ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Domstolen har en fast praksis hvad dette angår ( 44 ):

»... når de i medfør af traktatens artikel 100 udstedte fællesskabsdirektiver foreskriver harmonisering af — blandt andet — foranstaltninger, som er nødvendige for at sikre beskyttelsen af menneskers og dyrs sundhed, og der hermed indføres fællesskabsprocedurer for at kontrollere, om disse foranstaltninger respekteres, ophører begrundelsen for at anvende artikel 36, og de egnede kontrolforanstaltninger og beskyttelsesforanstaltninger må herefter træffes inden for de rammer, som harmoniseringsdirektivcrne angiver ...

Denne sundhedskontrolordning, der er harmoniseret på fællesskabsplan og er baseret på, at varen i det hele kontrolleres i afsendelseslandet, træder i stedet for kontrollen i bestemmelsesstaten og skal muliggøre den frie samhandel med de pågældende produkter på samme vilkår som på et nationalt marked« ( 45 ).
37.

At ovenstående fører til, således som den danske regering har anført, at der vil ske en omfordeling mellem de to køn, således at det ene køn de facto »subsidierer« pensionsydelserne til det andet køn, anser jeg ikke for at være nogen overbevisende indvending. Den kan tilbagevises ved at henvise til dommen City of Los Angeles, Department of Water and Power v Manhart, afsagt af den amerikanske højesteret, hvori et lignende argument blev forkastet med følgende ord: »... when insurance risks are grouped, the better risks always subsidize de poorer risks. Healthy persons subsidize medical benefits for the less healthy; unmarried workers subsidize the pensions of married workers; persons who eat, drink, or smoke to excess may subsidize pension benefits for persons whose habits are more temperate. Treating different classes of risks as though they were the same for purposes of group insurance is a common practice which has never been considered inherently unfair. To insure the flabby and the fit as though they were equivalent risks may be more common than treating men and women alike; but nothing more than habit makes one ’subsidy’ seem less fair than the other« ( 77 ). Også den af den danske regering udtalte frygt for, at arbejdstagere, der forstår, at en del af deres bidrag også kommer arbejdstagere af det andet køn til gode, ikke vil tilslutte sig sådanne ordninger, forekommer mig ubegrundet, i det mindste såfremt det antages, at forbuddet i artikel 119 omfatter alle erhvervstilknyttede pensionsordninger, uanset hvilken juridisk form de antager (jf. også nedenfor, punkt 62 og 63).
Jeg vil først behandle det tredje spørgsmål, som Domstolen har stillet, og som drejer sig om, hvorvidt et forbud mod videresalg med tab er et middel til at hindre anvendelsen af en salgsfremmende metode, eller om den er et led i en national prisreguleringsordning. Domstolens anmodning om nærmere oplysninger udspringer for mig at se af den praksis, Domstolen har udviklet med hensyn til nationale prisreguleringsordninger. I en række domme har Domstolen således fastslået

»at nationale foranstaltninger vedrørende prisfastsættelse, som gælder uden forskel for indenlandske og importerede varer, ikke i sig selv udgør foranstaltninger med tilsvarende virkning som kvantitative restriktioner, men kan have en sådan virkning, når de på grund af det fastsatte prisniveau stiller de importerede produkter ringere, navnlig fordi der er fastsat en så lav maksimalpris, at de erhvervsdrivende, der ønsker at importere de pågældende produkter til vedkommende medlemsstat, kun — når henses til den almindelige situation for importerede produkter sammenlignet med situationen for indenlandske produkter — kan gøre dette med tab« ( 3 ).

I henhold til ovennævnte praksis udgør nationale prisreguleringsordninger med andre ord kun en foranstaltning med tilsvarende virkning, der er forbudt i henhold til artikel 30, såfremt sådanne ordninger begrænser eller hindrer afsætningen af indførte varer eller gør det vanskeligere at afsætte indførte varer end indenlandsk fremstillede varer ( 4 ), enten derved, at indførte varer fratages den fordel, de har som følge af en lavere kostpris, eller derved, at eventuelle importører tvinges til at indkøbe varen med tab.
I skrivelser af 26. marts og 16. april 1991 anmeldte Den Portugisiske Republik den omhandlede støtte til Kommissionen i henhold til EØF-traktatens artikel 93, stk. 3, og punkt 2.2 i Kommissionens meddelelse om EF-rammebestemmelser for statsstøtte til motorkøretøjsindustrien ( 2 ) (herefter benævnt »meddelelse om statsstøtte til motorkøretøjsindustrien«). Den påtænkte støtte skulle i alt højst beløbe sig til 97,44 mia. ESC eller 547 mio. ECU. Deraf skulle 500 mio. ECU udbetales som direkte støtte inden for rammerne af det såkaldte »Sistema de incentivos de Base Regional« (SIBR), som var en allerede eksisterende regionalstøtteordning, der var blevet udarbejdet af Den Portugisiske Republik i samråd med Kommissionen ( 3 ). De resterende 47 mio. ECU skulle tildeles Newco af Den Portugisiske Republik i form af et begrænset nedslag i selskabsskatten i fem år.

De samlede udgifter til projektet skulle beløbe sig til 454 mia. ESC eller 2550 mio. ECU. Desuden påtænktes et erhvervsuddannelsesprogram med samlede udgifter på 36 mia. ESC (202 mio. ECU). Oplysningerne om dette erhvervsuddannelsesprogram gav Den Portugisiske Republik Kommissionen meddelelse om i en skrivelse af 31. maj 1991.

I skrivelser af 17. juni 1991 til kommissærerne Bangemann og Millan gav Matra, der fremstiller det multifunktionelle køretøj »Espace«, udtryk for sine betænkeligheder ved den påtænkte portugisiske støtte. Matra anmodede Kommissionen om at iværksætte en undersøgelsesprocedure med henblik på at give alle de interesserede parter lejlighed til fremsætte deres bemærkninger. Den 26. juni 1991 indgav Matra en klage til Kommissionen, som gik ud på, at Den Portugisiske Republik havde tilsidesat EØF-traktatens artikel 92 ff., og at Ford og VW havde overtrådt traktatens artikel 85. Dagen efter blev der afholdt et møde mellem repræsentanter for Kommissionen og Matra, og på dette møde blev grundene til Matra's betænkeligheder drøftet. Under samtalen meddelte Kommissionen ligeledes Matra, hvorfor den ikke havde til hensigt at iværksætte en formel procedure i henhold til EØF-traktatens artikel 93, stk. 2.

Den 3. juli 1991 besluttede Kommissionen, at den ikke ville rejse indsigelse mod den påtænkte portugisiske støtte. Ved skrivelse af 16. juli 1991 meddelte Kommissionen dette til den portugisiske regering. Den 3. oktober 1991 blev der i EF-Tidende offentliggjort et »Resumé af Kommissionens beslutning om ikke at rejse indsigelse mod den portugisiske regerings planlagte støtte til Ford's og Volkswagen's joint venture vedrørende opførelse af et anlæg til produktion af multifunktionelle køretøjer på Setubal-halvøen« ( 4 ).
I Drexl-sagen tog Domstolen stilling til spørgsmålet om, hvorvidt et sanktionssystem, hvorefter overtrædelser af bestemmelserne om merværdiafgift ved indførsel straffedes strengere end overtrædelser af bestemmelserne om merværdiafgift ved overdragelser inden for landets grænser, strider mod traktatens artikel 95, ligebehandlingsprincippet og proportionalitetsprincippet. Domstolen anførte i præmis 22 til 25 i dommen, at det måtte

»... bemærkes, at de to typer af lovovertrædelser er forskellige på flere punkter, både med hensyn til gerningsindholdet og sandsynligheden for, at de opdages. Således opkræves merværdiafgiften ved indførsel ved varens fysiske ankomst til den pågældende medlemsstats område og ikke i forbindelse med en retshandel. Sådanne forskelle indebærer bl.a., at medlemsstaterne ikke har pligt til at fastsætte ensartede bestemmelser for de to typer af overtrædelser.

De nævnte forskelle kan imidlertid ikke begrunde, at de sanktioner, der bringes i anvendelse over for de to grupper af lovovertrædelser, står i åbenbart misforhold til hinanden. Et sådant misforhold foreligger, når overtrædelser i forbindelse med indførsel i almindelighed sanktioneres med frihedsstraf og konfiskation af varen efter bestemmelserne om smugleri, mens tilsvarende bestemmelser ikke er fastsat eller ikke generelt bringes i anvendelse ved overtrædelser af bestemmelserne om merværdiafgift i omsætningen inden for landets grænser. En sådan retstilstand vil reelt kunne hindre varers frie bevægelighed inden for Fællesskabet og vil således være uforenelig med traktatens artikel 95.

Som Domstolen fastslog i dommen af 5. maj 1982 (Gaston Schul, sag 15/81, Sml. s. 1409), skal der ved fortolkningen af artikel 95 tages hensyn til traktatens formål, således som de er formuleret i traktatens artikel 2 og 3, herunder først og fremmest oprettelsen af et fælles marked, hvor alle hindringer for handelen er fjernet med henblik på at sammensmelte de nationale markeder i et enkelt marked, der frembyder størst mulig lighed med et egentligt hjemmemarked. Domstolen tilføjede, at det er vigtigt, at de fordele, dette marked giver, sikres ikke blot den erhvervsmæssige handel, men også private, som afslutter forretninger over landegrænserne.

Det... spørgsmål må derfor besvares således, at nationale bestemmelser, hvorefter overtrædelser af reglerne om merværdiafgift straffes hårdere ved indførsel end ved overdragelser af goder inden for landets grænser, er uforenelige med traktatens artikel 95, såfremt forskellen ikke står i et rimeligt forhold til forskellen mellem de to grupper af lovovertrædelser.«
14.

Til de særlige opgaver, der ved forsikringstilsynsloven er blevet pålagt det godkendte bestyrelsesmedlem, hører for det første forpligtelsen til regelmæssigt eller efter anmodning at holde Controledienst underrettet og at give Controledienst meddelelse om særlige omstændigheder. Det Forenede Kongerige betragter dette som en indblanding i den pågældende virksomheds økonomiske privatsfære og slutter deraf, at det godkendte bestyrelsesmedlem udøver offentlig myndighed. Imod dette kan anføres, at opfyldelsen af disse forpligtelser ikke kan anses som udøvelse af offentlig myndighed, da der mangler en retsakt fra en myndighed, der begrunder denne indgriben i virksomhedens retsstilling, eller som pålægger virksomheden forpligtelser. Det godkendte bestyrelsesmedlems opfyldelse af underretnings- og meddelelsesforpligtelsen tjener ganske vist også varetagelsen af offentlige interesser. Dette er dog ikke tilstrækkeligt til at give denne aktivitet karakter af udøvelse af offentlig myndighed. Således bestemmes det f.eks. i artikel 6 i det af Thijssen's advokat under den mundtlige forhandling (i anden sammenhæng) nævnte direktiv, Rådets direktiv 91/308/EØF af 10. juni 1991 om forebyggende foranstaltninger mod anvendelse af det finansielle system til hvidvaskning af penge ( 10 ), at kredit og finansieringsinstitutter skal underrette myndighederne om ethvert mistænkeligt forhold. Man vil have svært ved at påstå, at der deri ligger, at bankerne udøver offentlig myndighed.
I Casagrande-dommen ( 30 ), som vedrørte undervisnings- og uddannelsespolitik, tog Domstolen ikke hensyn til et argument om, at dette område henhører under medlemsstaternes enekompetence ( 31 ). I Casati-dommen ( 32 ) fastslog Domstolen tilsvarende, at strafferetten og straffeprocesretten henhører under medlemsstaternes kompetence, men tilføjede, at

»Af Domstolens faste praksis fremgår det imidlertid, at fællesskabsretten også på dette retsområde sætter visse grænser for de kontrolforanstaltninger, som medlemsstaterne kan opretholde i forbindelse med den frie bevægelighed for varer og personer ...« ( 33 ).
13.

Dette gælder givetvis med hensyn til de bestemmelser, der er tale om her, som regulerer salg af produkter, der er beregnet til at korrigere en mangelfuld funktion i organismen. En sådan bestemmelse, der giver optikere eneret på salg af midler til korrektion af synet, har nemlig klart til formål at beskytte den offentlige sundhed. Selv om det i første omgang er rigtigt — som LPO hævder det — at recepten for og tilpasningen af kontaktlinser henhører under øjenlægens kompetence, er det også rigtigt, at salg af sådanne linser ikke kan opfattes som enhver kommerciel aktivitet. Dette ikke blot, fordi alene optikeren (bortset fra øjenlægen) er i stand til at give forbrugeren nyttige oplysninger med henblik på brug af linserne såvel som om produkter, der er beregnet til at vedligeholde dem, men også fordi en passende kontrol, hvis der ikke foreligger recept fra en læge (obligatorisk indtil 16-årsalderen), er uundværlig såvel som rådgivning fra en person, der har et mindstemål af viden på området. Den foranstaltning, det her drejer sig om, er derfor objektivt nødvendig for at sikre beskyttelsen af den offentlige sundhed. Det synes endvidere ikke muligt at nå et sådant mål, hvis man ikke overlader det til kvalificerede personer at sælge de omhandlede produkter. Jeg kan derfor ikke være enig i den opfattelse, der er fremsat af de sagsøgte, hvorefter det er tilstrækkeligt, at de solgte produkter sælges på recept, og at salgspersonalet afholder sig fra enhver teknisk eller medicinsk ydelse. Jeg skal i så henseende bemærke, at det forhold, at en recept er nødvendig for de omhandlede produkter, er den afgørende begrundelse for, at der i forretninger, der sælger optik, skal være en sagkyndig erhvervsdrivende tilstede, for så vidt som man kan forudsætte, at det for at kunne »læse« recepten er nødvendigt af disponere over en person, der har viden om optik. Det forekommer mig således, at der ikke findes løsninger, der er mindre restriktive og egnede til at sikre det samme resultat. I øvrigt skal jeg fremhæve, at det monopol, der er tildelt optikere ved de franske lovbestemmelser, ikke har en rækkevidde, der står i misforhold til det tilstræbte mål. Dette monopol omfatter således kun produkter, med hensyn til hvilke medvirken af erhvervsdrivende, der har en relevant faglig kompetence, anses for nødvendig. Det er faktisk kun salg af kontaktlinser eller korrigerende glas, der er forbeholdt optikere, og ikke salg af andre produkter, som ikke er forbundet med korrektion af synsmangler (eller hvis brug i alle tilfælde ikke frembyder risiko for helbredet), som f.eks. sol- eller skibriller. I betragtning af disse overvejelser mener jeg at kunne fastslå, at de i denne sag omhandlede bestemmelser er i overensstemmelse med formålet, der er beskyttelsen af den offentlige sundhed, at deres restriktive virkninger, som under alle omstændigheder er indirekte og neutrale, ikke går ud over det, der er nødvendigt for at sikre det tilstræbte mål, og at de følgelig ikke henhører under det forbud, der er fastlagt i artikel 30.
Bally henviser i sine indlæg for Domstolen i det væsentlige til, at selskabet faktisk fra kreditkortudstederne med eksemplets tal alene modtager 95 ECU som betaling for den solgte vare samt 19 ECU, der udgør moms af den reelt modtagne betaling for varen, at de 95 ECU derfor må anses for den modværdi, som det har modtaget fra tredjemand i anledning af salget af varen, og at det derfor er denne modværdi, der efter artikel 11 A udgør beskatningsgrundlaget. Bally henviser i øvrigt til, at det fortrinsvis er kortholderne, dvs. køberne, der opnår fordel af kortudstedernes tjenesteydelser, og at det er urimeligt, at selskabet skal betale moms af beløb, som betales til kortudstederne, blot fordi disse er momsfritaget.

Det belgiske Finansministerium, Det Forenede Kongerige og Kommissionen er enige om, at artikel 11 A må fortolkes således, at beskatningsgrundlaget er den fulde modværdi, dvs. 100 ECU. Der er visse forskelle i begrundelserne herfor. Disse forskelle har bl.a. deres baggrund i en forskellig opfattelse af, om modværdien for den leverede vare modtages fra køberen eller tredjemand, dvs. kreditkortudstederne.
Inden for rammerne af sin egen vurdering har Tribunal correctionnel udtalt følgende:

»Den eneret til indsamling af olieaffald i et bestemt departement, der er meddelt en fransk virksomhed, indebærer, at alle udenlandske virksomheder, såvel godkendte som ikke-godkendte, forhindres i at indsamle sådant olieaffald på fransk område, skønt disse virksomheder, når de har opnået godkendelse, der som forudsætning er meddelt på de betingelser og med de garantier, der svarer til anvisningerne i [EØF-direktivct] ( 16 ) af 16. juni 1975, stiller alle de nødvendige garantier for at foretage indsamling af olieaffald uden at påføre naturen og miljøet skader.

Heraf følger, at godkendelsesordningen, som giver en fransk virksomhed eneret til indsamling af olieaffald i et bestemt departement, ikke kan støttes på interesser, der har forrang for princippet om frie varebevægelser, jf. Rom-traktatens artikel 36, og at ordningen derfor er i strid med bestemmelserne i traktatens artikel 34« ( 17 ).
Derefter fastslår Domstolen dog, at den ovennævnte generelle fortolkningsregel, netop vedrørende eksportrestitutioner inden for oksekødsektoren, ikke er tilstrækkelig til at give et fyldestgørende svar på det forelagte præjudicielle spørgsmål:

»(præmis 12) ... Vurderingen af den nøjagtige form og størrelse af den del af bugvæggen, som skal tillægges en ringere værdi, afhænger imidlertid, ligesom de forskellige metoder for udskæring og udbening af oksekroppe, af forbruger- og handelsskikke og traditioner, som varierer fra medlemsstat til medlemsstat og fra region til region. Der kan følgelig ikke af det nævnte formål med den pågældende fællesskabsbestemmelse udledes en nøjagtig anatomisk afgrænsning af denne del af kroppen.

(præmis 13) Da der ikke findes nogen anvisning herom i forordning nr. 2787/81, kan det ikke antages, at fællesskabslovgiver i en forordning om eksportrestitutioner for kød har villet fastsætte en harmonisering eller ensretning af de udskærings- og udbeningsmetoder, der findes i de forskellige medlemsstater. Det fremgår tværtimod af Kommissionens svar på et af Domstolen stillet spørgsmål, at Kommissionen, da forordning nr. 2787/81 blev udstedt, har været klar over, at de i forordningen anvendte udtryk ikke overalt havde nøjagtig samme betydning, men at den har været af den opfattelse, at disse forskelle kun havde mindre betydning og ikke kunne begrunde en ændring i de bestående skikke og metoder på området.

(præmis 14) Ved således at indrette sig efter de forskellige betydninger af disse udtryk har Kommissionen følgelig i sin forordning stiltiende henvist til de udskærings- og udbeningsmetoder, der anvendes i de forskellige medlemsstater og regioner. Under disse omstændigheder og trods det ovennævnte princip om en ensartet fortolkning af fællesskabsrettens bestemmelser tilkommer det ikke Domstolen at give disse udtryk en ensartet fællcsskabsdefinition.

(præmis 15) Den nøjagtige anatomiske afgrænsning af det kødstykke, der betegnes som slag, skal altså findes på grundlag af den i den pågældende medlemsstat eller region normalt anvendte metode til udskæring og udbening af oksekroppe. Det tilkommer den nationale domstol at fastslå, hvad denne afgrænsning er.«
I Spanien gjaldt der indtil tiltrædelsen af De Europæiske Fællesskaber en særlig streng ordning på filmområdet. Denne ordning indebar et nationalitetskrav for de i Spanien etablerede filmproducenter og synkroniseringsvirksomheder, foreskrev et krav om tilladelse til synkronis ering og distribution af udenlandske film — hvorved distributionen af en spansk film gjaldt som betingelse for meddelelse af en sådan tilladelse — og fastsatte forholdet mellem udenlandske og spanske film, der kunne forevises eller fordeles via fjernsyn eller biografer ( 1 ).

Spanien har efter sin tiltrædelse af Fællesskabet tilpasset sin filmlovgivning gennem vedtagelsen af Real Decreto Legislativo (kongeligt lovdekret) nr. 1257/1986 af 13. juni 1986 (herefter benævnt »lovdekretet«) ( 2 ). Lovdekretets eneste artikel indeholder to regler vedrørende distributionen af ikke-spanske film ( 3 ). Film, der er fremstillet i Fællesskabets andre medlemsstater, kan frit distribueres af de lovmæssigt stiftede distributionsvirksomheder. Hvad angår film fremstillet i tredjelande gentager lovdekretet den tidligere ordning, for så vidt som distributionen af disse film i synkroniseret version fortsat er betinget af en forudgående opnåelse af tilladelse. Distributionsvirksomhederne tildeles for hver spansk film, som de forpligter sig til at distribuere, højst fire synkroniseringstilladelser. Desuden skal de ved aftale lade sig underkaste følgende betingelser: i) Den første tilladelse meddeles, når den kompetente myndighed (dvs. Instituto de la Cinematografía y de las Artes Audiovisuales, herefter benævnt »ICAA«) har fået meddelelse om, at optagelserne til en spansk film, som distributionsvirksomheden har forpligtet sig til at distribuere, er påbegyndt ( 4 ); ii) den anden, tredje og fjerde tilladelse meddeles, når det godtgøres, at den spanske film har indspillet bestemte beløb (henholdsvis 30, 60 og 100 mio. PTA).

Det kan endvidere anføres, at den spanske regering i en skrivelse af 28. december 1992 som svar på et spørgsmål fra Domstolen har bekræftet, at en ny ændring af filmlovgivningen var under forberedelse, og at dette »stedse skete med henblik på tilpasning til fællesskabsretten«.
80.

Denne løsning kunne imidlertid ikke udstrækkes til at gælde skatteydere, som ikke kan påberåbe sig en sådan bestemmelse, og Domstolen antog, at skat kunne beregnes efter »exemption-metoden med progressionsforbehold« med den begrundelse, at »... anvendelsen af denne skatteberegnings-teknik rejser ikke nogen problemer, når hele skatteyderens indkomst er skattepligtig; anvendelsen af en forskellig sats for de forskellige progressionsstræk forhindrer ikke, at der opkræves én samlet skat for hele indkomsten, således at den højere sats, der gælder for det højeste stræk, i virkeligheden kommer til at gælde for hele indkomsten« ( 44 ).
De i belgisk ret gældende betingelser for, at perioder med uarbejdsdygtighed kan ligestilles med beskæftigelsesperioder, er for det første, at den pågældende skal have oppebåret ydelser i henhold til den belgiske lovgivning om syge-og invaliditetsforsikring, og for det andet, at en af to alternative betingelser er opfyldt, nemlig at vedkommende enten er omfattet af den belgiske sociale sikringsordning for arbejdstagere eller havde status som arbejdstager på tidspunktet for indstillingen af arbejdet, hvortil kommer et krav om, at graden af uarbejdsdygtighed i denne situation skal være på mindst 66% ( 2 ).

Betingelsen om, at den pågældende skal have status som arbejdstager på tidspunktet for indstillingen af arbejdet, fortolkes af ONP som en betingelse om, at vedkommende skal være arbejdstager i Belgien på dette tidspunkt ( 3 ). Er denne betingelse opfyldt, ligestilles invaliditetsperioden fuldt ud med en beskæftigelsesperiode, uanset hvor lang denne har været, og uanset hvor kort den faktiske beskæftigelsesperiode i Belgien har været.

På denne baggrund har ONP afvist at ligestille de omtvistede invaliditetsperioder med den begrundelse, at V. C. Lepore og N. Scamuffa på tidspunktet for indstillingen af arbejdet som følge af invaliditet ikke længere var arbejdstagere i Belgien, men derimod i henholdsvis Luxembourg og Italien.