ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Nøgleord

Sagens genstand

Afgørelse



Nøgleord

Miljø – bevaring af naturlige levesteder samt vilde dyr og planter – direktiv 92/43 – udlægning som særligt beskyttelsesområde inden iværksættelsen af direktiv 92/43 – retsvirkninger – medlemsstaternes forpligtelser – manglende vedtagelse af de nødvendige foranstaltninger for at undgå forringelsen af naturtyperne og de forstyrrelser, som de nævnte bedrifter har forårsaget arterne – undladelse (Rådets direktiv 79/409, art. 4, stk. 4, og direktiv 92/43, art. 6, stk. 2, og art. 7) (jf. præmis 32-34 og 39-44)

2. Traktatbrudssøgsmål – Domstolens prøvelse af søgsmålsgrundlaget – relevante forhold – forholdene ved udløbet af den i den begrundede udtalelse fastsatte frist (art. 258 TEUF; Rådets direktiv 91/271, art. 3 og art. 4, stk. 1 og 3, samt direktiv 92/43, art. 6, stk. 2, og art. 7) (jf. præmis 38, 49-51 og 53 samt domskonkl.)

Sagens genstand

Angående

Traktatbrud – tilsidesættelse af artikel 6, stk. 2, i Rådets direktiv 92/43/EØF af 21. maj 1992 om bevaring af naturtyper samt vilde dyr og planter (EFT L 206, s. 7) – tilsidesættelse af artikel 3 og artikel 4, stk. 1 og 3, i Rådets direktiv 91/271/EØF af 21. maj 1991 om rensning af byspildevand (EFT L 135, s. 40) – manglende vedtagelse af de nødvendige foranstaltninger for at undgå forringelse og forurening af Koroneia-søen (i præfekturet Thessaloniki) – manglende tilvejebringelse af kloaknet og anlæg til rensning af byspildevand for byområdet Langadas.

Afgørelse

Konklusion

1) Den Hellenske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 6, stk. 2, i Rådets direktiv 92/43/EØF af 21. maj 1992 om bevaring af naturtyper samt vilde dyr og planter, sammenholdt med dette direktivs artikel 7, samt sine forpligtelser i henhold til artikel 3 og artikel 4, stk. 1 og 3, i Rådets direktiv 91/271/EØF af 21. maj 1991 om rensning af byspildevand, idet den ikke har truffet alle de nødvendige foranstaltninger for at undgå forringelsen af naturtyperne og levestederne for de arter, med hensyn til hvilke det særlige bevaringsområde 1220009 er blevet udpeget, og idet den ikke har tilvejebragt et kloaknet og anlæg til rensning af byspildevand for byområdet Langadas.

2) Den Hellenske Republik betaler sagens omkostninger.
1.

Statsstøtte — Kommissionens undersøgelse — indledende fase og kontradiktorisk fase — en støtteforanstaltnings forenelighed med fællesmarkedet — alvorlige vanskeligheder, der kan give anledning til tvivl — Kommissionens forpligtelse til at indlede den kontradiktoriske fase — bevisbyrde og omfanget heraf i et annullationssøgsmål rettet mod afgørelsen om ikke at rejse indsigelse — varigheden af den indledende undersøgelsesprocedure kan ikke godtgøre, at de nævnte vanskeligheder foreligger (art. 87, stk. 1, EF og art. 88, stk. 2 og 3, EF; Rådets forordning nr. 659/1999, art. 4, stk. 3 og 4, art. 4 og art. 6, stk. 1) (jf. præmis 24-28, 30-32, 47 og 54)
1.

Traktatbrudssøgsmål — Domstolens dom, der fastslår traktatbrud — frist for opfyldelse — det relevante tidspunkt for bedømmelsen af, om der foreligger et traktatbrud (art. 228, stk. 2, EF; art. 260, stk. 2, TEUF) (jf. præmis 18 og 19)
2)

Irland betaler Europa-Kommissionen til kontoen »Den Europæiske Unions egne indtægter« en tvangsbøde på 12000 EUR, for hver dag gennemførelsen af de nødvendige foranstaltninger med henblik på at efterkomme ovennævnte dom i sagen Kommissionen mod Irland forsinkes, at regne fra datoen for nærværende doms afsigelse indtil fuldstændig opfyldelse af førnævnte dom i sagen Kommissionen mod Irland.
3.

Internationale aftaler — aftale om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde — fri bevægelighed for personer — etableringsfrihed — skattelovgivning — overførsel af et selskabs aktiver i den pågældende medlemsstat til et tredjeland, der er part i den nævnte aftale — national lovgivning, der foreskriver øjeblikkelig beskatning af urealiserede kapitalgevinster af de overførte aktiver — ulovlighed — berettigelse — sikring af effektiv skatteopkrævning — foreligger ikke (EØS-aftalen, art. 31) (jf. præmis 42-47 og domskonkl.)
1)

Den Franske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 4, stk. 3, TEU og artikel 288 TEUF, idet den ikke har gennemført Kommissionens beslutning 2009/726/EF af 24. september 2009, hvorved Frankrig tilpligtes at suspendere anvendelsen af sine foranstaltninger om forbud mod, at der føres mælk og mejeriprodukter til konsum ind på Frankrigs område fra bedrifter, hvor der er et bekræftet tilfælde af klassisk scrapie.
1.

Appel — anbringender — appelsag anlagt til prøvelse af en dom vedrørende forenede sager — parternes mulighed for at rette et anbringende mod ethvert led i Rettens ræsonnement, uanset hvilke anbringender parterne har fremsat for denne retsinstans (art. 256 TEUF; statutten for Domstolen, art. 58, første afsnit) (jf. præmis 33 og 34)
1)

Kongeriget Spanien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 49 TEUF, idet det har vedtaget artikel 17, stk. 1, litra a) og c), i den kodificerede version af lov om selskabsskat, der blev godkendt ved kongeligt lovdekret 4/2004 af 5. marts 2004 (Real Decreto Legislativo 4/2004 por el que se aprueba el Texto Refundido de la Ley del Impuesto sobre Sociedades), hvorefter urealiserede kapitalgevinster medregnes i skatteårets beskatningsgrundlag, i tilfælde af at et selskab, der er etableret i Spanien, flytter sit hjemsted til en anden medlemsstat, og at et i Spanien beliggende fast forretningssted flytter sine aktiver til en anden medlemsstat, hvorimod disse kapitalgevinster ikke har nogen øjeblikkelige skattemæssige konsekvenser, såfremt disse transaktioner finder sted på spansk område.
En medlemsstat, der vedtager en national lovgivning, i henhold til hvilken pensionsfonde, som er etableret i andre medlemsstater end i denne medlemsstat, og som udbyder erhvervspensionsordninger i denne medlemsstat, samt forsikringsselskaber, der driver virksomhed i denne medlemsstat efter reglerne om den frie udveksling af tjenesteydelser, har pligt til at udnævne en skatterepræsentant, der er hjemmehørende i denne medlemsstat, tilsidesætter sine forpligtelser i henhold til artikel 56 TEUF.

Pligten til at udnævne en skatterepræsentant, der er hjemmehørende i denne medlemsstat, udgør nemlig en restriktion som omhandlet i artikel 56 TEUF og kan medføre yderligere omkostninger for pensionsfonde, som er etableret i andre medlemsstater, og som udbyder erhvervspensionsordninger i denne medlemsstat, samt for forsikringsselskaber, der driver virksomhed i denne medlemsstat efter reglerne om den frie udveksling af tjenesteydelser. Derfor gør denne pligt det vanskeligere og mindre attraktivt for disse enheder at levere tjenesteydelser til personer, der er hjemmehørende i denne medlemsstat, end det er for enheder, der er etableret i denne medlemsstat, og som ikke er pålagt denne pligt, at foretage en tilsvarende levering af tjenesteydelser til de samme personer. Desuden udgør den omstændighed, at skatterepræsentanten skal være hjemmehørende i denne medlemsstat, en hindring for den frie udveksling af tjenesteydelser for personer og virksomheder, der er etableret i andre medlemsstater, og som ønsker at udbyde skatterepræsentationsydelser til enheder eller fysiske personer, der driver virksomhed i denne medlemsstat.

Den oplysningspligt samt pligt til indeholdelse og forskudsindbetaling af skyldige beløb til statskassen, som de i den nævnte lovgivning omhandlede skatterepræsentanter skal overholde på vegne af pensionsfonde og forsikringsselskaber, der er etableret i andre medlemsstater, er ganske vist et middel, som er egnet til at sikre en effektiv inddrivelse af skat af indkomst udbetalt fra erhvervspensionsordninger

En national lovgivning, der giver pensionsfonde, som er etableret i andre medlemsstater, og som udbyder erhvervspensionsordninger i denne medlemsstat, samt forsikringsselskaber, der driver virksomhed i denne medlemsstat efter reglerne om den frie udveksling af tjenesteydelser, valget mellem at udnævne en skatterepræsentant eller selv at varetage de nævnte opgaver, alt efter hvilken løsning de finder mest fordelagtig økonomisk set, vil imidlertid gribe mindre ind i den frie udveksling af tjenesteydelser end den generelle pligt til at udpege en skatterepræsentant, som pålægges i medfør af den omhandlede nationale lovgivning.

(jf. præmis 40, 41, 47, 58 og 63 samt domskonkl.)
Artikel 3, stk. 5, i direktiv 2003/54 om fælles regler for det indre marked for elektricitet, sammenholdt med bilag A hertil, og artikel 3, stk. 3, i direktiv 2003/55 om fælles regler for det indre marked for naturgas, sammenholdt med bilag A hertil, skal fortolkes således, at de er til hinder for en national lovgivning, der fastsætter indholdet af elektricitets- og gasforsyningskontrakter, der indgås med forbrugere, der er omfattet af den generelle forsyningspligt, og giver mulighed for at ændre den tarif, der pålægges for denne forsyning, men som ikke sikrer, at forbrugerne informeres med passende varsel inden denne ændrings ikrafttræden samt om grunden til, forudsætningerne for og omfanget af denne ændring.

Disse bestemmelser forpligter nemlig medlemsstaterne til at sikre et højt forbrugerbeskyttelsesniveau for så vidt angår gennemsigtighed i kontraktbetingelserne. Foruden deres ret til at hæve forsyningskontrakten, som er fastlagt i hvert af bilag A, litra b), til direktiv 2003/54 og 2003/55 skal kunderne ligeledes have ret til at gøre indsigelse mod ændringen af leveringsprisen. Med henblik på reelt og fuldt ud at kunne drage fordel af disse rettigheder og på velinformeret grundlag træffe beslutning om en eventuel opsigelse af kontrakten eller om indsigelse mod ændring af leveringsprisen, skal kunderne informeres med passende varsel inden denne ændrings ikrafttræden samt om grunden til, forudsætningerne for og omfanget af denne.

(jf. præmis 45-47 og 53 samt domskonkl.)
Kommissionen skal i ethvert søgsmål i medfør af artikel 260 TEUF i henhold til artikel 21 i statutten for Den Europæiske Unions Domstol og artikel 38, stk. 1, i Domstolens procesreglement præcist angive de klagepunkter, som Domstolen skal tage stilling til, og i alt fald kort angive de retlige og faktiske forhold, som klagepunkterne er støttet på.

Kravet om en stævnings præcision og sammenhæng kan dog ikke indebære, at Kommissionen i forbindelse med anlæggelse af et traktatbrudssøgsmål vedrørende vedtagelse af de foranstaltninger, der er nødvendige til opfyldelse af en dom, som har fastslået, at en medlemsstat ikke har overholdt sin forpligtelse til at tilbagesøge ulovlig støtte, er forpligtet til i stævningen at angive det præcise støttebeløb, der skal tilbagesøges ved en given beslutning og dermed så meget mindre hos hver enkelt støttemodtager i henhold til en støtteordning, som er blevet fundet ulovlig og uforenelig med fællesmarkedet.

Når det drejer sig om gennemførelsen af afgørelser om støtteordninger, påhviler det således myndighederne i den berørte medlemsstat ved tilbagesøgningen af støtte at efterprøve hver berørt virksomheds individuelle situation, eftersom disse myndigheder er dem, som bedst kan fastlægge de nøjagtige beløb, der skal tilbagebetales. Kommissionen kan derfor under en procedure om tilbagesøgning af ulovlig støtte begrænse sig til at kræve tilbagebetaling af det omhandlede støttebeløb og overlade det til de nationale myndigheder at beregne den nøjagtige sum, der skal tilbagebetales.

(jf. præmis 20-22 og 23)
Kommissionen kan i medfør af artikel 23, stk. 2, i forordning nr. 1/2003 vælge at pålægge forskellige juridiske personer, som er en del af én og samme virksomhed, der er ansvarlig for overtrædelsen, en bøde solidarisk. Kommissionens fastsættelse af denne bøde er som led heri, for så vidt som den i et givent tilfælde følger af anvendelsen af virksomhedsbegrebet, som er et EU-retligt begreb, underlagt visse begrænsninger, som indebærer, at der skal tages behørigt hensyn til den pågældende virksomheds kendetegn, således som den var opbygget i den periode, hvor overtrædelsen blev begået.

Når Kommissionen fastlægger det ydre solidaritetsforhold mellem flere juridiske personer, der er en del af én og samme virksomhed, er den således forpligtet til at overholde princippet om individuelle straffe og sanktioner, som i overensstemmelse med artikel 23, stk. 3, i forordning nr. 1/2003 kræver, at størrelsen af den pålagte bøde fastsættes ud fra grovheden af den overtrædelse, der individuelt foreholdes den pågældende virksomhed, og varigheden heraf.

Reglerne i EU-konkurrenceretten, herunder reglerne om Kommissionens sanktionsbeføjelser, og de EU-retlige principper om personligt ansvar for overtrædelsen og om individuelle straffe og sanktioner, som skal overholdes under udøvelsen af disse sanktionsbeføjelser, vedrører imidlertid kun virksomheden i sig selv og ikke de fysiske eller juridiske personer, der er en del heraf. Selv om det følger af artikel 23, stk. 2, i forordning nr. 1/2003, at Kommissionen kan pålægge flere virksomheder en bøde solidarisk, når de er en del af den samme virksomhed, giver hverken affattelsen af denne bestemmelse eller formålet med solidaritetsordningen mulighed for at finde, at denne sanktionsbeføjelse ud over fastsættelsen af de ydre solidaritetsforhold ligeledes omfatter fastsættelsen af de solidarisk hæftende meddebitorers kvoteandele som led i deres indbyrdes forhold. Hverken forordning nr. 1/2003 eller EU-retten generelt indeholder nemlig bestemmelser, der kan afgøre en sådan tvist om den indbyrdes fordeling af skylden for den betaling, som de pågældende selskaber er pålagt solidarisk.

På denne baggrund og i mangel af en kontraktmæssig fastsættelse af meddebitorernes kvoteandele for en bøde, som de er blevet pålagt solidarisk, tilkommer det de nationale retsinstanser at fastsætte disse kvoteandele under iagttagelse til EU-retten ved at anvende gældende national ret på tvisten.

Eftersom den sanktionsbeføjelse, som Kommissionen er indrømmet i henhold til artikel 23, stk. 2, i forordning nr. 1/2003, i øvrigt ikke giver beføjelse til at fordele den pålagte bøde mellem de solidarisk hæftende meddebitorer som led i deres indbyrdes forhold, når bøden er blevet helt betalt, og Kommissionen dermed er fyldestgjort, har Retten heller ikke en sådan fordelingsbeføjelse som led i den fulde prøvelsesret, som den i henhold til denne forordnings artikel 31 er indrømmet til at ophæve, nedsætte eller forhøje nævnte bøde.

(jf. præmis 51, 52, 56, 58, 61, 62 og 74)
Artikel 18 TEUF, som indeholder det almindelige forbud mod forskelsbehandling på grundlag af nationalitet, finder anvendelse på en situation, hvor en første medlemsstat kræver af et luftfartsselskab, der råder over en licens udstedt af en anden medlemsstat i overensstemmelse med forordning nr. 1008/2008 om fælles regler for driften af lufttrafiktjenester i Fællesskabet, at det opnår en tilladelse til indflyvning i den første medlemsstats luftområde for at foretage ikke-regelmæssige charter- eller taxaflyvninger fra et tredjeland til denne første medlemsstat, hvorimod en sådan tilladelse ikke afkræves de luftfartsselskaber, som råder over licens udstedt af nævnte første medlemsstat.

Artikel 18 TEUF, som indeholder det almindelige forbud mod forskelsbehandling på grundlag af nationalitet, skal fortolkes således, at den er til hinder for en første medlemsstats lovgivning, der under bødeansvar for manglende overholdelse heraf kræver af et luftfartsselskab, der har en licens udstedt af en anden medlemsstat, at selskabet opnår en tilladelse til indflyvning i den første medlemsstats luftområde for at foretage ikke-regelmæssige charter- eller taxaflyvninger fra et tredjeland til denne første medlemsstat, hvorimod en sådan tilladelse ikke afkræves luftfartsselskaber med en licens udstedt af den første medlemsstat, og som gør tildelingen af denne tilladelse betinget af forevisningen af en erklæring, hvorefter det bekræftes, at de luftfartsselskaber, der råder over en licens udstedt af denne første medlemsstat, enten ikke kan foretage de pågældende flyvninger eller ikke er i stand til at foretage disse.

En sådan lovgivning indfører nemlig et sondringskriterium, som faktisk fører til samme resultat som et kriterium om sondring på grundlag af nationalitet. For så vidt som licensen i overensstemmelse med artikel 4, litra a), i forordning nr. 1008/2008 om fælles regler for driften af lufttrafiktjenester i Fællesskabet udstedes af den kompetente myndighed i den medlemsstat, hvor luftfartsselskabet har sit hovedsæde som omhandlet i samme forordnings artikel 2, nr. 26), stiller en sådan lovgivning i praksis kun luftfartsselskaber med hovedsæde i en anden medlemsstat ringere.

Det samme gør sig ligeledes i endnu højere grad gældende for så vidt angår en første medlemsstats lovgivning, der med henblik på tildeling af en tilladelse til indflyvninger i medlemsstatens luftområde fra et tredjeland alene pålægger luftfartsselskaber, der har en licens udstedt af en anden medlemsstat, at fremvise en erklæring om manglende disponibilitet, hvorefter det bekræftes, at de luftfartsselskaber, der råder over en licens udstedt af denne første medlemsstat, enten ikke er villige til at foretage disse flyvninger eller ikke er i stand til at foretage dem.

Følgelig udgør en sådan lovgivning, der ikke kan begrundes i formålet om beskyttelse af den nationale økonomi eller i sikkerhedsformålet, en forskelsbehandling på grundlag af nationalitet, som forstærkes af den bøde, der pålægges, såfremt lovgivningen ikke overholdes.

(jf. præmis 65-67 og 70-77 samt domskonkl. 2)
Inden for rammerne af en procedure i henhold til artikel 81 EF skal en klagepunktsmeddelelse med hensyn til den grad af præcision, der kræves, angive, i hvilken egenskab en virksomhed foreholdes de påståede faktiske omstændigheder. En klagepunktsmeddelelse, hvori Kommissionen ikke angiver, at denne meddelelse er rettet til et moderselskab på grund af udøvelsen af en bestemmende indflydelse på et af datterselskabernes forretningsadfærd, opfylder ikke denne betingelse. Det kan bl.a. ikke udledes, at Kommissionen har til hensigt at pålægge dette selskab afledt ansvar som moderselskab, når det i klagepunktsmeddelelsen blot er anført, at dette moderselskab deltog i kartellet gennem datterselskabets direktør, når dette sidstnævnte selskab kun nævnes i klagepunktsmeddelelsen i sin egenskab af et andet datterselskabs retlige efterfølger, og dette så meget desto mere, som der ikke blev rettet nogen klagepunktsmeddelelse til det første datterselskab. Under disse omstændigheder er moderselskabets ret til forsvar blevet tilsidesat.

(jf. præmis 24-30)
4.

Appel — Domstolens kompetence — anfægtelse ud fra rimelighedshensyn af Rettens vurdering af størrelsen af en bøde, der er blevet pålagt en virksomhed — udelukket — kontrol begrænset til efterprøvelse af, at Retten har taget hensyn til forhold, som er vigtige for vurderingen af overtrædelsens grovhed, og samtlige de argumenter, der er fremført mod den pålagte bøde (art. 81 EF; statutten for Domstolen, art. 58; forordning nr. 1/2003, art. 23) (jf. præmis 74 og 85)
10

Artikel 18 i forordning nr. 1013/2006, som har overskriften »Affald, der skal ledsages af bestemte oplysninger«, har følgende ordlyd: »1. Affald som omhandlet i artikel 3, stk. 2 og 4, der skal overføres, er omfattet af følgende proceduremæssige krav: a) For at fremme sporingen af overførsler af sådant affald skal den person under afsendelseslandets jurisdiktion, der står for overførslen, sikre sig, at affaldet ledsages af den formular, der er indeholdt i bilag VII. b) Den i bilag VII indeholdte formular underskrives af den person, der står for overførslen, inden overførslen finder sted, og underskrives af nyttiggørelsesanlægget eller laboratoriet og modtageren, når de modtager det pågældende affald. 2. Den kontrakt, der er nævnt i bilag VII mellem den person, der står for overførslen, og modtageren med henblik på nyttiggørelse af affaldet skal være gældende, når overførslen påbegyndes, og skal omfatte en forpligtelse for den person, der står for overførslen af affaldet, eller – hvis den pågældende ikke er i stand til at fuldføre overførslen eller nyttiggørelsen (f.eks. på grund af insolvens) – for modtageren til, hvis overførslen [eller nyttiggørelsen] af affald ikke kan udføres som planlagt eller er udført som en ulovlig overførsel: a) at tage affaldet tilbage eller sikre, at det nyttiggøres på en alternativ måde, og b) om nødvendigt at sørge for opbevaring af affaldet i mellemtiden. Den person, der står for overførslen, eller modtageren skal på anmodning af den berørte kompetente myndighed fremvise en kopi af kontrakten. 3. Medlemsstaterne kan i medfør af national lovgivning kræve oplysninger som omhandlet i stk. 1 om overførsler omfattet af denne artikel med henblik på inspektion, håndhævelse, planlægning eller statistik. 4. De oplysninger, der er omhandlet i stk. 1, behandles som fortrolige, hvor dette er påkrævet i henhold til fællesskabslovgivningen og national lovgivning.«
37

Hvis de i hovedsagerne omhandlede bogstavrækkefølger derudover, som den forelæggende ret har anført, af den relevante kundekreds opfattes som forkortelser for de ordkombinationer, som de er sammenstillet med, kan bogstavrækkefølgerne ikke gå ud over summen af alle varemærkets bestanddele set som helhed, selv om disse bogstavrækkefølger isoleret set kan anses for at have et fornødent særpræg.
41

Spørgsmålet, om en afgiftspligtig handler i sin egenskab af afgiftspligtig, er et faktisk spørgsmål, som skal bedømmes under hensyntagen til de samlede oplysninger i sagen, herunder karakteren af det omhandlede gode og den periode, der er forløbet mellem erhvervelsen af godet og anvendelsen heraf til formål for den afgiftspligtige persons økonomiske virksomhed (jf. i denne retning Bakcsi-dommen, præmis 29, og dommen i sagen Eon Aset Menidjmunt, præmis 58). Det kan ligeledes tages i betragtning, om de aktive foranstaltninger, der er nødvendige for at gennemføre ombygningen og for at opnå de påkrævede tilladelser til at anvende godet til erhvervsmæssige formål, som dem, der er omhandlet i ZUT’s artikel 38, stk. 3, er blevet truffet.
48

Endelig skal det understreges, som det bl.a. fremgår af 2., 5. og 44. betragtning til direktiv 2004/39, at direktivets formål navnlig består i at beskytte investorerne, opretholde det finansielle systems integritet og overordnede effektivitet samt, at der er gennemsigtighed i forbindelse med transaktionerne. At gøre det muligt for et marked, som ikke opfylder betingelserne i denne doms præmis 43, at blive kvalificeret som et reguleret marked alene med henvisning til, at det drives som et reguleret marked af operatøren af et andet godkendt marked, risikerer imidlertid at skade disse formål.