ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Rettens dom (Tredje Afdeling) af 13. juli 2022 –

Design Light & Led Made in Europe og Design Luce & Led Made in Italy mod Kommissionen

(Sag T-886/19) ( 1 )

»Konkurrence – misbrug af dominerende stilling – karteller – sektoren for LED-belysning – program for udstedelse af patentlicenser (Patent Licensing Program) – afgørelse om afvisning af en klage – artikel 7 i forordning (EF) nr. 773/2004 – åbenbart urigtigt skøn – begrundelsespligt – manglende EU-interesse – sandsynlighed for at kunne godtgøre, at der er sket en overtrædelse«

1. Annullationssøgsmål – retsakt, der kan gøres til genstand for søgsmål – retsakter, der kan anfægtes af ophavsmanden til en klage over en overtrædelse af konkurrencereglerne – Kommissionens afgørelse om at afvise klagen – omfattet – formaliteten (Art. 101 TEUF, 102 TEUF, 105 TEUF og 263 TEUF; Rådets forordning nr. 1/2003, art. 7; Kommissionens forordning nr. 773/2004, art. 7, stk. 2) (jf. præmis 31-34)

2. Konkurrence – administrativ procedure – undersøgelse af klager – Kommissionens fastlæggelse af prioriteter – Kommissionens pligt til at træffe beslutning om, hvorvidt der foreligger en overtrædelse – foreligger ikke – hensyntagen til Unionens interesse forbundet med oplysningen af en sag – bedømmelseskriterier – Kommissionens skøn – grænser – forpligtelse til at foretage en omhyggelig undersøgelse af de faktiske og retlige omstændigheder, som den klagende part har fremført – domstolsprøvelse – rækkevidde (Art. 101 TEUF, 102 TEUF og art. 105, stk. 1, TEUF; Rådets forordning nr. 1/2003; Kommissionens forordning nr. 773/2004, art. 7) (jf. præmis 38-51, 54-56, 71, 74, 92 og 99)

3. Konkurrence – EU-regler – nationale domstoles anvendelse heraf – søgsmål om erstatning for skade forårsaget af overtrædelser af konkurrencereglerne (Art. 19, stk. 1, TEU; art. 101 TEUF og 102 TEUF) (jf. præmis 52 og 53)

Konklusion

1) Europa-Kommissionen frifindes.

2) Design Light & Led Made in Europe og Design Luce & Led Made in Italy betaler sagsomkostningerne.

3) Signify Holding BV bærer sine egne omkostninger.

( 1 ) – EUT C 61 af 24.2.2020.
12.

Virksomhedssammenslutninger – administrativ procedure – klagepunktsmeddelelse – nødvendigt indhold – overholdelse af retten til forsvar – betydningen af konstateringen, efter klagepunktsmeddelelsen, af, at der foreligger et konkurrencemæssigt problem, hvilket der ikke eller ikke i tilstrækkelig grad er blevet redegjort for i klagepunktsmeddelelsen – virksomheders ret til at blive hørt – rækkevidde (Europa Parlamentets og Rådets forordning nr. 139/2004, art. 18, stk. 3; Europa Parlamentets og Rådets direktiv nr. 802/2004, art. 13, stk. 1 og 2) (jf. præmis 685-699)
Rettens dom (Ottende Afdeling) af 23. februar 2022 –

Chemours Netherlands mod ECHA

(Sag T-636/19) ( 1 )

»REACH – særligt problematiske stoffer – udarbejdelse af en liste over stoffer, der er identificeret med henblik på senere at blive optaget i bilag XIV til forordning (EF) nr. 1907/2006 – afgørelse, der identificerer 2,3,3,3-tetrafluoro-2-(heptafluoropropoxy)propionsyre, dets salte og dets acylhalogenider som et stof, der opfylder kriterierne for optagelse på listen – artikel 57 i forordning nr. 1907/2006 – åbenbart urigtigt skøn – proportionalitet«

1. Tilnærmelse af lovgivningerne – registrering, vurdering og godkendelse af kemikalier – REACH-forordningen – særligt problematiske stoffer – identifikationsprocedure – fastlæggelse af, i hvilken grad et stof er problematisk – hensyntagen til andre oplysninger end dem, der vedrører farer, der udspringer af de omhandlede stoffers iboende egenskaber – lovlig [Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 1907/2006, art. 57, litra f)] (jf. præmis 34-36, 91, 121, 131, 192 og 208)

2. Tilnærmelse af lovgivningerne – registrering, vurdering og godkendelse af kemikalier – REACH-forordningen – særligt problematiske stoffer – identifikationsprocedure – Unionens myndigheders skønsbeføjelse – rækkevidde – domstolsprøvelse – grænser – åbenbar fejl, magtfordrejning eller åbenbar overskridelse af grænserne for skønsbeføjelsen (Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 1907/2006, art. 57 og 59) (jf. præmis 44-48, 212 og 215)

3. Tilnærmelse af lovgivningerne – registrering, vurdering og godkendelse af kemikalier – REACH-forordningen – særligt problematiske stoffer – identifikationsprocedure – afgørelse truffet af Det Europæiske Kemikalieagentur (ECHA) vedrørende identifikation af 2,3,3,3-tetrafluoro-2-(heptafluoropropoxy)propionsyre, dets salte og dets acylhalogenider) som et særligt problematisk stof – tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet – foreligger ikke (Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 1907/2006, 16. betragtning, og art. 1, stk. 1, art. 14, stk. 6, og art. 59 samt bilag XV) (jf. præmis 252-270)

Konklusion

1) Det Europæiske Kemikalieagentur (ECHA) frifindes.

2) Chemours Netherlands BV bærer sine egne omkostninger og betaler de af ECHA, ClientEarth AISBL, ClientEarth og CHEM Trust Europe eV afholdte omkostninger.

3) Kongeriget Nederlandene bærer sine egne omkostninger.

( 1 ) – EUTC 399 af 25.11.2019.
2.

Tjenestemænd – disciplinærordning – undersøgelse forud for indledningen af en disciplinærsag – retten til god forvaltning – krav om upartiskhed – rækkevidde – administrationens mulighed for at følge konklusionerne i rapporten fra Det Europæiske Kontor for Bekæmpelse af Svig (OLAF) – lovlighed (Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 41, stk. 1; Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 883/2013, art. 11, stk. 4) (jf. præmis 80-85)
1)

Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) 2019/72 af 17. januar 2019 om indførelse af en endelig udligningstold på importen af elektriske cykler med oprindelse i Folkerepublikken Kina annulleres, for så vidt som den vedrører Giant Electric Vehicle Kunshan Co. Ltd.
1)

Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) 2019/73 af 17. januar 2019 om indførelse af en endelig antidumpingtold og endelig opkrævning af den midlertidige told på importen af elektriske cykler med oprindelse i Folkerepublikken Kina annulleres, for så vidt som den vedrører Giant Electric Vehicle Kunshan Co. Ltd.
1.

Tjenestemænd – kontraktansatte – social sikring – sygeforsikring – betingelser for dækning – krav om mere end tre års ansættelse – mulighed for at kompensere for manglende tjenesteår ved at overføre pensionsrettigheder, der er erhvervet på nationalt plan – udelukket – tilsidesættelse af retten til ligebehandling med hensyn til social sikring – foreligger ikke (Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 34, stk. 1, og art. 52, stk. 5; vedtægten for tjenestemænd, art. 72, stk. 2 og 2a, samt art. 77; ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte, art. 95) (jf. præmis 37-39 og 46-56)
31

Sagsøgeren har gjort gældende, at flere dokumenter, som blev indgivet i forbindelse med procedurerne for anerkendelse af de pågældende sygdomme som erhvervssygdomme, ikke blev fremlagt for lægeudvalget under dets møde af 10. april 2018. Han har yderligere anført, at læge B den 12. april 2018 sendte disse dokumenter til læge C, men at denne afslog at videresende dem til lægeudvalget under henvisning til de »instruktioner«, som Parlamentet havde givet ham, og hvorefter han ikke skulle tage hensyn til dokumenter fremlagt efter den 30. marts 2017. Ifølge sagsøgeren tilkom det imidlertid alene lægeudvalget og ikke ansættelsesmyndigheden at vurdere relevansen af de dokumenter, som kunne være nyttige for det.
72

I denne forbindelse bemærkes, at varemærkets væsentligste funktion er at garantere oprindelse af varen eller tjenesteydelsen, der er omfattet af varemærket, over for forbrugeren eller den endelige bruger, som dermed sættes i stand til uden risiko for forveksling at adskille varen eller tjenesteydelsen fra varer eller tjenesteydelser med en anden oprindelse. For at varemærket kan udøve sin funktion som en væsentlig bestanddel af den ordning med loyal konkurrence, som skal gennemføres og opretholdes efter traktaten, skal det således udgøre en garanti for, at alle varer eller tjenesteydelser, der er forsynet med det, er blevet fremstillet eller leveret under kontrol af én bestemt virksomhed, der er ansvarlig for deres beskaffenhed. Et varemærke mister imidlertid denne garantifunktion, hvis de oplysninger, som det rummer, vil kunne vildlede offentligheden (jf. dom af 29.11.2018, Khadi Ayurveda, T-683/17, ikke trykt i Sml., EU:T:2018:860, præmis 45 og den deri nævnte retspraksis).
49

Det skal for det tredje bemærkes, at sagsøgeren til støtte for søgsmålet har fremført to anbringender, der begge består af flere led, og at en efterprøvelse af disse ikke fører til, at Retten kan anse sagen for åbenbart ugrundet.
80

I modsætning til, hvad Rådet har anført, fremgår det ikke klart af undersøgelsesdommerens afgørelse af 5. oktober 2018, at sagsøgeren blev sikret disse rettigheder i det foreliggende tilfælde. Selv om det, som Rådet fremhævede i skrivelsen af 5. marts 2019 (jf. præmis 33 ovenfor), er korrekt, at den nævnte afgørelse blev truffet efter et offentligt retsmøde med deltagelse af forsvarers repræsentant, og at undersøgelsesdommeren heri konkluderede, at sagsøgeren var mistænkt, at han var opført på en »liste over eftersøgte personer«, at anklageren havde ført bevis for en rimelig mistanke, og at der var grund til at tro, at sagsøgeren skjulte sig for de myndigheder, der var ansvarlige for forundersøgelsen, forholder det sig i denne henseende ikke desto mindre således, at det ikke fremgår af sagens akter, at Rådet undersøgte de oplysninger, som sagsøgeren havde forelagt det ved skrivelserne af 19. december 2018 og 4. februar 2019.
33

Til støtte for søgsmålet har sagsøgeren i det væsentlige fremsat seks anbringender. Med det første anbringende har sagsøgeren gjort gældende, at grundlaget for ugyldighedssagen er de ugyldighedsgrunde, som er fastsat i artikel 4-9 i forordning nr. 6/2002, og at hver af disse grunde skal undersøges. Det andet anbringende vedrører et urigtigt skøn, som appelkammeret skulle have foretaget ved at lægge til grund, at en tidligere offentliggørelse af et design alene var påvist for så vidt angår billede A. Det tredje og fjerde anbringende vedrører fejlagtige vurderinger af den manglende opfyldelse af nyhedskravet, henholdsvis den manglende individuelle karakter af det omtvistede design. Det femte anbringende vedrører manglende begrundelse og urigtige skøn foretaget af appelkammeret for så vidt angår forekomsten af forhold, der kan udelukke det omtvistede design fra beskyttelse. Dette anbringende består af to led, hvoraf det første omhandler appelkammerets undladelse af at udtale sig om dette designs udelukkelse fra beskyttelse i overensstemmelse med artikel 8 i forordning nr. 6/2002, idet dets udseende alene er bestemt ved dets tekniske funktion, mens det andet led omhandler appelkammerets undladelse af at erklære det omtvistede design ugyldigt i medfør af denne forordnings artikel 4, stk. 2 og 3, idet det udgør en komponent af et sammensat produkt, der ikke er synlig efter inkorporeringen i det sammensatte produkt. Det sjette anbringende vedrører i det væsentlige et urigtigt skøn foretaget af appelkammeret ved at afvise klagesagen, som var forelagt det, for så vidt som denne var støttet på samme forordnings artikel 9.
75

Det skal ligeledes præciseres, at selv hvis det antages, at der ses bort fra den omstændighed, at appelkammeret udtrykkeligt anførte, at det fandt, at det var hensigtsmæssigt at suspendere »den foreliggende sag« (punkt 13 i de 11 første anfægtede afgørelser), eller at den endelige afgørelse vedrørende ansøgningen om registrering af det rent figurative varemærke €$ var af højeste relevans »for den igangværende bedømmelse« (punkt 35, 35, 39 og 38 i de anfægtede afgørelser i henholdsvis sagerne T-84/19, T-92/19, T-96/19 og T-98/19), og at det kunne lægges til grund, at appelkammeret nøjedes med at henstille til indsigelsesafdelingen at suspendere indsigelsessagerne efter ubetinget at have fundet, at en suspension af sagerne var begrundet, ville det alligevel skulle fastslås, at en sådan fremgangsmåde med henblik på en forsinket anvendelse af artikel 71, stk. 1, i delegeret forordning 2018/625 var ulovlig.
9

Det fremgår af sjette betragtning til afgørelse 2015/1836, at »Rådet har vurderet, at en lukket kreds af fremtrædende erhvervsfolk, der driver virksomhed i Syrien på grund af den tætte kontrol, som det syriske regime udøver over økonomien, kun er i stand til at opretholde deres status ved at indgå i et tæt samarbejde med og få støtte af regimet og ved at udøve indflydelse inden for det«, og at »Rådet mener, at det bør træffe restriktive foranstaltninger og indføre indrejserestriktioner og indefrysning af alle pengemidler og økonomiske ressourcer, som tilhører, ejes, besiddes eller kontrolleres af disse fremtrædende erhvervsfolk, der driver virksomhed i Syrien, og som Rådet har udpeget og opført på listen i bilag I, for at forhindre dem i at yde materiel eller økonomisk støtte til regimet og gennem deres indflydelse øge presset på selve regimet med henblik på at få ændret den undertrykkende politik«.
27

Til støtte for søgsmålet har sagsøgeren i det væsentlige fremsat et enkelt anbringende vedrørende tilsidesættelse af artikel 68, stk. 1, i forordning 2017/1001, sammenholdt med artikel 23, stk. 3, i forordning 2018/625. Dette eneste anbringende er opdelt i tre klagepunkter om urigtige bedømmelser med hensyn til for det første datoen for meddelelsen af indsigelsesafdelingens afgørelse, for det andet datoen for udløbet af fristen for at klage over denne afgørelse og for det tredje datoen for udløbet af fristen for at betale klagegebyret. [udelades]
35

EUIPO har bekræftet, at den relevante kundekreds svarer til den brede offentlighed, men har, efter at have anført, at sagsøgerens argumenter er selvmodsigende, bemærket, at selv om kontoret er enigt med appelkammeret i, at denne kundekreds’ opmærksomhedsniveau er gennemsnitligt for så vidt angår »beklædningsgenstande«, »hovedbeklædning« og »fodtøj«, der er omfattet af klasse 25, mener det alligevel, at dette niveau er højt for så vidt angår »sundhedssko«, som er omfattet af klasse 25, dvs. fodtøj, der for dem, som bærer det, har en positiv indvirkning på føddernes sundhed, samt »ortopædisk fodtøj« og »støvler til medicinske formål« henhørende under klasse 10. Som følge af de særlige behov, der ligger til grund for købet af sidstnævnte varer, og muligheden for, at disse kan fremstilles efter mål, eller at de skal tilpasses købernes personlige handicap, samt retspraksis vedrørende den brede offentligheds opmærksomhedsniveau ved køb af varer, der har indvirkning på sundheden, må det antages, at den nævnte kundekreds udviser et højt opmærksomhedsniveau ved købet af de nævnte varer.
106

Det er endvidere blevet fastslået, at de omtvistede varemærker for den del af den relevante kundekreds, der ikke har et basalt engelsk ordforråd, er forskellige på det visuelle, fonetiske og begrebsmæssige plan, og at de for resten af den nævnte kundekreds har en gennemsnitlig grad af lighed på det visuelle og fonetiske plan og en svag grad af lighed på det begrebsmæssige plan. Henset til, at de omhandlede varer normalt vælges visuelt i forretningen, i et katalog eller på internettet (dom af 6.10.2004, New Look mod KHIM – Naulover (NLSPORT, NLJEANS, NLACTIVE og NLCollection), T-117/03 – T-119/03 og T-171/03, EU:T:2004:293, præmis 50, af 8.2.2007, Quelle mod KHIM – Nars Cosmetics (NARS), T-88/05, ikke trykt i Sml., EU:T:2007:45, præmis 69, og af 18.5.2011, IIC mod KHIM – McKenzie (McKENZIE), T-502/07, ikke trykt i Sml., EU:T:2011:223, præmis 50 og 51) eller udskrives på recept eller anbefales mundtligt (jf. nærværende doms præmis 56), er det i den foreliggende sag det visuelle og fonetiske plan, der har størst betydning, således at graden af lighed mellem de pågældende varemærker samlet set kan defineres som gennemsnitlig for den del af denne kundekreds, der er engelsktalende eller har et basalt engelsk ordforråd.
72

Det skal i denne forbindelse bemærkes, at der, således som det fremgår af behandlingen af det andet anbringende, foreligger en »aftale« mellem Kosovo og Unionen som omhandlet i artikel 35, stk. 2, første afsnit, i forordning 2018/1971. Det følger desuden af betragtningerne i præmis 69 og 70 ovenfor, at en sådan aftale ikke nødvendigvis skal indeholde detaljerede bestemmelser om deltagelsen i BEREC. Det skal endvidere bemærkes, at forordning 2018/1971 ikke kræver, at arten, omfanget og betingelserne for denne deltagelse skal være genstand for en formel aftale eller et bilateralt instrument, der er indgået med det pågældende tredjeland. Generelt er det ikke juridisk nødvendigt at kræve, at en national tilsynsmyndighed i et tredjelands »adgang til deltagelse« er underlagt et krav om en særlig tilladelse udstedt inden for rammerne af en international aftale. Denne adgang og de »adgangsregler«, der er vedtaget for at deltage i BEREC, indebærer nemlig ingen retlig forpligtelse for denne nationale tilsynsmyndighed, eftersom det i sidste ende tilkommer denne sidstnævnte frit at træffe den efterfølgende beslutning om at deltage i BEREC i overensstemmelse med disse regler.
14

Ved afgørelse af 4. juni 2019 (herefter »den anfægtede afgørelse«) afslog Femte Appelkammer ved EUIPO klagen. Appelkammeret anførte først, at bestemmelserne i artikel 104 i forordning 2017/1001 skulle fortolkes strengt. Efter at have konstateret, at den manglende fornyelse af registreringen af det omhandlede varemærke skulle tilskrives indehaveren af dette varemærke, fandt appelkammeret endvidere, at sagsøgeren ikke med føje kunne ansøge om fornyelse af registreringen af det nævnte varemærke uden først at have fået udtrykkelig bemyndigelse fra dets indehaver. Den omstændighed, at der ikke forelå en sådan bemyndigelse, var imidlertid ikke til hinder for, at fristen for fornyelse begyndte at løbe. Sagsøgeren ville kun have kunnet afhjælpe den mangel, der bestod i, at indehaveren af det omhandlede varemærke ikke havde foretaget fornyelse, ved at godtgøre, at en sådan mangel var opstået, selv om denne indehaver havde udvist den krævede omhu. Appelkammeret tilføjede, at selv hvis det måtte antages, at licenstagerens ret til fornyelse eksisterede uafhængigt af indehaveren af det omhandlede varemærke, påhvilede det således licenstageren at træffe alle de nødvendige foranstaltninger for at sikre en rettidig fornyelse af registreringen af det omhandlede varemærke. Appelkammeret var i øvrigt af den opfattelse, at sagsøgeren ikke havde godtgjort, at der forelå særlige omstændigheder, der kunne begrunde, at sagsøgeren skulle genindsættes i retten til at ansøge om fornyelse af registreringen af det omhandlede varemærke. Endelig forkastede appelkammeret sagsøgerens argument om, at en genindsættelse i retten til at ansøge om fornyelse af registreringen af det omhandlede varemærke ikke på nogen måde ville medføre en krænkelse af nogen form for ret eller forventning hos tredjemand, som irrelevant.
Med henblik på at fastlægge anvendelsesområdet for tilladelsen til et lægemiddel i Unionen skal det indledningsvis bemærkes, at det fremgår af artikel 6, stk. 1, første afsnit, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/83 af 6. november 2001 om oprettelse af en fællesskabskodeks for humanmedicinske lægemidler (EFT 2001, L 311, s. 67), at »[i]ntet lægemiddel må markedsføres i en medlemsstat, uden at den kompetente myndighed i denne medlemsstat har udstedt en tilladelse til markedsføring i henhold til […] direktiv[et], eller der er udstedt tilladelse dertil i henhold til forordning [nr. 726/2004]«. Samme direktivs artikel 6, stk. 1, andet afsnit, bestemmer følgende, når et lægemiddel har fået en første markedsføringstilladelse i henhold til første afsnit:

»[E]ventuelle yderligere styrker, lægemiddelformer, administrationsveje og pakningsstørrelser samt alle ændringer og forlængelser skal også have en tilladelse i henhold til første afsnit eller omfattes af den oprindelige markedsføringstilladelse. Alle disse markedsføringstilladelser anses for at høre ind under samme samlede markedsføringstilladelse, især med henblik på anvendelsen af artikel 10, stk. 1.«
24

Den 2. november 2018 indgav sagsøgeren i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 2, en klage over den anfægtede afgørelse, hvori sagsøgeren for det første gjorde gældende, at Kommissionen havde anlagt et åbenbart urigtigt skøn ved vurderingen af, om den frist, som den havde fastsat i forbindelse med indgivelsen af ansøgningen om anerkendelse af sygdommen som en erhvervssygdom, var rimelig, henset til den omstændighed, at sagsøgeren var meget svagelig i 2013 og 2014, bl.a. på grund af hendes forældres død, at det var »fornuftigt«, at sagsøgeren først indgav en ansøgning om bistand for at tage hensyn til den måde, hvorpå sygdommen skulle behandles, og at sagsøgeren var blevet indkaldt til lægeundersøgelsen, hvilket bekræftede, at det trin, hvor der afgøres, om ansøgningen kunne behandles, var afsluttet, og at ansøgningen derfor skulle behandles. For det andet foreholdt sagsøgeren Kommissionen at have begået magtfordrejning, for så vidt som den henviste til undersøgelser, der angiveligt var blevet udført den 24. februar 2018 og den 15. juli 2018, med det formål at fastslå, at ansøgningen om anerkendelse af sygdommen som en erhvervssygdom ikke kunne antages til realitetsbehandling, selv om sagsøgeren bestred at være blevet undersøgt på disse datoer. Sagsøgeren anførte for det tredje, at hendes ret til forsvar var blevet tilsidesat, idet hun burde være blevet hørt, inden B udarbejdede sin rapport den 15. juli 2018. Ved at fratage sagsøgeren sin ret til at blive hørt af den rådgivende læge, fik hun ikke mulighed for at fremlægge grundende til, at hun ikke havde været i stand til på et tidligere tidspunkt at fremlægge sin ansøgning om anerkendelse af sygdommen som en erhvervssygdom over for den rådgivende læge og i sidste ende ansættelsesmyndigheden. Ifølge sagsøgeren bekræfter de lægelige dokumenter, der er fremsendt til A, at sagsøgeren ikke er blevet stillet nogen spørgsmål i denne forbindelse. I øvrigt gjorde sagsøgeren gældende, at B’s lægerapport ikke var begrundet.
110

For at være i overensstemmelse med princippet om forbud mod forskelsbehandling burde denne betingelse efter sagsøgerens opfattelse have været fortolket under hensyn til den omstændighed, at artikel 4, stk. 1, i bilag VII til vedtægten hviler på en formodning om, at en tjenestemand, der er statsborger i en medlemsstat, har mangfoldige og tætte bånd til denne stat. Sagsøgeren har anført, at en tjenestemand, der ikke har haft statsborgerskab i tjenestelandet i løbet af den tiårige referenceperiode, omvendt ikke kan anses for på dette tidspunkt at have haft sådanne bånd til dette land. Sagsøgeren har derfor foreslået, at der ikke skal anlægges en streng fortolkning af begrebet varig bopæl som omhandlet i artikel 4, stk. 1, litra b), i bilag VII til vedtægten i den situation, hvor en tjenestemand har erhvervet statsborgerskab i tjenestelandet i løbet af sin karriere, således som det er tilfældet, når der er tale om en tjenestemand, der allerede havde dette statsborgerskab, før den pågældende tiltrådte tjenesten. Dette begreb skal snarere fortolkes, således som det fortolkes inden for rammerne af artikel 4, stk. 1, litra a), i samme bilag, med hensyn til en tjenestemand, der ikke havde dette statsborgerskab. En tjenestemand, der har erhvervet statsborgerskab i tjenestelandet efter at have tiltrådt tjenesten, bør således kun miste sit udlandstillæg, hvis den pågældende har haft varig bopæl i dette land i fem år eller mere i løbet af den tiårige referenceperiode, der er fastsat i artikel 4, stk. 1, litra b), i bilag VII til vedtægten. Hvis denne fortolkning var blevet lagt til grund, burde Kommissionen efter sagsøgerens opfattelse have konstateret, at han på en varig måde havde boet uden for tjenestestedets område i denne periode, og burde have opretholdt hans ret til udlandstillæg.