ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Artikel 32 i direktiv 2009/73, der er identisk med artikel 18 i direktiv 2003/55, har følgende ordlyd:

»Tredjeparts adgang

1. Medlemsstaterne sikrer, at der indføres en ordning for tredjeparts adgang til transmissions- og distributionssystemerne samt LNG-faciliteter, som bygger på offentliggjorte tariffer, der gælder alle privilegerede kunder, herunder forsyningsvirksomheder, og som anvendes objektivt og uden at diskriminere mellem systembrugere. Medlemsstaterne sikrer, at tarifferne eller de metoder, de er baseret på, er godkendt forud for deres ikrafttræden i overensstemmelse med artikel 41 af en i artikel 39, stk. 1, omhandlet regulerende myndighed, og at disse tariffer – og metoderne, hvor kun disse godkendes – offentliggøres, inden de træder i kraft.

2. Transmissionssystemoperatører skal, hvis det er nødvendigt for, at de kan udøve deres hverv, bl.a. i forbindelse med grænseoverskridende transmission, have adgang til andre transmissionssystemoperatørers net.

3. Bestemmelserne i dette direktiv er ikke til hinder for, at der indgås langtidskontrakter, såfremt de overholder Fællesskabets konkurrenceregler.«
8

Hvad angår HP var de mest anvendte udbudsprocedurer anmodningerne om tilbud og de elektroniske anmodninger om tilbud. De to procedurer blev udført online med anvendelse af samme platform. Hvad for det første angår anmodningerne om tilbud var disse kvartalsmæssige. De kombinerede online-forhandlingerne med kvartalsmæssige offline-forhandlinger, som blev spredt over et bestemt tidsrum, normalt to uger. Leverandørerne af optiske diskdrev blev indbudt til en åben udbudsprocedure i et bestemt tidsrum med henblik på at afgive et tilbud på en online-platform eller med e-mail. Efter udløbet af den første omgang af auktioner mødtes HP med hver deltager og indledte forhandlinger på grundlag af tilbuddet fra leverandøren af optiske diskdrev med henblik på at opnå det bedste tilbud fra hver leverandør uden at afsløre identiteten på eller buddet afgivet af andre leverandører af optiske diskdrev. Hvad for det andet angår de elektroniske anmodninger om tilbud blev disse normalt organiseret som et omvendt udbud. Tilbudsgiverne oprettede forbindelse til online-platformen på det fastsatte tidspunkt, og auktionssalget begyndte til den af HP fastlagte pris. De tilbudsgivere, som afgav bud, der blev gradvist nedsat, blev oplyst om deres placering, hver gang et nyt bud blev afgivet. Ved udløbet af den fastsatte frist vandt den leverandør af optiske diskdrev, som havde afgivet det laveste bud, auktionssalget, og de øvrige leverandører blev placeret som nummer to og tre på grundlag af deres bud (41.-44. betragtning til den anfægtede afgørelse).
78

Det skal endvidere bemærkes, at de gældende regler foreskriver, at Kommissionen kun i to tilfælde undtagelsesvis kan fravige anvendelsen af den almindelige metode til bødeberegning. For det første kan Kommissionen i henhold til punkt 35 i retningslinjerne for bødeberegningen ved fastsættelsen af bødens størrelse tage hensyn til en virksomheds manglende betalingsevne. Det skal i det foreliggende tilfælde bemærkes, at Kommissionen ved det uformelle møde den 5. marts 2015 udtrykkeligt anmodede sagsøgerne om at bekræfte, at de ikke påberåbte sig en manglende evne til at betale bøden i medfør af punkt 35 i retningslinjerne for bødeberegningen, og at sagsøgerne bekræftede, at de ikke anmodede om anvendelse af denne procedure. For det andet foreskrives det i punkt 37 i retningslinjerne for bødeberegningen, at det kan være berettiget, at Kommissionen fraviger den metode, der er beskrevet i disse retningslinjer, hvis der gør sig særlige forhold gældende i en given sag, eller det er nødvendigt at sikre et afskrækkende niveau i et bestemt tilfælde.
80

Det er således tilstrækkeligt at bemærke, at betingelserne for, at et søgsmål kan antages til realitetsbehandling, i henhold til Domstolens faste praksis ikke kan lades ude af betragtning ved sagsøgerens fortolkning af retten til en effektiv retsbeskyttelse. Domstolen har således, hvad konkret angår området for nærværende søgsmåls genstand, præciseret, at en borger, som ikke er umiddelbart og individuelt berørt af en kommissionsafgørelse om statsstøtte, og hvis interesser dermed ikke er påvirket af den statslige foranstaltning, der ligger til grund for denne afgørelse, ikke kan påberåbe sig retten til retsbeskyttelse over for en sådan afgørelse (jf. i denne retning dom af 22.11.2007, Sniace mod Kommissionen, C-260/05 P, EU:C:2007:700, præmis 64 og 65). Det følger af de ovenfor beskrevne forhold, at en af de to betingelser netop ikke er opfyldt i det foreliggende tilfælde, da sagsøgeren ikke har godtgjort, at selskabet er individuelt berørt af den anfægtede afgørelse. I betragtning af den omstændighed, at nærværende sag og den sag, der gav anledning til dom af 25. juni 1998, British Airways m.fl. mod Kommissionen (T-371/94 og T-394/94, EU:T:1998:140), ikke omhandler foranstaltninger, der efter deres karakter er identiske eller sammenlignelige, har sagsøgeren ikke grundlag for at gøre gældende, at en afvisning af nærværende søgsmål vil gribe ind i selskabets ret til en effektiv retsbeskyttelse.
86

For det andet skal det bemærkes, at de næsten identiske skrivelser af 7. marts 2016 (jf. præmis 21 ovenfor) for så vidt angår sag T-244/16 og af 6. marts 2017 (jf. præmis 27 ovenfor) for så vidt angår sag T-285/17 ikke indeholder nogen oplysninger, der kan gøre det muligt at fastslå, at Rådet rådede over oplysninger vedrørende de ukrainske myndigheders iagttagelse af de omhandlede rettigheder for så vidt angår straffesagerne vedrørende sagsøgeren, og i endnu mindre grad, at Rådet foretog en vurdering af sådanne oplysninger med henblik på at kontrollere, om de retslige myndigheder i Ukraine i tilstrækkelig grad havde iagttaget de nævnte rettigheder i forbindelse med vedtagelsen af afgørelsen om at indlede og gennemføre en strafferetlig efterforskning vedrørende en lovovertrædelse bestående i uretmæssig tilegnelse af midler eller aktiver fra sagsøgerens side. Ligesom det blev gjort i den sag, der gav anledning til dom af 19. december 2018, Azarov mod Rådet (C-530/17 P, EU:C:2018:1031, præmis 24), nøjedes Rådet nemlig med i disse skrivelser at anføre, at de skrivelser fra den offentlige anklagemyndighed, som forinden var blevet tilstillet sagsøgeren (jf. præmis 18 og 24 ovenfor), godtgjorde, at sidstnævnte fortsat var genstand for straffesager for uretmæssig tilegnelse af offentlige midler eller aktiver. Endvidere kan den omstændighed, at Ukraine henhører under de stater, der har tiltrådt EMRK, hvilken omstændighed Rådet udtrykkeligt har anført i sine skrivelser og sine indlæg, ikke overflødiggøre kontrollen af iagttagelsen af sagsøgerens ret til forsvar og ret til en effektiv domstolsbeskyttelse (jf. præmis 78 ovenfor).
242

Som sagsøgeren i det væsentlige har bemærket, gælder denne konklusion så meget desto mere, som den fortolkning, EIB har villet givet begrebet fritagelse (for tjeneste) og udtrykket »befriet« (for sine arbejdsopgaver) i afgørelserne af 13. april og 12. maj 2015, afviger væsentligt fra deres sædvanlige betydning. Begrebet fritagelse henviser i sin sædvanlige betydning til en tilladelse til ikke at udføre det, som er foreskrevet. Med hensyn til udrykket »befriet« henviser det i sin sædvanlige betydning til en frigørelse fra den omstændighed ikke længere at være forpligtet til at udføre det, som er foreskrevet. I den foreliggende sag har EIB benyttet begrebet fritagelse og udtrykket »befriet« for at beskrive et forbud mod at udføre det, som er foreskrevet. EIB har således under retsmødet udtrykkeligt vedgået, at sagsøgeren »ikke [kunne] arbejde« på grund af fritagelsen fra tjeneste. Korrespondancen mellem sagsøgeren og EIB vidner om denne tvetydighed. Sagsøgerens svar på en arbejdsrelateret email den15. april 2015 indbragte ham således en »irettesættelse« fra direktøren for direktoratet »finansielle risici« i generaldirektoratet for risikoforvaltning. Imidlertid meddelte sidstnævnte ikke sagsøgeren, at det var ham forbudt at arbejde, men alene, at han »ikke officielt var i tjeneste«, og at det ikke forventedes af ham, at han arbejdede eller besvarede sine emails.
302

Hvad angår det tab, som appellantens adfærd har medført, skal dennes argument, der fremgår af stævningens punkt 120-123, og som er baseret på den omstændighed, at lejemålet ikke kunne opsiges det første år, uden at lejen alligevel skulle betales for hele dette år, hvilket udelukkede ethvert tab for Unionen i det første år af lejemålet fra september 2008 til august 2009, forkastes. Unionen har lidt tab i hele den periode, der i den anfægtede afgørelse er anset for at være culpøs for appellanten, dvs. fra januar 2009 til august 2010, og dermed navnlig fra januar til august 2009, eftersom Unionen i denne periode betalte for en familielejlighed til en tjenestemand, som kun benyttede den til sig selv og kun delvist i løbet af ugen, selv om han rådede over en anden familielejlighed i nærheden af, hvor hans familie var forblevet, og hvor han selv delvist boede. Tabet blev endvidere forvoldt af appellanten, som efter at have anmodet om en sådan tjenestelejlighed undlod at bringe ovennævnte situation til ophør ved ikke at foreslå at tilbagelevere lejligheden efter nogle måneder. Som det er anført i præmis 296 ovenfor, burde appellanten, hvis et problem med mangelfuld behandling af parketgulvet virkelig gjorde det umuligt for familien at bo i tjenestelejligheden, hvilket i så fald ville have været udlejerens ansvar, fra starten have afvist at flytte ind på stedet eller have taget andre passende skridt over for delegationen, således at denne kunne stille udlejeren til ansvar. Tabet er endvidere godtgjort indtil lejemålets ophør, for så vidt som appellanten ved ikke at stille sin tjenestelejlighed til rådighed for delegationen forhindrede Kommissionen i at udnytte denne ejendom, selv om den betalte de dertil knyttede lejebeløb, navnlig ved at forhindre den i på anden måde at anvende lejligheden, således som Personaleretten bemærkede i den appellerede doms præmis 159, eller i det mindste at opsige lejemålet uden sanktioner fra september 2009, hvilket kunne have begrænset Unionens faktiske tab. I denne henseende kan den omstændighed, at lejekontrakten fastsatte en periode i det første år, hvor lejeren ikke kunne opsige lejemålet, medmindre lejen alligevel blev betalt i denne periode, ikke føre til den antagelse, i modsætning til, hvad appellanten har gjort gældende, at der ikke er lidt noget tab i denne periode. I løbet af denne periode betalte delegationen en tjenestelejlighed af familiemæssig størrelse efter anmodning fra appellanten, uden at dette var berettiget og uden at kunne drage nogen nytte heraf.
56

For det tredje fremgår det ifølge sagsøgeren af præmis 90-93 i dom af 14. december 2018, Torné mod Kommissionen (T-128/17, EU:T:2018:969), at nødvendigheden af at forene målene om at bevare de erhvervede rettigheder og styre de budgetmæssige omkostninger kræver, at det kriterium, hvorefter udtrykket »personale, der var ansat før ændringsaftalens ikrafttrædelse« bedømmes, anses for at være medlemskabet af og indbetalingen af bidrag til Unionens pensionsordning før denne dato, at udtrykkene »ansat før ændringsaftalens ikrafttrædelse« og »indtrådt i tjenesten i perioden mellem den 1. maj 2004 og den 31. december 2013« anses for at være ligestillede, og at – hvis forudsætningen for, at den pågældende er omfattet af overgangsbestemmelserne, er, at vedkommende stadig var i tjeneste efter den 31. december 2013 – en ny kontrakt med en ny arbejdsgiver, som er indgået efterfølgende, ikke anses for at være til hinder herfor, eftersom den ikke medfører noget afbræk i medlemskabet af og indbetalingen af bidrag til denne ordning. For sagsøgerens vedkommende blev hans medlemskab af og indbetaling af bidrag til Unionens pensionsordning ikke afbrudt i forbindelse med, at hans kontrakt af 1. juli 2008 blev erstattet af kontrakten af 16. maj 2014, og han var således stadig i tjeneste den 1. juni 2014 i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 1, stk. 1, i bilaget til ansættelsesvilkårene og i artikel 21 og 22 i bilag XIII til personalevedtægten.
196

Intervenienten har bestridt disse argumenter. Selskabet er af den opfattelse, at appelkammerets henvisning til den første afgørelse af 26. marts 2012 i sag R 2506/2010-4 med henblik på at fastslå, at kravene i artikel 8, stk. 3 og 4, i forordning nr. 207/2009 ikke var opfyldt, heller ikke i sig selv er en tilsidesættelse af samme forordning artikel 75 og 76. Selskabet har anført, at nævnte forordnings artikel 8, stk. 3 og 4, efter sagens behandling for Retten ikke længere var en del af sagens genstand for appelkammeret, da genstanden for annullationsdommen var tilsidesættelsen af samme forordnings artikel 75 og 76, sammenholdt med denne forordnings artikel 8, stk. 1, litra a), og alene vedrørte beviserne for brug. Intervenienten har anført, at genstanden for tvisten var begrænset – af sagsøgeren selv – til tilsidesættelsen af disse bestemmelser, idet sagsøgeren i punkt 5.2 i stævningen i den tidligere sag havde anført, at selskabet »begræns[ede] sin argumentation til alene at omfatte appelkammerets konklusioner vedrørende vurderingen af de fremlagte beviser for brug, eftersom disse konklusioner omfatt[ede] alle indsigelsesgrundene på samme måde«. Intervenienten er imidlertid af den opfattelse, at beviserne vedrørende brug ikke vedrører alle de indsigelsesgrunde, som er omhandlet i artikel 8, stk. 3 og 4, i forordning nr. 207/2009, for ifølge retspraksis i henhold til dom af 29. marts 2011, Anheuser-Busch mod Budějovický Budvar (C-96/09 P, EU:C:2011:189, præmis 143), har intervenienten ikke selv ret til at kræve fremlæggelse af bevis for brug af disse rettigheder. Et krav om brug kan derimod alene gøres gældende vedrørende ældre rettigheder som omhandlet i samme forordnings artikel 8, stk. 1. Det er derfor intervenientens opfattelse, at den nævnte forordnings artikel 8, stk. 3 og 4, ikke længere var relevant i den tidligere sag for Retten, og at disse bestemmelser heller ikke er genstand for den foreliggende sag vedrørende den anfægtede afgørelse.
195

Kommissionen anførte for det tredje i 255. betragtning til den anfægtede afgørelse, at det samme princip gælder for interne transaktioner mellem forskellige dele af det samme integrerede selskab, f.eks. en filial, der foretager transaktioner med andre dele af det selskab, som den tilhører. For at sikre, at en overskudsfordelingsmetode, som godkendes i en skatteafgørelse, ikke indebærer en selektiv fordel for et ikke-hjemmehørende selskab, som driver virksomhed gennem en filial i Irland, er det ifølge Kommissionen nødvendigt, at denne metode fører til et skattepligtigt overskud, der er en pålidelig tilnærmelse til et markedsbaseret resultat og dermed armslængdeprincippet. Kommissionen tilføjede i 256. betragtning til den anfægtede afgørelse, at den i denne forbindelse ikke anvender armslængdeprincippet som et grundlag for at »pålægge« skatter, som normalt ikke skal betales efter referencerammen, men som et udgangspunkt for at kontrollere, om det skattepligtige overskud for en filial fastsættes på en måde, der sikrer, at den ikke behandles gunstigere efter disse regler sammenlignet med ikke-integrerede selskaber, hvis skattepligtige overskud afspejler priser forhandlet på markedsvilkår i overensstemmelse med armslængdeprincippet.
424

Med det fjerde anbringende har sagsøgeren gjort gældende, at Kommissionen i den anfægtede afgørelse begik retlige fejl, anlagde åbenbart urigtige skøn og tilsidesatte væsentlige formforskrifter hvad angår de ikke-koordinerede virkninger på engrosmarkedet, hvilket navnlig skyldes dens konklusioner om, for det første, at fusionen udgjorde en betydelig hindring for den effektive konkurrence på engrosmarkedet (det første led), for det andet, at Three var en »betydelig konkurrencemæssig faktor« på engrosmarkedet (det andet og det tredje led), for det tredje, at den fusionerede enhed havde mindre incitament til at konkurrere (det fjerde led), og for det fjerde, at denne enheds konkurrenter hverken havde evnen eller de nødvendige incitamenter til at konkurrere med denne (det femte led), samt Kommissionens hensyntagen til tredjeparters argumenter (det sjette led). Ifølge sagsøgeren bør hver af disse fejl føre til, at den anfægtede afgørelse annulleres.
1)

Kommissionens gennemførelsesafgørelse (EU) 2016/417 af 17. marts 2016 om udelukkelse fra EU-finansiering af visse udgifter, som medlemsstaterne har afholdt inden for rammerne af Den Europæiske Garantifond for Landbruget (EGFL) og Den Europæiske Landbrugsfond for Udvikling af Landdistrikterne (ELFUL) annulleres, for så vidt som den med hensyn til Kongeriget Belgien udelukker et beløb på 9601619,00 EUR fra den nævnte finansiering.
169

I det foreliggende tilfælde skal det indledningsvis konstateres, at den første og den fjerde foranstaltning ikke blev vedtaget samtidig, idet der forløb mere end et år mellem tildelingen af de to garantier. Sagsøgeren har endvidere ikke anfægtet, at den forhøjelse af garantien, som blev besluttet som led i den fjerde foranstaltning, ikke var fastlagt ved tildelingen af den første foranstaltning og ikke var omfattet af rentabilitetsplanen af 2009. Det skal desuden fastslås, at den fjerde foranstaltning blev vedtaget med henblik på at dække de økonomiske konsekvenser af en misligholdelse, der kunne tilregnes Fundación Valencia, af et afdrag på det garanterede lån. I denne henseende er der ganske vist en forbindelse mellem formålet med at gøre det muligt for Fundación Valencia at imødegå de økonomiske konsekvenser af denne misligholdelse og det oprindelige formål med at tilføre sagsøgeren ny kapital, for så vidt som misligholdelsen sker som led i tilbagebetalingen af et lån, der er tildelt med henblik på at finansiere dette kapitalindskud. Som sagsøgeren selv har bemærket, følger det imidlertid ikke desto mindre heraf, at formålet med den fjerde foranstaltning er anderledes end formålet med den første foranstaltning, idet den umiddelbart tilsigter at dække Fundación Valencias betaling af afdrag, renter og omkostninger, som stammede fra denne misligholdte betaling, der ifølge sagsøgeren i sig selv fulgte af, at Fundación Valencia ikke inden for den ønskede tid havde kunnet sælge en aktieandel i sagsøgeren. Endelig skal der hvad angår sagsøgerens situation på tidspunktet for de omhandlede indgreb tages hensyn til, at kapitalforhøjelsen allerede var sket på tidspunktet for tildelingen af den fjerde foranstaltning, hvilket betød, at sagsøgerens økonomiske situation på dette tidspunkt var anderledes end situationen på tidspunktet for tildelingen af den første foranstaltning.
137

Det skal bemærkes, at Kommissionen bærer bevisbyrden for opfyldelsen af betingelserne for, at kriteriet om den private kreditor kan finde anvendelse – hvilket kriterium finder anvendelse i det foreliggende tilfælde – og Kommissionen er forpligtet til under den administrative procedure at anmode om alle relevante oplysninger (jf. i denne retning dom af 21.3.2013, Kommissionen mod Buczek Automotive, C-405/11 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2013:186, præmis 33 og 34, og af 20.9.2017, Kommissionen mod Frucona Košice, C-300/16 P, EU:C:2017:706, præmis 24). Kommissionen kan i denne forbindelse ikke retfærdiggøre sin afgørelse med, at de oplysninger, som den er blevet forelagt under den administrative procedure, var fragmentariske, når den selv forsømte at udnytte sine egne beføjelser til at indhente de nødvendige oplysninger (jf. i denne retning dom af 13.4.1994, Tyskland og Pleuger Worthington mod Kommissionen, C-324/90 og C-342/90, EU:C:1994:129, præmis 29). Dette gælder så meget desto mere, når den anfægtede afgørelse ikke er støttet på medlemsstatens manglende fremlæggelse af oplysninger, som Kommissionen havde anmodet den om, men på konklusionen om, at en privat kreditor ikke ville have handlet på samme måde som denne medlemsstats myndigheder, hvilken konklusion forudsætter, at Kommissionen havde alle relevante oplysninger, der var nødvendige for at udarbejde sin afgørelse, til rådighed (jf. i denne retning dom af 21.3.2013, Kommissionen mod Buczek Automotive, C-405/11 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2013:186, præmis 35).
2.

Appel – anbringender – Rettens kontrol med Personalerettens bedømmelse af beviserne – udelukket, medmindre de er gengivet urigtigt – anbringende om urigtig gengivelse af beviserne – krav om, at det godtgøres, at der er foretaget et åbenbart urigtigt skøn (Statutten for Domstolen, bilag I, art. 11) (jf. præmis 52 og 59)
6.

Tjenestemænd – disciplinærordning – procedure – ansættelsesmyndighedens høring af den berørte part – en berørt part, der ikke giver møde med henvisning til en lægeerklæring – formodning om, at den pågældende ikke er i stand til at give møde – afkræftelig karakter – bevisbyrde – den berørte parts mulighed for at lade sig repræsentere eller for at fremsætte skriftlige bemærkninger [Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 41, stk. 2, litra a), art. 51, stk. 1, og art. 52, stk. 1; tjenestemandsvedtægten; bilag IX, art. 4 og art. 22, stk. 1] (jf. præmis 200-204, 211-213, 236 og 237)
227

For det andet skal der af den meddelelse, hvorved ECB skal give parterne mulighed for at udtale sig skriftligt, fremgå det væsentlige indhold af den påtænkte afgørelse og de væsentlige faktiske forhold, indvendinger og retlige grunde, som ECB agter at lægge til grund for sin afgørelse. Denne meddelelse giver ligeledes den berørte part mulighed for faktisk at gøre sine synspunkter gældende vedrørende forhold, som parten ikke havde kendskab til, men også vedrørende alle de omstændigheder, der er lagt til grund for den anfægtede afgørelse, og som er til skade for den pågældende, og til at fremføre argumenter. ECB kan også benytte denne mulighed til at tage hensyn til enhver indsigelse, som de berørte parter måtte have gjort gældende under den administrative procedure, og til at uddybe alle de faktiske og retlige omstændigheder, der lægges til grund for den endelige afgørelse.
1)

Kommissionens gennemførelsesafgørelse (EU) 2016/1059 af 20. juni 2016 om udelukkelse fra EU-finansiering af visse udgifter, som medlemsstaterne har afholdt inden for rammerne af Den Europæiske Garantifond for Landbruget (EGFL) og Den Europæiske Landbrugsfond for Udvikling af Landdistrikterne (ELFUL), annulleres, for så vidt som den udelukker følgende betalinger gennemført af Den Tjekkiske Republik inden for rammerne af EGFL: – ordningen for afkoblet direkte støtte for regnskabsårene 2013-2015 et beløb på 69054,23 EUR for manglerne i risikoanalysen – angående støtteordningen for investering i vinsektoren for regnskabsårene 2011-2014 et beløb på 636516,20 EUR.
2.

Retslig procedure – frist for fremlæggelse af beviser – artikel 85, stk. 2 og 3, i Rettens procesreglement – anvendelsesområde – adgang til at føre modbevis og til at fremkomme med nye beviser – ikke omfattet – fremlæggelse af beviser inden afslutningen af den mundtlige forhandling – lovlighed – betingelser (Rettens procesreglement, art. 85, stk. 1-3, og art. 92, stk. 7) (jf. præmis 55, 60, 61, 64 og 66-69)
2.

EU-varemærker–definition på og erhvervelse af et EU-varemærke–absolutte registreringshindringer–varemærker, der udelukkende består af tegn eller angivelser, der kan betegne en vares eller en tjenesteydelses egenskaber–begreb–varemærke, der udgøres af et ord eller en neologisme, som består af en sammensætning af bestanddele [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 7, stk. 1, litra c)] (jf. præmis 15-18, 29 og 49)
5.

EU-varemærker–definition på og erhvervelse af et EU-varemærke–relative registreringshindringer–indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art–risiko for forveksling med det ældre varemærke–bedømmelseskriterier [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 47)