Tilbage bliver at tage stilling til, om sagen anlagt af den italienske virksomhed kan fremmes til realitetsbehandling.

Hvad angår overholdelsen af den gældende søgsmålsfrist har Kommissionen erkendt, at stævningen i den sag, der er anlagt af selskabet Bensider til prøvelse af beslutning nr. 3717/83, er rettidigt indgivet og dermed er lovformelig i tidsmæssig henseende. Med den længere søgsmålsfrist, selskabet havde til rådighed, skulle det indlevere stævningen senest den 25. februar 1984, således som det skete.

Der foreligger imidlertid en anden mangel, idet selskabet betegner sig som anpartsselskab efter italiensk ret, men endnu ikke den 25. februar 1984 var indført i selskabsregisteret i den by, hvor selskabet har hjemsted. Da et selskab imidlertid efter italiensk ret og i særdelseshed ifølge artiklerne 2331 og 2475 i den italienske lov om den borgerlige retspleje »først erhverver status som juridisk person ved indførelsen i selskabs-registeret« (jfr. artikel 2331), er det Kommissionens opfattelse, at selskabet Bensider klart ikke havde nogen partshabilitet på tidspunktet for stævningens indlevering. Kommissionen forfægter altså princippet om »Pas d'action sans personnalité«, med den følge, at sagen bør afvises på grund af sagsøgerens manglende partshabilitet.

Jeg tror ikke det er nødvendigt på dette sted at beskrive begivenhederne omkring det sagsøgende selskabs opståen eller retlige stiftelse, da de faktiske omstændigheder er præcist gengivet i retsmøderapporten. Jeg skal derimod fremhæve, at det første af de af selskabet Bensider fremførte argumenter er baseret på den praksis — som ikke udelukkende gælder i Italien — hvorefter et selskabs generalforsamling efterfølgende og med tilbagevirkende gyldighed kan godkende de retshandler, selskabets eneadministrator har indgået, før selskabet blev indført i selskabsregisteret. Selskabet har under henvisning hertil anført, at det i det foreliggende tilfælde som følge af nævnte juridiske konstruktion var i besiddelse af partshabilitet på datoen for stiftelsesdokumentet, dvs. fra den 9. februar 1984 og følgelig havde den fornødne partshabilitet på tidspunktet for stævningens indlevering til justitskontoret den 25. februar.

Over for Kommissionens afvisningspåstand har sagsøgeren yderligere fremført, at indsigelsen er baseret på bestemmelsen i italiensk ret om, at partshabiliteten er betinget af en forudgående indførelse i selskabsregisteret, men at en sådan bestemmelse er ukendt inden for EF's retssystem og derfor ikke kan påberåbes under en sag ved Domstolen.

Jeg er ligesom Kommissionen af den opfattelse, at sagen bør afvises, men finder det ikke nødvendigt at følge dens ræsonnement for at nå frem til samme resultat. Ved afgørelsen af, om en fysisk eller juridisk person har partshabilitet, vil man ganske vist principielt tage udgangspunkt i, hvorvidt denne har partshabilitet efter national ret. Dette er imidlertid ikke altid eller nødvendigvis en forudgående betingelse.

Lad mig tage et eksempel, der ligger så tæt op ad den foreliggende sag som muligt. Den omstændighed, at en virksomhed (lad os bare tage eksemplet med en stålhandlende) har erhvervet partshabilitet i henhold til retsforskrifterne i den stat, hvor virksomheden udøver sine aktiviteter, indebærer ikke uden videre, at virksomheden tillige har søgsmålsret efter EKSF-traktatens artikel 33, stk. 2. Det modsatte vil naturligvis også være tilfældet, idet den omstændighed, at virksomheden ikke har status som juridisk person, ikke som sådan udelukker den fra at have søgsmålsadgang efter nævnte artikel.

Hvad viser dette eksempel? Det viser efter min opfattelse, at man heraf kan udlede den regel, at inden for EF's retssystem kan afgørelsen af, hvorvidt et annullationssøgsmål skal fremmes til realitetsbehandling, træffes i overensstemmelse med de betingelser, der særligt er fastsat i Fællesskabets procesforskrifter, hvorimod der ikke består nogen ufravigelig forpligtelse til at fastslå, om de tilsvarende betingelser også er opfyldt efter national ret.

Domstolens praksis er rig på sådanne fortilfælde. Jeg skal tilføje, at Domstolen altid i sine afgørelser vedrørende partshabilitet har taget udgangspunkt i realistiske og konkrete kriterier og ikke tillagde de formelle elementer i de forskellige medlemsstaters lovgivninger særlig betydning (jfr. den nyligt afsagte dom af 28. 10. 1982 i sag 135/81, Groupement des Agences de voyages, Asbl, mod Kommissionen, Sml. 1982, s. 3799). Ved bedømmelsen af, om der foreligger den nødvendige processuelle tilknytning, er der så vidt jeg kan se, når alt kommer til alt, navnlig én betingelse, som Domstolen tillægger betydning, nemlig at parten fra begyndelsen af lovligt har mulighed for at udøve sine processuelle rettigheder. Parten skal med andre ord være i besiddelse af den fornødne legitimitet til at udøve den ret, som den ønsker at gøre brug af i en bestemt sag.

Jeg vender mig herefter mod den foreliggende sag. Også i denne sag er det omtvistet, hvorvidt en person var i besiddelse af den fornødne legitimitet. Som tidligere nævnt må dette spørgsmål løses på grundlag af det retssystem, hvorom sagen drejer sig. Problemet er altså, om selskabet Bensider på tidspunktet for søgsmålsfristens udløb (den 25. 2. 1984) var i besiddelse af en lovlig søgsmålsadgang i.h.t. EKSF-traktatens artikel 33, stk. 2?

Det mener jeg ikke var tilfældet. Lad mig begynde med at erindre Domstolen om betingelserne efter denne bestemmelse. De lyder således: »De virksomheder ... (der er nævnt i artikel 48), kan ... anlægge sag om ... generelle beslutninger og henstillinger, som de finder indebærer magtfordrejning i forhold til dem«. Den første betingelse er altså, at der foreligger en virksomhed, og den anden er, at virksomheden kun, såfremt den vil anfægte generelle beslutninger eller henstillinger, kan påberåbe sig anbringendet magtfordrejning og kun for så vidt dette umiddelbart angår virksomheden selv. Jeg skal nedenfor gennemgå disse to betingelser i den angivne rækkefølge.

Hvorvidt den første betingelse er opfyldt, må efter min opfattelse afgøres under hensyntagen til definitionen af begrebet »virksomhed« i EKSF-traktatens artikel 80. Som tidligere nævnt under punkt 2 i mit forslag til afgørelse er ifølge artikel 2 i beslutning nr. 3717/83 »distributionsvirksomheder ..., der inden for det fælles marked foretager salg ...«, omfattet af beslutningen med det åbenbare formål at udstrække Fællesskabets ordning for kul- og stålmarkedet til også at gælde for stålhandlende. Beslutningen kræver altså, at de virksomheder, som den pålægger visse forpligtelser, opfylder betingelserne i den mere generelle definition i artikel 80, nemlig betingelsen om, at de sædvanligvis udøver distributionsvirksomhed.

I denne definition er det åbenbart, at vægten ligger på adverbiet. Hvad skal der forstås ved »sædvanligt«? Lad mig herom først sige, at jeg ikke i Domstolens righoldige praksis har fundet nogen fortilfælde, der kan bidrage til en afklaring af dette begrebs indhold og rækkevidde. Ganske vist fremgår det, at mindst to ud af de tre tilfælde, hvor denne betingelse er blevet påberåbt, havde de pågældende selskaber i lang tid udøvet virksomhed med handel og salg (jfr dom af 20. 3. 1957 i sag 2/56, de i »Geitling« Ruhrkohlen-Verkaufsgesellschaft mbH sammensluttede minedriftsselskaber mod Den Høje Myndighed for EKSF, Sml. 1954-1964, s. 41; org. ref. Rec. 1957, s. 9; kendelse af 4. 12. 1957 i sag 18/57, Noid mod Den Høje Myndighed for EKSF, Sml. 1954-1964, s. 53; dom af 19. 3. 1964 i sag 67/63, Société Rhénane d'Exploitation et de Manutention »Sorema« mod Den Høje Myndighed for EKSF, Sml. 1954-1964, s. 469).

Men betyder det, at virksomhedens sædvanlige karakter også indebærer udøvelse af en gentagen og langvarig distributionsvirksomhed? Dette tvivler jeg på, idet en sådan opfattelse lader for mange spørgsmål stå åbne for fortolkning (i hvilket omfang skal der udøves en sådan distributionsvirksomhed, for at man kan tale om en »gentagen« virksomhed? Gennem hvor lang tid skal denne virksomhed være udøvet, for at man kan tale om, at den har været »langvarig«?). Jeg tror snarere, at en ordbog over det franske sprog Petit Robert, Paris, 1981) hvori »sædvanlig« (»habituel«) defineres som en adfærd, som »tient de l'habitude par sa régularité, sa constance« leder os på rette vej. Hvorvidt disse to betingelser er opfyldt, kan en dommer uden vanskelighed vurdere. Efter artikel 80 må distributionsvirksomheden altså ikke være af lejlighedsvis karakter, men skal udøves normalt, almindeligt eller rent faktisk, om man vil.

Opfylder selskabet Bensider så denne betingelse? Det fremgår ganske vist af artikel 4 i virksomhedens vedtægter, at virksomhedens formål er handel med og forhandling af jern- og stålprodukter. Men læser man virksomhedens »curriculum vitae«, kan man ikke sige, at virksomhedens ledelse på tidspunktet for for søgsmålsfristens udløb normalt eller rent faktisk forfulgte dette formål. De i sagen indeholdte akter tyder i det mindste ikke herpå. Dette er for mig at se tilstrækkeligt til at konkludere, at firmaet Bensider ikke den 25. februar 1984 havde den fornødne processuelle adgang efter EKSF-traktatens artikel 33, stk. 2, til at anlægge sag med påstand om annullation af beslutning nr. 3717/83.