En person, der er statsborger i en medlemsstat og bosat i denne, kan påberåbe sig artikel 45 TEUF for så vidt angår den alderspension, der udbetales for hans tidligere lønnede beskæftigelse i en anden medlemsstat end den, som han er statsborger i, eller hvor han havde bopæl på tidspunktet for de faktiske omstændigheder i hovedsagen, uanset om han efter at have arbejdet i denne anden medlemsstat er flyttet tilbage til sin oprindelsesmedlemsstat med henblik på at søge og udøve beskæftigelse dér.

Artikel 21 TEUF og artikel 45 TEUF skal fortolkes således, at de er til hinder for en national skattelovgivning, der udelukkende indrømmer et pensionistskattefradrag til skattepligtige personer, som er i besiddelse af et kildeskattekort, hvilket kildeskattekort ikke udleveres, når denne pension, uanset om den beskattes i den skattepligtiges bopælsmedlemsstat, ikke er genstand for kildebeskatning i denne medlemsstat, navnlig henset til, at pensionsudbetaleren er hjemmehørende i en anden medlemsstat.

Hvad nærmere bestemt angår artikel 45 TEUF bemærkes, at da der er indført en forskellig behandling af skattepligtige personer, som bor i den berørte medlemsstat, alt efter i hvilken medlemsstat den alderspension, som de oppebærer, og som beskattes i denne medlemsstat, har sin oprindelse, og idet de skattepligtige personer, hvis pensionsudbetaleren er hjemmehørende på en anden medlemsstats område, afskæres fra en skattemæssig fordel i form af et skattefradrag, kan den nationale lovgivning afholde arbejdstagere fra at søge eller tage arbejde i en anden medlemsstat. For så vidt angår artikel 21 TEUF bemærkes, at for så vidt som den skattefordel, der består i et skattefradrag, nægtes den skattepligtig person, som har gjort brug af sin ret til frit at færdes og tage ophold i en anden medlemsstat end den medlemsstat, hvor han er statsborger, og som i medfør af sit ophold i denne anden medlemsstat modtager en pension, som udbetales af en pensionsudbetaler, som har hjemsted i sidstnævnte medlemsstat, befinder denne skatteyder sig i en ringere situation end de skattepligtige personer, som ikke har gjort brug af deres ret til frit at færdes og tage ophold i en anden medlemsstat.

En sådan forskelsbehandling kan ikke forklares med, at situationerne er objektivt forskellige. Skattefradraget blev nemlig indført med henblik på at forfølge en selektiv skattepolitik til fordel for de mest sårbare grupper i samfundet ved at give dem mulighed for at opnå en højere indkomst som følge af denne skattemæssige fordel. En hjemmehørende skattepligtig person, som modtager en alderspension, der har oprindelse i en anden medlemsstat, befinder sig set i forhold til dette formål imidlertid ikke nødvendigvis i en anden situation end den hjemmehørende skattepligtige person, som modtager en sådan pension fra en udbetaler, der er hjemmehørende i hans bopælsstat, eftersom begge disse skattepligtige personer kan tilhøre en af de mest sårbare grupper i samfundet. En sådan forskelsbehandling kan hverken begrundes med praktiske og administrative hensyn, eller med behovet for at opretholde sammenhængen i det nationale skattesystem. For det første er det nemlig, hverken er kildeskatteordningen eller den passende og praktiske karakter af udleveringen af et kildeskattekort som anfægtes, men derimod det katagoriske afslag på at indrømme en sådan skattemæssig fordel, når den berørte skattepligtige person ikke er i stand til at fremlægge et kildeskattekort, uanset om vedkommende opfylder de øvrige nødvendige betingelser for at udnytte den nævnte skattefordel. Det kan ikke på forhånd udelukkes, at den skattepligtige er i stand til at fremlægge relevant dokumentation, på grundlag af hvilken skattemyndighederne i beskatningsmedlemsstaten klart og præcist kan kontrollere, at der faktisk er oppebåret indtægt af pension modtaget fra en anden medlemsstat, og kontrollere arten af disse udgifter. For det andet udlignes den omhandlede skattemæssige fordel ikke ved en bestemt skatteopkrævning.

(jf. præmis 38, 40, 41, 44, 47, 48, 50, 53-55 og 61-63 samt domskonkl.)