PERSONALERETTENS DOM (Anden Afdeling)

14. juli 2011

Sag F-81/10

Vidas Praskevicius

mod

Europa-Parlamentet

»Personalesag – tjenestemænd – forfremmelse – vedtægtens artikel 45 – åbenbart urigtigt skøn – point for fortjeneste – sammenligning af fortjenester – begrundelse«

Angående: Søgsmål anlagt i henhold til artikel 270 TEUF, som finder anvendelse på Euratom-traktaten i henhold til denne traktats artikel 106A, hvorunder Vidas Praskevicius bl.a. har nedlagt påstand om annullation af Parlamentets afgørelse om ikke at opføre ham på listen over tjenestemænd forfremmet til lønklasse AD6 i forfremmelsesåret 2009 og om, at Parlamentet tilpligtes at betale 500 EUR i erstatning for den ikke-økonomiske skade, der angiveligt er lidt.

Udfald: Europa-Parlamentet frifindes. Hver part bærer sine egne omkostninger.

Sammendrag

1. Tjenestemænd – forfremmelse – betingelser – tjenestemænd, som har nået referencetærsklen – ret til automatisk forfremmelse – foreligger ikke

(Tjenestemandsvedtægten, art. 45)

2. Tjenestemænd – forfremmelse – sammenligning af fortjenester – administrationens skønsbeføjelse – domstolsprøvelse – grænser

(Tjenestemandsvedtægten, art. 45)

3. Tjenestemænd – forfremmelse – begrundelse – forpligtelse over for det rådgivende bedømmelsesudvalg i tilfælde af en afgørelse, som ikke er i overensstemmelse med udvalgets anbefaling

(Tjenestemandsvedtægten, art. 45)

4. Tjenestemænd – forfremmelse – klage fra en ikke-forfremmet ansøger – afgørelse om afslag – begrundelsespligt

(Tjenestemandsvedtægten, art. 25, stk. 2, art. 45 og art. 90, stk. 2)

1. Det kan ikke udledes af punkt I.3.2 og I.3.3 i Europa-Parlamentets afgørelse vedrørende politik for forfremmelse og planlægning af karriereforløb, som senest ændret ved Præsidiets afgørelse af 21. april 2008, at tjenestemænd, som har nået referencetærsklen, uden for de tilfælde, der er omhandlet i disse bestemmelser, automatisk forfremmes i forbindelse med det løbende forfremmelsesår.

En sådan fortolkning er i strid med vedtægtens artikel 45, som pålægger ansættelsesmyndigheden at foretage en sammenligning af fortjenesterne for de forfremmelsesværdige tjenestemænd i lyset af de kriterier, som fastsættes i artiklen. En almindelig gennemførelsesforanstaltning skal, hvis det er muligt, være genstand for en fortolkning, der er i overensstemmelse med bestemmelserne i basisretsakten. Derfor skal punkt I.3.3 i nævnte afgørelse udelukkende fortolkes således, at tjenestemænd, der befinder sig i et af de tilfælde, som opregnes heri, under alle omstændigheder ikke kan forfremmes, selv om de har nået referencetærsklen.

Endelig kan princippet om beskyttelse af den berettigede forventning ikke påberåbes med henblik på at begrunde en praksis, som er i strid med en vedtægtsbestemmelse.

(jf. præmis 51 og 67)

Henvisning til:

Domstolen: 24. juni 1993, sag C-90/92, Dr Tretter, præmis 11

Retten: 13. april 2011, sag T-576/08, Tyskland mod Kommissionen, præmis 103

2. I forbindelse med sammenligningen af de fortjenester, der skal tages i betragtning med henblik på en eventuel forfremmelse i henhold til vedtægtens artikel 45, råder ansættelsesmyndigheden over et vidt skøn, og Unionens retsinstansers kontrol på dette område skal alene vedrøre spørgsmålet om, hvorvidt ansættelsesmyndigheden under hensyn til de procedurer og midler, der ligger til grund for dens vurdering, har holdt sig inden for rimelige grænser og ikke har anvendt sin skønsbeføjelse åbenbart fejlagtigt, og Personaleretten kan således ikke sætte sin vurdering af ansøgernes kvalifikationer og fortjenester i stedet for ansættelsesmyndighedens. Sidstnævnte råder ligeledes over en beføjelse til at foretage en sammenligning af fortjenesterne ifølge den procedure eller metode, som myndigheden finder bedst egnet. Den er ikke forpligtet til udelukkende at basere sig på de pågældende tjenestemænds bedømmelsesrapporter, men kan også støtte sin vurdering på andre aspekter af deres fortjenester.

(jf. præmis 53)

Henvisning til:

Domstolen: 1. juli 1976, sag 62/75, Wind mod Kommissionen, præmis 17

Retten: 13. juli 1995, sag T-557/93, Rasmussen mod Kommissionen, præmis 20

Personaleretten: 15. september 2005, sag T-132/03, Casini mod Kommissionen, præmis 55 og 152

3. I henhold til artikel 5, stk. 2, første afsnit, i de interne direktiver vedtaget af Parlamentets generalsekretær den 19. oktober 2005 underrettes medlemmerne af det rådgivende forfremmelsesudvalg om de afgørelser, der træffes af ansættelsesmyndigheden, som er forpligtet til skriftligt at begrunde enhver fravigelse i forhold til udvalgets udtalelse.

Når et notat er blevet fremsendt af ansættelsesmyndigheden til formanden for forfremmelsesudvalget, hvoraf det fremgår, at udviklingen i fortjenesterne for de ikke-forfremmede tjenestemænd ikke begrundede en forfremmelse, er en sådan begrundelse tilstrækkelig til at opfylde kravene i artikel 5, stk. 2, første afsnit, i de interne direktiver.

Selv hvis det antages, at det godtgøres, at der foreligger en proceduremæssig uregelmæssighed med hensyn til førnævnte artikel 5, stk. 2, første afsnit, som vedrører forholdet mellem ansættelsesmyndigheden og de rådgivende forfremmelsesudvalg, kan denne uregelmæssighed under alle omstændigheder ikke rejse tvivl om lovligheden af den anfægtede afgørelse om manglende forfremmelse, når den manglende overholdelse af artikel 5, stk. 2, første afsnit, i de interne direktiver ikke kar kunnet indvirke på indholdet af nævnte afgørelse.

(jf. præmis 60-62)

4. Ansættelsesmyndigheden er ikke forpligtet til at begrunde en afgørelse om forfremmelse, hverken over for afgørelsens adressat eller over for ikke-forfremmede ansøgere. I øvrigt skal begrundelsen for en afgørelse om afslag på en klage stemme overens med den afgørelse, som klagen er rettet mod. Når tvisten vedrører anfægtelse af en afgørelse om afslag på at forfremme en tjenestemand, fremgår begrundelsen for en sådan afgørelse, som principielt ikke er begrundet, således af afgørelsen om afslag på klagen, hvilket gør det muligt for tjenestemanden at få kendskab til ansættelsesmyndighedens argumentation.

(jf. præmis 75 og 77)

Henvisning til:

Retten: 20. februar 2002, sag T-117/01, Roman Parra mod Kommissionen, præmis 25

Retten: 9. december 2009, sag T-377/08 P, Kommissionen mod Birkhoff, præmis 55