ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
68.

Retten tilsidesatte således ikke efter min opfattelse sin begrundelsespligt, der følger af artikel 36 og 53 i statutten for Den Europæiske Unions Domstol. Ifølge statutten påhviler det ikke Retten i medfør af begrundelsespligten i sin fremstilling udtømmende og et for et at behandle alle de argumenter, der er fremført af parterne i sagen. Begrundelsen for dommen skal gøre det muligt for de berørte parter at få kendskab til begrundelsen for, at Retten ikke har godtaget deres argumenter, og for Domstolen at råde over de oplysninger, der er nødvendige for, at den kan udøve sin prøvelsesret ( 43 ). Dette er tilfældet i denne sag. Den begrundelse, som Retten har givet i den appellerede doms præmis 55 og 56, gør det muligt at forstå årsagerne til, at Retten fandt, at påberåbelsen af ligebehandlingsprincippet var irrelevant, og ikke fandt det nødvendigt at besvare alle argumenterne om overholdelse af dette princip.
122.

Hvad angår størrelsen og formen af denne tvangsbøde har Domstolen fastslået, at »det tilkommer [Domstolen] […], under udøvelsen af sin skønsbeføjelse, i overensstemmelse med fast retspraksis at fastsætte tvangsbøden således, at den på den ene side er tilpasset omstændighederne og på den anden side er afpasset det fastslåede traktatbrud og den pågældende medlemsstats betalingsevne […]. Kommissionens forslag vedrørende tvangsbøden binder ikke Domstolen og udgør blot et nyttigt sammenligningsgrundlag. Ligeledes er retningslinjer som dem, der er indeholdt i Kommissionens meddelelser, ikke bindende for Domstolen, men bidrager til at sikre gennemsigtigheden, forudsigeligheden og retssikkerheden i Kommissionens egne handlinger, når denne institution fremsætter forslag for Domstolen […]. I forbindelse med en sag på grundlag af artikel 260, stk. 2, TEUF vedrørende et vedvarende traktatbrud i en medlemsstat til trods for den omstændighed, at samme traktatbrud allerede er blevet konstateret i en første dom, der er afsagt i henhold til […] artikel 258 TEUF, skal Domstolen nemlig have mulighed for at fastsætte størrelsen af og formen på den pålagte tvangsbøde, som den finder passende, for at tilskynde denne medlemsstat til at bringe den manglende opfyldelse af de forpligtelser, der følger af Domstolens første dom, til ophør« ( 54 ).
16.

Essentielt har Supreme Court (øverste domstol) dermed spurgt til muligheden for at kombinere to retspraksislinjer. På den ene side er der nemlig ifølge Domstolens praksis fradragsret også for mislykkede investeringer. I forbindelse med omkostninger, der afholdes som forberedelse til en økonomisk virksomhed, kan fradragsretten også gøres gældende, når det ikke lykkes at optage den økonomiske virksomhed, og de tilsigtede afgiftspligtige transaktioner ikke finder sted ( 8 ). Det afgørende er alene, at den afgiftspligtige person har til hensigt at udøve økonomisk virksomhed, hvilket bestyrkes af objektive forhold ( 9 ). For det andet kan et holdingselskabs økonomiske virksomhed, som er en betingelse for fradragsretten, ifølge retspraksis navnlig ligge i, at det udfører administrative ydelser for det selskab, som det har købt en andel i ( 10 ).
56.

Hverken et lån eller et køb eller leje af et køretøj har nemlig i sig selv et formål for kunden i en afbetalingskøbskontrakt. Det, som en sådan kunde ønsker, er at benytte bilen på de vilkår, der er særlige for en afbetalingskøbskontrakt, og som ikke findes i forbindelse med nogen anden måde at erhverve et køretøj på. På den ene side modtager kunden således en ny bil, hvis specifikationer den pågældende selv vælger, idet udlejeren køber bilen efter den pågældende kundes anvisninger. Kunden kan derefter frit og alene disponere over bilen (med visse mindre begrænsninger), og normalt har vedkommende mulighed for at blive ejer af den ved kontraktens udløb. Disse særlige træk adskiller afbetalingskøb fra en simpel lejekontrakt. På den anden side er kunden ikke forpligtet til at betale bilens fulde pris med det samme, da der er tale om afbetaling. Kunden løber heller ingen økonomisk risiko ved at eje bilen, f.eks. risikoen for, at den går i stykker eller bliver skadet i uheld, eller ved at være nødt til at beholde den, indtil den er udrangeret, idet disse risici bæres af udlejeren så længe kunden ikke har udnyttet købsoptionen. Endelig er der ofte tillægsydelser, kunden nyder godt af, såsom serviceeftersyn af køretøjet. En afbetalingskøbskontrakt adskiller sig således set fra kundens synspunkt ligeledes fra en simpel lejekontrakt på en bil.
44.

Selv om det var tilfældet, at dette spørgsmål udtrykkeligt var blevet rejst for Retten, kan jeg konstatere, at appellanten ikke har bestridt, at de i regel 31, stk. 1, litra a)-d), i forordning nr. 2868/95 opregnede oplysninger, som en overdragelsesansøgning skal indeholde, allerede fremgik af indsigelsesskrivelsen og af anmodningen om ændring af navn og adresse af 9. april 2013, således som Retten anførte i den appellerede doms præmis 30. Appellanten har ganske vist i forbindelse med sin fremstilling herudover henvist til »bevisførelsen«, men har ikke anfægtet Rettens fortolkning eller dens anvendelse af regel 31, stk. 1 og 5, i forordning nr. 2868/95 og del E, afsnit 3, kapitel 1, punkt 3.5, i EUIPO’s retningslinjer, særlig denne forordnings regel 31, stk. 5, hvoraf klart fremgår, at det anses for tilstrækkeligt bevis for overdragelse som omhandlet i artikel 17 i forordning nr. 207/2009, at ansøgningen om registrering af en overdragelse er underskrevet af den registrerede indehaver af det ældre varemærke og af en efterfølgende rettighedsindehaver. Selv om appellanten dermed forsøger at redegøre for grundene til, at beviset for overdragelsen efter dennes mening ikke var tilstrækkeligt til at godtgøre intervenientens berettigelse til at rejse indsigelse, har appellanten imidlertid ikke identificeret nogen retlig fejl, som den appellerede dom er behæftet med.
49.

Endelig kan den foreliggende konstellation heller ikke sammenlignes med et foreningsmedlems medlemskontingent. Domstolen fastslog ganske vist i Kennemer Golf-sagen, at medlemskontingentet udgør et afgiftsgrundlag for moms, såfremt det udgør vederlaget for muligheden for at benytte foreningens faciliteter ( 14 ). For det første følger pligten til at betale medlemskontingentet nemlig ikke direkte af, at foreningen opnår et overskud eller tab, men beror på foreningens frihed til at fastsætte sine egne vedtægter. Desuden vedrørte kontingentet i den afgjorte sag en konkret ret for medlemmerne til at benytte foreningens sportsanlæg. I det foreliggende tilfælde afhænger størrelsen af det beløb, som TGE er blevet faktureret og har betalt, derimod alene af konsortiets økonomiske resultat. For det andet giver konsortiet ikke TGE mulighed for at udnytte dets aktiver og fakturerer et vederlag herfor. Det fakturerede beløb er derimod en følge af TGE’s status som selskabsdeltager og den deraf følgende pligt til at deltage i vinding og tab.
Andet direktivs artikel 1 og 2 bestemmer:

»Artikel 1

1. Den forsikring, der er omhandlet i artikel 3, stk. 1, i direktiv 72/166/EØF, skal dække tingsskade såvel som personskade.

[…]

4. Hver medlemsstat opretter eller godkender et organ, der mindst inden for den lovpligtige forsikrings grænser skal erstatte tingsskader og personskader, der forvoldes af et ukendt køretøj eller et køretøj, for hvilket den i stk. 1 omhandlede lovpligtige forsikring ikke er tegnet.

Første afsnit berører ikke medlemsstaternes ret til at tillægge eller undlade at tillægge dette organs intervention en subsidiær karakter samt til at fastlægge regler for regresretten mellem dette organ, den eller de personer, som er ansvarlige for ulykken, og andre forsikringsselskaber eller organer inden for social sikring, der skal yde skadelidte erstatning for samme skade. Medlemsstaterne må imidlertid ikke tillade, at organet gør udbetalingen af erstatning betinget af, at skadelidte på en eller anden måde godtgør, at skadevolderen er ude af stand til eller nægter at betale.

[…]

Artikel 2

1. Ved gennemførelsen af artikel 3, stk. 1, i direktiv 72/166/EØF skal de enkelte medlemsstater træffe passende foranstaltninger for at sikre, at enhver lovbestemmelse eller enhver klausul i en forsikringspolice, der er udstedt i overensstemmelse med artikel 3, stk. 1, i direktiv 72/166/EØF, og som bestemmer, at forsikringen ikke dækker nedenstående personers anvendelse af eller kørsel med køretøjet, ikke har nogen indvirkning på krav fra tredjemand, der lider skade ved et uheld:

– personer, som hverken udtrykkeligt eller stiltiende har tilladelse hertil, eller

– personer som ikke har et kørekort, der giver dem ret til at føre det pågældende køretøj, eller

– personer, som ikke efterlever retsforskrifterne vedrørende køretøjets tekniske og sikkerhedsmæssige stand.

Den i første led omhandlede bestemmelse eller klausul kan imidlertid gøres gældende over for personer, der frivilligt har taget plads i det skadevoldende køretøj, såfremt forsikringsselskabet kan bevise, at de vidste, at køretøjet var stjålet.

Medlemsstaterne kan – for så vidt angår skader, der indtræffer på deres område – undlade at anvende bestemmelsen i første afsnit, såfremt og i det omfang den skadelidte kan opnå dækning af den lidte skade i medfør af regler om social sikkerhed.

2. I tilfælde af, at køretøjet er stjålet eller tilegnet ved vold, kan medlemsstaterne bestemme, at det i artikel 1, stk. 4, omhandlede organ skal intervenere i stedet for forsikringsselskabet på de i nærværende artikels stk. 1 fastsatte betingelser; såfremt køretøjet er hjemmehørende i en anden medlemsstat, har dette organ i så fald ingen regresmulighed mod noget organ i denne medlemsstat.

Medlemsstater, der bestemmer, at det i artikel 1, stk. 4, omhandlede organ skal intervenere i tilfælde, hvor køretøjet er stjålet eller tilegnet ved vold, kan for tingsskade fastsætte en selvrisiko på op til 250 ECU, der kan gøres gældende over for skadelidte.«
83.

På baggrund af de ovenfor anførte betragtninger foreslår jeg, at Domstolen besvarer den anmodning om præjudiciel afgørelse, der er blevet forelagt af Sąd Rejonowy w Siemianowicach Śląskich (retten i første instans i Siemianowicach Śląskich), som følger: »Bestemmelserne i direktivet om kontraktvilkår skal fortolkes således, at de er til hinder for en national ordning som den i hovedsagen omhandlede, for så vidt som denne bestemmer, at et betalingspåbud på grundlag af en formgyldig egenveksel, som sikrer en erhvervsdrivendes krav over for en forbruger i henhold til en låneaftale, udstedes, uden at det prøves, om kontraktvilkårene i denne låneaftale er urimelige, og gør det uforholdsmæssigt vanskeligt for forbrugeren at indgive indsigelse mod betalingspåbuddet, idet den kun tillader retsinstansen at prøve, om kontraktvilkårene er urimelige på grundlag af forbrugerens klage herom, kræver af forbrugeren, at denne inden for to uger efter forkyndelsen af betalingspåbuddet anfører de faktiske omstændigheder og beviser, som giver retsinstansen mulighed for at foretage denne prøvelse, og indebærer en ulempe for forbrugeren med hensyn til betaling af sagsomkostninger.«
90.

Ganske vist er det fastsat i pensionsloven af 2004, at T&N fortsat har ansvaret for udbetalingen, såfremt der i dens formue er tilstrækkelige midler til at betale den fra statslig side fastsatte PPF-erstatning. Dette fører imidlertid ikke til, at bestemmelsen finder direkte anvendelse over for T&N. Tværtimod fastsætter pensionsloven af 2004 i det særlige tilfælde af overskud blot, at den supplerende faglige forsikringsordning ikke integreres i PPF, da der ikke er behov for tilskud. Også i dette tilfælde afvikles den supplerende faglige forsikringsordning dog efter Boards anvisninger, om end uden for PPF. Såfremt de beskyttede forpligtelser efter den nye vurdering overstiger aktiverne, skal PPF under alle omstændigheder overtage ansvaret.
Artikel 19 bestemmer:

»1. Medlemsstaterne træffer i overensstemmelse med deres nationale retssystemer de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at når personer, der betragter sig som krænket, fordi ligebehandlingsprincippet ikke er anvendt over for dem, over for en domstol eller en anden kompetent myndighed påviser faktiske omstændigheder, som giver anledning til at formode, at der har været tale om direkte eller indirekte forskelsbehandling, påhviler det sagsøgte at bevise, at ligebehandlingsprincippet ikke er blevet krænket.

2. Stk. 1 er ikke til hinder for, at medlemsstaterne indfører regler for bevisførelse, der er gunstigere for klager.

[…]

4. Stk. [1 og 2] finder endvidere anvendelse på:
Artikel 13 i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem ( 4 ) (herefter »momsdirektivet«) fastsætter, hvornår offentligretlige institutioner ikke anses for afgiftspligtige personer:

»1. Stater, regioner, amter, kommuner og andre offentligretlige organer anses ikke som afgiftspligtige personer for så vidt angår virksomhed eller transaktioner, som de udøver eller foretager i deres egenskab af offentlig myndighed, også selv om de i forbindelse med denne virksomhed eller disse transaktioner modtager gebyrer, afgifter, bidrag eller vederlag.

Når de udøver sådanne former for virksomhed eller foretager sådanne transaktioner, skal de dog betragtes som afgiftspligtige personer for så vidt angår disse former for virksomhed eller disse transaktioner, såfremt deres fritagelse for afgiftspligten ville føre til konkurrenceforvridning af en vis betydning.

Under alle omstændigheder anses offentligretlige organer som afgiftspligtige personer for så vidt angår de i bilag I anførte former for virksomhed, medmindre den udøvede virksomhed er ubetydelig. […]«
Samme direktivs artikel 8, stk. 1 og 2, bestemmer følgende:

»1. Medlemsstaterne indfører passende sanktioner og retsmidler over for krænkelser af de rettigheder og forpligtelser, der er fastsat i dette direktiv, og de træffer de foranstaltninger, der er nødvendige for at sikre, at sanktionerne og retsmidlerne finder anvendelse. Sanktionerne skal være effektive, stå i et rimeligt forhold til krænkelsen og være afskrækkende.

2. Hver medlemsstat træffer de foranstaltninger, der er nødvendige for at sikre, at rettighedshavere, hvis interesser påvirkes af en krænkelse på dens område, kan anlægge erstatningssøgsmål […]«.
34.

Det er på baggrund af disse betragtninger, at Domstolen har fastslået, at foreløbige vedtagelser af medlemsstaternes regeringer vedrørende institutionernes hjemsteder ikke er til hinder for, at Parlamentet under udøvelse af sin kompetence til selv at fastlægge sin forretningsordenen vedtager at holde et plenarmøde uden for Strasbourg, på betingelse af, at beslutningen herom dels har karakter af en undtagelse, dels er objektivt begrundet i hensynet til en god og forskriftsmæssig arbejdsgang i Parlamentet ( 18 ). Ifølge de grunde, Parlamentet havde fremført i den sag, Domstolen var blevet forelagt ved denne lejlighed, var det nødvendigt, at der hurtigt kunne organiseres kortvarige samlinger, navnlig inden for rammerne af budgetproceduren, hvilket Domstolen accepterede ( 19 ).
59.

En midlertidig ansættelse er i den mindste i den planlagte varighedsperiode nemlig i princippet ikke forbundet med en større usikkerhed for så vidt angår dens fortsatte beståen. Derfor er det allerede af denne grund ikke umuligt at sammenligne den med de fastansatte tjenestemænds situation. Tværtimod: Som jeg allerede har haft lejlighed til at redegøre for andetsteds ( 35 ), er behovet for beskyttelse af ansættelsesforholdets beståen i kontraktens løbetid netop ikke mindre for en arbejdstager med tidsbegrænset ansættelse end for en fastansat. I det foreliggende tilfælde er det ganske vist fastsat i national ret, at midlertidigt ansatte tjenestemænd kan afskediges før tid, når nødvendigheden og uopsætteligheden bortfalder. På baggrund af den omstændighed, at undervisningsperioden hvert år ophører ved sommerferiens start, måtte de berørte imidlertid netop ikke regne med, at forvaltningen kunne anse dette for et bortfald af den nævnte nødvendighed og uopsættelighed. Dette synspunkt fremhævede Kommissionen også særligt i retsmødet. I modsat fald kunne ansættelsen allerede fra begyndelsen have været tidsbegrænset til undervisningsperiodens ophør.
Artikel 4 i direktiv 2000/78 med overskriften »Erhvervsmæssige krav« bestemmer:

»1. Uanset artikel 2, stk. 1 og 2, kan medlemsstaterne bestemme, at ulige behandling, som er baseret på en egenskab, der har forbindelse med en eller flere af de i artikel 1 anførte grunde, ikke udgør forskelsbehandling, hvis den pågældende egenskab på grund af karakteren af bestemte erhvervsaktiviteter eller den sammenhæng, hvori sådanne aktiviteter udøves, udgør et regulært og afgørende erhvervsmæssigt krav, forudsat at målet er legitimt, og at kravet står i rimeligt forhold hertil.

2. I forbindelse med kirker og andre offentlige eller private organisationer, hvis etik er baseret på religion eller tro, kan medlemsstaterne, for så vidt angår disse organisationers erhvervsmæssige aktiviteter, i deres nationale lovgivning, som gælder på datoen for vedtagelsen af dette direktiv, opretholde eller i en kommende lovgivning, som er baseret på national praksis, som gælder på datoen for vedtagelsen af dette direktiv, fastsætte bestemmelser om, at ulige behandling på grund af en persons religion eller tro ikke udgør forskelsbehandling, når denne religion eller tro, under hensyn til disse aktiviteters karakter eller den sammenhæng de indgår i, udgør et regulært, legitimt og berettiget erhvervsmæssigt krav på baggrund af organisationens etik. Denne ulige behandling udøves under overholdelse af medlemsstaternes forfatningsmæssige bestemmelser og principper samt de generelle principper i [EU-]retten og kan ikke berettige til forskelsbehandling med anden begrundelse.

Under forudsætning af at dette direktiv i øvrigt overholdes, er det således ikke til hinder for, at kirker og andre offentlige eller private organisationer, hvis etik er baseret på religion eller tro, og som handler i overensstemmelse med den nationale forfatning og lovgivning, kan kræve af personer, der arbejder for dem, at de har en redelig indstilling til og er loyale over for organisationens etik.«
60.

Den foreliggende sag er i øvrigt på ingen måde den første, i hvilken Domstolen ud fra en væsentlighedsbetragtning har skullet træffe afgørelse om den rette hjemmel for så vidt angår omfattende samarbejds- eller partnerskabsaftaler mellem Unionen og visse udviklings- eller vækstøkonomilande ( 26 ). Domstolen har også allerede anlagt sådanne væsentlighedsbetragtninger for så vidt angår forholdet mellem FUSP og de politikområder, der er gjort til fællesskabsanliggender; disse faldt i nogle tilfælde ud til fordel for, i andre til skade for FUSP ( 27 ). På denne baggrund er Rådets frygt for, at væsentlighedsbetragtninger ville føre til, at FUSP nødvendigvis kommer til kort, ubegrundet. Henset til gældende retspraksis ( 28 ) skal imidlertid navnlig Rådets mundtlige argument om, at det på forhånd er udelukket at anvende en væsentlighedsbetragtning, såfremt emnet vedrører FUSP, forkastes.
44.

Endelig ville en kategorisering af omkostningerne også føre til et paradoks. Jeg er (ligesom den tjekkiske regering) af den opfattelse, at en kreditor, som i tilfælde af forsinket betaling gør brug af bistand fra en jurist fra sin egen virksomhed, kun ville kunne opnå en fast kompensation på 40 EUR for inddrivelsen af sin gæld, selv om han var i stand til at godtgøre, at disse omkostninger rent faktisk var højere. Såfremt der derimod gøres brug af ekstern advokatbistand, ville en rimelig kompensation for alle omkostninger muligvis overstige det faste beløb på 40 EUR som kompensation for kreditors interne omkostninger. Denne fortolkning ville således medføre en uberettiget forskelsbehandling af sammenlignelige situationer. Desuden ville en sådan fortolkning i praksis tilskynde kreditor til at gøre brug af ekstern advokatbistand i stedet for at anvende egne jurister, som normalt er mindre omkostningskrævende. En kategorisering af omkostningerne ville med andre ord kunne medføre en kunstig og uberettiget forøgelse af den gæld, der er genstand for forsinket betaling, dvs. en overkompensation.
21.

I dette kapitel findes bl.a. forordningens artikel 8 med overskriften »Mulighed for at nægte at modtage dokumentet«, som har følgende ordlyd: »1. Den modtagende instans underretter under anvendelse af formularen i bilag II adressaten om, at han kan nægte at modtage det dokument, der skal forkyndes, i forbindelse med forkyndelsen eller ved at returnere dokumentet til den modtagende instans senest en uge efter, hvis det ikke er affattet på eller ledsaget af en oversættelse til et af følgende sprog: a) et sprog, som adressaten forstår, eller b) modtagerstatens officielle sprog eller, hvis der er flere officielle sprog i den pågældende medlemsstat, det officielle sprog eller et af de officielle sprog på det sted, hvor forkyndelsen skal finde sted. 2. Har den modtagende instans fået oplyst, at adressaten nægter at modtage dokumentet, jf. stk. 1, underretter den straks den fremsendende instans herom under anvendelse af den i artikel 10 omhandlede formular og returnerer anmodningen og de dokumenter, der ønskes oversat, til den fremsendende instans. 3. Har adressaten nægtet at modtage dokumentet, jf. stk. 1, kan forkyndelsen af dokumentet afhjælpes ved, at dokumentet forkyndes for adressaten i overensstemmelse med bestemmelserne i denne forordning ledsaget af en oversættelse til et af de i stk. 1 omhandlede sprog. I så fald er datoen for dokumentets forkyndelse den dato, på hvilken dokumentet ledsaget af oversættelsen forkyndes i overensstemmelse med modtagerstatens lovgivning. Hvis et dokument i henhold til en medlemsstats lovgivning skal forkyndes inden for en bestemt frist, er den dato, der gælder i forhold til rekvirenten, dog den, på hvilken det oprindelige dokument blev forkyndt, jf. artikel 9, stk. 2. […]«
48.

Jeg er ikke uden for enhver tvivl overbevist af Tysklands ræsonnement her. Navnlig bygger Tysklands tilgang på den forudsætning, at målet, som er at støtte arbejdstagere, der stilles økonomisk ufordelagtigt, kan antages at forsvinde, når modtageren af den pågældende ydelse bliver pensionsberettiget. Dette forudsætter, at pensionen er tilstrækkelig høj til at kompensere for dette økonomiske behov. Selv om alderspension fra staten kan variere mellem medlemsstaterne, kan det ikke antages, at en sådan pension, selv ikke, når den udbetales med den fulde sats, i alle tilfælde er tilstrækkelig til, at modtageren kan opretholde et komfortniveau. Når det pågældende beløb nedsættes for at tage højde for førtidig udbetaling, er det endnu mere sandsynligt, at det modtagne beløb ikke vil udgøre en tilfredsstillende indkomst. I så fald kan det ikke hævdes, at modtagerens økonomiske behov »kan antages at forsvinde«. Jeg konkluderer derfor, at målet, nemlig at sikre en tilfredsstillende indkomst for arbejdstagere under omstændigheder som dem, der gælder for Surjit Singh Bedi, kun kan antages at forsvinde – og at foranstaltningen dermed kan betragtes som hensigtsmæssig – når forskellen mellem det pensionsbeløb, som de er berettiget til, og den overgangshjælp, som er bragt til ophør, ikke gør, at disse arbejdstagere vender tilbage, eller risikerer at vende tilbage, til en situation, hvor de har det økonomiske behov, som overgangshjælpen var tænkt som en afhjælpning af. Det tilkommer den nationale domstol at tage stilling til, om dette er tilfældet.