ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
DOMSTOLENS KENDELSE

17. december 1986 ( *1 )

I sag 276/86,

Mohamed Belkacem, Gardes-du-Corps-Straße 10 a, Berlin, ved advokat Rupert Müller-Voss, Konstanzer Straße 55, Berlin,

sagsøger,

mod

Forbundsrepublikken Tyskland,

sagsøgt,

hvorunder der er nedlagt påstand om ophævelse dels af den kendelse, der er afsagt af Amtsgericht Charlottenburg den 30. april 1986, dels af den kendelse, der er afsagt af Kammergericht Berlin af 8. august 1986,

har

DOMSTOLEN

sammensat af præsidenten Mackenzie Stuart, afdelingsformændene Y. Galmot, C. Kakouris, T. F. O'Higgins og F. Schockweiler, dommerne G. Bosco, T. Koopmans, O. Due, U. Evering, K. Bahlmann, R. Joliét, J. C. Moitinho de Almeida og G. C. Rodríguez Iglesias,

generaladvokat: C. O. Lenz

justitssekretær: P. Heim

efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgørelse,

afsagt følgende

KENDELSE

1 Sagsøgeren Mohamed Belkacem, der er algerisk statsborger og bor i Berlin (Vest), har ved stævning, indgået til Domstolens justitskontor den 27. oktober 1986 og registreret dér den 13. november 1986, anlagt sag mod Forbundsrepublikken Tyskland med påstand om ophævelse dels af den kendelse, der er afsagt af Amtsgericht Charlottenburg den 30. april 1986, dels af den kendelse, der er afsagt af Kammergericht Berlin den 8. august 1986.

2 Disse kendelser er blevet afsagt i en tvist mellem sagsøgeren og hans hustru, der ligeledes er algerisk statsborger, vedrørende forældremyndigheden over børnene i ægteskabet. Efter sagsøgerens opfattelse indebærer kendelserne en tilsidesættelse af forbudet mod forskelsbehandling og princippet om den frie bevægelighed for personer, der er knæsat ved EØF-traktatens artikler 7, 48 og 53.

3 Det bemærkes, at EØF-traktaten ikke indeholder en bestemmelse, hvorefter fysiske eller juridiske personer ved Domstolen kan anlægge sag mod en medlemsstat med påstand om ophævelse af afgørelser truffet af de nationale retter.

4 Da Domstolen således åbenbart ikke er kompetent til at træffe afgørelse i den anlagte sag, bør sagen i henhold til procesreglementets artikel 92, stk. 1, afvises, inden stævningen tilstilles den part, mod hvem den er udtaget.

5 Ifølge procesreglementets artikel 69, stk. 2, dømmes den part, der taber sagen, til at afholde sagens omkostninger. Sagsøgeren har tabt sagen og pålægges derfor sagens omkostninger.

Af disse grunde bestemmer DOMSTOLEN

1) Sagen afvises.

2) Sagsøgeren betaler sagens omkostninger.

Afsagt i Luxembourg den 17. december 1986. P. Heim Justitssekretær A. J. Mackenzie Stuart Præsident

( *1 ) – Processprog: Tysk.
16

Sagsøgte er for sin del af den opfattelse, at det i princippet — bortset fra særlige omstændigheder, som sagsøgeren ikke har været i stand til at påvise i denne sag — ikke er hensigtsmæssigt at udsætte gennemførelsen af en forordning, som pålægger en midlertidig antidumpingtold, især af to grunde. Den første er, at den eneste forpligtelse, der følger af indførelse af en midlertidig antidumpingtold, er forpligtelsen til at stille en bankgaranti for et beløb svarende til denne told. Under henvisning til det af Domstolen i sag 120/83 R (Raznoimport mod Kommissionen, Sml. 1983, s. 2573), anførte, er Kommissionen af den opfattelse, at omkostningerne ved at stille sikkerhed i en periode, der er begrænset til fire måneder, er ubetydelige, og at de under ingen omstændigheder kan forvolde sagsøgeren eller importører af dennes produkter alvorlig og uoprettelig skade. Den anden grund er, at det ved enhver begæring om udsættelse med en antidumpingtold altid er nødvendigt at foretage en afvejning af alle interesserne i sagen, dvs. både af eksportørernes interesser og de interesser, en erhvervsgren i Fællesskabet har i at blive beskyttet mod dumping. Beskyttelsen af sidstnævntes interesser kræver, at antidumpingtolden forbliver i kraft.
6

Med henblik på at fastslå den anfægtede beslutnings virkninger for sagsøgeren bemærkes, at Kommissionen blev frifundet ved dommen af 29. november 1984, for så vidt angår påstanden om omstødelse af lægeudvalgets erklæring, fordi Domstolen fandt, at erklæringen måtte anses for en endelig afgørelse af alle lægelige spørgsmål på dette trin. Selv om Domstolen ikke desto mindre fastslog, at ansættelsesmyndigheden ikke til skade for sagsøgeren kunne fravige det resultat, den var nået til i udkastet til beslutningen, begrænsede den udtrykkeligt anvendelsen af dette princip til den samlede invaliditetsgrad og den på grundlag heraf beregnede erstatning uden hensyntagen til indholdet af den af institutionen udpegede læges rapport. Ved at erklære, at den fastholdt lægeudvalgets erklæring, har Kommissionen således blot gengivet resultatet af den retskraftige dom af 29. november 1984. Når henses hertil, kan den anfægtede beslutning ikke anses for en akt, som indeholder et klagepunkt mod sagsøgeren.
6

De to institutioner har navnlig gjort gældende, at de omhandlede forordninger efter deres abstrakte, objektive og generelle indhold finder anvendelse på alle importører og eksportører, der nu eller senere vil lade produkter omfattet af SMS overgå til frit forbrug i Spanien eller i De Ti. Forordningerne finder følgelig anvendelse på objektivt bestemte situationer, og skaber retsvirkninger for grupper af personer, der er beskrevet på generel og abstrakt måde. I øvrigt er de interesser, som den sagsøgende organisation skal varetage i henhold til sine vedtægter, ikke de samme som de interesser, der berøres af de omhandlede forordninger. Ordningen med SMS-certifikatet griber ikke ind i landbrugsproducenternes interesser, men berører de erhvervsdrivende, der handler med disse produkter. UFADE er ikke en erhvervsorganisation for handelsleddet. For så vidt som sagsøgeren har anført, at de spanske landbrugeres kollektive interesser nødvendigvis skades, såfremt eksportmarkederne for de produkter, der udføres til De Ti på SMS-vilkår, udvikler sig negativt, har de sagsøgte anført, at der her er tale om en indirekte og ubestemt interesse. Endvidere har Domstolen i sin praksis konsekvent taget afstand fra den opfattelse, at en organisation i sin egenskab af repræsentant for en gruppe erhvervsdrivende berøres individuelt af en retsakt, som påvirker denne gruppes generelle interesser.
24

Under retsmødet har sagsøgte som svar på et spørgsmål også udtalt sig om sagsøgernes første anbringende og har forklaret, hvorfor det mener, at de omtvistede bevillinger ikke kan betragtes som bevillinger til valgkamp i den betydning, der er forudsat i »Les Verts«-dommen, men nok som bevillinger til en informationskampagne. Den væsentligste grund til, at Domstolen annullerede den afgørelse truffet af Europa-Parlamentet, der var omtvistet i denne dom, er, at den fandt, at kompetencen med hensyn til valgproceduren — som blandt andet omfatter regler, der skal sikre, at valghandlingerne forløber forskriftsmæssigt, og at de forskellige kandidater får lige store chancer under valgperioden — tilkommer medlemsstaterne. Derimod har »Les Verts«-dommen ikke på nogen måde villet fratage Europa-Parlamentet og grupperne retten til at drive politisk virksomhed, såsom en informationskampagne om Europa-Parlamentets aktiviteter. Det er af den opfattelse, at det er tilstrækkeligt at undgå enhver politisk virksomhed, i det foreliggende tilfælde enhver anvendelse af bevillingerne, i valgperioden for at undgå den ulovlighed, som medførte annullationen af den anfægtede afgørelse i »Les Verts«-dommen. Ovennævnte afgørelse af 10. juli 1986 imødekommer sidstnævnte krav, eftersom den indeholder regler, der skal sikre, at en anvendelse af de omhandlede bevillinger ikke kan ske i valgperioden. Den tilsidesætter følgelig ikke medlemsstaternes kompetence med hensyn til valgproceduren.
3

Til støtte for søgsmålet har sagsøgerne gjort gældende, at de den 19. juli 1985 blev opfordret til at deltage i et begrænset udbud, iværksat af Mali's departement for geologi og miner, vedrørende et projekt, betegnet »Geologiske og mineralogiske undersøgelser — Mali-vest I — delprojekt: geologisk og mineralogisk kortlægning«, som var sikret finansiering gennem Det europæiske økonomiske Fællesskab over midlerne i Den femte europæiske Udviklingsfond, og som beløb sig til ca. 3500000 ECU. Sagsøgerne indgav et tilbud, der var i nøje overensstemmelse med udbudsbetingelserne, samt et tillæg med forslag til visse analyser, der efter sagsøgernes opfattelse burde foretages ud over dem, der var angivet i udbudet. Blandt de øvrige tilbudsgivere var det tyske selskab Klöckner. En særlig kommission, nedsat af den maliske regering, gennemgik de forskellige tilbud og udarbejdede en rapport i form af en protokol fra et møde, der fandt sted fredag den 13. december 1985, og hvori en repræsentant for Kommissionens delegation var til stede som observatør. I rapporten, som er dateret den 12. november 1985, fastslås det, at sammenslutningen Breda-Geomineraria må anses for betydeligt mere kvalificeret med henblik på at gennemføre projektet. Departementschefen i ministeriet for industriel udvikling og turisme tilstillede Kommissionens delegerede rapporten den 2. januar 1986. I endnu en skrivelse, dateret den 29. januar 1986, meddelte departementschefen Kommissionens delegerede, at der var afholdt et nyt møde med selskaberne Breda og Klöckner, hvor det viste sig, at der var forskel mellem de tekniske metoder, selskaberne påtænkte at anvende ved de pågældende undersøgelser. Ifølge sagsøgerne fandt den tekniske vurderingskommission, at Breda's tilbud var langt fordelagtigere, såvel i teknisk som økonomisk henseende.
18

Med hensyn til sagsøgerens begæring om også at blive fritaget for pligten til at stille bankgaranti, har Kommissionen understreget, at det er klart, at udlæg af et beløb på 240 mio LIT ikke under nogen omstændigheder kan medføre alvorlig og uoprettelig skade for et selskab af sagsøgerens størrelse. Desuden bør argumentet om, at størrelsen af den koncern, sagsøgeren tilhører, skulle være tilstrækkelig garanti for, at Kommissionen kan inddrive hele den bøde, som Domstolen måtte finde forskyldt, også betragtes som grundløst i betragtning af den faste praksis, Domstolen har udviklet siden præsidentens kendelse af 11. november 1982 i sagen Klöckner-Werke mod Kommissionen, nævnt ovenfor. Dette forhold kan ikke i noget tilfælde betragtes som en særlig omstændighed, der gør det muligt at fravige kravet om bankgaranti i henhold til de kriterier, der er opstillet af Domstolen i kendelserne af 15. marts 1983 (sag 234/82 R, Ferriere di Roe Volciano SpA mod Kommissionen, Sml. s. 725) og af 7. marts 1986 (sag 392/85 R, Finsider, Sml. s. 959). Kommissionen har endvidere anført, at det eneste princip, der kan udledes af sagen AEG-Telefunken mod Kommissionen, er, at Kommissionen som betingelse for at udsætte betalingen af bøden kan kræve et tilsagn fra virkomheden om at betale renter, og ikke, at renterne skyldes uden videre.
Herved bemærkes, at det som af sagsøgeren fremhævet ses af den sidste betragtning på første side af beslutning 86/475, at Kommissionen for en del af de ikke godkendte udgifter, nemlig for et beløb på 4804749681 DR vedrørende Den hellenske Republiks udbetaling af støtte til udførsel af landbrugsprodukter, ikke har truffet endelig afgørelse under afslutningen af regnskaberne for regnskabsåret 1982. Denne betragtning lyder således:

»[De] ikke godkendte udgifter omfatter et beløb på 4804749681 DR for restitutioner og tiltrædelsesudligningsbeløb, der ikke kunne omfattes af en endelig beslutning ved denne regnskabsafslutning som følge af udbetaling af græsk national støtte ved udførsel; EUGFL kan finansiere disse udgifter eller en del af disse ved regnskabsafslutningen for regnskabsåret 1983, såfremt Grækenland fører de nødvendige beviser senest seks uger efter meddelelsen af denne beslutning;«

Det forekommer herefter vanskeligt at forstå, at beslutning 86/475 vedrørende regnskabsåret 1982 skulle kunne gennemføres for et beløb, om hvilket der først vil blive truffet endelig afgørelse under afslutningen af regnskaberne for regnskabsåret 1983.
7

Dette argument fra sagsøgerens side kan ikke lægges til grund. Det fremgår af Domstolens faste praksis, at vedtægtens artikler 90 og 91 ikke blot vedrører de tjenestemænd, der for tiden er i tjeneste, men også ansøgere til en stilling (jfr. dom af 23. oktober 1975, 81-88/74, Marenco, Sml. s. 1247). Sagsøgeren har ikke mistet sin egenskab af ansøger ved, at egnethedslistens gyldighed ikke er blevet forlænget. Da den akt, der indeholder et klagepunkt mod sagsøgeren, udgår fra ansættelsesmyndigheden, kræves det, at der forud for søgsmålet vedrørende den pågældende akt er ført en klagesag, som er blevet afsluttet med et udtrykkeligt eller stiltiende afslag. En sådan procedure har til formål at give administrationen mulighed for at omgøre den påklagede akt. En sag, som anlægges, før denne administrative procedure er afsluttet, må afvises i henhold til vedtægtens artikel 91, stk. 2, fordi den er anlagt for tidligt.
5

I anledning af et spørgsmål, som Domstolens præsident den 12. september 1986 stillede Europa-Parlamentet, og som gik ud på, at dette allerede havde truffet foranstaltninger til gennemførelse af afgørelsen af 10. juli 1986, eller om det havde til hensigt at gøre det før det tidspunkt, hvor der blev afsagt endelig kendelse vedrørende sagsøgernes begæring om foreløbige forholdsregler, oplyste sagsøgte i sit svar af 16. september 1986, at de kompetente tjenestegrene i Europa-Parlamentet, efter at referaterne af det udvidede præsidiums møder den 9. og 10. juli 1986 var blevet godkendt den 10. september 1986, ved en notits fra generalsekretæren af 11. september 1986 var blevet bemyndiget til at udbetale bevillingerne på konto 3708 til de politiske grupper efter den fordelingsnøgle, som var blevet vedtaget af det udvidede præsidium under mødet den 10. juli 1986. Sagsøgte oplyste endvidere, at der den 16. september 1986 var blevet foretaget følgende udbetalinger: Politiske grupper Udbetalte beløb S 1 662 486 PPE 397 497 ED 533 329 COM 149 999 LDR 456 663 RDE 188 332 DR 17 500
26

Med hensyn til det af sagsøgeren anførte om, at han ikke har haft kendskab til den endelige skilsmisse, er det tilstrækkeligt at bemærke, at det i den dom, som retten i Haarlem afsagde den 8. juli 1982, konstateres, at begge ægtefæller personligt var mødt, at fru O. havde begæret skilsmisse samt fremsat en række krav i forbindelse hermed, og at der efter den endelige skilsmisse skulle træffes afgørelse vedrørende de mindreårige børn. Herefter forekommer sagsøgerens argumenter i forbindelse med begæringen om foreløbige forholdsregler ikke tilstrækkeligt overbevisende. Det fjerde og femte anbringende må derfor ligeledes forkastes.
6

Som svar på et spørgsmål herom fra Domstolens præsident den 20. august 1986 har sagsøgte oplyst, dels at sagsøgte af tekniske grunde for tre medlemsstaters vedkommende, herunder Grækenland, ikke kunne gennemføre beslutningerne om afslutning af regnskaberne for regnskabsåret 1982 i forbindelse med fastsættelsen af forskud for august 1986, dels at sagsøgte den 19. august 1986 har truffet en beslutning om forskud for september, der har til formål for disse tre medlemsstaters vedkommende, herunder Grækenland, at føre de økonomiske virkninger af afslutningen af regnskaberne for regnskabsåret 1982 ud i livet.
29

Det bemærkes dernæst, at artikel 3 i førnævnte forordning nr. 647/86 bestemmer, at gyldighedsperioden for et SMS-certifikat er fire måneder regnet fra ansøgningsdatoen. Kommissionen oplyste under retsmødet, at på grund af administrative vanskeligheder havde ordningen med SMS-certifikater og sikkerhedsstillelse ikke kunnet begynde at virke i praksis før den 13. marts 1986. Hvor relevant det end er, findes sagsøgerens talmateriale herefter ikke at vedrøre en tilstrækkelig lang periode til, at Domstolen kan danne sig et reelt billede af situationen. Under alle omstændigheder findes referenceperioden at burde være på mindst fire måneder fra den dato, da ordningen faktisk trådte i kraft, dvs. at den mindst bør omfatte tiden indtil den 13. juli 1986. Da der i artikel 1, stk. 1, første afsnit, i forordning nr. 647/86 er fastsat et vejledende loft for indførsel af spanske vinprodukter til fællesmarkedet for produktionsåret 1985-86, dvs. fra 1. marts 1986 til 31. august 1986, findes det endnu mere logisk, at referenceperioden forlænges til sidstnævnte dato.
29

Det bemærkes dernæst, at artikel 3 i førnævnte forordning nr. 647/86 bestemmer, at gyldighedsperioden for et SMS-certifikat er fire måneder regnet fra ansøgningsdatoen. Kommissionen oplyste under retsmødet, at på grund af administrative vanskeligheder havde ordningen med SMS-certifikater og sikkerhedsstillelse ikke kunnet begynde at virke i praksis før den 13. marts 1986. Hvor relevant det end er, findes sagsøgerens talmateriale herefter ikke at vedrøre en tilstrækkelig lang periode til, at Domstolen kan danne sig et reelt billede af situationen. Under alle omstændigheder findes referenceperioden at burde være på mindst fire måneder fra den dato, da ordningen faktisk trådte i kraft, dvs. at den mindst bør omfatte tiden indtil den 13. juli 1986. Da der i artikel 1, stk. 1, første afsnit, i forordning nr 647/86 er fastsat et vejledende loft for indførsel af spanske vinprodukter til fællesmarkedet for produktionsåret 1985/86, dvs. fra 1. marts 1986 til 31. august 1986, findes det endnu mere logisk, at referenceperioden forlænges til sidstnævnte dato.
29

Det bemærkes dernæst, at artikel 3 i førnævnte forordning nr. 647/86 bestemmer, at gyldighedsperioden for et SMS-certifikat er fire måneder regnet fra ansøgningsdatoen. Kommissionen oplyste under retsmødet, at på grund af administrative vanskeligheder havde ordningen med SMS-certifikater og sikkerhedsstillelse ikke kunnet begynde at virke i praksis før den 13. marts 1986. Hvor relevant det end er, findes sagsøgerens talmateriale herefter ikke at vedrøre en tilstrækkelig lang periode til, at Domstolen kan danne sig et reelt billede af situationen. Under alle omstændigheder findes referenceperioden at burde være på mindst fire måneder fra den dato, da ordningen faktisk trådte i kraft, dvs. at den mindst bør omfatte tiden indtil den 13. juli 1986. Da der i artikel 1, stk. 1, første afsnit, i forordning nr. 647/86 er fastsat et vejledende loft for indførsel af spanske vinprodukter til fællesmarkedet for produktionsåret 1985-1986, dvs. fra 1. marts 1986 til 31. august 1986, findes det endnu mere logisk, at referenceperioden forlænges til sidstnævnte dato.
2

Ved svarskrift àf 17. april 1986, indgivet på vegne af Den europæiske Investeringsbank, hvis befuldmægtigede er blevet behørigt bemyndiget hertil af formanden for Direktionen, har Banken fremsat formalitetsindsigelse og i henhold til procesreglementets artikel 91 begæret, at Domstolen tager stilling til denne påstand inden realitetsbehandlingen. Til støtte herfor gør Banken gældende, at stævningen ikke opfylder en af de væsentlige betingelser i procesreglementets artikel 38, stk. 1, nemlig angivelsen af den part, imod hvem stævning er udtaget, idet den som sagsøgt anfører »Den europæiske Investeringsbank«, medens sager efter EØF-traktatens artikel 180, litra b), kun kan anlægges mod Bankens Styrelsesråd, der har truffet den beslutning, som påstås annulleret.
7

Da det ved Kommissionens indledende undersøgelse blev fastslået, at fællesskabsprodukterne og de importerede produkter var identiske, og da det blev afsløret, at der var tale om dumping, hvis gennemsnitsmargen androg 114% for de produkter, der havde oprindelse i Folkerepublikken Kina, og 85% for produkter med oprindelse i Nordkorea, og da der fremkom forskellige oplysninger, der viste, at der var forvoldt tab, f. eks. en væsentlig formindskelse af markedsandelen for de græske producenter af dette produkt i Fællesskabet og en tilsvarende forøgelse af de kinesiske og nordkoreanske produkters markedsandel, et fald i fællesskabssalget på 47% og et fald i den gennemsnitlige udnyttelse af produktionskapaciteten på 54% i 1979 til 22% i 1981, indførte Kommissionen ved forordning nr. 3542/82 af 22. december 1982 (EFT L 371, s. 25) en antidumpingtold lig med det beløb, hvormed prisen pr. ton netto, frit Fællesskabets grænse, ufortoldet, lå under 169 ECU, som gjaldt for en periode på fire måneder fra 1. januar 1983.
KENDELSE AFSAGT AF DOMSTOLENS SJETTE AFDELING DEN 6. FEBRUAR 1990. - SOCIETE SPIE-BATIGNOLLES MOD KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER. - SLETTELSE. - SAG 201/86.



Samling af Afgørelser 1990 side I-00197



Dommens præmisser

Afgørelse



Dommens præmisser

1 Ved skrivelse, indleveret til Domstolens Justitskontor den 22 . januar 1990, har den sagsoegende virksomhed i henhold til procesreglementets artikel 78 meddelt Domstolen, at den haever sagen .

2 Ved skrivelse, indleveret til Domstolens Justitskontor den 31 . januar 1990, har Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber taget til efterretning, at sagen er haevet, og har i henhold til Domstolens procesreglements artikel 69, stk . 4, nedlagt paastand om, at sagsoegeren doemmes til at afholde omkostningerne .

3 I henhold til procesreglementets artikel 69, stk . 4, doemmes den part, som haever sagen, til at afholde omkostningerne . Da sagsoegeren har haevet sagen, doemmes sagsoegeren til at afholde omkostningerne .

Afgørelse

Af disse grunde

bestemmer

DOMSTOLEN ( Sjette Afdeling )

1 ) Sag C-201/86 slettes af Domstolens register .

2 ) Sagsoegeren betaler sagens omkostninger .

Luxembourg, den 6 . februar 1990 .
DOMSTOLENS KENDELSE AF 16. DECEMBER 1987. - KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER MOD DEN ITALIENSKE REPUBLIK. - SLETTE SAGEN AF DOMSTOLENS REGISTER. - SAG 11/86.



Samling af Afgørelser 1987 side 05337



Dommens præmisser

Afgørelse



Dommens præmisser

VED SKRIVELSE, INDGAAET TIL DOMSTOLENS JUSTITSKONTOR DEN 9 . NOVEMBER 1987, HAR KOMMISSIONEN I HENHOLD TIL PROCESREGLEMENTETS ARTIKEL 78 MEDDELT DOMSTOLEN, AT DEN HAEVER SAGEN, OG SAMTIDIG ANMODET OM, AT SAGSOMKOSTNINGERNE OPHAEVES .

VED TELEX, INDGAAET TIL DOMSTOLENS JUSTITSKONTOR DEN 26 . NOVEMBER 1987, HAR SAGSOEGTE TAGET DETTE TIL EFTERRETNING OG IKKE GJORT INDSIGELSE MOD, AT SAGSOMKOSTNINGERNE OPHAEVES .

Afgørelse

AF DISSE GRUNDE

BESTEMMER

DOMSTOLEN

1 ) SAG 11/86 SLETTES AF DOMSTOLENS REGISTER .

2 ) HVER PART BETALER SINE OMKOSTNINGER .

SAALEDES BESTEMT I LUXEMBOURG DEN 16 . DECEMBER 1987 .