ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
DA Den Europæiske Unions Tidende C 104/22

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Oberster Gerichtshof (Østrig) den 17. januar 2017 — Verein für Konsumenteninformation mod Deutsche Bahn AG

(Sag C-28/18)

(2018/C 104/28)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Oberster Gerichtshof

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Verein für Konsumenteninformation

Sagsøgt: Deutsche Bahn AG

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 9, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 260/2012 af 14. marts 2012 om tekniske og forretningsmæssige krav til kreditoverførsler og direkte debiteringer i euro og om ændring af forordning (EF) nr. 924/2009 (herefter »SEPA-forordningen«) (1) fortolkes således, at betalingsmodtageren forbydes at gøre betaling ved direkte debiteringsordning afhængig af, at betaleren har bopæl i den medlemsstat, hvor også betalingsmodtageren har sin bopæl eller sit hjemsted, når betaling også tillades på anden måde, f.eks. med kreditkort?

(1) EUT 2012, L 94., s. 22.
—

Afgørelse vedtaget i tilknytning til samlingen i Rådet for Den Europæiske Union af 20. november 2017 — 14559/17 i rådssammensætningen Rådet for Almindelige Anliggender, offentliggjort ved en pressemeddelelse indeholdende referatet (Outcome of the Council Meeting (3579th Council meeting)) annulleres, for så vidt som den udpeger Amsterdam som det nye hjemsted for Det Europæiske Lægemiddelagentur, og det fastslås følgelig, at det nye hjemsted skal tildeles byen Milano.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 94/14

Sag anlagt den 18. januar 2018 — Europa-Kommissionen mod Den Hellenske Republik

(Sag C-36/18)

(2018/C 094/17)

Processprog: græsk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved D. Triantafyllou, M Morales Puerta og G. von Rintelen)

Sagsøgt: Den Hellenske Republik

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Den Hellenske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 15 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/89/EU af 23. juli 2014 om rammerne for maritim fysisk planlægning (1), idet det ikke har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme direktivet, eller ikke har underrettet Kommissionen herom.

— Den Hellenske Republik pålægges at betale en tvangsbøde på 31 416 EUR for hver dags forsinkelse med opfyldelsen af Domstolens dom.

— Den Hellenske Republik tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

I henhold til direktivets artikel 15 skal medlemsstaterne gennemføre direktivet i deres nationale retsorden for så vidt angår rammerne for maritim fysisk planlægning senest den 18. september 2016 og skal straks underrette Kommissionen herom. Kommissionen har imidlertid ikke modtaget nogen noget svar på hverken den åbningsskrivelse eller den begrundede udtalelse, som den har fremsendt til Den Hellenske Republik, og nedlæger følgelig påstand om at det fastslås, at medlemsstaten har tilsidesat sine forpligtelser ved ikke at gennemføre et bindende direktiv, i henhold til artikel 258 TEUF.

Med henblik på at indføre en proces, hvorved de relevante medlemsstaters myndigheder analyserer og organiserer menneskelige aktiviteter i havområder for at nå økologiske, økonomiske og sociale mål, nedlægger Kommissionen samtidig påstand om at der — i overensstemmelse med Kommissionens offentliggjorte praksis vedrørende anvendelse af artikel 260, stk. 3, TEUF (2) — pålægges en tvangsbøde på 31 416 EUR pr. dag, idet der særligt tages hensyn til overtrædelsens grovhed (dvs. de formål, der forfølges med direktivet på området for fiskeripolitikken, søtransport, bevarelse og beskyttelse af miljøet og energi men også disses betydning for de berørte erhvervsdrivende).

(1) EUT 2014, L 25, s. 135

(2) EUT 2011, C 12, s. 1.
1)

Skal artikel 4 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2015/2424 (1) af 16. december 2015 om ændring af Rådets forordning (EF) nr. 207/2009 om EF-varemærker m.m.. fortolkes således, at artikel 7, stk. 1, litra e), nr. iii), i den nye affattelse finder anvendelse på en rets efterprøvelse af gyldigheden [jf. artikel 52, stk. 1, litra a), i forordning nr. 207/2009], som foretages, efter at ændringen er trådt i kraft, dvs. efter den 23. marts 2016, selv hvis sagen vedrører en erklæring om ugyldighed, hvor sagen blev anlagt før dette tidspunkt og altså vedrører et varemærke, der er blevet registreret før denne dato?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 142/25

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunale di Bari (Italien) den 19. januar 2018 — straffesag mod Massimo Gambino og Shpetim Hyka

(Sag C-38/18)

(2018/C 142/34)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Tribunale di Bari

Tiltalte i straffesagen

Massimo Gambino og Shpetim Hyka

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 16, 18 og 20, litra b), i direktiv 2012/29/EU (1) fortolkes således, at de er til hinder for, at ny afhøring af ofre finder sted over for den ændrede ret, såfremt en af parterne i sagen i medfør af artikel 511, stk. 2, og 525, stk. 2, i codice di procedura penale (såsom de er blevet fortolket i fast retspraksis) nægter at give samtykke til oplæsning af referatet af de forklaringer, som samme ofre tidligere har afgivet over for en anden ret inden for rammerne af samme sag under en kontradiktorisk procedure?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2012/29/EU af 25.10.2012 om minimumsstandarder for ofre for kriminalitet med hensyn til rettigheder, støtte og beskyttelse og om erstatning af Rådets rammeafgørelse 2001/220/RIA (EUT L 315, s. 57).
1)

Skal artikel 6, stk. 4, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/98/EF (1) af 19. november 2008 om affald og om ophævelse af visse direktiver fortolkes således, at en national retsakt er i overensstemmelse med denne bestemmelse, når det fremgår af retsakten, at såfremt der ikke på EU-plan er blevet fastlagt kriterier for affaldsfasens ophør for visse særlige former for affald, afhænger affaldsfasens ophør af, om der for en konkret type affald er blevet fastlagt kriterier i en national, almengyldig retsakt?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 142/26

Appel iværksat den 22. januar 2018 af Europa-Kommissionen til prøvelse af dom afsagt af Retten (Anden Udvidede Afdeling) den 10. november 2017 i sag T-180/15, Icap plc m.fl. mod Europa-Kommissionen

(Sag C-39/18 P)

(2018/C 142/35)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Europa-Kommissionen (ved T. Christoforou, V. Bottka, M. Farley og B. Mongin, som befuldmægtigede)

De andre parter i appelsagen: Icap plc, Icap Management Services Ltd og Icap New Zealand Ltd (ICAP)

Appellanterne har nedlagt følgende påstande

— Dommen ophæves (præmis 281-299 og domskonklusionen), for så vidt som den annullerede bøderne i den anfægtede afgørelses artikel 2.

— Det femte og sjette anbringende i ICAP’s stævning for Retten, som vedrørte bøderne, forkastes, og der fastsættes passende bøder til ICAP under anvendelse af Domstolens fulde prøvelsesret.

— ICAP tilpligtes at betale alle sagsomkostningerne, og omkostningerne i dommen i første instans fordeles, så de afspejler afgørelsen i appelsagen

Anbringender og væsentligste argumenter

Kommissionen har støttet sin appel på det følgende enkelte appelanbringende.

Kommissionen har gjort gældende, at Retten i sin dom i sag T-180/15, Icap plc m.fl. mod Kommissionen, EU:T:2017:795, fejlagtigt anvendte Domstolens praksis vedrørende begrundelsespligten i forbindelse med pålæggelse af bøder. Rettens dom afviger fra den ledende dom i sag C-194/14 P, AC Treuhand mod Kommissionen, EU:C:2015:717, præmis 66-69, og pålægger Kommissionen en strengere forpligtelse til mere detaljeret at begrunde den metode, der anvendes til at beregne bøder, som pålægges for overtrædelse af artikel 101 TEUF, særligt ved anvendelsen af bøderetningslinjernes punkt 37. Kommissionens appel tilsigter at få afhjulpet de alvorlige retlige fejl, som Retten begik, som, hvis de blev accepteret, ville være skadelige for Kommissionens evne til at fastlægge passende bøder med tilstrækkelig afskrækkende virkning. En korrekt fortolkning af begrundelsespligten, som svarer til de krav i retspraksis, der er beskrevet i sag C-194/14 P, AC Treuhand, præmis 68, er af afgørende betydning for at nå dette mål. Modsat vil en strengere begrundelsespligt for bøderne omfattende interne overvejelser og beregninger af midlertidig karakter gøre indgreb i Kommissionens skønsbeføjelse ved fastsættelsen af bøder, herunder når den anvender bøderetningslinjernes punkt 37. Sidstnævnte punkt blev netop affattet med det formål at give Kommissionen mulighed for at afvige fra bøderetningslinjerne i atypiske sager, som eksempelvis ved pålæggelse af bøder over for medvirkende. Som anerkendt af Unionens retsinstanser er det afgørende for Kommissionen at bevare sin skønsbeføjelse ved fastsættelsen af passende bøder.
1)

Skal § 4 i rammeaftalen om tidsbegrænset ansættelse, der er optaget som bilag til direktiv 1999/70 (1), fortolkes således, at den er til hinder for en national retsforskrift, som i forbindelse med én og samme omstændighed (ophøret af en entreprise mellem arbejdsgiveren og en tredjepartsvirksomhed efter sidstnævntes ønske) fastsætter en lavere erstatning for ophøret af en tidsbegrænset ansættelse med henblik på et bestemt arbejde eller en bestemt tjenesteydelse svarende til varigheden af den nævnte entreprise, end for ophøret af en tidsubegrænset ansættelse af tilsvarende arbejdstagere på grund af en kollektiv afskedigelse begrundet i produktionsmæssige hensyn som følge af ophøret af den nævnte entreprise?
2)

Er en medlemsstats praksis, hvorefter der i forbindelse med en undersøgelse af de relevante bestemmelser om morarenter sondres mellem, hvorvidt den nationale afgiftsmyndighed ikke tilbagebetalte afgiften under overholdelse af de på daværende tidspunkt gældende nationale bestemmelser — som i øvrigt var i strid med fællesskabsretten — eller om den gjorde dette under tilsidesættelse af disse bestemmelser, og som — for så vidt angår de påløbne renter på den moms, hvis tilbagebetaling ikke kunne søges inden for en rimelig frist som følge af et krav i den nationale ret, som Domstolen havde erklæret uforeneligt med EU-retten — fastlægger to adskilte perioder, i overensstemmelse med fællesskabsretten, navnlig momsdirektivets bestemmelser (navnlig artikel 183) og ækvivalensprincippet, effektivitetsprincippet og proportionalitetsprincippet, således at — de afgiftspligtige i den første periode kun har ret til at opkræve morarenter svarende til centralbankens basisrente, i betragtning af at den ungarske lovgivning, der var i strid med fællesskabsretten, stadig var gældende på daværende tidspunkt, og de ungarske afgiftsmyndigheder derfor ikke handlede ulovligt ved ikke at give tilladelse til inden for en rimelig frist at betale den moms, der fremgik af fakturaerne, hvorimod — der i den anden periode skal betales en rente svarende til det dobbelte af centralbankens basisrente — som i øvrigt finder anvendelse i tilfælde af forsinket betaling i henhold til den pågældende medlemsstats lovgivning — udelukkende for så vidt angår den forsinkede betaling af morarenterne for den første periode?
1)

I et tilfælde, hvor der er indført »nye restriktioner« for familiesammenføring mellem ægtefæller, der som udgangspunkt strider mod stand still-bestemmelsen i artikel 13 i afgørelse nr. 1/80 (den til aftalen af 12. september 1963 mellem Det Europæiske Økonomiske Fællesskab og Tyrkiet om en associering mellem Det Europæiske Økonomiske Fællesskab og Tyrkiet knyttede afgørelse nr. 1/80 af 19. september 1980 fra Associeringsrådet om udvikling af associeringen), og disse restriktioner begrundes med det af Domstolen i dommen af 12. april 2016 i sag C-561/14 (1), Genc, jf. også dommen af 10. juli 2014 i sag C-138/13 (2), Dogan, anerkendte hensyn til »vellykket integration«, kan da en regel som den danske udlændingelovs § 9, stk. 7 — der blandt andet betyder, at det overordnet er en betingelse for familiesammenføring mellem en person, som er tredjelandsstatsborger og har opholdstilladelse i Danmark, og dennes ægtefælle, at parrets tilknytning til Danmark er større end til Tyrkiet — anses for »begrundet i et tvingende alment hensyn, som er egnet til at sikre virkeliggørelsen af det forfulgte lovlige formål og ikke går videre end, hvad der er nødvendigt for at nå formålet«?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 142/36

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesgerichtshof (Tyskland) den 19. februar 2018 — Vanessa Gambietz mod Erika Ziegler

(Sag C-131/18)

(2018/C 142/48)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Bundesgerichtshof

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Vanessa Gambietz

Sagsøgt: Erika Ziegler

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 6, stk. 3, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/7/EU af 16. februar 2011 om bekæmpelse af forsinket betaling i handelstransaktioner (1) fortolkes således, at det i direktivets artikel 6, stk. 1, nævnte faste beløb på 40 EUR skal modregnes i eksterne omkostninger til inddrivelse, der som følge af skyldnerens forsinkede betaling er påløbet til at engagere en advokat forud for retssagen og derfor skal kompenseres i henhold til direktivets artikel 6, stk. 3?

(1) EUT 2011, L 48, s. 1.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 134/16

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Visoki upravni sud (Kroatien) den 8. februar 2018 — Hrvatska banka za obnovu i razvitak (HBOR) mod Povjerenik za informiranje Republike Hrvatske

(Sag C-90/18)

(2018/C 134/22)

Processprog: kroatisk

Den forelæggende ret

Visoki upravni sud

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Hrvatska banka za obnovu i razvitak (HBOR)

Sagsøgt: Povjerenik za informiranje Republike Hrvatske

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 15, stk. 3, andet afsnit, TEUF og artikel 4, stk. 1 og 2, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1049/2001 af 30. maj 2001 om aktindsigt i Europa-Parlamentets, Rådets og Kommissionens dokumenter (EFT 2001, L 145, s. 43) fortolkes således, at de er til hinder for en national lovgivning, der omfatter en mulighed for ubegrænset aktindsigt i oplysninger om anvendelsen af offentlige midler, selv om disse oplysninger på den anden side er underlagt en begrænsning af aktindsigten, fordi de er en forretningshemmelighed (bankhemmelighed)?
3)

Har en medlemsstat ret til, inden den anerkender et barn, som ikke er efterkommer i lige linje til EØS-statsborgeren, som direkte efterkommer i henhold til artikel 2, nr. 2), litra c), at undersøge, om procedurerne for at sætte barnet under den pågældende EØS-statsborgers værgemål eller tillægge denne forældremyndighed over barnet gjorde det muligt at tage tilstrækkeligt hensyn til det pågældende barns tarv?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 134/15

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Oberlandesgericht Karlsruhe (Tyskland) den 4. januar 2018 — straffasag mod Detlef Meyn

(Sag C-9/18)

(2018/C 134/20)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Oberlandesgericht Karlsruhe

Parter i hovedsagen

Tiltalt i straffesagen: Detlef Meyn

Præjudicielt spørgsmål

Gælder pligten til anerkendelse efter artikel 2, stk. 1, i Europa-Parlamentet og Rådets direktiv 2006/126/EF af 20. december 2006 om kørekort (1) (herefter »tredje kørekortdirektiv«) — også, når en medlemsstat i Den Europæiske Union har ombyttet et kørekort uden at foretage egnethedskontrol, hvis det forrige kørekort ikke er omfattet af pligten til anerkendelse (her: det forrige kørekort udstedt af en anden medlemsstat i Den Europæiske Union beroede for sit vedkommende på ombytning af et kørekort udstedt af et tredjeland, jf. tredje kørekortsdirektivs artikel 11, stk. 6, tredje punktum)?

(1) EUT L 403, s. 18.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 134/16

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Vestre Landsret (Danmark) den 2. februar 2018, Skatteministeriet mod KPC Herning

(Sag C-71/18)

(2018/C 134/21)

Processprog: dansk

Den forelæggende ret

Vestre Landsret

Parter

Sagsøger: Skatteministeriet

Sagsøgte: KPC Herning

Præjudicielt spørgsmål

Er det foreneligt med momssystemdirektivets (1) artikel 135, stk. 1, litra j, jf. artikel 12, stk. 1, litra a, og stk. 2, sammenholdt med artikel 135, stk. 1, litra k, jf. artikel 12, stk. 1, litra b, og stk. 3, at en medlemsstat under omstændigheder som de i hovedsagen foreliggende betragter en levering af en fast ejendom, hvorpå der på leveringstidspunktet er opført en bygning, som et momspligtigt salg af en byggegrund, når det er parternes hensigt, at bygningen skal rives helt eller delvist ned for at gøre plads til en ny bygning?

(1) Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (EUT 2006 L 347, s. 1)
1)

Udgør indgåelsen af en aftale, hvorefter et selskab til et andet selskab udlejer en fast ejendom, hvori der tidligere blev udøvet særlig restaurantvirksomhed, idet aftalen også omfatter samtlige blivende investeringsgoder og inventar, og det lejende selskab fortsætter samme restaurantvirksomhed under samme navn som tidligere, virksomhedsoverdragelse i medfør af artikel 19 og 29 i direktiv 2006/112/EF (1)?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 123/13

Sag anlagt den 14. februar 2018 — Europa-Kommissionen mod Den Italienske Republik

(Sag C-122/18)

(2018/C 123/19)

Processprog: italiensk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved G. Gattinara og C. Zadra, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Den Italienske Republik

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Den Italienske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/7/EU af 16. februar 2011 om bekæmpelse af forsinket betaling i handelstransaktioner (EUT 2011, L 48, s. 1), navnlig de i dette direktivs artikel 4 omhandlede forpligtelser, idet den har undladt og fortsat undlader at sikre, at de offentlige myndigheders tilbagebetaling af deres handelsgæld ikke overskrider fristerne på 30 eller 60 kalenderdage.

— Den Italienske Republik tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Det fremgår af de beviser, som Kommissionen er i besiddelse af, og som er baseret på oplysninger, som Den Italienske Republik er fremkommet med under den administrative procedure, at de betalingsfrister på 30 og 60 dage, som er fastsat i artikel 4 i direktiv 2011/7/EU om bekæmpelse af forsinket betaling i handelstransaktioner, overskrides ikke blot af enkelte enheder, men af hele kategorier af offentlige myndigheder, og dette ikke kun i forbindelse med en enkelt handelstransaktion, men i form af gennemsnitlige betalingsfrister, dvs. i forhold til samtlige transaktioner, som disse myndigheder har indgået, og endelig er disse overskridelser ikke sket i et begrænset tidsrum, men derimod vedvarende siden september 2014 indtil anlæggelsen af nærværende søgsmål. Kommissionen er af den opfattelse, at det er godtgjort, at der foreligger en fortsat og systematisk tilsidesættelse af direktivets artikel 4.
4)

Uanset besvarelserne af spørgsmål 1), 2) og 3): Er EU-retten, navnlig fri udveksling af tjenesteydelser (artikel 56 og 57 TEUF), til hinder for en national ordning, hvorefter det er et ufravigeligt krav, at virksomheder, der udstationerer arbejdstagere på en anden medlemsstats område med henblik på levering af en tjenesteydelse, overholder arbejds- og ansættelsesvilkår i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i direktivets artikel 3, stk. 1, samt overholder forpligtelser i tilknytning hertil (så som navnlig forpligtelsen til at anmelde grænseoverskridende udstationering af arbejdstagere til en myndighed i værtsmedlemsstaten samt til at medbringe dokumentation for størrelsen af lønnen til disse arbejdstagere og for, at de er omfattet af en social sikringsordning), tillige i de tilfælde, hvor de arbejdstagere, der er blevet udstationeret på tværs af grænserne, (for det første) tilhører det mobile personale i en jernbanevirksomhed, der driver grænseoverskridende virksomhed eller en virksomhed, der leverer tjenesteydelser, der er typiske for en jernbanevirksomhed (forplejning af passagerer med mad og drikke; service om bord) i tog, der passerer grænserne mellem medlemsstaterne, og hvor udstationeringen (for det andet) overhovedet ikke beror på en tjenesteydelsesaftale, eller i det mindste ikke beror på en aftale om levering af tjenesteydelser mellem den udstationerende virksomhed og tjenesteydelsesmodtageren, der driver virksomhed i en anden medlemsstat, idet den udstationerende virksomheds forpligtelse over for tjenesteydelsesmodtageren — der driver virksomhed i en anden medlemsstat ved hjælp af underkontrahenter (en underkontrahentkæde) — og hvor det udstationerede personale, der (for det tredje) ikke er ansat af den udstationerende virksomhed, men af en tredjemand, som overlod sine ansatte til den udstationerende virksomhed allerede i den medlemsstat, hvor den udstationerende virksomhed har hjemsted?
1)

Skal bestemmelserne i artikel 2, nr. 3) og 5), i direktiv 2009/72/EF (1) fortolkes således, at det eneste kriterium for sondringen mellem distributionsnettet og transmissionsnettet og dermed mellem aktiviteterne »distribution« og »transmission« af elektricitet er spændingsniveauet, og at medlemsstaterne trods deres handlefrihed til at henføre netbrugerne til den ene eller den anden type af net (transmissions- eller distributionsnet) ikke må indføre ejendomsretten til de aktiver, der benyttes til at udøve disse aktiviteter, som et yderligere kriterium for sondringen mellem aktiviteterne transmission og distribution?
1)

Skal artikel 18, 21 og 165 TEUF fortolkes således, at bestemmelsen i et regelsæt for atletik, som et idrætsforbund i en medlemsstat har opstillet, og hvorefter en person kun kan deltage i nationale mesterskaber, såfremt vedkommende er statsborger i den pågældende medlemsstat, udgør ulovlig forskelsbehandling?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 152/5

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesfinanzhof (Tyskland) den 24. januar 2018 — Finanzamt Trier mod Cardpoint GmbH som er indtrådt i Moneybox Deutschland GmbH’s rettigheder

(Sag C-42/18)

(2018/C 152/06)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Bundesfinanzhof

Parter i hovedsagen

Revisionsappellant: Finanzamt Trier

Revisionsindstævnt: Cardpoint GmbH som er indtrådt i Moneybox Deutschland GmbH’s rettigheder

Præjudicielt spørgsmål

Er tekniske og administrative skridt, som en tjenesteyder udfører for en bank, der driver en pengeautomat, og dennes kontantudbetalinger via pengeautomater, afgiftsfri i henhold til artikel 13, afsnit B, litra d), nr. 3), i direktiv 77/388/EØF (1), når tilsvarende tekniske og administrative skridt, som en tjenesteyder udfører for kortbetalinger i forbindelse med salg af biografbilletter, i henhold til Den Europæiske Unions Domstols dom af 26. maj 2016, Bookit (C-607/14, EU:C:2016:355) ikke er afgiftsfri i henhold til denne bestemmelse?

(1) Rådets sjette direktiv 77/388/EØF af 17.5.1977 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter — Det fælles merværdiafgiftssystem: ensartet beregningsgrundlag (EFT L 145, s. 1).
2.

Med det første appelanbringende anføres det, at den appellerede dom er ukorrekt, idet Retten fejlagtigt fastslog, at ansøgningen om registrering af EU-varemærke nr. 13 945 423 EZMIX var beskrivende som omhandlet i EU-varemærkeforordningens artikel 7, stk. 1, litra c), og ikke havde tilstrækkeligt særpræg som omhandlet i denne forordnings artikel 7, stk. 1, litra b), og artikel 7, stk. 2. Henset til at EZMIX i dets helhed har særpræg, tog Retten fejl, da den fastslog, at der i henhold til forordningen var grundlag for afslag. Retten undlod at tage hensyn til alle sagens relevante omstændigheder for så vidt angår ansøgningens betydning, anvendelse og tilknytning i forhold til den relevante kundekreds. Retten begik derfor en retlig fejl.