Domstolens Dom (Sjette Afdeling) af 24. oktober 1996. - Viho Europe BV mod Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber. - Konkurrence - Koncerner - Traktatens artikel 85, stk. 1. - Sag C-73/95 P.



Samling af Afgørelser 1996 side I-05457



Sammendrag

Parter

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

1. Konkurrence ° karteller ° aftaler mellem virksomheder ° begreb ° aftaler mellem moderselskab og datterselskaber uden reel selvstaendighed ° ikke omfattet ° eventuel anvendelse af traktatens artikel 86

[EF-traktaten, art. 2, art. 3, litra c) og g), art. 85, stk. 1, og art. 86]

2. Appel ° anbringender ° anbringender og argumenter, som blot gentager det for Retten paaberaabte ° formalitetsmangel ° afvisning ° forkastelse

[EF-statutten for Domstolen, art. 49; Domstolens procesreglement, art. 112, stk. 1, litra c)]

Sammendrag

1. Naar et moderselskab og dets datterselskaber udgoer en oekonomisk enhed, inden for hvilken datterselskaberne ikke har nogen reel selvstaendighed ved fastlaeggelsen af deres adfaerd paa markedet, men udfoerer de instrukser, de modtager fra moderselskabet, der kontrollerer dem 100%, kan den omstaendighed, at moderselskabets politik, som i det vaesentlige bestaar i at opdele de forskellige nationale markeder mellem koncernens datterselskaber, have virkninger uden for koncernens sfaere, der kan paavirke tredjemands konkurrencestilling, ikke medfoere, at traktatens artikel 85, stk. 1, finder anvendelse, selv om denne bestemmelse sammenholdes med traktatens artikel 2 og artikel 3, litra c) og g). Derimod kan en saadan ensidig adfaerd falde ind under traktatens artikel 86, hvis betingelserne for dennes anvendelse i oevrigt er opfyldt.

2. Det fremgaar af artikel 112, stk. 1, litra c), i Domstolens procesreglement, at et appelskrift praecist skal angive, hvilke elementer der anfaegtes i den dom fra Retten, som paastaas ophaevet, og de argumenter, der saerligt stoetter denne paastand.

En appel, der blot gentager eller noejagtigt gengiver de anbringender og argumenter, der allerede er blevet fremfoert for Retten, herunder de anbringender og argumenter, der var stoettet paa faktiske omstaendigheder, som Retten udtrykkeligt har afvist at laegge til grund, opfylder ikke dette krav. En saadan appel har i realiteten kun til formaal at opnaa, at de i staevningen fremsatte paastande paadoemmes endnu en gang, hvilket i henhold til artikel 49 i EF-statutten for Domstolen falder uden for dennes kompetence.

Parter

I sag C-73/95 P,

Viho Europe BV, Maastricht (Nederlandene), ved advokat Werner Kleinmann, Stuttgart, og med valgt adresse i Luxembourg hos advokat Marc Loesch, 8, rue Zithe,

appellant,

angaaende appel af dom afsagt den 12. januar 1995 af De Europaeiske Faellesskabers Ret i Foerste Instans (Foerste Afdeling) i sag T-102/92, Viho mod Kommissionen (Sml. II, s. 17),

den anden part i appelsagen er:

Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber ved Bernd Langeheine, Kommissionens Juridiske Tjeneste, som befuldmaegtiget, og med valgt adresse i Luxembourg hos Carlos Gómez de la Cruz, Kommissionens Juridiske Tjeneste, Wagner-Centret, Kirchberg,

stoettet af

Parker Pen Ltd, Newhaven (Det Forenede Kongerige),

intervenient,

har

DOMSTOLEN (Sjette Afdeling)

sammensat af afdelingsformanden, G.F. Mancini, og dommerne C.N. Kakouris og H. Ragnemalm (refererende dommer),

generaladvokat: C.O. Lenz

justitssekretaer: R. Grass,

paa grundlag af den refererende dommers rapport,

og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgoerelse den 25. april 1996,

afsagt foelgende

Dom

Dommens præmisser

1 Ved appelskrift indleveret til Domstolens Justitskontor den 14. marts 1995 har Viho Europe BV i medfoer af artikel 49 i EF-statutten for Domstolen ivaerksat appel af den af Retten i Foerste Instans afsagte dom af 12. januar 1995 (sag T-102/92, Viho mod Kommissionen, Sml. II, s. 17; herefter "den appellerede dom"), hvorved Retten i Foerste Instans frifandt Kommissionen for appellantens paastand om annullation af Kommissionens beslutning af 30. september 1992 om afvisning af appellantens klage af 22. maj 1991 (herefter "den anfaegtede beslutning").

2 I den appellerede dom har Retten foretaget foelgende konstateringer:

"1 Sagsoegeren, det nederlandske selskab Viho Europe BV (herefter benaevnt 'Viho' ), driver virksomhed med engrosforhandling af kontorudstyr og importerer og eksporterer saadant udstyr.

...

4 Parker Pen Ltd (herefter benaevnt 'Parker' ), der er et engelsk selskab, producerer et omfattende sortiment af skriveredskaber og andre tilsvarende varer, som selskabet saelger overalt i Europa gennem datterselskaber eller uafhaengige forhandlere. Salget og markedsfoeringen af Parker-produkter gennem datterselskaberne saavel som datterselskabernes personalepolitik kontrolleres af en omraadegruppe bestaaende af tre direktoerer, nemlig en omraadedirektoer, en finansdirektoer og en marketingdirektoer. Omraadedirektoeren er medlem af moderselskabets bestyrelse.

5 Den 19. maj 1988 indgav Viho efter forgaeves at have forsoegt at komme i forretningsforbindelse med Parker og faa leveret Parker-produkter paa vilkaar, der svarede til de vilkaar, Parker' s datterselskaber og uafhaengige forhandlere havde opnaaet, en klage i henhold til artikel 3 i Raadets forordning nr. 17 af 6. februar 1962, foerste forordning om anvendelse af bestemmelserne i traktatens artikel 85 og 86 (EFT 1959-1962, s. 81, herefter benaevnt 'forordning nr. 17' ), hvori selskabet klagede over, at Parker forboed sine forhandlere at eksportere dette selskabs varer, opdelte det faelles marked i markeder svarende til de nationale markeder i medlemsstaterne og paa disse nationale markeder opretholdt kunstigt hoeje priser paa Parker-produkter.

6 I anledning af denne klage indledte Kommissionen en administrativ procedure med det formaal at undersoege aftalerne mellem Parker og dette selskabs uafhaengige forhandlere.

7 Den 22. maj 1991 indgav Viho endnu en klage over Parker, der blev registreret i Kommissionen den 29. maj 1991, og hvori selskabet gjorde gaeldende, at den salgspolitik, som Parker havde ivaerksat, og som gik ud paa at forpligte datterselskaberne til kun at forhandle Parker-produkter inden for de omraader, der var blevet tildelt dem, udgjorde en overtraedelse af artikel 85, stk. 1, i EOEF-traktaten (nu EF-traktaten, herefter benaevnt 'traktaten' ).

8 Efter at Parker den 16. april og den 31. maj 1991, inden for rammerne af undersoegelsen af aftalerne mellem Parker og selskabets uafhaengige forhandlere, havde fremsat sine bemaerkninger som svar paa den meddelelse af klagepunkter, som Kommissionen havde tilstillet selskabet den 21. januar 1991, blev der i Bruxelles den 4. juni 1991 afholdt en hoering, hvori deltog repraesentanter for Viho, API, Herlitz og Parker.

9 I de supplerende bemaerkninger, som Parker efter anmodning fra Kommissionen fremkom med den 21. juni 1991, erkendte selskabet, at lokale handlendes forespoergsler vedroerende levering af varer henvises til Parker' s datterselskaber i de paagaeldende omraader, der er de rette til at tage sig af saadanne forespoergsler. Saaledes henvistes det nederlandske selskab Viho, der havde anmodet om at faa leveret varer fra Parker' s tyske datterselskab, af dette til Parker' s nederlandske datterselskab, som det paahviler at levere de oenskede varer.

10 Den 5. marts 1992 meddelte Kommissionen i medfoer af artikel 6 i Kommissionens forordning nr. 99/63/EOEF af 25. juli 1963 om udtalelser i henhold til artikel 19, stk. 1 og 2, i Raadets forordning nr. 17 (EFT 1963-1964, s. 42), at den agtede at afvise klagen af 22. maj 1991 med den begrundelse, at Parker' s datterselskaber er absolut afhaengige af Parker Pen UK og ikke har nogen reel selvstaendighed. Kommissionen udtalte, at det af Parker etablerede salgssystem efter dens opfattelse holdt sig inden for de graenser, der ifoelge Domstolens praksis udelukker en anvendelse af traktatens artikel 85, stk. 1, hvorfor der ikke fandtes grundlag for at fastslaa, at dette salgssystem gik videre end noedvendigt for en normal opgavefordeling inden for en koncern. Den oplyste desuden, at der for eventuelt at naa til det modsatte resultat forinden maatte gennemfoeres nye undersoegelser og indhentes yderligere oplysninger.

11 Viho bestred i sine bemaerkninger til Kommissionen af 6. april 1992, at der med den af Parker-koncernen gennemfoerte henvisningspolitik kunne foreligge en rent intern foranstaltning i det omfang, tredjemand dermed afskaeres fra frit og efter oenske at foretage indkoeb hvor som helst paa det faelles marked, samt i det omfang, tredjemand derved tvinges til udelukkende at indkoebe varer hos det lokale datterselskab paa hjemstedet. Selv om intet er til hinder for, at en koncern tilrettelaegger sin afsaetning saaledes, at den overlader det til et datterselskab at markedsfoere dens produkter i en medlemsstat, kan den dog ikke uden at goere sig skyldig i en misbrugslignende adfaerd tvinge koeberne til udelukkende at foretage indkoeb hos et bestemt datterselskab.

12 Under henvisning til den klage, Viho havde indgivet den 19. maj 1988, vedtog Kommissionen den 15. juli 1992 beslutning 92/426/EOEF om en procedure i henhold til EOEF-traktatens artikel 85 (IV/32.725 ° Viho/Parker Pen, EFT L 233, s. 27), hvori den paa den ene side fastslog, at Parker og Herlitz havde overtraadt traktatens artikel 85, stk. 1, ved at indsaette et eksportforbud i en aftale, der var indgaaet mellem dem, og paa den anden side paalagde Parker en boede paa 700 000 ECU og Herlitz en boede paa 40 000 ECU. De soegsmaal, Herlitz og Parker anlagde henholdsvis den 16. og den 24. september 1992 til anfaegtelse af denne beslutning, er blevet afgjort ved to domme afsagt af Retten den 14. juli 1994 (henholdsvis sag T-66/92 og sag T-77/92, Sml. II, s. 531 og 549), der i mellemtiden er blevet retskraftige.

Den anfaegtede beslutning

13 Den 30. september 1992 afviste Kommissionen Viho' s klage af 22. maj 1991. Kommissionen anfoerte i beslutningen, at det af Parker indfoerte integrerede salgssystem, der varetager forhandling af selskabets varer i Tyskland, Frankrig, Belgien, Spanien og Nederlandene gennem datterselskaber, som er etableret i disse lande, maatte anses for at vaere i overensstemmelse med de kriterier, der ifoelge Domstolens praksis kan begrunde, at traktatens artikel 85, stk. 1, ikke finder anvendelse, idet 'datterselskaberne og moderselskabet udgoer en oekonomisk enhed, inden for hvilken datterselskaberne ikke har nogen reel selvstaendighed ved fastlaeggelsen af deres markedspolitiske linje' , og idet 'tildelingen til hver af Parker-datterselskaberne af et bestemt salgsomraade ... ikke gaar ud over, hvad der normalt anses for noedvendigt med henblik paa en rimelig opgavefordeling inden for en koncern' . Kommissionen fandt desuden, at Parker retmaessigt uden at tilsidesaette forbuddet mod karteller kunne afslaa at handle med Viho til de samme priser og paa de samme betingelser som dem, der var blevet givet selskabets uafhaengige forhandlere."

3 Det fremgaar af den appellerede dom, at appellanten navnlig nedlagde paastand om annullation af den anfaegtede beslutning, mens Kommissionen nedlagde paastand om frifindelse.

4 Til stoette for sine paastande fremfoerte appellanten tre anbringender. For det foerste, at traktatens artikel 85, stk. 1, var tilsidesat, for det andet, at traktatens artikel 86 var tilsidesat, og for det tredje, at traktatens artikel 190 var tilsidesat.

5 Vedroerende det foerste anbringende om tilsidesaettelse af traktatens artikel 85, stk. 1, fastslog Retten indledningsvis foelgende i den appellerede dom:

"31 Anbringendet om overtraedelse af traktatens artikel 85, stk. 1, falder i to led. Sagsoegeren har for det foerste gjort gaeldende, at Parker' s salgssystem, hvorefter datterselskaberne er forpligtede til at henvise ordrer fra kunder, der er etableret i andre medlemsstater, til datterselskabet i kundens land, er led i den samme maalsaetning som de udtrykkelige forbud mod eksport til eneforhandlerne, nemlig en opdeling i nationale markeder og disse markeders opretholdelse med henblik paa at hindre, begraense eller fordreje konkurrencen inden for det faelles marked. Sagsoegeren har dernaest gjort gaeldende, at dette system udgoer en forskelsbehandling af samtlige handelspartnere, idet der derved i strid med traktatens artikel 85, stk. 1, litra d), anvendes ulige vilkaar for ydelser af samme vaerdi."

6 Vedroerende det foerste led af det foerste anbringende om forbuddet for Parker' s datterselskaber mod at levere Parker-produkter til kunder i andre medlemsstater end den, hvor datterselskabet er beliggende, fastslog Retten foelgende:

"47 Det bemaerkes indledningsvis, at Domstolen for saa vidt angaar bedoemmelsen efter traktatens artikel 85, stk. 1, af aftaler, der er indgaaet inden for en selskabskoncern, har fastslaaet, at 'naar datterselskabet ikke har reel frihed til at tilrettelaegge sin politik paa markedet, kan forbuddene i artikel 85, stk. 1, anses for uanvendelige i dets forhold til moderselskabet, med hvilket det danner en oekonomisk enhed' (dom af 14.7.1972, sag 48/69, ICI mod Kommissionen, Sml. 1972, s. 151, praemis 134, org. ref.: Rec. s. 619). Endvidere har Domstolen i den ovenfor naevnte dom i sagen Ahmed Saeed Flugreisen m.fl. fastslaaet, at '... artikel 85 [finder] ikke anvendelse, naar den omhandlede aftale er indgaaet mellem virksomheder, der i egenskab af moder- og datterselskab tilhoerer samme koncern, dersom virksomhederne udgoer en oekonomisk enhed, inden for hvilken datterselskabet ikke har nogen reel selvstaendighed ved fastlaeggelsen af sin markedspolitiske linie' , hvortil tilfoejedes, at 'en saadan oekonomisk enheds adfaerd paa markedet kan dog vaere omfattet af artikel 86' . Det fremgaar desuden af Rettens praksis, at traktatens artikel 85, stk. 1, kun omhandler forholdet mellem oekonomiske enheder, der er i stand til at konkurrere med hinanden, men ikke aftaler eller samordnet praksis mellem virksomheder i samme koncern, saafremt virksomhederne udgoer en oekonomisk enhed (dom af 10.3.1992, forenede sager T-68/89, T-77/89 og T-78/89, SIV m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 1403, praemis 357).

48 For det foerste staar det i naervaerende sag fast, at Parker' s datterselskaber i Tyskland, Frankrig, Belgien og Nederlandene er helejede datterselskaber. For det andet fremgaar det af Parker' s redegoerelse for datterselskabernes virksomhed, der ikke bestrides af sagsoegeren, at datterselskabernes salgs- og marketingvirksomhed ledes af en omraadegruppe, der er udpeget af moderselskabet, og som navnlig kontrollerer salgsmaal, bruttofortjeneste, salgsomkostninger, 'cash flow' og varelagre. Denne omraadegruppe fastlaegger ogsaa, hvilket produktudvalg der skal udbydes, kontrollerer reklamevirksomheden og giver instrukser vedroerende priser og rabatter.

49 Retten fastslaar paa grundlag heraf, at Kommissionen med rette i punkt 2 i beslutningen beskriver Parker-koncernen som 'en oekonomisk enhed, inden for hvilken datterselskaberne ikke har nogen reel selvstaendighed ved fastlaeggelsen af deres adfaerd paa markedet' .

50 Dernaest bemaerkes, at ifoelge Domstolens praksis skal begrebet virksomhed 'i en konkurrenceretlig kontekst forstaas som en oekonomisk enhed i relation til den paagaeldende aftale, ogsaa naar denne oekonomiske enhed juridisk set udgoeres af flere fysiske eller juridiske personer' (dom af 12.7.1984, sag 170/83, Hydrotherm, Sml. s. 2999, praemis 11). Endvidere har Retten fastslaaet, at 'EOEF-traktatens artikel 85, stk. 1 ... er rettet til oekonomiske enheder bestaaende af menneskelige, materielle og immaterielle ressourcer, der forfoelger et oekonomisk maal paa lang sigt, og som kan medvirke ved overtraedelse af bestemmelsen' (dom af 10.3.1992, sag T-11/89, Shell mod Kommissionen, Sml. II, s. 757, praemis 311). Saaledes er, naar det gaelder anvendelsen af konkurrencereglerne, moderselskabets og datterselskabets faellesskab om markedsadfaerd vigtigere end disse selskabers formelle adskillelse, der er et resultat af deres status som selvstaendige juridiske personer.

51 Heraf foelger, at forbindelserne inden for en oekonomisk enhed ikke, da disse forbindelser ikke hviler paa en overenskomst mellem indbyrdes oekonomisk uafhaengige parter, kan udgoere en aftale eller en samordnet praksis mellem virksomheder, der begraenser konkurrencen i traktatens artikel 85, stk. 1' s forstand. Naar et datterselskab, som det er tilfaeldet i den foreliggende sag, selv om det er en selvstaendig juridisk person, ikke selvstaendigt fastlaegger sin adfaerd paa markedet, men foelger de instrukser, der meddeles det direkte eller indirekte af moderselskabet, som det er et helejet datterselskab af, er forbuddene i artikel 85, stk. 1, uanvendelige paa forholdet mellem datterselskabet og det moderselskab, som det danner en oekonomisk enhed med.

52 Det kan ganske vist ikke udelukkes, at den af Parker ivaerksatte salgspolitik, hvorved datterselskaberne forbydes at levere Parker-produkter til kunder, der er hjemmehoerende i andre medlemsstater end den, hvor datterselskabet er etableret, kan bidrage til at opretholde og opdele de forskellige nationale markeder og dermed modvirke en af de fundamentale maalsaetninger i forbindelse med gennemfoerelsen af det faelles marked, men det fremgaar ikke desto mindre af den ovenfor citerede retspraksis, at en saadan politik, naar den gennemfoeres af en oekonomisk enhed som Parker-koncernen, inden for hvilken datterselskaberne ikke har nogen selvstaendighed ved fastlaeggelsen af deres adfaerd paa markedet, ikke er omfattet af anvendelsesomraadet for traktatens artikel 85, stk. 1.

53 Retten finder paa denne baggrund, at Kommissionen med rette har fastslaaet, at 'datterselskabernes adfaerd derfor maa henfoeres til moderselskabet' , og at 'det integrerede salgssystem, hvorefter salget af Parker-produkter i Spanien, Frankrig, Tyskland, Belgien og Nederlandene sker gennem helejede datterselskaber, der er etableret i disse lande, opfylder betingelserne ifoelge Domstolens praksis for, at artikel 85 ikke finder anvendelse' .

54 Sagsoegeren kan derfor ikke goere gaeldende, at de omtvistede aftaler udgoer en tilsidesaettelse af artikel 85, stk. 1, fordi de gaar ud over en intern arbejdsfordeling i selskabet. Det maa nemlig fastslaas, at det af selve ordlyden af artikel 85 fremgaar, at denne bestemmelse ikke omfatter en adfaerd, der i realiteten udoeves af en oekonomisk enhed. Det tilkommer ikke Retten at give artikel 85 en anden anvendelse end tilsigtet for eventuelt at udfylde en lakune i den kontrolordning, der er indfoert ved traktaten, under henvisning til, at visse former for adfaerd, som f.eks. de af sagsoegeren kritiserede, vil kunne falde uden for konkurrencereglernes anvendelsesomraade.

55 Heraf foelger, at det foerste led af anbringendet om overtraedelse af traktatens artikel 85, stk. 1, ikke kan laegges til grund."

7 Vedroerende det andet led af det foerste anbringende om, at der har vaeret udoevet forskelsbehandling over for appellanten for saa vidt angaar priser og salgsvilkaar, fastslog Retten foelgende:

"61 Det bemaerkes, at traktatens artikel 85, stk. 1, litra d), indeholder et forbud mod aftaler mellem virksomheder, vedtagelser inden for sammenslutninger af virksomheder og samordnet praksis, som bestaar i anvendelse af ulige vilkaar for ydelser af samme vaerdi over for handelspartnere, der derved stilles ringere i konkurrencen. Den forskelsbehandling, forbuddet i artikel 85, stk. 1, tager sigte paa, maa altsaa vaere en foelge af en aftale, en vedtagelse eller en samordnet praksis mellem uafhaengige, selvstaendige oekonomiske virksomheder, men maa ikke bero paa en ensidig adfaerd, der udvises af en enkelt virksomhed.

62 Retten skal foerst bemaerke, at de forbindelser, Parker opretholder med sine uafhaengige forhandlere, er uden betydning for afgoerelsen af naervaerende tvist. Retten maa under alle omstaendigheder fastslaa, at sagsoegeren i det foreliggende tilfaelde ikke har oplyst, i kraft af hvilken aftale, vedtagelse eller samordnet praksis mellem Parker og dette selskabs uafhaengige forhandlere der er sket forskelsbehandling af sagsoegeren.

63 I oevrigt har Retten ovenfor (jf. praemis 51) fastslaaet, at Parker og dets datterselskaber udgoer én oekonomisk enhed, hvis ensidige adfaerd ikke er omfattet af forbuddet ifoelge traktatens artikel 85, stk. 1, litra d). Foelgelig udsaettes Viho under naervaerende sags omstaendigheder ikke for en forskelsbehandling, der kan medfoere sanktioner efter artikel 85, stk. 1, litra d).

64 Af det anfoerte foelger, at det andet led af anbringendet om overtraedelse af traktatens artikel 85, stk. 1, heller ikke kan laegges til grund."

8 Vedroerende det andet anbringende om tilsidesaettelse af traktatens artikel 86 fastslog Retten foelgende:

"68 ... ifoelge artikel 19, stk. 1, i protokollen vedroerende EOEF-statutten for Domstolen, der i medfoer af artikel 46, stk. 1, i naevnte statut og artikel 44, stk. 1, i Rettens procesreglement finder tilsvarende anvendelse for denne, skal staevningen indeholde en kort fremstilling af soegsmaalsgrundene. Den skal derfor indeholde udtrykkelige angivelser af de grunde, soegsmaalet stoettes paa, mens en rent generel angivelse heraf ikke opfylder kravene i statutten og procesreglementet (den ovenfor naevnte dom i sagen Rendo m.fl. mod Kommissionen, praemis 130).

69 Retten skal bemaerke, at sagsoegeren i den foreliggende sag uden at anfoere naermere blot haevder, at de stoerste oevrige leverandoerer af blyanter, penne og andre kontorartikler foelger den samme salgspolitik som Parker, og herefter goer gaeldende, at det maa undersoeges, om traktatens artikel 86 ikke skal anvendes som foelge af den kollektivt dominerende stilling, de store producenter paa det relevante marked indtager.

70 Den blotte henvisning i staevningen til traktatens artikel 86 uden tilfoejelser i oevrigt vedroerende de paagaeldende virksomheders stilling paa markedet, deres eventuelt ensartede adfaerd eller deres oekonomiske forbindelser, kan imidlertid ikke anses for at vaere tilstraekkelig under hensyn til statutten og procesreglementet.

71 Retten finder endvidere, at Kommissionen ikke har vaeret forpligtet til at gennemfoere en undersoegelse vedroerende en eventuel kollektivt dominerende stilling for producenterne af kontorartikler, da sagsoegerens klage af 22. maj 1991 ikke indeholder angivelser, der kan medfoere, at Kommissionen skulle have gennemfoert en undersoegelse af det spoergsmaal.

72 Heraf foelger, at det andet anbringende, der vedroerer overtraedelse af traktatens artikel 86, maa forkastes."

9 Vedroerende det tredje anbringende om tilsidesaettelse af traktatens artikel 190 fastslog Retten endelig:

"75 Det bemaerkes foerst, at det af Domstolens og Rettens faste praksis (Domstolens dom af 30.9.1982, sag 110/81, Roquette Frères mod Raadet, Sml. s. 3159, praemis 24, og Rettens dom af 29.6.1993, sag T-7/92, Asia Motor France m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 669, praemis 30) fremgaar, at begrundelsen for en bebyrdende beslutning skal give de beroerte parter mulighed for at blive bekendt med grundene til den trufne foranstaltning, saaledes at de eventuelt kan goere deres rettigheder gaeldende og efterproeve, om beslutningen er velbegrundet, samt goere det muligt for Faellesskabets retsinstans at udoeve sin proevelsesret.

76 Dernaest bemaerkes, at Kommissionen ikke i begrundelsen for de beslutninger, den maa udstede for at sikre, at konkurrencereglerne anvendes, er forpligtet til at tage stilling til hele den argumentation, parterne har udviklet til stoette for deres krav. Det er nemlig nok, at Kommissionen redegoer for de faktiske forhold og de retlige omstaendigheder, der er af afgoerende betydning for beslutningens opbygning (jf. Rettens dom af 24.1.1992, sag T-44/90, La Cinq mod Kommissionen, Sml. II, s. 1, praemis 35, og den naevnte dom i sagen Asia Motor France m.fl. mod Kommissionen, praemis 31).

77 Det maa endvidere fastslaas, at den omtvistede beslutning angiver de vaesentlige faktiske og retlige omstaendigheder, der begrunder afvisningen af sagsoegerens klage, og saaledes goer det muligt for sagsoegeren at anfaegte dens lovlighed og for Retten at gennemfoere sin legalitetskontrol. Heraf foelger, at den anfaegtede beslutning ikke er behaeftet med mangler i henseende til begrundelsen.

78 Det foelger af alle de anfoerte grunde, at sagsoegte i det hele skal frifindes."

10 I appelskriftet har appellanten nedlagt paastand om ophaevelse af den appellerede dom, annullation af den anfaegtede beslutning samt at Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger, herunder Parker' s omkostninger. Kommissionen har nedlagt paastand om forkastelse af appellen og, sandsynligvis subsidiaert, forkastelse af soegsmaalet som vaerende ubegrundet. Endelig har Kommissionen paastaaet appellanten tilpligtet at betale sagens omkostninger.

11 Til stoette for appellen har appellanten fremfoert tre anbringender. For det foerste, at EF-traktatens artikel 2, artikel 3, litra c) og g), og artikel 85, stk. 1, er tilsidesat, for det andet, at EF-traktatens artikel 86 er tilsidesat, og for det tredje, at EF-traktatens artikel 190 er tilsidesat.

Det foerste anbringende

12 Anbringendet om, at traktatens artikel 85, stk. 1, er tilsidesat, bestaar af to led. For det foerste goer appellanten gaeldende, at Retten fejlagtigt har antaget, at den af Parker ivaerksatte salgspolitik, hvorved datterselskaberne forbydes at levere Parker-produkter til kunder, der er etableret i andre medlemsstater end den, hvor datterselskabet er etableret, og hvorved datterselskaberne paalaegges at henvise deres ordrer til det kompetente lokale datterselskab, ikke er omfattet af traktatens artikel 85, stk. 1. Endvidere anfoerer appellanten, at Retten fejlagtigt har antaget, at Parker' s forskelsbehandling af appellanten og dennes uafhaengige forhandlere heller ikke var i strid med artikel 85, stk. 1, litra d).

Foerste led af det foerste anbringende

13 Appellanten anfoerer, at den omstaendighed, at der er tale om en adfaerd, som foelges inden for en koncern, ikke er til hinder for at anvende artikel 85, stk. 1, naar det med kompetencefordelingen mellem selskaberne i Parker-koncernen tilsigtes at opretholde og afskaerme de nationale markeder ved hjaelp af en absolut omraadebeskyttelse. En saadan adfaerd fra en virksomhed, som har skadelige virkninger for konkurrencen, skal derfor ikke vurderes anderledes, afhaengig af, om den foelges inden for en koncern, eller om den foelges i forholdet mellem Parker og nogle uafhaengige forhandlere. Appellanten anfoerer navnlig, at en saadan omraadebeskyttelse forhindrer tredjemand, saasom appellanten, i frit at aftage leveringer inden for Faellesskabet hos det datterselskab, som tilbyder de mest fordelagtige oekonomiske vilkaar, og forhindrer dem dermed i at overvaelte disse fordele paa forbrugerne.

14 Det er saaledes appellantens opfattelse, at EF-traktatens artikel 85, stk. 1 ° naar denne fortolkes paa baggrund af bestemmelserne i traktatens artikel 2, artikel 3, litra c) og g) [tidligere EOEF-traktatens artikel 3, litra f)] ° ogsaa finder anvendelse, naar den paagaeldende politik bestaaende i henvisning af ordrer gaar videre end en simpel intern fordeling af opgaverne inden for Parker-koncernen.

15 Det skal herom for det foerste praeciseres, at det er uomtvistet, at Parker' s datterselskaber i Tyskland, Belgien, Spanien, Frankrig og Nederlandene er helejede datterselskaber, og at deres salgs- og marketingvirksomhed ledes af en omraadegruppe, der er udpeget af moderselskabet, og som navnlig kontrollerer salgsmaal, bruttofortjeneste, salgsomkostninger "cash flow" og varelagre. Denne omraadegruppe fastlaegger ogsaa, hvilket produktudvalg der skal udbydes, kontrollerer reklamevirksomhed og giver instrukser vedroerende priser og rabatter.

16 Parker-koncernens datterselskaber udgoer saaledes en oekonomisk enhed, inden for hvilken datterselskaberne ikke har nogen reel selvstaendighed ved fastlaeggelsen af deres adfaerd paa markedet, men udfoerer de instrukser, de modtager fra moderselskabet, hvis kontrol de er underlagt (jf. ovennaevnte dom i sagen ICI mod Kommissionen, praemis 133 og 134; domme af 31.10.1974, sag 15/74, Sterling Drug, Sml. s. 1147, praemis 41, og sag 16/74, Winthrop, Sml. s. 1183, praemis 32; dom af 4.5.1988, sag 30/87, Bodson, Sml. s. 2479, praemis 19, og af 11.4.1989, sag 66/86, Ahmed Saeed Flugreisen og Silver Line Reisebuero, Sml. s. 803, praemis 35).

17 Herefter kan den politik bestaaende i henvisning af ordrer, som Parker har foert, og som i det vaesentlige bestaar i at opdele de forskellige nationale markeder mellem koncernens datterselskaber, have virkninger uden for Parker-koncernens sfaere, der kan paavirke tredjemands konkurrencestilling, men kan ikke medfoere, at artikel 85, stk 1, finder anvendelse, selv om denne bestemmelse sammenholdes med traktatens artikel 2 og artikel 3, litra c) og g). Derimod kan en saadan ensidig adfaerd falde ind under traktatens artikel 86, hvis betingelserne for dennes anvendelse i oevrigt er opfyldt.

18 Retten har derfor korrekt antaget, at der er tale om en og samme oekonomiske enhed, og at det som foelge heraf er udelukket at anvende artikel 85, stk. 1, paa Parker-koncernen.

Andet led af det foerste anbringende

19 Appellanten har gjort gaeldende, at Retten endvidere fejlagtigt har antaget, at det af Parker anvendte salgssystem ikke var i strid med artikel 85, stk. 1, litra d), da det ikke medfoerte, at Parker-koncernen og dennes uafhaengige forhandlere forskelsbehandlede appellanten med hensyn til de anvendte priser og salgsvilkaar.

20 Hvad angaar den forskelsbehandling, som Parker-koncernen haevdes at have udoevet ved sin adfaerd, er det ovenfor fastslaaet, at en saadan adfaerd ikke er omfattet af forbuddet i artikel 85, stk. 1, selv om det maatte vaere godtgjort, at den faktisk har vaeret udvist.

21 Hvad derimod angaar den forskelsbehandling, som Parker og koncernens uafhaengige forhandlere i forening haevdes at have udoevet over for appellanten, anfoerer sidstnaevnte, at Retten fejlagtigt har fastslaaet, at de forbindelser, Parker opretholder med sine uafhaengige forhandlere, er uden betydning for afgoerelsen af den foreliggende tvist.

22 Herom bemaerkes, at Retten i den anfaegtede doms praemis 62 har angivet to grunde til at forkaste appellantens argument. I appelskriftet har appellanten udelukkende anfaegtet den foerste af disse grunde, som var, at spoergsmaalet fandtes at vaere uden betydning for tvistens afgoerelse. Appellanten har ikke anfaegtet den anden grund, som var, at appellanten under alle omstaendigheder ikke har godtgjort, hvilken aftale, vedtagelse eller samordnet praksis mellem Parker og koncernens uafhaengige forhandlere der skulle have medfoert en forskelsbehandling af appellanten. Foelgelig er det ufornoedent at undersoege, om dette argument er berettiget.

23 Det foelger af samtlige de anfoerte betragtninger, at det foerste anbringende maa forkastes.

Det andet og tredje anbringende

24 Appellanten har i det vaesentlige gjort gaeldende, at Retten har tilsidesat traktatens artikel 86 og 190, men appellanten har ikke praeciseret sine indsigelser over for den appellerede dom paa disse punkter, men har begraenset sig til at henvise til staevningen og de for Retten fremlagte bilag.

25 Det bemaerkes, at appelskriftet ifoelge artikel 112, stk. 1, litra c), i Domstolens procesreglement skal indeholde en angivelse af de retlige anbringender og argumenter, der paaberaabes til stoette for appellantens paastande ved Domstolen. Foelgelig skal et appelskrift praecist angive, hvilke elementer der anfaegtes i den dom, som paastaas ophaevet, og de argumenter, der saerligt stoetter denne paastand.

26 En appel, der blot gentager eller noejagtigt gengiver de anbringender og argumenter, der allerede er blevet fremfoert for Retten, herunder de anbringender og argumenter, der var stoettet paa faktiske omstaendigheder, som Retten udtrykkeligt har afvist at laegge til grund, opfylder ikke dette krav. En saadan appel har i realiteten kun til formaal at opnaa, at de i staevningen fremsatte paastande paadoemmes endnu en gang, hvilket i henhold til artikel 49 i EF-statutten for Domstolen falder uden for dennes kompetence (jf. bl.a. kendelse af 26.9.1994, sag C-26/94 P, X mod Kommissionen, Sml. I, s. 4379, praemis 10-13).

27 I den foreliggende sag har appellanten saaledes med de to fremfoerte anbringender udelukkende henvist til de anbringender, som allerede er blevet fremfoert for Retten i Foerste Instans.

28 Det andet og tredje anbringende maa derfor afvises fra realitetsbehandling.

29 Da ingen af anbringenderne har kunnet tages til foelge, maa appellen forkastes i det hele.

Afgørelse om sagsomkostninger

Sagens omkostninger

30 Ifoelge procesreglementets artikel 69, stk. 2, der i medfoer af artikel 118 finder tilsvarende anvendelse i appelsager, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger. Appellanten har tabt sagen og boer derfor betale sagens omkostninger for Domstolen.

Afgørelse

Paa grundlag af disse praemisser

udtaler og bestemmer

DOMSTOLEN (Sjette Afdeling)

1) Appellen forkastes.

2) Appellanten betaler sagens omkostninger.