ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Selv om der i forbindelse med undersøgelsen af en indsigelse på grundlag af artikel 8, stk. 1, litra b), i forordning nr. 40/94 om EF-varemærker rejst af indehaveren af et ældre varemærke, skal tages hensyn til dette varemærkes særpræg for at bedømme risikoen for forveksling, er det kun et blandt flere momenter, der skal tages i betragtning ved denne bedømmelse. Selv hvor der foreligger et ældre varemærke med en svag grad af særpræg, kan der være risiko for forveksling, bl.a. som følge af ligheden mellem tegnene og mellem de omfattede varer eller tjenesteydelser.

Et synspunkt, hvorefter et ældre varemærke, der har en svag grad af særpræg, opnår en begrænset beskyttelse, ville indebære, at den faktor, der vedrører varemærkernes lighed, neutraliseres til fordel for den faktor, der bygger på det ældre nationale varemærkes særpræg, som ville blive tillagt for stor betydning. Heraf ville følge, at eftersom det ældre nationale varemærke kun har en svag grad af særpræg, ville der kun være risiko for forveksling i tilfælde af, at det varemærke, der søges registreret, fuldt ud gengav det ældre nationale varemærke, og det uanset graden af lighed mellem de omhandlede tegn. Et sådant resultat ville imidlertid ikke være i overensstemmelse med selve beskaffenheden af den helhedsvurdering, som de kompetente myndigheder skal foretage i henhold til forordningens artikel 8, stk. 1, litra b).

(jf. præmis 56 og 57)
Forenede sager T-309/04, T-317/04, T-329/04 og T-336/04

TV 2/Danmark A/S m.fl.

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Statsstøtte — foranstaltninger truffet af de danske myndigheder over for det offentlige tv-selskab TV2 til finansiering af dets public service-opgaver — foranstaltninger kvalificeret som statsstøtte, der er delvis forenelig og delvis uforenelig med fællesmarkedet — annullationssøgsmål — formaliteten — retlig interesse — ret til forsvar — radio- og tv-selskabers public service-opgaver — definition og finansiering — statsmidler — begrundelsespligt — undersøgelsesforpligtelse«

Rettens dom (Femte Afdeling) af 22. oktober 2008 II ‐ 2938

Sammendrag af dom

Annullationssøgsmål anlagt af en fysisk eller juridisk person kan alene antages til realitetsbehandling, hvis sagsøgeren har en interesse i, at den anfægtede retsakt annulleres. En sådan interesse forudsætter, at en annullation af den pågældende retsakt i sig selv kan have retsvirkninger, eller — sagt med andre ord — at søgsmålet med sit resultat kan tilføre sagsøgeren en fordel. En statsstøttemodtager har således interesse i at anlægge sag til prøvelse af en kommissionsbeslutning, hvori det fastslås, at den pågældende støtte er delvis forenelig og delvis uforenelig med fællesmarkedet, når Kommissionens undersøgelse viser, hvordan foranstaltningernes kvalificering som forenelige eller uforenelige er indbyrdes afhængige og ikke kan adskilles, hvilket er til hinder for en undersøgelse af, om sagen kan antages til realitetsbehandling ved at opdele den anfægtede beslutning i to dele, hvor den ene del kvalificerer de anfægtede støtteforanstaltninger som delvis uforenelige, og den anden del kvalificerer støtten som delvis forenelig. Den retlige interesse, som skal være en eksisterende og faktisk interesse, som skal bedømmes på det tidspunkt, hvor søgsmålet er anlagt, kan udledes af en »risiko«, der følger af, at sagsøgernes retsstilling kan blive berørt af sagsanlæg, eller at »risikoen« for sagsanlæg er eksisterende og faktisk. (jf. præmis 67, 68, 72-74 og 79)

Medlemsstaterne har en stor skønsbeføjelse med hensyn til definitionen af det, de anser for at være tjenesteydelser af almen økonomisk interesse. Kommissionen kan således kun sætte spørgsmålstegn ved en medlemsstats definition af disse tjenesteydelser i tilfælde af en åbenbar fejl. Muligheden for en medlemsstat for at definere tjenesteydelser af almen økonomisk interesse med hensyn til radio- og tv-virksomhed i brede vendinger som omfattende sending af bredspektrede programmer kan der ikke rejses tvivl om ved den omstændighed, at public service-operatøren desuden udøver kommercielle aktiviteter, navnlig salg af reklametid. Hvis der rejstes tvivl om en sådan mulighed, ville det nemlig være ensbetydende med at lade selve definitionen af tjenesteydelser af almen økonomisk interesse med hensyn til radio- og tv-virksomhed afhængige af disses finansiering. En tjenesteydelse af almen økonomisk interesse defineres, hypotetisk, i forhold til den almindelige interesse, som den har til formål at opfylde, og ikke i forhold til de midler, der sikrer leveringen. (jf. præmis 101, 107 og 108)
Resumé af personalesag



Resumé af personalesag

Sammendrag

1. Tjenestemænd – søgsmål – forudgående administrativ klage – frister – begyndelsestidspunkt

(Tjenestemandsvedtægten, art. 90, stk. 1)

2. Tjenestemænd – midlertidigt ansatte – ansættelse – forlængelse af tidsbestemt ansættelseskontrakt – administrationens skønsbeføjelse

(Ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte, art. 8 og art. 47, stk. 1)

1. Selv om det normalt er fra tidspunktet for undertegnelsen, at en kontrakt får retsvirkning, og at det følgelig er fra datoen for underskrivelsen, at fristen for rettidig indbringelse af en klage i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 1, beregnes, udgør afgørelsen om ikke at forlænge en kontrakt for en midlertidig ansat dog en afgørelse, der er adskilt fra den pågældende kontrakt, og kan derfor være genstand for en klage og i påkommende tilfælde et søgsmål inden for rammerne af de vedtægtsmæssige frister.

(jf. præmis 21)

Henvisning til: Retten, 11. juli 2002, forenede sager T-137/99 og T-18/00, Martinez Paramo m.fl. mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A, s. 119, og II, s. 639, præmis 56.

2. Selv om en kontrakt som midlertidigt ansat i henhold til artikel 8 i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte kan forlænges, er der ikke tale om en ret, men blot om en mulighed, som ansættelsesmyndigheden kan udnytte efter en konkret vurdering. Fællesskabets institutioner har nemlig et vidt skøn ved organisationen af deres tjenestegrene, afhængigt af de opgaver, som er overdraget dem, og – under hensyntagen til disse opgaver – ved placeringen af det personale, som de har til rådighed, dog på den betingelse, at denne placering sker i tjenestens interesse.

(jf. præmis 30)

Henvisning til: Domstolen, 14. juli 1983, sag 176/82, Nebe mod Kommissionen, Sml. s. 2475, præmis 18; Domstolen, 21. juni 1984, sag 69/83, Lux mod Revisionsretten, Sml. s. 2447, præmis 17.
Rettens dom (Fjerde Afdeling) af 10. september 2008 — Italien mod Kommissionen

(Sag T-381/04)

»EUGFL — Garantisektionen — udgifter udelukket fra fællesskabsfinansiering — dyrepræmier og udvikling af landdistrikter — utilstrækkeligheder i det nationale forvaltnings- og kontrolsystem«

1. Institutionernes retsakter — begrundelse — forpligtelse — rækkevidde — afgørelse om afslutning af EUGFL-regnskaberne (art. 253 EF) (jf. præmis 60)

2. Retspleje — stævning — formkrav — kort fremstilling af søgsmålsgrundene [Rettens procesreglement, art. 44, stk. 1, litra c)] (jf. præmis 67, 68, 73 og 74)

3. Landbrug — fælles landbrugspolitik — integreret system for forvaltning og kontrol af visse støtteordninger — forordning nr. 2988/95 (Rådets forordning nr. 2988/95, art. 1, 2 og 7) (jf. præmis 80-84)

4. Landbrug — EUGFL — regnskabsafslutning — afslag på at afholde udgifter hidrørende fra uregelmæssigheder ved anvendelsen af fællesskabsordningen — bestridt af den pågældende medlemsstat — bevisbyrde — fordeling mellem Kommissionen og medlemsstaten (jf. præmis 95, 96, 127, 136, 137 og 142)

Angående

Påstand om delvis annullation af Kommissionens beslutning 2004/561/EF af 16. juli 2004 om udelukkelse fra EF-finansiering af visse udgifter, som medlemsstaterne har afholdt for Den Europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget (EUGFL), Garantisektionen (EUT L 250, s. 21), for så vidt som den udelukker visse udgifter afholdt af Den Italienske Republik på området for dyrepræmier og udvikling af landdistrikter.

Konklusion

1) Kommissionen frifindes.

2) Den Italienske Republik betaler sagens omkostninger.

Rettens dom (Fjerde Afdeling) af 10. september 2008 — Italien mod Kommissionen

(Sag T-381/04)

»EUGFL — Garantisektionen — udgifter udelukket fra fællesskabsfinansiering — dyrepræmier og udvikling af landdistrikter — utilstrækkeligheder i det nationale forvaltnings- og kontrolsystem«

1. Institutionernes retsakter — begrundelse — forpligtelse — rækkevidde — afgørelse om afslutning af EUGFL-regnskaberne (art. 253 EF) (jf. præmis 60)

2. Retspleje — stævning — formkrav — kort fremstilling af søgsmålsgrundene [Rettens procesreglement, art. 44, stk. 1, litra c)] (jf. præmis 67, 68, 73 og 74)

3. Landbrug — fælles landbrugspolitik — integreret system for forvaltning og kontrol af visse støtteordninger — forordning nr. 2988/95 (Rådets forordning nr. 2988/95, art. 1, 2 og 7) (jf. præmis 80-84)

4. Landbrug — EUGFL — regnskabsafslutning — afslag på at afholde udgifter hidrørende fra uregelmæssigheder ved anvendelsen af fællesskabsordningen — bestridt af den pågældende medlemsstat — bevisbyrde — fordeling mellem Kommissionen og medlemsstaten (jf. præmis 95, 96, 127, 136, 137 og 142)

Angående

Påstand om delvis annullation af Kommissionens beslutning 2004/561/EF af 16. juli 2004 om udelukkelse fra EF-finansiering af visse udgifter, som medlemsstaterne har afholdt for Den Europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget (EUGFL), Garantisektionen (EUT L 250, s. 21), for så vidt som den udelukker visse udgifter afholdt af Den Italienske Republik på området for dyrepræmier og udvikling af landdistrikter.

Konklusion

1) Kommissionen frifindes.
Inden for rammerne af den administrative procedure i henhold til forordning nr. 17 er det først efter fremsendelsen af klagepunktsmeddelelsen, at den berørte virksomhed fuldt ud kan gøre retten til forsvar gældende, da det først er efter denne fremsendelse, at virksomheden bliver underrettet om alle de væsentlige omstændigheder, som Kommissionen lægger til grund på dette trin af proceduren, og at virksomheden har ret til aktindsigt for at sikre en effektiv udøvelse af dens ret til forsvar. Såfremt de nævnte rettigheder også omfattede perioden forud for afsendelsen af klagepunktsmeddelelsen, ville det svække effektiviteten af Kommissionens undersøgelse, fordi den berørte virksomhed allerede under den indledende undersøgelsesfase ville blive i stand til at fastslå, hvilke oplysninger Kommissionen allerede havde kendskab til, og dermed, hvilke oplysninger der stadig kunne holdes skjult for den.

Kommissionens undersøgelsesforanstaltninger under den indledende undersøgelsesfase, navnlig kontrolundersøgelser og begæringer om oplysninger i henhold til artikel 11 og 14 i forordning nr. 17, indebærer ikke desto mindre i sig selv, at der foreligger en anklage om en overtrædelse, hvilket kan have vigtige følgevirkninger for de mistænkte virksomheders situation. Det er følgelig væsentligt at undgå, at retten til forsvar undergraves uopretteligt under denne fase i den administrative procedure, eftersom de undersøgelsesforanstaltninger, der er truffet, kan være afgørende for tilvejebringelse af bevismateriale, der godtgør, at virksomheder har handlet retsstridigt på en sådan måde, at de ifalder ansvar.

Heraf følger, at Kommissionen på det tidspunkt, hvor den første foranstaltning vedrørende virksomheden træffes, skal underrette den berørte virksomhed — også i begæringerne om oplysninger, som sendes til virksomheden i henhold til artikel 11 i forordning nr. 17 — bl.a. om genstanden for og formålet med den iværksatte undersøgelse. I den forbindelse skal begrundelsen ikke være af samme omfang som den begrundelse, der kræves for beslutninger om kontrolundersøgelser, hvilket krav følger af den mere bindende karakter og den særligt væsentlige virkning heraf på den berørte virksomheds retsstilling. Denne begrundelse skal imidlertid gøre det muligt for virksomheden at forstå formålet med og genstanden for undersøgelsen, hvilket indebærer, at de formodede overtrædelser skal præciseres, og i den sammenhæng at virksomheden kan gøres til genstand for kritik i forbindelse med den eventuelle overtrædelse, således at den kan træffe de nødvendige diskulperende foranstaltninger og derved forberede sit forsvar på tidspunktet for den kontradiktoriske fase i den administrative procedure.

(jf. præmis 48, 50, 51 og 56)
3.

De Europæiske Fællesskaber — domstolsprøvelse med lovligheden af institutionernes retsakter — generelle retsakter — nødvendigt for fysiske eller juridiske personer at fremsætte en ulovlighedsindsigelse eller anmode om, at der foretages præjudiciel forelæggelse med henblik på vurdering af gyldighed (art. 230, stk. 4, EF, art. 234 EF og 241 EF; Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 1367/2006; Rådets forordning nr. 1954/2003) (jf. præmis 92 og 93)
Eftersom udbudsbetingelserne inden for rammerne af en procedure om indgåelse af en offentlig kontrakt ikke individuelt berører de virksomheder, som afgiver bud, har disse virksomheder ikke ret til at anlægge et annullationssøgsmål til prøvelse af disse udbudsbetingelser i henhold til artikel 230, stk. 4, EF, og Rådet kan ikke gøre gældende, at de virksomheder, som afgiver bud, kan anfægte udbudsbetingelserne, for på denne måde at modsætte sig deres indirekte anfægtelse af dokumentets lovlighed.

Det fremgår af artikel 44, stk. 1, litra c), sammenholdt med artikel 48, stk. 2, i Rettens procesreglement, at stævningen skal indeholde søgsmålets genstand og en kort fremstilling af søgsmålsgrundene, og at nye anbringender ikke må fremsættes under sagens behandling, medmindre de støttes på retlige eller faktiske omstændigheder, som er kommet frem under retsforhandlingerne. Imidlertid bør et anbringende, som udgør en uddybning af et anbringende, der tidligere er fremsat direkte eller indirekte i stævningen, og som har en nær sammenhæng med dette, antages til realitetsbehandling.

Dette er tilfældet med et anbringende vedrørende en tilsidesættelse af artikel 139, stk. 1, i forordning nr. 2342/2002 om gennemførelsesbestemmelser til finansforordningen, som bestemmer, at den ordregivende myndighed inden for rammerne af fremgangsmåderne ved indgåelse af offentlige kontrakter med De Europæiske Fællesskabers institutioner skal give den bydende mulighed for at forklare, og endog begrunde, et buds indhold, inden den forkaster et bud, som den finder unormalt lavt. Dette anbringende påberåbes kun udtrykkeligt af sagsøgeren i replikken, eftersom den nævnte sagsøger i stævningen udtrykkeligt kritiserer Rådet for at have forkastet sagsøgerens bud uden yderligere undersøgelse, og fordi det var unormalt lavt.

(jf. præmis 87-90)
Al ny statsstøtte, der ikke er anmeldt, og som allerede er udbetalt, må nødvendigvis være uforenelig med fællesmarkedet, hvis den kan fordreje konkurrencevilkårene ved at begunstige visse virksomheder eller visse produktioner i støtteperioden, og hvis den ikke er omfattet af nogen af undtagelserne fra det generelle forbud mod statsstøtte i artikel 87, stk. 1, EF. Den omhandlede støtte er enten forenelig eller uforenelig med fællesmarkedet, når den har fået effekt.

Ved bedømmelsen af, om en støtte, der er udbetalt, men ikke anmeldt, er forenelig med fællesmarkedet, skal det ikke blot afgøres, om fællesskabsinteresser — på tidspunktet for vedtagelsen af beslutningen om støtten — krævede tilbagebetaling af støtten. Kommissionen skal også prøve, om den omhandlede støtte kunne fordreje konkurrencevilkårene i den periode, hvor den blev udbetalt.

Selv om Kommissionen råder over et vidt skøn i forbindelse med beslutningen om, at en støtte er omfattet af undtagelserne fra det generelle forbud i artikel 87, stk. 1, EF, må dette skøn ikke foretages uden hensyntagen til den omstændighed, at det var i den periode, hvor støtten blev udbetalt ulovligt, at den kunne fordreje konkurrencevilkårene i strid med fællesskabsinteresserne, som fastlagt i gældende lovgivning. Kommissionen har således begået en retlig fejl ved at anvende artikel 87, stk. 3, litra d), EF på perioden forud for den 1. november 1993, i stedet for at anvende de materielle regler, der var gældende i den omhandlede periode.

Fællesskabets regler om statsstøtte ville hverken være klare eller forudsigelige for borgerne, hvis en støtte, som ikke kunne anses for forenelig med fællesmarkedet i en vis periode — idet der ikke forelå en undtagelse fra det generelle forbud mod støtte i artikel 87, stk. 1, EF, som da var gældende — ville kunne anses for forenelig, hvis en sådan undtagelse senere blev indført. Hvis en ikke-anmeldt støtte i øvrigt kan anses for forenelig med fællesmarkedet i medfør af en undtagelse, der ikke var gældende på tidspunktet for dens tildeling, ville dette udgøre en fordel for den støttegivende medlemsstat i forhold til andre medlemsstater, der måtte ønske at tildele en tilsvarende støtte, men som havde undladt dette, fordi der ikke fandtes en lovliggørende undtagelse. En sådan retstilstand kunne foranledige medlemsstaterne til at undlade at anmelde støtte, som de anser for uforenelig med fællesmarkedet i fraværet af en anvendelig undtagelse, i håbet om, at der efterfølgende måtte blive vedtaget en sådan undtagelse.

(jf. præmis 58-61, 66 og 67)
Sag T-260/04

Centro di educazione sanitaria e tecnologie appropriate sanitarie (Cestas)

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Annullationssøgsmål — Den Europæiske Udviklingsfond — tilbagebetaling af forudbetalte beløb — debetnota — akt, der ikke kan danne grundlag for søgsmål — forberedende akt — afvisning«

Rettens dom (Fjerde Afdeling) af 17. april 2008 II - 703

Sammendrag af dom

Annullationssøgsmål – akter, der kan være genstand for søgsmål – begreb – akter med bindende retsvirkninger – forberedende akter – ikke omfattet

(Art. 230 EF og 256 EF; finansforordningen vedrørende den niende europæiske udviklingsfond, art. 44 og 45 samt art. 46, stk. 2)

Ved afgørelsen af, om nærværende sag kan fremmes til realitetsbehandling, udgør kun foranstaltninger, der har retligt bindende virkninger, som kan berøre en sagsøgers interesser gennem en væsentlig ændring af hans retsstilling, retsakter eller beslutninger, der kan gøres til genstand for et annullationssøgsmål i medfør af artikel 230 EF.

Retsakter eller beslutninger, hvis tilblivelse omfatter flere stadier, navnlig sådanne, som afslutter en intern procedure, kan principielt kun anfægtes, hvis det drejer sig om foranstaltninger, som definitivt fastlægger institutionens standpunkt som afslutning på denne procedure, modsat mellemkommende foranstaltninger, der har til formål at forberede den endelige beslutning.

Det følger af visse bestemmelser i finansforordningen vedrørende den niende europæiske udviklingsfond, at en debetnota er en oplysning, der gives debitor. Eftersom artikel 44 og artikel 46, stk. 2, i nævnte forordning omtaler en særlig fuldbyrdelsesbeslutning, der ligger senere end debetnotaen som led i inddrivelsesproceduren, kan denne klart ikke fuldbyrdes. Den er en forberedende retsakt, der går forud for eventuel vedtagelse af en kommissionsbeslutning om at indlede inddrivelsesproceduren, enten via eller ved vedtagelsen af en beslutning i henhold til artikel 256 EF. Den udgør følgelig ikke en foranstaltning, som definitivt fastlægger Kommissionens standpunkt, og medfører ikke retligt bindende virkninger, hvorfor den ikke kan være genstand for et annullationssøgsmål i medfør af artikel 230 EF.

(jf. præmis 67, 69 og 76)
Det er en betingelse for, at den pågældende er umiddelbart berørt, at den anfægtede fællesskabsforanstaltning umiddelbart har indvirkning på den pågældendes retsstilling, og at foranstaltningen ikke overlader et skøn til adressaterne, der skal gennemføre den, men gennemførelsen skal ske helt automatisk, udelukkende i medfør af fællesskabsretsreglerne og uden anvendelse af andre mellemkommende regler. Det samme gælder med hensyn til en beslutning om at godkende støtte, såfremt muligheden for, at de nationale myndigheder beslutter ikke at yde den støtte, som Kommissionens omtvistede beslutning har bemyndiget dem til, er rent teoretisk, og der ikke er tvivl om de nationale myndigheders vilje til at handle.

Når Kommissionen uden at indlede den formelle undersøgelsesprocedure i henhold til artikel 88, stk. 2, EF ved en beslutning truffet i medfør af artikel 88, stk. 3, EF fastslår, at en støtte er forenelig med fællesmarkedet, kan de berørte parter, der er indrømmet disse processuelle garantier, kun opnå, at de respekteres, hvis de har adgang til at indbringe denne beslutning for Fællesskabets retsinstanser. Fællesskabets retsinstanser må derfor realitetsbehandle et annullationssøgsmål vedrørende en sådan beslutning, som er anlagt af en interesseret part i den forstand, hvori dette udtryk anvendes i artikel 88, stk. 2, EF, når denne med søgsmålet ønsker at beskytte de processuelle rettigheder, der tilkommer ham ifølge denne bestemmelse.

De retssubjekter, der har status af interesserede parter i den forstand, hvori dette udtryk anvendes i artikel 88, stk. 2, EF, og som dermed i medfør af artikel 230, stk. 4, EF kan indbringe annullationssøgsmål, er personer, virksomheder eller sammenslutninger, hvis interesser er berørt af den tildelte støtte, dvs. navnlig virksomheder, som er i konkurrence med støttemodtagerne, og erhvervsorganisationer.

Hvis sagsøgeren derimod anfægter berettigelsen af beslutningen om vurderingen af støtten som sådan, er den omstændighed alene, at sagsøgeren kan anses for interesseret part i artikel 88, stk. 2, EF’s forstand, ikke tilstrækkelig til at realitetsbehandle sagen. Det må i så fald godtgøres, at sagsøgeren har en særlig stilling som omhandlet i dom af 15. juli 1963, sag 25/62, Plaumann mod Kommissionen. Dette vil bl.a. være tilfældet, når sagsøgerens stilling på markedet i væsentligt omfang påvirkes af den støtteforanstaltning, som den pågældende beslutning vedrører.

(jf. præmis 36 og 42-44)
Når en kommissionsbeslutning, som det foreskrives i forordning nr. 4064/89 om kontrol med virksomhedssammenslutninger, skal offentliggøres i Den Europæiske Unions Tidende, kan Kommissionen ikke ved at meddele denne beslutning direkte til andre end de adressater, der er direkte identificeret heri, i forhold til disse tredjeparter få fristen til at løbe for annullationssøgsmål, som den er fastsat for en retsakts adressater, der, som det er foreskrevet i artikel 254, stk. 3, EF, har modtaget en meddelelse af denne, i stedet for den, der løber for retsakter, der skal offentliggøres.

Kommissionen kan nemlig ikke, for hurtigst muligt at sikre retssikkerheden ved at begrænse mulighederne for at drage beslutningen i tvivl, tildele sig selv skønsbeføjelser til blandt tredjeparter, der ikke er adressater for beslutningen, at identificere interesserede, i forhold til hvilke det ville være belejligt, at søgsmålsfristen udløb hurtigt, hvorved ligebehandlingen er skadet.

(jf. præmis 46-50)
5.

Retslig procedure–stævning–formkrav–kort fremstilling af søgsmålsgrundene–tilsvarende krav for argumenter, der fremføres til støtte for et anbringende–tilsvarende krav for replikkerne–henvisning til samtlige bilag til stævningen–afvisning [Statutten for Domstolen, art. 21 og art. 53, stk. 1; Rettens procesreglement (1991), art. 44, stk. 1, litra c), og art. 47, stk. 1] (jf. præmis 108, 110 og 111)
Nøgleord



Nøgleord

Annullationssøgsmål

–

fysiske eller juridiske personer

–

retsakter, som berører dem umiddelbart og individuelt

–

muligt at være individuelt berørt af en beslutning, der finder generel anvendelse

–

betingelser

–

kommissionsforordning, der har til formål at fastsætte gennemførelsesbestemmelser for arbejdsprogrammet for undersøgelse af alle eksisterende aktive stoffer

–

sag anlagt af producenter af aktive stoffer

–

ikke individuelt berørt

–

afvisning (art. 230, stk. 4, EF; Kommissionens forordning nr. 2032/2003) (jf. præmis 47-51, 57-59, 62 og 63)