ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Kommissionen bemærker, at spørgsmålet i alt væsentligt vedrører problemet om sammenstødende normative bestemmelser, i dette tilfælde artikel 177, stk. 2 i EØF-traktaten og § 126, stk. 5 i Finanzgerichtsordnung, ifølge hvis ordlyd deri lavere ret er bundet af den opfattelse, som den overordnede ret har givet udtryk for i sin hjemvisningsdom.

§ 126, stk. 5 i Finanzgerichtsordnung er ikke til hinder for en præjudiciel forelæggelse. Selv om man måtte fortolke denne bestemmelses indhold anderledes, kunne man ikke godtage argumentationen i Bundesfinanzhofs hjemvisningskendelse, ifølge hvilken der må sondres mellem den principielle mulighed for at forelægge for Domstolen og adgangen til i et konkret tilfælde at gøre brug af denne mulighed. Hvis man accepterede denne argumentation, kunne den nationale lovgiver i vidt omfang sætte bestemmelsen i artikel 177, stk. 2 ud af kraft ved at fastsætte bestemmelser, der begrænsede dens virkning. En sådan begrænsning af artikel 177's praktiske virkning fra den nationale lovgivers side krænker EØF-traktaten og bør give anledning til en retssag i henhold til artikel 169 ff. i EØF-traktaten.

Ej heller kan man opnå en begrænsing af muligheden for præjudiciel forelæggelse ved at påberåbe sig den bindende virkning af domme afsagt af overordnede retter, hvilket i praksis ville udelukke muligheden for at forelægge for Domstolen.

Hvad der gælder for den nationale lovgiver, gælder også for de nationale retter, idet disse på samme grundlag som lovgiveren er forpligtet til at overholde fællesskabsretten.

Kommissionen fremhæver desuden, at man må sondre mellem den bindende virkning, der er nævnt i § 126, stk. 5 i Finanzgerichtsordnung, og retskraftvirkningen. Det første begreb blev indført i tysk ret for at fremskynde den endelige afgørelse, der skal træffes i tvisten, mens retskraften har som mål at gøre definitivt ende på en sag og på samme tid binde retten og parterne.

Herefter kan man ikke sidestille reglen om den bindende virkning og retskraft-princippet.

Hvis man tillægger den rolle, som deri bindende virkning spiller, en begrænset betydningi forhold til retskraftvirkningen, kan spørgsmålet om forrang løses let og korrekt til fordel for den fællesskabsretlige norm: så længe sagen verserer for den nationale dommer, står muligheden for præjudiciel forelæggelse i henhold til artikel 177, stk. 2 åben.

Denne retsopfattelse medfører, at det videst muligt undgås, at de nationale retter ved deres endelige domme krænker fællesskabsretten.

Efter Kommissionens opfattelse kan det præjudicielle spørgsmål besvares således:

Artikel 177, stk. 2 i EØF-traktaten tillægger de af medlemsstaternes domstole, hvis afgørelser i henhold til intern ret kan appelleres, en ubegrænset ret. De nationalretlige retsbestemmelser eller principper kan ikke afskære en national ret fra at anmode Domstolen om en afgørelse og fra at tage denne præjudicielle afgørelse til følge.

I det foreliggende tilfælde er den forelæggende ret bundet af Domstolens fortolkning, selv om denne fortolkning er i strid med den overordnede rets retsopfattelse, og uanset om den forelæggende ret i kraft af national ret er bundet af denne juridiske bedømmelse.
2.

Selv om vedtægtens artikel 24 a tillægger tjenestemændene foreningsfrihed, åbner den imidlertid ikke mulighed for at betragte fagforeningerne som »af denne vedtægt omfattede personer«. Den bekræfter tjenestemændenes ret til at være medlemmer af en fagforening men ikke fagforeningernes ret til at intervenere til støtte for tjenestemændene. Rådets formelle frihed til i sin egenskab af lovgiver i vedtægten at nægte fagforeningerne ret til at anlægge sag i vedtægtsmæssige spørgsmål blev demonstreret ved dets afslag på at følge et ændringsforslag, som var fremsat af Europa-Parlementet til tjenestemandsvedtægtens artikel 24 a, og som lød således: »Når der for Domstolen verserer en tvist mellem Fællesskabet og en af de af denne vedtægt omfattede personer, kan den fagforening, som denne person tilhører, intervenere i sagen, hvis personalets almene interesse berettiger denne intervention«. Rådet påpeger endvidere, at den anfægtede akt i henhold til vedtægtens artikel 91 skal indeholde et klagepunkt mod denne person, hvilken betingelse ikke er opfyldt her. Det er en betingelse, at det drejer sig om en akt, der direkte berører den interesseredes retsstilling. Man kan ikke betragte en akt, der alene berører enhver tjenestemands interesser generelt i kraft af vedtægtsbestemmelserne, som en akt, der indeholder et klagepunkt.
Den italienske regering lod i skrivelse af 9. august 1972 Rådet for De europæiske Fællesskaber vide, at de pågældende virksomheder på grund af længden af de frister, som kræves ved administrative forholdsregler, ikke kunne nyde godt af de ved lov nr. 1101 af 1. december 1971 hjemlede fordele før den 1. juli 1973. Følgelig blev en af de foranstaltninger, som var blevet vedtaget i juli 1971 for at imødegå den alvorlige konjunktursituation inden for den italienske økonomi-nemlig fritagelsen på 5 % af de lønbeløb, hvoraf arbejdsgiverne skal betale bidrag til den obligatoriske arbejdsløshedsforsikring — forlænget med 1 år for tekstilsektoren (lovdekret nr. 286 af 1. juli 1972).

Kommissionen, som ikke havde modsat sig de hasteforanstaltninger med begrænset varighed, som var blevet vedtaget i juli-august 1971, fordi de som konjunkturpolitiske foranstaltninger var af generel art, indledte ved telex-meddelelse af 31. juli 1972 fremgangsmåden ifølge EØF-traktatens artikel 93, stk. 2 imod den pr. 1. juli 1972 foretagne forlængelse af disse foranstaltninger for tekstilsektoren. Dette er grunden til, at den italienske regering ved skrivelse af 9. august 1972 forelagde Rådet en anmodning om anvendelse af artikel 93, stk. 2, tredje afsnit. Da Rådet ikke havde truffet beslutning inden for den 3 måneders frist, som er fastsat i denne bestemmelse, fortsatte Kommissionen fremgangsmåden i artikel 93, stk. 2, første afsnit. De nye medlemsstaters tiltrædelse forlængede denne procedure, fordi det var nødvendigt at give dem mulighed for at fremsætte deres bemærkninger. Da den omhandlede foranstaltning ikke var blevet forlænget endnu en gang ud over den 30. juni 1973, vedtog Kommissionen den i nærværende sag anfægtede beslutning imod foranstaltningen til nedsættelsen af byrder i lov nr. 1101, som i praksis havde fået virkning fra 30. juni 1973.
Firmaet undersøger herefter forbindelsen mellem artikel 15, stk. 5 a og de andre bestemmelser i forordningen. Det erindrer om, at forordningen har gjort gennemførelsesbestemmelserne for importlicenser ensartede og henviser til licensordningens særlige kendetegn. Heraf og af forordningens fjerde betragtning ses det, at det er målet, at »de to begreber, import og eksport,… fortolkes på ensartet måde«.

Efter firmaets opfattelse er den kendsgerning, at licensen berettiger og forpligter indehaveren af importlicensen — og ikke tredjemænd, navnlig toldstedet — et afgørende moment ved fortolkningen af artikel 15, stk. 1 og 5 a. Det følger nødvendigvis heraf, at opfyldelsen af forpligtelsen til at importere udelukkende afhænger af, om licensindehaveren handler, og at kravene til opfyldelsen af forpligtelsen til at importere nødvendigvis begrænses ved det, licensindehaveren faktisk og juridisk er i stand til at gøre. »Godkendelse« (»acceptation«) i artikel 15, stk. 5 a's forstand kan således ikke betyde andet end klareringsanmodningens modtagelse (»Zugang«).

Firmaet gør gældende, at artikel 15, stk. 5 a indeholder en retlig definition af, hvad der skal forstås ved »den dag, hvor toldbehandlingen har fundet sted«, i artikel 15, stk. l's forstand, og at denne bestemmelse således har til formål at fjerne den fortolkningstvivl, som kunne følge af artikel 15, stk. 1.

Firmaet afviser det anbringende, at artikel 15, stk. 5 a begrænser sig til at fastlægge tidspunktet for import, når en sådan finder sted. Forordningens fjerde betragtning, der udtaler, at »de to begreber, import og eksport, bør fortolkes på ensartet måde«, viser, at hverken artikel 15, stk. 1 eller artikel 15, stk. 5 a nøjes med at fastsætte visse tidspunkter. Kommissionen har betragtet de to udtryk under synsvinklen opfyldelsen af forpligtelsen til at importere eller eksportere, og derfor har den søgt at fastlægge, hvilken yderligere betingelse, der skulle opfyldes i løbet af licensens gyldighedsperiode, for at forpligtelsen til at importere kan betragtes som opfyldt. I virkeligheden viser nødvendigheden af en ensartet fortolkning af import- og eksportbegrebet sig kun ved sikkerhedsstillelsesordningen. Det er imidlertid netop i dette øjemed, at det er afgørende at vide, hvordan og således hvornår forpligtelsen til at importere er opfyldt.

Efter firmaets opfattelse stiller artikel 15, stk. 3 a sig heller ikke hindrende i vejen for den fortolkning, som det går ind for. Hvis forpligtelsen til at importere er opfyldt ved, at toldstedet har modtaget klareringsanmodningen, skal dette foretage afskrivning og påtegning på eksemplar nr. 1 i overensstemmelse med artikel 8, stk. 2 endog selv om varen herefter ikke bliver bragt i fri omsætning.
De betingelser, der er fastsat for, at en tjenestemand kan kræve en ekstraordinær fællesskabsretlig fordel, som ligestillingen af en person med barn, over for hvem der er forsørgerpligt, udgør, skal fortolkes snævert. Den pågældende skal først udtømme de indtægtskilder, han har uden for Fællesskabet, med henblik på at opfylde sine lovlige underholdsforpligtelser; disse indtægtskilder skal således indgå i deres helhed i beregningen af den sum, som underholdspligten sammenlignes med ved afgørelsen af, om den udgør en betydelig udgift.

Artikel 1, stk. 4 i gennemførelsesbestemmelserne er — når den fortolkes således, og idet den berører alle personer, der falder ind under dens anvendelsesområde, i henhold til objektive og begrundede kriterier — ikke uforenelig med det almindelige princip om ligebehandling af tjenestemændene eller med andre almindelige retsgrundsætninger.
En analog anvendelse af artiklerne 27 og 28 i forordning nr. 3 på de tilfælde, der er omhandlet i artikel 26, stk. 1, vil indebære, at forholdsmæssig beregning af ydelserne kun kan finde sted, hvis det forud har været nødvendigt for at opnå ret til pension at sammenlægge de perioder, som er tilbagelagt under forskellige medlemsstaters lovgivning.
DOMSTOLENS DOM

AF 12. NOVEMBER 1974 ( 1 )

Firma Friedrich Haaga GmbH

anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesgerichtshof

»Første selskabsdirektiv«

Sag 32/74

Sammendrag

Selskaber i den i traktatens artikel 58, stk. 2 forudsatte betydning – obligatorisk offentlighed – omfang – regler om repræsentationskompetence – udnævnelse af kun én direktør

(Rådets første direktiv af 9. marts 1968, artikel 2, stk. 1, litra d, andet pkt.)

Ved en forøgelse af samhandelen som følge af fællesmarkedets oprettelse og af hensyn til retshandlerne mellem statsborgere fra forskellige medlemsstater skal enhver, der ønsker at indgå og opretholde forretningsforbindelser med selskaber, der har sæde i andre medlemsstater, uhindret kunne skaffe sig de væsentligste oplysninger om handelsselskabernes sammensætning og om de beføjelser, der tilkommer de på selskabernes vegne optrædende personer; de relevante oplysninger bør derfor udtrykkeligt fremgå af offentlige registre eller lister, selv om visse af disse oplysninger uden videre følger af den nationale lovgivning eller kan forekomme indlysende.

Artikel 2, stk. 1, litra d, andet pkt. i Rådets første direktiv af 9. marts 1968 om samordning af de garantier, som kræves i medlemsstaterne af de i traktatens artikel 58, stk. 2 nævnte selskaber til beskyttelse af såvel selskabsdeltagernes som tredjemands interesser, med det formål at gøre disse garantier lige byrdefulde, skal fortolkes således, at der, når det organ, der kan optræde på et selskabs vegne, kan være sammensat af et eller flere medlemmer, ikke alene skal ske offentliggørelse af de tegningsregler, der gælder, såfremt der er flere direktører, men at det også i det tilfælde, hvor der kun er udnævnt én direktør, skal angives, at denne alene kan forpligte selskabet, også selv om en sådan kompetence klart fremgår af den nationale lovgivning.

( 1 ) – Processprog: Tysk.
Varemærkeindehaverens .udøvelse af den ret, som en medlemsstats lovgivning tillægger ham med hensyn til at forbyde markedsføringen i denne stat af et produkt, der er bragt i omsætning i en anden medlemsstat under dette mærke af indehaveren selv eller med hans samtykke, er uforenelig med EØF-traktatens regler om frie varebevægelser inden for fællesmarkedet.

Indehaveren af et varemærke for et farmaceutisk produkt kan ikke unddrage sig fællesskabsreglerne om frie varebevægelser for at kontrollere distributionen af produktet med henblik på beskyttelsen af publikum mod mangler ved varerne.
Patentindehaverens udøvelse af den ret, som en medlemsstats lovgivning tillægger ham med hensyn til at forbyde markedsføringen i denne stat af et produkt, der er beskyttet af patentet, bragt i omsætning i en anden medlemsstat af indehaveren selv eller med hans samtykke, er uforenelig med EØF-traktatens regler om frie varebevægelser inden for fællesmarkedet. I så henseende er det uden betydning, om indehaveren og licenstagerne tilhører samme koncern. Det er ligeledes uden betydning, om der mellem den eksporterende og den importerende meldemsstat eksisterer prisforskelle, der er en følge af foranstaltninger truffet af de offentlige myndigheder i eksportstaten med henblik på at kontrollere produktets pris.

Indehaveren af et patent for et farmaceutisk produkt kan ikke unddrage sig fællesskabsreglerne om frie varebevægelser for at kontrollere distributionen af produktet med henblik på beskyttelsen af publikum mod mangler ved varerne.
Den forpligtelse, der påhviler Kommissionen i medfør af artiklerne 2 og 4 i forordning nr. 99/63, til skriftligt eller ved offentliggørelse i Tidende at meddele de klagepunkter, den gør gældende imod en virksomhed, og til alene at lægge disse klagepunkter til grund for sin beslutning, vedrører i det væsentlige meddelelse om de grunde, der fører den til at anvende stykke 1 i artikel 85. Kommissionen er dog ikke forpligtet til på forhånd at meddele de betingelser eller påbud, den har ret til at knytte til en fritagelse med hjemmel i artikel 85, stk. 3
DOMSTOLENS DOM

AF 8. OKTOBER 1974 ( 1 )

Den almindelige Fagforening for personalet ved De europæiske Institutioner

mod Kommissionen for De europæiske Fællesskaber

Sag 18/74

Sammendrag

Tjenestemænd – faglige sammenslutninger – partshabilitet og søgsmålskompetence – grænser

(EØF-traktatens, art. 173, 179; statutten for Domstolen, artikel 37; tjenestemandsvedtægtens art. 24 b, artikel 90, artikel 91)

Den foreningsfrihed, der anerkendes ved tjenestemandsvedtægtens artikel 24 a, indebærer ikke alene ret for tjenestemændene og de ansatte til frit at danne sammenslutninger efter eget valg, men også adgang for disse sammenslutninger til at foretage enhver lovlig handling til forsvar af deres medlemmers faglige interesser, navnlig ved at indbringe sager for retten.

Følgelig er en lovligt dannet faglig sammenslutning berettiget til i medfør af EØF-traktatens art. 173, stk. 2 at indgive annullationssøgsmål imod beslutninger, der i denne bestemmelses forstand retter sig til dem samt til på de i statutten for Domstolen, art. 37 angivne betingelser at intræde i retstvister, der er indbragt for Domstolen.

Derimod kan et direkte søgsmål fra en faglig sammenslutning ikke antages til realitetsbehandling inden for rammen af den procedure med administrative klager og søgsmål, der er indført ved tjenestemandsvedtægtens artikler 90 og 91, som udelukkende er udformet med henblik på individuelle tvister.

( 1 ) – Processprog: Fransk.
Den dispensation, som ved den som bilag til traktaten knyttede protokol vedrørende den tyske indenrigshandel og de dermed forbundne problemer, er givet forbundsrepublikken Tyskland, medfører ikke, at Den tyske demokratiske Republik bliver en del af Fællesskabet, men at der gives den en særordning som et område, der ikke hører til Fællesskabet. Den omstændighed, at der i medfør af protokollen bringes varer til forbundsrepublikken. Tyskland, kan således ikke betragtes som en indførsel fra tredjelande, da det er givet, at det drejer sig om den tyske indenrigshandel. Selv om disse varer imidlertid frit kan omsættes uden at skulle fortoldes i forbundsrepublikken Tyskland, kan det ikke af den grund antages, at de har oprindelse i forbundsrepublikken Tyskland.
Så længe der ikke er skabt en fællesskabsordning, som garanterer forbrugerne, at et produkts oprindelsesbetegnelse er ægte, kan medlemsstaterne træffe foranstaltninger til hindring af illoyal praksis i denne forbindelse, såfremt sådanne foranstaltninger er rimelige og ikke udgør et middel til vilkårlig forskelsbehandling eller en skjult begrænsning af samhandelen mellem medlemsstaterne.

Følgelig udgør en medlemsstats krav om et ægthedscertifikat — der er vanskeligere at opnå for importører af et produkt, som behørigt er i fri omsætning i en anden medlemsstat, end for de importører, der indfører det samme produkt direkte fra oprindelseslandet — en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ restriktion, der er uforenelig med traktaten.
Selv om Domstolen ikke inden for artikel 177-proceduren kan udtale sig om en national lov, er den imidlertid beføjet til at forsyne den nationale retsinstans med fortolkningsmomenter vedrørende fællesskabsretten, der kan vejlede den ved bedømmelsen af nævnte lovs virkninger.

Da forordningerne i henhold til traktatens artikel 189 er almengyldige, bindende i alle enkeltheder og gælder umiddelbart i hver medlemsstat, er det uden betydning, om betingelserne for at anvende dem er fastsat i regler udstedt af de centrale myndigheder, af myndighederne i et land, der er medlem af en forbundsstat, eller i andre territoriale enheder eller endelig af myndigheder, som i national ret ligestilles dermed.
Reglen om national behandling er en af Fællesskabets fundamentale retsregler. Som henvisning til alle de lovbestemmelser, der faktisk anvendes af etableringslandet over for dette lands egne statsborgere, er denne regel som følge af sin natur egnet til at kunne påberåbes umiddelbart af alle andre medlemsstaters statsborgere. Ved at bestemme, at etableringsfriheden skal være gennemført ved udløbet af overgangsperioden, foreskriver artikel 52 en præcis forpligtelse til at nå dette resultat, hvis opfyldelse skal lettes, men ikke være betinget, af iværksættelsen af en plan med gradvise foranstaltninger.

EØF-traktatens artikel 52 er efter udløbet af overgangsperioden en umiddelbart gældende bestemmelse, uanset at der inden for et bestemt område ikke er udstedt de direktiver, der er nævnt i traktatens artikler 54, stk. 2 og 57, stk. 1.
DOMSTOLENS DOM

AF 26. FEBRUAR 1975 ( 1 )

Carmelo Angelo Bonsignore

mod Oberstadtdirektor der Stadt Köln

anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Verwaltungsgericht Köln

»Offentlige orden og sikkerhed«

Sag 67/74

Sammendrag

Fri bevægelighed for personer – ikke-forskelsbehandling – fravigelser – streng fortolkning – krænkelse af den offentlige orden i en medlemsstat – udvisning – personlige forhold – generalpræventiv foranstaltning – forbud

(EØF-traktatens artikler 48 og 56; Rådets direktiv nr. 64/221, artikel 3, stk. 1 og 2)

Det er formålet med direktiv nr. 64/221 at samordne de foranstaltninger, der er påkrævet af hensynet til den i traktatens artikler 48 og 56 nævnte beskyttelse af den offentlige orden og sikkerhed, for at gøre anvendelsen af disse foranstaltninger forenelig med det grundlæggende princip om fri bevægelighed for personer inden for Fællesskabet og udelukkelse af enhver forskelsbehandling inden for traktatens område mellem egne og andre medlemsstaters statsborgere.

Da afvigelser fra reglerne om den frie bevægelighed for personer er undtagelser, som skal fortolkes snævert, udtrykker begrebet »personlige forhold« et krav om, at en udvisningsforanstaltning kun kan træffes til at imødegå sådanne trusler mod den offentlige orden og sikkerhed, som kan hidrøre fra den pågældende person.

Det følger heraf, at artikel 3, stk. 1 og 2 i direktiv nr. 64/221 forhindrer udvisningen af en statsborger i en medlemsstat, hvis denne udvisning besluttes med det formål at afskrække andre udlændinge, dvs. hvis den er støttet på »generalpræventive« grunde.

( 1 ) – Processprog: Tysk.
DOMSTOLENS DOM(ANDEN AFDELING)
AF20.FEBRUAR 1975 1
Maurits Willem Geerlings
modKommissionen forDeeuropæiske Fællesskaber
Sag38/74
Sammendrag
Tjenestemænd —afskedigelse aftjenstlige grunde—anvendelse vedrørende tjeneste­
mænd, derhartjenestefrihed afpersonlige årsager —administrationens afslag—
antagelse tilrealitetsbehandling
(Rådets forordning nr.1543/73)
Forordning nr.1543/73 kan,dadendel­
vistskalløsedeproblemer, somerop­
ståetvedformindskelsen afantallet af
stillinger, ikkefindeanvendelse påper­
soner,derikkeaktuelt besætter enstil­ling.Kommissionen harfølgelig med
rettefortolket forordning nr.1543/73
således, atdenikkefinderanvendelse på
tjenestemænd, derhartjenestefri afper­
sonlige årsager.
Isag38/74,
Maurits Willem Geerlings ,tjenestemand vedKommissionen forDeeuro­
pæiske Fællesskaber medtjenestefrihed afpersonlige årsager, repræsenteret
afF.Salomonson, advokat iDordrecht, ogmedvalgtadresse iLuxembourg
påadvokat E.Arendt's kontor, 34b,ruePhilippe II,
sagsøger
mod
Kommissionen forDeeuropæiske Fællesskaber ,repræsenteret afsinjuri­
diskerådgiver, J.H.J.Bourgeois, isinegenskab afbefuldmægtiget, ogmed
valgtadresseiLuxembourg hossinjuridiske rådgiver, P.Lamoureux, 4,boule­
vardRoyal,
sagsøgte
1—Processprog: Nederlandsk.
247
De oprindelsesbetegnelser og angivelser af afsendelsesstedet, som er omhandlet i det nævnte direktiv, sigter — uanset hvorledes de afgrænses over for hinanden — i alle tilfælde til et produkt fra et bestemt geografisk område og må, i det omfang disse nyder retsbeskyttelse, opfylde formålet med denne beskyttelse, navnlig nødvendigheden af at sikre varetagelsen ikke blot af de pågældende producenters interesse i at undgå illoyal konkurrence, men også af forbrugernes interesse i at værge sig mod vildledende betegnelser.

Disse benævnelser opfylder ikke deres særlige funktion, medmindre det produkt, de står for, faktisk besidder kvaliteter og egenskaber, som skyldes dets geografiske herkomst, som hvad særlig angår herkomstbetegnelser skal indebære en kvalitet og nogle særlige egenskaber, som kan tjene til at individualisere produktet.

Et herkomstområde, der er defineret på baggrund af nationalt territorium eller et sprogligt kriterium, er ikke tilstrækkeligt til at udgøre et sådant geografisk miljø i den ovenfor nævnte forstand, som kan berettige en herkomstbetegnelse, så meget mindre som de omhandlede produkter kan være fremstillet på grundlag af druer af ubestemt herkomst.
DOMSTOLENS DOM

AF 18. FEBRUAR 1975 ( 1 )

Auditeur du Travail

mod Jean-Pierre Cagnon og Jean-Paul Taquet

anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal de Police de Mons

Sag 69/74

Sammendrag

Transport – sociale bestemmelser – harmonisering – daglig hviletid – tvungen overholdelse – personkreds

(Rådets forordning nr. 543/69, artikel 11, stk. 2, 1. afsnit)

Udtrykket »have haft en hviletid« i artikel 11, stk. 2, første afsnit i forordning (EØF) nr. 543/69 af 25. marts 1969 skal fortolkes således, at det indeholder et påbud om at overholde bestemmelserne om daglig hviletid både for medlemmerne af det medfølgende personale, som har pligt til under den foreskrevne mindsteperiode faktisk at afholde sig fra en hver udøvelse af de i forordningens artikel 14, stk. 2, litra c) og d) nævnte aktiviteter, og for den arbejdsgiver, der udøver virksomhed med landevejstransport, som har pligt til at træffe de fornødne foranstaltninger til, at medlemmerne af det medfølgende personale faktisk kan få mulighed for at tage den påbudte daglige hviletid.

( 1 ) – Processprog: Fransk.