ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
17

Undersøgeren svarede med en anden undersøgelsesrapport af 25. juni 2015, at det efter skrivelsen af 21. april 2015 og den telefonsamtale, som denne havde haft med sagsøgeren, var åbenlyst, at sagsøgeren ikke ønskede at opnå beskyttelse for flaskerne. Ifølge undersøgeren fremstod disse flasker imidlertid tydeligt på afbildningerne, og en ny undersøgelse viste, at registreringsansøgningerne ikke indeholdt afbildninger, som var i overensstemmelse med bestemmelserne i artikel 4, stk. 1, litra e), i forordning nr. 2245/2002. Denne fastslog derfor, at de karakteristiske træk, for hvilke der blev ansøgt om beskyttelse, ikke kunne identificeres tydeligt som følge af flaskerne. Undersøgeren tilføjede, at disse mangler kunne afhjælpes ved indgivelse af nye gengivelser, hvor de krævede karakteristiske træk var afgrænset ved hjælp af en stiplet ramme eller farvede kanter. Han præciserede, at der ikke kunne fastsættes en ansøgningsdato for ansøgningerne, så længe manglerne ikke var afhjulpet. Undersøgeren konkluderede, at såfremt manglerne blev afhjulpet inden for de fastsatte frister, ville datoen for indgivelsen af de nye gengivelser blive anset for ansøgningsdatoen, men at ansøgningerne i modsat fald ville blive anset for ikke at være indgivet.
26

Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det forelagte spørgsmål besvares med, at begrebet »transporterende luftfartsselskab« som omhandlet i forordning nr. 261/2004, og navnlig i denne forordnings artikel 2, litra b), skal fortolkes således, at det ikke omfatter et luftfartsselskab, der i lighed med det i hovedsagen omhandlede luftfartsselskab udlejer et fly og en besætning til et andet luftfartsselskab i henhold til en kontrakt om leje af et fly med besætning (»wet lease«), men ikke har det operationelle ansvar for flyvningerne, herunder når det i den reservationsbekræftelse af en plads på en flyvning, som er blevet udstedt til passagererne, er anført, at denne flyvning udføres af dette førstnævnte luftfartsselskab.
57

Følgelig skal den forelæggende rets spørgsmål besvares med, at artikel 49 TEUF skal fortolkes således, at den principielt ikke er til hinder for en national lovgivning som den, der er omhandlet i hovedsagen, hvorefter en koncerns hjemmehørende selskaber alene i deres samlede resultat må fradrage underskud i en af koncernens ikke-hjemmehørende datterselskabers hjemmehørende faste driftssteder, hvis bestemmelserne i den medlemsstat, hvor dette datterselskab er hjemmehørende, ikke giver mulighed for at fradrage dette underskud i datterselskabets indkomst, når anvendelsen af denne lovgivning kombineres med anvendelsen af en overenskomst til undgåelse af dobbeltbeskatning, som i sidstnævnte medlemsstat tillader fradrag i datterselskabets indkomstskat af et beløb svarende til den indkomstskat, der i den medlemsstat, på hvis område det faste driftssted er beliggende, er betalt på grundlag af dette driftssteds virksomhed. Artikel 49 TEUF skal imidlertid fortolkes således, at den er til hinder for en sådan lovgivning, hvis anvendelsen heraf medfører, at den pågældende koncern fratages enhver reel mulighed for at fradrage det pågældende underskud i sin samlede indkomst, når en modregning af dette underskud i det pågældende datterselskabs indkomst ikke er mulig i den medlemsstat, på hvis område datterselskabet er hjemmehørende, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.
66

Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal de forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 8, stk. 1, i forordning nr. 2201/2003 skal fortolkes således, at barnets sædvanlige opholdssted som omhandlet i denne forordning svarer til det sted, som er det faktiske midtpunkt for barnets livsinteresser. Det tilkommer den nationale ret at fastlægge, hvor dette midtpunkt er på tidspunktet for indgivelsen af anmodningen vedrørende forældreansvar over for barnet på grundlag af rækken af sammenfaldende forhold. I denne henseende, og henset til de af denne ret fastslåede faktiske omstændigheder, udgør samtlige de afgørende omstændigheder i en sag som den i hovedsagen omhandlede følgende: – den omstændighed, at barnet, siden det blev født og indtil forældrenes separation, som regel boede sammen med dem på et givet sted – den omstændighed, at den forælder, der siden parrets separation har udøvet den faktiske forældremyndighed over barnet, altid har opholdt sig sammen med barnet på dette sted til daglig og har været beskæftiget dér inden for rammerne af en tidsubegrænset kontrakt, og – den omstændighed, at barnet på nævnte sted har regelmæssig kontakt med den anden forælder, som stadig bor dette samme sted. I en sag som den i hovedsagen omhandlede kan følgende omstændigheder derimod ikke betragtes som afgørende: – de ophold i forbindelse med ferier og helligdage, som den forælder, der udøver den faktiske forældremyndighed over barnet, tidligere har haft sammen med barnet på den medlemsstats område, hvorfra denne forælder stammer – den omhandlede forælders oprindelse, barnets kulturelle bånd i forhold til denne medlemsstat, som udløber heraf, og barnets relationer med denne forælders familie, som er bosiddende i nævnte medlemsstat – nævnte forælders eventuelle hensigt om fremover at tage fast bopæl i samme medlemsstat sammen med barnet.
52

Hvad angår tvisten i hovedsagen bemærkes, at det med forbehold for den efterprøvelse, som det tilkommer den forelæggende ret at foretage i denne henseende, fremgår, at Jesús Crespo Rey har gjort brug af sin ret til fri bevægelighed med henblik på at udøve en lønnet aktivitet på det schweiziske område. Det følger heraf, at han henhører under anvendelsesområdet for aftalen om fri bevægelighed for personer og følgelig kan påberåbe sig den nævnte aftale over for sin oprindelsesstat.
44

Med dette argument anfægtes det nemlig reelt, at situationen for arbejdstagere, der har valgt at lade deres arbejdsaftaler bringe til ophør i overensstemmelse med artikel 40 i lov om arbejdstagere, er sammenlignelig med situationen for arbejdstagere, hvis arbejdsaftaler er ophørt i overensstemmelse med samme lovs artikel 50-52. Det fremgår imidlertid af forelæggelsesafgørelsen, at et ophør af arbejdsaftalen i henhold til artikel 40 ikke kan anses for at være et udtryk for arbejdstagerens vilje, eftersom ophøret er en følge af den omstændighed, at arbejdsgiveren tilsigter en så væsentlig en ændring af arbejdstagerens arbejdsaftale som en flytning af arbejdsstedet til et sted så langt væk, at det tvinger arbejdstageren til at ændre sin bopæl, og eftersom lovgivningen foreskriver betaling af en godtgørelse fra arbejdsgiveren, når arbejdstageren nægter at acceptere denne flytning og vælger at bringe ansættelsesforholdet til ophør.
43

Det bemærkes imidlertid, at direktiv 2003/96 ikke regulerer spørgsmålet om, hvordan beviset for anvendelsen af energiprodukterne til formål, der giver ret til fritagelse, skal føres. Som det fremgår af direktivets artikel 14, stk. 1, lader direktivet det tværtimod være op til medlemsstaterne at fastlægge vilkårene for de i denne bestemmelse omhandlede fritagelser for at sikre en korrekt og ligefrem anvendelse af disse fritagelser og for at forhindre enhver form for svig, unddragelse eller misbrug. Ikke desto mindre skal medlemsstaterne ved udøvelsen af deres beføjelse til at fastsætte vilkårene for fritagelserne i nævnte direktivs artikel 14, stk. 1, overholde de generelle retsprincipper, der er en del af Unionens retsorden, herunder bl.a. proportionalitetsprincippet (dom af 2.6.2016, Polihim-SS, C-355/14, EU:C:2016:403, præmis 57 og 59).
16

Hvad angår SGI bemærkede cour administrative d’appel de Bordeaux (appeldomstolen i forvaltningsretlige sager i Bordeaux) – efter at have anført, at selskabet havde påberåbt sig sin gode tro – at dette selskab hverken havde bestridt den omstændighed, at adskillige transaktioner ikke havde givet anledning til en faktisk levering, eller den omstændighed, at leveringerne var sket for sent, eller endelig den omstændighed, at visse transaktioner var blevet annulleret, og at selskabet således havde undladt at kontrollere rigtigheden af disse økonomiske transaktioner, som omfattede betydelige beløb. Den nævnte retsinstans udledte heraf, at skatte- og afgiftsmyndighederne havde ført bevis for, at SGI i sin egenskab af »specialist i oversøisk skattefritagelse« ikke kunne være uvidende om, at de pågældende transaktioner var fiktive, eller at visse af disse var blevet overfaktureret.
12

I lyset af dommen afsagt af Varhoven kasatsionen sad (øverste kassationsdomstol) af 12. februar 2015 (nr. 201) udstedte Teritorialna direktsia na Natsionalnata agentsia za prihodite Varna (områdedirektorat for byen Varna under det nationale agentur for offentlige indtægter, Bulgarien) et betalingspålæg for februar 2015 med henblik på regulering af den moms, som Varna Holideis havde fradraget som moms på købet af denne ejendom i 2004. Dette betalingspålæg blev bekræftet ved en afgørelse truffet af direktøren for direktoratet »klager og praksis på skatte- og socialforsikringsområdet« i Varna under centraladministrationen ved det nationale agentur for offentlige indtægter. Det følger af denne afgørelse, at selv om reguleringen af moms, efter at det er fastslået, at en transaktion er ugyldig, ganske vist ikke er en situation, der er udtrykkeligt fastsat i bulgarsk ret, kan bestemmelserne heri om opløsning finde anvendelse analogt i overensstemmelse med princippet om afgiftsneutralitet.
10

Livio Guida blev ansat ved selskabet PL Italy i 1982 og blev i 1996 udstationeret til det polske koncernselskab Petronas Lubricants Poland sp. z o.o. (herefter »PL Poland«), som er 100% ejet af PL Italy, hvor han var ansat som administrerende direktør og fra 1998 som direktør. I 2001 indgik han en parallel tidsbegrænset ansættelsesaftale med PL Poland, som var underlagt polsk ret, og som flere gange blev forlænget, senest indtil den 30. april 2016. Ved to skrivelser af henholdsvis 17. og 29. april 2014 blev der fremsat flere disciplinære klager mod ham, navnlig for ved flere lejligheder at have anmodet PL Poland om, og opnået, godtgørelse for tjenesterejser, som reelt omfattede perioder, hvor han havde haft ferie, for at have vildledt PL Italy i forbindelse med betaling af beløb, som skulle sikre nettoværdien af hans løn i polske złoty for årene 2012 og 2013, ved at meddele selskabet en kurs polske złoty/euro, som var gunstigere for ham end den officielle kurs, og for uberettiget at have fået udbetalt en årlig godtgørelse fra PL Poland som kompensation for ikke afholdt ferie for årene 2008-2014.
46

Det skal bemærkes, at selv om den pågældende forskellige behandling ikke kan begrundes i den offentlige interesse, som i sig selv er forbundet med retningslinjerne for rekruttering af fastansatte, forholder det sig ikke desto mindre således, at de betragtninger, der er fremført vedrørende kendetegnene ved de nationale bestemmelser om offentligt ansatte såsom dem, der er redegjort for i denne doms præmis 42-44, kan begrunde en sådan forskelsbehandling. I denne forbindelse forudsætter betingelserne om en uafhængig, upartisk og effektiv forvaltning, at der er en vis stabilitet i ansættelsen. Disse overvejelser, der som sådan ikke gælder tilsvarende for så vidt angår de almindelige arbejdsretlige bestemmelser, forklarer og begrunder begrænsningen i de offentlige arbejdsgiveres mulighed for ensidigt at opsige kontrakter og ligger følgelig til grund for den nationale lovgivers valg om ikke at give sidstnævnte mulighed for at vælge mellem at skulle genansætte eller betale godtgørelse for tab som følge af en uberettiget afskedigelse.
4

11., 12., 18., 40., 41. og 42. betragtning til direktiv 2013/32 har følgende ordlyd: »(11) For at sikre en alsidig og effektiv vurdering af ansøgernes behov for international beskyttelse, jf. Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/95/EU af 13. december 2011 om fastsættelse af standarder for anerkendelse af tredjelandsstatsborgere eller statsløse som personer med international beskyttelse, for en ensartet status for flygtninge eller for personer, der er berettiget til subsidiær beskyttelse, og for indholdet af en sådan beskyttelse [(EUT 2011, L 337, s. 9)], bør EU-rammen for procedurer for tildeling og fratagelse af international beskyttelse baseres på princippet om en ensartet procedure. (12) Hovedformålet med dette direktiv er at udvikle standarderne for procedurer i medlemsstaterne for tildeling og fratagelse af international beskyttelse yderligere med henblik på at få indført en fælles asylprocedure i Unionen. […] (18) Både medlemsstaterne og ansøgerne om international beskyttelse har interesse i, at der træffes hurtig afgørelse om ansøgninger om international beskyttelse, dog således at det ikke sker på bekostning af udførelsen af en korrekt og fuldstændig sagsbehandling. […] (40) Et afgørende kriterium for, om en ansøgning om international beskyttelse er velbegrundet, er, om ansøgeren er i sikkerhed i sit oprindelsesland. Hvis et tredjeland kan betragtes som et sikkert oprindelsesland, bør medlemsstaterne kunne betragte det som sikkert for en given ansøger, medmindre vedkommende fremlægger oplysninger om det modsatte. (41) I betragtning af den harmonisering, der er opnået vedrørende anerkendelse af tredjelandsstatsborgere og statsløse som personer med international beskyttelse, bør der etableres fælles kriterier for at udpege tredjelande som sikre oprindelseslande. (42) Udpegelsen af et tredjeland som sikkert oprindelsesland med henblik på dette direktiv kan ikke give dette lands statsborgere en absolut garanti for sikkerhed. Det siger sig selv, at den vurdering, der ligger til grund for udpegelsen, kun kan tage hensyn til de generelle civile, lovgivningsmæssige og politiske forhold i dette land og til, om aktører, der står bag forfølgelse, tortur eller umenneskelig eller nedværdigende behandling eller straf, i praksis bliver straffet, hvis de bliver fundet skyldige i det pågældende land. Det er derfor vigtigt, at såfremt en ansøger påviser, at der er gyldige grunde til ikke at anse landet som sikkert i vedkommendes særlige situation, kan udpegelsen af landet som sikkert ikke længere betragtes som relevant for vedkommende.«
59

Følgelig skal de forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 167, 168 og 184 i direktiv 2006/112 samt princippet om momsens neutralitet skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for, at et offentligretligt organ har ret til regulering af momsfradrag for en investeringsejendom i en situation som den i hovedsagen omhandlede, hvor på den ene side denne ejendom ved erhvervelsen i sagens natur kunne anvendes til både afgiftspligtige og ikke-afgiftspligtige aktiviteter, men i første omgang blev anvendt til ikke-afgiftspligtige aktiviteter, og på den anden side dette offentlige organ ikke udtrykkeligt havde erklæret, at det havde til hensigt at benytte nævnte ejendom til en afgiftspligtig aktivitet, men heller ikke havde udelukket, at ejendommen kunne anvendes til et sådant formål, såfremt det følger af en prøvelse af samtlige faktiske omstændigheder, som det påhviler den forelæggende ret at foretage, at organet opfylder betingelsen i artikel 168 i direktiv 2006/112, hvorefter den afgiftspligtige person skal have handlet i sin egenskab af afgiftspligtig på det tidspunkt, hvor vedkommende erhvervede det pågældende gode.
36

Domstolen har i den henseende fastslået, at artikel 3, litra a), i forordning nr. 469/2009 i princippet ikke er til hinder for, at en aktiv ingrediens, der svarer til en funktionsmæssig definition i patentkravene i et grundpatent, der er udstedt af EPM, kan anses for at være beskyttet ved det dette patent, dog på den betingelse, at det er muligt på grundlag af disse patentkrav, der fortolkes bl.a. i lyset af beskrivelsen af opfindelsen, således som foreskrevet i artikel 69 i EPK og i protokollen om fortolkning af denne artikel, at fastslå, at patentkravene implicit, men nødvendigvis og specifikt omhandler den pågældende aktive ingrediens (dom af 12.12.2013, Eli Lilly and Company, C-493/12, EU:C:2013:835, præmis 39).
Nævnte direktivs artikel 6 har følgende ordlyd:

»1. For de særlige bevaringsområder iværksætter medlemsstaterne de nødvendige bevaringsforanstaltninger, hvilket i givet fald kan indebære hensigtsmæssige forvaltningsplaner, som er specifikke for lokaliteterne eller integreret i andre udviklingsplaner, samt de relevante retsakter, administrative bestemmelser eller aftaler, der opfylder de økologiske behov for naturtyperne i bilag I og de arter i bilag II, der findes på lokaliteterne.

2. Medlemsstaterne træffer passende foranstaltninger for at undgå forringelse af naturtyperne og levestederne for arterne i de særlige bevaringsområder samt forstyrrelser af de arter, for hvilke områderne er udpeget, for så vidt disse forstyrrelser har betydelige konsekvenser for dette direktivs målsætninger.

3. Alle planer eller projekter, der ikke er direkte forbundet med eller nødvendige for lokalitetens forvaltning, men som i sig selv eller i forbindelse med andre planer og projekter kan påvirke en sådan lokalitet væsentligt, vurderes med hensyn til deres virkninger på lokaliteten under hensyn til bevaringsmålsætningerne for denne. På baggrund af konklusionerne af vurderingen af virkningerne på lokaliteten, og med forbehold af stk. 4, giver de kompetente nationale myndigheder først deres tilslutning til en plan eller et projekt, når de har sikret sig, at den/det ikke skader lokalitetens integritet, og når de – hvis det anses for nødvendigt – har hørt offentligheden.

4. Hvis en plan eller et projekt, på trods af at virkningerne på lokaliteten vurderes negativt, alligevel skal gennemføres af bydende nødvendige hensyn til væsentlige samfundsinteresser, herunder af social eller økonomisk art, fordi der ikke findes nogen alternativ løsning, træffer medlemsstaten alle nødvendige kompensationsforanstaltninger for at sikre, at den globale sammenhæng i Natura 2000 beskyttes. Medlemsstaten underretter Kommissionen om, hvilke kompensationsforanstaltninger der træffes.

Hvis der er tale om en lokalitet med en prioriteret naturtype og/eller en prioriteret art, kan der alene henvises til hensynet til menneskers sundhed og den offentlige sikkerhed eller væsentlige gavnlige virkninger på miljøet, eller, efter udtalelse fra Kommissionen, andre bydende nødvendige hensyn til væsentlige samfundsinteresser.«
20

Som følge heraf har Županijski sud u Zagrebu (distriktsdomstolen i Zagreb, Kroatien) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Skal artikel 4, nr. 3), i rammeafgørelse 2002/584/RIA fortolkes således, at den omstændighed, at der ikke er indledt retsforfølgning for den lovovertrædelse, der ligger til grund for en europæisk arrestordre, eller at denne retsforfølgning bringes til ophør, udelukkende vedrører den overtrædelse, der er genstand for den europæiske arrestordre, eller skal denne bestemmelse forstås således, at afkaldet på eller indstillingen af retsforfølgningen også skal vedrøre den eftersøgte person, når den pågældende i forbindelse med denne retsforfølgning har status som mistænkt/tiltalt? 2) Kan en medlemsstat i henhold til artikel 4, nr. 3), i rammeafgørelse 2002/584/RIA afslå fuldbyrdelsen af en udstedt europæisk arrestordre, når den judicielle myndighed i den anden medlemsstat har besluttet enten ikke at indlede retsforfølgning for den lovovertrædelse, der ligger til grund for den europæiske arrestordre, eller at bringe retsforfølgningen til ophør i den situation, hvor den eftersøgte person i forbindelse med denne retsforfølgning har haft status som vidne og ikke status som mistænkt/tiltalt? 3) Kan en beslutning om at bringe en efterforskning, som led i hvilken den eftersøgte person ikke har status som mistænkt, men er blevet afhørt som vidne, til ophør, for den anden medlemsstat udgøre en grund til ikke at imødekomme en udstedt europæisk arrestordre i henhold til artikel 3, nr. 2), i rammeafgørelse 2002/584/RIA? 4) Hvorledes skal der sondres mellem den obligatoriske grund til at afslå overgivelse, der er fastsat i rammeafgørelsens artikel 3, nr. 2), i det tilfælde, hvor »det af de oplysninger, den fuldbyrdende judicielle myndighed er i besiddelse af, fremgår, at den eftersøgte person er blevet endeligt dømt for de samme handlinger af en anden medlemsstat« og den fakultative grund til at afslå overgivelse, der er fastsat i rammeafgørelsens artikel 4, nr. 3), i det tilfælde, hvor »den eftersøgte i en medlemsstat har været genstand for en endelig afgørelse for de samme forhold, som er til hinder for yderligere retsforfølgning«? 5) Skal artikel 1, stk. 2, i rammeafgørelse 2002/584/RIA fortolkes således, at den fuldbyrdende stat har pligt til at træffe en afgørelse vedrørende samtlige de europæiske arrestordrer, som den modtager, også i de tilfælde, hvor der allerede er taget stilling til en tidligere europæisk arrestordre, der er udstedt af den anden judicielle myndighed vedrørende den samme eftersøgte person inden for rammerne af den samme straffesag, og hvor den nye europæiske arrestordre er udstedt som følge af, at omstændighederne har ændret sig i den stat, der har udstedt den europæiske arrestordre (afgørelse om henvisning – indledning af en straffesag, strengere kriterier for anvendelsen af indicier på, at der er begået en overtrædelse, ny judiciel myndighed/kompetent ret)?«
43

I denne forbindelse kan det tilføjes, at den i hovedsagen omhandlede tjenesteydelse ganske vist inden for rammerne af de omhandlede tandbehandlingsplaner er nødvendig for gennemførelsen af de betalinger, som patienterne skal foretage til deres tandlæger og deres forsikringsselskaber, eftersom patientens ønske om at foretage de omhandlede betalinger kommer til udtryk gennem DPAS’ mellemkomst. Da momsdirektivets artikel 135, stk. 1, litra d), skal være genstand for en streng fortolkning, kan den omstændighed, at en ydelse er nødvendig for at gennemføre en fritaget transaktion, imidlertid ikke i sig selv give holdepunkter for at antage, at denne ydelse er fritaget (dom af 13.12.2001, CSC Financial Services, C-235/00, EU:C:2001:696, præmis 32, og af 26.5.2016, Bookit, C-607/14, EU:C:2016:355, præmis 45 og den deri nævnte retspraksis).
87

I det foreliggende tilfælde følger det for det første af ovenstående betragtninger, at Retten ikke begik en retlig fejl, idet den i den appellerede doms præmis 139 fastslog, at der med henblik på anvendelsen af artikel 7, stk. 3, i forordning nr. 207/2009 i tilfælde, hvor et varemærke, som ikke har fornødent særpræg i sig selv inden for hele EU, skal føres bevis for, at dette varemærke har opnået fornødent særpræg ved brug inden for hele dette område og ikke blot på en væsentlig del eller på størstedelen af EU’s område, hvorfor det – selv om et sådant bevis kan føres overordnet for alle de omhandlede medlemsstater eller adskilt for forskellige medlemsstater eller grupper af medlemsstater – derimod ikke er tilstrækkeligt, at den, som det påhviler at føre bevis for et sådant særpræg, begrænser sig til at føre bevis for, at dette er opnået på en måde, som ikke omfatter en del af EU, uanset om der kun er tale om en enkelt medlemsstat.