ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
114

Hvad for det andet angår rækkevidden af afgrænsningsaftalen skal det indledningsvis fastslås, at den anfægtede afgørelse indeholder materielle unøjagtigheder, for så vidt som appelkammeret i den anfægtede afgørelses punkt 41 og 42 fastslog, at sagsøgeren hverken har hævdet eller påvist, at afgrænsningsaftalen ligeledes omfatter EU-varemærker, og at det ikke er godtgjort, at den også er udvidet til salgsområdet uden for Tyskland. Dels har sagsøgeren i modsætning til, hvad der fremgår af den anfægtede afgørelses punkt 42 med rette anført, at denne til støtte for sin anmodning om suspension af 12. januar 2017 gjorde gældende, at afgrænsningsaftalen ligeledes omfatter EU varemærker. Det var derfor med urette, at appelkammeret fastslog, at sagsøgeren aldrig havde fremført et sådant anbringende. Sagsøgeren har desuden med rette fremhævet, at denne har ført bevis herfor, eftersom de påstande, som er nedlagt i kontrasøgsmålet med påstand om anerkendelse af en rettighed, omfatter EU-varemærker. Dels og ligeledes i overensstemmelse med sagsøgerens argumentation skal det bemærkes, at appelkammerets overvejelser om, at det ikke er godtgjort, at afgrænsningsaftalen ligeledes er udvidet til salgsområder uden for Tyskland, ikke er relevante, for så vidt som denne konstatering ikke nødvendigvis gør det muligt at fastslå, at denne aftale ikke omfatter EU-varemærker. Det kan nemlig ikke på forhånd udelukkes, at parterne i en aftale om sameksistens ønsker at finde en løsning på den situation som den, kontrasøgsmålet med påstand om anerkendelse af en rettighed, som sagsøgeren har anlagt ved Landgericht Düsseldorf (den regionale ret i første instans i Düsseldorf), omfatter, dvs. en ret til at få registreret varemærker, herunder EU-varemærker, med henblik på anvendelse i de regioner, som er tildelt sagsøgeren i henhold til aftalen, selv i tilfælde, hvor disse regioner er begrænset til en enkelt medlemsstat. I det omfang det fremgår af Domstolens praksis, at beviset på reel brug af et EU-varemærke ikke nødvendigvis skal være af grænseoverskridende art (dom af 19.12.2012, Leno Merken, C-149/11, EU:C:2012:816, præmis 50), kan det nemlig ikke på forhånd udelukkes, at parterne i denne aftale ønsker at få registreret EU-varemærker, selv om brugen af EU-varemærker i henhold til aftalen og på tidspunktet for registreringen alene er påtænkt i en enkelt medlemsstat. Denne fejlagtige vurdering fra appelkammerets side kan imidlertid kun føre til en annullation af den anfægtede afgørelse, såfremt appelkammerets undersøgelse med hensyn til sandsynligheden for, at der vil blive givet medhold i kontrasøgsmålet med påstand om anerkendelse af en rettighed for Landgericht Düsseldorf (den regionale ret i første instans i Düsseldorf), og dets konstatering af, at sagsøgeren ikke har påvist, at afgrænsningsaftalen giver denne ret til at bruge og få registreret EU-varemærker, viser sig selv at være forkerte (jf. i denne retning dom af 30.11.2016, PALLADIUM PALACE IBIZA RESORT & SPA, T-217/15, ikke trykt i Sml., EU:T:2016:691, præmis 36 og 50).
44

Det andet klagepunkt er baseret på den omstændighed, at ECB overskred de beføjelser, der er fastsat i artikel 4, stk. 1, litra f), og artikel 16, stk. 1, litra c), i forordning nr. 1024/2013. Sagsøgeren har for det første gjort gældende, at artikel 16, stk. 1, litra c), i forordning nr. 1024/2013 er blevet tilsidesat, idet ECB ikke har godtgjort, på hvilken måde de ordninger, strategier, processer og mekanismer, som kreditinstituttet havde iværksat, og det kapitalgrundlag og den likviditet, som det besad, ikke sikrede en sund styring og dækning af dets risici, idet ECB havde begrænset sig til at opstille en liste, som indeholdt generelle og vage betragtninger. Sagsøgeren har for det andet anført, at artikel 4, stk. 1, litra f), i forordning nr. 1024/2013 bestemmer, at ECB kun kan pålægge kreditinstitutter specifikke yderligere kapitalgrundlagskrav i de tilfælde, der udtrykkeligt stilles til rådighed for de kompetente myndigheder i bestemmelserne i de pågældende forordninger og direktiv 2013/36. Der findes imidlertid ingen bestemmelse, der giver de kompetente myndigheder mulighed for at stille et yderligere kapitalkrav ved at indføre et fast fradrag for ikkebalanceførte poster. Den lovgivning, der finder anvendelse, fastsætter nemlig ikke en mulighed for at foretage fuldt og varigt fradrag for uigenkaldelige betalingsforpligtelser. Muligheden for at foretage fradrag i kernekapitalen er alene fastsat i artikel 36 i forordning nr. 575/2013. For det tredje kan fradraget i henhold til artikel 104, stk. 1, litra d), i direktiv 2013/36 og artikel 16, stk. 2, litra d), i forordning nr. 1024/2013 under alle omstændigheder kun anvendes på aktivposter og ikke på ikkebalanceførte poster. Retningslinjerne for SREP fastsætter muligheden for at indføre et krav om et kapitaltillæg enten i form af et krav om yderligere egenkapital eller ved de foranstaltninger, der er fastsat i artikel 104 i direktiv 2013/36, dvs. en behandling af aktiver, der er opført på balancen.
SSM-rammeforordningens artikel 132, stk. 1, bestemmer følgende:

»1. ECB offentliggør på sit websted uden ugrundet ophold, og efter at afgørelsen er blevet meddelt den berørte enhed under tilsyn, enhver afgørelse om pålæggelse af en administrativ sanktion, som defineret i artikel 120, over for en enhed under tilsyn i en deltagende medlemsstat, herunder oplysninger om overtrædelsens art og identiteten på den berørte enhed under tilsyn, medmindre offentliggørelse på denne måde […]:

[…]

b) i det omfang, hvor dette kan fastslås, vil påføre enheden under tilsyn uforholdsmæssig stor skade.

I disse tilfælde offentliggøres afgørelser om administrative sanktioner i anonymiseret form. Alternativt, hvor de omhandlede omstændigheder forventes at ophøre inden for et rimeligt tidsrum, kan offentliggørelsen i henhold til dette stykke udsættes i et sådant rimeligt tidsrum.«
79

Over for denne situation fremgår det af artikel 11 og 12 i forordning nr. 854/2004, at muligheden for virksomheder, der er beliggende i tredjelande, til at eksportere animalske produkter til Den Europæiske Unions marked er betinget af, at både det pågældende land og den pågældende virksomhed er opført på de i disse bestemmelser fastsatte lister. For det første har EU-lovgiver således hverken forbeholdt driftsledere af de berørte virksomheder, der er beliggende i tredjelande, nogen rolle i forbindelse med indledningen af de relevante procedurer, eller givet dem mulighed for at indbringe sagen for Kommissionen, hvis tredjelandets kompetente myndighed afviser at opføre dem på de pågældende lister. For det andet fører de omhandlede procedurer ikke til vedtagelsen af en EU-retsakt, hvorved der tildeles en individuel ret, som udelukkende kan tilbagekaldes efter en procedure, der er indledt mod hver enkelt af de omhandlede virksomheder. Således som det er blevet anført, har det tostrengede system, der er indført ved den nævnte forordning, til formål at give Kommissionen mulighed for at vurdere, om tredjelandets kompetente myndigheder opfylder de garantier, der kræves i denne forordnings artikel 11 og 12 (jf. præmis 24-38 ovenfor). For det første gælder fjernelse af en virksomhed fra de omtvistede lister nemlig ikke for tilbagekaldelse af en individuel ret, der er tillagt i henhold til EU-retten (jf. præmis 38 ovenfor), og for det andet har hverken Kommissionen eller medlemsstaterne tvangsbeføjelser over for virksomheder, der er beliggende uden for EU eller i tredjelande, som ikke direkte er pålagt forpligtelser, der følger af EU-retten.
116

Den har for det første gjort gældende, at udbudsbetingelserne, som det fremgår af præmis 3 ovenfor, tillod, at selve uddannelsesdiplomet eller en erklæring på tro og love om, at dette dokument ville blive opnået inden for fem dage efter indgåelsen af kontrakten, skulle fremlægges for at bevise eksistensen af den af vilkåret omhandlede uddannelse. Ifølge Kommissionen var muligheden for at afgive en erklæring fastsat som et udvælgelseskriterium i udbudsbetingelserne. Efter sagsbehandlingen efterprøvede den, om det valgte bud var i overensstemmelse med kravene i disse udbudsbetingelser. Eftersom muligheden for at afgive den nævnte erklæring var fastsat heri, fandt Kommissionen, at kontrakten kunne tildeles den endeligt valgte tilbudsgiver.
Den anfægtede afgørelses punkt 4.1.2 med overskriften »Bødens størrelse« har følgende ordlyd:

»For at bestemme den administrative bøde, som skal pålægges, har ECB taget hensyn til følgende omstændigheder:

4.1.2.1. For så vidt angår overtrædelsens grovhed tager ECB det forhold i betragtning, at enheden under tilsyn på ukorrekt vis som sine egentlige kernekapitalinstrumenter har klassificeret kapitalinstrumenter for et samlet beløb af [2,088 mia.] [EUR] svarende til 67 basispoint af denne enheds beholdning af egentlige kernekapitalinstrumenter på konsolideret niveau pr. 30. juni 2016. Det forhold, at størstedelen af de kernekapitalinstrumenter, som på ukorrekt vis er blevet klassificeret som egentlige kernekapitalinstrumenter, er blevet udstedt efter udlodningen af udbytte i aktier til aktionærerne og derfor er identiske med de ordinære aktier, som har genereret udbyttet, er ligeledes blevet taget i betragtning ved vurderingen af overtrædelsens grovhed.

4.1.2.2. ECB tager endvidere hensyn til det forhold, at overtrædelsen er sket gennem fem på hinanden følgende kvartalsindberetningsperioder og i tre informationsskrivelser i henhold til tredje søjle i 2015 og 2016.

[4.1.2.3.] For så vidt angår grovheden af den forsømmelse, som enheden under tilsyn har gjort sig skyldig i, finder ECB, at overtrædelsen er begået som følge af, i det mindste, uagtsomhed. Ulovligheden af den anfægtede adfærd fastslås navnlig af de i afsnit 3.3 beskrevne omstændigheder. Enheden under tilsyn har haft tilstrækkelig tid til at tilpasse sine transaktioner efter kravene i forordning (EU) nr. 575/2013 og er blevet advaret af ECB (det fælles tilsynsteam) om nødvendigheden af at indhente ECB’s forudgående tilladelse, før den klassificerer kapitalinstrumenter som sine egentlige kernekapitalinstrumenter. Selv om enheden under tilsyn var bekendt med disse krav, fortsatte den imidlertid med at klassificere instrumenterne uden at have fået den fornødne tilladelse.

4.1.2.4. ECB betragter det endvidere som en formildende omstændighed, at den, efter at have modtaget anmodningen fra enheden under tilsyn, gav tilladelse til at klassificere udstedelserne som egentlige kernekapitalinstrumenter […]

Henset til samtlige ovennævnte betragtninger, herunder de argumenter, som enheden under tilsyn har fremsat i sine skriftlige bemærkninger, og i betragtning af proportionalitetsprincippet, som er vejledende for ECB i udøvelsen af dens beføjelse til at pålægge bøder, fastsættes den administrative bøde følgelig til 4300000 EUR, hvilket beløb svarer til ca. 0,0015% af den samlede årsomsætning i regnskabsåret 2017 for koncernen under tilsyn, som enheden under tilsyn indgår i, og garanterer en troværdig og effektiv afskrækkende virkning for at undgå, at en sådan overtrædelse begås i fremtiden.«
146

For det andet og under alle omstændigheder skal det dels fremhæves, at til forskel fra karriereudviklingsrapporterne er den foreløbige prøvetidsudtalelse vedrørende sagsøgeren hverken udarbejdet med henblik på en objektiv vurdering af sagsøgeren eller med henblik på at skulle bruges i forbindelse med udviklingen af vedkommendes karriere. Den foreløbige prøvetidsudtalelse blev nemlig udarbejdet under sagsøgerens prøvetid i forbindelse med den konflikt, som vedkommende havde med andre medlemmer af den første enhed, som sagsøgeren var tilknyttet (jf. præmis 2 ovenfor). Der lå således nøjagtige begrundelser til grund for udarbejdelsen af denne foreløbige udtalelse i starten af sagsøgerens karriere for at fremhæve de vanskeligheder, som sagsøgeren havde i denne første enhed, og for at begrunde den administrative foranstaltning, der blev truffet for at overføre den pågældende til en anden enhed med henblik på prøvetidens fortsættelse. Sagsøgeren kunne desuden ikke anfægte denne udtalelse under et søgsmål til prøvelse af afgørelsen om at forfremme vedkommende, eftersom denne afgørelse ikke var bebyrdende for sagsøgeren.
8

Ved afgørelse af 23. oktober 2017 afviste EF-Sortsmyndigheden anmodningen om ændring af den udløbsdato for EF-sortsbeskyttelsen for sorten Siberia, der var indført i registret. EF-Sortsmyndigheden fandt for det første, at den i artikel 69 i forordning nr. 2100/94 fastsatte frist på to måneder til at indgive en klage over afgørelsen om meddelelse af beskyttelse allerede var udløbet. Den fandt for det andet, at artikel 53, stk. 4 og 5, i Kommissionens forordning (EF) nr. 874/2009 af 17. september 2009 om gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning nr. 2100/94 for så vidt angår sagsbehandlingen ved EF-Sortsmyndigheden (EUT 2009, L 251, s. 3), ikke fandt anvendelse i den foreliggende sag, for så vidt som EF-Sortsmyndighedens afgørelse ikke var behæftet med en sproglig fejl, en skrivefejl eller en åbenbar fejl. EF-Sortsmyndigheden anførte for det tredje, at der ikke fandtes noget retsgrundlag for at ændre datoen for indførelse af EF-sortsbeskyttelsen i registret.
78

Sagsøgeren har gjort gældende, at eftersom afgørelsen om afvisning af klagen var baseret på ansættelsesmyndighedens fejlagtige anvendelse af tjenestemandsvedtægten og anvendelse af en skønsbeføjelse i videre omfang end tilladt efter denne vedtægt, har han lidt et ikke-økonomisk tab både på sin arbejdsplads og i sit privatliv. Dette tab har bl.a. haft indvirkning på hans litterære virksomhed. Sagsøgeren har ligeledes påstået at have lidt et økonomisk tab, idet han dels er gået glip af en forfremmelse, dels kan blive genstand for disciplinærforfølgning som følge af afgørelsen af 4. januar 2018. Sagsøgeren har derfor nedlagt påstand om, at Parlamentet tilpligtes at betale ham et af Retten fastsat beløb i erstatning for det ikke-økonomiske tab, som han mener at have lidt. Sagsøgeren har desuden anført, at den afgørelse, hvorved Parlamentet fandt, at hans forudgående underretning om udgivelsen af anden udgave af den omhandlede bog måtte afvises, havde en afskrækkende virkning i forhold til denne udgivelse.
39

I den foreliggende sag skal det imidlertid fastslås, at EUIPO’s argument vedrørende betydningen af tilsidesættelsen af artikel 1d i forordning nr. 216/96, med senere ændringer, på indholdet af den anfægtede afgørelse er helt spekulativt. Præsidiet har ganske vist i henhold til denne bestemmelse omfordelt sagen til et appelkammer med henblik på, at det på ny træffer afgørelse om sagen. Dets valg kunne have været rettet mod Andet Appelkammer. Præsidiet kunne imidlertid lige så vel have omfordelt sagen til et andet appelkammer, herunder det, som traf den af Retten annullerede afgørelse, uden i givet fald – til forskel fra hvad der fremgår af artikel 35, stk. 4, i delegeret forordning 2017/1430 – at have været forpligtet til at sammensætte det således, at ingen af de medlemmer, der deltog i den oprindelige afgørelse, havde sæde heri. Eftersom valget og sammensætningen af appelkammeret er en etape, der går forud for beslutningstagningen og har en afgørende indflydelse på afgørelsens indhold, er det hverken muligt at bekræfte eller afkræfte, at den afgørelse, som det nævnte appelkammer skal træffe, ved at henvise en sag til et andet appelkammer ville være anderledes (jf. i denne retning dom af 3.7.2013, Cytochroma Development mod KHIM – Teva Pharmaceutical Industries (ALPHAREN), T-106/12, ikke trykt i Sml., EU:T:2013:340, præmis 31).
44

ACER er for sin del af den opfattelse, at artikel 19, stk. 5, i forordning nr. 713/2009 på ingen måde forpligter klagenævnet til at udøve den samme kontrol som den, agenturet foretager, og at det derfor frit kan undlade at undersøge sagen lige så detaljeret som agenturet. ACER finder, at klagenævnet råder over en skønsmargen ved afgørelsen af, om betingelserne i artikel 17, stk. 1, litra b), i forordning nr. 714/2009 er opfyldt. ACER har i denne forbindelse gjort gældende, at vurderinger, der involverer komplekse økonomiske og tekniske spørgsmål, ifølge retspraksis er genstand for en kontrol, der er begrænset til åbenbare fejl i forbindelse med en klage. ACER har fremhævet, at artikel 19 i forordning nr. 713/2009 i øvrigt ikke er til hinder for, at klagenævnet accepterer agenturets vurderinger af teknisk og økonomisk art. Henset til de komplicerede økonomiske og tekniske spørgsmål, princippet om procesøkonomi og den korte frist, der er fastsat i artikel 19, stk. 2, i forordning nr. 713/2009, er klagenævnet ikke i stand til at foretage en så grundig undersøgelse som den, der er foretaget af agenturet, og kan begrænse sig til at afgøre, om agenturet har anlagt et åbenbart urigtigt skøn. ACER har anført, at sagsøgeren ikke har godtgjort, at en nærmere undersøgelse kunne have ført til et andet resultat, og at vidneudsagnene fra de sagkyndige, som sagsøgeren har påberåbt sig, er blevet taget behørigt i betragtning og vurderet. ACER har ligeledes gjort gældende, at det i modsætning til, hvad sagsøgeren har gjort gældende, ikke var nødvendigt at stille spørgsmål til CRE, eftersom klagenævnets afgørelse ikke afhang af denne kommissions svar på spørgsmålene vedrørende muligheden for i Frankrig at være omfattet af den ordning, der er reguleret i henhold til artikel 12 i forordning nr. 347/2013, og om restriktionernes forenelighed med EU-retten.
103

Selv om sagsøgeren har gjort gældende, at hans erhvervsaktiviteter er ophørt, og at han aldrig har haft nogen forbindelse til Maher Al-Assad, skal det for det andet fastslås, at han allerede fremførte sådanne argumenter inden for rammerne af den sag, der gav anledning til dom af 31. maj 2018, Kaddour III (T-461/16, EU:T:2018:316, præmis 115), og at han i forbindelse med sine procesdokumenter ikke fremførte noget holdepunkt for, at hans personlige situation skulle have ændret sig mellem 2016 og 2018. Hvad angår de dokumenter, som sagsøgeren har fremlagt med henblik på at godtgøre, at general Bilal var kabinetschef for Maher Al-Assad, skal det med forbehold af den i præmis 120 nedenfor foretagne efterprøvelse af deres beviskraft og deres egnethed til at rejse tvivl om de af Rådet fremlagte beviser bemærkes, at disse beviser imidlertid kun henviser til den nævnte general og ikke som sådan gør det muligt at identificere en konkret ændring i sagsøgerens situation, som Rådet kunne og skulle have haft kendskab til på tidspunktet for vedtagelsen af afgørelsen om opretholdelse af sagsøgerens navn på de omhandlede lister. Endvidere tilsigtes det med disse dokumenter at rejse tvivl om dette aspekt af forbindelsen mellem sagsøgeren og Maher Al-Assad, men de vedrører ikke de eksisterende forretningsforbindelser mellem de to sidstnævnte.
47

EUIPO og intervenienten har gjort gældende, at sagsøgeren ikke har søgsmålsinteresse i forhold til anfægtede afgørelse, eftersom denne afgørelse gør det muligt for sagsøgeren at se, at vedkommendes indsigelse i sidste ende bliver taget til følge i forhold til alle de omhandlede tjenesteydelser – herunder dem, med hensyn til hvilke det var blevet fastslået, at de var af forskellig art – henset til, at appelkammeret fastslog, at der eventuelt kunne foreligge en risiko for forveksling, såfremt de ældre varemærker havde et renommé, hvilket renommé følgelig skal undersøges af indsigelsesafdelingen, for at der kan træffes en endelig afgørelse i henhold til artikel 8, stk. 1, litra b), og artikel 8, stk. 5, i forordning nr. 207/2009. De har gjort gældende, at det i lyset heraf ikke kan lægges til grund, at sagsøgeren ikke fik medhold i den anfægtede afgørelse, således at et særskilt søgsmål til prøvelse af den anfægtede afgørelse ikke kan antages til realitetsbehandling som omhandlet i artikel 72, stk. 4, i forordning 2017/1001, hvorefter enhver part i sagen ved appelkammeret har adgang til at indbringe en klage for Domstolen, for så vidt som den pågældende ikke har fået medhold.
13

Ved skrivelse af 17. oktober 2018 (herefter »den anfægtede afgørelse«) svarede SRB sagsøgeren. I denne skrivelse sammenfattede SRB indledningsvis sagsøgerens anmodning som omhandlende for det første dennes ex ante-bidrag for 2018 og for det andet dennes ex ante-bidrag for 2015. Hvad angik ex ante-bidrag for 2018 fandt SRB derefter, idet den citerede artikel 70, stk. 4, i forordning nr. 806/2014 og artikel 12, stk. 2, i Kommissionens delegerede forordning (EU) 2015/63 af 21. oktober 2014 om supplerende regler til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/59 for så vidt angår ex ante-bidrag til afviklingsfinansieringsordninger (EUT 2015, L 11, s. 44), at der i disse to forordninger ikke fandtes bestemmelser om en ny beregning eller om den af sagsøgeren anmodede tilbagebetaling. SRB anførte, at i modsætning til, hvad sagsøgeren havde gjort gældende i sin anmodning, var ECB’s inddragelse af et kreditinstituts tilladelse en ændring af status som omhandlet i artikel 12, stk. 2, i delegeret forordning 2015/63. SRB fandt derfor, at ECB’s afgørelse af 11. juli 2018 over for sagsøgeren ikke påvirkede sidstnævntes årlige bidrag for 2018 og pålagde heller ikke SRB at genberegne eller tilbagebetale den del af det pågældende bidrag. Hvad endelig angik ex ante-bidrag for 2015 præciserede SRB, at de bidrag, der var blevet opkrævet af medlemsstaterne, var blevet overført til SRF i overensstemmelse med den mellemstatslige aftales artikel 3, stk. 3. SRB fandt, at de enheder, der havde betalt ex ante-bidrag for 2015, og hvis tilladelse efterfølgende var blevet inddraget, ikke havde ret til tilbagebetaling af disse ex ante-bidrag, ligesom de heller ikke havde ret til tilbagebetaling af ethvert andet behørigt betalt ex ante-bidrag i henhold til artikel 70, stk. 4, i forordning nr. 806/2014. SRB fastslog, at den, henset til disse forhold, hverken var i stand til at genberegne sagsøgerens ex ante-bidrag for 2018 eller tilbagebetale den resterende saldo af det betalte ex ante-bidrag for 2015, med den begrundelse, at sagsøgerens tilladelse var blevet inddraget af ECB.
120

Hvad angår den immaterielle skade skal det bemærkes, at det af fast retspraksis fremgår, at en stævning, hvori der nedlægges påstand om erstatning for skade, der hævdes at være forvoldt af en institution, et organ, et kontor eller et agentur under Unionen, for at opfylde de krav, der følger af procesreglementets artikel 76, litra d), skal indeholde oplysninger, der gør det muligt at identificere den adfærd, som sagsøgeren bebrejder denne institution, dette organ, dette kontor eller dette agentur, grundene til, at den pågældende antager, at der består en årsagsforbindelse mellem adfærden og det tab, som vedkommende hævder at have lidt, samt karakteren og størrelsen af dette tab (jf. i denne retning dom af 20.7.2017, ADR Center mod Kommissionen, T-644/14, EU:T:2017:533, præmis 65 og 66 og den deri nævnte retspraksis).