ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
For det andet bemærkes, at Domstolen flere gange har fastslået dels, at artikel 3 i direktiv 76/207, som svarer til dette direktivs artikel 5 i dets oprindelige affattelse, er ubetinget og tilstrækkelig præcis til, at en borger kan støtte ret på den over for staten (jf. dom af 26.2.1986, sag 152/84, Marshall, Sml. s. 723, præmis 52, og af 12.7.1990, sag C-188/89, Foster m.fl., Sml. I, s. 3313, præmis 21), dels, at et organ, som – uanset sin retlige organisationsform – ved en af staten udstedt retsakt har fået til opgave at yde offentlig servicevirksomhed under statens tilsyn, og som med henblik herpå har særlige beføjelser ud over dem, der følger af de regler, der finder anvendelse i forholdet mellem borgerne, hører til blandt de enheder, over for hvilke bestemmelserne i et direktiv, der kan have direkte virkninger, kan påberåbes (jf. i denne retning dommen i sagen Foster m.fl., præmis 22). Som anført af den forelæggende ret, og denne opfattelse er ikke blevet anfægtet af hverken parterne i hovedsagen eller af Kommissionen, tilhører NÖ-LLWK de organer, som har særlige beføjelser ud over dem, der følger af de regler, der finder anvendelse i forholdet mellem borgerne.
7

Direktivets artikel 17 bestemmer: »1. Fradragsretten indtræder samtidig med, at den fradragsberettigede afgift forfalder. 2. I det omfang goder og tjenesteydelser anvendes i forbindelse med den afgiftspligtige persons afgiftspligtige transaktioner, er han berettiget til i den afgift, der påhviler ham, at fradrage følgende beløb: a) den [moms], som skyldes eller er erlagt for goder, der er eller vil blive leveret ham, og for tjenesteydelser, der er eller vil blive udført for ham af en anden afgiftspligtig person b) den [moms], som skyldes eller er erlagt for indførte goder c) den [moms], som skyldes i medfør af artikel 5, stk. 7, litra a), og artikel 6, stk. 3. 3. Medlemsstaterne indrømmer ligeledes enhver afgiftspligtig person fradrag for eller tilbagebetaling af den i stk. 2 omhandlede [moms], for så vidt goder og tjenesteydelser anvendes til: a) hans transaktioner i forbindelse med de former for økonomisk virksomhed, som [er] omhandlet i artikel 4, stk. 2, når disse udføres i udlandet og ville have givet ret til fradrag, såfremt de var blevet udført i indlandet b) hans transaktioner, som er fritaget for afgift i medfør af artikel 14, stk. 1, litra i), artikel 15 og artikel 16, stk. 1, punkt B, C og D, og stk. 2 c) hans transaktioner, som er fritaget for afgift i medfør af artikel 13, punkt B, litra a) og litra d), nr. 1)-5), såfremt aftageren er etableret uden for Fællesskabet, eller såfremt de pågældende transaktioner er knyttet direkte til goder, som er bestemt til at udføres til et land uden for Fællesskabet. […] 5. For så vidt angår goder og ydelser, som af en afgiftspligtig person benyttes såvel til transaktioner, der giver ret til fradrag i medfør af stk. 2 og 3, som til transaktioner, der ikke giver ret til fradrag, er fradrag kun tilladt for den del af [momsen], der forholdsmæssigt svarer til beløbet for den førstnævnte form for transaktioner. Pro rata-satsen beregnes for samtlige transaktioner, som udføres af den afgiftspligtige i overensstemmelse med artikel 19. Medlemsstaterne kan dog: a) give den afgiftspligtige person tilladelse til at fastsætte en pro rata-sats for hver sektor inden for sin virksomhed, såfremt der føres særskilte regnskaber for hver af disse sektorer b) påbyde den afgiftspligtige person at fastsætte en pro rata-sats for hver sektor inden for sin virksomhed og at føre særskilte regnskaber for hver af disse sektorer c) give den afgiftspligtige person tilladelse til eller pålægge ham at foretage fradraget under hensyntagen til, hvordan samtlige eller en del af goderne og ydelserne benyttes d) give den afgiftspligtige person tilladelse til eller pålægge ham at foretage fradraget i overensstemmelse med den i første afsnit anførte regel for samtlige goder og tjenesteydelser benyttet til alle de omhandlede transaktioner e) fastsætte, at såfremt den [moms], som den afgiftspligtige person ikke kan fradrage, er af ringe størrelse, skal den ikke tages i betragtning. […]«
25

Hvad angår tilsidesættelsen af forbuddet mod enhver reklame i strid med den faglige etik har lægeforeningen i delstaten Hessen kritiseret Kostas Konstantinides for at have tilsidesat § 27 i adfærdskodeksen for læger i delstaten Hessen ved at have foretaget en reklame i strid med den faglige etik. Foreningen har nærmere bestemt gjort gældende, at lægen på sin hjemmeside på internettet har gjort reklame for den virksomhed, han udførte på lægecentret Elisabethenstift i Darmstadt, ved at anvende udtryk som »tysk institut« og »europæisk institut«, skønt han alene »midlertidigt« og »lejlighedsvis« udfører operationer i dette lægecenter uden at råde over en egentlig hospitalsinfrastruktur, og skønt hans operationer ikke gennemføres inden for rammerne af et offentligt organ eller et videnskabeligt organ underlagt offentlig kontrol.
Såvel artikel 43 EF og 49 EF som ligebehandlings- og effektivitetsprincippet skal fortolkes således, at de er til hinder for, at en medlemsstat, som i strid med EU-retten har udelukket en kategori af erhvervsdrivende fra tildelingen af koncessioner på udøvelse af en økonomisk aktivitet, og som forsøger at afhjælpe denne tilsidesættelse ved at sende et betragteligt antal nye koncessioner i udbud, beskytter den markedsposition, der er opnået af de eksisterende erhvervsdrivende, ved bl.a. at fastsætte minimumsafstande mellem de nye koncessionshaveres og de eksisterende erhvervsdrivendes forretningssteder.

Det følger af artikel 43 EF og 49 EF, af ligebehandlingsprincippet, af gennemsigtighedsforpligtelsen samt af retssikkerhedsprincippet, at betingelserne og fremgangsmåderne i forbindelse med et udbud som det i hovedsagerne omhandlede – og navnlig de bestemmelser, der fastsætter fortabelsen af koncessioner, som er blevet tildelt på grundlag af et sådant udbud, såsom de bestemmelser, der er fastsat i artikel 23, stk. 3, i udkastet til en aftale mellem det selvstændige organ, som administrerer statslige monopoler, og tilslagsmodtageren af koncessionen vedrørende hasardspil på andre begivenheder end hestevæddeløb – skal være formuleret klart, præcist og utvetydigt, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at prøve.

Artikel 43 EF og 49 EF skal fortolkes således, at de er til hinder for en national lovgivning, som de facto forhindrer enhver grænseoverskridende spilleaktivitet, uafhængigt af den form, hvorunder aktiviteten udøves, navnlig i det tilfælde, hvor en direkte kontakt mellem forbrugeren og den erhvervsdrivende finder sted, og hvor virksomhedens mellemmænd, der er til stede på det nationale område, kan underlægges politiets fysiske kontrol. Det tilkommer den forelæggende ret at prøve, om dette er tilfældet for så vidt angår nævnte aftaleudkasts artikel 23, stk. 3.
30

Det fremgår således, at skønt loven dels fastsætter organernes opgaver og måden, hvorpå størstedelen af finansieringen skal fremskaffes, dels foreskriver, at afgørelsen, hvorved organet fastsætter størrelsen af de bidrag, som dets medlemmer skal betale, skal godkendes af en tilsynsmyndighed, har et organ som Ärztekammer konkret en organisatorisk og budgetmæssig uafhængighed, hvilket er til hinder for, at det kan anses for at stå i et nært afhængighedsforhold til de offentlige myndigheder. Følgelig indebærer et sådant organs finansieringsordning ikke, at det for størstedelens vedkommende er finansieret af de offentlige myndigheder, og giver ikke mulighed for, at organets drift kontrolleres af sidstnævnte.
Rådets direktiv 89/552/EØF af 3. oktober 1989 om samordning af visse love og administrative bestemmelser i medlemsstaterne vedrørende udøvelse af tv-radiospredningsvirksomhed (EFT L 298, s. 23), som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/36/EF af 30. juni 1997 (EFT L 202, s. 60, herefter »direktiv 89/552«), indeholdt en artikel 3a, indsat ved sidstnævnte direktiv, som bestemte:

»1. Enhver medlemsstat kan træffe foranstaltninger i overensstemmelse med fællesskabsretten for at sikre, at et tv-spredningsforetagende under dens jurisdiktion ikke udnytter sin eneret til at udsende begivenheder, der af den pågældende medlemsstat anses for at være af væsentlig samfundsmæssig interesse, på en sådan måde, at en betydelig del af befolkningen i den pågældende medlemsstat forhindres i at kunne følge sådanne begivenheder via direkte eller tidsforskudt transmission på gratis fjernsyn. Træffer en medlemsstat sådanne foranstaltninger, udarbejder den en liste over begivenheder – nationale eller ikke-nationale – som den anser for at være af væsentlig samfundsmæssig interesse. Dette skal ske på en klar og gennemskuelig måde og i tilstrækkelig god tid til at sikre efterlevelse i praksis. Den pågældende medlemsstat beslutter i den forbindelse ligeledes, om disse begivenheder helt eller delvis skal kunne transmitteres direkte eller – hvor det i offentlighedens interesse af objektive grunde er nødvendigt eller hensigtsmæssigt – helt eller delvis skal kunne transmitteres tidsforskudt.

2. Medlemsstaterne underretter straks Kommissionen om alle foranstaltninger, som træffes i medfør af stk. 1. Kommissionen kontrollerer inden for en periode på tre måneder fra underretningen, at sådanne foranstaltninger er forenelige med fællesskabsretten, og meddeler dem til de øvrige medlemsstater. Den anmoder om en udtalelse fra det udvalg, der er nedsat i medfør af artikel 23a. Den offentliggør straks de trufne foranstaltninger i De Europæiske Fællesskabers Tidende og offentliggør mindst en gang om året den konsoliderede liste over de foranstaltninger, der er truffet af medlemsstaterne.

3. Medlemsstaterne sikrer, at tv-spredningsforetagender under deres jurisdiktion ikke udnytter en eneret, som disse foretagender har erhvervet efter datoen for offentliggørelsen af dette direktiv, på en sådan måde, at en betydelig del af befolkningen i en anden medlemsstat forhindres i at kunne følge begivenheder, der af den anden medlemsstat er erklæret for at være af væsentlig samfundsmæssig interesse i henhold til stk. 1 og 2, via hel eller delvis direkte transmission eller – hvor det i offentlighedens interesse af objektive grunde er nødvendigt eller hensigtsmæssigt – hel eller delvis tidsforskudt transmission på gratis fjernsyn således som fastlagt af denne anden medlemsstat i overensstemmelse med stk. 1.«
96

Kommissionen har hvad angår formodningen for, at moderselskabet udøver en bestemmende indflydelse på sit datterselskabs adfærd, gjort gældende, at denne formodning ligesom ethvert indirekte bevismiddel beror på en typisk årsagssammenhæng, der bekræftes af erfaring. Den omstændighed, at det er vanskeligt at føre det nødvendige modbevis for at afkræfte en formodning, indebærer ikke i sig selv, at denne formodning er uafkræftelig. Anvendelsen af en sådan formodning medfører heller ikke, at der indføres en omvendt bevisbyrde i strid med princippet om uskyldsformodning. Der er tale om en bevisregel og ikke en regel om placering af skyld. Det fremgår i øvrigt af Domstolens og Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols praksis, at en formodning, selv om den er vanskelig at afkræfte, holdes inden for rimelige grænser, når den står i rimeligt forhold til det forfulgte mål, når der er mulighed for at føre modbevis, og retten til forsvar er sikret.
69

For så vidt som det andet forelagte spørgsmål ligeledes vedrører omfanget af patentbeskyttelsen for et farmaceutisk produkt, er det inden for rammerne af denne afgørelse om præjudiciel afgørelse tilstrækkeligt at bemærke, at TRIPs-aftalens artikel 27 vedrører patenterbarhed og ikke den beskyttelse, et patent giver. Spørgsmålet om den beskyttelse, et patent giver, er bl.a. reguleret i TRIPs-aftalens artikel 28 med overskriften »Indrømmede rettigheder«, artikel 30 med overskriften »Undtagelser fra indrømmede rettigheder« og artikel 33 med overskriften »Beskyttelsens varighed«. Da det ikke af forelæggelsesafgørelsen fremgår, at en fortolkning af disse øvrige bestemmelser vil være anvendelig med henblik på at afgøre tvisten i hovedsagen, findes det ufornødent at besvare det andet forelagte spørgsmåls anden del.
55

I denne sammenhæng gælder, at når EU-lovgiver har været af den opfattelse, at en frist på tre måneder var tilstrækkelig til, at Kommissionen kunne udøve sin kontrolbeføjelse, og til at gøre det muligt for Kommissionen at afvise en forelagt NAP i tilfælde af, at denne er uforenelig med nævnte kriterier, må denne frist anses for at være så meget desto mere tilstrækkelig i forbindelse med kontrollen af den ændrede version af denne NAP, eftersom Kommissionen allerede har kunnet undersøge oplysningerne vedrørende den nationale industri, der er omfattet af NAP’en, en første gang.
UGB’s § 283 med overskriften »tvangsbøder« har efter ændring ved Budgetbegleitgesetz (BGBl. I, 111/2010, den østrigske finanslov for 2011, herefter »BBG«) følgende ordlyd:

»1. Til sikring af, at direktionens medlemmer (et anpartsselskabs direktør) eller likvidator, med forbehold af de almindelige selskabsretlige bestemmelser, rettidigt opfylder §§ […] 277-280, at bestyrelsesmedlemmer opfylder § 270, og at den person, der har bemyndigelse til at repræsentere en indenlandsk filial af et udenlandsk kapitalselskab, opfylder § 280a, kan retten fastsætte tvangsbøder på mellem 700 og 3 600 EUR. Tvangsbøden pålægges efter offentliggørelsesfristens udløb. Tvangsbøde pålægges hver anden måned, indtil de nævnte organer har opfyldt deres forpligtelser.

2. Har den i stk. 1 nævnte offentliggørelse ikke fundet sted inden offentliggørelsesfristens sidste dag, pålægges en tvangsbøde på 700 EUR ved kendelse uden nogen forudgående procedure, forudsat at offentliggørelsen ikke er kommet til rettens kundskab dagen før udstedelsen af pålæg om tvangsbøde. Der kan ses bort fra kendelsen om tvangsbøde, hvis det i stk. 1 nævnte organ var åbenbart forhindret i rettidigt at efterkomme offentlighedsforpligtelserne som følge af en uforudseelig og uundgåelig hændelse. I så fald kan kendelsen om tvangsbøde – såfremt offentliggørelsen endnu ikke har fundet sted – suspenderes i indtil fire uger efter, at forhindringerne for offentliggørelsen ikke længere foreligger. Kendelsen om tvangsbøde forkyndes ligesom en stævning. Det pågældende organ kan inden for 14 dage gøre indsigelse mod kendelsen om tvangsbøde, der ellers får retskraft. Der skal i indsigelsen anføres en begrundelse for den manglende opfyldelse af de i stk. 1 nævnte forpligtelser. Efter indsigelsesfristens udløb kan der bevilges genindsættelse i tidligere rettigheder (restitutio in integrum) […] Indgives en indsigelse for sent eller uden nogen form for begrundelse, afvises den ved kendelse.

3. Indgives en begrundet indsigelse rettidigt, suspenderes kendelsen om tvangsbøde. Der træffes afgørelse om idømmelsen af tvangsbøde ved kendelse under en ordinær procedure. Findes der ikke grund til at indstille tvangsbødeproceduren, kan der – uden forudgående udtrykkelig begæring – ikendes en tvangsbøde på mellem 700 og 3 600 EUR. Idømmelsen af en tvangsbøde under en ordinær procedure kan påkæres af det pågældende organ […]

4. Har offentliggørelse endnu ikke fundet sted to måneder efter offentliggørelsesfristens udløb, pålægges en yderligere en tvangsbøde på 700 EUR ved kendelse. Det samme gælder for hver gang, der er forløbet to måneder, uden at offentliggørelsen har fundet sted; påkæres en sådan idømmelse af tvangsbøde, offentliggøres kendelsen om idømmelse af tvangsbøden.

[…]

6. Tvangsbøderne skal også fuldbyrdes, når de personer, som er idømt dem, har opfyldt deres forpligtelser, eller opfyldelsen ikke længere er mulig.

7. De forpligtelser, der er pålagt de retlige repræsentanter i henhold til §§ […] 277-280a, påhviler også selskabet. Såfremt selskabet ikke opfylder disse forpligtelser via dets organer, finder stk. 1-6 analog anvendelse på selskabet, således at det samtidigt idømmes tvangsbøde.«
24

Ifølge Leyla Ecem Demirkan følger det af »standstill«-klausulen i tillægsprotokollens artikel 41, stk. 1, at hun ikke har behov for et visum til det ophold, som hun planlagde at foretage i Tyskland for at besøge sin stedfar. Da et sådant familiebesøg altid indeholder det afgørende aspekt, som er adgang til tjenesteydelser, havde hun, som modtager af tjenesteydelser, ret til at få udstedt det turistvisum, som hun havde ansøgt om. På tidspunktet for tillægsprotokollens ikrafttræden i forhold til Forbundsrepublikken Tyskland var tyrkiske statsborgere således i henhold til denne medlemsstats nationale ret fritaget for forpligtelsen til at være i besiddelse af et opholdsbevis for at indrejse på tysk område, når de ikke havde til hensigt at opholde sig i Tyskland i længere tid end tre måneder og ikke ville udøve erhvervsaktivitet dér.
Artikel 1 i legge regionale n. 12 »Disciplina dell’esercizio dell’attività di ottico e modifica alla legge regionale 22 febbraio 1999, n. 28« (regionallov nr. 12 om bestemmelser vedrørende optikervirksomhed og ændring af regionallov nr. 28 af 22.2.1999) af 9. juli 2004 (Gazzetta ufficiale della Regione Siciliana nr. 30 af 16.7.2004, herefter »regionallov nr. 12/2004«) har følgende ordlyd:

»1. Med henblik på udstedelse af en tilladelse til udøvelse af optikervirksomhed skal den kompetente kommunale myndighed, ud over registreringen i det særlige register, jf. artikel 71 i regionallov nr. 25 af 1. september 1993, tage hensyn til forholdet mellem befolkningstallet og antallet af optikerforretninger for at sikre en rationel fordeling af udbuddet i området. Dette forhold fastsættes til én optikerforretning for hver 8000 indbyggere. Afstanden mellem to forretninger skal være mindst 300 meter. Nævnte begrænsninger vedrører ikke forretninger, som flyttes fra et lejemål til egne lokaler, eller forretninger, der er tvunget til flytning som følge af udsættelse eller på grund af force majeure. Dette berører ikke de tilladelser, som er udstedt på tidspunktet for ikrafttrædelsen af denne lov.

2. Såfremt der foreligger dokumenterede lokale behov, udsteder den kompetente kommunale myndighed en tilladelse eller overfører en eksisterende tilladelse, som en undtagelse fra bestemmelserne i stk. 1, efter indhentelse af en obligatorisk udtalelse fra handelskammerets provinsudvalg, jf. artikel 8 i bekendtgørelsen om gennemførelse af artikel 71 i regionallov nr. 25 af 1. september 1993, som blev udstedt ved præsidentielt dekret nr. 64 af 1. juni 1995.

3. I kommuner med under 8000 indbyggere kan den kompetente kommunale myndighed under alle omstændigheder udstede maksimalt to tilladelser uden indhentelse af en udtalelse fra det i stk. 2 omhandlede udvalg. Dette berører ikke de anmodninger, som er under behandling før tidspunktet for ikrafttrædelsen af denne lov.«
58

Hvad for det første angår spørgsmålet om, hvorvidt den erhvervstilknyttede ordning, der er omhandlet i hovedsagen, opfylder et legitimt formål, har Experian og den danske regering gjort gældende, at ordningen for det første gør det muligt for de ældre arbejdstagere, der begynder at arbejde for Experian på et fremskredent stadium i deres karriere, at opspare et rimeligt pensionsbeløb under en relativt kort tilknytningsperiode. Dernæst har ordningen til formål tidligt at inddrage de yngre arbejdstagere i den samme erhvervstilknyttede pensionsordning, samtidig med at det gøres muligt for dem at have en større del af deres løn til rådighed, henset til den lavere medarbejderbidragssats, som finder anvendelse på dem. Denne ordning gør det således muligt for samtlige medarbejdere hos Experian at opspare et rimeligt pensionsbeløb, som de kan råde over, når de går på pension.
41

Denne fortolkning er i øvrigt forenelig med de forklarende bemærkninger til de fælles regler for kontrakten om international befordring af passagerer med jernbane (CIV), som er indeholdt i dokumentet med overskriften »Central Office Report on the Revision of the Convention concerning International Carriage by rail (COTIF) of 9 May 1980 and the Explanatory Reports on the texts adopted by the Fifth General Assembly« af 1. januar 2011, hvorefter »forsinkelse i passagerbefordring er et typisk eksempel på mangelfuld opfyldelse af transportkontrakten, [som] i mange retssystemer […] begrunder en nedsættelse af vederlaget, dvs. [i det foreliggende tilfælde ] en reduktion af prisen for befordringen«.
37

Endvidere ville en konklusion, hvorefter den ændring af EØS-aftalen, som foreslås med den anfægtede aftale, skulle henhøre under Unionens politik på området for indvandring – med de konsekvenser, som det medfører, herunder undtagelsen for Kongeriget Danmark samt muligheden for Det Forenede Kongerige og Irland for at gøre brug af deres mulighed for ikke at deltage – ifølge Rådet ikke være i overensstemmelse med Unionens forpligtelser over for EFTA-staterne i henhold til EØS-aftalen og ville kunne bringe virkeliggørelsen af dennes primære mål, nemlig at fuldende det indre marked i hele EØS så fuldstændigt som muligt, i fare.
69

Desuden synes det muligt at opfylde de legitime formål, der forfølges med den i hovedsagen omhandlede bestemmelse, ved mindre indgribende, men lige så hensigtsmæssige, foranstaltninger. Således ville bestemmelser, som begrænser retten til rådighedsløn til kun at omfatte de tjenestemænd, der midlertidigt har givet afkald på retten til alderdomspension for at fortsætte deres erhvervsmæssige karriere, og som samtidig fastsætter, at der i tilfælde af, at sidstnævnte afslår at besætte en egnet erstatningsstilling, vedtages foranstaltninger til sanktion af misbrug, gøre det muligt at sikre, at rådighedsløn kun ydes til de tjenestemænd, som faktisk står til rådighed med henblik på at besætte en erstatningsstilling.
3

Momsdirektivets artikel 306-310 bestemmer under direktivets kapitel 3 med overskriften »Særordning for rejsebureauer« i den spanske sprogversion følgende: »Artikel 306 1. Medlemsstaterne anvender en momssærordning på transaktioner udført af rejsebureauer i overensstemmelse med dette kapitel, for så vidt som disse bureauer handler i eget navn over for den rejsende [»viajero«] og til rejsens gennemførelse anvender leveringer af varer og ydelser, der foretages af andre afgiftspligtige personer. Denne særordning finder ikke anvendelse på rejsebureauer, der udelukkende fungerer som formidler, og på hvilke artikel 79, stk. 1, litra c), finder anvendelse ved beregning af afgiftsgrundlaget. 2. Ved anvendelsen af dette kapitel betragtes rejsearrangører som rejsebureauer. Artikel 307 De transaktioner, der på de i artikel 306 fastsatte betingelser udføres af rejsebureauet med henblik på gennemførelse af en rejse, anses for én enkelt ydelse leveret af rejsebureauet over for den rejsende [»viajero«]. Enkeltydelsen pålægges afgift i den medlemsstat, hvor rejsebureauet har etableret hjemstedet for sin økonomiske virksomhed eller har et fast forretningssted, hvorfra ydelsen leveres af bureauet. Artikel 308 For enkeltydelsen leveret af rejsebureauet anses for afgiftsgrundlag og for pris uden moms i henhold til artikel 226, nr. 8), rejsebureauets fortjenstmargen, dvs. forskellen mellem det samlede beløb uden moms, der skal betales af den rejsende [»viajero«], og rejsebureauets faktiske omkostninger til de af andre afgiftspligtige personer foretagne leveringer af varer og ydelser, for så vidt som disse transaktioner direkte kommer den rejsende [»viajero«] til gode. Artikel 309 Hvis de transaktioner, som udføres for rejsebureauet af andre afgiftspligtige personer, gennemføres af sidstnævnte uden for Fællesskabet, sidestilles bureauets ydelser med virksomhed som formidler, der i medfør af artikel 153 er fritaget for afgift. Hvis de i stk. 1 omhandlede transaktioner gennemføres såvel inden for som uden for Fællesskabet, skal kun den del af rejsebureauets ydelser, der vedrører de uden for Fællesskabet gennemførte transaktioner, anses for afgiftsfri. Artikel 310 De momsbeløb, som andre afgiftspligtige personer fakturerer rejsebureauet for de i artikel 307 omhandlede transaktioner, der direkte kommer den rejsende [»viajero«] til gode, berettiger hverken til fradrag eller tilbagebetaling i nogen medlemsstat.«