Nærværende sag ligger i forlængelse af den sag, hvori Domstolen traf afgørelse ved dom af 16. oktober 1984 (sag 257/83, C. Williams mod Revisionsretten, Sml. s. 3547), hvorved den efter Williams' påstand annullerede beslutningen af 24. marts 1983 om udnævnelse af Hartmut Schwiering til tjenestemand på prøve i lønklasse A 5 efter en intern udvælgelsesprøve. Schwiering, der er sagsøger i nærværende sag, intervenerede ikke i den tidligere sag.

Schwiering, der fra 1. december 1977 som personlig medarbejder var tilknyttet kabinettet for Revisionsrettens tyske medlem, Leicht, deltog i 1982 i den førnævnte interne udvælgelsesprøve. Han blev placeret øverst på den af udvælgelseskomiteen opstillede liste over egnede ansøgere og blev, efter den 1. april 1983 at være udnævnt til tjenestemand på prøve i lønklasse A 5 i en stilling som ekspeditionssekretær, fastansat med virkning fra 1. januar 1984. Ved dommen i sag 257/83 udtalte Domstolen, at denne udnævnelse måtte »anses som aldrig at være foretaget« (præmis 24).

Med henblik på fuldbyrdelse af dommen traf Revisionsretten følgende to foranstaltninger:

— den 18. oktober 1984 udnævnte den Williams, der stod næstøverst på listen over egnede ansøgere, i den stilling som ekspeditionssekretær, som Schwiering ikke længere kunne have;

— den 24. oktober 1984 meddelte Revisionsretten Schwiering, at den beslutning, hvorved han var blevet udnævnt til tjenestemand, var blevet annulleret den 16. oktober 1984, og tilbød ham med virkning fra sidstnævnte dato en kontrakt som midlertidigt ansat i lønklasse A 7, løntrin 3. Det anførtes endvidere under henvisning til tjenestemandsvedtægtens artikel 85, at »de negative økonomiske virkninger af (Schwiering's) særlige tjenstlige situation gælder med virkning fra den første dag i den måned, der følger efter nærværende meddelelse, dvs. den 1. november 1984«.

Ved skrivelse af 25. oktober 1984 til Revisionsretten anførte Schwiering, at han ikke var ansvarlig for den situation, der var opstået som følge af dommen i sag 257/83, og at han alene accepterede den tilbudte midlertidige kontrakt »på den udtrykkelige betingelse, at den om fornødent kan forlænges, indtil (Schwiering's) situation (navnlig med hensyn til det indtægtstab, den indebærer) er blevet endeligt ordnet«. Det bemærkes her, at den midlertidige kontrakt løbende er blevet forlænget.

Den 19. december 1984 forelagde sagsøgerens advokat Revisionsretten et kompromisforslag. Advokaten lagde til grund, at »annullationen af Schwiering's udnævnelse med tilbagevirkende gyldighed automatisk har medført, at det retlige grundlag for at anse hans (tidligere) status som midlertidigt ansat for stiltiende ophørt hermed er bortfaldet«, hvorfor Schwiering fortsat havde denne status, og advokaten fremsatte herefter det forslag, at Schwiering fra 1. april 1983 og indtil et »tidspunkt, der fastsættes ved aftale«, skulle oppebære vederlag i henhold til den gamle kontrakt som midlertidig ansat, der »stadig var gældende den 1. april 1983«. Pr. den aftalte dato skulle den gamle midlertidige kontrakt erstattes af en anden kontrakt om ansættelse i en fast stilling i lønklasse A 5 eller i lønklasse A 7/6, i sidstnævnte tilfælde med et udligningstillæg, hvilket hævdedes at have støtte i Domstolens praksis i sager om fællesskabsansatte. Endvidere skulle »Revisionsretten give Schwiering adgang til at deltage i en intern udvælgelsesprøve, der skulle afholdes med henblik på endelig udnævnelse i den stilling, der ’vil være’ tildelt ham« i overensstemmelse med hans kvalifikationer. I tilfælde af enighed ville Schwiering afstå fra enhver retsforfølgning. Den omtalte skrivelse indeholdt tillige ex tuto et forbehold med hensyn til Schwiering's eventuelle krav på erstatning »begrundet i såvel ansættelseskontrakten af 15. december 1977 med tillæg af 1979 som i annullationen af hans fastansættelse«.

Den 16. januar 1985 anmodede Schwiering ansættelsesmyndigheden om at betragte skrivelsen fra hans advokat som en klage i medfør af vedtægtens artikel 90, stk. 2.

Ved skrivelse af 15. februar 1985 meddelte Revisionsrettens formand, at han havde noteret sig denne anmodning, men afviste samtidig klagen. Det anførtes i skrivelsen for det første, at alle, der var tilknyttet kabinettet for et medlem af Revisionsretten som dennes personlige medarbejdere, og hvis kontrakt ikke — heller ikke Schwiering's — indeholdt en bestemmelse, hvorefter kontrakten ville udløbe ved afslutningen af medlemmets mandat, havde modtaget en skrivelse, hvorved de blev underrettet om, at deres kontrakt »uden videre ophører med udløbet af vedkommende medlems mandat, medmindre kontrakten forlænges«; for det andet anførte formanden, at omsorgspligten i forhold til Schwiering fuldt ud var opfyldt, eftersom han var blevet placeret så godt, som det var muligt under hensyn til vedtægtens bestemmelser.