4.

Den tyske regering gør indledningsvis gældende, at den allerede under den administrative procedure har anerkendt, at sukkerproduktionsafgifterne ikke blev fastlagt rettidigt. Kommissionen har efter denne anerkendelse og det tilsagn, Forbundsrepublikken har afgivet om, at den fremtidig vil overholde fristerne, nu ikke mere interesse i at opnå en afgørelse om en overskridelse af en for længst udløbet frist, hvis overholdelse bestemt ikke kan pålægges efierfølgende. Domstolen må herefter alene tage stilling til, om Tyskland er forpligtet til at betale renter for for sen betaling. Denne indsigelse, om jeg så må sige, har parterne drøftet indgående. Jeg finder den på baggrund af Domstolens praksis uacceptabel. Domstolen har udtalt, at en medlemsstat ikke kan påberåbe sig en fuldbyrdet kendsgerning, som den selv er ansvarlig for, for at undgå retsforfølgning. Endvidere kan en afgørelse fra Domstolen om, at en fællesskabsretlig forpligtelse ikke er opfyldt »være af materiel interesse med henblik på fastsættelsen af grundlaget for det ansvar, som en medlemsstat som følge af sin passivitet kan pådrage sig over for andre medlemsstater, over for Fællesskabet eller over for enkeltpersoner« (dom af 7. februar 1973, 39/72, Kommissionen for De europæiske Fællesskaber mod Den italienske Republik, Sml. 1973, s. 101). Hvad mere er: sagsøgeren i nærværende sag har klart en interesse i, at Domstolen træffer en afgørelse, idet det egentlige stridsspørgsmål i sagen er, om den retmæssigt kan stille krav om renter for for sen betaling, også i anledning af forsinkelse med fastlæggelsen af fællesskabsindtægterne. Det er spørgsmålet herom, der derefter må afgøres. Ud fra en systematisk anskuelse af alle regler af betydning i den foreliggende sag, dvs. såvel reglerne om forpligtelsen til at fastlægge indtægterne som reglerne om krediteringen, har Kommissionen bestræbt sig på at godtgøre, at sætningen »enhver forsinkelse af krediteringen« i artikel 11 i forordning nr. 2891/77 har et generelt sigte, for det skal hermed undgås, at staterne i det hele får en fordel til skade for Fællesskabets økonomi af en undladt opfyldelse, som de selv har givet anledning til. Godtgørelsen tager sit udgangspunkt i artikel 10, hvori det som bekendt er bestemt, at krediteringen skal ske inden for en frist på 1 måned og 20 dage. Sagsøgeren anfører, at fristen normalt begynder at løbe fra det tidspunkt, hvor »fordringen er fastlagt«. Når staten således foretager fastlæggelsen før den i fællesskabsbestemmelsen fastsatte dato (her den 31. december), må dies a quo for fristen for kreditering eksempelvis være den dag, hvor nævnte fastlæggelse er sket. Heraf følger, at samme stat er forpligtet til at betale renter for for sen betaling, hvis den lader hengå mere end 1 måned og 20 dage fra nævnte dato. Men hvorledes forholder det sig så i det ekstraordinære tilfælde, hvor fastlæggelsen er sket efter udløbet af den fastsatte frist? I dette tilfælde kan artikel 10 kun fortolkes således, at fristen for kreditering løber ikke fra datoen for den for sene fastlæggelse men fra den dato, på hvilken denne skulle have fundet sted. Efter Kommissionens opfattelse fører enhver anden forståelse af bestemmelsen til at rentesanktionen mister den præventive betydning, som lovgiver utvivlsomt har tilsigtet med bestemmelsen. Men dette er ikke det hele. Kommissionen anfører, at tidsrummet fra datoen for fastlæggelsen af fællesskabsindtægterne til krediteringen udgør en administrativ fordel for medlemsstaten, idet den kan indtægtsføre dem efter opkrævningen. Fordelen herved har kun berettigelse, såfremt de nationale myndigheder rettidigt har opfyldt forpligtelsen til fastlæggelse; har de ikke det, opnår de en urimelig fordel ved at råde over indtægtsbeløbene fra datoen for den faktiske fastlæggelse. En anden løsning ville som foreslået af Tyskland nemlig få paradoksale følger. Man forestillede sig, at en medlemsstat, der afviser at fastlægge en fællesskabsindtægt, tvinges hertil ved en afgørelse truffet af Domstolen: følger man den tyske opfattelse, vil staten ikke engang i et sådant tilfælde være forpligtet til at betale renter for for sen betaling, såfremt den krediterer de omhandlede indtægter inden udløbet af fristen på 1 måned og 20 dage fra denne så at sige »tvungne« fastlæggelse at regne. Kommissionen siger altså vigilantibus, non dormientibus, jura succurunt. Såfremt sanktionen i henhold til artikel 11 skal virke efter hensigten må dette være grundlaget for ordningen om fastlæggelse og kreditering af fællesskabsindtægterne.