FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

P. MENGOZZI

fremsat den 4. oktober 2018 ( 1 )

Sag C-322/17

Eugen Bogatu

mod

Minister for Social Protection

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af High Court (ret i første instans, Irland))

»Præjudiciel forelæggelse – social sikring for vandrende arbejdstagere – familieydelser krævet af en statsborger i en medlemsstat, som har mistet sit arbejde, og som har familiemedlemmer, der er bosat i en anden medlemsstat end beskæftigelsesmedlemsstaten – forordning (EF) nr. 883/2004 – artikel 68 – prioriteringsregler i tilfælde af samtidig ret – begrebet »lønnet beskæftigelse««

1. Eugen Bogatu er en rumænsk statsborger, der har været bosat i Irland siden 2003. Efter at han mistede sit arbejde i februar 2009, oppebar han en række sociale ydelser. Bl.a. modtog han i perioden fra den 25. maj 2010 til den 4. januar 2013 en ikke-bidragspligtig arbejdsløshedsydelse (jobseeker’s allowance). I januar 2015 blev Eugen Bogatu nægtet familieydelser for sine i Rumænien bosatte børn for den periode, hvori han havde oppebåret den nævnte arbejdsløshedsydelse, med den begrundelse, at han ifølge Minister for Social Protection (socialministeren, herefter »ministeren«) ikke kunne anses for at udøve lønnet beskæftigelse som omhandlet i artikel 67 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 883/2004 af 29. april 2004 om koordinering af de sociale sikringsordninger ( 2 ). Efterfølgende har Eugen Bogatu i sit søgsmål for High Court (ret i første instans, Irland) anfægtet en sådan fortolkning af rækkevidden af begrebet »lønnet beskæftigelse«.

2. Imidlertid har – efter hvad der fremgår af sagens akter – Eugen Bogatus børn ligeledes ret til familieydelser i henhold til den rumænske lovgivning, og rækkevidden af begrebet lønnet beskæftigelse skal derfor snarere fastslås ud fra, hvordan prioriteringsreglerne i tilfælde af samtidig ret til familieydelser i artikel 68 i forordning nr. 883/2004 anvendes.

3. Medmindre jeg tager fejl, er det første gang, at Domstolen skal tage stilling til fortolkningen af denne bestemmelse. Domstolens svar vil have en ikke uvæsentlig betydning, da det på grund af den måde, hvorpå de pågældende prioriteringsregler fungerer, nødvendigvis vil fastlægge udstrækningen af det prioriterede ansvar for at udbetale familieydelser, der påhviler henholdsvis beskæftigelsesstaten og den stat, hvori den berørte persons familiemedlemmer er bosat.

I. Retsforskrifter

A. EU-retten

1. Forordning nr. 1408/71

4. Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet, som ændret og ajourført ved Rådets forordning (EF) nr. 118/97 af 2. december 1996 (herefter »forordning nr. 1408/71«) ( 3 ), blev ophævet med virkning fra den 1. maj 2010.

5. Forordningens artikel 1 med overskriften »Definitioner« bestemte bl.a.: »a) […] udtrykkene »arbejdstager« […] [betyder] enhver person: i) der er forsikret i henhold til en tvungen forsikring eller en frivillig fortsat forsikring mod en eller flere risici, der svarer til de sikringsgrene, som indgår i en social sikringsordning for arbejdstagere […]«

6. Samme forordnings artikel 73 med overskriften »Arbejdstagere eller selvstændige erhvervsdrivende, hvis familiemedlemmer er bosat i en anden medlemsstat end den kompetente stat«, havde følgende ordlyd: »En arbejdstager […] der er omfattet af en medlemsstats lovgivning, har for de af sine familiemedlemmer, der er bosiddende på en anden medlemsstats område, ret til familieydelser efter lovgivningen i førstnævnte stat, som om de pågældende var bosiddende på dennes område […]«

7. Artikel 76 i forordning nr. 1408/71 med overskriften »Prioritetsregler i tilfælde af samtidig ret til familieydelser i medfør af lovgivningen i den kompetente stat og i medfør af lovgivningen i den medlemsstat, hvor familiemedlemmerne er bosat«, bestemte i stk. 1: »Når der i medfør af lovgivningen i den medlemsstat, på hvis område familiemedlemmerne er bosat, kan udbetales familieydelser, stilles retten til familieydelser, der i medfør af lovgivningen i en anden medlemsstat i samme periode kan udbetales til det samme familiemedlem som følge af udøvelse af erhvervsvirksomhed, i påkommende tilfælde i overensstemmelse med artikel 73 eller 74, i bero i et omfang svarende til det beløb, der er fastsat i lovgivningen i førstnævnte medlemsstat.«

2. Forordning nr. 883/2004

8. I artikel 1 i forordning nr. 883/2004 med overskriften »Definitioner« bestemmes: a) »[Ved udtrykket] »lønnet beskæftigelse« [forstås] en beskæftigelse eller dermed ligestillet aktivitet, der betragtes som sådan ved anvendelse af lovgivningen om social sikring i den medlemsstat, hvor den pågældende beskæftigelse eller dermed ligestillede aktivitet udøves […]«

9. Stk. 1 i forordningens artikel 2 med overskriften »Personkreds« bestemmer: »Denne forordning finder anvendelse på personer, der er statsborgere i en medlemsstat […] samt på disses familiemedlemmer […]«

10. Samme forordnings artikel 11 med overskriften »Almindelige regler« har følgende ordlyd: »1. Personer, som er omfattet af denne forordning, er alene undergivet lovgivningen i én medlemsstat. Spørgsmålet om, hvilken lovgivning der skal anvendes, afgøres efter bestemmelserne i dette afsnit. 2. Ved anvendelse af dette afsnit anses personer, som modtager en kontantydelse i kraft af eller som følge af lønnet beskæftigelse […] for at udøve nævnte aktivitet […] 3. Med forbehold af artikel 12-16: a) er en person, der udøver lønnet beskæftigelse […] i en medlemsstat, omfattet af denne medlemsstats lovgivning […] e) er alle andre personer, som ikke falder ind under litra a)-d), omfattet af lovgivningen i bopælsmedlemsstaten, dog uden at tilsidesætte bestemmelser i denne forordning, som sikrer de pågældende ret til ydelser efter lovgivningen i en eller flere andre medlemsstater.«

11. Forordningens artikel 67 med overskriften »Familiemedlemmer, som har bopæl i en anden medlemsstat«, bestemmer: »En person har ret til familieydelser i henhold til den kompetente medlemsstats lovgivning også for de familiemedlemmer, der har bopæl i en anden medlemsstat […]«

12. Forordningens artikel 68 med overskriften »Prioriteringsregler i tilfælde af samtidig ret« bestemmer i stk. 1: »Hvis der inden for samme periode og for de samme familiemedlemmer skal udbetales ydelser i henhold til mere end én medlemsstats lovgivning, gælder følgende prioriteringsregler: a) Såfremt mere end én medlemsstat skal udbetale familieydelser på forskellig[t] grundlag, gælder følgende prioritetsorden: først ret til ydelser i kraft af lønnet beskæftigelse eller selvstændig virksomhed, derefter ret til ydelser i kraft af modtagelse af en pension eller en rente og endelig ret til ydelser i kraft af bopælen. b) Såfremt mere end én medlemsstat skal udbetale familieydelser på samme grundlag, fastlægges prioritetsordenen på grundlag af følgende subsidiære kriterier: […] iii) hvis der er tale om ret til ydelser i kraft af bopælen: børnenes bopæl. […]«

II. Faktiske omstændigheder, tvisten i hovedsagen, de præjudicielle spørgsmål og retsforhandlingerne for Domstolen

13. Eugen Bogatu er en rumænsk statsborger, der har været bosat i Irland siden 2003. Han er far til to børn, som er bosiddende i Rumænien.

14. Eugen Bogatu udøvede lønnet beskæftigelse i Irland fra den 26. maj 2003 til den 13. februar 2009, på hvilket tidspunkt han mistede sit arbejde. Efterfølgende oppebar han først en bidragspligtig arbejdsløshedsydelse (jobseeker’s benefit) fra den 20. februar 2009 til den 24. marts 2010, derpå en ikke-bidragspligtig arbejdsløshedsydelse (jobseeker’s allowance) fra den 25. marts 2010 til den 4. januar 2013 og endelig en ydelse i anledning af sygdom (illness benefit) fra den 15. januar 2013 til den 30. januar 2015.

15. Den 27. januar 2009 ansøgte Eugen Bogatu om familieydelser. Ved skrivelse af 12. januar 2011 meddelte ministeren Eugen Bogatu, at han havde besluttet at imødekomme hans ansøgning, idet han dog afslog at tildele ham familieydelser for en del af den af ansøgningen omfattede periode, nemlig perioden fra den 1. april 2010 til den 31. januar 2013 (herefter »den relevante periode«). Samtidig oplyste han Eugen Bogatu om, at årsagen til afslaget for så vidt angår den nævnte periode var, at Eugen Bogatu ikke opfyldte nogen af de alternative betingelser for at kunne modtage familieydelser for sine i Rumænien bosatte børn, eftersom han dels ikke længere udøvede lønnet beskæftigelse i Irland, dels ikke oppebar nogen bidragspligtig ydelse fra ministeriet.

16. I sit søgsmål for High Court (ret i første instans) har Eugen Bogatu ikke bestridt de faktiske omstændigheder, der lå til grund for ministerens afgørelse. Han har derimod gjort gældende, at ministerens afslag på at udbetale familieydelser til ham for den relevante periode bygger på en fejlagtig fortolkning af EU-retten.

17. Eugen Bogatu har hvad dette angår anført, at den del af den periode, for hvilken hans ansøgning blev afslået, som går fra den 1. april til den 30. april 2010, er omfattet af forordning nr. 1408/71, og at den del, som går fra den 1. maj 2010 til den 31. januar 2013, er omfattet af forordning nr. 883/2004. Endvidere har han gjort gældende, at det følger af artikel 73 i forordning nr. 1408/71, sammenholdt med forordningens artikel 1, litra a), nr. i), at enhver, der er forsikret i henhold til den sociale sikringsordning for arbejdstagere i en medlemsstat, har ret til familieydelser for de familiemedlemmer, som er bosat i en anden medlemsstat, på samme måde som hvis de havde været bosat i førstnævnte medlemsstat. Han har ligeledes anført – idet han har henvist til Domstolens dom af 7.6.2005, Dodl og Oberhollenzer (C-543/03, EU:C:2005:364), og af 10.3.2011, Borger (C-516/09, EU:C:2011:136) – at denne ret alene følger af, at den berørte person er forsikret, og den derfor består, selv om den pågældende ikke længere udøver lønnet beskæftigelse på det tidspunkt, hvor han ansøger om familieydelser, også selv om han på dette tidspunkt ikke modtager nogen udbetalinger i henhold til forsikringen.

18. Da artikel 67 i forordning nr. 883/2004 svarer til artikel 73 i forordning nr. 1408/71, skal den fortolkes på samme måde.

19. Ministeren har til sit forsvar gjort gældende, at der ved fortolkningen af artikel 67 i forordning nr. 883/2004 nødvendigvis skal tages hensyn til samme forordnings artikel 11, stk. 2, som ikke fandtes tilsvarende i forordning nr. 1408/71.

20. På denne baggrund har den forelæggende ret besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Kræver forordning nr. 883/2004, og særligt forordningens artikel 67, sammenholdt med dens artikel 11, stk. 2, at en person for at være berettiget til »familieydelse« som defineret i forordningens artikel 1, litra z), enten skal være arbejdstager eller selvstændig erhvervsdrivende i den kompetente medlemsstat som defineret i forordningens artikel 1, litra s), eller modtage en kontantydelse i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i forordningens artikel 11, stk. 2? 2) Skal henvisningen til »kontantydelser« i forordningens artikel 11, stk. 2, fortolkes således, at den alene omfatter en periode, i hvilken ansøgeren faktisk modtog kontantydelser, eller omfatter begrebet enhver periode, i hvilken en ansøger fremtidigt har ret til en kontantydelse, uanset om der er blevet gjort krav på denne ydelse på det tidspunkt, hvor ansøgningen om familieydelsen indgives?«

21. Der er indgivet skriftlige indlæg vedrørende ovenstående spørgsmål af Eugen Bogatu, ministeren, Det Forenede Kongeriges regering og Europa-Kommissionen. De nævnte interesserede parter har ligeledes afgivet mundtlige indlæg i retsmødet den 6. juni 2018.

III. Retlig bedømmelse

A. De præjudicielle spørgsmål

1. Indledende bemærkninger

22. Indledningsvis skal det bemærkes, at de præjudicielle spørgsmål, som den forelæggende ret har stillet, ikke drejer sig om fortolkningen af de relevante bestemmelser i forordning nr. 1408/71, som finder anvendelse på familieydelserne for den første måned af den relevante periode, dvs. fra den 1. til den 30. april 2010 ( 4 ), men om fortolkningen af de relevante bestemmelser i forordning nr. 883/2004, som perioden fra den 1. maj 2010 til den 31. januar 2013 er omfattet af.

23. Endvidere skal det bemærkes, at den forelæggende rets anmodning kun vedrører fortolkningen af artikel 67 i forordning nr. 883/2004, der sikrer enhver ret til familieydelser fra den medlemsstat, hvori den pågældende er forsikret, for de familiemedlemmer, som har bopæl i en anden medlemsstat, sammenholdt med samme forordnings artikel 11, stk. 2, hvori begrebet »lønnet beskæftigelse« indgår. Dette skyldes, at Eugen Bogatu i hovedsagen har gjort gældende, at han havde ret til at modtage familieydelser fra den irske stat, da han måtte anses for at udøve lønnet beskæftigelse.

24. Det fremgår imidlertid af akterne i den foreliggende sag, at de familiemedlemmer, for hvilke Eugen Bogatu ansøgte om familieydelserne, nemlig hans to børn, ligeledes har ret til familieydelser i henhold til den rumænske lovgivning, eftersom det i denne er fastsat, at sådanne ydelser udbetales til alle børn under 18 år, der har lovligt ophold i Rumænien, hvilket synes at være tilfældet i den foreliggende sag.

25. På denne baggrund tilslutter jeg mig ministerens, Det Forenede Kongeriges regerings og Kommissionens bemærkninger om, at genstanden for den forelæggende rets fortolkningsanmodning må udvides.

26. Mere specifikt er jeg af den opfattelse, at da der foreligger en situation, hvor de samme familiemedlemmer i princippet er berettiget til de pågældende ydelser i samme periode i henhold til lovgivningerne i mere end én medlemsstat, vil Domstolen i det svar, der skal gives den forelæggende ret, nødvendigvis skulle tage hensyn til artikel 68 i forordning nr. 883/2004 ( 5 ), hvori det fastsættes, efter hvilke kriterier det skal afgøres, hvilken stat der er prioriteret ansvarlig for at udbetale familieydelser.

27. Som tidligere nævnt fastsættes der i denne bestemmelse en række prioriteringsregler i tilfælde af samtidig ret til familieydelser i flere medlemsstater, og anvendelsen af disse regler kræver en undersøgelse af, om indehaveren af rettighederne kan påberåbe sig dem »på samme grundlag« i de forskellige medlemsstater (dvs. i kraft af »lønnet beskæftigelse«, »modtagelse af en pension« eller »bopælen«) eller »på forskelligt grundlag«. Ud fra resultatet af denne undersøgelse kan det fastslås, hvilken stat der er prioriteret ansvarlig for at udbetale familieydelser til den pågældende.

28. I den foreliggende sag afhænger spørgsmålet om, hvorvidt den stat, det påhviler at udbetale sådanne ydelser til Eugen Bogatu, er Irland eller Rumænien, således af, på hvilket grundlag sagsøgeren kunne gøre krav på udbetaling af familieydelser fra den irske stat, herunder navnlig rækkevidden af udtrykket »ret til ydelser i kraft af lønnet beskæftigelse« i artikel 68, stk. 1, i forordning nr. 883/2004.

29. I lyset af ovenstående betragtninger finder jeg i lighed med Kommissionen, at de to præjudicielle spørgsmål, som High Court (ret i første instans) har forelagt, skal forstås således, at de drejer sig om fortolkningen af udtrykket »i kraft af lønnet beskæftigelse« i forbindelse med anvendelsen af de prioriteringsregler, der er fastsat i artikel 68 i forordning nr. 883/2004.

30. De to spørgsmål skal følgelig omformuleres. Med spørgsmålene ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 68, stk. 1, i forordning nr. 883/2004 skal fortolkes således, at en person, som efter at have været beskæftiget i værtsmedlemsstaten kun modtager ikke-bidragspligtige ydelser fra denne stat, samtidig med at han fortsætter med at være forsikret i henhold til den sociale sikringsordning i staten, har ret til at få udbetalt familieydelser i kraft af denne status ved bestemmelsen af, hvilken medlemsstat der er prioriteret ansvarlig for at udbetale sådanne ydelser.

31. Eftersom svaret på dette spørgsmål – således som jeg påpegede ovenfor – afhænger af rækkevidden af udtrykket »i kraft af lønnet beskæftigelse«, der anvendes i artikel 68 i forordning nr. 883/2004, vil jeg i nærværende forslag til afgørelse bestræbe mig for at klarlægge, hvilke fortolkningsholdepunkter der bør lægges til grund for en korrekt udlægning af dette begreb.

32. I dette øjemed forkaster jeg indledningsvis det af ministeren, Det Forenede Kongerige og Kommissionen fremførte argument, hvorefter begrebet, således som det er indeholdt i artikel 68 i forordning nr. 883/2004, skal fortolkes i lyset af samme forordnings artikel 11, stk. 2 [under a)]. Derefter undersøger jeg, om begrebet, hvis dette ikke er tilfældet, skal fortolkes i overensstemmelse med de nationale lovgivninger, hvori det er fastsat, under hvilke forudsætninger der indtræder ret til familieydelser [under b)]. Endelig forsøger jeg – efter at have forklaret, at Eugen Bogatus argument om, at begrebet »arbejdstager« som fastlagt i retspraksis vedrørende forordning nr. 1408/71 også er relevant for forordning nr. 883/2004, ikke kan tiltrædes for så vidt angår forordningens artikel 68 – at foreslå en fortolkning af udtrykket »i kraft af lønnet beskæftigelse«, som sikrer, at de prioriteringsregler, der er fastsat i artikel 68 i forordning nr. 883/2004, fungerer i overensstemmelse med EU-lovgivers hensigt [afsnit c)].

2. Fortolkning af udtrykket »ret til ydelser i kraft af lønnet beskæftigelse«

a) Artikel 11, stk. 2, i forordning nr. 883/2004

33. Som jeg nævnte ovenfor, har samtlige interesserede parter bortset fra sagsøgeren i hovedsagen hævdet, at bestemmelsen af, på hvilket grundlag Eugen Bogatu har ret til familieydelser i Irland, ved anvendelsen af prioriteringsreglerne i artikel 68 i forordning nr. 883/2004 skal foretages i overensstemmelse med de almindelige regler for fastlæggelse af, hvilken lovgivning der skal anvendes, i samme forordnings artikel 11, herunder navnlig stk. 2 i denne bestemmelse.

34. I denne forbindelse skal det bemærkes, at artikel 11 i forordning nr. 883/2004, som udgør »hjørnestenen« i afsnit II ( 6 ), gør det muligt at fastslå, hvilken national lovgivning personer er undergivet, som er omfattet af forordningens anvendelsesområde, bl.a. ved at der foretages en sondring mellem personer, der udøver lønnet beskæftigelse ( 7 ), og som er undergivet beskæftigelsesmedlemsstaten lovgivning, og personer, der ikke er erhvervsmæssigt aktive ( 8 ), og som er undergivet bopælsmedlemsstaten lovgivning. I denne sammenhæng angives det klart i forordningens artikel 11, stk. 2, at begrebet lønnet beskæftigelse skal forstås i bred forstand, eftersom oppebørsel af en kontantydelse »i kraft af eller som følge af lønnet beskæftigelse« ligestilles med udøvelse af lønnet beskæftigelse i egentlig forstand.

35. Kommissionen har i sit skriftlige indlæg gjort gældende, at artikel 11 inden for rammerne af det i forordning nr. 883/2004 fastlagte system er bestemt til at blive anvendt, hver gang det skal afgøres, hvilken af to konkurrerende nationale socialsikringslovgivninger den berørte person er undergivet, således som det skal i forbindelse med artikel 68 i forordning nr. 883/2004. Med andre ord er det først efter at have anvendt de i artikel 11 fastlagte principper, at det i henhold til artikel 68 i forordning nr. 883/2004 kan fastslås, på hvilket grundlag Eugen Bogatu har ret til familieydelser i Irland.

36. Derfor skal det ifølge Kommissionen først undersøges, om Eugen Bogatu for så vidt angår den relevante periode kan anses for at have været en »en person, der udøver lønnet beskæftigelse«, som omhandlet i den nævnte artikel 11, navnlig under hensyn til den udvidelse, samme artikels stk. 2 indebærer af dette begreb. Hvad dette angår finder Kommissionen på samme måde som ministeren og Det Forenede Kongerige, at eftersom den ydelse, Eugen Bogatu oppebar i den relevante periode, var af ikke-bidragspligtig art og følgelig ikke blev udredt »i kraft af eller som følge af« den lønnede beskæftigelse, som han tidligere havde udøvet, kunne han ikke anses for at være en person, der udøvede lønnet beskæftigelse i henhold til artikel 11 i forordning nr. 883/2004. Hvis den tilknytningsfaktor, der gjorde det muligt for Eugen Bogatu at modtage familieydelser i Irland, ikke bestod i, at han havde status som »person, som udøver lønnet beskæftigelse«, følger det efter Kommissionens opfattelse heraf, at den nævnte faktor kun kunne være bopælen.

37. Dette argument overbeviser mig ikke.

38. Jeg er nemlig af den opfattelse, at argumentet bygger på en fejlagtig fortolkning af opbygningen af forordning nr. 883/2004. I denne forbindelse vil jeg gerne påpege, at jeg ikke ønsker at anfægte, at artikel 11 spiller en central rolle i forordningen, når det drejer sig om at bestemme, hvilken national lovgivning der finder anvendelse. Det fremgår imidlertid efter min mening af opbygningen, at anvendelsesområdet for den nævnte bestemmelse bør anses for langt mere begrænset end forudsat af Kommissionen. Forordningen synes nemlig at sondre mellem de generelle konfliktregler (»fastlæggelse af, hvilken lovgivning der skal anvendes«), der fastsættes i afsnit II, og de særlige tilknytningsregler, der findes i afsnit III (»særlige bestemmelser om de enkelte arter af ydelser«) ( 9 ). Denne sondring indebærer efter min opfattelse, at artikel 11 ikke finder anvendelse ( 10 ), når den foreliggende situation er omfattet af en af de særlige tilknytningsregler, i overensstemmelse med grundsætningen »lex specialis derogat legi generali« ( 11 ).

39. Da det står klart, at Eugen Bogatus situation i hovedsagen er omfattet af særlige tilknytningsregler, nemlig bestemmelserne om familieydelser (artikel 67 og 68 i forordning nr. 883/2004), er det kun dem, jeg skal fortolke for at afklare, hvilken lovgivning der finder afvendelse på den nævnte situation.

40. Under alle omstændigheder angives det i selve artikel 11, stk. 2, i forordning nr. 883/2004 – som alle de interesserede parter med undtagelse af Eugen Bogatu har anvendt til at fortolke udtrykket »i kraft af lønnet beskæftigelse« – at dens bestemmelser kun gælder »[v]ed anvendelse af dette afsnit«. Klarheden af denne passage taget i betragtning kan der efter min opfattelse ikke være nogen tvivl om, at fortolkningen af bestemmelser, der findes i et andet afsnit i forordningen end afsnit II, ikke kan støttes på artikel 11, stk. 2. Denne bestemmelse kan følgelig på ingen måde påvirke fortolkningen af artikel 68 i forordning nr. 883/2004, da denne artikel indgår i forordningens afsnit III ( 12 ).

41. På grundlag af de ovenstående betragtninger er det min opfattelse, at Domstolen i den dom, der skal afsiges, bør afvise det argument, som samtlige interesserede parter med undtagelse af Eugen Bogatu har fremført, og hvorefter udtrykket »i kraft af lønnet beskæftigelse« som omhandlet i artikel 68 i forordning nr. 883/2004 skal fortolkes i lyset af samme forordnings artikel 11, navnlig stk. 2 i denne bestemmelse.

b) Medlemsstaternes lovgivning om ret til familieydelser

42. På dette stadium finder jeg det hensigtsmæssigt at undersøge, om udtrykket »i kraft af lønnet beskæftigelse« snarere indebærer en henvisning til de nationale lovgivninger om ret til familieydelser, selv om ingen af de interesserede parter har rejst dette spørgsmål.

43. Umiddelbart kunne en sådan fortolkning forekomme at være i overensstemmelse med de principper, der ligger til grund for EU-lovgivningen på området, og hvorefter EU-bestemmelserne har til formål at indføre et system til koordinering af de nationale sociale sikringsordninger ( 13 ), mens betingelserne for at modtage sociale sikringsydelser henhører under medlemsstaternes kompetence ( 14 ). Udtrykket »i kraft af lønnet beskæftigelse« kunne nemlig opfattes således, at det overlod medlemsstaterne kompetencen til at bestemme, på hvilket »grundlag« den berørte person har ret til at modtage familieydelser (lønnet beskæftigelse, pension eller bopæl), mens EU-retten kun fastlagde – ved hjælp af kriterier fastsat i den samme bestemmelse – hvilken lovgivning der finder anvendelse i tilfælde af samtidig ret til sådanne ydelser.

44. Der er imidlertid efter min opfattelse to forhold, som taler for at forkaste denne fortolkning.

45. For det første viser en ren tekstuel undersøgelse af ordlyden af artikel 68, stk. 1, i forordning nr. 883/2004, at denne bestemmelse ikke indeholder nogen udtrykkelig henvisning til medlemsstaternes lovgivning.

46. For det andet fremstår de konsekvenser, som fortolkningen indebærer for beskyttelsen af borgere, der gør brug af deres ret til fri bevægelighed, temmelig problematiske.

47. Dette fremgår klart, hvis det tages i betragtning, hvilket resultat anvendelsen af fortolkningen ville have for den situation, som er omhandlet i den foreliggende sag.

48. I dette øjemed skal det derfor undersøges, på hvilket grundlag dels den irske, dels den rumænske lovgivning giver ret til udbetaling af familieydelser for Eugen Bogatus børn.

49. Hvad den rumænske lovgivning angår indrømmer den som tidligere nævnt, og således som det fremgår af sagens akter, alle børn under 18 år denne ret, forudsat at de har lovligt ophold i Rumænien. Det grundlag, som den første af de omhandlede lovgivninger giver den nævnte ret, ville følgelig være bopælen.

50. Hvad angår den irske lovgivning fremgår det af section 220, stk. 3, i kapitel IV i Social Welfare Consolidation Act 2005 (kodificeret lov af 2005 om social tryghed og sociale ydelser), at den, som ansøger om familieydelser, for at have ret til sådanne skal have sit sædvanlige opholdssted i den irske stat på det tidspunkt, hvor ansøgningen indgives ( 15 ). Det grundlag, hvorpå den første af de omhandlede lovgivninger indrømmer denne ret, ville derfor ligeledes være bopælen.

51. Den situation, som er omhandlet i den foreliggende sag, ville følgelig være omfattet af artikel 68, stk. 1, litra b), i forordning nr. 883/2004, eftersom Irland og Rumænien ville være forpligtet til at betale familieydelserne for Eugen Bogatus børn på samme grundlag. Den lovgivning, som finder anvendelse, ville følgelig være lovgivningen på børnenes bopælssted, hvorfor den medlemsstat, der var prioriteret ansvarlig for at betale familieydelser til Eugen Bogatu, ville være Rumænien.

52. Hvis familieydelserne i henhold til den irske lovgivning oversteg det beløb, den rumænske lovgivning garanterer – hvilket ikke forekommer mig at være usandsynligt – ville Irland ifølge artikel 68, stk. 2, i forordning nr. 883/2004 principielt være forpligtet til at udbetale differencen i form af et forskelsbetinget supplement. Da der imidlertid i det foreliggende tilfælde er tale om en ret til familieydelser, som udelukkende bygger på bopælen, ville den irske stat ifølge sidste punktum i nævnte artikel 68, stk. 2, ikke engang have pligt til at udrede et sådant supplement. Eugen Bogatu ville følgelig kun oppebære de – sandsynligvis lavere – familieydelser, der er fastsat i den rumænske lovgivning.

53. I betragtning af det store antal nationale lovgivninger, som giver ret til familieydelser på grundlag af bopælen ( 16 ), er det efter min opfattelse sandsynligt, at resultatet ville være det samme i en lang række situationer.

54. Dette forekommer mig ikke at være i overensstemmelse med tankegangen bag artikel 68 i forordning nr. 883/2004, således som den fremgår af forarbejderne til forordningen.

55. Jeg er klar over, at Rådet under den procedure, der førte til ændringen af forordning nr. 1408/71, ændrede den af Kommissionen foreslåede formulering af artikel 68 i forordning nr. 883/2004, som havde betydet, at vandrende statsborgere ville modtage det største beløb i alle tilfælde af samtidig ret til sådanne ydelser ( 17 ), og erstattede den med den nugældende affattelse ( 18 ). Det skal dog siges – således som Kommissionen ligeledes anfører i sin meddelelse vedrørende Rådets fælles holdning – at Rådets ændringer ikke ændrer det i Kommissionens forslag opstillede princip om, at den berettigede er sikret udbetaling af det højeste ydelsesbeløb ( 19 ), men udelukkende drejer sig om fordelingen af ansvaret for denne udbetaling mellem medlemsstaterne.

56. På denne baggrund må det sidste punktum i artikel 68, stk. 2, i forordning nr. 883/2004 efter min opfattelse fortolkes som en undtagelse fra det nævnte princip, hvilket indebærer, at situationer, hvor en vandrende statsborger ikke har ret til det forskelsbetingede supplement, bør være residuale. Hvis det imidlertid lægges til grund, at udtrykket »i kraft af lønnet beskæftigelse« som tidligere nævnt henviser til de nationale lovgivninger, ville betingelserne for at anvende sidste punktum i artikel 68, stk. 2, være opfyldt i et betydeligt antal situationer, således at de situationer, der er omfattet af denne bestemmelse, ikke længere var residuale.

57. Det skal i denne forbindelse ligeledes fremhæves – uden at det berører vurderingen af Eugen Bogatus situation – at bestemmelsen, hvis den fortolkes således, ligeledes ville omfatte den situation, som personer, der udøver lønnet beskæftigelse i værtsmedlemsstaten, befinder sig i. En sådan konsekvens ville være uacceptabel, hvilket jeg behandler mere detaljeret under c) nedenfor i dette forslag til afgørelse.

58. Ovenstående betragtninger bekræfter, hvad jeg allerede har anført, nemlig at det ikke er muligt at tilslutte sig en fortolkning af udtrykket »i kraft af lønnet beskæftigelse« som omhandlet i artikel 68, stk. 2, i forordning nr. 883/2004, der henviser til medlemsstaternes lovgivning om ret til familieydelser.

c) Forslag til fortolkning

59. Henset til mine konklusioner under a) og b) finder jeg det nødvendigt at foreslå en anden fortolkning af udtrykket »i kraft af lønnet beskæftigelse«. Inden jeg fremlægger den, må jeg forkaste den udlægning, som Eugen Bogatu har anført i sit skriftlige indlæg.

60. Således som jeg tidligere har anført, har Eugen Bogatu – til forskel fra de øvrige interesserede parter – gjort gældende, at grundlaget for hans ret til familieydelser i Irland skal fastslås på basis af retspraksis vedrørende forordning nr. 1408/71, nærmere bestemt retspraksis vedrørende fortolkningen af artikel 73 i denne forordning, for så vidt som »arbejdstagere« heri indrømmes ret til familieydelser for familiemedlemmer, der er bosiddende på en anden medlemsstats område.

61. Hvad dette angår har Eugen Bogatu anført, at Domstolen har fastslået, at begrebet »arbejdstager« skal fortolkes således, at det omfatter enhver, som er omfattet af anvendelsesområdet for forordning nr. 1408/71 som defineret i forordningens artikel 1, litra a), dvs. enhver person, der er forsikret i henhold til en i en medlemsstat gældende social sikringsordning, uden hensyn til, om der foreligger et arbejdsforhold.

62. Ifølge Eugen Bogatus svarer anvendelsesområdet for forordning nr. 1408/71 til anvendelsesområdet for forordning nr. 883/2004, og han har draget den konklusion heraf, at den ret til familieydelser, der fastsættes i sidstnævnte forordnings artikel 67, ligeledes må anses for at gælde for alle statsborgere i en medlemsstat, der er forsikret i henhold til en social sikringsordning, der gælder i en anden medlemsstat, herunder også når arbejdsforholdet i denne anden medlemsstat er ophørt.

63. På denne baggrund er det Eugen Bogatus opfattelse, at han har ret til familieydelser for denne periode, eftersom han i den relevante periode fortsat var dækket for så vidt angår visse ydelser såsom ydelser ved sygdom.

64. Hvad dette angår skal det indledningsvis bemærkes, at Eugen Bogatu i sin argumentation har henvist til fortolkningen af artikel 67 i forordning nr. 883/2004. Som følge af den omformulering af de præjudicielle spørgsmål, som jeg foreslår i dette forslag til afgørelse, må den af Eugen Bogatu foreslåede fortolkning naturligvis vurderes på grundlag af artikel 68 og ikke artikel 67 i forordning nr. 883/2004.

65. En sådan vurdering indebærer efter min opfattelse, at det indledningsvis skal undersøges, om retspraksis vedrørende forordning nr. 1408/71, hvortil Eugen Bogatu har henvist udførligt i sit skriftlige indlæg, ligeledes er relevant i forbindelse med forordning nr. 883/2004.

66. I dette øjemed finder jeg det nødvendigt at gøre nogle indledende betragtninger om rækkevidden af den ændring af bestemmelserne om koordineringen af de sociale sikringsordninger, som vedtagelsen af forordning nr. 883/2004 medførte.

67. Det fremgår af tredje betragtning til forordning nr. 883/2004, at forordningen har til formål at erstatte de i forordning nr. 1408/71 fastsatte regler om koordinering, som var blevet for omfattende og komplicerede på grund af de talrige ændringer og ajourføringer, der var foretaget for at tage hensyn til udviklingen i Den Europæiske Union og ændringerne i de nationale lovgivninger, ved at forenkle ( 20 ) og modernisere ( 21 ) dem.

68. I denne forbindelse vedrørte den vigtigste ændring i forhold til forgængeren utvivlsomt det personelle anvendelsesområde for reglerne.

69. Det skal bemærkes, at det i artikel 2 i forordning nr. 1408/71 (»personkreds«) entydigt blev fastslået, at forordningen omfattede arbejdstagere og selvstændige erhvervsdrivende ( 22 ). Dette skyldes, således som det fremgår af anden betragtning til forordningen, at den frie bevægelighed for personer dengang kun gjaldt for arbejdstagere inden for rammerne af arbejdskraftens frie bevægelighed og selvstændigt erhvervsdrivende inden for rammerne af etableringsretten og den frie udveksling af tjenesteydelser. På denne baggrund var det for at undgå, at forskellene mellem de nationale lovgivningers definition af et arbejdsforhold medførte en begrænsning af det personelle anvendelsesområde for forordning nr. 1408/71, at det i forordningen blevet valgt at udvide begreberne »arbejdstager« og »selvstændig erhvervsdrivende«, således at de omfattede samtlige personer, der var forsikret inden for rammerne af en social sikringsordning for arbejdstagere og selvstændigt erhvervsdrivende i en medlemsstat ( 23 ).

70. I forordning nr. 883/2004 blev dette personelle anvendelsesområde udvidet som følge af den stadig mere etablerede ret til fri bevægelighed og frit ophold, som indførelsen af det europæiske borgerskab medførte. Mere specifikt blev ændringen gennemført ved at udskifte begreberne »arbejdstagere« og »selvstændige erhvervsdrivende« med begrebet »statsborgere i en medlemsstat« i forordningens artikel 2, stk. 1 (»personkreds«). Dette indebærer, at koordineringssystemet som ændret ved forordning nr. 883/2004 ligeledes omfatter personer, der ikke er en del af den »erhvervsaktive befolkning« i egentlig forstand, uanset hvilken risiko de er forsikret imod ( 24 ).

71. Eftersom forordning nr. 883/2004 nu omfatter samtlige statsborgere i en medlemsstat, er det efter min opfattelse ikke længere berettiget at fortolke begrebet »lønnet beskæftigelse« udvidende inden for rammerne af forordningen på samme måde som begrebet »arbejdstager« blev det inden for rammerne af forordning nr. 1408/71.

72. Således anvendes begrebet »lønnet beskæftigelse«, i forbindelse med andre begreber, i et stort antal bestemmelser i den nye forordning for at sondre mellem de bestemmelser, der gælder for erhvervsaktive personer, og de bestemmelser, som vedrører erhvervsmæssigt inaktive personers situation.

73. Hvis udtrykket »lønnet beskæftigelse« som omhandlet i artikel 68 i forordning nr. 883/2004 blev fortolket på samme måde som udtrykket »arbejdstager« blev det inden for rammerne af forordning nr. 1408/71, således at det kun forudsætter, at den berørte person er forsikret inden for rammerne af en social sikringsordning for arbejdstagere i en medlemsstat, ville sondringen mellem ordningerne for henholdsvis erhvervsaktive og ikke erhvervsmæssigt aktive, som efter min opfattelse er af grundlæggende betydning for anvendelsen af artikel 68 i forordning nr. 883/2004, være meningsløs.

74. På baggrund af det ovenstående er jeg af den opfattelse, at der for at formulere en korrekt fortolkning af udtrykket »i kraft af lønnet beskæftigelse« må følges en anden fremgangsmåde, som er fast forankret i de begreber, der anvendes i artikel 68 i forordning nr. 883/2004.

75. Med henblik på bestemmelsen af, hvilken stat der er prioriteret ansvarlig for at udbetale familieydelser til den berørte person, henvises der i artikel 68 i forordning nr. 883/2004 til tre begreber, nemlig »lønnet beskæftigelse«, »pension« og »bopælen«, som i kombination fører til forskellige resultater, alt efter om der er ret til de pågældende familieydelser »på forskelligt grundlag« eller »på samme grundlag«.

76. Navnlig klassificeres begreberne i prioritetsorden i bestemmelsen, når grundlaget for retten til familieydelserne er forskelligt, således at lønnet beskæftigelse kommer først, fulgt af pension og til sidst bopælen. Den stat, som er prioriteret ansvarlig for at udbetale familieydelser, er følgelig beskæftigelsesstaten, mens den stat, hvori der oppebæres en pension, kun er prioriteret ansvarlig, hvis det konkurrerende grundlag er bopælen.

77. Den eneste sandsynlige grund til at fastsætte en sådan prioritetsorden er efter min opfattelse, at udøvelse af en lønnet beskæftigelse er udtryk for en højere grad af tilknytning til den pågældende medlemsstat, fordi dette indebærer et større bidrag til det økonomiske liv i medlemsstaten end at oppebære en pension eller have bopæl i den, ligesom den grad af tilknytning, der er forbundet med modtagelse af en pension, er højere end den, der er forbundet med bopælen.

78. Det anfægter ikke denne konklusion, at det i artikel 68, stk. 1, i forordning nr. 883/2004 bestemmes, at når grundlaget for retten til familieydelser er det samme, er det den medlemsstat, hvori børnene har bopæl, som er den prioriteret ansvarlige. Hvis der ikke er forskel på grundlaget, og dermed på tilknytningskriterierne, kan børnenes bopæl nemlig behørigt anses for at udtrykke den højeste grad af tilknytning.

79. Hvis man skal bevare den praktiske virkning af den rangfølge af begreberne »lønnet beskæftigelse«, »pension« og »bopæl«, der fastsættes i artikel 68 i forordning nr. 883/2004, og disse begrebers funktion som tilknytningskriterier inden for rammerne af denne artikel, er det ved fortolkningen af »på grundlag af« efter min opfattelse nødvendigt at henholde sig til de definitioner, der fastlægges i artikel 1 i forordning nr. 883/2004 ( 25 ).

80. Navnlig angiver begrebet »lønnet beskæftigelse«, som er emnet for det af High Court (ret i første instans) forelagte spørgsmål, således som jeg har omformuleret det, »en beskæftigelse eller dermed ligestillet aktivitet, der betragtes som sådan ved anvendelse af lovgivningen om social sikring i den medlemsstat, hvor den pågældende beskæftigelse eller dermed ligestillede aktivitet udøves« ( 26 ).

81. Heraf følger, at det er udøvelsen af en sådan beskæftigelse eller eksistensen af en sådan ligestillet aktivitet, der gør det muligt at udpege beskæftigelsesmedlemsstaten som den medlemsstat, der er prioriteret ansvarlig for at udbetale familieydelserne.

82. Det påhviler den forelæggende ret at efterprøve, om denne tilknytningsfaktor foreligger i hovedsagen.

83. Mere specifikt vil den forelæggende ret med henblik på anvendelsen af den irske socialsikringslovgivning som helhed skulle afgøre, om Eugen Bogatu skal anses for at have udøvet lønnet beskæftigelse eller at have befundet sig i en dermed ligestillet situation i den relevante periode. I bekræftende fald vil den skulle fastslå, at Irland er den stat, som er prioriteret ansvarlig for at udbetale de familieydelser, sagsøgeren i hovedsagen har krav på, hvilket indebærer, at Eugen Bogatu er berettiget til familieydelser i den relevante periode, i modsætning til, hvad ministeren anførte i sit svar på hans ansøgning.

84. I forbindelse med en sådan efterprøvelse kan det være relevant, at Eugen Bogatu fortsat var forsikret i Irland i den relevante periode, hvis dette betyder, at han anses for at have udøvet »lønnet beskæftigelse« eller for at have befundet sig i en dermed ligestillet situation som omhandlet i artikel 1, litra a), i forordning nr. 883/2004.

IV. Forslag til afgørelse

85. På baggrund af det ovenstående i det hele foreslår jeg, at Domstolen besvarer de af High Court (ret i første instans, Irland) forelagte præjudicielle spørgsmål, således som jeg har omformuleret dem i dette forslag til afgørelse, på følgende måde: »Artikel 68, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 883/2004 af 29. april 2004 om koordinering af de sociale sikringsordninger skal fortolkes således, at en person, der efter at have været beskæftiget i værtsmedlemsstaten kun modtager ikke-bidragspligtige ydelser fra denne stat, samtidig med at han fortsætter med at være forsikret i henhold til den sociale sikringsordning i staten, har ret til at få udbetalt familieydelser i kraft af denne status ved bestemmelsen af, hvilken medlemsstat der er prioriteret ansvarlig for at udbetale sådanne ydelser, forudsat at hans situation falder ind under begrebet »lønnet beskæftigelse« eller under begrebet »dermed ligestillet aktivitet«, således som disse begreber defineres i artikel 1, litra a), i forordning nr. 883/2004. Det påhviler den forelæggende ret at efterprøve, om dette er tilfældet.«

( 1 ) – Originalsprog: fransk.

( 2 ) – EUT 2004, L 166, s. 1.

( 3 ) – EUT 1997, L 28, s. 1.

( 4 ) – Det skal bemærkes, at forordning nr. 883/2004 trådte i kraft den 1.5.2010.

( 5 ) – Det skal bemærkes hvad dette angår, at det følger af fast retspraksis, at Domstolen ved behandlingen af spørgsmål, som forelægges den i henhold til artikel 267 TEUF, kan inddrage regler, hvortil den forelæggende ret ikke har henvist, når dette er nødvendigt for at sikre, at der gives et hensigtsmæssigt svar. Jf. i denne retning dom af 9.6.2016, Balogh (C-25/15, EU:C:2016:423, præmis 28 og den deri nævnte retspraksis).

( 6 ) – I sin praksis vedrørende forordning nr. 1408/71, hvis opbygning var identisk med opbygningen af forordning nr. 883/2004, har Domstolen flere gange gjort klart, at bestemmelserne i afsnit II i sidstnævnte forordning udgør et sæt udtømmende og ensartede lovvalgsregler, som ikke alene har til formål at undgå en samtidig anvendelse af flere nationale lovgivninger og de komplikationer, som dette kan medføre, men også at forhindre, at personer, som er omfattet af denne forordning, mister deres beskyttelse med hensyn til social sikring, fordi ingen lovgivning finder anvendelse på dem. Jf. bl.a. dom af 12.6.1986, Ten Holder (302/84, EU:C:1986:242, præmis 21), af 11.6.1998, Kuusijärvi (C-275/96, EU:C:1998:279, præmis 28), og af 13.9.2017, X (C-570/15, EU:C:2017:674, præmis 14).

( 7 ) – Artikel 11, stk. 3, litra a).

( 8 ) – Artikel 11, stk. 3, litra e).

( 9 ) – Jf. i denne retning 17. betragtning (»[det er] hensigtsmæssigt som hovedregel at fastsætte, at den lovgivning, der skal finde anvendelse, er lovgivningen i den medlemsstat, på hvis område den berørte person udøver sin lønnede beskæftigelse eller selvstændige virksomhed«) og 18. betragtning (»[d]er bør fastsættes undtagelser fra denne hovedregel i særlige tilfælde, som kræver et andet anvendelseskriterium«) til forordning nr. 883/2004.

( 10 ) – Til gengæld er det min opfattelse, at artikel 11 finder anvendelse på bl.a. alderdomsydelser. Eftersom der ikke i de bestemmelser, der gælder for sådanne ydelser – dvs. artikel 50-60 i forordning nr. 883/2004 – henvises til noget særligt tilknytningskriterium, der indebærer en undtagelse fra de generelle konfliktregler, er det artikel 11, der skal anvendes ved bestemmelsen af, hvilken national lovgivning hver enkelt omhandlet situation er omfattet af.

( 11 ) – Jf. i denne retning bl.a. generaladvokat Jääskinens forslag til afgørelse van Delft m.fl. (C-345/09, EU:C:2010:438, punkt 45). Ifølge generaladvokaten fremgår dette samspil mellem afsnit II og afsnit III i forordning nr. 1408/71 klart af dom af 27.5.1982, Aubin (227/81, EU:C:1982:209, præmis 11), og af 11.11.2004, Adanez-Vega (C-372/02, EU:C:2004:705).

( 12 ) – Ministerens argument om, at anvendelsen af artikel 11, stk. 2, i forordning nr. 883/2004 til at fortolke udtrykket »i kraft af lønnet beskæftigelse« som omhandlet i forordningens artikel 68, underbygges af den fortolkning af udtrykket, som Den Administrative Kommission for Koordinering af Sociale Sikringsordninger foretog i afgørelse nr. F1 af 12.6.2009 (EUT 2010, C 106, s. 11), kan ikke anfægte denne konklusion. Det er således tilstrækkeligt at bemærke, at Domstolen allerede i dom af 5.12.1967, van der Vecht (19/67, EU:C:1967:49, s. 457), fastslog, at forordningen »ikke berører de kompetente retsinstansers beføjelser til at bedømme gyldigheden og indholdet af [nævnte forordnings] bestemmelser, i hvilken henseende [denne kommissions] afgørelser kun har status af stillingtagen« (min fremhævelse). Heraf følger, at den omtalte afgørelse ikke har bindende virkning, og at den følgelig ikke er bindende for Domstolen.

( 13 ) – Jf. dom af 1.2.2017, Tolley (C-430/15, EU:C:2017:74, præmis 57).

( 14 ) – Jf. dom af 3.3.2011, Tomaszewska (C-440/09, EU:C:2011:114, præmis 24 og den deri nævnte retspraksis).

( 15 ) – Endvidere skal det barn, for hvilket der ansøges om ydelser, ifølge den irske lovgivning være under 16 år, have sit sædvanlige opholdssted på statens område [section 219, stk. 1, litra c), i lov om social tryghed og sociale ydelser] og normalt bo sammen med den person, der ansøger om familieydelser (section 220, stk. 1, i nævnte lov). Disse betingelser kan dog ikke anvendes, da de er uforenelige med artikel 67 i forordning nr. 883/2004, således som den forelæggende ret har påpeget.

( 16 ) – Jf. hvad dette angår det af Kommissionen udarbejdede sammendrag af de nationale lovgivninger om familieydelser (tilgængeligt på adressen https://europa.eu/youreurope/citizens/family/children/benefits/index_da.htm).

( 17 ) – Jf. forslag til Rådets forordning (EF) om koordineringen af de sociale sikringsordninger forelagt af Kommissionen den 21.12.1998, KOM(1998) 779 endelig, artikel 53, hvori det hed, at »[n]år der i løbet af samme periode og for samme familiemedlem består ret til familieydelser […] fra flere medlemsstater i henhold til lovgivningen i disse stater eller i henhold til denne forordning, udbetaler den kompetente institution i den medlemsstat, i hvis lovgivningen er fastsat det højeste ydelsesbeløb, dette beløb i sin helhed«. Det skal bemærkes, at dette kriterium blevet bevaret i den endelige version af prioriteringsreglerne, men kun som subsidiært kriterium for tilfælde, hvor retten for så vidt angår alle de pågældende familieydelser består på grundlag af lønnet beskæftigelse. Jf. artikel 68, stk. 1, litra b), nr. i), i forordning nr. 883/2004.

( 18 ) – Jf. fælles holdning (EF) nr. 18/2004 af 26.6.2004 vedtaget af Rådet i henhold til fremgangsmåden i artikel 251 i traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets forordning om koordinering af de sociale sikringsordninger (EUT 2004, C 79 E, s. 15).

( 19 ) – Meddelelse fra Kommissionen til Europa-Parlamentet i henhold til EF-traktatens artikel 251, stk. 2, andet afsnit, vedrørende Rådets fælles holdning med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets forordning om koordinering af de sociale sikringsordninger (KOM(2004) 44 endelig, s. 11).

( 20 ) – Jf. hvad dette angår forslag til Rådets forordning (EF) om koordineringen af de sociale sikringsordninger forelagt af Kommissionen den 21.12.1998, KOM(1998) 779 endelig, s. 2, i det afsnit, hvori det hedder: »[…] [G]rundtanken bag revisionen af koordineringsreglerne, som er fastsat i forordning nr. 1408/71, [var] ønsket om at gøre lovgivningen mindre kompleks og mere håndterlig. Det drejede sig med andre ord ikke om fuldstændigt at omlægge en ordning, der har fungeret relativt godt i mere end 25 år. Formålet var snarere at forenkle ordningen.«

( 21 ) – Jf. hvad dette angår dom af 27.2.2014, Det Forenede Kongerige mod Rådet (C-656/11, EU:C:2014:97, præmis 61-66).

( 22 ) – For fuldstændighedens skyld skal det bemærkes, at forordning nr. 1408/71 ifølge artikel 2 ligeledes omfattede »studerende, som er eller har været omfattet af lovgivningen i en eller flere medlemsstater, og som er statsborgere i en af disse stater eller er statsløse eller flygtninge bosat på en medlemsstats område, samt på deres familiemedlemmer og efterladte«.

( 23 ) – Jf. tredje betragtning til forordning nr. 1408/71.

( 24 ) – I dette øjemed anvendes der for forordning nr. 883/2004, side om side med artikel 42 EF (nu artikel 48 TEUF), et yderligere retsgrundlag, nemlig artikel 308 EF (nu artikel 352 TEUF). Jf. anden betragtning til forordning nr. 883/2004.

( 25 ) – Med hensyn til begreberne »pension« og »bopælen«, som ikke er genstand for nærværende vurdering, omfatter det første ligeledes »renter, kapitalbeløb, der kan træde i stedet for pensioner, og udbetalinger, der foretages som refusion af bidrag, samt, med forbehold af bestemmelserne i afsnit III, forhøjelser i form af reguleringstillæg eller andre tillæg« [artikel 1, litra w)], mens det andet begreb defineres som følger: »det sted, hvor en person har sit sædvanlige opholdssted« [artikel 1, litra j)].

( 26 ) – Artikel 1, litra a), i forordning nr. 883/2004.