ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
10

Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) besluttede herefter at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Når en medlemsstat (såsom Det Forenede Kongerige) i sit beskatningsgrundlag medtager overskud og tab for et selskab, der er stiftet i og er skattemæssigt hjemmehørende i en anden medlemsstat (såsom Nederlandene), for så vidt som overskuddet kan henføres til virksomhed, som det nederlandske selskab udøver i Det Forenede Kongerige gennem et fast driftssted i denne medlemsstat, udgør det da en begrænsning af den frihed, som en statsborger i en medlemsstat har til at etablere sig i Det Forenede Kongerige i henhold til artikel 49 TEUF (tidligere artikel 43 EF), at Det Forenede Kongerige hindrer overførsel af tab, der i Det Forenede Kongerige er lidt af et ikke-hjemmehørende selskabs faste driftssted i denne medlemsstat, til et i Det Forenede Kongerige etableret selskab gennem koncernlempelse, når hele eller en del af dette tab eller et beløb, der tages i betragtning ved beregningen heraf, »svarer til eller indgår i noget beløb, som med henblik på udenlandsk skat (i enhver periode) kan fradrages eller på anden måde modregnes i selskabets eller en anden persons overskud, der ikke kan henføres til Det Forenede Kongerige«, dvs. kun at tillade overførsel af et tab, der er opstået i Det Forenede Kongerige, i tilfælde af et fast driftssted i denne medlemsstat, når det er åbenbart, at der på det tidspunkt, hvor kravet fremsættes, på intet tidspunkt kan foretages fradrag eller modregning i nogen stat uden for Det Forenede Kongerige (herunder en anden medlemsstat, såsom Nederlandene), og hvor det ikke er tilstrækkeligt, at der faktisk ikke er fremsat krav om lempelse uden for Det Forenede Kongerige, og under omstændigheder, hvor der ikke findes en tilsvarende betingelse, der finder anvendelse på overførsel af tab, som et selskab med hjemsted i Det Forenede Kongerige har lidt i denne medlemsstat? 2) I bekræftende fald, er denne begrænsning da begrundet: a) blot på grundlag af behovet for at hindre dobbelt anvendelse af tab b) blot på grundlag af behovet for at bevare en ligelig fordeling af skattekompetencen imellem medlemsstaterne, eller c) på grundlag af behovet for at bevare en ligelig fordeling af skattekompetencen mellem medlemsstaterne, sammenholdt med behovet for at hindre dobbelt anvendelse af tab? 3) I bekræftende fald, er begrænsningen da forholdsmæssig i forhold til en sådan begrundelse eller sådanne begrundelser? 4) Hvis der ikke findes begrundede begrænsninger af det nederlandske selskabs rettigheder, eller for så vidt som der ikke findes en forholdsmæssig begrænsning, kræver EU-retten da, at Det Forenede Kongerige skal rette op på den situation, det i denne medlemsstat etablerede selskab befinder sig i, ved f.eks. at indrømme nævnte selskab retten til at kræve en koncernlempelse, der kan modregnes i selskabets overskud?«
50

Hvad angår det hovedformål, der forfølges med den i LIF’s § 8a fastsatte skatteordning, som affattet i forarbejderne til vedtagelse af denne paragraf, nemlig ønsket om at øge det nationale skatteprovenu, skal blot bemærkes, at det af fast retspraksis fremgår, at bestræbelserne på at opnå et skatteprovenu ikke kan anses for et tvingende alment hensyn, der kan påberåbes som begrundelse for en foranstaltning, som i princippet er i strid med en grundlæggende frihed (jf. dom af 16.7.1998, sag C-264/96, ICI, Sml. I, s. 4695, præmis 28, og af 8.3.2001, forenede sager C-397/98 og C-410/98, Metallgesellschaft m.fl., Sml. I, s. 1727, præmis 59).
Punkt 1.1 i retningslinjerne i bilaget til henstillingen af 23. juli 2003 med overskriften »Begrebet sameksistens« fastsætter følgende:

»Dyrkningen af [GMO’er] i EU vil sandsynligvis få konsekvenser for tilrettelæggelsen af landbrugsproduktionen. På den ene side er det i betragtning af muligheden for tilfældig (utilsigtet) tilstedeværelse af genetisk modificerede afgrøder i ikke-genetisk modificerede afgrøder spørgsmålet, hvordan det kan sikres, at producenterne frit kan vælge mellem de forskellige produktionstyper. I princippet bør landbrugerne frit kunne vælge, hvilke typer landbrugsafgrøder de vil dyrke – det være sig GM-afgrøder, konventionelle afgrøder eller økologiske afgrøder. Ingen af disse former for landbrug bør udelukkes i EU.

På den anden side hænger spørgsmålet også sammen med forbrugernes valg. For at give de europæiske forbrugere et reelt valg mellem GM-fødevarer og ikke-GM-fødevarer bør der ikke kun være et sporbarheds- og mærkningssystem, som fungerer ordentligt, men også en landbrugssektor, der kan levere de forskellige typer produkter. Fødevareindustriens mulighed for at levere en bred vifte af produkter efter forbrugernes valg går hånd i hånd med landbrugssektorens mulighed for at opretholde forskellige produktionssystemer.

Sameksistens går på landbrugernes mulighed for at træffe et reelt valg mellem produktion af konventionelle, økologiske og genetisk modificerede afgrøder under overholdelse af retsforskrifterne for mærkning og/eller renhedsnormer.

Tilfældig tilstedeværelse af GMO’er over den tolerancetærskel, der er fastsat i EF-forskrifterne, gør det nødvendigt, at en afgrøde, der oprindelig var bestemt til at være en ikke-GMO-afgrøde, mærkes som indeholdende GMO’er. Dette kan forårsage indkomsttab på grund af en lavere markedspris for afgrøden eller problemer med at sælge den. Desuden kan landbrugerne få ekstraomkostninger, hvis de skal indføre overvågningssystemer og foranstaltninger til at minimere blanding af GM- og ikke-GM-afgrøder. Sameksistens har derfor at gøre med den potentielle økonomiske virkning af blandingen af GM- og ikke-GM-afgrøder, indkredsning af brugbare forvaltningsforanstaltninger til minimering af blanding og omkostningerne ved disse foranstaltninger.

[…]«
32

I denne forbindelse bemærkes, at en afhøring, der foretages af den kompetente ret i medfør af national lovgivning, giver denne ret mulighed for ikke blot at afhøre parten direkte, men for ligeledes at foreholde parten vidneudsagn fra andre parter eller vidner, der eventuelt er til stede under afhøringen, og for selv at bedømme vidnets troværdighed ved at stille supplerende spørgsmål under hensyntagen til alle sagens faktiske og retlige aspekter. En sådan afhøring adskiller sig således fra bevisoptagelse ved den anmodede ret i henhold til forordningens artikel 10-16, selv om forordningens artikel 12 på visse betingelser tillader befuldmægtigede for den anmodende ret at være til stede og deltage ved bevisoptagelsen. Ved direkte bevisoptagelse ifølge forordningens artikel 17 skal der – selv om det er tilladt den anmodende ret selv at udføre en afhøring efter lovgivningen i den medlemsstat, hvor den er beliggende – ikke desto mindre opnås tilladelse fra og sikres overholdelse af de betingelser, der er fastsat af den anmodede medlemsstats centrale organ eller kompetente myndighed, ligesom den direkte bevisoptagelse er undergivet de øvrige vilkår, der er fastsat i artiklen.
23

Under hovedsagen vedrørende fuldbyrdelsen af den europæiske arrestordre har procureur général ved cour d’appel d’Amiens i det væsentlige nedlagt påstand om, at João Pedro Lopes Da Silva Jorge overgives til de udstedende judicielle myndigheder med den begrundelse, at disse myndigheder har udstedt arrestordren under overholdelse af de lovbestemte krav, og at ingen af de obligatoriske eller fakultative grunde til at afslå fuldbyrdelse, som bl.a. er fastsat i artikel 695-24 i code de procédure pénale, finder anvendelse. Procureur général ved cour d’appel d’Amiens blev opfordret til at tage stilling til betydningen af Domstolens dom af 6. oktober 2009, Wolzenburg (sag C-123/08, Sml. I, s. 9621), og gjorde herved gældende, at João Pedro Lopes Da Silva Jorge kan påberåbe sig den franske lovgivning om betingelserne for, at den kompetente myndighed kan afslå at fuldbyrde en europæisk arrestordre, der er udstedt med henblik på fuldbyrdelse af en frihedsstraf, og kan således påberåbe sig artikel 695-24 i code de procédure pénale. Procureur général anførte dog, at den grund til at afslå fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre, som er fastsat i denne artikel vedrørende udelukkende franske statsborgere, er fakultativ i overensstemmelse med artikel 4, nr. 6), i rammeafgørelse 2002/584. Som afdelingen for straffesager ved cour de cassation (Frankrig) har fastslået ved dom af 7. februar 2007 (nr. 07-80 162, Bull. crim. nr. 39), finder artikel 695-24 i code de procédure pénale således kun anvendelse på franske statsborgere og kun på den betingelse, at de kompetente franske myndigheder selv påtager sig at fuldbyrde straffen.
78

Domstolen har ganske vist ligeledes fastslået, at såfremt det forlanges af den stat, hvor det udloddende selskab er hjemmehørende, at den sikrer, at fortjeneste, der udloddes til en ikke-hjemmehørende aktionær, ikke rammes af kædebeskatning eller økonomisk dobbeltbeskatning, hvad enten dette sker ved at fritage fortjenesten for beskatning hos det udloddende selskab eller ved at indrømme aktionæren en skattemæssig fordel svarende til den skat, som det udloddende selskab har betalt af fortjenesten, vil dette reelt indebære, at denne stat skal give afkald på sin ret til at beskatte en indtægt, der er skabt ved økonomisk virksomhed på dens område (jf. dommen i sagen Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation, præmis 59, dom af 17.9.2009, sag C-182/08, Glaxo Wellcome, Sml. I, s. 8591, præmis 83, og dommen af 20.10.2011 i sagen Kommissionen mod Tyskland, præmis 80).
26

Til støtte for søgsmålet har selskabet i det væsentlige gjort gældende, at det fremstiller høreapparater, og at det råder over et center i Sverige, som har til opgave at udføre forskning inden for området for audiologi. Dette center udgør en afdeling inden for Widex. Der sker intet salg og ingen markedsføring, og der ydes ingen service fra lokalerne i Stockholm, hvor der alene udføres ren forskning. Centrets indtægter består af de økonomiske bidrag, som det modtager fra Widex’ hovedsæde i Danmark. Widex leverer midlerne til lønnen til de fire ansatte i forskningsafdelingen, og de sociale bidrag betales direkte fra hovedsædet i Danmark. Widex har desuden bemærket, at selskabet er lejer af lokalerne i Stockholm, og at det desuden har et svensk datterselskab i Malmø, der sælger og distribuerer selskabets produkter i Sverige. Forskningscentret henhører dog ikke under dette datterselskab.
Artikel 306-310 i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at når et rejsebureau i forbindelse med en turistmæssig ydelse, der leveres til en rejsende mod betaling af et fast beløb, som beskattes i henhold til disse bestemmelser, til denne rejsende leverer en egen befordringsydelse, der udgør et af denne turistmæssige ydelses elementer, er nævnte befordringsydelse, bl.a. for så vidt angår beskatningssatsen, omfattet af det fælles merværdiafgiftssystem og ikke af den merværdiafgiftssærordning, som finder anvendelse på transaktioner udført af rejsebureauer. Hvis medlemsstaterne har fastsat en nedsat merværdiafgiftssats for befordringsydelser, finder denne nedsatte sats i henhold til dette direktivs artikel 98 anvendelse på nævnte ydelse.
12

Déborah Prete har imidlertid i appelskriftet gjort gældende, at nævnte betingelse, henset til dens alt for generelle og ensidige karakter, går ud over, hvad der er nødvendigt i forhold til nævnte formål, således at den under omstændigheder som i det foreliggende tilfælde skulle have været forkastet af Cour de travail de Mons. Denne ret, som det påhvilede at efterprøve, om Déborah Pretes indskrivning som arbejdssøgende hos arbejdsformidlingen samt den omstændighed, at hun bosatte sig i Belgien efter sit ægteskab med en belgisk statsborger, gjorde det muligt at fastslå, at der bestod den ønskede tilknytning til det belgiske arbejdsmarked, konkluderede med urette, at dette ikke var tilfældet, og afslog at indrømme Déborah Prete ungdomsarbejdsløshedsydelser. Udelukkelsen af Déborah Prete fra at modtage nævnte ydelser står ikke i forhold til hensynet til at undgå flytninger, som alene sker med henblik på at modtage disse ydelser, og er i strid med såvel respekten for den pågældendes familieliv som det fællesskabsretlige princip, hvorefter det kræves af enhver medlemsstat, at den sikrer de bedste betingelser for EF-arbejdstagerens families integration.
13

Under disse omstændigheder har Bundesgerichtshof besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Skal artikel 10, stk. 1, og [stk.] 2, litra a), i direktiv [89/104] fortolkes således, at denne forskrift generelt og ubetinget er til hinder for en national ordning, hvorefter der foreligger brug af et varemærke (mærke 1), når varemærket (mærke 1) bruges i en form, som afviger fra den form, hvori det er blevet registreret, uden at afvigelserne påvirker varemærkets (mærke 1) særpræg, og såfremt varemærket i den form, i hvilken det bruges, også er registreret (mærke 2)? 2) Såfremt spørgsmål 1 besvares benægtende: Er den [ovenfor] i spørgsmål 1 omhandlede nationale forskrift forenelig med direktiv [89/104], såfremt den nationale forskrift fortolkes indskrænkende således, at den ikke finder anvendelse på et varemærke (mærke 1), som kun er registreret med det formål at sikre eller udvide beskyttelsen af et andet registreret varemærke (mærke 2), som er registreret i den form, hvori det bruges? 3) Såfremt spørgsmål 1 besvares bekræftende, eller spørgsmål 2 besvares benægtende: a) Foreligger der ikke brug af et registreret varemærke (mærke 1), jf. artikel 10, stk. 1, og [stk.] 2, litra a), i direktiv [89/104], — såfremt varemærkeindehaveren bruger mærket i form af et tegn, der kun ved enkeltheder afviger fra den form, hvori dette (mærke 1) og et andet varemærkeindehaveren tilhørende mærke (mærke 2) er blevet registreret, uden at disse enkeltheder påvirker varemærkernes (mærke 1 og 2) særpræg? — såfremt varemærkeindehaveren bruger to former for tegn, hvoraf intet svarer til det registrerede varemærke (mærke 1), men hvoraf det ene brugte tegn (form 1) efter sin form stemmer overens med et andet af varemærkeindehaveren registreret varemærke (mærke 2), og det andet tegn, som varemærkeindehaveren bruger, efter sin form (form 2) i enkeltheder afviger fra begge registrerede mærker (mærke 1 og 2), uden at disse enkeltheder påvirker varemærkernes særpræg, og såfremt dette tegn efter sin form (form 2) har størst lighed med varemærkeindehaverens andet varemærke (mærke 2)? b) Må en ret i en medlemsstat anvende en national forskrift (her § 26, stk. 3, [andet] punktum, i [MarkenG]), der strider mod en direktivbestemmelse [her artikel 10, stk. 1, og [stk.] 2, litra a), i direktiv [89/104]], i tilfælde, hvor de faktiske omstændigheder allerede var afsluttet inden en afgørelse fra Den Europæiske Unions Domstol, i hvilken der første gang fandtes holdepunkter for, at medlemsstatens forskrift var uforenelig med direktivet (dom af 13.9.2007, sag C-234/06, Il Ponte Finanziaria mod KHIM […], Sml. I, s. 7333), såfremt den nationale retsinstans sætter en procesdeltagers tillid til, at en af forfatningen tilsikret retsstilling vil vedvare, over hensynet til gennemførelsen af en direktivbestemmelse?«
61

Herefter, og uden at det er nødvendigt at undersøge de andre elementer i vurderingen, som den forelæggende ret henviser til i det første spørgsmål, skal første og tredje spørgsmål besvares med, at artikel 22, stk. 1, litra a), i forordning nr. 1698/2005 skal fortolkes således, at det krav, der opstilles i denne bestemmelse, om, at den pågældende person skal etablere sig på en landbrugsbedrift for første gang »som driftsleder«, indebærer, at den berørte, når han etablerer sig ved hjælp af et aktieselskab, har faktisk og varig kontrol over såvel landbrugsbedriften som driften heraf. Selv om medlemsstaterne fortsat detaljeret kan konkretisere de betingelser, under hvilke det kan fastslås, at en ansøger har en sådan stilling som driftsleder, forudsættes det, at sådanne betingelser ikke går ud over den ramme, som de har til formål at præcisere, og derfor under iagttagelse af formålene med forordning nr. 1698/2005 søger at sikre, at den nævnte ansøger har faktisk og varig kontrol over landbrugsbedriften og driften heraf. Nationale bestemmelser som de i hovedsagen omhandlede opfylder disse betingelser, for så vidt som de bestemmer, at når en ung landbruger etablerer sig ved hjælp af et aktieselskab, er opnåelsen af støtten bl.a. betinget af, at landbrugeren har kontrollen i denne juridiske person, hvilket kræver, at han ejer over halvdelen af aktierne, og at disse aktier repræsenterer over halvdelen af stemmerne.
24

Denne ret har anført, at den nationale lovgivning fastsætter en sondring mellem frivillig tilintetgørelse af aktiver og tilintetgørelse med en udefrakommende årsag, hvor den afgiftspligtige alene er fritaget for regulering i det andet tilfælde. På denne baggrund har Administrativen sad Varna besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Hvorledes skal begrebet »ødelæggelse af formuegenstande« i [direktivets] artikel 185, stk. 2, [...] fortolkes, og har begrundelserne for ødelæggelsen og/eller de betingelser, hvorunder den fandt sted, betydning i henseende til regulering af den indgående afgift, der blev fratrukket ved formuegenstandenes erhvervelse? 2) Skal en behørigt godtgjort tilintetgørelse af økonomiske goder, der alene er sket af hensyn til opførelse af nye, mere moderne økonomiske goder, der skal tjene samme formål, anses for ændringer af elementer, som er taget i betragtning ved fastsættelsen af fradragsbeløbet i den forstand, hvori dette udtryk anvendes i [direktivets] artikel 185, stk. 1 [...]? 3) Skal [direktivets] artikel 185, stk. 2, [...] fortolkes således, at medlemsstaterne lovligt kan bestemme, at der skal foretages reguleringer ved ødelæggelse af formuegenstande, såfremt der ikke blev erlagt fuld eller delvis betaling ved erhvervelsen? 4) Skal [direktivets] artikel 185, stk. 1 og 2, [...] fortolkes således, at bestemmelsen er til hinder for en national ordning som momslovens artikel 79, stk. 3, og momslovens artikel 80, stk. 2, nr. 1), som kræver, at der foretages en regulering af det momsfradrag, der er blevet gjort gældende, i tilfælde af ødelæggelse af formuegenstande ved hvis erhvervelse, der blev erlagt fuld betaling af grundbeløbet og den beregnede afgift, og hvorefter undladelse af regulering af momsfradraget er knyttet til en anden betingelse end betaling? 5) Skal [direktivets] artikel 185, stk. 2, [...] fortolkes således, at bestemmelsen udelukker muligheden for regulering af momsfradrag for det tilfælde, at der foretages nedrivning af bygninger alene for i stedet at opføre nye, mere moderne bygninger med samme formål som de nedrevne og med henblik på transaktioner, der giver ret til fradrag af indgående afgift?«
3

Følgende fremgår af første, tredje og fjerde betragtning til direktiv 90/435: »Sammenslutninger af selskaber fra forskellige medlemsstater kan være nødvendige for at tilvejebringe hjemmemarkedslignende forhold i Fællesskabet og dermed sikre, at det fælles marked indføres og kommer til at fungere bedst muligt; sådanne sammenslutninger bør ikke hæmmes af særlige restriktioner, forskelsbehandlinger eller fordrejninger som følge af medlemsstaternes beskatningsregler […] [...] De nuværende beskatningsregler for forbindelserne mellem moder- og datterselskaber fra forskellige medlemsstater varierer betydeligt fra medlemsstat til medlemsstat og er generelt mindre fordelagtige end de regler, der gælder for forbindelserne mellem moder- og datterselskaber fra samme medlemsstat; samarbejdet mellem selskaber fra forskellige medlemsstater er således undergivet ringere vilkår end samarbejdet mellem selskaber fra samme medlemsstat; denne forskelsbehandling bør fjernes, ved at der indføres en fælles ordning, hvorved det bliver lettere at sammenslutte selskaber på fællesskabsplan. Hvis et moderselskab som selskabsdeltager fra sit datterselskab modtager udbytte, kan den stat, hvor moderselskabet er hjemmehørende: — enten undlade at beskatte dette udbytte — eller beskatte det, men give selskabet tilladelse til fra skattebeløbet at trække den del af datterselskabets skat, der vedrører dette udbytte.«
30

Den italienske regering har gjort gældende, at rammeaftalens § 4 ikke finder anvendelse på tvisten i hovedsagen. Denne bestemmelse forbyder nemlig udelukkende enhver forskelsbehandling mellem tidsubegrænsede ansatte og midlertidigt ansatte, så længe det tidsbegrænsede arbejdsforhold vedvarer. Hovedsagerne rejser imidlertid ikke spørgsmål vedrørende sammenligning mellem disse kategorier af arbejdstagere, eftersom den tidligere tidsbegrænsede ansættelseskontrakt efter de i hovedsagen omhandlede nationale retsforskrifter anses for et grundlag, der legitimerer opnåelsen af en tidsubegrænset ansættelseskontrakt under fravigelse af den almindelige regel om almindelige udvælgelsesprøver for at få adgang til fastansættelse inden for den offentlige sektor. Denne tidsbegrænsede ansættelseskontrakt udgør således udelukkende en betingelse for at få adgang til den særlige procedure med henblik på en selvstændig ansættelse inden for rammerne af et tidsubegrænset arbejdsforhold, der er fuldstændigt adskilt fra det foregående. Stabiliseringsproceduren bevirker således ikke, at tidsbegrænsede ansættelseskontrakter, der i misbrugsøjemed er indgået under tilsidesættelse af rammeaftalens § 5, forvandles eller konverteres til et tidsubegrænset arbejdsforhold, men at der etableres et nyt arbejdsforhold, der medfører en forpligtelse til at gennemgå en prøveperiode. En sådan stabilisering bringer samtidig det tidsbegrænsede arbejdsforhold til ophør, hvilket medfører en forpligtelse til at afslutte alle udestående forhold og bl.a. udbetale fratrædelsesgodtgørelse og kompensation for ikke-afholdt ferie.