ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
38

Sagsøgeren har i stævningen i det væsentlige nedlagt følgende påstande: – [Annullation] af Kommissionens afgørelse, som fremgår af e-mailen af 2. august 2018, på [s. 2], første afsnit, hvori »[ansættelsesmyndigheden] for at få sagen forelagt […] har besluttet at lade sig inspirere af den regel, der udtrykkeligt er fastsat i dækningsordningens artikel 22, [stk. 1, andet afsnit], for de tilfælde, hvor der ikke er opnået enighed mellem den læge, der repræsenterer den forsikrede, og den læge, der repræsenterer institutionen, om udpegelsen af den tredje læge og at anvende den analogt, med henblik på at udpege en anden læge i [den foreliggende sag]«. – Kommissionen tilpligtes, hvis Rettens beføjelser tillader det, [at betale sagsøgeren] et beløb på 21440 EUR, svarende til godtgørelse af udgifter […] i forbindelse med »behandling, der er nødvendiggjort af følgerne af de opståede læsioner og symptomerne hidrørende herfra samt eventuelle nødvendige udgifter til skadelidtes funktionelle […] revalidering«, og som er nødvendige for »en genindlæggelse, da skaden kunne forværre en klinisk tilstand, der allerede var truet af sygdommen med fortsatte og gentagne infektioner i de øvre luftveje«. – Subsidiært […] pålægge[s Kommissionen,] eller [der] træffe[s] enhver anden foranstaltning for at få [denne] til at anerkende, at omstændighederne i den foreliggende sag, i sagsøgerens særlige tilfælde og under hensyntagen til dennes tidligere forløb for så vidt angår erhvervssygdom, klart er omfattet af det tilfælde, der er beskrevet i artikel 10 i [den gamle dækningsordning], og at tilbagebetale det beløb, der principalt er nedlagt påstand om. – Mere subsidiært […] pålægge[s] Kommissionen, i overensstemmelse med den fremgangsmåde, der er anført i den [anfægtede] afgørelse, og som består i at »lade sig inspirere af den regel, der udtrykkeligt er fastsat i [dækningsordningens] artikel 22« i sagsøgerens specifikke tilfælde og [ved at] »anvende den analogt«, at anmode lægeudvalget om at afgive udtalelse i overensstemmelse med [dækningsordningens] artikel 20. – Kommissionen tilpligtes at betale morarenter efter beregning nr. 238 (bilag A.04) fra den 23. januar 2017, som er datoen for afslaget på tilbagebetaling af udgifterne til de behandlinger, der er blevet udført, indtil betaling sker. – Kommissionen tilpligtes at erstatte [sagsøgeren] det lidte tab med et beløb på 500000 EUR eller ethvert andet beløb […], der fastsættes efter ret og billighed, på grund af den frivillige eller chikanøse karakter af Kommissionens ulovlige handlinger og undladelser, navnlig for den unormale adfærd hos de tre konsulterede læger, som bl.a. har benægtet næsens mest grundlæggende funktioner, idet de i praksis hævder, at det i sagsøgerens særlige tilfælde[…] er ligeså sundt at trække vejret gennem munden[…] som gennem næsen. – Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
131

Den eventualitet, hvor en tildelt kvote ikke er tilstrækkelig stor til, at der kan foretages import af HFC i en tilstrækkelig mængde til at fylde en container, er nemlig både hypotetisk og helt vilkårlig, hvilket lovgiver ikke kan kritiseres for ikke at have taget hensyn til. Desuden har Kommissionen under alle omstændigheder – uden at blive modsagt af sagsøgeren på dette punkt – oplyst, at det er muligt for flere virksomheder, der råder over mængdemæssigt små kvoter, at slå disse små mængder sammen for at nå op på den minimumsmængde, der teknisk set er nødvendig for at fylde en container.
64

Det fremgår ligeledes af den anfægtede afgørelse, at sagsøgeren, da de direkte arbejdsrelationer mellem hende og hendes medarbejdere indebar risiko for, at sidstnævntes helbred forværredes, og at det dårlige arbejdsmiljø blev opretholdt, blev fritaget for at opfylde sine kontraktmæssige forpligtelser i opsigelsesperioden på seks måneder, idet hun samtidig fik garanti for, at hun ville oppebære sit vederlag og sine sociale ydelser i henhold til kontrakten. Ansættelsesmyndigheden ved Regionsudvalget har endvidere i den anfægtede afgørelse præciseret, at sagsøgeren havde adgang til sit kontor for at hente sine personlige ejendele i to uger, fra opsigelsesperioden begyndte at løbe, at kontoret derefter ville blive benyttet i overensstemmelse med institutionens behov, og at sagsøgeren derefter ikke havde adgang til det. Myndigheden gjorde i øvrigt opmærksom på, at sagsøgeren alene havde »skrivebeskyttet« adgang til e-mails i én måned regnet fra opsigelsesperiodens begyndelse, inden e-mailkontoen automatisk ville blive deaktiveret. Det fremgår endelig af den anfægtede afgørelse, at sagsøgeren fortsat havde adgang til Regionsudvalgets lokaler i opsigelsesperioden, men at hun skulle tilbagelevere sit tjenestekort, der ville blive erstattet af et nyt, hvorefter hun ikke havde adgang til at deltage i møder i gruppens præsidium eller i plenarmøder.
119

I det foreliggende tilfælde var sagsøgeren genstand for en undersøgelse vedrørende bedrageri som omhandlet i den tyske straffelovs artikel 263, stk. 1, angående skolestøttefakturaerne. Direktionen har imidlertid i sin afgørelse om afskedigelse lagt ham til last, at han ikke har gjort opmærksom på lighederne mellem skattenumrene og adresserne på B’s fakturaer for fysioterapi og C’s fakturaer for skolestøtte, selv om det af disse ligheder kunne udledes, at de sidstnævnte ikke var sandfærdige og ægte. Direktionen fandt i denne forbindelse, at retten til at anmode om godtgørelse for skoleudgifter ikke fritog de ansatte for at være opmærksomme på og sikre sig, at dokumentationen vedrørende de pågældende tjenester var passende. Da der forelå objektive omstændigheder, der gav anledning til tvivl med hensyn til retten til den nævnte godtgørelse, fandt direktionen, at det påhvilede den pågældende ansatte i det mindste at underrette administrationen herom. Direktionen nåede derfor frem til den konklusion, at sagsøgeren var skyldig i for det første at have tilsidesat sin loyalitetsforpligtelse over for institutionen, for det andet at have tilsidesat sin forpligtelse til at respektere ECB’s fælles værdier og til såvel i tjenesten som privat at have optrådt i overensstemmelse med ECB’s status, for det tredje vedvarende at have tilsidesat sin pligt til at beskytte institutionens finansielle interesser og for det fjerde at have risikeret ECB’s omdømme.
52

Det bemærkes for det første, at sagsøgeren har anført, at han ophørte med at arbejde for AEOI i august 2013, og at han ikke længere har nogen forbindelse til denne organisation. Til støtte for denne påstand har sagsøgeren for det første fremlagt en erklæring underskrevet af generaldirektøren for AEOI den 5. maj 2019, hvorefter sagsøgeren fra den 23. april 2011 til den 31. august 2013 arbejdede som »[AEOI’s] vicechef for eksekutive anliggender og stedfortrædende chef for administrative og finansielle anliggender i denne organisation«. Som svar på Rådets kritik i svarskriftet vedrørende den omstændighed, at den ovennævnte attest er af ringe teknisk kvalitet, og at den ikke er påtegnet, har sagsøgeren ved indgivelsen af replikken fremlagt en ny erklæring fra AEOI’s generaldirektør for personaleudvikling af 22. januar 2020. I den sidste erklæring, hvis indhold er identisk med indholdet af erklæringen af 5. maj 2019, er det anført, at sagsøgeren efter den 31. august 2013 ikke havde nogen stilling, ansættelse eller arbejdsmæssig relation med AEOI. For det andet har sagsøgeren gjort gældende, at hans angivelige stilling som vicechef for AEOI modsiges af en pressemeddelelse fra Det Forenede Kongeriges udenrigsministerium af 23. juni 2019, hvorefter gesandten med ansvar for Mellemøsten havde afholdt en samtale med bl.a. vicechefen for AEOI, A. For det tredje bemærker sagsøgeren i forbindelse med replikken, at ingen rapport fra AEOI indeholder hans navn. Ifølge sagsøgeren nævner denne organisations forskellige rapporter regelmæssigt navnene på AEOI’s juridiske repræsentanter, navnlig navnet på organisationens vicechef. For det fjerde og afslutningsvis har sagsøgeren bemærket, at det iranske atomprogram siden undertegnelsen af den fælles samlede handlingsplan er under nøje overvågning af IAEA og Unionen. Derfor er sagsøgeren af den opfattelse, at hvis han faktisk stadig var knyttet til AEOI, ville Rådet have haft oplysninger til rådighed med henblik på at bevise dette.
184

Det er ubestridt, at følgende uddrag fremgik af dette forslag: »På ansøgning fra den endelige forhandler har den kompetente myndighed indrømmet en fritagelse fra afgifterne omhandlet i stk. 1 for drikkevarer i ikke-genanvendelig emballage, som sælges til endelige forbrugere i søhavne eller grænsenære områder med henblik på indtagelse uden for bekendtgørelsens anvendelsesområde (grænsehandel), når ansøgeren har truffet passende og rimelige foranstaltninger til at sikre, at emballagen ikke skaber affald inden for bekendtgørelsens anvendelsesområde, og at tilbagebetalingen af pant ikke er mulig inden for bekendtgørelsens anvendelsesområde. […] Begrundelse […] Ved grænsen til Danmark samt i færgehavne og områderne omkring disse i Slesvig-Holsten og Mecklenburg-Vorpommern er der opstået en grænsehandel specialiseret i skandinaviske kunder. Dette er af stor betydning for denne økonomisk set mindre udviklede region. Ændringsforslaget tilsigter at hindre, at dette kommercielle grundlag fjernes for grænsehandelen og de ca. 3000 job, som alene i Slesvig-Holsten direkte eller indirekte afhænger heraf, og at hindre, at denne fjernelse påvirker turismen, som er meget vigtig for disse regioner.«
180

Det er nemlig fastslået ovenfor i præmis 128 og 129, at sagsøgeren befandt sig i en interessekonflikt i forhold til XJ, som lå til grund for sidstnævntes valg med henblik på levering af udstyr. Som Kommissionen med rette har anført, er det umuligt at opgøre virkningerne af denne interessekonflikt på budgettet for de omhandlede projekter, fordi prisen eller endog nødvendigheden af købet af dette udstyr uden denne interessekonflikt ikke kan fastlægges. Det fremgår endvidere ovenfor af præmis 141, at sagsøgeren ikke har godtgjort, at selskabets handlinger ikke havde negative indvirkninger på budgettet for de nævnte projekter. Sagsøgeren har således ikke bevist, at XJ’s produkter var de eneste, der gjorde det muligt at gennemføre disse projekter, og at valget af disse produkter derfor var baseret på objektive betragtninger. Sagsøgeren har heller ikke godtgjort, at den omstændighed, at selskabet havde modtaget salgsprovision, ikke havde haft indflydelse på prisen på de omhandlede produkter. Henset til denne interessekonflikt er det ikke godtgjort, at det indkøbte udstyr repræsenterede det bedste forhold mellem kvalitet og pris. Under disse omstændigheder må det fastslås, at denne interessekonflikt har haft indflydelse på hele kontraktforholdet mellem sagsøgeren og Kommissionen.
31

I det foreliggende tilfælde er det for det første ubestridt, at registreringen af det ældre design udløb i 2017, dvs. før vedtagelsen af den anfægtede afgørelse den 7. januar 2019. For det andet har sagsøgeren gjort gældende, at det ifølge spansk ret ikke var muligt at forny registreringen af designet, men at designet ikke ophørte med at eksistere som følge af, at registreringen udløb. Sagsøgeren har imidlertid hverken hævdet eller a fortiori godtgjort, at det i henhold til spansk ret er muligt at forbyde brugen af et EU-varemærke i medfør af et sådant design efter udløbet af registreringen af designet. Sagsøgeren har tværtimod medgivet, at det ældre design som følge af registreringens udløb er blevet offentligt tilgængeligt, og at det følgelig kan anvendes af alle »spaniere«.
100

Som det fremgår af afsnit 3.2 i 2008-retningslinjerne (støttens virkning som en tilskyndelse og nødvendigheden af støtten), som Kommissionen støttede sig på i den anfægtede afgørelses punkt 81-86, og af selve disse punkter, er den omstændighed, at støtten er nødvendig for at gennemføre og drive miljøbeskyttelsesprojekter, såsom de omhandlede projekter, netop en betingelse for deres forenelighed. Navnlig skal den pågældende medlemsstat i henhold til 2008-retningslinjernes punkt 146, litra c), for at påvise, at støtten virker som en tilskyndelse, godtgøre, at investeringen ikke ville være tilstrækkelig rentabel uden støtte. Hvis det anerkendes, således som sagsøgerne har gjort gældende, at risikoen for, at den omtvistede støtte får en konkret indvirkning på deres aktiviteter, er godtgjort alene på grund af, at støtten er nødvendig for de nævnte projekters eksistens, svarer dette til potentielt at give enhver virksomhed eller enhver borger status som interesseret part, hvis de nævnte projekter risikerer at få indvirkning på deres interesser, hvilket som anført i denne doms præmis 89 ikke kan antages. Derudover skal det bemærkes, at en sådan opfattelse af status som interesseret part i praksis ville gøre det muligt for sådanne virksomheder eller borgere systematisk at anfægte afgørelser om ikke at gøre indsigelse vedrørende støtte til miljøbeskyttelse, eftersom det som følge af, at støtten anses for nødvendig, automatisk ville være godtgjort, at der foreligger en risiko for en konkret indvirkning på deres situation.
15

Den 2. december 2013 og den 6. maj 2014 fremsendte Robert Bosch GmbH to ansøgninger om godkendelse af to typer højeffektive generatorer som miljøinnovationer. Den første ansøgning, der er genstand for den foreliggende sag, vedrørte højeffektive generatorer med højeffektive dioder (herefter »HED-generatorer«). Med nævnte ansøgning indgav Robert Bosch ansøgning om godkendelse som miljøinnovationer for en række modeller af HED-generatorer med betegnelserne PL 3Q-130 HED, PL 3Q-150 HED, EL 6-140 HED, EL 7-150 HED, EL 7-150 Plus HED, EL 7-175 Plus HED, EL 8-180 HED, EL 8Q-180 HED og EL 8Q-190 HED. Ved indgivelsen af ansøgningen fulgte Robert Bosch den forenklede metode i de tekniske retningslinjer. Selskabet fremlagde navnlig en protokol over prøvemålingerne for hver generatormodel. I disse måleprotokoller gav selskabet oplysninger om prøvningsmetodologien for hver generatormodel. Det fremgik af disse protokoller, at nogle af generatorerne var blevet »forberedt« (EL 7-175 Plus HED og EL 8Q-190 HED), at mængden af fedt var blevet reduceret med 25% (PL 3Q-130 HED og PL 3Q-150 HED), at de var blevet optimeret (EL 7-150 HED), eller at der var blevet påsat flanger (EL 8Q-190 HED). Forberedelsen, der kan bestå i en reduktion af fedtet på generatorernes kuglelejer, i en udskiftning af tætningsringen på kuglelejet med en beskyttelsesplade eller i påsætning af flanger, hvis funktion er at fjerne overflødigt fedt så hurtigt som muligt, har til formål at forkorte indkøringsfasen. Den generiske term for de forskellige forberedelsesmetoder, herunder indkøring, er forbehandling.
15

Kommissionen anførte i denne forbindelse: – for det første, at anlæggelse og tilrådighedsstillelse af motorvejsinfrastruktur for brugerne til overkommelige omkostninger udgjorde en ægte tjenesteydelse af almindelig økonomisk interesse som omhandlet i artikel 106, stk. 2, TEUF, således at betingelserne i kapitel 2.2 i meddelelsen om kompensation for offentlig tjeneste var opfyldt – for det andet, at de omhandlede tjenesteydelser af almindelig økonomisk interesse var overladt til de pågældende koncessionshavere i henhold til retsakter, der angav indholdet og varigheden af forpligtelserne til offentlig tjeneste, de påtagne forpligtelser, arten af enerettighederne, beskrivelsen af kompensationsmekanismerne og de relevante parametre samt de foranstaltninger, der var planlagt med henblik på at undgå og at sikre tilbagebetaling af enhver eventuel overkompensation; følgelig var betingelserne i kapitel 2.3 i meddelelsen om kompensation for offentlig tjeneste opfyldt (den anfægtede afgørelses punkt 85-90) – for det tredje, at varigheden af forlængelserne førte til, at den foreslåede plan var i økonomisk ligevægt under behørig hensyntagen til loftet over vejafgifterne, omkostningerne ved de arbejder, der skulle udføres, koncessionshavernes indtægter og overtagelsesgodtgørelsen; følgelig er betingelserne i kapitel 2.4 i meddelelsen om kompensation for offentlig tjeneste opfyldt (den anfægtede afgørelses punkt 92-95) – for det fjerde, at de anmeldte foranstaltninger ikke var i strid med Kommissionens direktiv 2006/111/EF af 16. november 2006 om gennemskueligheden af de økonomiske forbindelser mellem medlemsstaterne og de offentlige virksomheder og om den finansielle gennemskuelighed i bestemte virksomheder (EUT 2006, L 318, s. 17), således at betingelserne i kapitel 2.5 i meddelelsen om kompensation for offentlig tjeneste var opfyldt (den anfægtede afgørelses punkt 96-99) – for det femte, at de anmeldte foranstaltninger var i overensstemmelse med Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/23/EU af 26. februar 2014 om tildeling af koncessionskontrakter (EUT 2014, L 94, s. 1) og nærmere bestemt dettes artikel 43 om ændring af koncessionskontrakter i deres løbetid – for det sjette, at principperne, målene, parametrene og metoderne til beregning af den kompensation, der blev udbetalt til koncessionshaverne, ikke var i strid med princippet om forbud mod forskelsbehandling, således at betingelserne i kapitel 2.7 i meddelelsen om kompensation for offentlig tjeneste ligeledes var opfyldt (den anfægtede afgørelses punkt 142 og 143) – for det syvende, at kompensationen som følge af ændringen af koncessionskontrakterne ikke oversteg, hvad der var nødvendigt for at dække nettoomkostningerne ved opfyldelsen af forpligtelserne til offentlig tjeneste, henset til en rimelig fortjeneste, i overensstemmelse med kapitel 2.8 i meddelelsen om kompensation for offentlig tjeneste – for det ottende, at enhver bekymring vedrørende eventuelle resterende konkurrenceforvridninger blev fjernet i overensstemmelse med kapitel 2.9 i meddelelsen om kompensation for offentlig tjeneste (den anfægtede afgørelses punkt 167-171).
71

Eurofound har bestridt disse argumenter. For det første har instituttet indvendt, at afslaget på erstatningsansøgningen ikke blev meddelt for tidligt, eftersom instituttet på det tidspunkt, hvor den blev indgivet, rådede over de oplysninger, som var nødvendige for, at det kunne træffe sin afgørelse, og at sagsøgeren derfor enten burde have trukket erstatningsansøgningen tilbage eller have afventet resultaterne af den administrative undersøgelse for forulempelse og den tilsynsførende for databeskyttelsens undersøgelse og derpå have indgivet en erstatningsansøgning, hvis resultatet af den ene eller den anden af disse undersøgelser havde givet anledning dertil. For det andet har Eurofound gjort gældende, at instituttet hverken er forpligtet til at gennemføre en undersøgelse for at gøre det muligt for sagsøgeren at vurdere, hvilken erstatning denne har ret til, eller til at forsyne sagsøgeren med de beviser, som er nødvendige for at underbygge en sådan ansøgning.
108

Indledningsvis bemærkes, at artikel 7, stk. 1 og 2, i direktiv 2006/42 navnlig bestemmer, at medlemsstaterne skal gå ud fra, at maskiner, der er forsynet med CE-mærkning, og som ledsages af en EF-overensstemmelseserklæring, opfylder bestemmelserne i dette direktiv, og at en maskine fremstillet i overensstemmelse med en harmoniseret standard, hvis reference er blevet offentliggjort i Den Europæiske Unions Tidende, formodes at være i overensstemmelse med de væsentlige sikkerheds- og sundhedskrav, der er omfattet af den pågældende standard. Med andre ord gør overholdelsen af en harmoniseret standard det muligt at formode, at en maskine er i overensstemmelse med de respektive væsentlige sikkerheds- og sundhedskrav. På samme måde er en harmoniseret standard i henhold til artikel 2, litra l), i direktiv 2006/42 en teknisk specifikation vedtaget af en standardiseringsorganisation inden for rammerne af et mandat fra Kommissionen uden bindende virkning. Det fremgår af disse bestemmelser, at de tekniske løsninger, der foreslås gennem en harmoniseret standard, ikke er bindende, men indebærer, at det omhandlede produkt formodes at være i overensstemmelse med bestemmelserne i direktiv 2006/42.
Ved skrivelse af 16. maj 2018 til kontorchefen accepterede ECDC’s direktør dennes afskedsbegæring. I denne skrivelse anførte direktøren for det første, at undersøgeren havde konkluderet, at sagsøgerens første ansøgning om bistand og en lignende ansøgning indgivet af en anden ansat i ECDC efter undersøgerens vurdering kunne imødekommes. For det andet mindede direktøren om de bemærkninger, som kontorchefen havde fremsat. Det var således kontorchefens opfattelse, at princippet om uskyldsformodning ikke var blevet efterlevet under undersøgelsen, at undersøgelsesrapporten var behæftet med flere faktuelle fejl, at bestemte personer, der var involveret i undersøgelsen, kunne have handlet i ond tro, og at han aldrig havde haft til hensigt at skade nogen som helst, men at handle i ECDC’s interesse. For det tredje anførte direktøren, at hun havde konstateret nogle faktuelle fejl i undersøgelsesrapporten, og at kontorchefen havde ret til at reagere på visse præstationsproblemer for flere af kontorets ansatte. Direktøren var efter at have læst undersøgelsesrapporten og de alvorlige beskyldninger, der var fremsat imod kontorchefen, herunder i vidneudsagn, imidlertid af den opfattelse, at kontorchefens ledelsesstil havde forårsaget unødig stress og angst hos de ansatte. Direktøren anførte, at tillidsforholdet mellem ECDC og kontorchefen på denne baggrund var brudt, og at hun havde til hensigt at opsige hans kontrakt i henhold til ansættelsesvilkårenes artikel 47, litra c), nr. i). Imidlertid havde kontorchefen i mellemtiden indgivet sin afskedsbegæring, hvilket direktøren anførte, idet hun tilkendegav sin accept heraf med følgende formulering:

»De har imidlertid nu indgivet Deres afskedsbegæring, hvilket i praksis indebærer, at Deres sidste arbejdsdag indtræffer før den reelle fratrædelsesdato, hvorfor jeg konstaterer, at det er i tjenestens interesse at acceptere Deres afskedsbegæring af 15. maj. De har ti måneders opsigelse, hvilket betyder, at Deres sidste arbejdsdag bliver den 15. marts 2019.

Som vi har drøftet og aftalt på vores møde, arbejder De hjemmefra i opsigelsesperioden med opgaver, som jeg tildeler Dem.

I opsigelsesperioden skal De optræde i overensstemmelse med Deres pligt til loyalitet over for ECDC i henhold til vedtægtens artikel 11.«
59

Begrebet »normal handel« er ikke defineret i grundforordningen. Grundforordningens artikel 2 omhandler imidlertid udtrykkeligt to tilfælde af salg, som under visse forhold ikke kan udgøre normal handel. For det første præciserer grundforordningens artikel 2, stk. 1, tredje afsnit, at transaktioner mellem parter, som synes at være forretningsmæssigt forbundne eller at have en indbyrdes kompensationsaftale, kun kan anses for at finde sted i normal handel, og priserne for de pågældende transaktioner kan kun anvendes til fastsættelse af den normale værdi, hvis det undtagelsesvis fastslås, at de ikke er påvirket af dette afhængighedsforhold (jf. dom af 1.10.2014, Rådet mod Aluminat, C-393/13 P, EU:C:2014:2245, præmis 22 og 23 og den deri nævnte retspraksis). For det andet følger det af nævnte forordnings artikel 2, stk. 4, første afsnit, at salg af samme vare på eksportlandets hjemmemarked eller eksportsalg til et tredjeland til priser, der er lavere end produktionsomkostningerne, kun kan anses for ikke at have fundet sted i normal handel, hvis det fastslås, at disse salg har fundet sted i en længere periode i betydelige mængder og til priser, som ikke giver dækning for alle omkostninger inden for en rimelig periode (jf. dom af 1.10.2014, Rådet mod Alumina, C-393/13 P, EU:C:2014:2245, præmis 24). I forordningens artikel 2, stk. 4, tredje afsnit, præciseres det, at en »længere periode« normalt bør være et år, men under ingen omstændigheder må være kortere end seks måneder, og salg til priser, der er lavere end enhedsomkostningerne, anses for at finde sted i betydelige mængder inden for en sådan periode, når det fastslås, at den vejede gennemsnitlige salgspris er lavere end de vejede gennemsnitlige enhedsomkostninger, eller at de solgte mængder til priser, der er lavere end enhedsomkostningerne, udgør mindst 20% af det salg, der anvendes som grundlag for fastsættelse af den normale værdi.