Dom afsagt af Retten i Første Instans (Tredje Afdeling) den 19. marts 2003. - CMA CGM m.fl. mod Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber. - Konkurrence - aftale mellem medlemmer af en linjekonference og uafhængige rederier - fragttillæg - retsgrundlag - forordning (EØF) nr. 4056/86 - forordning (EØF) nr. 1017/68 - det relevante marked - bevis for overtrædelsen - forældelse - bøde. - Sag T-213/00.



Samling af Afgørelser 2003 side II-00913



Sammendrag

Parter

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

1. Institutionernes retsakter - valg af hjemmel - henvisning til flere hjemler - visse af de anførte hjemler utilstrækkelige - uden betydning, da ingen negative følger for retsaktens adressat

2. Konkurrence - søtransport - forordning nr. 4056/86 - horisontale prisfastsættelsesaftaler indgået mellem medlemmerne af en linjekonference og uafhængige rederier - forbud - gruppefritagelsen for sådanne aftaler indgået mellem medlemmerne af en linjekonference finder ikke anvendelse

[Art. 81, stk. 1, litra a), EF; Rådets forordning nr. 1017/68, art. 2, litra a), og nr. 4056/86, art. 3]

3. Konkurrence - administrativ procedure - overholdelse af retten til kontradiktion - meddelelse af klagepunkter - krav til indholdet heraf

(Rådets forordning nr. 17, art. 19, stk. 1, nr. 1017/68, art. 26, stk. 1, og nr. 4056/86, art. 23, stk. 1)

4. Konkurrence - administrativ procedure - overholdelse af retten til kontradiktion - de pågældende parters ret til at gøre rede for deres synspunkter vedrørende hensyntagen til deres egne argumenter - foreligger ikke

5. Konkurrence - aftaler - konkurrencebegrænsning - aftale mellem rederier om forbud mod at yde rabatter på de offentliggjorte takster for fragttillæg - konkurrencebegrænsende formål og mærkbarhed - hensigt til at begrænse konkurrencen og faktisk gennemførelse af aftalen - irrelevant

[Art. 81, stk. 1, litra a), EF; Rådets forordning nr. 1017/68, art. 2, litra a)]

6. Annullationssøgsmål - retsakter, der kan være genstand for søgsmål - begreb - retsakter, der kan påvirke en bestemt retsstilling - søgsmål, som udelukkende vedrører begrundelsen for en retsakt - afvisning

(Art. 230 EF)

7. Konkurrence - administrativ procedure - beslutning, der konstaterer en overtrædelse - pligt til afgrænsning af det relevante marked - rækkevidde

(Art. 81 EF)

8. Konkurrence - aftaler - aftaler mellem virksomheder - påvirkning af samhandelen mellem medlemsstater - kriterier - ubetydelig indvirkning på markedet - aftale, der ikke er forbudt

(Art. 81, stk. 1, EF)

9. Konkurrence - transport - aftaler - forbud - fritagelse - kumulative betingelser for fritagelse - betydning for pligten til afgrænsning af de relevante markeder

(Art. 81, stk. 3, EF; Rådets forordning nr. 1017/68, art. 5)

10. Konkurrence - bøder - størrelse - fastsættelse - kriterier fastlagt i Kommissionens retningslinjer - anvendelse på overtrædelser af konkurrencereglerne på transportområdet

(EKSF-traktaten, art. 65, stk. 5; Rådets forordning nr. 17, art. 15, stk. 2, nr. 1017/68, art. 22, stk. 2, og nr. 4056/86, art. 19, stk. 2)

11. Konkurrence - bøder - størrelse - Kommissionens skøn - domstolskontrol - fuld prøvelsesret - virkning

(Art. 229 EF; Rådets forordning nr. 17, stk. 17, nr. 1017/68, art. 24, og nr. 4056/86, art. 21)

12. Konkurrence - bøder - størrelse - fastsættelse - beregningsmetode fastsat i Kommissionens retningslinjer - Kommissionens beslutning om at følge disse i et konkret tilfælde - følger - pligt til at begrunde enhver fravigelse

(EKSF-traktatens art. 65, stk. 5; Rådets forordning nr. 17, art. 15, stk. 2)

13. Konkurrence - bøder - størrelse - fastsættelse - kriterier - overtrædelsernes varighed - aftale ulovlig på grund af dens konkurrencebegrænsende formål uanset dens følger - hensyntagen til aftalens varighed uden hensyntagen til, at den ikke er gennemført

(Rådets forordning nr. 17, art. 15, stk. 2, nr. 1017/68, art. 22, stk. 2, og nr. 4056/86, art. 19, stk. 2)

14. Konkurrence - bøder - størrelse - fastsættelse - kriterier - overtrædelsernes grovhed - formildende omstændigheder - manglende gennemførelse af aftalen - hensyntagen til denne formildende omstændighed på tidspunktet for undersøgelsen af overtrædelsens grovhed - tilladt

(EKSF-traktatens art. 65, stk. 5; Rådets forordning nr. 17, art. 15, stk. 2, nr. 1017/68, art. 22, stk. 2, og nr. 4056/86, art. 19, stk. 2)

15. Konkurrence - bøder - størrelse - fastsættelse - kriterier - virksomhedens samarbejde under den administrative procedure - begreb

(Rådets forordning nr. 17, art. 11, stk. 4 og 5)

16. Konkurrence - administrativ procedure - Kommissionens pligter - overholdelse af en rimelig frist

(Rådets forordning nr. 17, nr. 1017/68 og nr. 4056/86)

17. Konkurrence - administrativ procedure - forældelse på området for bøder - eksklusiv anvendelse af forordning nr. 2988/74 - betragtninger knyttet til princippet om overholdelse af en rimelig frist finder ikke anvendelse

(Rådets forordning nr. 2988/74, art. 2, stk. 1 og 3)

18. Konkurrence - bøder - pålæggelse - krav om, at virksomheden har opnået vinding ved overtrædelsen - foreligger ikke

(EKSF-traktatens art. 65, stk. 5; Rådets forordning nr. 17, art. 15, stk. 2)

19. Konkurrence - bøder - størrelse - fastsættelse - kriterier - den pågældende virksomheds økonomiske situation - hensyntagen - pligt - foreligger ikke

(Rådets forordning nr. 17, art. 15, stk. 2, nr. 1017/68, art. 22, stk. 2, og nr. 4056/86, art. 19, stk. 2)

20. Konkurrence - bøder - størrelse - fastsættelse - kriterier - overtrædelsernes grovhed - formildende omstændigheder - pligt for Kommissionen til at holde sig til sin tidligere beslutningspraksis - foreligger ikke

(Rådets forordning nr. 17, art. 15)

21. Konkurrence - bøder - størrelse - fastsættelse - fordeling af en samlet bøde på forskellige grupper af virksomheder, som er inddelt efter omfanget af de overtrædende virksomheders aktiviteter inden for den berørte sektor - tilladt - betingelser

(Rådets forordning nr. 17, art. 15, stk. 2, nr. 1017/68, art. 22, stk. 2, og nr. 4056/86, art. 19, stk. 2)

22. Konkurrence - bøder - størrelse - fastsættelse - kriterier - overtrædelsens grovhed - vurdering med udgangspunkt i den pågældende virksomheds samlede omsætning - tilladt - hensyntagen til den enkelte virksomheds individuelle rolle

(Rådets forordning nr. 17, art. 15, stk. 2, nr. 1017/68, art. 22, stk. 2, og nr. 4056/86, art. 19, stk. 2)

23. Konkurrence - bøder - størrelse - fastsættelse - kriterier - overtrædelsens grovhed - bedømmelse under hensyntagen til den økonomiske situation på overtrædelsestidspunktet

(Art. 81, stk. 1, EF; Rådets forordning nr. 17, art. 15, stk. 2, nr. 1017/68, art. 22, stk. 2, og nr. 4056/86, art. 19, stk. 2)

24. Konkurrence - administrativ procedure - forældelse på området for sanktioner - afbrydelse - begæring om oplysninger - betingelse - krav om, at de begærede oplysninger er nødvendige for undersøgelsen af overtrædelsen

[Rådets forordning nr. 17, art. 11, stk. 1, nr. 1017/68, art. 19, nr. 2988/74, art. 1, stk. 1, litra b), og art. 2, stk. 1, litra a), og art. 3, samt nr. 4056/86, art. 16]

Sammendrag

$$1. I tilfælde, hvor Kommissionen har anført flere hjemler som grundlag for en beslutning om overtrædelse af konkurrencereglerne, hvorved de overtrædende virksomheder pålægges bøder, kan en eventuelt fejlagtig henvisning til en eller flere af disse hjemler ikke begrunde en annullation af den anfægtede beslutning, når en af de anvendte hjemler ikke er anfægtet af de berørte virksomheder, medmindre den eventuelle fejl har fået negative følger for de berørte.

( jf. præmis 85 )

2. En aftale, der forbyder ydelse af rabatter på fragttillæg, og som er indgået mellem medlemmerne af en linjekonference og uafhængige rederier, må anses for at være en horisontal aftale om kollektiv prisfastsættelse. Horisontale aftaler om fastsættelse af priser er udtrykkeligt forbudt i henhold til artikel 81, stk. 1, litra a), EF og artikel 2, litra a), i forordning nr. 1017/68 om anvendelse af konkurrenceregler for transport med jernbane, ad landeveje og sejlbare vandveje, og udgør derudover en »per se«-overtrædelse af Fællesskabets konkurrenceregler. Det samme er tilfældet inden for rammerne af forordning nr. 4056/86 om fastsættelse af de nærmere retningslinjer for anvendelsen af [...] artikel [81 EF] og [82 EF] på søtransport, da en sådan aftale om prisfastsættelse, eftersom den er indgået mellem medlemmerne af en linjekonference og uafhængige rederier, hæmmer den effektive konkurrence, som udøves af de rederier, der står uden for konferencerne. Det fremgår af ottende betragtning til forordning nr. 4056/86, at eksistensen af en effektiv konkurrence fra linjerederier, som ikke deltager i konferencerne, er en af de vigtigste begrundelser for gruppefritagelsen i forordningens artikel 3.

( jf. præmis 100 og 210 )

3. Den meddelelse af klagepunkter, som Kommissionen skal fremsende i sager om anvendelse af konkurrencereglerne, skal indeholde klagepunkter, som er formuleret i vendinger, der, selv om de er kortfattede, er tilstrækkeligt klare til, at parterne reelt kan forstå, hvilken adfærd Kommissionen lægger dem til last. Kun såfremt dette er tilfældet, har meddelelsen af klagepunkter opfyldt sin rolle i henhold til fællesskabsreglerne, nemlig at give virksomhederne og sammenslutningerne af virksomheder alle de oplysninger, der er nødvendige, for at de kan forsvare sig effektivt, før Kommissionen vedtager en endelig beslutning. Dette krav er opfyldt, hvis beslutningen ikke lægger de pågældende andre overtrædelser til last end de i fremstillingen af klagepunkter nævnte, og kun tager hensyn til faktiske forhold, som de pågældende har haft lejlighed til at udtale sig om.

( jf. præmis 109 )

4. Den omstændighed, at der under den administrative procedure, som fører til vedtagelsen af beslutning, som er bebyrdende for en virksomhed, tages hensyn til et argument fremført af denne virksomhed, uden at den har haft mulighed for at udtale sig om spørgsmålet før vedtagelsen af den endelige beslutning, kan ikke som sådan udgøre en tilsidesættelse af retten til kontradiktion.

( jf. præmis 113 )

5. En aftale vedrørende linjetransport af containerlaster mellem Nordeuropa og Fjernøsten, som er indgået mellem medlemmer af en linjekonference på den ene side og uafhængige selskaber på den anden side, og som indeholder et forbud mod, at de omfattede virksomheder yder deres kunder rabatter på de offentliggjorte tariffer for fragttillæg, har, gennem en indirekte fastsættelse af priserne, til formål at begrænse konkurrencen, som omhandlet i artikel 81, stk. 1, litra a), EF, eller artikel 2, litra a), i forordning nr. 1017/68 om anvendelse af konkurrenceregler for transport med jernbane, ad landeveje og sejlbare vandveje, eftersom deltagerne på grundlag af denne aftale gensidigt har givet afkald på adgangen til at yde deres kunder rabatter på de offentliggjorte tariffer.

Den omstændighed, at aftalen ikke forbyder de omfattede virksomheder at ændre tillægstariffen eller fragttariffen, kan ikke medføre, at konkurrencebegrænsningen ikke er mærkbar, når aftaledeltagerne står for næsten 90% af den samlede trafik på de omhandlede ruter, og når medlemmerne af konferencen anvender en fælles enhedstarif. Det er nemlig ubestridt, at de omhandlede fragttillæg udgør en væsentlig del af de samlede transportudgifter.

Det konkurrencebegrænsende formål og mærkbarheden af begrænsningen medfører, at Kommissionen ikke har pligt til at bevise, at parterne havde til hensigt at begrænse konkurrencen, eller til at påvise aftalens konkurrencebegrænsende virkninger.

( jf. præmis 175, 177-179 og 183 )

6. Uanset hvilke betragtninger, der danner grundlag for en bebyrdende retsakt, kan kun dens konklusion have retsvirkninger og derfor være bebyrdende. De betragtninger, der er anført i dens begrundelse, kan ikke som sådanne indbringes for Retten med påstand om annullation, medmindre de, som begrundelse i en bebyrdende retsakt, var nødvendige til støtte for retsaktens konklusion.

( jf. præmis 186 )

7. Ved anvendelsen af artikel 81 EF er det for at kunne afgøre, om en aftale kan påvirke handelen mellem medlemsstater og har til formål eller til følge at hindre, begrænse eller fordreje konkurrencen inden for fællesmarkedet, at det i givet fald er nødvendigt at afgrænse det relevante marked. Følgelig skal Kommissionen kun foretage en afgrænsning af markedet i en beslutning vedtaget i henhold til artikel 81 EF, når det uden en sådan afgrænsning ikke er muligt at afgøre, om aftalen, vedtagelsen inden for en virksomhedssammenslutning eller den pågældende samordnede praksis kan påvirke samhandelen mellem medlemsstater og har til formål eller til følge at hindre, begrænse eller fordreje konkurrencen inden for fællesmarkedet.

( jf. præmis 206 )

8. En aftale er ikke er omfattet af forbuddet i artikel 81, stk. 1, EF, når den kun begrænser konkurrencen eller påvirker samhandelen mellem medlemsstater ubetydeligt.

( jf. præmis 207 )

9. Det er kun for at kunne afgøre, om en aftale kan påvirke handelen mellem medlemsstater og har til formål eller til følge at hindre, begrænse eller fordreje konkurrencen inden for fællesmarkedet, at det i givet fald er nødvendigt at afgrænse det relevante marked.

Derimod er en nøjagtig afgrænsning af alle relevante markeder ikke altid nødvendig for at kunne afgøre, om en aftale opfylder de fire betingelser for at meddele en individuel fritagelse, som er opregnet i artikel 81, stk. 3, EF, og i artikel 5 i forordning nr. 1017/68 om anvendelse af konkurrenceregler for transport med jernbane, ad landeveje og sejlbare vandveje. Ganske vist kræver efterprøvelsen af, om den fjerde betingelse i artikel 81, stk. 3, litra b), EF og artikel 5, litra b), i denne forordning er opfyldt, at Kommissionen undersøger, om den omhandlede aftale kan udelukke konkurrencen for en væsentlig del af de relevante produkter, henholdsvis det relevante transportmarked, alt efter hvilke bestemmelser, som finder anvendelse. De fire betingelser for at meddele fritagelse er imidlertid kumulative, og der må derfor meddeles afslag på fritagelse, blot én af disse betingelser ikke er opfyldt.

Følgelig må det, når Kommissionen konstaterer, at de tre første betingelser for at meddele en individuel fritagelse ikke er opfyldt, og at det ikke er nødvendigt at tage stilling til den fjerde betingelse, anerkendes, at Kommissionen ikke er forpligtet til forudgående at afgrænse samtlige relevante markeder med henblik på efterprøvelsen af, om den omhandlede aftale kan indrømmes en individuel fritagelse. Med henblik på at afgøre, om de tre første betingelser er opfyldt, skal der nemlig tages hensyn til fordelene ved den omtvistede aftale, ikke alene for det relevante marked, men også for ethvert andet marked, hvorpå aftalen kan have gavnlige virkninger. Såvel artikel 81, stk. 3, EF som artikel 5 i forordning nr. 1017/68 giver nemlig adgang til at meddele fritagelse bl.a. for aftaler, der bidrager til at fremme den tekniske og økonomiske udvikling, og det kræves ikke, at der er en særlig forbindelse til det relevante marked.

( jf. præmis 225-227 )

10. Selv om Kommissionens meddelelse om retningslinjer for beregningen af bøder i henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 65, stk. 5, i EKSF-traktaten formelt kun omfatter bøder, som pålægges med hjemmel i disse to bestemmelser, må det - idet ordlyden af de relevante bestemmelser i forordning nr. 4056/86 om fastsættelse af de nærmere retningslinjer for anvendelsen af [...] artikel [81 EF] og [82 EF] på søtransport og forordning nr. 1017/68 om anvendelse af konkurrenceregler for transport med jernbane, ad landeveje og sejlbare vandveje er ens - anerkendes, at Kommissionen kan anvende retningslinjerne analogt ved bødeudmålingen i forbindelse med anvendelsen af forordning nr. 4056/86 og forordning nr. 1017/68.

( jf. præmis 242 )

11. Ved fastsættelsen af de enkelte bøder har Kommissionen et vist skøn, og det kan derfor ikke antages, at den er forpligtet til at anvende en bestemt matematisk formel. I medfør af artikel 17 i forordning nr. 17, artikel 24 i forordning nr. 1017/68 om anvendelse af konkurrenceregler for transport med jernbane, ad landeveje og sejlbare vandveje og artikel 21 i forordning nr. 4056/86 om fastsættelse af de nærmere retningslinjer for anvendelsen af [...] artikel [81 EF] og [82 EF] på søtransport har Retten imidlertid, i sager vedrørende klager over beslutninger, hvorved Kommissionen har fastsat en bøde, fuld prøvelsesret som omhandlet i artikel 229 EF og kan således ophæve, nedsætte eller forhøje den pålagte bøde.

( jf. præmis 252 )

12. Når Kommissionen ved fastsættelsen af bøder, som skal pålægges de virksomheder, der har overtrådt konkurrencereglerne, beslutter at anvende den metode, der er fastlagt i dens retningslinjer for beregningen af bøder i henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 65, stk. 5, i EKSF-traktaten, er den som følge af det tilsagn, der er afgivet ved retningslinjernes offentliggørelse, forpligtet til at følge disse retningslinjer, medmindre den særligt redegør for de grunde, som i givet fald berettiger til at fravige retningslinjerne på et bestemt punkt.

( jf. præmis 271 )

13. Når Kommissionen ikke har ført bevis for virkningerne af en aftale og heller ikke var forpligtet hertil, da aftalen har til formål at begrænse konkurrencen, er spørgsmålet, om aftalen er eller ikke er blevet gennemført, irrelevant for beregningen af overtrædelsens varighed. Ved beregningen af varigheden af en overtrædelse, som har til formål at begrænse konkurrencen, skal det nemlig blot fastslås, hvor længe aftalen har eksisteret, dvs. hvilket tidsrum, som er forløbet fra aftalens indgåelse til dens ophør.

( jf. præmis 280 )

14. Det er irrelevant, at der ved bødefastsættelsen ikke udtrykkeligt er blevet taget hensyn til, at en konkurrencebegrænsende aftale ikke er blevet gennemført, i den del af beslutningen, som vedrører undersøgelsen af de formildende omstændigheder, men derimod i forbindelse med undersøgelsen af overtrædelsens grovhed, idet en hensyntagen hertil i forbindelse med bødefastsættelsen under alle omstændigheder har haft en nedsættelse af bødernes grundbeløb til følge, i overensstemmelse med punkt 3, første afsnit, andet led, i retningslinjerne for beregningen af bøder i henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 65, stk. 5, i EKSF-traktaten.

( jf. præmis 293 )

15. Under en administrativ procedure for Kommissionen i henhold til konkurrencereglerne kan et samarbejde ved undersøgelsen, der ikke går ud over de forpligtelser, der påhviler virksomhederne i henhold til artikel 11, stk. 4 og 5, i forordning nr. 17, ikke begrunde en bødenedsættelse som omhandlet i Kommissionens meddelelse om bødefritagelse eller bødenedsættelse i kartelsager.

Når en virksomhed bestrider de faktiske omstændigheder, hvorpå Kommissionen støtter sine klagepunkter, bidrager den desuden ikke til at lette Kommissionens opgaver med hensyn til konstatering og bekæmpelse af overtrædelser af konkurrencereglerne.

( jf. præmis 303 og 304 )

16. Det er et almindeligt fællesskabsretligt princip, som er knyttet til princippet om god forvaltningsskik, at Kommissionen handler inden for en rimelig frist, når den træffer afgørelser i forbindelse med administrative procedurer inden for konkurrencepolitikken. Kommissionen kan således ikke udskyde sin stillingtagen på ubestemt tid, og den er af hensyn til retssikkerheden og domstolsbeskyttelsen forpligtet til at træffe en beslutning eller fremsende en administrativ skrivelse, såfremt der er fremsat begæring herom, inden for en rimelig frist.

Rimeligheden af procedurens varighed skal vurderes ud fra de særlige omstændigheder, der kendetegner hver enkelt sag, herunder sagens baggrund, parternes adfærd under proceduren, hvad der står på spil for de forskellige berørte virksomheder samt sagens komplekse karakter.

( jf. præmis 317 og 318 )

17. Selv om overskridelse af en rimelig frist, navnlig når den medfører en tilsidesættelse af de berørtes ret til kontradiktion, giver grundlag for annullation af en beslutning, som fastslår en overtrædelse af konkurrencereglerne, kan det samme ikke gælde, når størrelsen af de ved denne beslutning pålagte bøder anfægtes, eftersom Kommissionens kompetence til at pålægge bøder er reguleret i forordning nr. 2988/74 om forældelse af adgangen til at pålægge økonomiske sanktioner inden for Det Europæiske Fællesskabs transport- og konkurrenceret og af adgangen til tvangsfuldbyrdelse af disse sanktioner. Denne forordning har nemlig indført en fuldstændig ordning, som indeholder detaljerede bestemmelser om de frister, inden for hvilke Kommissionen uden at gøre indgreb i det grundlæggende krav om retssikkerhed er berettiget til at pålægge virksomheder, som er genstand for procedurer i henhold til Fællesskabets konkurrenceregler, bøder. Forordningens artikel 2, stk. 3, bestemmer, at forældelse under alle omstændigheder indtræder ti år efter, at forældelsen er afbrudt i henhold til forordningens artikel 2, stk. 1, således at Kommissionen ikke, uden at der indtræder forældelse, kan udsætte sin beslutning om bøderne i det uendelige. Når henses til denne ordning, må enhver betragtning om en forpligtelse for Kommissionen til at udøve sin kompetence til at pålægge bøder inden for en rimelig frist forkastes.

( jf. præmis 321 og 324 )

18. Selv om størrelsen af den pålagte bøde skal stå i rimeligt forhold til overtrædelsens varighed og de øvrige faktorer, der indgår i vurderingen af dennes grovhed, herunder den fortjeneste, den pågældende virksomhed har kunnet opnå ved sin praksis, kan det forhold, at en virksomhed ikke har opnået nogen fortjeneste ved en overtrædelse, ifølge retspraksis ikke være til hinder for, at der pålægges en bøde, idet bøderne ellers ville miste deres præventive virkning.

Det følger heraf, at Kommissionen ikke ved fastsættelsen af bøderne er forpligtet til at føre bevis for, at overtrædelsen har skaffet de pågældende virksomheder en ulovlig fordel, eller i givet fald til at tage i betragtning, at der ikke blev opnået nogen vinding ved overtrædelsen, hvilket den i øvrigt heller ikke har forpligtet sig til i sin meddelelse om retningslinjerne for beregningen af bøder i henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 65, stk. 5, i EKSF-traktaten.

( jf. præmis 340-343 )

19. I konkurrencesager kan Kommissionen efter omstændighederne anse det for hensigtsmæssigt ikke at pålægge en bøde eller at nedsætte bødebeløbet, hvis den berørte virksomhed befinder sig i økonomiske vanskeligheder.

Kommissionen er imidlertid ikke ved bødeudmålingen forpligtet til at tage hensyn til, at en virksomhed befinder sig i en situation, hvor den giver underskud, da anerkendelsen af en sådan forpligtelse ville medføre en uberettiget konkurrencemæssig fordel for virksomheder, der er mindre tilpassede til markedsforholdene.

( jf. præmis 351 og 352 )

20. Det forhold, at Kommissionen i sin tidligere beslutningspraksis har anset bestemte forhold for at udgøre formildende omstændigheder i forbindelse med bødeudmålingen, indebærer i konkurrencesager ikke i sig selv, at den har pligt til at anlægge samme vurdering i en senere beslutning.

( jf. præmis 353 )

21. For så vidt angår fastsættelsen af de bøder, som skal pålægges forskellige virksomheder, som har deltaget i den samme overtrædelse af konkurrencereglerne, er Kommissionen berettiget til først at fastlægge den samlede bøde, der skal pålægges, og herefter fordele det samlede bødebeløb mellem de berørte virksomheder ved at opdele dem i grupper på grundlag af deres aktiviteter inden for den pågældende sektor, forudsat at tærsklerne for afgrænsningen af de forskellige grupper er fastsat på en sammenhængende og objektivt begrundet måde, opfylder kravene i henhold til ligebehandlingsprincippet og er tilstrækkeligt begrundede.

Denne metode fører til, at der ses bort fra størrelsesforskellene mellem virksomheder i én og samme gruppe, men gør det muligt at opnå det formål, som består i at straffe de store virksomheder hårdere.

( jf. præmis 384, 385, 416 og 437 )

22. For så vidt angår fastsættelsen af de bøder, der skal pålægges forskellige virksomheder, som har deltaget i den samme overtrædelse, er den metode, som består i at bestemme overtrædelsens grovhed ved på grundlag af de pågældende virksomheders størrelse at tilpasse et grundbeløb fastlagt efter overtrædelsens art, i overensstemmelse med den retlige ramme for sanktionerne, som er fastlagt ved artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og de tilsvarende bestemmelser i forordning nr. 1017/68 om anvendelse af konkurrenceregler for transport med jernbane, ad landeveje og sejlbare vandveje og forordning nr. 4056/86 om fastsættelse af de nærmere retningslinjer for anvendelsen af [...] artikel [81 EF] og [82 EF] 86 på søtransport.

Kommissionen kan ved ansættelsen af en virksomheds størrelse tage hensyn til dens samlede omsætning, som giver et indtryk af dens økonomiske styrke og muligheder for at påføre andre økonomiske beslutningstagere skade, og ikke til dens omsætning på det relevante marked.

I forbindelse med bedømmelsen af overtrædelsens grovhed skal Kommissionen ligeledes tage hensyn til den rolle, f.eks. som anfører eller medløber, som hver enkelt virksomhed har spillet som led i overtrædelsen.

( jf. præmis 398-403 )

23. I konkurrencesager skal bedømmelsen af en overtrædelses grovhed ske på grundlag af den økonomiske situation, som den var på det tidspunkt, da overtrædelsen blev begået. Kommissionen skal således ved bedømmelsen af såvel de enkelte virksomheders størrelse og økonomiske betydning som omfanget af overtrædelsen for hver enkelts vedkommende, hvilket er relevante omstændigheder ved vurderingen af grovheden af den overtrædelse, den enkelte virksomhed har begået, tage hensyn til de enkelte virksomheders omsætning i overtrædelsesperioden.

( jf. præmis 460 )

24. Artikel 1, stk. 1, litra b), i forordning nr. 2988/74 om forældelse af adgangen til at pålægge økonomiske sanktioner inden for Det Europæiske Fællesskabs transport- og konkurrenceret og af adgangen til tvangsfuldbyrdelse af disse sanktioner fastlægger princippet om femårig forældelse, i forhold til hvilken afbrydelsen af forældelsen i forordningens artikel 2 udgør en undtagelse, som skal fortolkes indskrænkende.

Det følger desuden af artikel 2, stk. 1, første afsnit, sammenholdt med andet afsnit, litra a), at Kommissionens skriftlige begæringer om oplysninger, som er udtrykkeligt nævnt i bestemmelsen som eksempler på skridt, der afbryder forældelsen, for at kunne afbryde forældelsen skal være foretaget »med henblik på at undersøge eller forfølge en overtrædelse«.

I henhold til artikel 11 i forordning nr. 17 og - for så vidt angår transport med jernbane, ad landeveje og sejlbare vandveje - artikel 19 i forordning nr. 1017/68 og artikel 16 i forordning nr. 4056/86, skal begæringerne om oplysninger, som anført i disse bestemmelsers stk. 1, være »fornødne«. En begæring om oplysninger er »fornøden« i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 11, stk. 1, i forordning nr. 17, henholdsvis de identiske bestemmelser i artikel 19 i forordning nr. 1017/68 og artikel 16 i forordning nr. 4056/86, hvis den med føje kan anses for at stå i forbindelse med den formodede overtrædelse.

Det følger heraf, at en begæring om oplysninger, for at kunne afbryde den femårige forældelse i henhold til artikel 1, stk. 1, litra b), i forordning nr. 2988/74, skal være nødvendig for undersøgelsen eller forfølgningen af overtrædelsen.

Selv om fremsendelse af begæringer om oplysninger kan afbryde forældelsen med hensyn til bøder, når formålet med disse begæringer er at sætte Kommissionen i stand til at overholde de forpligtelser, som påhviler den i forbindelse med bødefastsættelsen, kan Kommissionen således f.eks. ikke fremsende begæringer om oplysninger med det ene formål kunstigt at forlænge forældelsesfristen med henblik på at bevare adgangen til at pålægge bøder. Begæringer om oplysninger, som fremsendes med dette ene formål for øje, er nemlig ikke nødvendige for overtrædelsens forfølgning. Desuden bemærkes, at såfremt Kommissionen indrømmes adgang til at afbryde forældelsesfristen ved at fremsende begæringer om oplysninger, som ikke er nødvendige for overtrædelsens forfølgning, vil det sætte den i stand til systematisk at udskyde forældelsen indtil det tidspunkt, hvor den indtræder i henhold til artikel 2, stk. 3, i forordning nr. 2988/74, nemlig efter ti år, hvilket vil betyde, at den femårige forældelse i henhold til forordningens artikel 1, stk. 1, mister ethvert indhold, idet den vil blive omdannet til en tiårig forældelsesfrist.

( jf. præmis 484-488 )

Parter

I sag T-213/00,

CMA CGM, Marseille (Frankrig),

Cho Yang Shipping Co. Ltd, Seoul (Sydkorea),

Evergreen Marine Corp. Ltd, Taipei (Taiwan),

Hanjin Shipping Co. Ltd, Taipei,

Hapag-Lloyd Container Linie GmbH, Seoul,

Kawasaki Kisen Kaisha Ltd, Tokyo (Japan),

Malaysia International Shipping Corporation Berhad, Kuala Lumpur (Malaysia),

Mitsui OSK Lines Ltd, Tokyo,

Neptune Orient Lines Ltd, Singapore (Singapore),

Nippon Yusen Kaisha, Tokyo,

Orient Overseas Container Line Ltd, Wanchai (Hongkong),

P & O Nedlloyd Container Line Ltd, London (Det Forenede Kongerige),

Senator Lines GmbH, som indtrådt i DSR-Senator Lines GmbH's rettigheder, Bremen (Tyskland),

Yangming Marine Transport Corp., Taipei,

først ved avocats J. Pheasant, C. Barlen, M. Levitt, D. Waelbroeck og U. Zinsmeister, dernæst ved avocats J. Pheasant, M. Levitt, D. Waelbroeck og U. Zinsmeister, og med valgt adresse i Luxembourg,

sagsøgere,

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber, først ved P. Oliver og E. Gippini Fournier, som befuldmægtigede, dernæst ved P. Oliver, som befuldmægtiget, og med valgt adresse i Luxembourg,

sagsøgt,

angående en påstand om annullation af Kommissionens beslutning 2000/627/EF af 16. maj 2000 om en procedure i henhold til EF-traktatens artikel 81 EF (sag nr. IV/34.018 - Far East Trade Tariff Charges and Surcharges Agreement (FETTCSA)) (EFT L 268, s. 1),

har

DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABERS RET I FØRSTE INSTANS

(Tredje Afdeling)

sammensat af afdelingsformanden, M. Jaeger, og dommerne K. Lenaerts og J. Azizi,

justitssekretær: J. Plingers, fuldmægtig,

på grundlag af den skriftlige forhandling og efter mundtlig forhandling den 2. maj 2002,

afsagt følgende

Dom

Dommens præmisser

Relevante retsregler

1 Rådets forordning nr. 17 af 6. februar 1962, første forordning om anvendelse af bestemmelserne i traktatens artikel 81 og 82 (EFT 1959-1962, s. 81), fandt oprindelig anvendelse på samtlige de af EØF-traktaten omfattede former for virksomhed. Rådet fandt imidlertid, at det inden for rammerne af den fælles transportpolitik og under hensyntagen til denne sektors særlige karakter var nødvendigt at fastsætte konkurrencebestemmelser, som adskilte sig fra dem, der var blevet fastsat for de andre økonomiske sektorer, og udstedte derfor forordning nr. 141/62 af 26. november 1962 om ikke-anvendelse af Rådets forordning nr. 17 på transportsektoren (EFT 1959-1962, s. 258).

1. Forordning nr. 1017/68

2 Rådet vedtog den 19. juli 1968 forordning (EØF) nr. 1017/68 om anvendelse af konkurrenceregler for transport med jernbane, ad landeveje og sejlbare vandveje (EFT L 175, s. 1).

3 Artikel 1 i forordning nr. 1017/68 bestemmer, at denne forordning, for så vidt angår transport med jernbane, ad landeveje og sejlbare vandveje, finder anvendelse på aftaler, vedtagelser og samordnet praksis, som har til formål eller følge at »fastsætte befordringspriser og -vilkår, begrænsning af eller kontrol med udbuddet af transportydelser, opdeling af transportmarkederne, anvendelse af tekniske forbedringer eller teknisk samarbejde, fælles finansiering eller erhvervelse af transportmateriel eller -tilbehør, som er umiddelbart forbundet med transportydelse, for så vidt som dette er nødvendigt for den fælles drift af en sammenslutning af virksomheder inden for landevejs- og vandvejstrafikken, således som defineret i artikel 4, samt på misbrug af en dominerende stilling på transportmarkedet«. Forordning nr. 1017/68 gælder også »virksomhed udøvet af støtteerhvervene på transportområdet, når denne virksomhed har det ovenfor anførte formål eller de ovenfor anførte virkninger«.

4 I artikel 2, litra a), i forordning nr. 1017/68 bestemmes:

»Med forbehold af artiklerne 3-6 er alle aftaler mellem virksomheder, alle vedtagelser inden for sammenslutninger af virksomheder og alle former for samordnet praksis, der kan påvirke handelen mellem medlemsstater, og som har til formål eller til følge at hindre, begrænse eller fordreje konkurrencen inden for fællesmarkedet, uforenelige med fællesmarkedet og forbudt, uden at dette kræver en forudgående beslutning, navnlig sådanne, som består i:

a) direkte eller indirekte fastsættelse af befordringsvederlag og -vilkår eller af andre forretningsbetingelser

[...]«

5 Artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 1017/68 bestemmer imidlertid, at:

»Det i artikel 2 fastsatte forbud gælder ikke for aftaler, vedtagelser og samordnet praksis, som udelukkende har anvendelse af tekniske forbedringer eller teknisk samarbejde til formål og til følge ved

[...]

c ) ordning og gennemførelse af forbindelsesbefordringer, supplerende befordringer, erstatningsbefordringer eller kombinerede befordringer samt opstilling og anvendelse af totalpriser og totalvilkår, herunder konkurrencepriser, for disse befordringer

[...]

g) opstilling af ensartede regler for befordringstariffernes struktur og betingelser for disses anvendelse, for så vidt som befordringspriser og -vilkår ikke fastlægges herigennem.«

6 Artikel 5 i forordning nr. 1017/68 har følgende ordlyd:

»Det i artikel 2 indeholdte forbud kan med tilbagevirkende kraft erklæres for uanvendeligt på

- aftaler eller kategorier af aftaler mellem virksomheder

- vedtagelser eller kategorier af vedtagelser inden for sammenslutninger af virksomheder

- samordnet praksis eller kategorier heraf

som bidrager til

- at forbedre kvaliteten af transportydelserne eller

- at fremme en større kontinuitet og stabilitet i tilfredsstillelsen af transportbehovet på de markeder, hvor udbud og efterspørgsel er underkastet stærke tidsbestemte svingninger, eller

- at forøge virksomhedernes produktivitet eller

- at fremme den tekniske eller økonomiske udvikling under passende hensyntagen til transportforbrugernes interesser, og uden at der

a) pålægges de pågældende transportvirksomheder begrænsninger, som ikke er nødvendige for at nå disse mål

b) gives disse virksomheder mulighed for at udelukke konkurrencen for en væsentlig del af det pågældende transportmarked.«

7 Forordning nr. 1017/68 fastsætter ligeledes betingelserne for anvendelse af de ovenfor gengivne materielle regler. Forordningen giver især virksomhederne mulighed for at indgå og håndhæve aftaler uden forudgående anmeldelse til Kommissionen, med risiko for, at disse aftaler erklæres ugyldige med tilbagevirkende kraft i tilfælde af, at de senere bliver undersøgt af Kommissionen på grundlag af en klage eller på dens eget initiativ, men uden at fortabe muligheden for, at aftalerne kan erklæres lovlige med tilbagevirkende kraft i tilfælde af en sådan efterfølgende undersøgelse (artikel 11, stk. 4, i forordning nr. 1017/68). Virksomheder, som vil påberåbe sig bestemmelserne i artikel 5, kan dog i henhold til artikel 12 i forordning nr. 1017/68 indgive en ansøgning herom til Kommissionen.

2. Forordning (EØF) nr. 4046/86

8 Den 22. december 1986 vedtog Rådet forordning (EØF) nr. 4056/86 om fastsættelse af de nærmere retningslinjer for anvendelsen af traktatens artikel [81] og [82] på søtransport (EFT L 378, s. 4).

9 Artikel 1, stk. 2, i forordning nr. 4056/86 præciserer, at forordningen kun finder »anvendelse på international søtransport til og fra en eller flere havne i Fællesskabet [...]«

10 Forordningens artikel 2, stk. 1, bestemmer imidlertid:

»Det i traktatens artikel [81], stk. 1, fastsatte forbud gælder ikke for aftaler, vedtagelser og samordnet praksis, som udelukkende har til formål og til følge at gennemføre tekniske forbedringer eller samarbejde af teknisk karakter:

[...]

c) ved tilrettelæggelse og gennemførelse af successiv eller supplerende transport med skib samt fastsættelse og anvendelse af totalpriser og -vilkår for sådan transport

[...]

f) ved opstilling eller anvendelse af ensartede regler for transportstrukturen og de betingelser, der gælder for anvendelse af fragtrater.«

11 I syvende betragtning til forordning nr. 4056/86 anfører Rådet, at disse aftaler, vedtagelser og samordnet praksis af teknisk karakter kan fritages fra forbuddet mod restriktive aftaler, »fordi de generelt ikke er konkurrencebegrænsende«.

12 Artikel 3 i forordning nr. 4056/86 fastsætter endvidere en gruppefritagelse for så vidt angår »aftaler, vedtagelser og samordnet praksis mellem alle eller nogle af en eller flere linjekonferencers medlemmer om fastsættelse af priser og transportbetingelser«. Ved en linjekonference skal der ifølge artikel 1, stk. 3, litra b), i forordning nr. 4056/86 forstås »en gruppe på to eller flere linjerederier, som driver international linjefart med godsbefordring i en eller flere bestemte ruter inden for et fastsat geografisk område, og som har en aftale eller ordning, hvorefter virksomheden drives i henhold til ensartede eller fælles fragtrater og andre aftalte vilkår for sådan rutefart«.

13 Forordning nr. 4056/86 giver virksomhederne mulighed for at indgå og håndhæve aftaler uden at behøve at anmelde disse til Kommissionen, med risiko for, at disse aftaler erklæres ugyldige med tilbagevirkende kraft i tilfælde af, at de senere bliver undersøgt af Kommissionen på grundlag af en klage eller på dens eget initiativ, men uden at fortabe muligheden for, at aftalerne kan erklæres lovlige med tilbagevirkende kraft i tilfælde af en sådan efterfølgende undersøgelse (artikel 11, stk. 4, i forordning nr. 4056/86). Virksomheder, som vil påberåbe sig bestemmelserne i traktatens artikel 81, stk. 3, kan dog i henhold til artikel 12 i forordning nr. 4056/86 indgive en ansøgning herom til Kommissionen.

Sagens faktiske omstændigheder

14 Sagsøgerne er rederier, som har deltaget i Far East Trade Tariff Charges and Surcharges Agreement (herefter »FETTCSA« eller »FETTCSA-aftalen«). FETTCSA er en aftale indgået den 5. marts 1991 mellem rederier, der sejlede i trafikken mellem Nordeuropa og Fjernøsten. FETTCSA trådte i kraft den 4. juni 1991 og er blevet ophævet den 10. maj 1994. FETTCSA blev ikke anmeldt til Kommissionen.

15 FETTCSA havde oprindeligt 20 medlemmer, hvoraf 14 var med i Far Eastern Freight Conference (herefter »FEFC«), dvs. den linjekonference, som drev rederivirksomhed mellem Nord-Europa og Sydøst- og Østasien på grundlag af Kommissionens beslutning 94/985/EF af 21. december 1994 om en procedure i henhold til EF-traktatens artikel [81] (IV/33.218 - Far Eastern Freight Conference) (EFT L 378, s. 17), som var genstand for den sag, hvori Retten har afsagt dom den 28. februar 2002, sag T-86/95, Compagnie générale maritime m.fl. mod Kommissionen (Sml. II, s. 1011), mens seks medlemmer var uafhængige af FEFC.

16 De FEFC-medlemmer, som deltog i FETTCSA, var Ben Line Container Holdings Ltd, Compagnie générale maritime (herefter »CGM«), East Asiatic Company, Hapag-Lloyd AG, Kawasaki Kisen Kaisha (herefter »K Line«), A.P. Møller-Mærsk Line (herefter »Mærsk«), Malaysia International Shipping Corporation Bhd (herefter »MISC«), Mitsui OSK Lines Ltd (herefter »MOL«), Nedlloyd Lijnen BV (herefter »Nedlloyd«), Neptune Orient Lines Ltd (herefter »NOL«), Nippon Yusen Kaisha (herefter »NYK«), Orient Overseas Container Line Ltd (herefter »OOCL«), P & O Containers Ltd (herefter »P & O«) og Polish Ocean Line (herefter »POL«). De uafhængige rederier, som deltog i FETTCSA, var Cho Yang Shipping Co. Ltd (herefter »Cho Yang«), Deutsche Seereederei Rostock (herefter »DSR«), Evergreen Marine Corp (Taiwan) Ltd (herefter »Evergreen«), Hanjin Shipping Co. Ltd (herefter »Hanjin«), Senator Linie GmbH & Co. KG (herefter »Senator Lines«) og Yangming Marine Transport Corp. (herefter »Yangming«).

17 I henhold til FETTCSA-aftalens artikel 2 har denne til formål:

- at fastlægge branchestandarder for beregning og fastsættelse af fragttillæg gennem fælles procedurer

- at indføre fælles metoder for beregning og fastsættelse af fragttillæg ud over dem, der dækker sø- og landtransporten.

18 De fragttillæg, som er omfattet af FETTCSA, er takstmæssige tillæg, som skal betales ud over søfragten, og som rederierne opkræver hos afskiberne til dækning af visse omkostninger, navnlig dem, der følger af valutakursudsving eller udsving i prisen på brændstof, og dem, der er forbundet med håndteringen af containere i havne eller terminaler. Det er ubestridt, at fragttillæggene udgør en væsentlig del af den samlede pris for søtransporten, idet de i den østgående trafik kan udgøre op til 60% heraf.

19 Den 1. marts 1991 informerede FEFC's sekretariat Kommissionen om et møde, som skulle afholdes i Singapore den 5. marts 1991 mellem repræsentanter for FEFC og de rederier, som var uafhængige af FEFC, med henblik på indgåelsen af FETTCSA.

20 Den 25. marts 1991 bekræftede FEFC's sekretariat over for Kommissionen, at der den 5. marts 1991 var blevet indgået en principaftale »om indførelse af fælles metoder for beregning og fastsættelse af fragttillæg ud over dem, der dækker sø- og landtransporten«.

21 Den 15. juli 1991 indgav Conseil des chargeurs européens (European Shippers' Council, herefter »ESC«) en klage over FETTCSA til Kommissionen.

22 Den 28. september 1992 meddelte Kommissionens FETTCSA's sekretariat sin foreløbige retlige vurdering af FETTCSA-aftalen af 5. marts 1991. Kommissionen gav udtryk for, at den var af den opfattelse, at aftalen faldt ind under artikel 81, stk. 1, EF, og at den ikke var en teknisk aftale som omhandlet i artikel 2 i forordning nr. 4056/86. Kommissionen opfordrede derfor FETTCSA-parterne til at anmelde aftalen i henhold til artikel 12 i forordning nr. 4056/86.

23 Den 19. april 1994 fremsendte Kommissionen til FETTCSA-parterne en meddelelse af klagepunkter, hvori den konkluderede, dels at FETTCSA ikke var en teknisk aftale som omhandlet i artikel 2 i forordning nr. 4056/86 og artikel 3 i forordning nr. 1017/68, dels at aftalen var i strid med artikel 81, stk. 1, EF og artikel 2 i forordning nr. 1017/68, idet den indeholdt følgende konkurrencebegrænsende aftaler: en aftale om forbud mod rabatter, en aftale om valutakurser, en aftale om beregning af fragttillæg og en aftale om informationsudveksling. Meddelelsen af klagepunkter konkluderede endvidere, at disse konkurrencebegrænsende aftaler ikke kunne fritages, hverken som en gruppefritagelse i henhold til artikel 3 i forordning nr. 4056/86 eller som individuelle fritagelser i henhold til artikel 81, stk. 3, EF eller artikel 5 i forordning nr. 1017/68. Det var i øvrigt anført i meddelelsen af klagepunkter, at Kommissionen havde til hensigt at pålægge bøder, da aftalerne ikke var anmeldt.

24 Den 16. september 1994 fremsendte FETTCSA-parterne deres svar på meddelelsen af klagepunkter til Kommissionen. Svaret var vedlagt den endelige udgave af en tiltrædelseserklæring, som opregner de i det foreliggende tilfælde relevante konkurrenceretlige principper, som FETTCSA-parterne ikke bestrider. Samtidig hermed tog FETTCSA-parterne over for Kommissionen forskellige skridt til opnåelse af en afslutning på proceduren.

25 Den 24. marts 1995 fremsendte Kommissionen til FETTCSA's repræsentant en begæring om oplysninger, der havde til formål at indhente oplysninger om FETTCSA-parternes omsætningstal for 1993 og 1994.

26 Den 8. august 1995 meddelte Kommissionen FETTCSA's repræsentant, at den - på grund af den uenighed, der bestod mellem Kommissionen og FETTCSA-parterne med hensyn til de relevante faktiske omstændigheder - havde til hensigt at træffe en formel beslutning. I den sammenhæng anmodede Kommissionen FETTCSA's repræsentant om at oplyse, om FETTCSA-parterne var indstillet på ikke at bestride de faktiske omstændigheder, som er blevet gjort gældende imod dem.

27 Der er enighed om, at der efter den sidstnævnte anmodning fra Kommissionen ikke har været yderligere brevveksling mellem Kommissionen og FETTCSA-parterne før den 30. juni 1998, hvor Kommissionen fremsendte en ny begæring om oplysninger til FETTCSA's repræsentant med det formål at indhente oplysninger om FETTCSA-parternes omsætningstal for 1997.

28 Den 11. oktober 1999 fremsendte Kommissionen til FETTCSA's repræsentant en begæring om oplysninger med henblik på at modtage oplysning om FETTCSA-parternes omsætningstal for 1998.

29 Den 16. maj 2000 vedtog Kommissionen med hjemmel i forordning nr. 17, forordning nr. 1017/86 og forordning nr. 4056/86 beslutning 2000/627/EF om en procedure i henhold til EF-traktatens artikel 81 (sag IV/34.018 - Far East Trade Tariff Charges and Surcharges Agreement (FETTCSA)) (EFT L 268, s. 1, herefter »den anfægtede beslutning«).

Den anfægtede beslutning

30 I den anfægtede beslutning har Kommissionen lagt FETTCSA-parterne til last, at de har indgået en aftale om ikke at yde rabatter på offentliggjorte tariffer for fragttillæg (herefter også »tillæggene«), uanset om disse tariffer er offentliggjort i en af FEFC's tariffer eller af et rederi på individuelt grundlag (betragtning 133 til den anfægtede beslutning). Ifølge Kommissionen er denne aftale indført i referatet af FETTCSA-parternes møde den 9. juni 1992 (betragtning 33-39 til den anfægtede beslutning).

31 De fragttillæg, som er omfattet af aftalen, er beskrevet i bilag II til beslutningen (jf. ligeledes betragtning 28-30, 37, 42-53 og 126-130). De vigtigste fragttillæg, som er omhandlet i sagen, er de følgende:

- Bunker Adjustment Factor (herefter »BAF«). Der er enighed om, at BAF omfatter de prisjusteringer, som rederiet anvender til dækning af forskellen mellem de aktuelle brændstofomkostninger og et grundbeløb, som er indregnet i fragtraten.

- Currency Adjustment Factor (herefter »CAF«). Der er enighed om, at CAF er et kurstillæg, som beregnes på basis af CAF-valutakurven med vægtning efter, i hvilke valutaer de enkelte rederier har deres indtægter og udgifter, og som skal kompensere for kursudsving mellem den valuta, som rederiet får sin betaling fra afskiberen i, og den valuta, det betaler sine omkostninger i.

- Terminal Handling Charges (herefter »THC«). THC beskrives i bilag II til beslutningen som de tillæg, afskiberne betaler for a) rederiets modtagelse og opbevaring af containergods til eksport i terminalen og kørsel til skibet, b) rederiets modtagelse af containergods til import ved skibet og opbevaring og udlosning i terminalen, og c) papirarbejde i forbindelse med a) og b).

- Less-than-Container-Load Service Charges (herefter »LCLSC«). Der er enighed om, at LCLSC er de tillæg for gods i samlecontainere, som afskiberne betaler a) ved eksport af LCL-gods: for modtagelse af godset i fragtterminalen, hvor det samles i samlecontainere og derefter opbevares og håndteres efter rederiets instruks, b) ved import af LCL-gods: for opbevaring og håndtering af godset, indtil det udleveres til viderebefordring, og c) for papirarbejdet i forbindelse med a) og b).

- Detention Charges. Disse tillæg beskrives i bilag II til beslutningen som tillæg, der betales for opbevaring af gods og/eller containere ud over den frie tid, der er aftalt for afhentning i havn/terminal/containeryard.

- Demurrage Charges. Disse tillæg beskrives i bilag II til beslutningen som tillæg for brug af rederiets containere/chassiser ud over den aftalte frie tid.

32 De øvrige fragttillæg, som nævnes i den aftale, der er omhandlet i beslutningen, omfatter Special Equipment Premium (tillæg for brug af særligt udstyr), War Surcharges (tillæg til dækning af ekstraomkostninger som følge af krigssituationer), Non Standard Lift Charges (tillæg for ikke-standardmæssig løftning), Optional Destinations (tillæg for valgfri destination), Change of Destinations (tillæg for ændring af udskibningshavn), Change of Delivery Status (tillæg for ændring af godsets status), Packages of Value Exceeding the Carrier's Normal Bill of Lading Liability (tillæg for forsendelser med en værdi, som overstiger den sum, inden for hvilken transportvirksomheden normalt ifalder ansvar i henhold til konnossementet) (betragtning 37 til den anfægtede beslutning).

33 For så vidt angår de konkurrencebestemmelser, som finder anvendelse, er det i beslutningen anført, at de omhandlede fragttillæg beregnes for søtransport, der falder ind under forordning nr. 4056/86, for transport med jernbane, ad landeveje og sejlbare vandveje (eller ydelser i tilknytning hertil), der falder ind under forordning nr. 1017/68, samt for ydelser, der ikke falder ind under nogen af de to forordninger og derfor er omfattet af forordning nr. 17 (betragtning 123 og 126-130 til den anfægtede beslutning).

34 Kommissionen har herefter anført, at den i denne sag har fulgt de procedurer, der gælder efter forordning nr. 17, forordning nr. 1017/68 og forordning nr. 4056/86 (betragtning 124 til den anfægtede beslutning). Kommissionen har således anført, at selv om den skulle have taget fejl i sin afgørelse af, hvilke(n) forordning(er) der finder anvendelse på de enkelte tillæg, er parternes interesser blevet tilgodeset gennem de proceduremæssige garantier, som findes i alle de forordninger, som kunne være relevante (betragtning 124 til den anfægtede beslutning).

35 Ifølge Kommissionen er det relevante marked, der skal lægges til grund ved vurderingen af FETTCSA-parternes aftale om ikke at yde rabatter (herefter også »den omhandlede aftale«), markedet for »linjetransport af containerlaster mellem Nordeuropa og Fjernøsten« (betragtning 55 til den anfægtede beslutning).

36 Som konklusion på sin vurdering af sagens realitet har Kommissionen fastslået, at den omhandlede aftale begrænser priskonkurrencen i strid med artikel 81, stk. 1, litra a), EF og artikel 2, litra a), i forordning nr. 1017/68, også selv om parterne ikke aftaler deres offentliggjorte priser (betragtning 131-144 til den anfægtede beslutning).

37 Kommissionen har ligeledes fastslået, at parternes aktiviteter inden for FETTCSA's rammer gik ud over det, som kan anses for at være en teknisk aftale som omhandlet i artikel 2, stk. 1, i forordning nr. 4056/86, og at parternes aftale om ikke at yde rabatter ikke var en teknisk aftale (betragtning 145-161 til den anfægtede beslutning).

38 For så vidt angår anvendelsen af artikel 81, stk. 3, EF har Kommissionen fastslået, at gruppefritagelsen i artikel 3 i forordning nr. 4056/86 ikke finder anvendelse, eftersom hverken FETTCSA i sig selv eller aftalen om ikke at yde rabatter er aftaler, inden for rammerne af hvilke FETTCSA-parterne driver virksomhed i henhold til ensartede eller fælles fragtrater. Der var følgelig ikke tale om en linjekonference som defineret i artikel 1, stk. 3, litra b), i forordning nr. 4056/86 (betragtning 162 til den anfægtede beslutning).

39 For så vidt angår muligheden for at opnå en individuel fritagelse har Kommissionen, på trods af, at der ikke er anmodet om individuel fritagelse for nogen aftale indgået inden for FETTCSA's rammer, i henhold til den forpligtelse, der påhviler den i medfør af artikel 11, stk. 4, i forordning nr. 4056/86 og artikel 11, stk. 4, i forordning 1017/68, undersøgt, om betingelserne for at meddele en sådan fritagelse er opfyldt. Som konklusion på denne undersøgelse har Kommissionen dog fastslået, at aftalen om ikke at yde rabatter ikke opfylder de i artikel 81, stk. 3, EF fastsatte betingelser (betragtning 163-174 til den anfægtede beslutning), og at FETTCSA ikke opfylder betingelserne for fritagelse i artikel 5 i forordning nr. 1017/68 (betragtning 175 til den anfægtede beslutning).

40 Da den konstaterede overtrædelse ifølge den anfægtede beslutning er begået forsætligt, pålægges hver af FETTCSA-parterne en bøde i henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17, artikel 22, stk. 2, i forordning nr. 1017/68, og artikel 19, stk. 2, i forordning nr. 4056/86 (betragtning 176-207 til den anfægtede beslutning).

41 Beslutningens konklusion lyder som følger:

»Artikel 1

Den aftale om ikke at yde rabatter på offentliggjorte tariffer for fragttillæg, der blev indgået mellem de virksomheder, som tidligere var medlemmer af [...] (FETTCSA), og som denne beslutning er rettet til, udgjorde en overtrædelse af bestemmelserne i EF-traktatens artikel 81, stk. 1, og artikel 2 i forordning [...] nr. 1017/68.

Artikel 2

Betingelserne i EF-traktatens artikel 81, stk. 3, og artikel 5 i forordning [...] nr. 1017/68 er ikke opfyldt.

Artikel 3

Det påbydes de virksomheder, denne beslutning er rettet til, i fremtiden at afstå fra enhver aftale eller samordnet praksis med samme eller tilsvarende formål eller virkning som den i artikel 1 omhandlede overtrædelse.

Artikel 4

De virksomheder, denne beslutning er rettet til, pålægges følgende bøder:

CMA CGM SA 134 000 EUR

Hapag-Lloyd Container Linie GmbH 368 000 EUR

Kawasaki Kisen Kaisha Limited 620 000 EUR

A.P. Møller-Mærsk Sealand 836 000 EUR

Malaysia International Shipping Corporation

Berhad 134 000 EUR

Mitsui O.S.K. Lines Ltd 620 000 EUR

Neptune Orient Lines Ltd 368 000 EUR

Nippon Yusen Kaisha 620 000 EUR

Orient Overseas Container Line Ltd 134 000 EUR

P & O Nedlloyd Container Line Ltd 1 240 000 EUR

Cho Yang Shipping Co., Ltd 134 000 EUR

DSR-Senator Lines GmbH 368 000 EUR

Evergreen Marine Corp. (Taiwan) Ltd 368 000 EUR

Hanjin Shipping Co., Ltd 620 000 EUR

Yangming Marine Transport Corp. 368 000 EUR«

Retsforhandlinger og parternes påstande

42 Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 11. august 2000 har sagsøgerne anlagt nærværende annullationssøgsmål.

43 Som følge af en begæring fremsat af sagsøgerne den 28. marts 2001 har Retten ved skrivelse af 4. april 2001 opfordret dem til at indgive supplerende skriftlige indlæg vedrørende relevansen af Domstolens dom af 15. februar 2001 i sagen Østrig mod Kommissionen (sag C-99/98, Sml. I, s. 1101). Sagsøgerne har indleveret deres indlæg til Rettens Justitskontor den 25. april 2001. Kommissionens bemærkninger hertil er indeholdt i duplikken.

44 På baggrund af den refererende dommers rapport besluttede Retten (Tredje Afdeling) at indlede den mundtlige forhandling og anmodede som led i foranstaltningerne med henblik på sagens tilrettelæggelse parterne om at fremlægge en række dokumenter og besvare en række skriftlige spørgsmål. Parterne efterkom disse anmodninger inden for de fastsatte frister.

45 Parterne har afgivet mundtlige indlæg og besvaret Rettens spørgsmål under retsmødet den 2. maj 2002.

46 Sagsøgerne har nedlagt følgende påstande:

- Kommissionens beslutning annulleres i det hele, subsidiært i det mindste i det omfang, den har hjemmel i forordning nr. 17 og forordning nr. 1017/68.

- De bøder, som er blevet pålagt sagsøgerne, ophæves, subsidiært nedsættes.

- Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

47 Kommissionen har nedlagt følgende påstande:

- Frifindelse.

- Sagsøgerne tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Retlige bemærkninger

48 Sagsøgerne har til støtte for deres påstande gjort seks anbringender gældende. Det første anbringende går ud på, at den anfægtede beslutning er truffet på et forkert hjemmelsgrundlag. Det andet anbringende vedrører en urigtig anvendelse af artikel 81, stk. 1, EF og artikel 2 i forordning nr. 1017/68. Det tredje anbringende vedrører manglende eller urigtig afgrænsning af de relevante markeder. Det fjerde anbringende vedrører bøderne. Det femte anbringende vedrører forældelse. Det sidste anbringende vedrører tilsidesættelse af begrundelsespligten på visse af de punkter, som er påberåbt i visse af de øvrige anbringender.

1. Anbringendet om, at den anfægtede beslutning er truffet på et forkert hjemmelsgrundlag, og at retten til kontradiktion er blevet tilsidesat på dette punkt

49 Sagsøgerne har gjort gældende, at den anfægtede beslutning, i det omfang, den er vedtaget med hjemmel i forordning nr. 17 og forordning nr. 1017/68, hviler på et forkert hjemmelsgrundlag. De har ligeledes gjort gældende, at deres ret til kontradiktion er blevet tilsidesat på dette punkt.

Hjemmelsgrundlaget for den anfægtede beslutning

a) Parternes argumenter

50 Sagsøgerne har anført, at der i den anfægtede beslutning er anlagt en urigtig fortolkning af de forordninger, med hjemmel i hvilke den er blevet vedtaget. De har gjort gældende, at de fragttillæg, som er omhandlet i den anfægtede beslutning, i deres helhed hører under forordning nr. 4056/86, og at det følgelig var med urette, at Kommissionen samtidigt har baseret sin beslutning på forordning nr. 4056/86, forordning nr. 1017/68 og forordning nr. 17.

51 Sagsøgerne har for det første gjort gældende, at FETTCSA er en aftale, som udelukkende vedrører søfragttillæg. FETTCSA bemyndiger ikke parterne til at drøfte fragttillæg vedrørende landtransport.

52 Sagsøgerne har endvidere gjort gældende, at begrebet »søtransport«, hvortil der er henvist i artikel 1, stk. 2 og 3, i forordning nr. 4056/86, på ingen måde udelukker, at forordningen kan finde anvendelse på visse ydelser i forbindelse med landtransport. De har således anført, at artikel 2, stk. 1, i forordning nr. 4056/86 omfatter aftaler om visse ydelser i forbindelse med landtransport, eftersom bestemmelsen henviser til »a) [...] opstilling eller ensartet anvendelse af normer eller typer for [...] faste anlæg; b) [...] udveksling eller fælles anvendelse af [...] faste anlæg til gennemførelse af transporter; [...] e) [...] samling af enkeltstykforsendelser«. Sagsøgerne har i øvrigt henvist til artikel 5, stk. 4, i forordning nr. 4956/86, hvorefter tarifferne skal indeholde betingelserne vedrørende ladning og losning, og præcisere de ydelser, der dækkes af enhver anden afgift end søfragten.

53 Sagsøgerne er følgelig af den opfattelse, at Kommissionens vurdering af, hvilke bestemmelser der finder anvendelse på hver enkelt af de omhandlede tillæg, bortset fra BAF, som Kommissionen med rette har fastslået hører under forordning nr. 4056/86, er urigtig, og de har anført de nedenstående grunde til støtte herfor.

54 For det første har sagsøgerne for så vidt angår CAF-tillægget anført, at Kommissionen med urette har konkluderet, at dette tillæg hører under forordning nr. 4056/86, forordning nr. 17 og forordning nr. 1017/68, for så vidt som det tillægges prisen på henholdsvis søtransport, havnetjenester og landtransport. Sagsøgerne har understreget, at de i den periode, hvor FETTCSA var i kraft, kun har anvendt CAF-tillægget på fragtraterne for søtransport. Sagsøgerne har desuden gjort opmærksom på, at et CAF-tillæg pr. definition kun kan anvendes på fragt, som faktureres i den valuta, søfragttarifferne er udarbejdet i, dvs. amerikanske dollars (»USD«). Da landtransporten og havnetjenesterne imidlertid faktureres i den lokale valuta, kan der ikke pålægges betalingen for disse ydelser noget CAF-tillæg, eftersom der i sådanne tilfælde ikke er noget kursudsving, der kan kompenseres for.

55 For det andet har sagsøgerne for så vidt angår THC-tillæggene gjort gældende, at Kommissionen fejlagtigt har konkluderet, at disse tillæg ikke er omfattet af forordning nr. 4056/86, men af forordning nr. 17 eller af forordning nr. 1017/68.

56 For så vidt angår de faktiske omstændigheder har sagsøgerne først og fremmest understreget, at THC-tillæggene, modsat det, som er anført i den anfægtede beslutning, ikke dækker modtagelsen af gods, som skal opbevares i containere, opbevaringen af containerne og disses udlosning fra terminalen. Mens den førstnævnte operation nemlig dækkes af LCLSC-tillæggene, er den anden, efter at der er forløbet en vis tid, omfattet af Demurrage Charges. Sagsøgerne her herefter forklaret, at de udelukkende har anvendt THC-tillæggene på operationer, som er gennemført på havneområdet i forbindelse med indladning af gods i skibet og udlosning af gods fra skibet. Desuden har sagsøgerne anført, at omkostningerne ved landtransporten ikke tages i betragtning ved fastsættelsen af niveauet for THC-tillæggene. Endelig har de anført, at dette niveau ikke er forskelligt, alt efter om søtransportvirksomheden foretager landtransporten eller ej.

57 Hvad angår de retlige omstændigheder har sagsøgerne gjort gældende, at for så vidt som THC-tillæggene dækker de ydelser, der er »forbundet« med udførelsen af søtransportydelsen, og som er »absolut nødvendige« for denne udførelse, følger det af Rettens dom af 6. juni 1995 i sagen Union internationale des chemins de fer mod Kommissionen (sag T-14/93, Sml. II, s. 1503), at de udelukkende hører under forordning nr. 4056/86. Kommissionen har i øvrigt selv inden for rammerne af tilsvarende procedurer (sag C-339/95, Compagnia di Navigazione Marittima, slettet, og dommen i sagen Compagnie générale maritime m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 15 ovenfor) anerkendt, at indladning i og udlosning fra skibe er et væsentligt led i søtransporten og udgør en integrerende del heraf. Den anfægtede beslutning er således behæftet med følgende retlige fejl. For det første identificerer beslutningen ikke de »forbundne og absolut nødvendige« ydelser vedrørende landtransporten, som er omfattet af THC. For det andet konkluderer den, at håndteringsydelserne ikke hører under forordning nr. 4056/86, fordi der ikke er tale om »egentlige søtransportydelser« (betragtning 128), mens det forhold, at et rederi pålægger håndteringsydelser fragt, uden at der skal tages hensyn til arten af den pågældende tjenesteydelse, nødvendigvis hører til udførelsen af søtransporten. For det tredje har Kommissionen med urette henvist til Kommissionens beslutning 98/190/EF af 14. januar 1998 om en procedure efter EF-traktatens artikel [82] (IV/34.801 FAG - Flughafen Frankfurt/Main AG) (EFT L 72, s. 30), da spørgsmålet om udbud af groundhandling-ydelser til luftfartsselskaberne, hvilke ydelser Kommissionen fastslog hører under forordning nr. 17, er forskelligt fra spørgsmålet om inddækning af omkostningerne forbundet med disse ydelser gennem fragttillæg og afgifter, som passageren eller lastens ejer skal betale til transportvirksomheden.

58 For det tredje har sagsøgerne for så vidt angår LCLSC-tillæggene anført, at Kommissionen urigtigt har konkluderet, at disse tillæg kunne høre under forordning nr. 17 og forordning nr. 1017/68, men ikke under forordning nr. 4056/86. Ifølge sagsøgerne er Kommissionens vurdering behæftet med de samme retlige fejl som dem, der er begået i vurderingen af THC-tillæggene. Sagsøgerne har særligt gentaget, at det er uden betydning, at de ydelser, som LCLSC-tillæggene vedrører, ikke er »egentlige« søtransportydelser, eftersom de omhandlede ydelser er forbundne med og absolut nødvendige for udførelsen af søtransportydelser. Samleladningsydelserne er et væsentligt led i søtransport i container. Eftersom omkostningerne ved håndtering og indladning/udlosning af gods i havnen siden linjekonferenceordningens start altid er dækket af de fragttillæg, som er fastlagt af rederierne i fællesskab og inkluderet i linjekonferencernes tariffer, skal en aftale vedrørende omkostningerne ved udførelse af tilsvarende ydelser med henblik på containertransport anses for at udgøre en integreret del af de søtransportydelser, der er omfattet af forordning nr. 4056/86. Ifølge sagsøgerne må et LCLSC-tillæg - hvis det, som Kommissionen har anerkendt, kan høre under forordning nr. 1017/68 i det omfang, hvor det anvendes på landtransporten - ligeledes kunne høre under forordning nr. 4056/86 i det omfang, hvor det anvendes på søtransporten. Sagsøgerne har i den forbindelse understreget, at det fremgår af artikel 2, stk. 1, litra e), i forordning nr. 4056/86, at forordningen finder anvendelse på aftaler mellem transportvirksomheder, som vedrører »samling af enkeltstykforsendelser«.

59 For det fjerde har sagsøgerne, for så vidt angår Detention Charges og Demurrage Charges, som Kommissionen har fastslået er omfattet af forordning nr. 17 og forordning nr. 1017/68, men ikke af forordning nr. 4056/86, først anført, at den anfægtede beslutning sammenblander de to typer af fragttillæg. Sagsøgerne har præciseret, at Demurrage Charges er et tillæg, som pålægges modtageren af containeren for ikke at have afhentet denne i havnen eller i terminalen inden for de aftalte frister, mens Detention Charges er et tillæg, som pålægges afskiberen og/eller modtageren af containeren for opbevaring af containere, som er blevet leveret til dennes forretningslokaler, efter udløbet af de frister, som er aftalt for indladning eller udlosning. Disse tillæg modsvarer således ikke en tjenesteydelse eller en anden ydelse udført af transportvirksomheden, men skal kompensere for udgifter afholdt eller tab lidt af transportvirksomheden som følge af kundens forsinkelse med at modtage godset eller tilbagelevere containeren. Følgelig er det irrelevant at hævde, som Kommissionen gør, at disse tillæg ikke står i forbindelse med »egentlige« søtransportydelser. Sagsøgerne har konkluderet, at disse tillæg pr. definition står i direkte forbindelse med søtransporten og leveringen af godset, hvorfor de nødvendigvis må høre under forordning nr. 4056/86.

60 Ifølge sagsøgerne begrunder anvendelsen af et forkert hjemmelsgrundlag i sig selv, at den anfægtede beslutning annulleres - helt eller delvis - uden at det er nødvendigt at tage hensyn til, om den af Kommissionen begåede fejl har fået praktiske følger. Det følger af Domstolens dom af 28. maj 1998 i sagen Parlamentet mod Rådet (sag C-22/96, Sml. I, s. 3231), og af 5. oktober 2000 i sagen Tyskland mod Parlamentet og Rådet (sag C-376/98, Sml. I, s. 8419), hvori Domstolen annullerede de i disse sager anfægtede direktiver med den begrundelse, at de var baseret på et forkert hjemmelsgrundlag, at det på ingen måde er en betingelse for, at en retsakt vedtaget på et forkert hjemmelsgrundlag kan annulleres, at der foreligger »praktiske følger«. Dommen i sagen Union internationale des chemins de fer mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 57, som Kommissionen har påberåbt sig, er i den forbindelse irrelevant, eftersom Retten i denne dom, selv om den henviste til de negative proceduremæssige følger, som valget af et forkert hjemmelsgrundlag havde haft, ikke udtalte, at disse følger er en nødvendig betingelse for at annullere den retsakt, som er behæftet med denne fejl. Desuden fremgår det på ingen måde af Domstolens appeldom af 11. marts 1997 i sagen Kommissionen mod UIC (sag C-264/95 P, Sml. I, s. 1287), at Domstolen ikke anså det forkerte hjemmelsgrundlag, Kommissionen havde valgt, for at være en fejl, som i tilstrækkelig grad begrundede annullationen.

61 Sagsøgerne har under alle omstændigheder gjort gældende, at det forkerte valg af hjemmelsgrundlag for den anfægtede beslutning har fået negative praktiske følger i forhold til dem.

62 Sagsøgerne har i første række anført, at den anfægtede beslutning har pålagt dem bøder på grundlag af forordning nr. 1017/68 og forordning nr. 17. For så vidt som det er en fejl, at den anfægtede beslutning er baseret på disse forordninger, savner de bøder, som er pålagt herved, ethvert retligt grundlag. Det er i den forbindelse uden betydning, at den anfægtede beslutning ligeledes er baseret på forordning nr. 4056/86. Sagsøgerne har således anført, at hvis Kommissionen har taget fejl, idet den har fastslået, at den omhandlede aftale hører under forordning nr. 17 og/eller forordning nr. 1017/68, følger det heraf, at enhver bestemmelse i den anfægtede beslutning, som er truffet i henhold til disse forordninger, savner hjemmel. Følgelig giver disse forordninger ikke hjemmel til bestemmelserne i den anfægtede beslutning, herunder de bestemmelser, hvori det konstateres, at der er begået overtrædelser, nedlægges påbud om overtrædelsernes ophør og pålægges bøder, for så vidt angår fragttillæggene, med hensyn til hvilke Kommissionen fejlagtigt har konkluderet, at de hører under forordning nr. 17 og/eller forordning nr. 1017/68. Ifølge sagsøgerne skal de pålagte bøder ophæves i det mindste i dette omfang, og det er uden betydning, at Kommissionen baserer andre dele af den anfægtede beslutning på forordning nr. 4056/86.

63 I anden række har sagsøgerne gjort gældende, at hvis den anfægtede beslutning bliver en del af gældende fællesskabsret, kan linjerederierne ikke længere støtte ret på den gruppefritagelse, som er fastsat ved forordning nr. 4056/86, for så vidt angår deres aftaler om fragttillæg, og de vil således være forpligtet til at anmelde disse aftaler med henblik på at opnå en individuel fritagelse i henhold til forordning nr. 17 og forordning nr. 1017/68.

64 I tredje række har sagsøgerne anført, at i det omfang, hvor forordning nr. 17, forordning nr. 1017/68 og forordning nr. 4056/86 er udtryk for forskellige opfattelser inden for den økonomiske politik og på lovgivningsområdet, kan det ikke antages, at vurderingen af en aftale i henhold til forordning nr. 1017/68 eller forordning nr. 17 indebærer en korrekt vurdering af alle de forhold, som er relevante i vurderingen af en aftale i henhold til forordning nr. 4046/86 og den økonomiske og praktiske sammenhæng, denne forordning indgår i.

65 Sagsøgerne har af alle disse grunde gjort gældende, at den anfægtede beslutnings artikel 1 og 2 bør annulleres helt eller i det mindste delvist, i det omfang, hvor de er baseret på forordning nr. 17 og forordning nr. 1017/68. I det sidstnævnte tilfælde har sagsøgerne i øvrigt nedlagt påstand om ophævelse af de bøder, der er blevet pålagt ved den anfægtede beslutning, i det omfang, hvor dette er sket med hjemmel i artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 22, stk. 2, i forordning nr. 1017/68. Annullationen af det retlige grundlag for pålæggelse af en bøde må nemlig ifølge sagsøgerne føre til, at bøden ophæves, eftersom den således er blevet frataget sit hjemmelsgrundlag. Da det fremgår af den anfægtede beslutning, at bøderne er blevet pålagt med hjemmel i de tre forordninger under ét, formentlig i lige dele, mener sagsøgerne, at bøderne skal ophæves for så vidt angår to tredjedele af deres beløb.

66 Senator Lines har for sit eget vedkommende tilføjet, at den retlige fejl, Kommissionen har begået, i sig selv begrunder annullationen af den anfægtede beslutning. Denne part har gjort gældende, at Kommissionen har tilsidesat princippet om, at straf kun kan pålægges for forhold, hvis strafbarhed klart fremgår af loven, hvilket princip fremgår af artikel 7 i konventionen af 4. november 1950 om beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder (»EMK«), og som er fastslået i Fællesskabets retsinstansers praksis (bl.a. i Domstolens dom af 25.9.1984, sag 117/83, Könecke, Sml. s. 3291).

67 Kommissionen har gjort gældende, at sagsøgernes argumentation vedrørende en fejl med hensyn til hjemmelsgrundlaget må forkastes.

b) Rettens bemærkninger

68 Det bemærkes indledningsvis, at den anfægtede beslutning i henhold til sin præambel er vedtaget med hjemmel i forordning nr. 17, særlig artikel 3, stk. 1, og artikel 15, stk. 2, forordning nr. 1017/68, særlig artikel 11, stk. 1, og 22, stk. 2, og forordning nr. 4056/86, særlig artikel 11, stk. 1, og artikel 19, stk. 2.

69 Det bemærkes endvidere, at Kommissionen i betragtning 123 til den anfægtede beslutning har anført, at »[d]e fragttillæg, som er omfattet af FETTCSA, beregnes for søtransport, der falder ind under forordning [...] nr. 4056/86, for transport med jernbane, ad landeveje og sejlbare vandveje (eller ydelser i tilknytning hertil), der falder ind under forordning [...] nr. 1017/68, samt for ydelser, der ikke falder ind under nogen af de to forordninger og derfor er omfattet af forordning nr. 17«.

70 Det bemærkes endelig, at Kommissionen i betragtning 125-130 til den anfægtede beslutning har undersøgt, i hvilket omfang de forskellige relevante forordninger finder anvendelse på de vigtigste fragttillæg, som er omhandlet i sagen. Kommissionen har i den henseende konkluderet følgende:

- »BAF opkræves ved søtransport, og en konkurrencebegrænsende aftale angående BAF-tillæg falder derfor ind under forordning [...] nr. 4056/86« (betragtning 126).

- »I det omfang, hvor der beregnes CAF-tillæg for søtransport, havneydelser og landtransport, falder en konkurrencebegrænsende aftale angående CAF-tillæg ind under henholdsvis forordning [...] nr. 4056/86, forordning nr. 17 og forordning [...] nr. 1017/68« (betragtning 127).

- »En konkurrencebegrænsende aftale angående THC-tillæg falder [...] i det mindste delvis ind under forordning nr. 17 og ikke forordning [...] nr. 4056/86. I det omfang, hvori en aftale angående THC-tillæg har til formål eller til følge at fastsætte priser og vilkår for landtransport, finder forordning [...] nr. 1017/68 og ikke forordning nr. 17 anvendelse« (betragtning 128).

- »En konkurrencebegrænsende aftale angående [LCLSC-tillægget] falder [...] ind under forordning nr. 17 og ikke forordning [...] nr. 4056/86. I det omfang, hvori en aftale angående [LCLSC-tillægget] har til formål eller til følge at fastsætte priser og vilkår for landtransport, finder forordning [...] nr. 1017/68 og ikke forordning nr. 17 anvendelse« (betragtning 129).

- »En konkurrencebegrænsende aftale angående [Detention/Demurrage-tillæg] falder [...] ind under forordning nr. 17 og ikke forordning [...] nr. 4056/86. I det omfang, hvor en aftale angående Detention/Demurrage-tillæg har til formål eller til følge at fastsætte priser og vilkår for landtransport, finder forordning [...] nr. 1017/68 og ikke forordning nr. 17 anvendelse« (betragtning 130).

71 Sagsøgerne har gjort gældende, at den anfægtede beslutning udelukkende skulle have været baseret på forordning nr. 4056/86, og ikke såvel på denne forordning som på forordning nr. 17 og forordning nr. 1017/68, fordi hvert af de nævnte fragttillæg alene hører under forordning nr. 4056/86. Ifølge sagsøgerne må den fejlagtige henvisning til forordning nr. 17 og forordning nr. 1017/68 som hjemmel for den anfægtede beslutning medføre, at beslutningen annulleres.

72 Det bemærkes, at det, med henblik på afgørelsen af, hvilken forordning der finder anvendelse på de fragttillæg, som er omfattet af den anfægtede beslutning, skal afgøres, hvilken forordning der finder anvendelse på de tjenesteydelser, der er genstanden for disse fragttillæg. Fragttillæggene hører nemlig under anvendelsesområdet for de forordninger, som kan finde anvendelse på de tjenesteydelser, som tillæggene vedrører. Det er derfor med rette, at Kommissionen i betragtning 123 har fastslået, at de fragttillæg, som vedrører søtransportydelser, falder ind under forordning nr. 4056/86, at de tillæg, som vedrører transport med jernbane, ad landeveje og sejlbare vandveje (eller ydelser i tilknytning hertil), falder ind under forordning nr. 1017/68, og at de tillæg, som vedrører ydelser, der ikke falder ind under nogen af de to forordninger, er omfattet af forordning nr. 17.

73 Med henblik på at afgøre, hvilken forordning der finder anvendelse på de tjenesteydelser, som er genstand for de omhandlede fragttillæg, må disse tjenesteydelser undersøges på baggrund af de bestemmelser, som afgrænser anvendelsesområdet for de forskellige relevante forordninger (dommen i sagen Compagnie générale maritime m.fl. mod Kommissionen, præmis 260).

74 I den foreliggende sag skal det, eftersom sagsøgerne har gjort gældende, at de fragttillæg, som er omfattet af den omhandlede aftale, i deres helhed falder ind under anvendelsesområdet for forordning nr. 4056/86 og ikke forordning nr. 17 eller forordning nr. 1017/86, afgøres, i hvilken omfang den anfægtede beslutning udelukker anvendelsen af forordning nr. 4056/86 på de omhandlede fragttillæg, og det skal herefter undersøges, om Kommissionen, ved at udelukke, at forordning nr. 4056/86 kan finde anvendelse på disse tillæg, har begået en retlig fejl.

75 For så vidt angår spørgsmålet, om forordning nr. 4056/86 finder anvendelse, bemærkes først, at der er enighed mellem parterne om, at BAF-tillægget falder ind under denne forordnings anvendelsesområde.

76 Det bemærkes herefter for så vidt angår CAF-tillægget, at selv om det i henhold til betragtning 127 til den anfægtede beslutning er muligt at anvende forordning nr. 17 og forordning nr. 1017/68, i det omfang, hvor der beregnes CAF-tillæg for henholdsvis søtransport, havnetjenester og landtransport, har Kommissionen i den samme betragtning endvidere konkluderet, at CAF-tillægget hører under forordning nr. 4056/86 i det omfang, det finder anvendelse på søtransporten. Det følger heraf, at selv om Kommissionen har antaget, at de omhandlede forordninger kan finde samtidig anvendelse, har den formelt fundet, at det er forordning nr. 4056/86, der finder anvendelse på CAF-tillægget. Følgelig må det - uden at det er nødvendigt at tage stilling til sagsøgernes anbringender vedrørende den fejlagtige anvendelse af forordning nr. 17 og forordning nr. 1017/68 på CAF-tillægget - fastslås, at den fejl, Kommissionen eventuelt måtte have begået på dette punkt, ikke kan medføre den anfægtede beslutnings ugyldighed.

77 Endelig bemærkes, at det - modsat hvad Kommissionen har hævdet - for så vidt angår THC-tillæggene ikke kan udledes af konstateringen i betragtning 128 til den anfægtede beslutning, hvorefter en konkurrencebegrænsende aftale angående dette tillæg »i det mindste delvis [falder] ind under forordning nr. 17 og ikke forordning [...] nr. 4056/86«, at beslutningen fastslår, at der kan ske delvis anvendelse af forordning nr. 4056/86 på THC-tillæggene. Det fremgår nemlig klart af denne passage fra den anfægtede beslutning, at udtrykket »delvis« ikke henviser til anvendelsen af forordning nr. 4056/86, men til anvendelsen af forordning nr. 17. Denne fortolkning bekræftes af den efterfølgende sætning i samme betragtning, hvor det anføres, at i det omfang, hvori aftalen angående THC-tillæggene har til formål eller til følge at fastsætte priser og vilkår for landtransport, »finder forordning [...] nr. 1017/68 og ikke forordning nr. 17 anvendelse«.

78 Følgelig fremgår det af betragtning 126-130 til den anfægtede beslutning, at Kommissionen alene har udelukket anvendelsen af forordning nr. 4056/86 for så vidt angår THC-tillæggene, LCLSC-tillæggene, Detention Charges og Demurrage Charges.

79 Det skal herefter undersøges, om Kommissionen har begået en retlig fejl ved at udelukke anvendelsen af forordning nr. 4056/86 på disse fragttillæg.

80 I den forbindelse bemærkes, at valget af hjemmel for en retsakt ikke kan foretages alene på grundlag af institutionens egen opfattelse med hensyn til det formål, der søges tilgodeset, men skal foretages på grundlag af objektive forhold, som Domstolen kan efterprøve (Domstolens dom af 26.3.1987, sag 45/86, Kommissionen mod Rådet, Sml. s. 1493, præmis 11, og Rettens dom af 7.7.1999, sag T-106/96, Wirtschaftsvereinigung Stahl mod Kommissionen, Sml. II, s. 2155, præmis 109). I øvrigt bemærkes, at det følger af fast retspraksis, at Kommissionen i henhold til artikel 253 EF har pligt til at begrunde de individuelle beslutninger, den træffer, med henblik på at give den berørte de oplysninger, ved hjælp af hvilke det kan fastslås, om der er grundlag for beslutningen, eller om der foreligger en sådan fejl, at den kan anfægtes, og at gøre det muligt for Fællesskabets retsinstanser at efterprøve beslutningens lovlighed. Omfanget af begrundelsespligten afhænger af arten af den pågældende retsakt og den sammenhæng, hvori den er vedtaget (jf. bl.a. Rettens dom af 11.12.1996, sag T-49/95, Van Megen Sports mod Kommissionen, Sml. II, s. 1799, præmis 51).

81 I den foreliggende sag bemærkes først, at det fremgår af betragtning 125 til den anfægtede beslutning, at Kommissionen ikke har defineret, hvilken forordning der finder anvendelse, for alle fragttillæg, som er omfattet af den omhandlede aftale, men alene for de vigtigste af disse tillæg. Som det er fastslået ovenfor, foreskriver den anfægtede beslutning kun anvendelsen af de relevante forordninger for så vidt angår seks fragttillæg omfattet af den omhandlede aftale, nemlig BAF- og CAF-tillægget, THC- og LCLSC-tillæggene samt Detention Charges og Demurrage Charges. Som anført i den anfægtede beslutning, begrænser den omhandlede aftale, som udgør en overtrædelse af artikel 81, stk. 1, EF, sig ikke til et forbud mod at yde rabatter, der specifikt omfatter de seks nævnte fragttillæg, men indeholder et forbud, som vedrører alle fragttillæg, der anvendes af sagsøgerne i trafikken mellem Nord-Europa og Fjernøsten. I den forbindelse fremgår det af betragtning 28 og 29 til den anfægtede beslutning, som henviser til bilag II til beslutningen, at den omhandlede aftale også omfattede andre fragttillæg som Special Equipment Premium, War Surcharges, Non Standard Lift Charges, Optional Destinations, Change of Destinations, Change of Delivery Status og Packages of Value Exceeding the Carrier's Normal Bill of Lading Liability.

82 Det skal bemærkes, at selv om der i bilag II til den anfægtede beslutning er foretaget en beskrivelse af genstanden for hvert enkelt af de nævnte fragttillæg, identificerer den derimod for visse af disse tillæg ikke, hvilken forordning der finder anvendelse. Det fremgår af betragtning 126-130 til den anfægtede beslutning, at der for så vidt angår de seks fragttillæg, som nævnes heri, er flere forskellige forordninger, som kan finde anvendelse, i givet fald samtidigt.

83 Endvidere bemærkes for så vidt angår THC-tillæggene, LCLSC-tillæggene, Detention Charges og Demurrage Charges, at den anfægtede beslutning alene anfører, at forordning nr. 4056/86 ikke finder anvendelse, fordi de tjenesteydelser, der dækkes af disse tillæg, ikke er egentlige søtransportydelser. I den forbindelse anføres det i den anfægtede beslutning yderligere angående de to førstnævnte tillæg, at de vedrører håndteringsydelser præsteret i havnen eller i terminalen, og angående de to efterfølgende tillæg, at de vedrører handlinger, som svarer til henholdsvis ydelser vedrørende opbevaring af laster og ydelser vedrørende leje af udstyr.

84 Det må imidlertid fastslås, at disse bemærkninger af generel karakter ikke klarlægger de præcise årsager til, at fragttillæggene henset til ordlyden af artikel 1, stk. 1 og 2, i forordning nr. 4056/86 ikke falder ind under forordningens anvendelsesområde, som dette defineres i disse bestemmelser. I betragtning 142 til den anfægtede beslutning har Kommissionen selv anført, at havnetjenester, landtransportydelser og håndteringsydelser skal anses for ydelser i tilknytning til søtransport. Under disse omstændigheder påhvilede det så meget desto mere Kommissionen i den anfægtede beslutning at redegøre for årsagerne til, at sådanne ydelser i tilknytning til søtransportydelser, som desuden udfaktureres af søtransportvirksomhederne inden for rammerne af søtariffen, ikke er søtransportydelser, som falder ind under forordning nr. 4056/86.

85 I betragtning af, at det i den anfægtede beslutning for visse af de fragttillæg, der er omfattet af den omhandlede aftale, ikke er angivet, hvilken hjemmel der er lagt til grund, eller hvad der er begrundelsen for, at forordning nr. 4056/86 ikke finder anvendelse på THC-tillæggene, LCLSC-tillæggene, Detention Charges og Demurrage Charges, kan Retten herefter ikke udelukke, at Kommissionen i den anfægtede beslutning har foretaget en urigtig anvendelse af forordning nr. 17 og forordning nr. 1017/68 på de fragttillæg, som er omfattet af den omhandlede aftale. Det skal imidlertid, uden at det er nødvendigt at tage stilling til dette spørgsmål på nuværende tidspunkt, først afgøres, om den fejl med hensyn til hjemmelsgrundlaget, som Kommissionen i givet fald har begået, har fået negative følger for sagsøgerne. Under de i hovedsagen foreliggende omstændigheder, hvor den anfægtede beslutning er baseret på tre hjemmelsgrundlag, hvoraf det ene ikke er anfægtet af sagsøgerne, er det udelukkende i tilfælde af, at der foreligger sådanne negative følger for sagsøgerne, at den fejl, Kommissionen har begået, kan begrunde en annullation af den anfægtede beslutning (jf. i den retning dommen i sagen Union internationale des chemins de fer mod Kommissionen, nævnt i præmis 57 ovenfor, præmis 58).

86 Det skal bemærkes, at det fremgår af betragtning 124 til den anfægtede beslutning, at Kommissionen i den foreliggende sag samtidigt har fulgt de procedurer, som gælder efter forordning nr. 17, forordning nr. 1017/68 og forordning nr. 4056/86. Det kan derfor lægges til grund, at Kommissionen, før den vedtog den anfægtede beslutning, har overholdt alle de formelle forskrifter for proceduren, som er fastsat i forordning nr. 17, forordning nr. 1017/68 og forordning nr. 4056/86. Kommissionen har således bl.a. dels hørt de tre rådgivende udvalg for kartel- og monopolspørgsmål, som er oprettet ved forordning nr. 17, forordning nr. 1017/68 og forordning nr. 4056/86, dels afventet udløbet af en frist på mindst 20 dage efter at de rådgivende udvalg havde fremsat udtalelse, i overensstemmelse med artikel 17 i forordning nr. 1017/68. Det var følgelig med rette, at Kommissionen i betragtning 124 til den anfægtede beslutning fastslog, at selv om den skulle have taget fejl i sin afgørelse af, hvilke(n) forordning(er) der finder anvendelse på de enkelte tillæg, er parternes interesser blevet tilgodeset gennem de proceduremæssige garantier, som findes i alle de forordninger, som kunne være relevante. Den fejlagtige henvisning til forordning nr. 17 og forordning nr. 1017/68 som hjemmelsgrundlag for den anfægtede beslutning synes således ikke at kunne forvolde sagsøgerne skade.

87 Sagsøgerne har imidlertid gjort gældende, at den fejl med hensyn til hjemmelsgrundlaget, som Kommissionen har begået, har fået negative følger for dem i tre henseender og derfor begrunder en annullation af den anfægtede beslutning.

88 I første række har sagsøgerne anført, at den anfægtede beslutning har pålagt dem bøder på grundlag af forordning nr. 17 og forordning nr. 1017/68. Da Kommissionen alene har beføjelse til at pålægge bøder på grundlag af forordningerne til gennemførelse af artikel 81 EF og ikke direkte på grundlag af denne bestemmelse, savner de bøder, som den pålægger - i hvert fald delvist, for op til to tredjedeles vedkommende - ethvert retligt grundlag, når Kommissionen fejlagtigt har baseret den konstaterede overtrædelse på disse forordninger.

89 Sagsøgernes antagelse bygger på den forudsætning, at den anfægtede beslutning skal betragtes som en række forskellige individuelle afgørelser, som hver især omfatter et af den omhandlede fragttillæg. Under disse omstændigheder savner den enkelte beslutning, som fejlagtigt er baseret på forordning nr. 17 eller forordning nr. 1017/68, hjemmel til at pålægge bøder og skal følgelig annulleres.

90 Retten bemærker imidlertid, at denne antagelse ikke har støtte i den anfægtede beslutning.

91 Det skal for det første bemærkes, at beslutningen, bl.a. i betragtning 133, fastslår, at sagsøgerne har tilsidesat artikel 81 EF, ikke fordi der forelå flere forskellige aftaler, som alle havde til formål at forbyde rabatter vedrørende et bestemt fragttillæg, men fordi der forelå én enkelt aftale, som forbød ydelse af rabat vedrørende samtlige fragttillæg, som opkræves af de rederier, som er medlemmer af FETTCSA. Ifølge betragtning 35 og 36 til den anfægtede beslutning er denne aftale omtalt i et enkelt dokument, nemlig referatet af et møde i FETTCSA den 9. juni 1992.

92 For det andet skal det understreges, at de bøder, som er pålagt for den i den anfægtede beslutning fastslåede overtrædelse, er blevet pålagt på grund af den omhandlede aftales formål, som var at begrænse konkurrencen, uden hensyntagen til aftalens virkninger på prisniveauet for de tjenesteydelser, som er genstand for de omhandlede fragttillæg. Det fremgår især af betragtning 176 og 179 til den anfægtede beslutning, at bøderne er blevet pålagt på grundlag af de tre forordninger taget under ét. Sagsøgerne har under retsmødet erkendt, at de ikke er i stand til at pege på det mindste indicium eller element i den anfægtede beslutning, som kunne tale for en opdeling af bødebeløbet i forhold til den omhandlede aftales virkninger for de enkelte tjenesteydelser, som er omfattet af de relevante forordninger.

93 For det tredje bemærkes, at den anfægtede beslutning er blevet vedtaget efter én enkelt administrativ procedure under overholdelse af de betingelser, der er fastsat i hver af de tre forordninger, som finder anvendelse. Det er navnlig ikke blevet bestridt, at hvert af de tre rådgivende udvalg, som er oprettet ved forordning nr. 17, forordning nr. 1017/68 og forordning nr. 4056/86, er blevet hørt vedrørende samtlige fragttillæg, som er omfattet af den anfægtede beslutning.

94 Under disse omstændigheder må det, idet sagsøgerne selv har erkendt, at forordning nr. 4056/86 er en korrekt hjemmel for den anfægtede beslutning, fastslås, at selv om visse fragttillæg, som er omfattet af den anfægtede beslutning, ikke er omfattet af forordning nr. 17 og forordning nr. 1017/68, udgør artikel 19, stk. 2, i forordning nr. 4056/86 et tilstrækkeligt grundlag for Kommissionens beføjelse til at pålægge samtlige bøder for indgåelse af den omhandlede aftale.

95 I anden række har sagsøgerne gjort gældende, at hvis den anfægtede beslutning bliver en del af gældende fællesskabsret, kan linjerederierne ikke længere støtte ret på den gruppefritagelse, som er fastsat ved forordning nr. 4056/86, for så vidt angår deres aftaler om fragttillæg, og de vil således være forpligtet til at anmelde disse aftaler med henblik på at opnå en individuel fritagelse i henhold til forordning nr. 17 og forordning nr. 1017/68.

96 I den forbindelse skal det imidlertid bemærkes, at parterne er enige om, at FETTCSA ikke er en linjekonference som defineret i artikel 1, stk. 3, litra b), i forordning nr. 4056/86, og at de rederier, som har undertegnet denne aftale, derfor ikke kan påberåbe sig den gruppefritagelse, som er fastsat ved forordningens artikel 3 til fordel for visse aftaler om fastsættelse af priser. Følgelig kan den anfægtede beslutning, modsat hvad sagsøgerne har antaget, ikke indgå som en del af gældende fællesskabsret, der som sådan kan gøres gældende over for linjekonferencerne. Uanset indholdet af de konstateringer, Kommissionen har foretaget i betragtning 123-130 til den anfægtede beslutning vedrørende anvendelsen af forordning 4056/86 på de fragttillæg, som er omfattet af den omhandlede aftale, er det - uden at det er nødvendigt at tage stilling til, om disse konstateringer var velbegrundede - tilstrækkeligt at bemærke, at det står sagsøgerne frit for at undlade at anmelde de aftaler, de indgår inden for rammerne af linjekonferencerne med henblik på at fastsætte størrelsen af fragttillæggene, til Kommissionen, hvis de vurderer, at de hører ind under gruppefritagelsen i henhold til artikel 3 i forordning nr. 4056/86. De har desuden under alle omstændigheder fortsat ret til anfægte enhver fremtidig vurdering, som Kommissionen måtte blive foranlediget til at foretage i den forbindelse, i et søgsmål ved Retten.

97 Endelig har sagsøgerne i tredje række anført, at i det omfang, hvor forordning nr. 17, forordning nr. 1017/68 og forordning nr. 4056/86 er udtryk for forskellige opfattelser inden for den økonomiske politik og på lovgivningsområdet, kan det ikke antages, at vurderingen af en aftale i henhold til forordning nr. 17 eller forordning nr. 1017/68 indebærer en korrekt vurdering af alle de forhold, som er relevante i vurderingen af en aftale i henhold til forordning nr. 4046/86 og den økonomiske og praktiske sammenhæng, denne forordning indgår i.

98 Det må i den forbindelse anerkendes, at forordning nr. 4056/86 i henhold til sin femte betragtning er vedtaget for at tilgodese to hensyn, dels behovet for, at der fastsættes gennemførelsesbestemmelser, ved hjælp af hvilke Kommissionen kan sikre, at konkurrencen ikke på utilbørlig vis fordrejes inden for det fælles marked, dels behovet for at undgå en for vidtgående regulering af den pågældende sektor. Retten har således allerede understreget, at gruppefritagelsen efter artikel 3 i forordning nr. 4056/86 i høj grad har karakter af en undtagelse, hvorefter der indrømmes fritagelse for horisontale aftaler om fastsættelse af priser for søtransport, som er indgået mellem medlemmerne af en linjekonference, på grund af den stabiliserende rolle, linjekonferencerne har (dommen i sagen Compagnie générale maritime m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 15 ovenfor, præmis 254). Under disse omstændigheder kan det principielt ikke udelukkes, som sagsøgerne med rette har gjort gældende, at vurderingen efter forordning nr. 4056/86 af en aftale eller en praksis i det mindste i visse henseender kan være forskellig fra den vurdering, som foretages efter forordning nr. 17 eller forordning nr. 1017/68.

99 I det foreliggende tilfælde må det imidlertid fastslås, at selv om sagsøgerne har påberåbt sig muligheden for, at den af dem indgåede aftale kunne være blevet vurderet anderledes, hvis den udelukkende var blevet undersøgt på grundlag af forordning nr. 4056/86, har de på ingen måde præciseret, på hvilken måde denne vurdering kunne være faldet anderledes ud, og de er ikke fremkommet med noget, som har kunnet støtte deres påstand.

100 I øvrigt bemærkes, at i den foreliggende sag består den overtrædelse, som er konstateret i den anfægtede beslutning, i en aftale, der forbyder ydelse af rabatter på fragttillæg, og som er indgået mellem medlemmerne af en linjekonference, FEFC, og uafhængige rederier. Af de grunde, som er anført under gennemgangen af anbringendet om, at der er foretaget en urigtig anvendelse af artikel 81, stk. 1, EF og artikel 2 i forordning nr. 1017/68, må en sådan aftale anses for at være en horisontal aftale om kollektiv prisfastsættelse. Det bemærkes, at horisontale aftaler om fastsættelse af priser er udtrykkeligt forbudt i henhold til artikel 81, stk. 1, litra a), EF og artikel 2, litra a), i forordning nr. 1017/68, og derudover udgør en »per se«-overtrædelse af Fællesskabets konkurrenceregler (Rettens dom af 10.3.1992, sag T-14/89, Montedipe mod Kommissionen, Sml. II, s. 1155, præmis 265, og af 6.4.1995, sag T-148/89, Tréfilunion mod Kommissionen, Sml. II, s. 1063, præmis 109). Det samme er tilfældet inden for rammerne af forordning nr. 4056/86, da den omhandlede aftale om prisfastsættelse, eftersom den er indgået mellem medlemmerne af en linjekonference og uafhængige rederier, hæmmer den effektive konkurrence, som udøves af de rederier, der står uden for konferencerne. Det fremgår af ottende betragtning til forordning nr. 4056/86, at eksistensen af en effektiv konkurrence fra linjerederier, som ikke deltager i konferencerne, er en af de vigtigste begrundelser for gruppefritagelsen i forordningens artikel 3. Som anført i artikel 7, stk. 2, litra b), nr. 1), i forordning nr. 4056/86, kan enhver handling, som medfører, at faktisk eller potentiel konkurrence fra rederier, der ikke deltager i konferencen, elimineres, begrunde, at Kommissionen trækker gruppefritagelsen tilbage.

101 Sagsøgerne kan således ikke anses for at have godtgjort, hvorledes henvisningen til forordning nr. 17 og forordning nr. 1017/68 fremfor til forordning nr. 4056/86 som hjemmelsgrundlag for den anfægtede beslutning i relation til visse af de omhandlede fragttillæg kunne have ført til en anden vurdering af den omhandlede aftale.

102 Det følger heraf, at ingen af de negative følger, som sagsøgerne har påberåbt sig, kan anses for at foreligge.

103 Følgelig må sagsøgernes anbringende om, at der er anvendt et fejlagtigt hjemmelsgrundlag, forkastes, uden at det er nødvendigt at undersøge, om Kommissionen har begået en retlig fejl ved at basere den anfægtede beslutning på forordning nr. 17 og forordning nr. 1017/68, eftersom den påberåbte fejl ikke har frataget sagsøgerne de proceduremæssige garantier, som er fastlagt i de relevante procedurebestemmelser, og ikke har haft nogen negative følger for deres retsstilling.

Tilsidesættelse af retten til kontradiktion

a) Parternes argumenter

104 Sagsøgerne har bebrejdet Kommissionen, at den ikke på noget tidspunkt i den administrative procedure har foretaget en grundig undersøgelse af, hvilke bestemmelser der finder anvendelse på de forskellige fragttillæg, der er genstand for den anfægtede beslutning.

105 Sagsøgerne har gjort gældende, at Kommissionen først fandt, at FETTCSA i sin helhed faldt ind under anvendelsesområdet for forordning nr. 4056/86. Kommissionen meddelte således i sin skrivelse af 28. september 1992 parterne, at hvis FETTCSA ikke blev anmeldt med henblik på at opnå en individuel fritagelse, i henhold til forordning nr. 4056/86, løb sagsøgerne en risiko for at blive pålagt bøder. Kommissionen ændrede herefter standpunkt i meddelelsen af klagepunkter af 19. april 1994, hvori den anførte, at de fragttillæg, som var omfattet af FETTCSA, både faldt ind under forordning nr. 4056/86, forordning nr. 1017/68 og forordning nr. 17, uden at angive, hvilken forordning der fandt anvendelse på hvert enkelt af de fragttillæg, for hvilke der ifølge Kommissionen ikke var blevet ydet rabatter. Det var først i den anfægtede beslutning, i betragtning 123-130, at Kommissionen for første gang foretog en specifik vurdering af, hvilke bestemmelser der fandt anvendelse på hvert enkelt af de omhandlede fragttillæg.

106 Sagsøgerne mener følgelig, at deres ret til kontradiktion er blevet tilsidesat, fordi de ikke har haft mulighed for at kommentere eller anfægte begrundelsen for det valg, Kommissionen traf, om at basere sin beslutning på forordning nr. 17, forordning nr. 1017/68 og forordning nr. 4056/86. Det følger af retspraksis, at meddelelsen af klagepunkter ikke blot skal indeholde de væsentligste faktiske omstændigheder, men også de væsentligste retlige omstændigheder, som er lagt til grund, og som den er baseret på, og at den klart og utvetydigt skal angive de betragtninger, som ligger til grund for beslutningen, og som er nødvendige for at forstå Kommissionens bevæggrunde (Domstolens dom af 4.7.1963, sag 24/62, Tyskland mod Kommissionen, Sml. 1954-1964, s. 409, org.ref.: Rec. s. 131, og af 15.7.1970, sag 41/69, ACF Chemiefarma mod Kommissionen, Sml. 1970, s. 107, org.ref.: Rec. s. 661).

107 Senator Lines har for sit eget vedkommende understreget, at det følger af Den Europæiske Menneskerettighedskommissions praksis på grundlag af EMK's artikel 6, stk. 3, at en anklaget er berettiget til at modtage underretning ikke blot om årsagen til den anklage, der er rejst imod ham, dvs. om de faktiske forhold, som tilregnes ham, og som anklagen hviler på, men også om arten heraf, dvs. om den retlige kvalifikation af de faktiske forhold. I den foreliggende sag havde Kommissionen imidlertid ikke redegjort for alle de retlige argumenter, den agtede at støtte sin beslutning på.

108 Kommissionen har gjort gældende, at anbringendet om tilsidesættelse af retten til kontradiktion må forkastes.

b) Rettens bemærkninger

109 Det bemærkes, at det fremgår af fast retspraksis, at meddelelsen af klagepunkter skal være formuleret i vendinger, der, selv om de er kortfattede, er tilstrækkeligt klare til, at parterne reelt kan forstå, hvilken adfærd Kommissionen lægger dem til last. Kun såfremt dette er tilfældet, har meddelelsen af klagepunkter opfyldt sin rolle i henhold til fællesskabsreglerne, nemlig at give virksomhederne og sammenslutningerne af virksomheder alle de oplysninger, der er nødvendige, for at de kan forsvare sig effektivt, før Kommissionen vedtager en endelig beslutning (jf. bl.a. Rettens domme af 14.5.1998 i sag T-352/94, Mo och Domsjö mod Kommissionen, Sml. II, s. 1989, præmis 63, og i sag T-348/94, Enso Española mod Kommissionen, Sml. II, s. 1875, præmis 83). Det er desuden fast retspraksis, at dette krav er opfyldt, hvis beslutningen ikke beskylder de pågældende for andre overtrædelser end de i f