ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1)

Skal forordning nr. 913/2010 (1), særligt for så vidt angår de opgaver, som med denne forordnings artikel 13, stk. 1, artikel 14, stk. 9, og artikel 18, litra c), er henlagt til ledelsesudvalget for en godstogskorridor, fortolkes således, at ledelsesudvalget for en godstogskorridor er bemyndiget til selv at fastsætte proceduren for indgivelse af ansøgning til den i forordningens artikel 13, stk. 1, omtalte one-stop-shop om tildeling af infrastrukturkapacitet og — som i det aktuelle tilfælde — i denne forbindelse kræve, at der skal benyttes et elektronisk bookingsystem, eller er den pågældende procedure omfattet af de generelle bestemmelser i artikel 27, stk. 1 og 2, sammenholdt med pkt. 3, litra a), i bilag IV til direktiv 2012/34/EU (2), således at dette alene kan reguleres af de af en godstogskorridor berørte infrastrukturforvaltere i deres respektive netvejledninger?
1)

Skal artikel 57, stk. 5, litra a), i forordning nr. 865/2006 (1), som ændret ved forordning nr. 2015/870, fortolkes således, at en importør, der medbringer en samlet mængde på mere end 125 gram kaviar fra størarter (Acipenseriformes spp.) i individuelt mærkede beholdere, og hverken forelægger et (re)eksportdokument eller en importtilladelse herfor, skal kunne beholde en mængde på højst 125 g kaviar, såfremt indførslen ikke tjener et af de i artikel 57, stk. 1, første afsnit, i forordning nr. 865/2006 nævnte formål? Såfremt dette spørgsmål besvares bekræftende:
1)

Indebærer artikel 56, stk. 2, sammenholdt med artikel 72, stk. 2, sammenholdt med bilag I til Kommissionens delegerede forordning (EU) 2017/565 (1) af 25. april 2016 om supplerende regler til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/65/EU for så vidt angår de organisatoriske krav til og vilkårene for drift af investeringsselskaber samt definitioner af begreber med henblik på nævnte direktiv, at — investeringsselskaber skal føre et særskilt, ensartet register (som database) med dokumentation for de egnetheds- og hensigtsmæssighedsvurderinger, der er gennemført for hver enkelt kunde, med det indhold, der er fastsat i artikel 25, stk. 2 og 3, i direktiv 2014/65/EU og artikel 50 i Kommissionens delegerede forordning (EU) 2017/565 af 25. april 2016 (holde registret ajourført)? Eller er det tilstrækkeligt, at de nævnte data findes hos investeringsselskabet og tilføjes den dokumentation, hvormed den enkelte kunde er registreret i kundekartoteket som omhandlet i artikel 25, stk. 5, i direktiv 2014/65/EU, og at disse oplysninger lagres således, at den kompetente myndighed fremover kan anvende den, og i en sådan form og på en sådan måde, at betingelserne i artikel 72, stk. 1, i den delegerede forordning er opfyldt?
Appel iværksat den 21. februar 2020 af Bruno Gollnisch til prøvelse af kendelse afsagt af Retten (Femte Afdeling) den 10. december 2019 i sag T-319/19, Bruno Gollnisch mod Europa-Parlamentet

(Sag C-122/20 P)

(2020/C 175/06)

Processprog: fransk

Parter

Appellant: Bruno Gollnisch (ved advokat B. Bonnefoy-Claudet)

Den anden part: Europa-Parlamentet

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Kendelse afsagt af Den Europæiske Unions Ret den 10. december 2019 i sag T-319/19 ophæves.

— Sagen hjemvises til Retten med henblik på, at denne træffer ny afgørelse.

— Appellanten tilkendes tillige 5 000 EUR i sagsomkostninger i forbindelse med nærværende appelsag.

Europa-Parlamentet tilpligtes at betale sagsomkostningerne. Såfremt Domstolen anser sagen for tilstrækkeligt oplyst, har appellanten desuden nedlagt følgende påstande:

— Sagens realitet behandles.

— Europa-Parlamentets Præsidiums afgørelse af 10. december 2018 om ændring af gennemførelsesforanstaltningerne til statutten for Europa-Parlamentets medlemmer annulleres.

— Appellanten gives medhold i de påstande, han nedlagde for første instans, uden at dette berører de påstande, han har nedlagt i forhold til den appellerede kendelse.

— Europa-Parlamentet tilpligtes at betale alle sagsomkostningerne.

Anbringender og væsentligste argumenter

Kendelsen anfægtes for så vidt som det heri med urette blev fastslået, at den anfægtede afgørelse ikke vedrørte appellanten individuelt, at appellantens klage af 27. februar 2019 følgelig ikke udgjorde en administrativ procedure, og at søgsmålsfristerne som følge af den manglende hensyntagen hertil skulle anses for at være udløbet.
1)

Tilsidesætter kongelig bekendtgørelse af 20. juli 1971 om indførelsen af en sygeforsikring og en barselsforsikring for selvstændige arbejdstagere og medhjælpende ægtefæller artikel 21 og 23 i chartret om grundlæggende rettigheder, Rådets direktiv 92/85/EØF af 19. oktober 1992 om iværksættelse af foranstaltninger til forbedring af sikkerheden og sundheden under arbejdet for arbejdstagere (1), som er gravide, som lige har født, eller som ammer, Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/54/EF af 5. juli 2006 om gennemførelse af princippet om lige muligheder for og ligebehandling af mænd og kvinder i forbindelse med beskæftigelse og erhverv (2) (omarbejdning), direktiv 86/613/EØF af 11. december 1986 om anvendelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder i selvstændige erhverv, herunder i landbrugserhverv, samt om beskyttelse af kvinder i selvstændige erhverv i forbindelse med graviditet og barsel (3), samt rammeaftalen vedrørende deltidsarbejde, gennemført ved Rådets direktiv 97/81/EF af 15. december 1997 vedrørende deltidsarbejde (4), idet den ikke sikrer kvinder, der som bibeskæftigelse udøver selvstændig erhvervsvirksomhed på deltid, men betaler bidrag som kvinder, der udøver selvstændig erhvervsvirksomhed som hovedbeskæftigelse, en passende ydelse under barselsorlov, mens kvinder, der som hovedbeskæftigelse udøver selvstændig erhvervsvirksomhed på deltid, modtager fuld barselsydelse?
1.

Med det første appelanbringende gøres det gældende, at den appellerede kendelse, for så vidt som Europa-Parlamentet, Rådet for Den Europæiske Union og Europa-Kommissionen herved blev frifundet, og for så vidt som det herved blev fastslået, at »[…] den anfægtede forordning ikke berører sagsøgerne, der er fysiske personer, på grund af visse egenskaber, som er særlige for dem, eller på grund af en faktisk situation, der adskiller dem fra alle andre, men på grund af deres overbevisninger, som et ubestemt antal personer aktuelt eller potentielt bekender sig til. Følgelig er sagsøgerne ikke individuelt berørt af den anfægtede forordning som omhandlet i artikel 263, stk. 4, TEUF«, udgør en tilsidesættelse af artikel 263, stk. 4, TEUF, artikel 19 i statutten for Den Europæiske Unions Domstol, proportionalitetsprincippet, præamblen til og artikel 47 og artikel 52, stk. 1, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (EFT 2000, C 364, s. 1), artikel 5, stk. 1 og 4, i traktaten om Den Europæiske Union (individuelt og sammenholdt med protokol (nr. 2) om anvendelse af proportionalitetsprincippet) samt relevant retspraksis. Dette skyldes, at appellanterne ved deres søgsmål har gjort gældende, at den anfægtede forordning tilsidesætter deres menneskerettigheder, herunder de grundlæggende rettigheder, der er fastsat i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (menneskelig værdighed, religiøs overbevisning, ret til nægtelse på grundlag af religionsfriheden, privatliv og frihed, personoplysninger, ret til at give udtrykkeligt samtykke til behandling af oplysningerne), således at forordningen berører dem umiddelbart og individuelt, og de er som følge af selve de berørte rettigheders karakter af grundlæggende menneskerettigheder berettiget til at anlægge et annullationssøgsmål ved Retten i henhold til artikel 263, stk. 4, TEUF, og Retten er forpligtet til at efterprøve gyldigheden af forordninger i tilfælde af krænkelse af grundlæggende menneskerettigheder.
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Conseil d'État (Belgien) den 28. februar 2020 — M. A. mod État belge

(Sag C-112/20)

(2020/C 161/53)

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Conseil d'État

Parter i hovedsagen

Sagsøger: M. A.

Sagsøgt: État belge

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 5 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/115/EF (1) af 16. december 2008 om fælles standarder og procedurer i medlemsstaterne for tilbagesendelse af tredjelandsstatsborgere med ulovligt ophold, hvorefter medlemsstaterne, når de gennemfører direktivet, skal tage hensyn til barnets tarv, sammenholdt med samme direktivs artikel 13 og artikel 24 og 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, fortolkes således, at de kræver, at der tages hensyn til barnets, en unionsborgers, tarv, selv når afgørelsen om tilbagesendelse udelukkende er truffet over for en forælder til barnet?

(1) EUT 2008, L 348, s. 98.
2)

Såfremt dette er tilfældet, hvilket indebærer én enkelt retsforfølgelse for det samme forhold, kræver artikel 49 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, som fastsætter legalitetsprincippet og princippet om proportionalitet mellem strafbare forhold og straffe, fortolket i lyset af de rettigheder og friheder, der er fastlagt i den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder og Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols retspraksis på området, da ikke, at betingelserne og kriterierne for én enkelt retsforfølgelse skal være fastlagt på forhånd under hensyntagen til overtrædelsens grovhed?
1)

Kan artikel 13, stk. 2 og 6, i direktiv 2012/34 (1) (artikel 15, stk. 5 og 6, i forordning 2017/2177 (2)) anvendes således, at tilsynsorganet kan pålægge ejeren af et anlæg, som ikke selv er operatør af servicefaciliteten, en forpligtelse til at sikre adgang til ydelserne?
a)

Skal § 4 i rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der blev indgået den 18. marts 1999, og som er knyttet som bilag til Rådets direktiv 1999/70/EF af 28. juni 1999 (1), fortolkes således, at de tjenesteperioder i myndigheden, som en person med tidsbegrænset ansættelse har tilbagelagt med identiske arbejdsopgaver som en fastansat indplaceret i tilsvarende tjenestegrad i den samme myndighed, skal vurderes for at fastlægge ancienniteten, selv om fastansættelsen finder sted efter en almindelig udvælgelsesprøve og til trods for, at særtrækkene i udvælgelsesproceduren som anført i begrundelsen bevirker en fuldstændig fornyelse af ansættelsesforholdet og indgåelsen — efter den af deltageren i udvælgelsesproceduren accepterede opløsning af det foregående ansættelsesforhold — af et nyt ansættelsesforhold, som er kendetegnet ved en myndighedsakt om indplacering samt særlige forpligtelser og særlig øget stabilitet?
3)

Må myndigheden, hvis asylansøgeren bærer ansvaret for, at han ikke gjorde argumenterne for de nye grunde gældende allerede under den tidligere asylsag, afvise at realitetsprøve en fornyet ansøgning som følge af en national bestemmelse, som fastlægger et generelt forvaltningsretligt princip, selv om medlemsstaten ikke har udstedt særregler og dermed ikke har gennemført artikel 40, stk. 2 og 3, i direktiv 2013/32 korrekt og som følge deraf heller ikke udtrykkeligt har gjort brug af muligheden i artikel 40, stk. 4, i direktiv 2013/32 for at indføre en undtagelse fra realitetsprøvelsen af den fornyede ansøgning?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Højesteret (Danmark) den 24. februar 2020, Apcoa Parking Danmark A/S mod Skatteministeriet

(Sag C-90/20)

(2020/C 161/48)

Processprog: dansk

Den forelæggende ret

Højesteret

Parter

Appellant: Apcoa Parking Danmark A/S

Indstævnt: Skatteministeriet

Præjudicielle spørgsmål

Skal artikel 2, stk. 1, litra c, i Rådets direktiv 2006/112/EF (1) af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem fortolkes således, at kontrolgebyrer for overtrædelse af forskrifter for parkering på privat grund udgør et vederlag for en leveret ydelse, således at der foreligger en momspligtig transaktion?

(1) EUT 2006, L 347, s. 1
a)

skal angive den gældende sats for morarenter på tidspunktet for indgåelse af aftalen som et absolut tal, men som minimum den gældende referencesats (i det foreliggende tilfælde basisrentesatsen i henhold til BGB’s § 247), på grundlag af hvilken den gældende sats for morarenter beregnes ved et tillæg (i det foreliggende tilfælde fem procentpoint i henhold til BGB’s § 288, stk. 1, andet punktum), som et absolut tal?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Juzgado de lo Mercantil no 2 de Madrid (Spanien) den 22. januar 2020 — RH mod AB Volvo m.fl.

(Sag C-30/20)

(2020/C 161/33)

Processprog: spansk

Den forelæggende ret

Juzgado de lo Mercantil no 2 de Madrid

Parter i hovedsagen

Sagsøger: RH

Sagsøgte: AB Volvo, Volvo Group Trucks Central Europ GmbH, Volvo Lastvagnar AB og Volvo Group España S.A.

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 7, nr. 2), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1215/2012 (1) af 12. december 2012 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område — idet det deri bestemmes, at en person, der har bopæl på en medlemsstats område, kan sagsøges i en anden medlemsstat: »[…] i sager om erstatning uden for kontrakt, ved retten på det sted, hvor skadetilføjelsen er foregået eller vil kunne foregå« — fortolkes således, at den kun fastlægger international kompetence hos retten i den medlemsstat, hvor dette sted befinder sig, således at der med henblik på fastlæggelse af den nationale ret, der har stedlig kompetence i denne medlemsstat, henvises til nationale processuelle regler, eller skal den fortolkes som en blandet bestemmelse, der således direkte fastlægger såvel den internationale kompetence som den nationale stedlige kompetence, uden at der er behov for henvisninger til den nationale lovgivning?

(1) EUT 2012, L 351, s. 1.
4)

Er ækvivalensprincippet, effektivitetsprincippet og princippet om EU-rettens effektive virkning, med hensyn til ovennævnte rammeaftale, samt princippet om ikke-diskrimination, der er anerkendt i rammeaftalens § 4, til hinder for en national lovgivning [artikel 24, stk. 3, litra a), i lov nr. 240/2010 samt artikel 29, stk. 2, litra d), og stk. 4, i lovdekret nr. 81/2015], som — selv om samtlige offentligt og privat ansatte omfattes af den samme retsorden, som senest indeholdt i lovdekret nr. 81/2015, hvori den maksimale varighed af et tidsbegrænset ansættelsesforhold (fra og med 2018) er fastsat til 24 måneder (inklusive forlængelser og fornyelser) og den offentlige forvaltnings brug af denne form for forhold er betinget af behov, der er af »midlertidig og exceptionel karakter« — foreskriver, at universiteter kan rekruttere forskere på grundlag af en treårig tidsbegrænset kontrakt, som kan forlænges med to år efter positiv vurdering af den i treårsperioden udførte undervisning og forskning, uden at indgåelsen af den første kontrakt og forlængelsen heraf skal være betinget af sådanne behov af midlertidig eller exceptionel karakter ved det konkrete universitet, idet universitetet i slutningen af denne femårsperiode kan indgå yderligere en tidsbegrænset kontrakt af samme art med den samme person eller med andre personer med henblik på at opfylde de samme undervisnings- og forskningsbehov, som var knyttet til den foregående kontrakt?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Högsta domstolen (Sverige) den 27. februar 2020 — Republikken Polen mod PL Holdings Sàrl

(Sag C-109/20)

(2020/C 161/52)

Processprog: svensk

Den forelæggende ret

Högsta domstolen

Parter i hovedsagen

Appellant og kontraindstævnt: Republikken Polen

Appellant og kontraindstævnt: PL Holdings Sàrl

Præjudicielt spørgsmål

Indebærer artikel 267 TEUF og 344 TEUF som fortolket i Achmea-dommen (1), at en voldgiftsaftale er ugyldig, hvis den er indgået mellem en medlemsstat og en investor — når der i en investeringsaftale findes en voldgiftsbestemmelse, der er ugyldig på grund af, at aftalen blev indgået mellem to medlemsstater — som følge af, at medlemsstaten af egen fri vilje undlod at nedlægge indsigelse mod voldgiftsrettens kompetence efter, at investoren indledte voldgiftssagen?

(1) Domstolens dom af den 6.3.2018 (C-284/16, Achmea, EU:C:2018:158).
—

Appellen tiltrædes, og den appellerede dom afsagt af Retten den 19. december 2019 i sag T-295/18, hvorved Retten frifandt Europa-Kommissionen i et søgsmål anlagt af Den Hellenske Republik den 7. maj 2018 til prøvelse af Kommissionens gennemførelsesafgørelse (EU) 2018/304 af 27. februar 2018, ophæves med henblik på at tage ovennævnte appel til følge og annullere Kommissionens afgørelse, for så vidt som visse udgifter fra Den Hellenske Republik til et samlet (brutto-) beløb på 17 869 131,75 EUR (de finansielle virkninger androg 14 857 076,98 EUR), der blev afholdt og anmeldt inden for rammerne af ELFUL vedrørende foranstaltningerne 125A, 321 og 322 (bruttobeløb på 15 631 043,52 EUR, hvoraf de finansielle virkninger androg 12 618 988,75 EUR) og foranstaltning 123A (2 238 088,23 EUR) samt et beløb på 588 103,59 EUR [for udgifter] afholdt inden for rammerne af EGFL i forlængelse af kontroller af transaktionerne i regnskabsårene 2011-2014, blev udelukket fra EU-finansiering.
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Juzgado de lo Social no 3 de Barcelona (Spanien) den 9. marts 2020 — YJ mod Instituto Nacional de la Seguridad Social (INSS)

(Sag C-130/20)

(2020/C 201/24)

Processprog: spansk

Den forelæggende ret

Juzgado de lo Social no 3 de Barcelona

Parter i hovedsagen

Sagsøger: YJ

Sagsøgt: Instituto Nacional de la Seguridad Social (INSS)

Præjudicielt spørgsmål

Kan det anses for en direkte forskelsbehandling som omhandlet i direktiv 79/7 (1), at en retsforskrift som artikel 60, stk. 4, i Ley General de la Seguridad Social (almindelig lov om social sikring), fratager kvinder, der frivilligt lader sig førtidspensionere, muligheden for at modtage moderskabstillæg i modsætning til dem, der — ligeledes frivilligt — lader sig pensionere ved den normale, foreskrevne alder, eller som lader sig førtidspensionere, men på grundlag af det erhvervsmæssige arbejde, som de har udført i løbet af deres arbejdsliv, som følge af handicap eller som følge af, at de er ophørt med deres arbejde inden den foreskrevne pensionsalder af grunde, som ikke kan tilskrives disse kvinder?

(1) Rådets direktiv 79/7/EØF af 19.12.1978 om gradvis gennemførelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder med hensyn til social sikring (EFT 1979, L 6, s. 24).
1)

Skal artikel 31, stk. 2, sammenholdt med artikel 31, stk. 4, i konventionen om indførelse af visse ensartede regler for international luftbefordring (Montrealkonventionen) (1), fortolkes således, at en beskadigelse af den indcheckede bagage, som er opstået om bord på flyet eller i en periode, hvor den indcheckede bagage var i luftfartsselskabets forvaring, i tilfælde af forsinket udlevering i hvert fald skal anmeldes til luftfartsselskabet senest syv dage efter, at bagagen er stillet til rådighed for modtageren, og at luftfartsselskabet ellers ikke kan drages til ansvar, medmindre det har gjort sig skyldigt i svig?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Finanzgericht Berlin-Brandenburg (Tyskland) den 27. februar 2020 — HR mod Finanzamt Wilmersdorf

(Sag C-108/20)

(2020/C 201/21)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Finanzgericht Berlin-Brandenburg

Parter i hovedsagen

Sagsøger: HR

Sagsøgt: Finanzamt Wilmersdorf

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 167 og 168, litra a), i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (1) — herefter »momsdirektivet« — fortolkes således, at de er til hinder for en national retsanvendelse, ifølge hvilken retten til fradrag af indgående moms også skal nægtes i de tilfælde, hvor der er begået momssvig i et tidligere omsætningsled, og den afgiftspligtige person havde eller burde have haft kendskab hertil, men i forbindelse med de transaktioner, der var foretaget med den pågældende, hverken havde deltaget i momssvigen eller var involveret i den og heller ikke havde fremmet eller understøttet den begåede momssvig?

(1) EUT 2006, L 347, s. 1.
3)

Skal artikel 32, stk. 1, i direktiv 2012/34 fortolkes således, at den forpligtelse, som medlemsstaterne i denne bestemmelse pålægges til at sikre jernbanemarkedssegmenterne størst mulig konkurrenceevne ved at fastsætte tillæg, der finder anvendelse på afgifterne for brug af infrastrukturen, også finder anvendelse på fastsættelsen af afgifterne for brug af infrastrukturen på de markedssegmenter, hvor der ikke findes konkurrence, f.eks. da transporten på det pågældende markedssegment kun udføres af et enkelt jernbaneselskab, som er blevet tildelt den i artikel 2, litra f), i forordning nr. 1370/2007 (2) omhandlede eneret til at udføre transport i dette markedssegment?
1)

Skal artikel 11 i direktiv 2003/109/EF (1) fortolkes således, at den er til hinder for en national bestemmelse som § 6, stk. 9 og 11, i oberösterreichisches Wohnbauförderungsgesetz (Oberösterreichs lov om boligstøtte, oöWFG), som giver EU-borgere, statsborgere i en EØS-stat og familiemedlemmer som defineret i direktiv 2004/38/EF (2) mulighed for en social ydelse i form af boligstøtte uden dokumentation af sprogkundskaber, men for tredjelandsstatsborgere med status som fastboende udlænding som defineret i direktiv 2003/109/EF kræver grundlæggende tyskkundskaber, som skal dokumenteres på en bestemt måde, når denne boligstøtte har til formål at afbøde urimelige belastninger som følge af boligudgifter, men et eksistensminimum (herunder boligbehov) også skal sikres gennem yderligere en social ydelse (behovsorienteret minimumssikring i henhold til oberösterreichisches Mindestsicherungsgesetz (Oberösterreichs lov om minimumssikring) for personer i social nød?
—

Det fastslås, at Republikken Polen har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 17, stk. 1, litra b), og artikel 17, stk. 4, i Rådets direktiv 2003/96/EF af 27. oktober 2003 om omstrukturering af EF-bestemmelserne for beskatning af energiprodukter og elektricitet (1), idet den har indført en lovgivning, der fritager energiprodukter, som anvendes af energiintensive anlæg, der er omfattet af Unionens emissionshandelssystem, for punktafgift.
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesfinanzgericht (Østrig) den 4. februar 2020 — DBKAG mod Finanzamt Linz

(Sag C-59/20)

(2020/C 191/11)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Bundesfinanzgericht

Parter i hovedsagen

Sagsøger: DBKAG

Sagsøgt: Finanzamt Linz

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 135, stk. 1, litra g), i direktiv 2006/112/EF (1) fortolkes således, at begrebet »forvaltning af investeringsforeninger« for så vidt angår den i denne bestemmelse fastsatte fritagelse også omfatter tildeling af brugsretten til en specialsoftware udviklet specielt til forvaltning af investeringsforeninger fra en licensgiver, som er tredjemand, til et kapitalinvesteringsselskab, når denne specialsoftware som i hovedsagen udelukkende bruges til at udføre specifikke og væsentlige aktiviteter i forbindelse med forvaltning af investeringsforeninger, men opereres på kapitalinvesteringsselskabets infrastruktur og kun kan opfylde sine funktioner ved kapitalinvesteringsselskabets medvirken og under løbende anvendelse af markedsdata, som kapitalinvesteringsselskabet stiller til rådighed?

(1) Rådets direktiv 2006/112/EF af 28.11.2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (EUT 2006, L 347, s. 1).
1)

Er artikel 168, litra a), sammenholdt med artikel 167 i Rådets direktiv 2006/112/EF (1) af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem til hinder for en national retspraksis, hvorefter retten til fradrag af indgående moms er udelukket i de tilfælde, hvor der er frihed til at vælge, hvortil en transaktion skal henføres, hvis der inden udløbet af den lovbestemte frist for indlevering af den årlige momsangivelse ikke er afgivet en beslutning om henførslen, som er tydelig for afgiftsmyndigheden?