Når den anfægtede retsakt derimod berører en gruppe personer, som var identificeret eller kunne identificeres på tidspunktet for vedtagelsen af retsakten og på grundlag af kriterier, som er specifikke for medlemmerne af den gruppe, kan disse personer være individuelt berørt af denne retsakt, da de indgår i en sluttet gruppe af erhvervsdrivende.

Fysiske og juridiske personer vil dog kun kunne påstå, at de berøres individuelt, såfremt den omtvistede bestemmelse rammer dem på grund af visse egenskaber, som er særlige for dem, eller på grund af en faktisk situation, der adskiller dem fra alle andre. En virksomhed kan nemlig i princippet ikke anfægte en beslutning fra Kommissionen, der forbyder en støtteordning til fordel for en sektor, hvis virksomheden alene er berørt af denne beslutning, fordi den tilhører den pågældende sektor og potentielt kan blive omfattet af støtten. En sådan beslutning fremtræder over for denne virksomhed som en generel foranstaltning, der finder anvendelse på objektivt afgrænsede situationer og har retsvirkninger for en gruppe personer, der er bestemt generelt og abstrakt.

Hvad angår den anden betingelse, der er fastsat i artikel 230 EF, udelukker den omstændighed, at en omtvistet bestemmelse på grund af sin art og rækkevidde har generel karakter, for så vidt som den finder anvendelse på de omhandlede erhvervsdrivende, ikke i sig selv, at den også kan berøre visse af disse individuelt.

Retten til at påberåbe sig princippet om beskyttelse af den berettigede forventning gælder for enhver retsundergiven med begrundede forventninger, som en fællesskabsinstitution har skabt på baggrund af præcise løfter, som institutionen har afgivet. Når en forudseende og påpasselig erhvervsdrivende kan påregne gennemførelsen af en fællesskabsforanstaltning, der kan påvirke virksomhedens interesser, kan virksomheden dog ikke påberåbe sig dette princip, når foranstaltningen gennemføres.

Selv om det i øvrigt antages, at Det Europæiske Fællesskab forud har skabt en situation, der kan give anledning til en berettiget forventning, kan afgørende offentlige interesser være til hinder for, at der træffes overgangsforanstaltninger i forbindelse med forhold, der er opstået før de nye bestemmelsers ikrafttræden, men som endnu ikke er afsluttet. Når der ikke foreligger afgørende offentlige interesser, har Kommissionen — idet den ikke ved ophævelse af en ordning har fastsat overgangsforanstaltninger til beskyttelse af den forventning, som den erhvervsdrivende med rette måtte nære til de fællesskabsretlige bestemmelser — tilsidesat en højere retsregel.

En tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet består i, at der på sammenlignelige situationer anvendes forskellige bestemmelser, eller at den samme bestemmelse anvendes på forskellige situationer.

Hvad angår en kommissionsbeslutning, der erklærer en særlig skatteordning for virksomheder, der tilhører en koncern, og som udøver internationale finansieringsaktiviteter, uforenelig med fællesmarkedet og fastsætter en overgangsordning alene for de virksomheder, der var omfattet af nævnte ordning, og ikke for de virksomheder, der har ansøgt om en førstegangsgodkendelse, og hvis ansøgning var under behandling på datoen for nævnte beslutning, er situationen for en førstegangsgodkendelsesansøger, som ikke har henvist til allerede foretagne investeringer eller til allerede påtagne forpligtelser, forskellig fra situationen for de virksomheder, der tidligere — på et tidspunkt, hvor der ikke var tvivl om nævnte ordnings lovlighed — havde foretaget investeringer og påtaget sig forpligtelser, og som derfor ville lide økonomiske tab, hvis overgangsforanstaltningerne ikke var blevet vedtaget til deres fordel.

I en sådan situation har Kommissionen ikke tilsidesat princippet om beskyttelse af den berettigede forventning og ligebehandlingsprincippet ved at begrænse fordelen ved en overgangsordning alene til de virksomheder, der er omfattet af nævnte ordning.

(jf. præmis 84-86, 88, 91, 94 og 100-102)