ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
DA Den Europæiske Unions Tidende C 175/25

Sag anlagt den 21. marts 2014 — Europa-Kommissionen mod Rådet for Den Europæiske Union

(Sag C-133/14)

2014/C 175/31

Processprog: fransk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved R. Lyal, W. Mölls, og D. Martin, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Rådet for Den Europæiske Union

Sagsøgerens påstande

— Rådets direktiv 2013/64/EU af 17. december 2013 om ændring af Rådets direktiv 91/271/EØF og 1999/74/EF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/60/EF, 2006/7/EF, 2006/25/EF og 2011/24/EU som følge af ændringen af Mayottes status i forhold til Den Europæiske Union (1) , annulleres.

— Retsvirkningerne af direktiv 2013/64/EU opretholdes indtil ikrafttrædelsen af et nyt direktiv, der er baseret på et passende retsgrundlag.

— Rådet for Den Europæiske Union tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Kommissionen har nedlagt påstand om annullation af direktiv 2013/64/EU, som Rådet vedtog med hjemmel i artikel 349 TEUF.

Kommissionen har foreholdt Rådet, at det har vedtaget dette direktiv, selv om Kommissionen havde foreslået at basere denne retsakt på særskilte retsgrundlag, dvs. artikel 43, stk. 2, artikel 114, artikel 153, stk. 2, artikel 168 og artikel 192, stk. 1, TEUF.

Kommissionen er af den opfattelse, at artikel 349 TEUF, i overensstemmelse med formålet med det anfægtede direktiv, ikke gyldigt kan bruges som retsgrundlag. Sidstnævnte artikel 349 TEUF finder kun anvendelse, når der er tale om at fravige princippet om anvendelse af den primære ret i regionerne i den yderste periferi, jf. artikel 355, stk. 1, TEUF. Det pågældende direktiv vedtager imidlertid alene den sekundære ret, uden at fravige traktaterne, med henblik på at imødekomme den situation, der er skabt ved Mayottes ændrede status. Denne fortolkning støttes ikke blot af ordlyden af artikel 349 TEUF, men også af traktatens system vedrørende retsgrundlag samt af historikken bag denne artikel.

(1) EUT L 355, s. 8.
1)

Kan det eksisterende renommé i en medlemsstat være tilstrækkeligt til at godtgøre et EF-varemærkes renommé som omhandlet i artikel 4, stk. 3, i direktiv 2008/95/EF (1) om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varemærker (herefter »direktivet«), selv i det tilfælde, hvor ansøgningen om registrering af et nationalt varemærke, over for hvilket der er rejst indsigelse under påberåbelse af et sådant renommé, er indgivet i et andet land end den pågældende medlemsstat?
1)

Er artikel 7, stk. 1, i direktiv 93/13/EØF (1), hvorefter medlemsstaterne skal sikre, at der i forbrugernes interesse findes egnede og effektive midler til at bringe anvendelsen af urimelige kontraktvilkår i aftaler, der indgås mellem forbrugere og erhvervsdrivende, til ophør, til hinder for en processuel bestemmelse — som den i artikel 695, stk. 4, i den spanske Ley de Enjuiciamiento Civil omhandlede — der, i forbindelse med fastsættelsen af retsmidlerne til prøvelse af afgørelser, hvorved der tages stilling til indsigelser mod fuldbyrdelsen af pantsatte værdier eller aktiver, bestemmer, at der kun kan iværksættes appel af en kendelse, hvorved der træffes beslutning om, at proceduren skal indstilles, eller at et urimeligt kontraktvilkår ikke skal finde anvendelse, mens det i alle øvrige tilfælde ikke er tilladt at iværksætte appel, hvilket umiddelbart indebærer, at rekvirenten har mulighed for at appellere, hvis rekvisiti indsigelse tages til følge, og der træffes afgørelse om, at proceduren skal indstilles, eller at det urimelige kontraktvilkår ikke skal finde anvendelse, mens rekvisitus, der er forbruger, ikke kan appellere i tilfælde af, at der ikke gives medhold i vedkommendes indsigelse?
2)

Såfremt det første spørgsmål besvares benægtende (dvs., hvis ITV-tjenester principielt falder inden for anvendelsesområdet for direktiv 2006/123/EF), spørges, om udelukkelsesgrunden i direktivets artikel 2, stk. 2, litra i), finder anvendelse, eftersom de private virksomheder, der leverer tjenesteydelsen, som beskyttende foranstaltning har mulighed for at beslaglægge de køretøjer, som udviser sådanne sikkerhedsmangler, at deres anvendelse indebærer en umiddelbar fare?
2)

Skal artikel 267 TEUF (tidligere artikel 234) fortolkes således, at Supremo Tribunal de Justiça, henset til de i spørgsmål 1 beskrevne omstændigheder samt det forhold, at de lavere nationale retter, der havde behandlet sagen, havde afsagt modsigende afgørelser, var pligtig at forelægge De Europæiske Fællesskabers Domstol et præjudicielt spørgsmål vedrørende den korrekte fortolkning af begrebet »overførsel af en bedrift« som omhandlet i artikel 1, stk. 1, i direktiv 2001/23/EF?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 175/26

Sag anlagt den 21. marts 2014 — Europa-Kommissionen mod Rådet for Den Europæiske Union

(Sag C-134/14)

2014/C 175/32

Processprog: fransk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved R. Lyal, W. Mölls, og D. Martin, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Rådet for Den Europæiske Union

Sagsøgerens påstande

— Rådets direktiv 2013/62/EU af 17. december 2013 om ændring af direktiv 2010/18/EU om iværksættelse af den reviderede rammeaftale vedrørende forældreorlov, der er indgået af BUSINESSEUROPE, UEAPME, CEEP og EFS som følge af ændringen af Mayottes status i forhold til Den Europæiske Union (1), annulleres.

— Retsvirkningerne af direktiv 2013/62/EU opretholdes indtil ikrafttrædelsen af et nyt direktiv, der er baseret på et passende retsgrundlag.

— Rådet for Den Europæiske Union tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Kommissionen har nedlagt påstand om annullation af direktiv 2013/62/EU, som Rådet vedtog med hjemmel i artikel 349 TEUF.

Kommissionen har foreholdt Rådet, at det har vedtaget dette direktiv, selv om Kommissionen havde foreslået at basere denne retsakt på et særskilt retsgrundlag, dvs. artikel 155, stk. 2, TEUF.

Kommissionen er af den opfattelse, at artikel 349 TEUF, i overensstemmelse med formålet med det anfægtede direktiv, ikke gyldigt kan bruges som retsgrundlag. Sidstnævnte artikel 349 TEUF finder kun anvendelse, når der er tale om at fravige princippet om anvendelse af den primære ret i regionerne i den yderste periferi, jf. artikel 355, stk. 1, TEUF. Det pågældende direktiv vedtager imidlertid alene den sekundære ret, uden at fravige traktaterne, med henblik på at imødekomme den situation, der er skabt ved Mayottes ændrede status. Denne fortolkning støttes ikke blot af ordlyden af artikel 349 TEUF, men også af traktatens system vedrørende retsgrundlag samt af historikken bag denne artikel.

(1) EUT L 353, s. 7.
—

Det fastslås, at Kongeriget Belgien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 45 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde og artikel 28 i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, idet det har opretholdt regler, hvorefter ikke-hjemmehørende skattepligtige, hvis indtægter udelukkende eller næsten udelukkende er opnået i Belgien (regionen Vallonien), nægtes et nedslag i personskatten, som indrømmes hjemmehørende skattepligtige, der bor i regionen Vallonien, i henhold til dekret af 3. april 2009 om oprettelse af Caisse d’Investissement de Wallonie og om indførelse af et skattenedslag for fysiske personer ved tegning af aktier eller obligationer udstedt af denne.
—

Republikken Bulgarien har ved godkendelsen af projekter i det særligt beskyttede område »Kaliakra«, i området af fællesskabsbetydning »Kompleks Kaliakra« og i det særligt beskyttede område »Belite Skali« (»Kaliakra uind pauar« AD, »EVN enertrag Kavarna« OOD, »TSID — Atlas« EOOD, »Vertikal — Petkov i s-ie« OOD, golfbane- og spa-kurstedet »Treyshan Klifs Golf end Spa Rezort« OOD), tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 6, stk. 2, i direktiv 92/43/EØF (2), som fortolket af Den Europæiske Unions Domstol i sagerne C-117/03 og C-244/05, idet den ikke har truffet de passende foranstaltninger for at undgå forringelsen af naturtyperne og levestederne for biologiske arter samt forstyrrelser af arter, for hvilke områderne er blevet udpeget.
1)

Skal artikel 1 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1393/2007 af 13. november 2007 om forkyndelse i medlemsstaterne af retslige og udenretslige dokumenter i civile og kommercielle sager (1) fortolkes således, at disse forskrifter er til hinder for et søgsmål anlagt mod Den Hellenske Republik som sagsøgt ved Landgericht Aachen, hvorved sagsøgeren over for sagsøgte gør krav på renter for 2011/2012 af obligationer (statsobligationer) udstedt af sagsøgte og erhvervet af sagsøgeren i juli 2011, som ultimo februar 2012 var genstand for sagsøgtes tilbud om ombytning, som også blev fremsat over for sagsøgeren, og som denne afslog, hvorefter sagsøgte ikke desto mindre ombyttede sagsøgerens beholdning af obligationer/statsobligationer med nye?
1)

Skal en posttjenesteydelse, såsom ydelsen med postanvisninger, hvormed pengebeløb overføres fra afsenderen, som i dette tilfælde er staten, til modtagerne — som er personer, der har krav på sociale ydelser — anses for ikke at være omfattet af anvendelsesområdet for direktiv 97/67/EF (1) som ændret ved direktiv 2002/39/EF (2) og 2008/6/EF (3), og dermed at være underlagt bestemmelserne i artikel 106 og 107 TEUF?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 194/12

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Hof van beroep te Brussel (Belgien) den 28. marts 2014 — Loutfi Management Propriété intellectuelle SARL mod AMJ Meatproducts NV og Halalsupply NV

(Sag C-147/14)

2014/C 194/15

Processprog: nederlandsk

Den forelæggende ret

Hof van beroep te Brussel

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Loutfi Management Propriété Intellectuelle SARL

Sagsøgt: AMJ Meatproducts NV og Halalsupply NV

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 9, stk. 1, litra b), i forordning nr. 207/2009 (1) henset til artikel 21 og 22 i Den Europæiske Unions charter (2) om grundlæggende rettigheder, fortolkes således, at medlemsstaternes kompetente retter ved bedømmelsen af risikoen for forveksling mellem et EF-varemærke, hvori et arabisk ord er dominerende, og et tegn, i hvilket et andet men visuelt lignende arabisk ord er dominerende, kan eller endog skal undersøge og tage hensyn til forskellen i udtale og betydning [org. s. 35] af disse ord, selv om arabisk ikke er et officielt sprog i EU og medlemsstaterne

(1) EUT L 78, s. 1.

(2) EUT 2000, C 364, S. 1.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 194/15

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Consiglio di Stato (Italien) den 3. april 2014 — Tamoil Italia mod Ministero dell’Ambiente e della Tutela del Territorio e del Mare

(Sag C-156/14)

2014/C 194/18

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Consiglio di Stato

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Tamoil Italia SpA

Sagsøgt: Ministero dell’Ambiente e della Tutela del Territorio e del Mare

Præjudicielt spørgsmål

Er Den Europæiske Unions principper på miljøområdet i henhold til artikel 191, stk. 2, i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde og direktiv 2004/35/EF (1) af 21. april 2004 (artikel 1 og 8, stk. 3; 13. og 24. betragtning) — og navnlig princippet om, at forureneren betaler, forsigtighedsprincippet, princippet om forebyggende indsats og princippet om indgreb over for miljøskader fortrinsvis ved kilden — til hinder for en national lovgivning som den, der følger af artikel 244, 245 og 253 i lovdekret nr. 152 af 3. april 2006, hvorefter den administrative myndighed — i tilfælde af konstateret forurening af et område, og såfremt det hverken kan fastslås, hvem der er ansvarlig for forureningen, eller opnås afhjælpende foranstaltninger fra den ansvarlige — ikke kan pålægge ejeren, som ikke er ansvarlig for forureningen, at gennemføre foranstaltninger til sikring i nødstilfælde og rensning, og hvorefter ejeren alene kan pålægges et økonomisk ansvar, der er begrænset til områdets værdi efter gennemførelsen af rensningsforanstaltningerne?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/35/EF af 21.4.2004 om miljøansvar for så vidt angår forebyggelse og afhjælpning af miljøskader (EUT L 143, s. 56).
d)

Udgør den ved lov nr. 251/2005 indførte ændring af artikel 160, sidste stykke, i codice penale — for så vidt angår den del, hvorefter forældelsesfristen i tilfælde af afbrydelse forlænges med blot en fjerdedel, og staten således giver afkald på at straffe handlinger, som fratager staten ressourcer, der også er nødvendige for at opfylde statens forpligtelser over for Den Europæiske Union — en tilsidesættelse af det i artikel 119 TEUF fastlagte princip om sunde offentlige finanser?
2)

a) Såfremt den ovennævnte bestemmelse ikke er forenelig med de fællesskabsretlige principper, er det med hensyn til de omhandlede personer med tidsbegrænset ansættelse da muligt at fastlægge objektive forhold, der kan begrunde en fravigelse af princippet om den ligebehandling, som disse personer ellers skal sikres i forhold til personer med tidsubegrænset ansættelse, af »socialpolitiske hensyn«, som i den foreliggende sag består i kravet om at undgå, at ansatte, hvis tidsbegrænsede ansættelse er blevet omdannet til en fastansættelse, tilbydes ansættelse parallelt med andre, der allerede har opnået fastansættelse som følge af den generelle regel om almindelige udvælgelsesprøver med henblik på adgang til offentlig beskæftigelse (reglen er fastlagt i den nævnte artikel 97, stk. 3, i den italienske forfatning og må kun fraviges, såfremt der foreligger en lovbestemt undtagelse, såsom den i den foreliggende sag, der udelukkende indebærer beståelse af en udvælgelsesprocedure), og kan disse forhold — i lyset af Domstolens bemærkninger i [præmis] 47 i kendelse af 7. marts 2013 — antages at foreligge for så vidt angår proportionaliteten, såfremt midlertidigt ansatte, hvis ansættelse er blevet omdannet til en fastansættelse, blot tildeles et personligt tillæg, der efterhånden absorberes af den almindelige lønudvikling, og som ikke kan gøres til genstand for en revurdering, men med afbrydelse af den almindelige udvikling i lønklasse og adgang til højere tjenestegrader? b) Hvis arbejdstagerne er anset for at være i stand til at udføre bestemte arbejdsopgaver, kan regelmæssige vurderinger af den korrekte udførelse af disse arbejdsopgaver med henblik på avancement til højere lønklasser og tjenestegrader, på grundlag af en almindelig udvælgelsesprøve med henblik på karriereudvikling, som afholdes senere hen, da omvendt udgøre et passende middel til at genoprette balancen mellem de ansatte med tidsbegrænset ansættelse, hvis ansættelse er blevet omdannet til en fastansættelse, og det personale, som er blevet ansat på baggrund af en almindelig udvælgelsesprøve, uden at der skal ses bort fra anciennitet og lønklasse for de førstnævnte (i øvrigt uden at dette bevirker nogen som helst form for betydelig fordel for sidstnævnte i det ovenfor beskrevne karriereudviklingssystem ved AEEG), hvilket i den konkrete situation indebærer, at der ikke foreligger objektive forhold, der kan begrunde en fravigelse af direktiv 1999/70/EF, som på grundlag af objektive og gennemsigtige kriterier kan anvendes på de pågældende ansættelsesvilkår under de foreliggende specifikke omstændigheder?
1)

Ville appellanterne i den foreliggende sag, også henset til artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (1), uden tvivl have søgsmålskompetence til i eget navn i henhold til artikel 263 TEUF at anlægge sag ved Retten med påstand om annullation af gennemførelsesforordning nr. 610/2010 (2), for så vidt som LTTE i henhold hertil er optaget på den i artikel 2, stk. 3, i forordning nr. 2580/2001 (3) nævnte liste?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 194/16

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Corte suprema di cassazione (Italien) den 14. april 2014 — A mod B

(Sag C-184/14)

2014/C 194/20

Processprog: Italiensk

Den forelæggende ret

Corte suprema di cassazione

Parter i hovedsagen

Sagsøger: A

Sagsøgt: B

Præjudicielt spørgsmål

Kan en anmodning om børnebidrag fremsat i en separationssag, idet anmodningen er accessorisk i forhold til denne sag, på grundlag af et prioritetskriterium afgøres såvel af den ret, som har kompetence til at påkende separationssagen, som af den ret, hvor sagen vedrørende forældreansvaret verserer, eller skal anmodningen derimod nødvendigvis vurderes af den sidstnævnte ret, fordi de to separate kriterier i litra c) og litra d) i artikel 3 [i Rådets forordning (EF) nr. 4/2009 af 18. december 2008 om kompetence, lovvalg, anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser og samarbejde vedrørende underholdspligt] er alternativer (dvs. udelukker hinanden)? (1)

(1) EUT L 7, s. 1.
3.

Appellanterne har nærmere bestemt gjort fire ophævelsesanbringender gældende: — Det første anbringende vedrører det nye kriterium, som blev tilføjet under udbudsproceduren, selv om det ikke var fastsat i de tekniske specifikationer. I denne forbindelse har appellanterne gjort gældende, at der er sket en fejlagtig gengivelse af de annullationsanbringender og argumenter, som de havde påberåbt sig i deres skriftlige indlæg, samt at begrundelsen er mangelfuld. — Det andet anbringende vedrører den omstændighed, at et kvalitativt udvælgelseskriterium er blevet vurderet som et tildelingskriterium. I denne forbindelse har appellanterne gjort gældende, at der er foretaget et urigtigt skøn, at EU-retten er blevet fortolket og anvendt forkert, samt at begrundelsen er mangelfuld. — Det tredje anbringende vedrører vurderingen af de erfaringer, der er opnået inden for rammerne af tidligere kontrakter med samme ordregiver. I denne forbindelse har appellanterne gjort gældende, at EU-retten er blevet fortolket og anvendt forkert, at der er foretaget et urigtigt skøn, samt at begrundelsen er mangelfuld. — Det fjerde anbringende vedrører vurderingen af et kriterium, som det ikke var muligt at bedømme objektivt. I denne forbindelse har appellanterne gjort gældende, at der er foretaget et åbenbart urigtigt skøn, at EU-retten er blevet anvendt forkert, samt at begrundelsen er mangelfuld.
1)

Udgøres beregningsgrundlaget for »den tilsvarende værdi for salt« af mængden af natrium i et levnedsmiddel, som omhandlet i bilaget til forordning (EF) nr. 1924/2006 (1), kun af den mængde natrium der, sammen med chloridioner, udgør natriumchlorat, eller bordsalt, eller omfatter beregningsgrundlaget det samlede natriumindhold i levnedsmidlet i alle dets former?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 184/11

Sag anlagt den 7. marts 2014 — Europa-Kommissionen mod Det Forenede Kongeringe Storbritannien og Nordirland

(Sag C-112/14)

2014/C 184/14

Processprog: engelsk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved R. Lyal og L. Armati, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland

Sagsøgeren har nedlagt følgende påstande:

— Det fastslås, at Det Forenede Kongeringe Storbritannien og Nordirland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 63 TEUF og EØS-aftalens artikel 40, eller subsidiært artikel 49 TEUF og EØS-aftalens artikel 31, ved at indføre og opretholde en lovgivning om beskatning af selskabsmedlemmers kapitalgevinster i ikke-hjemmehørende selskaber, som indebærer en forskelsbehandling mellem indenlandske og grænseoverskridende aktiviteter.

— Det Forenede Kongeringe Storbritannien og Nordirland tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Anbringender og væsentligste argumenter

Den omhandlede nationale lovgivning

Det bestemmes i section 13, i Taxation of Chargeable Gains Act 1992, at ved visse typer af ikke-hjemmehørende selskabers opnåelse af overskud, er dette overskud skattepligtigt for aktionærer og andre selskabsdeltagere, som er bosiddende i Det Forenede Kongerige, uanset om disse faktisk oppebærer en indkomst.

Hovedanbringende

Personer med bopæl i Det Forenede Kongerige er pligtige til at betale skat af visse ikke-hjemmehørende selskabernes overskud, hvori de er selskabsdeltagere, hvorimod de ville være fritaget herfor, såfremt de pågældende selskaber var hjemmehørende i Det Forenede Kongerige. Denne forskel i beskatningen kan afholde skatteydere i Det Forenede Kongerige fra at investere i sådanne ikke-hjemmehørende selskaber i strid med artikel 63 TEUF og EØS-aftalens artikel 40.

Den anfægtede foranstaltning kan forhindre visse typer af skatteunddragelse og misbrug. Dens anvendelse er dog ikke begrænset til tilfælde af skatteunddragelse eller misbrug, og foranstaltningen er derfor ikke berettiget.
4)

Indebærer pligten til at gennemføre direktiv 2000/35/EF (artikel 6) og 2011/7/EU (artikel 12) — for så vidt angår den del, hvor direktiverne med hensyn til forbuddet mod misbrug af aftalefriheden til skade for kreditoren i henholdsvis artikel 3, stk. 3, og artikel 7 fastlægger, at urimelige kontraktvilkår eller handelspraksisser er uden virkning — et forbud for staten mod at gribe ind ved at vedtage bestemmelser, som med henvisning til forhold, som staten har indgået, og som var i kraft på tidspunktet for direktivernes ikrafttræden, udelukker en tilskrivning af morarenter
—

Det fastlås, at Kommissionen ved ikke at have truffet afgørelse i den beskyttelsesklausulprocedure, der har verseret siden 1998 for det anfægtede medicinske udstyr, har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til direktiv 93/42 og EU-retten og derved umiddelbart påført appellanten en skade.
5.

Efterfølgende er der indgået en kollektiv overenskomst, hvorefter lov nr. 37542009 og lov nr. 3868/2010, som gengiver bestemmelserne i denne overenskomst, blev vedtaget. Den nationale lovgivning fastsætter stadig ikke nogen maksimal grænse for, hvor længe de berørte arbejdstagere kan forpligtes til at arbejde, eftersom det forskrives, at »hospitalslæger i det offentlige sundhedsvæsen, universitetslæger og læger under specialeuddannelse [ud over de ordinære opgaver] skal udføre de nødvendige lægevagter med henblik på hospitalernes og sundhedscentrenes normale drift.«.
2.

Kommissionens beslutning K(2009) 5791 endelig af 22. juli 2009 (sag COMP/39 396 — Kalcium- og magnesium-reagenser til stål- og gasindustrien), annulleres for så vidt som den vedrører appellanterne. Subsidiært nedsættes den bøde, appellanterne er blevet pålagt ved artikel 2, litra g) og h), i den nævnte beslutning. Subsidiært, i tilfælde af at der ikke gives medhold i den foregående påstand, ændres artikel 2, litra g) og h), i beslutningen således, at SKW Stahl-Metallurgie GmbH hæfter in solidum for hele den bøde, appellanterne er blevet pålagt. Appellanterne forstår denne subsidiære påstand, således som Retten i dommens præmis 264 og 265 har forstået den, nemlig som en subsidiær påstand om en forhøjelse af den andel af den bøde, appellanterne er blevet pålagt, som anses for betalt, når SKW betaler den bøde, selskabet er blevet pålagt af Kommissionen.
—

Irland pålægges med virkning fra datoen for Domstolens dom i henhold til artikel 260, stk. 3, TEUF, at betale en tvangsbøde på 25 447,50 EUR pr. dag, som skal indbetales på kontoen for Unionens egne indtægter, for at have tilsidesat sin forpligtelse til at meddele foranstaltninger til gennemførelse af et direktiv, som er vedtaget efter en lovgivningsprocedure.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 212/21

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Augstākā tiesa (Republikken Letland) den 12. maj 2014 — SIA »Ostas celtnieks« mod Talsu novada pašvaldība og Iepirkumu uzraudzības birojs

(Sag C-234/14)

2014/C 212/24

Processprog: lettisk

Den forelæggende ret

Augstākā tiesa

Parter i hovedsagen

Sagsøger: SIA »Ostas celtnieks«

Sagsøgt: Talsu novada pašvaldība og Iepirkumu uzraudzības birojs

Præjudicielt spørgsmål

Skal bestemmelserne i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv nr. 2004/18/EF (1) af 31. marts 2004 om samordning af fremgangsmåderne ved indgåelse af offentlige vareindkøbskontrakter, offentlige tjenesteydelseskontrakter og offentlige bygge- og anlægskontrakter fortolkes således, at de ikke er til hinder for, at der for at reducere risikoen for, at en kontrakt ikke udføres, i udbudsbetingelserne fastsættes et krav om, at en tilbudsgiver, såfremt en kontrakt tildeles denne tilbudsgiver, der baserer sig på andre økonomiske aktørers formåen, med disse økonomiske aktører, inden kontrakten tildeles, skal indgå en samarbejdsaftale (som i nævnte kontrakt omfatter de konkrete punkter, der er fastsat i udbudsbetingelserne) eller med disse oprette et interessentskab?

(1) EUT L 134, s. 114.