2.

Artikel 13 i nævnte forordning fra Kommissionen nr. 1371/71 bestemmer i stk. 1, at den »efterfølgende undersøgelse« af oprindelsescertifikater »skal udføres stikprøvevis og i øvrigt, når toldmyndighederne i Fællesskabet har begrundet tvivl hvad angår dokumentets ægthed eller rigtigheden af oplysningerne vedrørende de omhandlede varers oprindelse«. I samme artikels stk. 2 er det yderligere bestemt, at med henblik på gennemførelse af bestemmelserne i stk. 1 »skal toldmyndighederne i Fællesskabet tilbagesende certifikatet ... til den kompetente regeringsmyndighed i det eksporterende præferenceberettigede land, om fornødent med angivelse af de formelle eller reelle årsager, der berettiger en undersøgelse«. Det hedder endvidere i stk. 2, 2. afsn., at hvis toldmyndighederne i Fællesskabet »beslutter at udsætte anvendelsen af bestemmelserne i artikel 1 om toldpræference, mens de afventer resultatet af undersøgelsen, skal de tilbyde at frigive varerne til indføreren med forbehold af sådanne sikkerhedsforanstaltninger, der måtte anses nødvendige«. Denne regel, hævder sagsøgte i hovedsagen, er udtryk for et princip, som svarer til det i den italienske lovgivning gældende, hvorefter toldmyndighederne skal standse indførslen eller i hvert fald først give tilladelse dertil, når der er stillet passende sikkerhed, såfremt de vil anfægte importørens toldangivelse og foranstalte en undersøgelse af varernes oprindelse. Til støtte herfor fortolker firmaet Acampora udtrykket »efterfølgende undersøgelse« i artikel 13, stk. 1, som en undersøgelse, der foretages efter udstedelsen af oprindelsescertifikatet, og ikke efter toldbehandlingen. Ifølge firmaet skal undersøgelsen foretages »mens varen stadig står til todmyndighedernes rådighed« og altså før der ydes importøren toldpræference. Den foreliggende bestemmelse giver ikke grundlag for en sådan fortolkning. Den er i modstrid såvel med en logisk forståelse af artikel 13 og dennes sammenhæng, som med opbygningen i forordning nr. 1371/71. Hvis firmaets opfattelse blev lagt til grund, ville udtrykket »efterfølgende« logisk set blive fuldstændig overflødigt, idet en undersøgelse af certifikater kun kan finde sted, når de er udstedt og fremlagt. Når forfatterne af forordningen har ønsket at præcisere, at undersøgelsen er »efterfølgende«, kan dette ikke forstås som en bekræftelse af det indlysende forhold, nemlig at undersøgelsen først kan ske, når certifikatet foreligger. Hvad dernæst angår sammenhængen i artikel 13 må det fremhæves, at stk. 2, 2. afsn. — hvoraf firmaet Acampora udleder et argument til støtte for sit eget synspunkt — alene omhandler det tilfælde, hvor toldmyndighederne beslutter at udsætte anvendelsen af bestemmelserne om toldpræference, mens de afventer resultatet af undersøgelsen af certifikatet. Den hypotetiske formulering af dette afsnit viser klart, at også det modsatte er muligt, nemlig at toldmyndighederne beslutter ikke at udsætte anvendelsen af præferencebestemmelserne, mens resultatet af undersøgelsen afventes (det forhold, at dette resultat endnu er ukendt, eller det endog er usikkert, om der overhovedet foretages en undersøgelse udelukker med andre ord ikke, at toldekspeditionen gennemføres). Man behøver blot at læse artikel 6 for at blive klar over, at det sidste er det normale; det bestemmes heri, at varer, som ifølge forordningen har oprindelsesstatus, »kan indføres i Fællesskabet med de fordele, som bestemmelserne om toldpræference giver« blot ved at fremlægge et oprindelsescertifikat udstedt af myndighederne i det eksporterende præferenceberettigede land. Det tilføjes i samme artikel: »på betingelse af, at dette land bistår toldmyndighederne i Fællesskabets medlemsstater ved kontrollen med certifikaternes ægthed og rigtighed«. Den normale ordning er klar nok: varen indføres og toldekspederes på grundlag af det medfølgende certifikat, hvorved der ydes varen den ved forordningen etablerede toldpræferencestilling. Der kan eventuelt senere (»efterfølgende«) foranstaltes og gennemføres en undersøgelse, dvs. efter toldbehandlingen. Bestemmelsen i sidste afsnit af artikel 13 er en undtagelse i forhold til denne ordning. Hvornår kan der da foretages en efterfølgende undersøgelse? Dette fremgår af nævnte stk. 1 i artikel 13, nemlig stikprøvevis, og når myndighederne »har begrundet tvivl« om dokumentets ægthed eller indholdets rigtighed. Det må fremhæves, at begge disse to former for kontrol er »efterfølgende«; i begge tilfælde forudsættes det altså, at der allerde er ydet importøren toldpræference i medfør af nævnte artikel 6. Det synes imidlertid logisk at antage, at den undtagelsessituation, hvor anvendelsen af præferencebestemmelserne udsættes (artikel 13, sidste afsnit) kun foreligger i det tilfælde, hvor der dels er alvorlig tvivl om certifikatets ægthed eller rigtighed, og dels hvor denne tvivl er opstået på selve det tidspunkt, hvor certifikatet blev fremlagt for toldmyndighederne. Derimod er der ikke grundlag for at fravige princippet i artikel 6, der kun omhandler stikprøvekontrollen. Man kan endog sige, at selve ideen om en stikprøvekontrol — som i sagens natur er uregelmæssig og tilfældig — hviler på den forudsætning, at der ydes toldpræference til alle de importører, som fremlægger et oprindelsescertifikat alene med forbehold af en »efterfølgende« undersøgelse. Ellers ville man helt vilkårligt standse visse varer, mens resultaterne af undersøgelsen afventes, og toldekspedere andre, og dette udelukkende i kraft af en stikprøvekontrol og på grundlag af certifikater, som ikke giver anledning til særlig tvivl.