Arbeitsgericht ønsker med det andet spørgsmål endvidere at få oplyst, hvorvidt den opfattelse, som retten hælder til, er rigtig, hvorefter det følger af direktivet, at man ved afgørelsen af, i hvilket omfang et arbejde stiller krav til musklerne og er hårdt arbejde, skal tage hensyn til, hvorvidt dette er tilfældet for kvinder.

Sagsøgte i hovedsagen er herved af den opfattelse, at der — hvis man går ud fra, at det afgørende er det udførte arbejde og ikke kvalifikationen i forbindelse med et arbejde — ikke ved direktivet opstilles noget krav om, at der skal tages hensyn til kvindeværdier, og heller ikke, at der gælder forskellige begreber for mænd og kvinder. Lønninger på et sådant grundlag ville nemlig ikke kunne forenes med princippet om ligebehandling.

Den britiske regering er nærmest af samme mening. Den har anført, at man ikke på grundlag af den omstændighed, at direktivets artikel 1, stk. 1, taler om arbejde af samme værdi, kan udlede, at det er nødvendigt at foretage vurderingen efter de forskellige krav, som et arbejde stiller til mænds og kvinders fysiske ydeevne.

Dersom man antog dette, kunne en arbejdsgiver ikke fastsætte særligt høje lønninger for arbejdsopgaver, der indebærer store krav til musklerne, men måtte i så fald give mange arbejdstagere den højeste løn. Man kan imidlertid ikke antage, at direktivets ophavsmænd skulle have haft dette til hensigt.

Efter den britiske regerings opfattelse er det derfor efter direktivet tilladt at fastsætte regler om lønrammer i henhold til kravet til musklerne og arbejdets hårdhed og herved lade mandsværdier være gældende som referencestørrelser, når man herved rent faktisk henholder sig til en anvendelse af de objektive anstrengelser, der er uomgængeligt nødvendige ved udførelsen af et arbejde. Afgørende er det altså, om sådanne vurderinger hviler på objektivt gyldige grunde. Dersom dette må antages, kræver et arbejde altså særlig anstrengelse, må der kunne fastsættes en højere løn efter tilsvarende kriterier, eftersom dette er økonomisk nødvendigt for at kunne ansætte den mere begrænsede personkreds, der kommer i betragtning i forbindelse med et sådant arbejde.

Kommissionen har endelig anført, at direktivet begrænser sig til at fastslå grundsætningen om, at et fagligt klassifikationssystem skal være således indrettet, at forskelsbehandling på grundlag af køn udelukkes; der gælder altså et krav om, at en ordning som helhed ikke må medføre forskelsbehandling, ligesom den skal være således udformet, at konkrete beslutninger om indplacering stemmer overens med princippet om ligebehandling. Der kan ikke af direktivet — der (således som artikel 2 viser det) går ud fra, at den konkrete anvendelse er overladt de nationale retter — udledes præcise bestemmelser om, at indplaceringskriteriet »krav til musklerne« skal anvendes under anvendelse af kvindeværdier. I hvert fald må det i den forbindelse bemærkes, at anvendelsen af princippet om ligebehandling og kravet om, at man konkret skal undgå at stille nogen ringere, kan medføre, at kvindeværdier i større omfang eller overvejende skal lægges til grund ved bedømmelsen af et konkret tilfælde.

Hvad angår den problematik, der er rejst i forbindelse med det andet spørgsmål, er det resultat indlysende, som den forelæggende ret herved har anført, nemlig at der ikke alene forekommer forskelsbehandling af kvinder, dersom man i forbindelse med indplaceringskriteriet »hårdt arbejde« og »krav til musklerne« lægger mandsværdier eller de for begge køn fælles gennemsnitsværdier til grund (hvorved kvinder — som den britiske regering med rette har bemærket — gennemsnitligt turde have større vanskeligheder ved at opfylde de stillede krav), men også i det tilfælde, hvor der — som i henhold til Bundesarbeitsgericht's retspraksis — alene anvendes særlige kvindeværdier for kvinder. Eftersom der herefter for kvinder bliver tale om en højere indplacering allerede ved mindre anstrengelser, kan dette føre til, at kvinder har ringere chancer for adgang til sådanne stillinger, fordi man så vil foretrække mænd, der skal have en lavere løn i henhold til den målestok, der hviler på kravet til musklerne.

Om end man herefter kunne hælde til den forelæggende rets anskuelse (hvorefter alene kvindeværdier skal tjene som målestok), kan man på den anden side ikke se bort fra, at dette kan føre til, at der over et — målt i forhold til mandsværdier — ikke særligt højt niveau for arbejde, der stiller krav til musklerne, ikke sker nogen differentiering. Men denne differentiering kan være nødvendig for at fastlægge en retfærdig og passende aflønning, fordi der i modsat fald rimeligvis ikke ville være nogen ansøgere til ekstremt hårdt arbejde.

Man kunne forestille sig, at sådanne problemer har været overvejet i forbindelse med affattelsen af direktivet, og at der af samme grund ikke er blevet fastlagt detaljerede regler for den konkrete anvendelse af ligebehandlingsprincippet i forbindelse med udformningen af indplaceringskriterier. Man kan således af direktivet alene udlede — og her må man give Kommissionen ret — det almindelige princip, at et indplaceringssystem ud fra et helhedssynspunkt ikke må være forskelsbehandlende (hvilket — således som den britiske regering har anført det — f. eks. kunne være tilfældet, dersom et sådant system i overdreven grad fremhæver kriterier, der hviler på arbejdets hårdhed og kravet til musklerne, på bekostning af andre kriterier). Endvidere kan man heraf udlede kravet om, at der konkret skal tages hensyn til virkeliggørelsen af princippet om ligebehandling, og at det herved ikke er udelukket — således som Kommissionen ligeledes har fremhævet det — at der i forbindelse med kriterier som de i hovedsagen omhandlede undertiden skal ske anvendelse af kvindeværdier.

Det er vanskeligt at sige yderligere om det andet spørgsmål, således som det er blevet stillet; det er med andre ord næppe muligt at besvare det generelt med et ja.