For mit vedkommende tror jeg ligesom sagsøgerne, at, hvordan man end griber artikel 3, stk. 2, andet afsnit an, er den eneste betingelse, som denne bestemmelse stiller for ydelse af skattefradraget, at den skattepligtige har et forsørgelsesberettiget barn, således at sagsøgte ved at gøre tilføjelser til bestemmelsens klare ordlyd åbenbart har overtrådt den.

Hvis man omvendt går ud over den blotte undersøgelse af selve denne bestemmelses ordlyd og går over til at undersøge spørgsmål som grundlaget for og formålet med fradraget for forsørgelsesberettigede børn eller retsstillingen i medlemslandene i denne henseende, har sagsøgte utvivlsomt ret. Men problemet er netop, om man kan følge sagsøgte i denne retning.

For at besvare dette spørgsmål må man efter min mening gå ud fra den bestemmelse, der skal fortolkes, og ikke glemme, at Kommissionen for at berettige en praksis, som ikke kan forenes med dens ordlyd, må henvise til den skatteretlige regels grundlag og formål ved en udvidende fortolkning, der er til skade for de skattepligtige.

I virkeligheden står vi over for en bestemmelse, om hvilken man ligesom sagsøgtes repræsentant gjorde under retsmødet, eufemistisk kan sige, at man kan beklage, at den ikke afgrænser problemet mere klart, eller mere rent ud, at den er upræcis og ufuldstændig.

Under disse omstændigheder mener jeg, at dommerens rolle blot må være at anvende bestemmelsen som den er, frem for at bestræbe sig på at redde den anvendelse af den, som har fundet sted. De skal ikke sætte Dem i de personers, sted, som er ophavsmænd til forordningen om fællesskabsskat. Det er ikke dommerens opgave at lovgive, idet denne skal udøve kontrol, ej heller skal der lovgives på de administrative chefers møder, idet disse, når de enes om en fælles anvendelse af de for tjenestemændene gældende forordninger, intet har at tilføje til disse. Hvis en ændring af artikel 3, stk. 4, andet afsnit i forordning nr. 260/68 er nødvendig, hvilket jeg tror, kan den kun påhvile fællesskabslovgiver.

Efter min mening gør denne forpligtelse sig så meget desto mere gældende, som vi står over for en skatteretlig bestemmelse. Det er et fastslået princip i alle Fællesskabets lande, at skatteretlige bestemmelser skal fortolkes strengt, og at den for den skattepligtige gunstigste fortolkning skal vælges i tvivlstilfælde. Det ses ikke, hvorfor det skulle forholde sig anderledes med hensyn til den skat, som Fællesskabet opkræver af dets ansattes lønninger.

Når disse principper eventuelt viger pladsen for deres modsætninger, kræves der en vægtig grund, som oftest billighedshensyn. I denne forbindelse har sagsøgerne som deres anden søgsmålsgrund anført, at de som ægtefælle til en anden tjenestemand ved Fællesskaberne rammes af forskelsbehandling i forhold til tjenestemænd, hvis ægtefælle, som arbejder uden for Fællesskaberne, får et skattefradrag for forsørgelsesberettigede børn eller en dertil svarende fordel. Men sagsøgte har heroverfor i sin replik anført, at den ordning, som de gør sig til talsmænd for, fordi to ægtefæller, som begge er tjenestemænd, hver får et fradrag for samme barn, også vil føre til forskelsbehandling til skade for tjenestemænd, hvis ægtefælle ikke arbejder, eller nok arbejder, men ikke får en fordel af den her omhandlede art.

Uden at ville afgøre denne kontrovers nu mener jeg derfor, at der ikke er tale om en så klar forskelsbehandling, at dette kan berettige, at man handler i strid med principperne.

Sagsøgtes kritiserede handling, hvorved der er blevet indført et forbud mod dobbeltydelser uden lovhjemmel, er i øvrigt i strid med et andet almindeligt anerkendt princip, hvorefter der ikke kan opstilles nogen formodning for et forbud mod dobbeltydelser. Hvis forfatterne til forordning nr. 260/68 havde villet opstille en sådan regel, skulle de have angivet dette udtrykkeligt. En manglende viljeserklæring fra deres side kan ikke gyldigt afhjælpes ved, at administrationen indfører en praksis, der fører til samme resultat, men som ikke kan tillægges nogen retsvirkning. Derfor må det af Kommissionen anførte afvises, hvorefter skattefradraget for forsørgelsesberettigede børn skal forstås ud fra et funktionelt synspunkt, med andre ord ud fra dets formål, som et supplerende familietillæg, en betegnelse sagsøgte har fremført for her at kunne anvende det generelle forbud mod dobbeltydelser, som ifølge Kommissionen finder anvendelse selv uden lovhjemmel, og som Kommissionen mener at kunne udlede af vedtægtens artikel 67, stk. 2, skønt denne bestemmelse kun udtrykkeligt omfatter de i samme artikels stk. 1 nævnte tillæg.

Ved en nærmere betragtning viser det sig desuden, at denne opfattelse ikke fuldt ud tager hensyn til virkeligheden. Som det fremgår af dokumentet »Nomenklatur og Koder for skemaet vedrørende personlige oplysninger« for Kommissionens tjenestemænd, gives skattefradrag til den tjenestemand, som har et barn, der imidlertid ikke giver ret til børnetilskud. Da et forsørgelsesberettiget barn, som ikke giver ret til tilskuddet, kan give ret til fradraget, må man derfor logisk slutte deraf, at fradraget ikke nødvendigvis er betinget af, at der er et forsørgelsesberettiget barn, som giver ret til tilskuddet. Dette ræsonnement er imidlertid uforeneligt med den omstændighed, at såfremt to ægtefæller begge er tjenestemænd, er det kun den, som modtager tilskuddet, altså som har ret til det, der får fradraget.

Endelig kan der ikke være tvivl om, at den anfægtede praksis med forbud mod dobbeltydelser ikke tager hensyn til det fælles skattesystems natur. Da fællesskabslovgiver har indført et system med særbeskatning, er sagsøgte ikke berettiget til at tage en anden skattepligtigs forhold i betragtning, selv om denne anden er én af sagsøgtes tjenestemænds ægtefælle, og på grundlag heraf at nægte tjenestemanden det skattefradrag, som han ubestrideligt har ret til ifølge den relevante bestemmelse.