11.

Domstolen har taget stilling til habitatdirektivets artikel 6 i en række tilfælde. For nylig har den opsummeret sin praksis i dommen i sagen Sweetman m.fl. ( 4 ). Det er her nyttigt at gengive de relevante præmisser i dommen: »28 Habitatdirektivets artikel 6, stk. 3, fastsætter en procedure for vurdering med henblik på ved hjælp af en forudgående kontrol at sikre, at en plan eller et projekt, der ikke er direkte forbundet med eller nødvendig for lokalitetens forvaltning, men som kan påvirke en sådan lokalitet væsentligt, alene godkendes, såfremt denne plan eller dette projekt ikke skader lokalitetens integritet (dommen i sagen Waddenvereniging og Vogelbeschermingsvereniging ( 5 ), præmis 34, og af 16.2.2012, sag C-182/10, Solvay m.fl., [EU:C:2012:82], præmis 66). 29 Den nævnte bestemmelse fastsætter således to faser. Den første, der fremgår af bestemmelsens første punktum, kræver af medlemsstaterne, at de foretager en passende vurdering af en plans eller et projekts virkninger på en beskyttet lokalitet, når der er en sandsynlighed for, at planen eller projektet vil kunne påvirke den omhandlede lokalitet væsentligt (jf. i denne retning dommen i sagen Waddenvereniging og Vogelbeschermingsvereniging, præmis 41 og 43). 30 I denne henseende bemærkes, at når en plan eller et projekt, der ikke er direkte forbundet med eller nødvendig for en lokalitets forvaltning, risikerer at skade bevaringsmålsætningen for lokaliteten, skal planen eller projektet anses for at kunne påvirke denne lokalitet væsentligt. Bedømmelsen af nævnte risiko skal foretages bl.a. i lyset af den i en sådan plan eller et sådant projekt omhandlede lokalitets særlige kendetegn og miljømæssige vilkår (jf. i denne retning dommen i sagen Waddenvereniging og Vogelbeschermingsvereniging, præmis 49). 31 Den anden fase, der er omhandlet i habitatdirektivets artikel 6, stk. 3, andet punktum, og som i tid ligger efter den nævnte passende vurdering, betinger – med forbehold af stk. 4 – tilslutningen til planen eller projektet af, at den eller det ikke skader den berørte lokalitets integritet. 32 Med henblik på ud fra en overordnet sammenhæng at vurdere rækkevidden af udtrykket »skader lokalitetens integritet« skal det i denne henseende præciseres, at bestemmelserne i habitatdirektivets artikel 6, således som generaladvokaten har anført i punkt 43 i forslaget til afgørelse, skal fortolkes som et sammenhængende hele med hensyn til bevaringsmålsætningerne i direktivet. Den nævnte artikels stk. 2 og 3 har således til formål at sikre samme beskyttelsesniveau for naturtyper og levesteder (jf. i denne retning dom af 24.11.2011, sag C-404/09, Kommissionen mod Spanien, Sml. I, s. 11853, præmis 142), mens den nævnte artikels stk. 4 alene udgør en undtagelsesbestemmelse til andet punktum i stk. 3. 33 Domstolen har allerede fastslået, at bestemmelserne i habitatdirektivets artikel 6, stk. 2, gør det muligt at opfylde hovedmålsætningen om bevaring og beskyttelse af miljøkvaliteten, herunder bevaring af naturtyper samt vilde dyr og planter, og fastsætter en forpligtelse til generel beskyttelse, der består i at undgå forringelser samt forstyrrelser, der kan få væsentlige virkninger med hensyn til dette direktivs målsætninger (dom af 14.1.2010, sag C-226/08, Stadt Papenburg, Sml. I, s. 131, præmis 49 og den deri nævnte retspraksis). 34 Habitatdirektivets artikel 6, stk. 4, fastsætter, at i tilfælde, hvor en plan eller et projekt trods negative konklusioner i den vurdering, der er gennemført i overensstemmelse med dette direktivs artikel 6, stk. 3, første punktum, alligevel skal gennemføres af bydende nødvendige hensyn til væsentlige samfundsinteresser, herunder af social eller økonomisk art, og fordi der ikke findes nogen alternativ løsning, træffer medlemsstaten de kompensationsforanstaltninger, der er nødvendige for at sikre, at den globale sammenhæng i Natura 2000 beskyttes (jf. dom af 20.9.2007, sag C-304/05, Kommissionen mod Italien, Sml. I, s. 7495, præmis 81, og dommen i sagen Solvay m.fl., præmis 72). 35 I denne henseende må habitatdirektivets artikel 6, stk. 4, eftersom denne bestemmelse er en undtagelse til det i denne artikels stk. 3, andet punktum, nævnte kriterium for at meddele tilladelse, kun finde anvendelse, efter at virkningerne af en plan eller et projekt er blevet undersøgt i henhold til bestemmelserne i det nævnte stk. 3 (jf. dommen i sagen Solvay m.fl., præmis 73 og 74). 36 Det følger heraf, at bestemmelserne i habitatdirektivets artikel 6, stk. 2-4, pålægger medlemsstaterne en række forpligtelser og særlige procedurer, der skal sikre, således som det fremgår af direktivets artikel 2, stk. 2, opretholdelse eller i givet fald genoprettelse af en gunstig bevaringsstatus for naturtyper og især for særlige bevaringsområder. […] 40 Tilladelsen til gennemførelsen af en plan eller et projekt i henhold til habitatdirektivets artikel 6, stk. 3, kan således kun udstedes på betingelse af, at de kompetente myndigheder, når de har identificeret alle de aspekter ved denne plan eller dette projekt, som i sig selv eller i kombination med andre planer eller projekter vil kunne indvirke på bevaringsmålsætningerne for den berørte lokalitet, og under hensyn til den seneste videnskabelige viden på området, har opnået vished for, at planen eller projektet ikke har varige skadelige virkninger for den berørte lokalitets integritet. Sådan forholder det sig, når det ud fra et videnskabeligt synspunkt uden rimelig tvivl kan fastslås, at der ikke er sådanne virkninger (jf. i denne retning ovennævnte dom af 24.11.2011, Kommissionen mod Spanien, præmis 99, og dommen i sagen Solvay m.fl., præmis 67). 41 Det bemærkes hertil, at myndigheden skal afvise at give tilladelse til en plan eller et projekt, når der er usikkerhed om, hvorvidt der vil være virkninger, der skader den pågældende lokalitets integritet, idet det kriterium for at give tilladelse, der er fastsat i habitatdirektivets artikel 6, stk. 3, andet punktum, integrerer forsigtighedsprincippet og gør det muligt effektivt at forebygge beskadigelser af beskyttede lokaliteters integritet, der skyldes påtænkte planer eller projekter. Et mindre strengt kriterium for at give tilladelse end det her omhandlede ville ikke lige så effektivt kunne sikre realiseringen af målsætningen om beskyttelse af de lokaliteter, som bestemmelsen vedrører (dommen i sagen Waddenvereniging og Vogelbeschermingsvereniging, præmis 57 og 58). […] 43 De kompetente nationale myndigheder kan derfor ikke give tilladelse til indgreb, der indebærer en risiko for varig skade på de økologiske kendetegn i de lokaliteter, der omfatter prioriterede naturtyper. Dette ville bl.a. være tilfældet, når et indgreb medfører risiko for, at en prioriteret naturtype i den berørte lokalitet vil forsvinde eller blive delvist og uopretteligt ødelagt (jf. for så vidt angår prioriterede arters forsvinden […] dom af 20.5.2010, Kommissionen mod Spanien ( 6 ), præmis 21, og af 24.11.2011, Kommissionen mod Spanien, præmis 163). 44 For så vidt angår vurderingen i henhold til habitatdirektivets artikel 6, stk. 3, må det præciseres, at den ikke må medføre lakuner, og den skal indeholde fuldstændige, præcise og endelige konstateringer og konklusioner, der kan fjerne enhver rimelig videnskabelig tvivl for så vidt angår virkningerne af de arbejder, der er påtænkt i den berørte beskyttede lokalitet (jf. i denne retning dom af 24.11.2011, Kommissionen mod Spanien, præmis 100 og den deri nævnte retspraksis). […] […] 46 Hvis den nationale kompetente myndighed efter en passende vurdering af virkningerne af en plan eller et projekt på en lokalitet i henhold til habitatdirektivets artikel 6, stk. 3, første punktum, […] konkluderer, at planen eller projektet medfører et varigt og uopretteligt tab af hele eller en del af en prioriteret naturtype, hvis bevaring har ligget til grund for udpegelsen af lokaliteten med henblik på optagelse på listen over lokaliteter af fællesskabsbetydning, må planen eller projektet anses for at skade den pågældende lokalitets integritet. 47 Under disse betingelser må der ikke gives tilladelse til planen eller projektet i henhold til den nævnte bestemmelse. Imidlertid kan den pågældende myndighed i en sådan situation i givet fald udstede en tilladelse i medfør af habitatdirektivets artikel 6, stk. 4, for så vidt som de betingelser, der er fastsat i bestemmelsen, er opfyldt (jf. i denne retning dommen i sagen Waddenvereniging og Vogelbeschermingsvereniging, præmis 60).«