ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
DA Den Europæiske Unions Tidende C 152/17

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) den 14. februar 2018 — Sandoz Ltd og Hexal AG mod G.D. Seale LLC og Janssen Sciences Ireland

(Sag C-114/18)

(2018/C 152/20)

Processprog: engelsk

Den forelæggende ret

Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division)

Parter i hovedsagen

Appellanter: Sandoz Ltd og Hexal AG

Appelindstævnte: G.D. Seale LLC og Janssen Sciences Ireland

Præjudicielt spørgsmål

I tilfælde, hvor den eneste aktive ingrediens i genstanden for et supplerende beskyttelsescertifikat udstedt i henhold til [forordning (EF) nr. 469/2009] (1) tilhører en gruppe af kemiske forbindelser, som falder inden for en Markush-definition i et patentkrav, og hvor samtlige medlemmer af gruppen omfattes af det centrale nyskabende tekniske element i patentet, er det da tilstrækkeligt til at opfylde betingelserne i forordningens artikel 3, litra a), at forbindelsen omgående ville blive genkendt som faldende inden for gruppen (og derfor omfattet af patentet ifølge national patentret) ved en granskning af dens struktur, eller skal de specifikke substituenter, som er nødvendige for at danne den aktive ingrediens, være blandt dem som en fagmand ville kunne udlede af patentkravene på baggrund af den almindeligt tilgængelige viden på området?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 469/2009 af 6.5.2009 om det supplerende beskyttelsescertifikat for lægemidler (EUT 2009, L 152, s. 1).
—

Kongeriget Spanien pålægges i henhold til artikel 260, stk. 3, TEUF dagbøder på 123 928,64 EUR med virkning fra afsigelsen af den dom, hvormed det fastslås, at det ikke har opfyldt forpligtelsen til at vedtage, eller under alle omstændigheder at give Kommissionen meddelelse om, de bestemmelser, som er nødvendige for at efterkomme direktiv 2014/25/EU.
—

Det fastslås, at Republikken Slovenien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 2 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/56/EU af 16. april 2014 om ændring af direktiv 2006/43/EF om lovpligtig revision af årsregnskaber og konsoliderede regnskaber (EUT 2014, L 158, s. 196), idet den ikke senest den 17. juni 2016 har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme direktivet, eller under alle omstændigheder ikke har underrettet Kommissionen om disse bestemmelser.
—

Det fastslås, at Republikken Slovenien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 51 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/23/EU af 26. februar 2014 om tildeling af koncessionskontrakter (EUT 2014, L 94, s. 1), idet den ikke senest den 18. april 2016 har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme direktivet, eller under alle omstændigheder ikke har givet Kommissionen meddelelse herom.
—

Kongeriget Spanien pålægges i henhold til artikel 260, stk. 3, TEUF dagbøder på 61 964,32 EUR med virkning fra afsigelsen af den dom, hvormed det fastslås, at det ikke har opfyldt forpligtelsen til at vedtage, eller under alle omstændigheder at give Kommissionen meddelelse om, de bestemmelser, som er nødvendige for at efterkomme direktiv 2014/23/EU.
4)

Såfremt det sted, hvor forbrugeren skal tilbyde den erhvervsdrivende en forbrugsvare, der er købt ved fjernsalg, med henblik på undersøgelse og eventuel afhjælpning eller omlevering — altid eller i det konkrete tilfælde — er den erhvervsdrivendes hjemsted: Er det foreneligt med artikel 3, stk. 3, første afsnit, sammenholdt med artikel 3, stk. 4, i direktiv 1999/44/EF, at en forbruger skal lægge ud for omkostningerne til fremsendelse og/eller returnering, eller følger det af pligten til »gratis afhjælpning«, at sælgeren er forpligtet til at yde et forskud?
2)

Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende, er national lovgivning, som ikke tillader en momsindbetaler at berigtige afgiftsgrundlaget i tilfælde, hvor afgiftspligten indtrådte for så vidt angår en momspligtig levering til en anden afgiftspligtig, som kun delvist eller slet ikke betalte for leveringen, og som efterfølgende ophørte med at være afgiftspligtig, da i strid med formålet med artikel 90 i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem?
2)

Indgår en vare, der er ankommet til Unionens område, allerede i Unionens økonomiske kredsløb, såfremt varen i strid med toldreglerne ikke henføres under en ordning som omhandlet i direktivets artikel 61, stk. 1, eller ganske vist i første omgang henføres under en sådan ordning, men på grund af en forkert toldretlig adfærd senere ikke længere er omfattet af denne ordning, eller er det en forudsætning for, at varen indgår i Unionens økonomiske kredsløb, at det kan lægges til grund, at varen på grund af denne forkerte toldretlige adfærd i den medlemsstats toldområde, hvor den forkerte adfærd blev begået, indgik i Unionens økonomiske kredsløb og har kunnet forbruges eller anvendes?
1)

Er EU-forordning nr. 1107/2009 (1) i overensstemmelse med forsigtighedsprincippet, når den undlader præcist at definere, hvad et aktivt stof er, idet det overlades til ansøgeren at vælge det, der skal betegnes som det aktive stof i hans produkt, og idet denne gives mulighed for at fokusere hele sit dossier på et enkelt stof, selv om det markedsførte færdige produkt indeholder flere stoffer?
3)

Skal Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/6/EF af 28. januar 2003 om insiderhandel og kursmanipulation (markedsmisbrug) fortolkes således, at manglende oplysning om, at udbyderen af det finansielle instrument ikke har tilladelse til at udbyde denne finansielle tjenesteydelse, manglende videregivelse af væsentlige oplysninger i et prospekt og i et prospekttillæg og en mulig interessekonflikt hos udbyderen af det finansielle instrument i forbindelse med indgåelse af aftaler om et finansielt instrument kan påvirke kursen på de pågældende finansielle instrumenter direkte (i en bestemt retning), og at modparten således har ret til kræve aftalerne annulleret eller ændret eller kræve erstatning for de lidte tab?
1)

Skal artikel 1, stk. 1, første led, litra a), i Rådets direktiv 98/59/EF af 20. juli 1998 om tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivninger vedrørende kollektive afskedigelser (1) (herefter »direktiv 98/59/EF«) fortolkes således, at antallet af arbejdstagere på tidspunktet for afskedigelsen ved normal arbejdsgang er afgørende for beregningen af antallet af arbejdstagere, som en virksomhed normalt beskæftiger?
1)

Skal begrebet barnets sædvanlige opholdssted i henhold til artikel 8, stk. 1, i forordning nr. 2201/2003 (1) fortolkes således, at det sædvanlige opholdssted svarer til det sted, hvor barnet i en vis grad er integreret i et socialt og familiært miljø, uanset at der foreligger en retsafgørelse fra en anden medlemsstat, der er truffet efter barnets flytning med faren til den medlemsstat, hvor den mindreårige er integreret i det sociale og familiære miljø? Eller skal bestemmelserne i artikel 13 i forordning nr. 2201/2003, hvorefter kompetencen er baseret på barnets aktuelle opholdssted, finde anvendelse i dette tilfælde?
1)

Giver artikel 6, stk. 1, i direktiv 2002/20/EF i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/20/EF af 7. marts 2002 om tilladelser til elektroniske kommunikationsnet og –tjenester (1) mulighed for en fortolkning, hvorefter en medlemsstat kan pålægge telekommunikationsoperatørerne en årlig afgift som den, der er fastsat i artikel 5 i ley 8/2009, de 28 de agosto, de financiación de la Corporación de Radio y Televisión Española (lov 8/2009 af 28.8. om finansiering af RTVE), med henblik på at bidrage til finansieringen af [Corporación de Radio y Televisión Española], henset til den positive påvirkning af telekommunikationssektoren, som følger af den nye lovgivning i tv-sektoren og den audiovisuelle sektor, og navnlig ved udvidelsen af fastnet- og mobilbredbåndstjenesterne samt ved fjernelsen af reklamer og afkald på betalingsindhold eller -adgang [begrænset til RTVE], når der tages hensyn til følgende foreliggende omstændigheder: — at det ved denne nye retlige ordning ikke er blevet begrundet eller i det pågældende finansår er blevet godtgjort, at de nævnte virksomheder har oplevet denne positive påvirkning direkte eller indirekte, — at denne afgift fastsættes til 0,9 % af de registrerede bruttodriftsindtægter for det tilsvarende år og ikke beregnes på grundlag af indtægterne fra leveringen af audiovisuelle og reklametjenester, af den stigning, der er skabt heraf, eller af den fortjeneste, som denne aktivitet medfører. Denne afgift udgør en opkrævning fastsat i artikel 5 i ley 8/2009 i dens oprindelige affattelse og ikke kan være begrundet i forhold til den pågældende audiovisuelle tjeneste, idet [den nævnte artikel 5] udgør hjemmelen for det afslag på sagsøgerens anmodninger om tilbagebetaling af uberettigede betalinger og berigtigelse af afgiftsangivelserne i den anfægtede afgørelse, der er genstand for nærværende forvaltningsretlige søgsmål?
—

Parlamentet pålagde appellanten at bevise, at han ikke havde begået nogen fejl, selv om det ikke rådede over nogen elementer, som for alvor gjorde det muligt at påstå, at der forelå en fejl.
2)

Har det for besvarelsen af spørgsmål 1 betydning, at de pågældende havde mulighed for at tegne en frivillig forsikring efter AOW, eller at de kunne anmode Svb om for deres vedkommende at indgå en aftale som omhandlet i artikel 17 i forordning nr. 1408/71?
—

Retten har begået en retlig fejl ved at antage, at Unionen principielt ikke kan ifalde ansvar som følge af den utilstrækkelige begrundelse for de foranstaltninger, der er truffet over for appellanten, og ved at undlade at efterprøve, om der er sket en tilsidesættelse af retten til en effektiv domstolsbeskyttelse.
a.

Skal artikel 7 i afgørelse nr. 2/76 (1) henholdsvis artikel 13 i afgørelse nr. 1/80 1 fortolkes således, at disse bestemmelser ikke er til hinder for en national ordning om almindelig behandling og opbevaring af biometriske data om tredjelandsstatsborgere, herunder tyrkiske statsborgere, i et register som omhandlet i artikel 2, litra a) og b), i Europa-Parlamentet og Rådets direktiv 95/46/EF af 24. oktober 1995 om beskyttelse af fysiske personer i forbindelse med behandling af personoplysninger og om fri udveksling af sådanne oplysninger (EFT 1995, L 281), idet denne nationale ordning ikke går videre end nødvendigt for at gennemføre det med ordningen tilstræbte lovlige formål om at forhindre og bekæmpe identitets- og dokumentsvig?
1)

Er artikel 3 i direktiv 2009/103/EF (1) til hinder for en fortolkning, hvorefter den lovpligtige forsikrings dækning omfatter skader forårsaget af en brand i et køretøj, der holder stille, når branden udspringer af mekanismer, der er nødvendige for at udføre køretøjets funktion som transportmiddel?
Når den nationale ret har fastslået, at der foreligger et misbrug af flere på hinanden følgende ansættelser af den vedtægtsmæssigt, midlertidigt ansatte vikar hos SERMAS, idet denne ansættelse sigter mod at dække permanente og strukturelle behov for levering af ydelser fra de vedtægtsmæssigt fastansatte medarbejdere, og der ikke findes noget effektivt middel i den nationale retsorden til at sanktionere et sådant misbrug og til at eliminere konsekvenserne af tilsidesættelsen af den EU-retlige bestemmelse, skal § 5 i rammeaftalen i bilaget til direktiv 1999/70/EF da fortolkes således, at den forpligter den nationale ret til at træffe effektive og afskrækkende foranstaltninger, som sikrer rammeaftalens effektive virkning, og dermed til at sanktionere et sådant misbrug og eliminere konsekvenserne af tilsidesættelsen af den pågældende EU-retlige bestemmelse ved at undlade at anvende den nationale bestemmelse, som er til hinder herfor?

Såfremt spørgsmålet besvares bekræftende, og som Den Europæiske Unions Domstol fastslog i præmis 41 i dom af 14. september 2016, forenede sager C-184/15 og C-197/15 (2):

Vil det da være foreneligt med de mål, der forfølges med direktiv 1999/70/EF at ændre det tidsbegrænsede vedtægtsmæssige ansættelsesforhold som vikaransat/hjælpepersonale/afløser til et stabilt vedtægtsmæssigt ansættelsesforhold, eventuelt i form af en betegnelse som fastansat offentlig ansat eller tidsubegrænset offentlig ansat med den samme stabilitet i ansættelsen som de sammenlignelige vedtægtsmæssigt fastansatte medarbejdere, som middel til at forhindre eller sanktionere misbrug af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelsesforhold og eliminere konsekvenserne af tilsidesættelsen af EU-retten?
—

en retlig fejl, for så vidt som Retten fastslog, at SSM-rammeforordningens artikel 2, stk. 21, litra c), gør det muligt for ECB at foretage tilsyn på et konsolideret grundlag med institutter, der er tilknyttet et centralt organ, selv om dette centrale organ ikke er et kreditinstitut
1)

Skal artikel 9, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/60/EF af 23. oktober 2000 (1), som fastsætter princippet om dækning af omkostninger ved forsyningspligtydelser og foreskriver en passende økonomisk analyse af vandanvendelsen, fortolkes således, at den er til hinder for indførelsen af et gebyr for anvendelse af indvand til elektricitetsproduktion som det i hovedsagen omtvistede, som hverken tilskynder til en effektiv vandanvendelse eller fastlægger ordninger med henblik på bevarelse og beskyttelse af de offentlige vandressourcer, og hvis kvantificering på ingen måde er knyttet til kapaciteten til at forårsage skade på de offentlige vandressourcer, idet gebyret udelukkende har fokus på muligheden for at skabe indtægter fra producenterne?
—

Skal bestemmelserne i artikel 103 og 311 i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 (1) samt dets bilag IX, del A, nr. 7), fortolkes således, at kravet om, at fotografier skal tages af ophavsmanden, aftrykkes af denne eller under dennes tilsyn, signeres og nummereres i et antal på op til 30 eksemplarer, uanset formater og underlag, er det eneste krav, der skal være opfyldt for, at fotografierne kan være omfattet af den nedsatte momssats?
2)

Har det for besvarelsen af det foregående spørgsmål betydning, at den pågældende havde mulighed for at anmode Svb om for hendes vedkommende at indgå en aftale som omhandlet i artikel 17 i forordning nr. 1408/71?
—

Parlamentet pålagde appellanten at bevise, at hun ikke havde begået nogen fejl, selv om det ikke rådede over nogen elementer, som for alvor gjorde det muligt at påstå, at der forelå en fejl.
1)

Giver artikel 6, stk. 1, i direktiv 2002/20/EF i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/20/EF af 7. marts 2002 om tilladelser til elektroniske kommunikationsnet og –tjenester (1) mulighed for en fortolkning, hvorefter en medlemsstat kan pålægge telekommunikationsoperatørerne en årlig afgift som den, der er fastsat i artikel 5 i ley 8/2009, de 28 de agosto, de financiación de la Corporación de Radio y Televisión Española (lov 8/2009 af 28.8. om finansiering af RTVE), med henblik på at bidrage til finansieringen af Corporación de Radio y Televisión Española, henset til den positive påvirkning af telekommunikationssektoren, som følger af den nye lovgivning i tv-sektoren og den audiovisuelle sektor, og navnlig ved udvidelsen af fastnet- og mobilbredbåndstjenesterne samt ved fjernelsen af reklamer og afkald på betalingsindhold eller -adgang begrænset til RTVE, når der tages hensyn til følgende foreliggende omstændigheder: — at det ved denne nye retlige ordning ikke er blevet begrundet eller i det pågældende finansår er blevet godtgjort, at de nævnte virksomheder har oplevet denne positive påvirkning direkte eller indirekte, — at denne afgift fastsættes til 0,9 % af de registrerede bruttodriftsindtægter for det tilsvarende år og ikke beregnes på grundlag af indtægterne fra leveringen af audiovisuelle og reklametjenester, af den stigning, der er skabt heraf, eller af den fortjeneste, som denne aktivitet medfører. Denne afgift udgør en opkrævning fastsat i artikel 5 i ley 8/2009 i dens oprindelige affattelse og ikke kan være begrundet i forhold til den pågældende audiovisuelle tjeneste, idet den nævnte artikel 5 udgør hjemmelen for det afslag på sagsøgerens anmodninger om tilbagebetaling af uberettigede betalinger og berigtigelse af afgiftsangivelserne i den anfægtede afgørelse, der er genstand for nærværende forvaltningsretlige søgsmål?
—

Republikken Letland pålægges i henhold til artikel 24, stk. 1, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol og artikel 62 i Domstolens procesreglement at meddele enhver relevant oplysning vedrørende den igangværende undersøgelse, som Korupcijas novēršanas un apkarošanas birojs (kontoret for forebyggelse og bekæmpelse af korruption) udfører mod direktøren for Latvijas Banka.
1)

Giver artikel 6, stk. 1, i direktiv 2002/20/EF i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/20/EF af 7. marts 2002 om tilladelser til elektroniske kommunikationsnet og –tjenester (1) mulighed for en fortolkning, hvorefter en medlemsstat kan pålægge telekommunikationsoperatørerne en årlig afgift som den, der er fastsat i artikel 5 i ley 8/2009, de 28 de agosto, de financiación de la Corporación de Radio y Televisión Española (lov 8/2009 af 28.8. om finansiering af RTVE), med henblik på at bidrage til finansieringen af [Corporación de Radio y Televisión Española], henset til den positive påvirkning af telekommunikationssektoren, som følger af den nye lovgivning i tv-sektoren og den audiovisuelle sektor, og navnlig ved udvidelsen af fastnet- og mobilbredbåndstjenesterne samt ved fjernelsen af reklamer og afkald på betalingsindhold eller -adgang [begrænset til RTVE], når der tages hensyn til følgende foreliggende omstændigheder: — at det ved denne nye retlige ordning ikke er blevet begrundet eller i det pågældende finansår er blevet godtgjort, at de nævnte virksomheder har oplevet denne positive påvirkning direkte eller indirekte, — at denne afgift fastsættes til 0,9 % af de registrerede bruttodriftsindtægter for det tilsvarende år og ikke [beregnes] på grundlag af indtægterne fra leveringen af audiovisuelle og reklametjenester, af den stigning, der er skabt heraf, eller af den fortjeneste, som denne aktivitet medfører. Denne afgift [org. s. 13] udgør en opkrævning fastsat i artikel 5 i ley 8/2009 i dens oprindelige affattelse og ikke kan være begrundet i forhold til den pågældende audiovisuelle tjeneste, idet [den nævnte artikel 5] udgør hjemmelen for det afslag på sagsøgerens anmodninger om tilbagebetaling af uberettigede betalinger og berigtigelse af afgiftsangivelserne i den anfægtede afgørelse, der er genstand for nærværende forvaltningsretlige søgsmål?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 166/25

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal de première instance de Liège (Belgien) den 5. marts 2018 — Jean Jacob og Dominique Lennertz mod État belge

(Sag C-174/18)

(2018/C 166/32)

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Tribunal de première instance de Liège

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: Jean Jacob og Dominique Lennertz

Sagsøgt: État belge

Præjudicielt spørgsmål

Er artikel 39 i traktaten om Den Europæiske Union til hinder for, at det belgiske skattesystem i artikel 155 i CIR/92 — og det uanset om cirkulæret af 12. marts 2008 nr. Ci.RH.331/575 420 finder anvendelse — har til følge, at den pension, som den mandlige sagsøger oppebærer fra Luxembourg, og som er fritaget i henhold til artikel 18 i dobbeltbeskatningsoverenskomsten mellem Belgien og Luxembourg, medtages ved beregningen af den belgiske skat og tjener som beregningsgrundlag ved tildelingen af skattefordele i henhold til CIR/92, og at disse fordele, såsom den andel, der er fritaget for skat, langsigtet opsparing, udgifter, der er afholdt til depotadministration, til energibesparende foranstaltninger i boligen, til sikring af boligen mod tyveri og brand og til den mandlige sagsøgers donationer, reduceres eller tildeles i et mindre omfang, end hvis sagsøgerne begge havde indkomst af belgisk oprindelse, og hvis den kvindelige sagsøger — snarere end den mandlige sagsøger — udelukkende havde oppebåret pension i Belgien?
3)

Er den kompetence, der tilkommer en ret i anden instans, begrænset af den omstændighed, at den i første instans afsagte dom har tillagt konstateringen af, at der foreligger et urimeligt kontraktvilkår, begrænset virkning, men denne dom ikke er blevet appelleret af forbrugeren, men derimod kun af den erhvervsdrivende, som er den konciperende part, med henblik på at anfægte, at vilkåret er urimeligt, eller at konstateringen af, at vilkåret er urimeligt, har nogen som helst virkning?
1)

Er det foreneligt med artikel 45, stk. 2, litra a) og b), i direktiv 2004/18/EF (1) af 31. marts 2004, at blot en ansøgning om tvangsakkord, som debitor har indgivet ved den relevante retsinstans, bevirker, at virksomheden anses for at være »under behandling?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 166/20

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal administratif de Montreuil (Frankrig) den 20. februar 2018 — Sea Chefs Cruise Services GmbH mod Ministre de l’Action et des Comptes publics

(Sag C-133/18)

(2018/C 166/26)

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Tribunal administratif de Montreuil

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Sea Chefs Cruise Services GmbH

Sagsøgt: Ministre de l’Action et des Comptes publics

Præjudicielt spørgsmål

Skal bestemmelserne i artikel 20, stk. 2, i Rådets direktiv 2008/9/EF (1) af 12. februar 2008 fortolkes således, at de medfører en regel om præklusion, som indebærer, at en afgiftspligtig person fra en medlemsstat, der ansøger om tilbagebetaling af merværdiafgift fra en medlemsstat, hvori han ikke er etableret, ikke kan berigtige sin ansøgning om tilbagebetaling for domstolen i skatte- og afgiftsretlige sager, hvis vedkommende ikke har overholdet fristen for at besvare en anmodning om oplysninger fra myndigheden i overensstemmelse med bestemmelserne i samme artikels stk. 1, eller tværtimod således, at denne afgiftspligtige person, inden for rammerne af den ret til at gøre indsigelse, der er fastsat i direktivets artikel 23, og henset til princippet om merværdiafgiftens neutralitet og proportionalitet, kan berigtige sin ansøgning for domstolen i skatte- og afgiftsretlige sager?

(1) Rådets direktiv 2008/9/EF af 12.2.2008 om detaljerede regler for tilbagebetaling af moms i henhold til direktiv 2006/112/EF til afgiftspligtige personer, der ikke er etableret i tilbagebetalingsmedlemsstaten, men i en anden medlemsstat (EUT L 44, s. 23).
DA Den Europæiske Unions Tidende C 166/19

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunale Amministrativo Regionale per la Lombardia (Italiensk) den 1. februar 2018 — Vitali SpA mod Autostrade per l’Italia SpA

(Sag C-63/18)

(2018/C 166/24)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Tribunale Amministrativo Regionale per la Lombardia

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Vitali SpA

Sagsøgt: Autostrade per l’Italia SpA

Præjudicielt spørgsmål

Er princippet om etableringsfriheden og princippet om den frie udveksling af tjenesteydelser i artikel 49 og 56 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde (TEUF), artikel 71 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/24/EU (1) af 24. februar 2014, der ikke fastlægger kvantitative begrænsninger for underentreprise, samt det EU-retlige proportionalitetsprincip til hinder for anvendelsen af nationale bestemmelser om offentlige kontrakter, såsom den italienske bestemmelse i artikel 105, stk. 2, tredje afsnit, i lovdekret nr. 50 af 18. april 2016, hvorefter underentreprise ikke må overskride en andel på 30 % af den samlede værdi for en bygge- og anlægskontrakt, tjenesteydelseskontrakt eller vareindkøbskontrakt?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/24/EU af 26.2.2014 om offentlige udbud og om ophævelse af direktiv 2004/18/EF (EUT L 94, pag. 65).
1.

Skal bestemmelse 2, litra a, til kapitel 90 i den kombinerede nomenklatur (1) sammenholdt med de almindelige tariferingsbestemmelser 1 og 6 forstås således, at »dele og tilbehør, der i sig selv er varer henhørende under en position i dette kapitel eller i kapitel 84, 85 eller 91«, henviser til varer i de firecifrede positionstekster i disse kapitler, eller skal bestemmelsen forstås således, at den tillige henviser til underpositionsteksterne (de første seks cifre) i kapitel 84, 85, 90 og 91?