DA Den Europæiske Unions Tidende C 246/16

Appel iværksat den 21. maj 2010 af Centre de Coordination Carrefour SNC til prøvelse af dom afsagt af Retten (Ottende Afdeling) den 18. marts 2010 i sag T-94/08, Centre de Coordination Carrefour mod Kommissionen

(Sag C-254/10 P)

()

2010/C 246/28

Processprog: fransk

Parter

Appellant: Centre de Coordination Carrefour SNC (ved avocats X. Clarebout, C. Docclo og M. Pittie)

Den anden part i appelsagen: Europa-Kommissionen

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Appellen antages og kendes begrundet

— følgelig ophæves den appellerede dom

— og følgelig: — hjemviser Domstolen sagen til Retten, for at denne kan træffe en ny afgørelse, eller — træffer selv endelig afgørelse i sagen og tiltræder de påstande, der blev nedlagt af sagsøgeren i første instans, idet den annullerer den anfægtede afgørelse (1)

— Europa-Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanten har gjort fem anbringender gældende til støtte for sin appel.

Med sit første anbringende har appellanten gjort gældende, at Retten har tilsidesat sin begrundelsespligt idet den har fastslået, dels at appellanten ikke har en retlig interesse med hensyn til den anfægtede beslutning, idet der ikke foreligger en gyldig godkendelse i henhold til belgisk ret, dels at spørgsmålet om sagens antagelse til realitetsbehandling ikke i sig selv kan afhænge af forekomsten af en gyldig godkendelse. Da Retten ikke samtidig kunne fastslå, at der ikke foreligger en retlig interesse på grund af den manglende gyldige godkendelse og på grund af den manglende relevans ved bedømmelsen af, om søgsmålet kan antages til realitetsbehandling, er en sådan begrundelse således selvmodsigende.

Med det andet anbringende har appellanten gjort gældende, at Retten har foretaget en urigtig gengivelse af de faktiske omstændigheder, der er fremført i sagen, ved at have tilsidesat systematikken i den belgiske lovgivning om koordinationscentre, idet den på fejlagtig måde har fortolket kongelig anordning nr. 187 af 30. december 1982 om oprettelse af koordinationscentre (2), ved at forvanske rækkevidden af denne og tilsidesætte de belgiske retskilders rangfølge. Den pågældende kongelige anordning er således en anordning med særlige beføjelser, der i belgisk ret har samme retlige karakter som en lov, og den vil altid finde anvendelse på appellanten, der følgelig har krav på en godkendelse for ti år.

Med det tredje anbringende påberåber appellanten sig Rettens tilsidesættelse af den retskraft, som Domstolens dom af 22. juni 2006, forenede sager C-182/03 og C-217/03, Belgien og Forum 187 mod Kommissionen, har, eftersom Retten finder, at den omstændighed, at denne dom annullerer den anfægtede beslutning, indebar et forbud mod forlængelse af godkendelser af koordinationscentre regnet fra meddelelsen af den anfægtede beslutning. Domstolens dom annullerede imidlertid den anfægtede beslutning netop, fordi der ikke forelå tilstrækkelige overgangsperioder for koordinationscentrene, hvis begæring om forlængelse verserede på datoen for denne meddelelse eller hvis godkendelse udløb den dato, hvor denne beslutning meddeltes eller kort tid efter dette tidspunkt.

Med sit fjerde anbringende gør appellanten gældende, at Retten har tilsidesat begrebet »retlig interesse«, idet den har fastslået, at den af appellanten anlagte sag ikke med sit resultat kan tilføre appellanten en fordel, da det er uvist, om de belgiske myndigheder tillader appellanten at opretholde status som koordinationscenter efter den 31. december 2005, såfremt den omtvistede beslutning annulleres. På den ene side råder de belgiske myndigheder imidlertid ikke over nogen skønsbeføjelse i det foreliggende tilfælde, idet godkendelse skal meddeles for en periode på ti år, hvis der er en tilfredsstillende opfyldelse af betingelserne i kongelig anordning nr. 187. På den anden side har Retten selv fastslået i den appellerede dom, at de belgiske myndigheder ikke havde udelukket at tildele appellanten fordel af den pågældende ordning efter den 31. december 2005, og at de har besluttet ikke at idømme appellanten sanktioner, indtil Retten havde truffet endelig afgørelse i sagen.

Med det femte og sidste anbringende gør appellanten gældende, at Retten har begået en retlig fejl, idet den har fastslået, at en overgangsforanstaltning ikke kan gælde med tilbagevirkende kraft. Det er nemlig ikke usædvanligt, at en overgangsperiode løber fra et tidligere tidspunkt, især på skatteområdet.

(1) Kommissionens beslutning 2008/283/EF af 13.11.2007 om den støtteordning, Belgien har indført for koordinationscentre etableret i Belgien, og om ændring af beslutning 2003/757/EF (EUT 2008 L 90, s. 7).

(2) Moniteur belge af 13.1.1983, s. 502.