Endelig kan de forelæggende rets tredje og fjerde spørgsmål behandles samlet. Ifølge sagens faktiske omstændigheder drejer det sig — hvis jeg ser rigtigt — blot om, hvorvidt det ifølge fællesskabsretten er udelukket, at der tages hensyn til den kapitaliserede værdi af pensionskravet fra en enke efter en fællesskabs-tjenestemand i form af et fradrag ved beregningen af det fradragsberettigede beløb, som den nationale arveafgiftslovgivning fastsætter for en sådan skattepligtig person.

Hertil har sagsøgte i hovedsagen og den nederlandske regering været af den mening, at bestemmelserne i privilegieprotokollen ikke kan have en sådan virkning, da det tydeligvis ikke drejer sig om at beregne skatten på den kapitaliserede værdi af efterladtepensionen men alene om at bestemme omfanget af den skattebyrde, den øvrige del af boet skal belastes med. — Kommissionen er derimod af den opfattelse, at Fællesskabets privilegieprotokol også på det punkt, der her er af interesse, skal fortolkes vidt, at den også udelukker en sådan indirekte beskatning af den kapitaliserede værdi af en efterladtepension, som ville ske, hvis denne kapitaliserede værdi kom i betragtning ved beregningen af det fradragsberettigede beløb.

Hvad angår dette stridspunkt, må det foreløbig indrømmes, at der af den allerede nævnte dom i sag nr. 6/60 kan udledes argumenter til støtte for Kommissionens opfattelse. Dengang drejede det sig — lad mig kort erindre derom — om spørgsmålet om, hvorvidt der kunne tages hensyn til lønnen for en tjenestemand i Det europæiske Kul- og Stålfællesskab ved beregning af satsen for en belgisk tillægsskat, der var progressivt udformet, og som pålagdes ægtefællers samlede indkomst (i det foreliggende tilfælde efter fradrag af indtægten fra Fællesskabet). Dette spørgsmål besvarede Domstolen faktisk benægtende, fordi den i en sådan fremgangsmåde så en indirekte beskatning af fællesskabslønninger. Den udtalte hertil, at der må foretages en klar sondring mellem de indkomster, der er undergivet medlemsstaternes skattemæssige kompetence, og de lønninger, som udbetales af Fællesskabet. Sidstnævnte er unddraget medlemsstaternes skattemæssige kompetence; spørgsmålet, om de medfører skattepligt, hører udelukkende under fællesskabsretten. Deraf følger, at fællesskabslønninger ikke må udgøre det retlige grundlag for national beskatning, og at det ikke kan forsvares at antage en årsagssammenhæng mellem indkomsterne fra Fællesskabet og den samlede størrelse af de nationale afgifter, der påhviler den skattepligtige.

Det kan dog synes tvivlsomt, om denne retsopfattelse, som blev udviklet med henblik på problemerne om indkomstskatter, og som på dette område efter mit skøn sikkert er korrekt, uden videre kan overføres på arveafgiftsretten. Thi mens der findes en fællesskabsskat, der svarer til indkomstskat, findes der ikke nogen fællesskabsretlig arveafgift.

I denne sammenhæng forekommer det mig at være interessant, at det i dommen i sag nr. 32/67 blev fremhævet, at artikel 12, stk. 2 i EØF's privilegieprotokol, hvortil svarer den nugældende privilegieprotokols artikel 13, stk. 2, ikke må betragtes løsrevet fra stk. 1, ifølge hvilket »løn, vederlag og honorarer, som Fællesskaberne udbetaler sine tjenestemænd og øvrige ansatte, beskattes til fordel for Fællesskaberne på de betingelser og efter den fremgangsmåde, som fastsættes af Rådet«. »Som følge af denne forskrift«, hedder det videre i dommen, »bliver i stk. 2 de til fordel for Fællesskabet beskattede lønninger, vederlag og honorarer fritaget for national beskatning…«. Henvisningen, til denne sammenhæng forstår jeg således, at den vide fortolkning, som den nævnte dom i sag nr. 6/60 giver privilegieprotokollen, og hvorefter også indirekte skattepålæg er udelukket, kun er rigtig med henblik på sådanne nationale skatteformer, som svarer til de i privilegieprotokollens artikel 13, stk. 1 nævnte, og som altså har indkomsten som beskatningsobjekt. For andre skatters vedkommende udelukkes derimod i henhold til privilegieprotokollens artikel 13, stk. 2 kun direkte beskatning af de nævnte lønninger, vederlag og honorarer, da kun denne har tilsvarende virkning som fællesskabsskatten og fører til en uønsket dobbeltbeskatning.

Der er faktisk ikke (og hermed vender jeg tilbage til det problem, der her har interesse), når det overlades til medlemsstaterne at beskatte arv — naturligvis bortset fra den kapitaliserede værdi af fællesskabspensioner — nogen tvingende grund i fællesskabsretten; som udelukker, at der tages hensyn til pensionsværdien ved udmålingen af arveafgiften. Her må retsgrundsætninger i den til enhver tid gældende nationale ret være afgørende, således i Nederlandene den opfattelse, at der kan være tale om et fradragsberettiget beløb til gunst for efterladte ægtefæller, hvor deres alderdomsforsorg kræver det, derimod ikke hvor alderdomsforsorgen er sikret ad anden vej og fra andre kilder. Endvidere er genstanden for beskatning ved arveafgiften ikke indkomsten men arven. Da der ikke findes nogen fællesskabsretlig arveafgift, må den nationale lovgiver ved beskatning af den samlede arv overlades et frit skøn ved beregningen af arveafgiftens størrelse, også når der skal tages hensyn til fællesskabsretlige pensionskrav.

Modsat Kommissionens opfattelse hælder jeg følgelig vedrørende den forelæggende rets tredje gruppe spørgsmål til den opfattelse, at privilegieprotokollen ikke er til hinder for, at der ved beregningen af det beløb, der ifølge en national arveafgiftslov er fradragsberettiget, tages hensyn til den kapitaliserede værdi af en af Fællesskaberne udbetalt efterladtepension.