7.

Det skal til sidst undersøges, hvorledes det forholder sig med den ensartede mindstepris, der gælder for gammel genever og omfatter ung genever og »vieux«, når der ikke er fastsat en »katalogenhedspris«. I modsætning til de to foregående typer af priser, er det her omhandlede prisniveau ikke forbundet med en uafhængig angivelse fra fabrikanten eller med det valg, som foretages af den handlende, som erhverver en bestemt vare. Den ensartede mindstepris bliver fuldt ud officielt fastsat og kan ikke differentieres efter kvalitet, omkostninger eller handels- og konkurrencepositioner for de forskellige varer. Den nederlandske regering har under retsforhandlingerne bekræftet, at den omhandlede mindstepris er fastsat under hensyn til prisniveauet for billige nederlandske drikkevarer, hvilket niveau klart afveg fra niveauet for destillerede mærkevarer. Desuden består der ikke store prisforskelle mellem ung og gammel genever inden for denne sektor for billige drikkevarer. Van Tiggeles forsvarer har anført, at prisen for ung genever inden indførelsen af de pågældende prisregler lå på ca: 9,50 HFL pr. literflaske, dvs. betydeligt under den ensartede mindstepris på 11,25 HFL. Van Tiggele har også fremført, at han i øjeblikket ligger inde med et tilbud for genever fra en producent i Forbundsrepublikken Tyskland til en sådan pris (8,95 HFL pr. liter franco), at han kan vidersælge denne genever i Nederlandene med fortjeneste til langt under den gældende mindstepris på 11,70 HFL. Uafhængigt af disse faktiske aspekter — hvis bedømmelse tilkommer den nationale ret i lyset af den fortolkende dom, som Domstolen skal afsige — skal det, til forskel fra hvad jeg antog med hensyn til de to andre tidligere undersøgte typer af mindstepriser, anføres, at den ensartede mindstepris kan tænkes at være af en sådan beskaffenhed, at den kunstigt placerer indførte varer i en ufordelagtigere situation end de konkurrerendé indenlandske varer. En udenlandsk vare, der er mindre kendt og mindre udbredt på markedet i et bestemt land end den tilsvarende indenlandske vare, kan faktisk støde på alvorlige vanskeligheder i forsøget på at trænge ind på dette marked eller at opretholde sin position, når den er berøvet enhver konkurrencemulighed på prisområdet. Man kan især tænke sig en udenlandsk vare, hvis kvalitet og fremtræden (emballage, indpakning etc.) er ringere end for den tilsvarende indenlandske vare, men som frembyder den fordel at kunne fremstilles betydeligt billigere og derfor kan hævde sig på markedet alene på grund sin særligt fordelagtige pris. I et sådant tilfælde udgør fastsættelsen af bindende mindstepriser en klar hindring for indførslen af den pågældende vare i alle de tilfælde, hvor niveauet for mindsteprisen er fastsat under hensyn til de indenlandske varers kvalitet, fremtræden og gennemsnitsomkostninger (eller endog minimumsomkostninger), uden hensyn til den eventuelt bestående forskel med hensyn til disse elementer mellem det indenlandske marked og markedet i andre medlemsstater. Jeg mener derfor, at prisregler, der besidder disse karakteristika, udgør en — om end indirekte — hindring for samhandelen mellem medlemsstaterne, og at det ovennævnte kriterium, der er udledt af en analyse af Domstolens praksis, skal finde anvendelse i det foreliggende tilfælde: dvs. at en officielt fastsat pris, også selv om den gælder uden forskel for indenlandske og udenlandske varer, udgør en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ restriktion, når dens niveau gør afsætningen af indførte varer vanskeligere end afsætningen af indenlandske varer. Det nævnte tilfælde falder desuden ind under artikel 2, stk. 3, litra e), i Kommissionens direktiv af 22. december 1969, der forbyder foranstaltninger, som fastsætter varernes pris alene på grundlag af de indenlandske varers kostpris eller kvalitet på et sådant niveau, at der herved opstår en hindring for importen. Med henblik på det foreliggende tilfælde skal det anføres, at ifølge bemærkningerne til den nederlandske kongelige anordning nr. 51 af 18. december 1975, der bemyndigede Produktschap til at fastsætte mindstepriser for destillerede drikkevarer, tilsigtede disse prisregler at forhindre, at salgspriserne for den pågældende vare faldt til et så lavt niveau, at selv effektive og godt administrerede vin- og spiritusforretninger ikke længere kunne dække deres distributionsomkostninger; desuden tilsigtede prisreglerne at gøre det muligt for virksomhederne at foretage en modernisering til forbedring af deres organisation. Under retsmødet har vi dog hørt forklaringer, som ikke er blevet imødegået af den nederlandske regerings befuldmægtigede, og hvoraf det fremgår, at de omtvistede prisregler forpligter importørerne til at sælge varer fra andre medlemsstater til betydeligt højere priser end de priser, som de, selv med en rimelig fortjenestmargen, kunne anvende med fordel. Hvis den nationale ret således skule konstatere, at den pågældende mindstepris er fastsat til et overdrevent højt niveau i forhold til omkostningerne for varer, der er indført fra andre medlemsstater, således at disse varer, for så vidt angår deres effektive konkurrencemulighed, bliver placeret i en ufordelagtig situation i forhold til tilsvarende indenlandske varer, er der ligeledes sket krænkelse af det i traktatens artikel 30 indeholdte forbud mod foranstaltninger med tilsvarende virkning som kvantitative restriktioner. Den nederlandske regering har dog hævdet, at de pågældende regler selv i dette tilfælde ikke er uforenelige med forbudet i artikel 30, fordi forordningen vedrørende priser af 17. december 1975 i artikel 8 foreskriver, at »formanden for 'Produktschap' … i bestemte tilfælde eller grupper af tilfælde kan indrømme fritagelse for anvendelsen af bestemmelserne i denne forordning«. Dette argument forekommer mig ikke overbevisende. Jeg mener, at foranstaltninger, der kan hindre indførslerne af varer fra andre medlemsstater, ikke falder uden for forbudet i artikel 30, blot fordi en national administrativ myndighed er blevet bemyndiget til at indrømme fritagelser for anvendelsen af disse foranstaltninger. Det skal desuden bemærkes, at bestemmelsen i artikel 8 i den nederlandske forordning ikke fastsætter noget enkelt kriterium for udøvelsen af beføjelsen til at indrømme fritagelse men tillægger den indenlandske myndighed den videst mulige skønsfrihed. Derfor, langt fra at foreskrive en ret til fritagelse til fordel for varer fra andre medlemsstater, der støder på vanskeligheder ved indførelsen på markedet som følge af mindsteprisreglerne, indebærer denne bestemmelse en direkte fare for en senere forskelsbehandling til skade for indførte varer.