Artikel 28 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 604/2013 af 26. juni 2013 om fastsættelse af kriterier og procedurer til afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen af en ansøgning om international beskyttelse, der er indgivet af en tredjelandsstatsborger eller en statsløs i en af medlemsstaterne, sammenholdt med artikel 6 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, skal fortolkes således, at:

– den ikke er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, som fastsætter, at i en situation, hvor frihedsberøvelsen af en ansøger om international beskyttelse indledes efter, at den anmodede medlemsstat har accepteret anmodningen om overtagelse, kan denne frihedsberøvelse opretholdes i maksimalt to måneder, forudsat for det første, at frihedsberøvelsens varighed ikke overstiger den tid, der er nødvendig med henblik på overførselsproceduren, vurderet under hensyntagen til de konkrete krav til denne procedure i hvert enkelt tilfælde, og for det andet, at varigheden ikke overstiger seks uger fra den dato, hvor henholdsvis klagen eller indbringelsen for en domstol ikke længere har opsættende virkning, og

– den er til hinder for en national lovgivning såsom den i hovedsagen omhandlede, som i en sådan situation gør det muligt at opretholde nævnte frihedsberøvelse i tre eller tolv måneder, hvorunder overførslen gyldigt kunne gennemføres.

Dublin III-forordningens artikel 28, stk. 3, tredje afsnit, skal derfor fortolkes således, at den maksimale frist på seks uger, der er fastsat heri, inden for hvilken overførslen af en frihedsberøvet person skal gennemføres, kun finder anvendelse i tilfælde, hvor den pågældende allerede er frihedsberøvet, når en af de to begivenheder, der er omhandlet i denne bestemmelse, indtræffer. Når frihedsberøvelsen af den pågældende, mens vedkommende afventer overførsel, indledes efter, at den anmodede medlemsstat har accepteret anmodningen om overtagelse, vil frihedsberøvelsens varighed derfor først være afgrænset af en af de frister, der er nærmere fastsat i denne forordnings artikel 28, stk. 3, fra den dato, hvor henholdsvis klagen eller indbringelsen for en domstol mister sin opsættende virkning i overensstemmelse med nævnte forordnings artikel 27, stk. 3.

Der er ikke fastsat en maksimal varighed af frihedsberøvelsen i Dublin III-forordningen, men en sådan frihedsberøvelse bør ikke desto mindre for det første være i overensstemmelse med princippet i denne forordnings artikel 28, stk. 3, første afsnit, hvorefter frihedsberøvelsen skal være så kort som mulig og ikke må overskride det tidsrum, der med rimelighed kan kræves for at gennemføre de nødvendige administrative procedurer med behørig omhu, indtil overførslen i henhold til denne forordning er gennemført. Den pågældende kan desuden ikke frihedsberøves i en periode, hvis samlede varighed langt overstiger en varighed på seks uger, i løbet af hvilke overførslen gyldigt kunne være gennemført, for så vidt som det følger af Dublin III-forordningens artikel 28, stk. 3, tredje afsnit, at denne periode, henset bl.a. til den med denne forordning indførte forenklede karakter af overførselsproceduren mellem medlemsstaterne, i princippet er tilstrækkelig til, at de kompetente myndigheder kan gennemføre overførslen (jf. analogt dom af 16.7.2015, Lanigan,C-237/15 PPU, EU:C:2015:474, præmis 60).

Da den omstændighed, at frihedsberøvelsen af en ansøger om international beskyttelse indledes efter, at den anmodede medlemsstat har accepteret anmodningen om overtagelse, ikke i særlig grad vanskeliggør overførslen af vedkommende, overstiger en frihedsberøvelse af en varighed på tre eller tolv måneder, hvorunder overførslen gyldigt kunne gennemføres, således, hvad der må anses for en rimelig frist for at gennemføre de nødvendige administrative procedurer med behørig omhu, indtil overførslen er gennemført.

Derimod kan en frihedsberøvelse af en varighed på to måneder i en sådan situation, henset til den skønsbeføjelse, der tilkommer medlemsstaterne ved vedtagelsen af foranstaltninger til gennemførelse af EU’s lovgivning, ikke anses for at være for lang, idet det dog af den kompetente myndighed og under de nationale retters kontrol skal undersøges, om den er passende under hensyn til forholdene i den konkrete sag.

(jf. præmis 39-41, 45-47 og 49 samt domskonkl. 1)