ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Kommissionen mener på denne baggrund, at bekendtgørelsen giver detailhandleren mulighed for en anden løsning af problemet end den, der umiddelbart fremgår af bekendtgørelsen, idet han kan skubbe forpligtelsen fra sig og overvælte den på de tidligere distributionsled. Den pågældende byrde hviler i realiteten ikke på detailhandleren, men på de andre involverede erhvervsdrivende, og i sidste instans på fabrikanten selv.

Kommissionen anfører, at bekendtgørelsen indebærer ekstra udgifter i flere led for erhvervsdrivende, der eksporterer til Det forenede Kongerige, dels på grund af selve mærkningen, dels fordi der må oprettes særlige produktionsserier og lagre. Selv om de britiske bestemmelser finder anvendelse uden forskel på indenlandske og importerede varer, udgør de derfor i forhold til eksportørerne en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ restriktion i strid med artikel 30.

Heroverfor har Det forenede Kongerige i det væsentlige anført, at bekendtgørelsen ikke er rettet imod importen, men at den kun vedrører detailhandelen på det britiske marked. Det bestrides, at det som hævdet af Kommissionen er muligt at overvælte byrderne, altså at bekendtgørelsen lægger hindringer i vejen for importen. I denne forbindelse gøres det navnlig gældende, at oprindelsesmærkning, ligesom førelsen af særlige produktionsserier og lagre i fremstillingsleddet, er en almindeligt forekommende forretningsmæssig forteelse, og at de udgifter, ordningen giver anledning til, under alle omstændigheder er ubetydelige.

Subsidiært — for det tilfælde at det måtte blive antaget, at artikel 30 som udgangspunkt finder anvendelse på det foreliggende forhold — gør Det forenede Kongerige gældende, at bekendtgørelsen er tilstrækkelig begrundet i forbrugerbeskyttelseshensyn. Under henvisning til Domstolens dom i »Cassis de Dijon«-sagen ( 5 ) anfører Det forenede Kongerige, at bekendtgørelsen er nødvendig for at varetage disse hensyn, der falder ind under begrebet afgørende offentlige hensyn, hvorfor bestemmelserne i artikel 30 kan fraviges.

Da det drejer sig om en fravigelse af grundsætningen om de frie varebevægelser, mener Kommissionen, at begrebet forbrugerbeskyttelseshensyn i denne forbindelse må fortolkes snævert. Begrebet kan derfor kun begrunde foranstaltninger, der har til formål at hindre en vildledning af forbrugerne. I denne forbindelse kan en oprindelsesmærkning ikke betragtes som nødvendig for en sådan beskyttelse.
2.

Jeg fastholder derfor det forslag, som jeg havde den ære at fremsætte for Domstolen den 31. januar 1985. Jeg foreslår herefter, at Domstolen træffer følgende bestemmelse: a) Sagsøgernes lønsedler for december 1982 annulleres, eftersom de sagsøgte institutioner i forbindelse med gennemførelsen af Rådets forordning nr. 3139/82 i strid med artikel 16, stk. 1, og 17, stk. 1, i tjenestemandsvedtægtens bilag VII, jfr. vedtægtens artikel 62, stk. 1, ikke tog hensyn til, at de beløb, der skyldtes i henhold til forordningen, blev udbetalt for sent. Endvidere annulleres afvisningerne af sagsøgernes klager. b) Rådet, Det økonomiske og sociale Udvalg samt Kommissionen betaler morarenter med 6% p. a. af de lønefterbetalinger, der er foretaget i medfør af forordning nr. 3139/82, fra de efterbetalte beløbs forfaldstid og til betaling sker, dvs. fra 15. februar 1981 for så vidt angår efterbetalingerne for andet halvår af 1980, og for de øvrige efterbetalingers vedkommende fra den forfaldsdato, der følger af forordning nr. 3139/82. c) I øvrigt frifindes de sagsøgte. d) Spørgsmålet om sagens omkostninger afgøres i henhold til bestemmelsen om tilfælde, hvor begge parter delvis har tabt sagen.
Inden jeg nærmere kommer ind på de indlæg, der er indgivet for Domstolen, skal det med henblik på at give en klar redegørelse for de faktiske omstændigheder, der er nødvendige, for at Domstolen kan foretage en fortolkning, understreges, at problemet i den foreliggende sag kun drejer sig om, hvorvidt en medlemsstat, der gør brug af de i EØF-traktatens artikel 36 fastsatte undtagelser, ved hver enkelt indførsel må kontrollere, om de indførte foderstoffer indeholder sygdomskim.

Der kan ikke være tvivl om, at den kontrolordning, der er indført i Forbundsrepublikken Tyskland, hindrer samhandelen. Det forelagte fortolkningsspørgsmål vedrører kun anvendelsen af undtagelsesbestemmelsen i artikel 36 om »hensynet til... beskyttelsen af menneskers og dyrs liv og sundhed« , hvorved det skal tages i betragtning, at direktiv 79/373 af 2. april 1979 om handel med foderblandinger var trådt i kraft den 1. januar 1981. Det drejer sig med andre ord om at tage stilling til, om direktivet foreskriver en »harmonisering af foranstaltninger, som er nødvendige for at sikre beskyttelsen af menneskers og dyrs sundhed« med hensyn til forekomsten af sygdomskim, og indfører »fremgangsmåder for at kontrollere, om disse foranstaltninger respekteres« ( 5 ). I så fald er medlemsstaterne ikke længere berettiget til at anvende de undtagelser, der er tilladt i henhold til traktatens artikel 36.
Såfremt det anerkendes, at hjemstedet er et andet end indkaldelsesstedet, betyder det, at den pågældende tjenestemand får udbetalt et fast beløb til dækning af rejseudgifter fra tjenestested til hjemsted, i det foreliggende tilfælde to gange pr. kalenderår som følge af afstanden ( 1 ), og ligeledes, at den årlige ferie på hjemstedet forlænges med rejsedage, som i dette tilfælde er fem dage ( 2 ). Det er derfor forståeligt, at det skal kontrolleres, at hjemstedet faktisk er et hjemsted, altså at det er så præcise kriterier som muligt, der lægges til grund ved dets fastlæggelse.

Det må stå fast, at når kriteriet i henhold til bestemmelsen er »formuemæssig tilknytning som ejer af fast ejendom i form af bygninger eller dele heraf«, er det ikke klart, om der i den pågældende tilknytning ligger et krav om, at den pågældende tjenestemand har en tingsret over den nævnte ejendom.

Det kan herefter ikke på forhånd udelukkes, at den, som kan godtgøre at have en formuemæssig tilknytning i form af en fordringsret, er omfattet af de omtvistede bestemmelser. Selv i så fald kan en sådan tilknytning være udtryk for, at der foreligger en vedvarende tilknytning, som må bedømmes i hvert enkelt tilfælde. Man kan derfor ikke være enig med Kommissionen i, at man derved risikerer at komme i den »ukontrollable og uacceptable« situation, at en tjenestemand ved blot at indgå et lejemål kan tvinge Kommissionen til at fastlægge et af ham selv valgt sted som hjemsted. Bortset fra, at en sådan fremgangsmåde kan forhindres i kraft af reglen om »fraus omnia corrumpit«, skal det nævnes, at tilknytningen til en fast ejendom ikke i sig selv kan være grundlag for fastlæggelsen af hjemstedet, og at der i den forbindelse skal være opfyldt mindst én yderligere betingelse, enten af familiemæssig eller borgerlig karakter.

Efter min opfattelse var det således ikke berettiget, at Kommissionen afslog sagsøgerens ansøgning.
Kommissionen har gjort gældende, at direktivet på ingen måde er til hinder for, at udladningsbanegården ligger i et tredjeland, og den har påtalt, at Italien ved gennemførelsen af bestemmelsen har indført en begrænsning, som ikke har hjemmel i bestemmelsen, og som ifølge det af Kommissionen under retsmødet fremførte er i strid med de formål, fællesskabslovgiver ønsker til-' godeset.

Italien har afvist denne argumentation.

Italien har for det første anført, at hvis det havde været meningen, at direktivet også skulle omfatte banegårde i tredjelande, ville det have været angivet udtrykkeligt. Italien har dernæst bemærket, at dette synspunkt underbygges såvel af direktivets artikel 3 som af de retningslinjer, Rådet gav Kommissionen med henblik på gennemførelsen af Rådets afgørelse af 26. marts 1981 »om indledning af forhandlinger mellem Det europæiske økonomiske Fællesskab og tredjelande om indførelse af fælles regler for visse former for kombineret godstransport »jernbane/landevej«.

I henhold til artikel 3 påhviler det ifølge sagsøgte jernbaneadministrationerne at sætte et stempel på transportdokumentet. Da et direktiv kun kan fastsætte bestemmelser for Fællesskabet, kan en sådan forpligtelse ikke være bindende for administrationen i et tredjeland.

Den italienske regering har bemærket, at dens fortolkning underbygges af ovennævnte forhandlingsinstrukser, som udtrykkeligt omfatter det foreliggende tilfælde. Den har heraf modsætningsvis sluttet, at det omtvistede tilfælde — at udladningsbanegården ligger i et tredjeland — ikke er omfattet af anvendelsesområdet for direktiv 75/130.
Det fremgår af forelæggelsesskrivelsen, at sagsøgeren i hovedsagen har krævet de pågældende sejl til sejlbrætter tariferet under pos. 97.06 C. Efter sagsøgerens opfattelse importeres sejlene ganske vist særskilt, men udgør dele af sejlbrætterne, hvorfor de bør tariferes under dette kapitel. Det stemmer med bestemmelse nr. 4 til kapitel 97 i den fælles toldtarif, hvori det hedder: medmindre andet følger af punkt 1, tariferes dele og tilbehør af den art, der sædvanligvis anvendes som dele og tilbehør til varer henhørende under dette kapitel, i samme position som de pågældende varer«. Endvidere henviser sagsøgeren til, at Kommissionen ved EØF-tariferingsmeddelelse nr. 6 af 11. september 1979 har tariferet sejlbrætter under pos. 97.06.

Derimod kan sejlbrætterne ikke ifølge sagsøgeren i hovedsagen tariferes under pos. 62.04 B I a), da beskrivelsen af varerne i denne position indeholder en udtømmende opregning. Sagsøgeren har endvidere anført, at sejl til sejlbrætter har særlige egenskaber, hvorved de adskiller sig fra de under denne position hørende sejl til både eller sejlvogne, og har til støtte herfor henvist til de forklarende bemærkninger fra Toldsamarbejdsrådet (herefter benævnt: TSR).
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

CARL OTTO LENZ

fremsat den 31. januar 1985 ( *1 )

Høje Domstol.

Kommissionen har bemærket, at den ikke ser nogen grund til, at der fremsættes udførlige betragtninger i denne sag, eftersom der foreligger et klart og enkelt sagsforhold, et klart retsspørgsmål og overensstemmende synspunkter fra sagsøgeren i hovedsagen, Kommissionen og den nederlandske regering.

Ligesom Kommissionen tillægger jeg sidstnævntes Standpunkt væsentlig betydning, da det umiddelbart måtte antages, at den nederlandske regering egentlig havde større interesse i at støtte sagsøgte i hovedsagen. At regeringen ikke har gjort det, er endnu et indicium for, at retsstillingen er klar.

Det drejer sig om et krav, som en nederlandsk statsborger, som nu er bosat i Nederlandene, hvor han sidst har haft beskæftigelse, har gjort gældende over for en nederlandsk socialsikringsinstitution.

Alle sagens deltagere er med rette kommet til det resultat, at hele kapitel 6, afdeling 2, under afsnit III, i Rådets forordning nr. 1408/71, herunder navnlig artikel 69, ikke finder anvendelse på denne sag.

Ud fra de fremførte betragtninger skal jeg derfor tilslutte mig Kommissionens indlæg og sammenfattende foreslå, at Domstolen kender for ret, at afsnit III, kapitel 6, afdeling 2, i forordning nr. 1408/71, herunder navnlig artikel 69, ikke omfatter en fuldtidsledig gæstearbejder, som efter sin seneste beskæftigelse har taget bopæl på den kompetente medlemsstats område, dvs. i den stat, hvor han senest har haft beskæftigelse.

( *1 ) – Oversat fra tysk.
Det er nærliggende at antage, at Europa-Parlamentets afvisningspåstand skal tages til følge, eftersom den støttes på en indsigelse om, at klagen af 11. juli 1983 er for sent indgivet. Det kan nemlig antages, at ansøgningen af 22. november 1982 blev afvist den 21. februar 1983, og at klagen over denne afvisning skulle have foreligget senest den 22. maj 1983.

Men det må nævnes, at J. K. forinden skrev til Europa-Parlamentet. På grundlag af hans skrivelse af 25. februar 1983, hvori han anmodede om en individuel, begrundet beslutning senest den næstfølgende 22. marts, på hvilken dato firemånedersfristen for den stiltiende afvisning udløb, hævdes, at han var af den opfattelse, at der endnu ikke var vedtaget nogen endelig beslutning i hans tilfælde. Han kunne mene, at denne endelige beslutning først forelå den 21. april 1983. Man kan så anføre, at han har taget fejl, men såfremt det er tilfældet, har Europa-Parlamentet ved tavshed vildledt ham, for det undlod i skrivelse af 21. april at oplyse ham om, at den af J. K. nævnte udløbsdato den 22. marts var uden relevans for den udtrykkelige afvisning af 21. februar 1983, og at han måtte indgive klage inden den 23. maj 1983.

Der er al mulig grund til at antage, at Europa-Parlamentet ikke dengang gav J. K. oplysning herom, fordi det ligesom han mente, at klagefristen ikke skulle begynde at løbe fra datoen den 21. februar 1983.

Dette bekræftes af den efterfølgende brevveksling. I skrivelsen af 2. august 1983, nævnte Europa-Parlamentet i forbindelse med omtalen af beslutningen om afvisning af J. K.'s ansøgning ikke datoen 21. februar, men derimod datoen 21. april 1983. Da det i skrivelse af 12. august 1983 tog til efterretning, at den af J. K. den 11. juli 1983 anlagte sag var blevet hævet, selv om det var en betingelse herfor, at beslutningen af 21. april ansås for en beslutning ikke efter klage, men efter ansøgning, bekræfter det desuden stiltiende, men dog uundgåeligt, at det på sidstnævnte punkt forholder sig som anført.

J. K. har altså med god grund kunnet gå ud fra, at afvisningen af hans ansøgning af 22. november 1982 blev besluttet den 21. april 1983. Han havde derefter en frist på tre måneder for indgivelse af klage mod denne beslutning. Nævnte frist udløb den 21. juli 1983. Hans klage, der blev indgivet den 11. juli kan følgelig ikke anses for for sent indgivet.
Hermed er jeg kommet til undersøgelsen af det første spørgsmål og kan fastslå, at hverken sagsøgeren i hovedsagen eller den forelæggende ret klart har anført, hvorfor det skulle være tvivlsomt, om beslutningen er gyldig. Som sagt følger det imidlertid af kendelsen, at Finanzgericht tænker på formelle eller materielle mangler og især på en overtrædelse af de regler, som definerer et apparats videnskabelige karakter. Rettens henvisning til dommen i Control Datasagen kan nemlig kun forstås på denne måde.

Jeg begynder med formalitetsindsigelsen. Som bekendt gøres det ved beslutninger af denne art sædvanligvis gældende, at der er tale om utilstrækkelig begrundelse. Jeg mener imidlertid ikke, at det er muligt at rette en sådan indvending mod den omtvistede beslutning, hvis begrundelse ganske vist er kortfattet, men ikke i en sådan grad, at den strider mod væsentlige formforskrifter. Domstolen har udtrykkelig taget stilling til dette problem i dommen af 25. oktober 1984 i sag 185/83 (Sml. 1984, s. 3623). Ganske vist skal — hedder det i dommen — den begrundelse, som kræves i henhold til EØF-traktatens artikel 190, angive fællesskabsmyndighedens betragtninger så klart, at de berørte personer kan få kendskab til grundlaget for den trufne foranstaltning; det kræves dog ikke, at begrundelsen angiver alle de faktiske eller retlige momenter, som denne myndighed har taget i betragtning.

Domstolen tilføjede, at spørgsmålet, om en beslutnings begrundelse opfylder disse krav, skal vurderes ikke blot i forhold til ordlyden, men ligeledes til den sammenhæng, hvori den indgår, samt alle de retsregler, som gælder på det pågældende område. I det foreliggende tilfælde opfylder beslutningens begrundelse, selv om den er kortfattet, minimumskravene i artikel 190. Beslutningen er nemlig rettet til de medlemsstater, hvis eksperter deltog i toldfritagelsesudvalgets møder, og som havde et tilstrækkeligt kendskab til aktstykkerne i sagen til, at de kunne vurdere rækkevidden af beslutningen. Beslutningen indeholder ligeledes de elementer, som er nødvendige, for at den berørte videnskabelige institution eller importfirmaet kan vurdere, om beslutningen er behæftet med en åbenbar vildfarelse eller magtfordrejning (dommens præmisser 38 og 39).

Det er altså på grundlag af disse enkle principper, at begrundelsen for en beslutning om toldfritagelse skal bedømmes. Anvender man disse principper på den foreliggende beslutning, må man som sagt komme til den slutning, at der ikke kan rejses indvendinger mod den. Efter min opfattelse er den heller ikke behæftet med indholdsmangler. Som vi ved, mener den forelæggende ret, at Domstolens dom i Control Datasagen indeholder angivelser, der peger i modsat retning. Efter min opfattelse er dette imidlertid ikke korrekt. I Control Datasagen havde Kommissionen gjort gældende, at en datamaskine pr. definition aldrig kan anses for et videnskabeligt apparat. Denne fejl har den imidlertid ikke begået i denne sag. Den har på ingen måde påberåbt sig almindelige grundsætninger, men er nået til sin beslutning ved at undersøge apparatets kendetegn på grundlag af de kriterier, der er opstillet i fællesskabsbestemmelserne.
Dette første svar løser ikke spørgsmålet om fastsættelsen af

»den residuahnoms fra den eksporterende medlemsstat, der stadig udgør en del af produktets værdi på indførselstidspunktet« (sag 15/81, præmis 34, andet punktum in fine, min understregning),

hvis beregning som sagt er afgørende for såvel bestemmelsen af beskatningsgrundlaget som, som Domstolen har statueret, for fastsættelsen af den momssaldo, som importøren skal erlægge i indførselsmedlemsstaten. Nærmere bestemt fremgår det af forelæggelseskendelsen, at det foreliggende problem i denne henseende er begrænset til de nærmere regler for den beregning, hvorved dette residualbeløb skal udregnes.

Som det fremgår af Domstolens Schul I-dom, skal man fradrage »den moms, hvormed« varen »stadig på indførselstidspunktet er belastet«, dvs. den »del af den i den eksporterende medlemsstat betalte merværdiafgift«, som denne vare »faktisk fortsat ... bærer« eller »den residualmoms ... der stadig udgør en del« af produktets værdi på indførselstidspunktet (sag 15/81, præmisserne 32 og 34, mine understregninger).

Det kan ikke nægtes, at den moms, der oprindeligt er erlagt i udførselsmedlemsstaten ved købet af varen, må bedømmes på ny eller rettere sagt ajourføres på tidspunktet for videresalg til eksport, når varen i mellemtiden er overgået til forbrug. Det eneste problem, som står tilbage, er spørgsmålet om forbrugsperiodens indflydelse på beregningen af den moms, der skal opkræves.

Momsen er en forbrugsafgift (sag 15/81, præmis 10); når det forbrug, der er påbegyndt i én medlemsstat, fortsættes i en anden medlemsstat, pålægges der derfor i overensstemmelse med reglerne i det sjette direktiv moms i indførselsstaten på varens værdi efter fradrag af den moms, der er erlagt i udførselsmedlemsstaten; dette såkaldte bestemmelseslandsprincip indebærer, at den moms, der skal opkræves, er momsen i det land, hvor godet forbruges (sag 15/81, præmisserne 13-15). I tilfælde af transaktioner mellem ikke afgiftspligtige personer består problemet altså i beregningen af den del af momsen, der endnu indgår i godets værdi ved indførslen, med andre ord, som den franske regering har påpeget, bestemmelsen af den del af momsen, der er betalt i udførselsmedlemsstaten, og som kan anses for ikke at have svaret til brugen af varen i denne stat. Lad os tage et eksempel: hvis et godes værdi på indførselstidspunktet er meget lavere end dets oprindelige værdi, kan fradraget af den moms, der oprindeligt er erlagt ved købet, overstige det pågældende godes videresalgspris. I et sådant tilfælde kan det ikke hævdes, at formålene med traktatens artikel 95 og artiklerne 2 og 3 er opfyldt (sag 15/81, præmisserne 26 og 33).

Det er et sådant problem, den forelæggende ret står overfor, idet værdien af godet på indførselstidspunktet i modsætning til det førnævnte eksempel er højere end dets oprindelige værdi. For at løse dette problem er der foreslået forskellige metoder af parterne i hovedsagen og intervenienterne i den præjudicielle sag. Der er foreslået tre former for løsninger. Jeg vil nu gennemgå dem én efter én.
Domstolen er af Hessisches Finanzgericht blevet anmodet om at afgøre et præjudicielt spørgsmål der er rejst under en sag for denne ret mellem firmaet Spitta og Hauptzollamt Frankfurt am Main Ost, og hvorved det søges fastlagt, hvilken afgiftssats der skal finde anvendelse i forbindelse med indførsel fra Madagaskar af et parti oksekød henhørende under pos. 16.02 B. III b) 1. aa) i den fælles toldtarif. Nærmere bestemt anmoder den forelæggende ret Domstolen om at afgøre, om Kommissionens forordning nr. 932/77 af 29. april 1977 (EFT L 109, s. 16) om fastsættelse af de beløb, hvormed der skal ske nedsættelse af importbelastningerne for oksekød med oprindelse i visse stater i Afrika, Vestindien og Stillehavet (herefter benævnt AVS), er gyldig.

Det tyske firma H. Spitta & Co., der er sagsøger i hovedsagen, handler med landbrugsprodukter, idet firmaet bl.a. til Forbundsrepublikken importerer tilberedt oksekød fra Madagaskar. I 1976 indgik firmaet aftale om indførsel af et parti tilberedt, udbenet og frosset kød på 1000 tons henhørende under toldpos. 16.02 B. III b) 1., men på grund af forsinkelser med hensyn til leveringen blev varen imidlertid først toldbehandlet efter den 1. april 1977, hvor forordning nr. 425/77 trådte i kraft. Ved denne forordning ændredes den nævnte toldposition, således at det af Spitta indførte kød nu blev omfattet af toldpos. 16.02 B. III b) 1. aa), hvorefter der skulle erlægges en særlig afgift på 147,94 DM pr. 100 kg, berigtiget med en faktor på 0,925, samt en monetær udligningsimportafgift på 55,29 DM pr. 100 kg. Herefter opkrævede Zollamt i henhold til en afgiftsafgørelse truffet på grundlag af de på tidspunkterne for varernes registrering gældende regler (den 24. og 25. maj 1977) en yderligere afgift på i alt 240000 DM.

Efter forgæves at have klaget herover administrativt anlagde Spitta sag ved Hessisches Finanzgericht, idet man gjorde gældende, at den bestemmelse, hvorefter firmaet skulle erlægge denne afgift, er ulovlig. Ved kendelse af 27. april 1984 har Hessisches Finanzgericht, 7. afdeling, udsat den pågældende sag og forelagt Domstolen følgende spørgsmål: »Er den i artikel 1 i Kommissionens forordning (EØF) nr. 932/77 af 29. april 1977 fastsatte nedsættelse til 143,956 RE af importafgiften for varer henhørende under pos. 16.02 B. III b) 1. aa) i den fælles toldtarif gyldig?«