for de saakaldt »vaesentlige anvendelser« (47), dvs. slukning af brande i smaa rum saasom kampvogne, operationsstuer, fly og undervandsbaade, ikke noget passende erstatningsstof, da forordningen blev udstedt - nemlig et stof med samme brandslukningsevne og med lige saa ringe giftighed for mennesker - saaledes heller ikke engang HCFC (48). I oevrigt peger Raadet og Kommissionen paa, at dette stadig er tilfaeldet (49).

86 De haevder i medfoer heraf, at de ved forordningen fastsatte foranstaltninger er i fuld overensstemmelse med proportionalitetsprincippet.

87 Ifoelge proportionalitetsprincippet i traktatens artikel 3 B, stk. 3, er Faellesskabet inden for sin miljoepolitik paa basis af traktatens artikel 130 R og 130 S udtrykkelig forpligtet til kun at handle i det omfang, det er noedvendigt og passende for at naa de maal, som det paahviler det at forfoelge.

88 Jeg erindrer om, at faellesskabsinstitutionernes retsakter efter dette overordnede princip i faellesskabsretten ikke maa overskride, hvad der er noedvendigt og passende for virkeliggoerelsen af de maal, som lovligt forfoelges af de paagaeldende bestemmelser. Saaledes skal, naar der foreligger et valg mellem flere forskellige egnede foranstaltninger, den mindst indgribende traeffes, og de forvoldte ulemper maa ikke staa i misforhold til det forfulgte maal (50).

89 At forholde sig til Safety's klage er ensbetydende med at proeve, om den omtvistede foranstaltning - som bestaar i at undtage HCFC-holdigt brandslukningsudstyr fra det indre marked, fordi der findes lige saa effektive erstatningsstoffer med en ODP-vaerdi taet paa nul, som kan anvendes til samme formaal, og som er mindre skadelige for ozonlaget - i betragtning af de videnskabelige og tekniske data, som var til raadighed for Raadet, da forordningen blev udstedt, er benbart uegnet i forhold til det forfulgte maal, om den er noedvendig for at naa dette, og om andre, mindre indgribende midler havde kunnet vaelges.

90 Jeg mener ikke, at denne proevelse bestaar i at afgoere et videnskabeligt eller teknisk spoergsmaal. Ikke alene raader Domstolen ikke over resultatet af de videnskabelige undersoegelser, der var blevet gennemfoert og forelagt Raadet (51), da forordningen blev udstedt, men selv om den gjorde, tvivler jeg paa, at den havde vaeret kompetent til at loese en saadan problemstilling uden kyndig bistand af eksperter. Domstolens opgave bestaar i paa grundlag af de fremlagte dokumenter at kontrollere, at lovgiver ikke har begaaet en grov og aabenbar fejl.

91 En gennemgang af disse dokumenter bekraefter rigtigheden af - den bestrides i hvert fald ikke af nogen af de regeringer, der har afgivet indlaeg, og selv ikke af Safety og den italienske regering - at det for at beskytte ozonlaget, ud fra de videnskabelige data, der var til raadighed, da forordningen blev vedtaget:

- var et passende middel til at sikre denne beskyttelse alene at fastsaette regler for de stoffer, der kunne udtynde det

- i dette oejemed kun forekom passende at tage de paagaeldende stoffers ODP-vaerdi i betragtning

- var med rette, at HCFC blev anset for skadelige for ozonlaget

- var muligt inden for brandslukning at erstatte HCFC med andre, langt mindre skadelige stoffer.

92 Desuden er der, om end Safety har en anden opfattelse, saa godt som fuld enighed om, at HCFC ikke er bedre egnet til vaesentlige anvendelser end haloner.

93 Det fremgaar af ovenstaaende, at det ikke var aabenbart »upassende og urimeligt« at indfoere den omtvistede foranstaltning, og at forordningens artikel 5 foelgelig er i overensstemmelse med traktatens artikel 130 R.

Fjerde spoergsmaal

94 Med dette spoergsmaal anmoder Giudice di Pace di Genova Domstolen om at udtale sig om, hvorvidt en forordning som den omtvistede, der bygger paa traktatens artikel 130 R, kan berettige undtagelser fra dens artikel 86 og 92, og i bekraeftende fald paa hvilke betingelser.

95 Da jeg ikke mener at kunne besvare spoergsmaalet om, hvorvidt forordningens artikel 5 er forenelig med artikel 86 og 92 (tredje spoergsmaal) (52), fordi der ikke er tilstraekkelige faktiske oplysninger til raadighed, og fordi Domstolens opgave i overensstemmelse med traktatens artikel 177 som naevnt (53) kun er at afgive saadanne svar, som er noedvendige for afgoerelsen af hovedsagen - og ikke at udoeve responderende virksomhed vedroerende generelle eller hypotetiske spoergsmaal - foreslaar jeg den, at den afviser dette spoergsmaal.

Andet spoergsmaal (om forordningens artikel 5 er forenelig med traktatens artikel 30)

96 Jeg mener ikke, at besvarelsen af dette spoergsmaal kraever nogen laengere udredning.

97 Jeg skal blot henvise til, at Domstolen i fast retspraksis har udtalt foelgende:

»Domstolen har allerede, i dom af 7. februar 1985 (Association de défense des brûleurs d'huiles usagées, sag 240/83, Sml. s. 531), anerkendt beskyttelsen af miljoeet som 'et af Faellesskabets grundlaeggende formaal', der som saadant kan retfaerdiggoere visse begraensninger i princippet om de frie varebevaegelser. Denne vurdering er i oevrigt bekraeftet i den europaeiske faelles akt.

Det maa saaledes laegges til grund, at miljoebeskyttelse er et tvingende hensyn, der kan begraense anvendelsen af traktatens artikel 30« (54).

98 Domstolen har fastslaaet, at de begraensninger for varernes frie bevaegelighed, som er begrundet i det tvingende hensyn, som beskyttelse af miljoeet udgoer, skal vaere noedvendige for at naa de maal, der forfoelges med bestemmelserne (55). Med andre ord skal proportionalitetsprincippet iagttages.

99 Paa trods af at den oprindelige EOEF-traktats artikel 2 og 3 ikke direkte angav miljoebeskyttelse som et af Faellesskabets udtrykte maal, havde Domstolen i foernaevnte dom i sagen Association de défense des brûleurs d'huiles usagées saaledes allerede inden indsaettelsen af artikel 130 R i EOEF-traktaten indirekte udpeget det som et saadant (56).

100 Desuden udtalte Domstolen efter ikrafttraedelsen af den europaeiske faelles akt den 1. juli 1987 i foernaevnte dom af 17. marts 1993 i sagen Kommissionen mod Raadet, praemis 21, at EOEF-traktatens artikel 130 S var det korrekte retsgrundlag for et direktiv, der som det vaesentlige havde miljoebeskyttelse som formaal, og bekraeftede noedvendigvis, i praemis 13, at »... for saa vidt angaar affald kan tvingende miljoebeskyttelseshensyn begrunde undtagelser fra princippet om fri bevaegelighed« (57).

101 Efter at Maastricht-traktaten, som laegger endnu stoerre vaegt paa miljoebeskyttelsesmaalsaetningen, er traadt i kraft, er det utaenkeligt, at Domstolen skulle svare anderledes. Den omtvistede forordning, der bygger paa EF-traktatens artikel 130 R, tillader faellesskabslovgiver at fravige reglen om frie varebevaegelser paa grund af det tvingende hensyn, som beskyttelsen af miljoeet udgoer, for saa vidt undtagelsen staar i forhold til det forfulgte maal.

102 Faellesskabet maa nemlig ifoelge traktatens artikel 3 B kun handle »i det omfang, det er noedvendigt for at naa denne traktats maal«; dvs. det skal iagttage proportionalitetsprincippet.

103 I det foreliggende tilfaelde er det aabenbart, at brandslukningsapparater er varer, og at det er en uundgaaelig foelge af forordningens artikel 5, at den ved at undtage dem fuldstaendig fra det indre marked hindrer dem i at bevaege sig frit i Faellesskabet.

104 Ingen bestrider imidlertid, at beskyttelsen af ozonlaget er et »tvingende miljoebeskyttelseshensyn« som omhandlet i Domstolens foernaevnte dom af 17. marts 1993 i sagen Kommissionen mod Raadet. Endvidere har jeg vist, at artikel 5 er i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet.

105 De forelaeggende domstole maa derfor gives det svar, at artikel 5 ikke er i strid med traktatens artikel 30.

106 Naar den omtvistede lovgivning er begrundet i »et tvingende hensyn«, er det unoedvendigt at undersoege, om den ogsaa er det under henvisning til traktatens artikel 36, saadan som Giudice di Pace di Genova udtrykkelig anmoder Domstolen om at goere.

Femte spoergsmaal (om forordningens artikel 5 er forenelig med traktatens artikel 3 og 5)

107 Traktatens artikel 3 opregner Faellesskabets maal. Jeg paaviste under behandlingen af foerste spoergsmaal, at forordningen blev udstedt for at virkeliggoere et af disse maal.

108 I traktatens artikel 5 er der »fastsat et princip om loyalt samarbejde i forholdet mellem medlemsstaterne og faellesskabsinstitutionerne. Ved dette princip forpligtes medlemsstaterne til at traeffe alle foranstaltninger, der er egnede til at sikre faellesskabsrettens raekkevidde og effektivitet, men samtidig er ogsaa faellesskabsinstitutionerne forpligtet til loyalt at samarbejde med medlemsstaterne ...« (58).

109 Jeg skal blot pege paa, at Domstolen har udtalt, at »Raadets vedtagelse af en retsakt ... [ikke kan] udgoere ... en tilsidesaettelse af den loyalitetspligt, der paahviler Raadet som institution« (59).

110 Der maa derfor svares de forelaeggende domstole, at forordningens artikel 5 ikke er i strid med traktatens artikel 3 og 5.

111 Det foelger af alt det ovenfor anfoerte, at der maa svares de forelaeggende domstole, at gennemgangen af de forelagte spoergsmaal intet har frembragt, der kan rejse tvivl om gyldigheden af forordningens artikel 5.

Forslag til afgoerelse

112 Af ovenstaaende grunde foreslaar jeg Domstolen, at den besvarer de af Giudice di Pace di Genova og Pretura circondariale di Avezzano stillede spoergsmaal paa foelgende maade:

1) Sag C-284/95

»Artikel 5 i Raadets forordning (EF) nr. 3093/94 af 15. december 1994 om stoffer, der nedbryder ozonlaget, skal fortolkes saaledes, at anvendelse, markedsfoering, fremstilling og import af hydrochlorfluorcarbonforbindelser til brandslukning er forbudt med virkning fra den 1. juni 1995.

Gennemgangen af denne bestemmelse har intet frembragt, der kan rejse tvivl om dens gyldighed.«

2) Sag C-341/95

»Gennemgangen af artikel 5 i Raadets forordning (EF) nr. 3093/94 af 15. december 1994 om stoffer, der nedbryder ozonlaget, har intet frembragt, der kan rejse tvivl om dens gyldighed.«

(1) - EFT L 333, s. 1.

(2) - Af 4.3.1991 om stoffer, der nedbryder ozonlaget (EFT L 67, s. 1).

(3) - Af 30.12.1992 om aendring af forordning (EOEF) nr. 594/91 med henblik paa en fremskyndelse af afviklingen af stoffer, der nedbryder ozonlaget (EFT L 405, s. 41).

(4) - Raadets beslutning 88/540/EOEF af 14.10.1988 om indgaaelse af Wienerkonventionen om beskyttelse af ozonlaget og Montreal-protokollen om stoffer, der nedbryder ozonlaget (EFT L 297, s. 8).

(5) - Raadets beslutning 94/68/EF om indgaaelse af aendringen til Montreal-protokollen om stoffer, der nedbryder ozonlaget (EFT 1994 L 33, s. 1).

(6) - Forordningens fjerde til ottende betragtning.

(7) - Forordningens tredje og fjerde betragtning.

(8) - Forordningens sjette betragtning.

(9) - Betegnelse for to kemiske forbindelser, som bestaar af samme elementer i samme maengdeforhold, men som har forskellige egenskaber.

(10) - Forordningens ikrafttraedelsesdato er ifoelge artikel 21 den 23.12.1994, hvorfor artikel 5 har virkning fra den 1.6.1995.

(11) - Den saakaldte forvaltningskomitéprocedure.

(12) - Jf. bl.a. dom af 1.12.1965, sag 16/65, Schwarze, Sml. 1965-1968, s. 131, org. ref.: Rec. s. 1081, hvori Domstolen udtalte, at »det retslige samarbejde, der indfoeres ved artikel 177, og inden for hvis rammer de nationale retter og Domstolen ifoelge deres respektive befoejelser direkte og gensidigt skal bidrage til, at der naas frem til en saadan afgoerelse, at der sikres en ensartet anvendelse af faellesskabsretten i samtlige medlemsstater ...« (praemis 7, min fremhaevelse).

(13) - Jf. eksempelvis dom af 9.2.1995, sag C-412/93, Leclerc-Siplec, Sml. I, s. 179, praemis 12.

(14) - A.st., praemis 13.

(15) - Jf. i en sammenlignelig sag f.eks. dom af 14.7.1994, sag C-379/92, Peralta, Sml. I, s. 3453, praemis 8.

(16) - Fra og med dom af 19.12.1968, sag 13/68, Salgoil, Sml. 1965-1968, s. 553, org. ref.: Rec. s. 661.

(17) - Dom af 16.6.1981, sag 126/80, Salonia, Sml. s. 1563, praemis 6, min fremhaevelse.

(18) - Dom af 20.3.1986, sag 35/85, Tissier, Sml. s. 1207, praemis 9, min fremhaevelse. Fast retspraksis fra og med dom af 6.4.1962, sag 13/61, Bosch, Sml. 1954-1964, s. 293, org. ref.: Rec. s. 89.

(19) - Jf. bl.a. foernaevnte Tissier-dom, praemis 10.

(20) - Jf. i forelaeggelseskendelsens tredje praemis i sag C-284/95 udtrykket »paa miljoebeskyttelsesomraadet er det tilsyneladende noedvendigt at ...« og henvisningen til traktatens artikel 130 R i det foerste praejudicielle spoergsmaal. Jf. paa samme maade punkt 2.1, sjette afsnit, i forelaeggelseskendelsen i sag C-341/95.

(21) - Sag C-284/95: tredje praemis i forelaeggelseskendelsen; sag C-341/95: forelaeggelseskendelsens punkt 2.1, tredje, fjerde og femte afsnit.

(22) - Jf. punkt 59, 60 og 61 i dette forslag til afgoerelse.

(23) - A.st., punkt 80 og 81.

(24) - Sag C-284/95: tredje praemis i forelaeggelseskendelsen; sag C-341/95: forelaeggelseskendelsens punkt 2.1, tredje, fjerde og femte afsnit.

(25) - Sag C-284/95: fjerde praemis i forelaeggelseskendelsen: »... det kan derfor ikke udelukkes, at denne begraensning ... [er uforenelig med traktatens artikel 30]«; sag C-341/95: forelaeggelseskendelsens punkt 2.2.

(26) - Sag C-284/95: femte praemis i forelaeggelseskendelsen; sag C-341/95: forelaeggelseskendelsens punkt 2.3.

(27) - Dom af 24.11.1992, sag C-286/90, Poulsen og Diva Navigation, Sml. I, s. 6019, praemis 9. Jf. ogsaa dom af 24.11.1993, sag C-405/92, Mondiet, Sml. I, s. 6133, praemis 12, og, modsaetningsvis, foernaevnte Peralta-dom, praemis 16.

(28) - Jf. navnlig Montreal-protokollens artikel 1 og bilag A.

(29) - Jf. bl.a. anden aendring, artikel 1, litra A) og EE).

(30) - A.st., artikel 1, litra G) og Q).

(31) - Der indfoeres en kvoteordning.

(32) - Hvilket Safety erkendte under den mundtlige forhandling.

(33) - Dom af 26.1.1993, forenede sager C-320/90, C-321/90 og C-322/90, Telemarsicabruzzo m.fl., Sml. I, s. 393, praemis 6. For et senere eksempel jf. ogsaa kendelse af 30.6.1997, sag C-66/97, Banco de Fomento e Exterior, Sml. I, s. 3757, praemis 7.

(34) - Om valget af retsgrundlag for Faellesskabets retsforskrifter paa miljoeomraadet jf. bl.a. dom af 11.6.1991, sag C-300/89, Kommissionen mod Raadet, Sml. I, s. 2867, og af 17.3.1993, sag C-155/91, Kommissionen mod Raadet, Sml. I, s. 939. Jf. desuden X. Debroux' artikel »Le choix de la base juridique dans l'action environnementale de l'Union européenne« i Cahiers de droit européen, 1995, nr. 3-4, s. 256.

(35) - Jf. navnlig punkt 2, litra a), andet afsnit, i Safety's skriftlige indlaeg i sag C-284/95.

(36) - Dom af 11.7.1990, sag C-323/88, Sermes, Sml. I, s. 3027, praemis 33.

(37) - Raadets afgoerelse 94/69/EF af 15.12.1993 om indgaaelse af De Forenede Nationers rammekonvention om klimaaendringer (EFT 1994 L 33, s. 11). Den 11.12.1997 blev der efter konferencen om klimaaendringer, som Faellesskabet og medlemsstaterne deltog i, vedtaget en protokol til denne konvention om begraensning af drivhusgasemissionerne (Agence Europe nr. 7121 af 14.12.1997).

(38) - Jf. herom J. Closs, G. Reinesch, D. Vignes og J. Weyland: Le traité de Maastricht: Genèse, analyse, commentaires, Bruylant, 1993, s. 320, punkt 1, andet afsnit.

(39) - Jf. bl.a. dom af 20.10.1977, sag 29/77, Roquette Frères, Sml. s. 1835, praemis 19 og 20.

(40) - Jf. bl.a. dom af 21.2.1990, forenede sager C-267/88 - C-285/88, Wuidart m.fl., Sml. I, s. 435, praemis 14, og af 5.10.1994, sag C-280/93, Tyskland mod Raadet, Sml. I, s. 4973, praemis 90.

(41) - Jf. bl.a. foernaevnte Sermes-dom.

(42) - Jf. eksempelvis paa sundhedsomraadet dom af 12.11.1996, sag C-84/94, Det Forenede Kongerige mod Raadet, Sml. I, s. 5755, praemis 58, inden for den oekonomiske politik dom af 13.5.1997, sag C-233/94, Tyskland mod Parlamentet og Raadet, Sml. I, s. 2405, praemis 55 og 56, og paa det landbrugspolitiske omraade dom af 30.10.1975, sag 23/75, Rey Soda, Sml. s. 1279, praemis 11.

(43) - Praemis 57.

(44) - Jf. i analogi hermed ovennaevnte dom i sagen Tyskland mod Raadet og Parlamentet, hvori Domstolen i praemis 48 fastslog, at traktatens artikel 3, litra s), hvorefter »Faellesskabets virke under de betingelser og i det tempo, som er foreskrevet i denne traktat, [skal] indebaere ... bidrag til styrkelse af forbrugerbeskyttelse«, ikke kan fortolkes saaledes, at de paalaegger faellesskabslovgiver at »stadfaeste det hoejeste beskyttelsesniveau, der findes i en bestemt medlemsstat«.

(45) - Jf. punkt 3 i dette forslag til afgoerelse.

(46) - Den danske, tyske, spanske, oestrigske, portugisiske, finske og svenske regering goer desuden gaeldende, at der ikke er nogen videnskabelig begrundelse for at anvende HCFC inden for brandslukning.

(47) - Ifoelge Kommissionens beslutning 98/67/EF af 16.12.1997 om fordelingen af de maengder af kontrollerede stoffer, der er tilladte for vaesentlige anvendelser i Faellesskabet i 1998 i henhold til Raadets forordning (EF) nr. 3093/94 (EFT 1998 L 10, s. 31) boer anvendelsen af et kontrolleret stof kun kvalificeres som »vaesentlig«, hvis den er noedvendig for sundheden og sikkerheden eller afgoerende for, at samfundet kan fungere, og hvis der ikke findes teknisk og oekonomisk gennemfoerlige alternativer eller erstatninger, der kan accepteres ud fra et miljoe- eller sundhedsmaessigt synspunkt.

(48) - Jf. herom den danske, tyske, spanske, oestrigske, portugisiske, finske og svenske regerings bemaerkninger.

(49) - A.st.

(50) - Jf. eksempelvis foernaevnte dom i sagen Tyskland mod Parlamentet og Raadet, praemis 54.

(51) - Herom skal det naevnes, at det ikke fremgaar af de tabeller over ODP-vaerdier for kontrollerede stoffer saasom haloner og NAF S III, der er blevet forelagt Domstolen, hvornaar de paagaeldende resultater er opnaaet. De kan derfor ikke benyttes.

(52) - Jf. punkt 48, 49 og 50 i dette forslag til afgoerelse.

(53) - A.st., punkt 17.

(54) - Dom af 20.9.1988, sag 302/86, Kommissionen mod Danmark, Sml. s. 4607, praemis 8 og 9, min fremhaevelse. Jf. desuden N. De Sadeleer's artikel »La question du choix juridique des actes communautaires ayant trait à la protection de l'environnement: symbiose ou opposition entre la politique d'établissement du marché interne de l'environnement?«, Revue juridique de l'environnement, 1993, s. 597.

(55) - A.st., praemis 12.

(56) - Jf. navnlig praemis 13.

(57) - Min fremhaevelse.

(58) - Jf. bl.a. dom af 13.10.1992, forenede sager C-63/90 og C-67/90, Portugal og Spanien mod Raadet, Sml. I, s. 5073, praemis 52.

(59) - A.st., praemis 53.