FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

VERICA TRSTENJAK

fremsat den 25. oktober 2007 ( 1 )

Sag C-285/06

Heinrich Stefan Schneider

mod

Land Rheinland-Pfalz

»Landbrug — forordning (EF) nr. 1493/1999 og nr. 753/2002 — den fælles markedsordning for vin — beskrivelse, betegnelse, præsentation og beskyttelse af visse vinprodukter — beskyttelse af traditionelle betegnelser — oversættelse til et andet sprog — anvendelse på vine hidrørende fra en anden produktionsmedlemsstat«

I — Indledning

1. Den foreliggende anmodning om en præjudiciel afgørelse, der er indgivet af den øverste tyske forvaltningsdomstol, Bundesverwaltungsgericht (herefter »BVerwG«), vedrører spørgsmål om fortolkningen og rækkevidden af regler vedrørende beskyttelse af supplerende traditionelle udtryk i Rådets forordning (EF) nr. 1493/1999 af 17. maj 1999 om den fælles markedsordning for vin ( 2 ) for så vidt angår beskrivelse, betegnelse, præsentation og beskyttelse af visse vinprodukter samt Kommissionens forordning (EF) nr. 753/2002 af 29. april 2002 om visse gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 1493/1999 for så vidt angår beskrivelse, betegnelse, præsentation og beskyttelse af visse vinprodukter ( 3 ), som ændret ved Kommissionens forordning (EF) nr. 1512/2005 af 15. september 2005 om ændring af forordning nr. 753/2002 om visse gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 1493/1999 for så vidt angår beskrivelse, betegnelse, præsentation og beskyttelse af visse vinprodukter (herefter »forordning nr. 753/2002«) ( 4 ).

2. Supplerende traditionelle udtryk for vin angives ved salg og i retsforhold på etiketterne. Etiketter kunne have samme betydning for vin som pas og identitetskort for personer. De er enten anerkendt overalt eller begrænset til en enkelt (medlems)stat ( 5 ).

3. Konkret rejser spørgsmålene sig i en tvist ved tyske forvaltningsdomstole mellem vinavleren Heinrich Stefan Schneider og Land Rheinland-Pfalz vedrørende lovligheden af den forvaltningsakt, hvorved man forbød anvendelsen af udtrykkene »Réserve« og »Grande Réserve«, henholdsvis »Reserve« og »Privat-Reserve«, ved etiketteringen af vin, som Heinrich Stefan Schneider fremstiller i den tyske region Pfalz.

II — De relevante retsregler

A — Forordning nr. 1493/1999

4. Forordning nr. 1493/1999 regulerer produktion, etikettering og kontrol af vinprodukter og fastsætter bl.a. regler for anvendelsen af visse angivelser i forbindelse med mærkningen.

5. Artikel 47 i forordning nr. 1493/1999 har følgende ordlyd: »1. Reglerne for beskrivelse, betegnelse og præsentation af visse produkter, der er omfattet af denne forordning, samt for beskyttelse af visse angivelser, benævnelser og udtryk findes i dette kapitel og i bilag VII og VIII. Disse regler skal navnlig tage hensyn til følgende mål: a) at forbrugernes legitime interesser beskyttes b) at producenternes legitime interesser beskyttes c) at det indre marked kan fungere tilfredsstillende d) at tilskynde til produktion af kvalitetsprodukter. 2. Reglerne i stk. 1 skal navnlig omfatte bestemmelser: a) som foreskriver anvendelse af bestemte benævnelser b) som tillader brug af bestemte benævnelser på visse betingelser c) som tillader brug af andre benævnelser, herunder oplysninger, som kan være nyttige for forbrugerne d) som regulerer beskyttelsen af og kontrolordninger for bestemte benævnelser e) som regulerer anvendelsen af geografiske betegnelser og traditionelle benævnelser […]«

6. Artikel 48 i forordning nr. 1493/1999 har følgende ordlyd: »Beskrivelsen og præsentationen af de produkter, der er omfattet af denne forordning, samt reklame for disse produkter må ikke være urigtig eller kunne skabe forveksling eller vildlede de personer, de henvender sig til; dette gælder især: — de i artikel 47 omhandlede angivelser, også når de anvendes i oversættelse eller sammen med en henvisning til den faktiske herkomst eller sammen med yderligere benævnelser som f.eks. »art«, »type«, »metode«, »efterligning«, »mærke« eller andre lignende benævnelser […]«

7. Artikel 49 i forordning nr. 1493/1999 har følgende ordlyd: »1. Produkter, hvis beskrivelse eller præsentation ikke er i overensstemmelse med bestemmelserne i denne forordning eller gennemførelsesbestemmelserne hertil, må hverken besiddes med henblik på salg i Fællesskabet, markedsføres i Fællesskabet eller eksporteres. […] 2. Den medlemsstat, på hvis område det produkt, hvis beskrivelse eller præsentation ikke er i overensstemmelse med stk. 1, befinder sig, træffer de nødvendige foranstaltninger til at sanktionere overtrædelserne alt efter, hvor grove de er. Medlemsstaten kan dog tillade, at det pågældende produkt besiddes med henblik på salg eller markedsføring i Fællesskabet eller eksport, såfremt beskrivelsen eller præsentationen af dette produkt ændres, således at den er i overensstemmelse med stk. 1.«

8. I henhold til artikel 53 i forordning nr. 1493/1999 skal der vedtages gennemførelsesbestemmelser til denne forordning, bl.a. til bilag VII og VIII. Gennemførelsesbestemmelserne vedrører navnlig de undtagelser, betingelser og tilladelser, der er omhandlet i de nævnte bilag. Efter retsgrundlaget i artikel 53 vedtages ligeledes gennemførelsesbestemmelser vedrørende etiketteringen for bordvin, bordvin med geografisk betegnelse og kvbd.

9. Afsnit B i bilag VII til forordning nr. 1493/1999 fastsætter med hensyn til de fakultative angivelser: »1. Etiketteringen for produkter, der er fremstillet i Fællesskabet, kan suppleres med følgende angivelser på betingelser, der skal fastlægges: […] b) for bordvin med geografisk betegnelse og kvbd: […] — supplerende traditionelle udtryk i overensstemmelse med de bestemmelser, der er fastsat af producentmedlemsstaten […] 3. For de i afsnit A, punkt 1, omhandlede produkter kan etiketteringen suppleres med andre angivelser. 4. Producentmedlemsstaterne kan gøre visse af de i punkt 1 og 2 nævnte angivelser obligatoriske, forbyde dem eller begrænse anvendelsen af dem for vin, der er fremstillet på deres område.«

10. Med hensyn til de sprog, der kan anvendes på etiketteringen, fastsætter afsnit D i samme bilag følgende: »1. Angivelserne på etiketten skal være på et eller flere af Fællesskabets officielle sprog, så den endelige forbruger uden videre kan forstå alle disse angivelser. Angivelsen af — navnet på det bestemte dyrkningsområde — navnet på en anden geografisk enhed — særlige traditionelle udtryk og traditionelle supplerende udtryk — navnet på vinbruget eller sammenslutningen samt angivelse af aftapningen sker dog udelukkende på et af de officielle sprog i den medlemsstat, på hvis område fremstillingen har fundet sted. Når der er tale om produkter med oprindelse i Grækenland eller Cypern, kan de i andet afsnit nævnte angivelser gentages på et eller flere af Fællesskabets officielle sprog. […] For produkter, der fremstilles og markedsføres på deres område, kan medlemsstaterne tillade, at de i andet afsnit nævnte angivelser desuden sker på et andet sprog end et af Fællesskabets officielle sprog, hvis dette sprog traditionelt og sædvanligvis anvendes i den pågældende medlemsstat eller på en del af dens område. Producentmedlemsstaterne kan desuden for deres produkter tillade, at angivelserne i andet afsnit sker på et andet sprog, hvis dette sprog sædvanligvis anvendes til disse angivelser […]«

B — Forordning nr. 753/2002

11. Forordning nr. 753/2002 er gennemførelsesforordningen til forordning nr. 1493/1999 og indeholder gennemførelsesbestemmelser for så vidt angår beskrivelse, betegnelse, præsentation og beskyttelse af visse vinprodukter.

12. Artikel 6 i denne forordning indeholder følgende fælles regler for alle angivelser i etiketteringen: »1. I medfør af punkt B.3 i bilag VII til forordning (EF) nr. 1493/1999 kan etiketteringen af de pågældende produkter suppleres med andre angivelser på betingelse af, at disse ikke vil kunne vildlede de personer, til hvem de er rettet, navnlig med hensyn til de obligatoriske angivelser, der er omhandlet i punkt A.1 i nævnte bilag, og de fakultative angivelser, der er omhandlet i punkt B.1 i nævnte bilag. 2. For de produkter, der er nævnt i punkt B.3 i bilag VII til forordning (EF) nr. 1493/1999, kan de instanser, der er nævnt i artikel 72, stk. 1, i denne forordning, under iagttagelse af de almindelige procedureregler, der er fastsat i de enkelte medlemsstater, kræve, at aftapperne, afsenderne eller importørerne fører bevis for rigtigheden af de angivelser i etiketteringen, som benyttes til beskrivelse af det pågældende produkt eller de til dets fremstilling anvendte produkter, og som vedrører dets art, identitet, kvalitet, sammensætning, oprindelse eller herkomst.«

13. I henhold til artikel 23 i forordning nr. 753/2002 er et »supplerende traditionelt udtryk« med henblik på anvendelsen af punkt B.1, b), femte led, i bilag VII til forordning nr. 1493/1999 »et udtryk, der i producentmedlemsstaterne traditionelt anvendes for at betegne de i nærværende afsnit omhandlede vine, og som navnlig vedrører en produktions-, fremstillings- eller lagringsmetode eller en vins kvalitet eller farve eller fremstillingsstedets art eller en historisk begivenhed, der har tilknytning til den pågældende vin, og som i producentmedlemsstaternes lovgivning er fastlagt til betegnelse af de pågældende vine med oprindelse på deres område«.

14. Forordning nr. 753/2002 fastsætter endvidere i artikel 24 vedrørende beskyttelse af traditionelle udtryk: »1. I denne artikel forstås ved »traditionelle udtryk« de supplerende traditionelle udtryk, der er omhandlet i artikel 23, de i artikel 28 nævnte udtryk og de særlige traditionelle udtryk, der er omhandlet i artikel 14, stk. 1, litra c), artikel 29 og artikel 38, stk. 3. 2. De traditionelle udtryk, som er anført i bilag III, er forbeholdt de vine, som de er knyttet til, og de beskyttes mod: a) enhver uretmæssig brug, efterligning eller antydning, selv hvis det beskyttede udtryk er ledsaget af benævnelser som f.eks. »art«, »type«, »metode«, »efterligning«, »varemærke« eller andre lignende benævnelser b) enhver anden uberettiget, falsk eller vildledende angivelse af vinens art eller hovedegenskaber på pakningen eller emballagen, i reklamerne eller i dokumenterne for de pågældende produkter c) enhver anden praksis, som kan vildlede offentligheden og navnlig give indtryk af, at vinen er berettiget til det beskyttede traditionelle udtryk. 3. Til beskrivelse af en vin må der ikke i etiketteringen anvendes varemærker, som indeholder de i bilag III anførte traditionelle udtryk, hvis vinen ikke er berettiget til et sådant traditionelt udtryk. […] 4. Hvis et af de traditionelle udtryk, der er anført i bilag III til nærværende forordning, også falder ind under en af de kategorier af angivelser, der er nævnt i punkt A og i punkt B.1 og B.2 i bilag VII til forordning (EF) nr. 1493/1999, finder nærværende artikel anvendelse på dette traditionelle udtryk i stedet for de andre bestemmelser i afsnit IV eller V. Beskyttelsen af et traditionelt udtryk gælder kun for det eller de sprog, hvorpå det er anført i bilag III. Ethvert traditionelt udtryk, som er anført i bilag III, er knyttet til en eller flere vinkategorier. Disse kategorier er […] d) andre former for kvalitetsvin fra bestemte dyrkningsområder end de under litra a), b) og c) nævnte og bordvin med en geografisk betegnelse; i så fald gælder beskyttelsen af det traditionelle udtryk kun for beskrivelse af andre former for vin end hedvin, mousserende vin, mousserende vin tilsat kulsyre, perlevin og perlevin tilsat kulsyre […] 5. For at kunne optages i bilag III, del A, skal et traditionelt udtryk opfylde følgende betingelser a) det skal være specifikt i sig selv og være præcist defineret i medlemsstatens lovgivning b) det skal være tilstrækkeligt karakteristisk og/eller være almindeligt anerkendt på Fællesskabets marked c) det skal traditionelt være blevet anvendt i mindst ti år i den pågældende medlemsstat d) det skal være knyttet til en eller eventuelt flere EF-vine eller -vinkategorier. Et udtryk anses for at være traditionelt på en medlemsstats officielle sprog, hvis det har været anvendt på dette officielle sprog i en bestemt grænseregion i nabomedlemsstater for vin, der er forarbejdet under samme betingelser, såfremt det pågældende udtryk opfylder kriterierne i litra a)-d) i en af disse medlemsstater, og begge medlemsstater er enige om at definere, anvende og beskytte udtrykket. […] 7. Medlemsstaterne meddeler Kommissionen: a) oplysninger, der kan begrunde godkendelsen af de traditionelle udtryk b) de traditionelle udtryk for vin, der er tilladt efter deres lovgivning, og som opfylder ovennævnte betingelser, samt de vine, som de er forbeholdt c) eventuelle traditionelle udtryk, som ikke længere er beskyttet i deres oprindelsesland. […]«

15. Bilag III til forordning nr. 753/2002 indeholder, med angivelse af lande, berørte vine, vinkategorier og sprog, en liste over de beskyttede traditionelle udtryk, der henvises til i artikel 24, navnlig: — for Grækenland de græske udtryk: »Ειδικά Επιλεγμένος (Grande réserve)«, »Επιλογή ή Επιλεγμένος (Réserve)« og »Παλαιωθείς επιλεγμένος (Vieille réserve)« — for Spanien de spanske udtryk »Gran Reserva« og »Reserva« — for Italien det italienske udtryk »Riserva« — for Østrig det tyske udtryk »Reserve« — for Portugal de portugisiske udtryk »Reserva«, »Reserva velha« (eller »grande reserva«) og »Super reserva«.

III — Væsentligste faktiske omstændigheder, tvisten i hovedsagen, præjudicielle spørgsmål og retsforhandlingerne ved Domstolen

A — Faktiske omstændigheder

16. Revisionsappellanten i hovedsagen ved BVerwG, Heinrich Stefan Schneider, driver under firmabetegnelsen »Consulat des Weins«, et familievinbrug i Sydpfalz i nærheden af byen Trier (Rheinland-Pfalz) og markedsfører otte vine. Ved en kontrol foretaget af den kompetente delstatsmyndighed i Rheinland-Pfalz den 20. november 2002 blev der, for så vidt det er relevant for denne anmodning om præjudiciel afgørelse, anført følgende med hensyn til etiketteringen af disse vine: Hovedetiketterne bar vinbrugets navn og derunder, alt efter vinens prisklasse, bl.a. angivelserne »Grande Réserve« og »Réserve«. På bagsideetiketterne skulle vinenes kvalitetsniveau, dyrkningsområde (»Pfalz«) samt de officielle kontrol- og aftapningsnumre angives.

17. Den 19. december 2002 forbød Aufsichts- und Dienstleistungsdirektion Trier i Land Rheinland-Pfalz (herefter »ADD«) ved afgørelse bl.a. anvendelsen af de franske udtryk »Réserve« og »Grande Réserve« som vildledende. Det tilbud, som Heinrich Stefan Schneider fremsatte under indsigelsesproceduren om i stedet at anvende de tyske udtryk »Reserve« og »Privat-Reserve«, afviste ADD ved klageafgørelse af henholdsvis 19. og 21. marts 2003, da man ligeledes anså disse betegnelser for retsstridige.

18. Heinrich Stefan Schneider anlagde et annullationssøgsmål vedrørende den første afgørelse og klageafgørelsen. Under dette søgsmål ved de tyske forvaltningsdomstole nedlagde Heinrich Stefan Schneider påstand om annullation af forbuddet; endvidere nedlagde han påstand om, at det fastslås, at anvendelsen af de tyske udtryk er lovlig, såvel alene som i forbindelse med hans firmanavn. I første instans frifandt Verwaltungsgericht Neustadt sagsøgte den 29. januar 2004. Heinrich Stefan Schneider ankede dommen til Oberverwaltungsgericht Rheinland-Pfalz. Denne frifandt indstævnte ved dom af 21. september 2004. Efter de to forvaltningsdomstoles opfattelse udgør de omtvistede betegnelser ulovlige efterligninger eller antydninger, der spiller på de beskyttede traditionelle spanske, italienske og portugisiske udtryk »(Gran) Reserva«, »(Gran) Riserva« eller »(Grande) Réserve«.

19. Heinrich Stefan Schneider indgav revisionsanke til BVerwG mod Oberverwaltungsgericht Rheinland-Pfalz’ dom af 21. september 2004. I revisionsanken har han gjort følgende fællesskabsretligt relevante klagepunkt gældende: De gældende bestemmelser om betegnelser for vin beskytter kun de i punkt 18 i dette forslag til afgørelse nævnte traditionelle udtryk på de respektive nationale sprog, dvs. henholdsvis spansk, portugisisk og italiensk, men ikke på et andet sprog. Det samme gælder for den tilsvarende betegnelse på græsk og med det græske alfabet. Anvendelsen af sammenlignelige betegnelser for vine fra en anden medlemsstat er derfor hverken en efterligning eller en antydning.

20. Mens sagen har verseret for de tyske forvaltningsdomstole, er udtrykket »Consulat des Weins — Réserve/Grande Réserve« også blevet registreret af KHIM som EF-varemærke.

B — Sagen ved den forelæggende ret og de præjudicielle spørgsmål

21. Under henvisning til afsnit B, nr. 1, litra b), femte led, i bilag VII til forordning nr. 1493/1999 har BVerwG lagt til grund, at betegnelserne »Réserve« og »Grande Réserve«, henholdsvis »Reserve« og »Privat-Reserve«, udgør supplerende traditionelle udtryk og skal henvise til en særlig kvalitet ved vinen på grundlag af produktion, fremstilling eller lagring. De kan imidlertid ikke i Tyskland anvendes som supplerende traditionelle udtryk som omhandlet i denne bestemmelse, da de ikke i henhold til artikel 23 i forordning nr. 753/2002 er defineret i nationale tyske bestemmelser. Betegnelserne kan imidlertid i Tyskland principielt anvendes som andre angivelser som omhandlet i afsnit B, nr. 3, i bilag VII til forordning nr. 1493/1999, da artikel 23 i forordning nr. 753/2002 ikke har en spærrevirkning over for afsnit B, nr. 3, i bilag VII til forordning nr. 1493/1999. En sådan spærrevirkning for alle betegnelser, som indholdsmæssigt falder ind under de omstændigheder, der er reguleret i artikel 23 i forordning nr. 753/2002, ville være i strid med formålet med de nye bestemmelser om betegnelser, hvorefter anvendelsen af fakultative angivelser uden for det regulerede område i videst muligt omfang skal være tilladt.

22. Anvendelsen af de nævnte traditionelle udtryk er imidlertid efter BVerwG’s opfattelse retsstridig, såfremt den er vildledende, eller såfremt den krænker beskyttede betegnelser. De supplerende traditionelle betegnelser, der er beskyttet i henhold til artikel 24, stk. 2, sammenholdt med bilag III til forordning nr. 753/2002, findes ganske vist kun på spansk, græsk, italiensk, portugisisk og nu tysk, men ikke på fransk.

23. BVerwG er dog af den opfattelse, at der også kan foreligge en forbudt efterligning eller antydning som omhandlet i artikel 24, stk. 2, i forordning nr. 753/2002 ved anvendelsen af det beskyttede udtryk på et andet end det beskyttede originalsprog. Forbuddet mod brug vedrører nemlig anvendelsen af selve det beskyttede udtryk, hvorimod forbuddet mod efterligning vedrører anvendelsen af udtryk i form af lignende ord og forbuddet mod antydning anvendelsen af udtryk med lignende betydning.

24. Efter BVerwG’s opfattelse gælder denne beskyttelse af den supplerede traditionelle betegnelse mod brug, efterligning og antydning imidlertid kun med hensyn til vine, der stammer fra den samme medlemsstat som det beskyttede traditionelle udtryk, dvs. i den foreliggende sag kun med hensyn til spanske, portugisiske, italienske, græske og østrigske vine, men ikke vine fra tyske dyrkningsområder. Dette fremgår allerede af den specifikke forbindelse mellem det traditionelle udtryk og den enkelte medlemsstats vinbrugstradition og medlemsstaternes lovgivningsautonomi på dette område. Den modsatte fortolkning ville føre til en stivnen af de fakultative vinbetegnelser, da man gennem anerkendelsen af et traditionelt udtryk fra en medlemsstat ville blokere anvendelsen og dermed udviklingen af et sammenligneligt udtryk i en anden medlemsstat.

25. Da BVerwG nærer tvivl med hensyn til fortolkningen af forordning nr. 1493/1999 og nr. 753/2002, har den besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Skal artikel 47, stk. 2, litra b) og c), sammenholdt med afsnit B, nr. 1, litra b), femte led, nr. 3, i bilag VII til forordning (EF) nr. 1493/1999, og artikel 23 i forordning (EF) nr. 753/2002 fortolkes således, at en angivelse, som vedrører en produktions-, fremstillings- eller lagringsmetode eller en vins kvalitet, kun er lovlig som en reguleret fakultativ angivelse i henhold til afsnit B, nr. 1, litra b), femte led, i bilag VII til forordning (EF) nr. 1493/1999 på de betingelser, der er fastsat heri og i artikel 23 i forordning (EF) nr. 753/2002 og ikke som anden angivelse i henhold til afsnit B, nr. 3, i bilag VII til forordning (EF) nr. 1493/1999? 2) Skal artikel 24, stk. 2, litra a), i forordning (EF) nr. 753/2002 fortolkes således, at der kun foreligger en uretmæssig efterligning eller antydning, såfremt den sker på samme sprog som det beskyttede traditionelle udtryk? 3) Skal artikel 24, stk. 2, i forordning (EF) nr. 753/2002 fortolkes således, at de traditionelle udtryk, som er anført i bilag III, kun er beskyttet med hensyn til vine, der stammer fra samme produktionsmedlemsstat som det beskyttede traditionelle udtryk?«

C — Retsforhandlingerne ved Domstolen

26. Foruden parterne i hovedsagen har også Den Hellenske Republik, Italien og Spanien afgivet indlæg i sagen. Italien har kun indgivet skriftligt indlæg og har ikke deltaget i retsmødet. Spanien har under denne sag kun deltaget i retsmødet.

27. I retsmødet den 13. september 2007 har parterne i hovedsagen, Den Hellenske Republik, Spanien og Kommissionen afgivet mundtlige indlæg og besvaret spørgsmål fra Domstolen.

IV — Parternes argumenter

A — Det første præjudicielle spørgsmål

28. Efter Heinrich Stefan Schneiders opfattelse er anvendelsen af de omtvistede angivelser ikke kun lovlig som reguleret fakultativ angivelse i henhold til afsnit B, nr. 1, litra b), femte led, i bilag VII til forordning nr. 1493/1999 på de betingelser, der er fastsat heri og i artikel 23 i forordning nr. 753/2002, men også som anden angivelse i henhold til afsnit B, nr. 3, i bilag VII til forordning nr. 1493/1999. Anvendelsen af disse udtryk er ikke lovmæssigt reguleret i Tyskland og kan derfor bruges efter aftapperens skøn.

29. Efter Land Rheinland-Pfalz’ opfattelse er en angivelse, som vedrører en produktions-, fremstillings- eller lagringsmetode eller en vins kvalitet, kun lovlig som en reguleret fakultativ angivelse i henhold til afsnit B, nr. 1, litra b), femte led, i bilag VII til forordning nr. 1493/1999 på de betingelser, der er fastsat heri og i artikel 23 i forordning nr. 753/2002 og ikke som anden angivelse i henhold til afsnit B, nr. 3, i bilag VII til forordning nr. 1493/1999, såfremt den er omfattet af anvendelsesområdet for allerede eksisterende beskyttede supplerende traditionelle udtryk. En spærrevirkning, der er begrænset til de i artikel 23, sammenholdt med bilag III til forordning nr. 753/2002, beskyttede udtryk, ville ikke være i strid med formålet med de nye bestemmelser om betegnelser, nemlig i videst muligt omfang at tillade anvendelse af fakultative angivelser uden for det regulerede område. I øvrigt er privatpersoner som Heinrich Stefan Schneider afskåret fra at videreudvikle de fakultative angivelser på anvendelsesområdet for allerede eksisterende beskyttede traditionelle udtryk.

30. Den italienske regering er ligeledes af den opfattelse, at en angivelse, som vedrører en produktions-, fremstillings- eller lagringsmetode eller en vins kvalitet, kun må anvendes som en reguleret fakultativ angivelse i henhold til afsnit B, nr. 1, litra b), femte led, i bilag VII til forordning nr. 1493/1999 på de betingelser, der er fastsat heri og i artikel 23 i forordning nr. 753/2002 og ikke også som anden angivelse i henhold til afsnit B, nr. 3, i samme bilag. Til støtte for denne opfattelse har den italienske regering påberåbt sig artikel 6, stk. 1, i forordning nr. 753/2002, hvorefter det er muligt at anvende »andre angivelser« på betingelse af, at der herved ikke er risiko for vildledning, navnlig med hensyn til de regulerede fakultative angivelser.

31. Den græske regering er af den opfattelse, at kun de vine, der er anført i den udtømmende liste over traditionelle angivelser i bilag III til forordning nr. 753/2002, er omfattet af beskyttelsen. Enhver angivelse, som vedrører en produktions-, fremstillings- eller lagringsmetode eller enhver anden vins kvalitet, og som af en forbruger fra Fællesskabet eller fra et tredjeland kunne forstås som et supplerende traditionelt udtryk, der er beskyttet i henhold til artikel 23 og 24 i forordning nr. 753/2002, anvendes retsstridigt, og for de produkter, der er forsynet med denne angivelse, gælder derfor forbuddene i artikel 49 i forordning nr. 1493/1999.

32. Den spanske regering har gjort opmærksom på, at de traditionelle udtryk »Reserva« og »Gran Reserva« i Spanien bruges til en lagringsmetode for rød-, hvid- og rosévine og er almindeligt kendte for forbrugerne. I Tyskland findes der imidlertid ingen produktions-, fremstillings- og lagringsmetode for vin, som kan forbindes med udtryk som »Réserve« og »Grande Réserve«. Disse to begreber er derfor opfundne udtryk i Tyskland, men efterligner andre medlemsstaters traditionelle udtryk og kan vildlede forbrugerne. De to udtryk »Réserve« og »Grande Réserve« kan derfor kun være en reguleret fakultativ angivelse. Disse har imidlertid for tyske vine intet udtrykkeligt retsgrundlag i grundforordningen og er retsstridige.

33. Kommissionen er af den opfattelse, at betegnelser principielt også kan anvendes som »andre angivelser« som omhandlet i artikel 47, stk. 2, litra c), og afsnit B, nr. 3, i bilag VII til forordning nr. 1493/1999, såfremt de vedrører de i artikel 23 i forordning nr. 753/2002 omtalte omstændigheder (produktions-, fremstillings- eller lagringsmetode, en vins kvalitet eller farve eller fremstillingsstedets art eller en historisk begivenhed, der har tilknytning til den pågældende vin). Artikel 23 i forordning nr. 753/2002 har ingen spærrevirkning over for anvendelsen af »andre angivelser« som omhandlet i afsnit B, nr. 3, i bilag VII til forordning nr. 1493/1999. Det kan nemlig ikke udelukkes, at disse angivelser er oplysninger, som kan være nyttige for forbrugerne, som omhandlet i artikel 47, stk. 2, litra c), i forordning nr. 1493/1999. Desuden fremgår den principielle lovlighed af anvendelsen som »anden angivelse« allerede af artikel 6, stk. 2, i forordning nr. 753/2002.

34. Som yderligere argumenter har Kommissionen anført, at de omstændigheder, der er omfattet af artikel 23 i forordning nr. 753/2002, er så omfattende, at der, såfremt der antages at foreligge en spærrevirkning, stort set ikke er noget anvendelsesområde for de »andre angivelser« i henhold til afsnit B, nr. 3. Desuden er det kun muligt at udvikle nye »supplerende traditionelle udtryk«, såfremt disse inden registreringen kunne anvendes som »andre angivelser«. Antagelsen af, at artikel 23 i forordning nr. 753/2002 har en spærrevirkning, ville i øvrigt være i strid med formålet med forordning nr. 1493/1999, nemlig i videst muligt omfang at tillade anvendelse af fakultative angivelser uden for det regulerede område.

B — Det andet præjudicielle spørgsmål

35. Efter Heinrich Stefan Schneiders opfattelse skal artikel 24, stk. 2, litra a), i forordning nr. 753/2002 fortolkes således, at der kun foreligger en uretmæssig efterligning eller antydning, såfremt denne sker på samme sprog som det beskyttede traditionelle udtryk. Dette fremgår allerede af den præcise angivelse på det pågældende sprog i listen i bilaget til forordning nr. 753/2002. Denne fortolkning følger også af, at der ved anvendelsen af udtrykket på et andet sprog ikke er den risiko for vildledning, der kræves, for at der foreligger en uretmæssig efterligning eller antydning.

36. Land Rheinland-Pfalz har i sit skriftlige indlæg ikke fremsat bemærkninger til det andet præjudicielle spørgsmål. I retsmødet har Rheinland-Pfalz med hensyn til det andet præjudicielle spørgsmål tilsluttet sig Italiens, Grækenlands og Kommissionens bemærkninger. Delstaten er af den opfattelse, at et begrænset oversættelsesforbud ville være i strid med beskyttelsen af de traditionelle udtryk, som man finder på andre sprog, samt med målsætningerne for det indre marked og forbrugerbeskyttelsen.

37. Efter den italienske regerings opfattelse er beskyttelsen af de regulerede traditionelle udtryk mod brug, efterligning eller antydning nødvendigvis uafhængig af det anvendte sprog. Der foreligger altid en antydning, når oversættelsen af forbrugeren kan opfattes som havende forbindelse med det traditionelle udtryk på det beskyttede sprog; dette er tilfældet i den foreliggende sag på grund af ligheden mellem de anvendte udtryk af latinsk oprindelse.

38. Den græske regering er ligeledes af den opfattelse, at det er forbudt at anvende et beskyttet udtryk på ethvert sprog. En gennemsnitlig europæisk forbruger kender ifølge den græske regering de fleste angivelser i bilag III til forordning nr. 753/2002 uanset sprog og forbinder disse angivelser med vinkvalitet. Disse angivelser og udtryk, der er anført på etiketten, er afgørende oplysninger ved køb af vin.

39. Den spanske regering har anført, at ordet »Réserve« lingvistisk set er en oversættelse af det spanske udtryk »reserva«. En sådan oversættelse er forbudt i henhold til artikel 48 i forordning nr. 1493/1999. Ved anvendelsen af de traditionelle udtryk på det sprog, for hvilket de blev registreret, er der tale om uretmæssig efterligning eller antydning, mens der i forbindelse med oversættelsen er tale om uretmæssig brug.

40. Kommissionen er ligeledes af den opfattelse, at anvendelsen af det beskyttede udtryk på et andet sprog end originalsproget kan udgøre en uretmæssig efterligning eller antydning som omhandlet i artikel 24, stk. 2, litra a), i forordning nr. 753/2002. Det foreskrives ganske vist i artikel 24, stk. 4, andet afsnit, at beskyttelsen af et traditionelt udtryk kun gælder for det sprog, hvorpå det er anført i bilag III. Dette gælder imidlertid kun for uretmæssig brug, som det fremgår af forordningens artikel 48, hvor det udtrykkeligt foreskrives, at den risiko for forveksling eller vildledning hos forbrugere, som skal undgås, også kan foreligge ved en oversættelse af betegnelser. I den henseende er retsstillingen ikke ændret i forhold til den foregående forordning nr. 881/98. Det tilkommer den nationale ret at bedømme, om der faktisk er en risiko for forveksling i den foreliggende sag.

C — Det tredje præjudicielle spørgsmål

41. Efter Heinrich Stefan Schneiders opfattelse skal artikel 24, stk. 2, i forordning nr. 753/2002 fortolkes således, at de traditionelle udtryk, som er anført i bilag III, kun er beskyttet med hensyn til anvendelse på vine, der stammer fra samme produktionsmedlemsstat som det beskyttede traditionelle udtryk. Dette følger af, at vinens herkomst er af særlig betydning for forbrugeren. Det traditionelle udtryk får altid kun sin særlige betydning i forbindelse med oprindelsesstedet. Udtrykket »Réserve« er udbredt i praksis i medlemsstaterne (f.eks. Frankrig) og tredjelande og er ikke hidtil blevet forfulgt som uretmæssig antydning. Kun denne restriktive fortolkning af omfanget af den beskyttelse, som dette udtryk omfattes af, er i overensstemmelse med den omstændighed, at forskellige nationale kriterier for de beskyttede spanske, portugisiske og italienske udtryk er tilladt ved siden af hinanden, og at der heller ikke antages at foreligge en uretmæssig efterligning mellem udtrykkene indbyrdes. Som i bemærkningerne vedrørende det andet præjudicielle spørgsmål er Heinrich Stefan Schneider også med hensyn til det tredje præjudicielle spørgsmål af den opfattelse, at det ifølge beskyttelsesformålet i forordningen kun er anvendelse, som er forbundet med en risiko for vildledning, der kan være forbudt. En risiko for forveksling med bl.a. spanske og portugisiske vine, for hvilke udtrykkene er beskyttet, foreligger imidlertid netop ikke, når det pågældende (tyske) dyrkningsområde samtidig angives.

42. Delstaten Rheinland-Pfalz har i sit skriftlige indlæg ikke fremsat bemærkninger vedrørende det tredje præjudicielle spørgsmål. I retsmødet har Rheinland-Pfalz med hensyn til det tredje præjudicielle spørgsmål tilsluttet sig Italiens, Grækenlands og Kommissionens indlæg.

43. Den italienske regering har anført, at de traditionelle udtryk i henhold til artikel 24 i forordning nr. 753/2002 er beskyttet mod enhver efterligning eller antydning i hele Den Europæiske Union. I denne forbindelse gælder denne beskyttelse udelukkende for vine, der har ret til beskyttelse og stammer fra en bestemt producentmedlemsstat. I den foreliggende sag er således f.eks. beskyttelsen af de traditionelle udtryk »Reserva« for Spanien, »Riserva« for Italien, »Reserve« for Grækenland, »Reserva« for Portugal og »Reserve« for Østrig udelukkende forbeholdt vine, der stammer fra de pågældende lande og har ret til beskyttelse; de kan derfor under ingen omstændigheder anvendes til etikettering af vin fra Tyskland.

44. Den græske regering er af den opfattelse, at forbuddet mod anvendelse af de beskyttede udtryk også gælder med hensyn til anvendelse i forbindelse med vine fra andre oprindelseslande end det beskyttede udtryks oprindelsesland.

45. Efter Kommissionens opfattelse skal det tredje præjudicielle spørgsmål affattes snævrere. I forbindelse med fortolkningen af artikel 24, stk. 2, i forordning nr. 753/2002 er der i det væsentlige tale om, hvorvidt det er forbudt at anvende udtrykkene »Reserve« og »Privat-Reserve« i forbindelse med vine af kategorien »kvbd«, der er fremstillet i Tyskland, da betegnelsen »Reserve« er anført i bilag III som supplerende traditionelt udtryk for vine af samme kategori, der er fremstillet i Østrig. Dette spørgsmål skal efter Kommissionens opfattelse, som den spanske regering også har tilsluttet sig, besvares bekræftende, da de traditionelle udtryk, som er anført i bilag III, i henhold til artikel 24, stk. 2, i forordning nr. 753/2002 er forbeholdt de vine, som de er knyttet til, dvs. de vine, der hører til samme vinkategorier. Betegnelsen »Reserve« er følgelig forbeholdt de vine af kategorien »kvbd«, der er fremstillet i Østrig, og beskyttet mod uretmæssig brug, efterligning eller antydning i forbindelse med vine af samme kategori fra andre medlemsstater, dvs. også i forhold til vine af kategorien »kvbd«, der er fremstillet i Tyskland.

46. Den stivnen af de fakultative vinbetegnelser, som BVerwG frygter, begrunder heller ikke en anden fortolkning. En sådan stivnen følger nødvendigvis af ethvert forbud mod uretmæssig brug og omfatter kun identiske, men ikke blot lignende eller afledte udtryk som udtrykket »Privat-Reserve«. Dette udtryk kan anvendes frit, så længe der ikke foreligger uretmæssig efterligning eller antydning, hvilket det tilkommer den nationale ret at bedømme. Endelig er den fortolkning, som BVerwG slår til lyd for, nødvendig for at sikre en effektiv beskyttelse af vinbetegnelser på det fælles marked (effet utile).

V — Generaladvokatens bedømmelse

A — Indledende bemærkninger

47. Forordning nr. 1493/1999 har ændret den fælles markedsordning for vin. I forbindelse med den efterfølgende fortolkning er det derfor nødvendigt at erindre sig tilblivelseshistorien for forordning nr. 1493/1999, navnlig den bevidste strukturelle ændring af de grundlæggende principper i lovgivningen om betegnelser i forhold til den forudgående forordning (EØF) nr. 2392/89 ( 6 ). Systematikken i forordning nr. 2392/89 var med hensyn til vinbetegnelserne for ikke-mousserende vine præget af forbudsprincippet, hvorefter kun de betegnelser, der var anført i den udtømmende opregning i forordningen, kunne anvendes ( 7 ). Indtil der blev indført en vis lempelse ved forordning nr. 1427/96 ( 8 ), var i henhold til artikel 11 og artikel 12, stk. 1, første punktum, i forordning nr. 2392/89 derimod oprindeligt alle betegnelser, der ikke var anført i forordningen, med nogle få undtagelser forbudt ( 9 ).

48. Da man fandt, at forbudsprincippet var for stift og ikke længere svarede til markedets krav, blev det efter den førnævnte første lempelse i 1996 i forordning nr. 1493/1999 erstattet af tilladelsesprincippet, som også kaldes misbrugsprincippet. Dermed blev lovgivningen om betegnelser for ikke-mousserende vine tilnærmet de tilsvarende bestemmelser for mousserende vine ( 10 ).

49. Ifølge tilladelses- eller misbrugsprincippet er med hensyn til ikke-mousserende vine foruden de fakultative betegnelser, der er anført i forordning nr. 1493/1999, alle yderligere nyttige angivelser tilladt, for så vidt de ikke er forbudt i henhold til lov eller vildledende for forbrugerne ( 11 ). Denne lempelse blev også betegnet som liberalisering. Denne liberalisering af bestemmelserne om vinbetegnelser havde det overordnede formål at reformere den fælles markedsordning for vin, så den blev fleksibel nok til let at kunne tilpasses nye udviklingstendenser ( 12 ).

50. Forordningens udsteder var bevidst om, at betegnelsesreglerne for vinprodukter har stor indflydelse på afsætningen af dem ( 13 ). Erstatningen af forbudsprincippet med tilladelses- eller misbrugsprincippet med det udvidede spillerum for de ansvarlige for markedsføringen i forbindelse med etiketteringen skal også ud fra dette aspekt ses som et nyt udtryk for afvejningen mellem producenternes og forbrugernes legitime interesser ( 14 ).

51. Det skal allerede indledningsvis ved fortolkningen af bestemmelserne om vinbetegnelser tages i betragtning, at nationale etiketteringsregler ikke kun berører forbrugernes kommercielle interesser, men også kan medføre en begrænsning af de frie varebevægelser. I henhold til Clinique-dommen ( 15 ) skal således også og navnlig forbuddet mod vildledning i de fællesskabsretlige bestemmelser fortolkes i lyset af de frie varebevægelser ( 16 ). Kun en vis større risiko for vildledning af forbrugeren kan sætte de krav, der følger af princippet om frie varebevægelser, ud af kraft ( 17 ). Derfor vil jeg gerne advare mod en meget udvidende fortolkning af kriterierne for vildledning.

B — Det første præjudicielle spørgsmål

52. Med sit første spørgsmål ønsker BVerwG i det væsentlige at få oplyst, om artikel 47, stk. 2, litra c), samt afsnit B, nr. 3, i bilag VII til forordning nr. 1493/1999 skal fortolkes således, at betegnelserne »Réserve« og »Grande Réserve«, henholdsvis »Reserve« og »Privat-Reserve«, for vine, der er fremstillet i en medlemsstat, i princippet, dvs. uanset spørgsmålet, om disse betegnelser kolliderer med betegnelser, der er anført i bilag III til nævnte forordning, kan anvendes som »andre angivelser« som omhandlet i disse bestemmelser, såfremt denne medlemsstat ikke har vedtaget nogen bestemmelser med hensyn til anvendelsen af disse betegnelser som »supplerende traditionelle udtryk« som omhandlet i artikel 47, stk. 2, litra b), sammenholdt med afsnit B, nr. 1, litra b), femte led, i bilag VII til forordning nr. 1493/1999, sammenholdt med artikel 23 i forordning nr. 753/2002.

53. I artikel 47, stk. 2, i forordning nr. 1493/1999 nævnes tre typer angivelser. Der er tale om bestemte obligatoriske angivelser ( 18 ), fakultative angivelser, som kan anvendes på visse betingelser, og andre fakultative angivelser, herunder oplysninger, som kan være nyttige for forbrugerne. Omfanget af den beskyttelse, som disse angivelser skal omfattes af, fastsættes på grundlag af deres indhold. I den foreliggende sag er det imidlertid kun de to fakultative angivelser, der er af betydning.

54. Supplerende traditionelle udtryk er fakultative angivelser, som kan anvendes på visse betingelser (regulerede fakultative angivelser ifølge forelæggelsesafgørelsen). I henhold til artikel 23 i forordning nr. 753/2002 forstås ved supplerende traditionelt udtryk et »udtryk, […] som navnlig vedrører en produktions-, fremstillings- eller lagringsmetode eller en vins kvalitet eller farve eller fremstillingsstedets art eller en historisk begivenhed, der har tilknytning til den pågældende vin, og som i producentmedlemsstaternes lovgivning er fastlagt til betegnelse af de pågældende vine med oprindelse på deres område«.

55. Artikel 6 i forordning nr. 753/2002 udgør beskyttelsesbestemmelsen for andre angivelser og for supplerende traditionelle udtryk. Anvendelsen af andre angivelser som omhandlet i afsnit B, nr. 3, i bilag VII til forordning nr. 1493/1999 præciseres nemlig i artikel 6 i forordning nr. 753/2002. I henhold til denne bestemmelse er anvendelsen af andre angivelser betinget af, at der herved ikke må opstå nogen risiko for vildledning af forbrugerne med hensyn til obligatoriske og regulerede fakultative angivelser.

56. I teksten i artikel 6, stk. 1, i forordning nr. 753/2002 henvises efter min opfattelse ikke til en abstrakt risiko for vildledning. Såfremt artikel 6 i forordning nr. 753/2002 fortolkedes således, at den henviser til en abstrakt risiko for vildledning, ville dette være i strid med formålet med tilladelses- eller misbrugsprincippet, da dette princip indebærer en konkret, næsten kasuistisk opfattelse af risikoen for vildledning. En abstrakt opfattelse ville også gribe uforholdsmæssigt ind i producenternes legitime interesser.

57. Risikoen for vildledning spiller i lovgivningen om vinbetegnelser en lignende rolle som risikoen for forveksling i varemærkelovgivningen. Med hensyn til denne risiko har Domstolen allerede fastslået i en lidt anden sammenhæng, at »ved at tillade, at varemærker benyttes til at supplere betegnelsen, præsentationen og reklamen vedrørende mousserende vine, [har fællesskabslovgiver] i sagens natur ønsket at foretage en afvejning af interesserne mellem, på den ene side, hensynet til beskyttelsen af forbrugerne og navnlig retten til ikke at blive vildledt vedrørende et produkts væsentlige egenskaber, og, på den anden side, hensynet til beskyttelsen af de intellektuelle ejendomsrettigheder og navnlig indehavernes lovlige interesse i at anvende et varemærke og udnytte dette i handelsmæssigt øjemed. Det ville forstyrre denne afvejning alvorligt, hvis den blotte risiko for en forveksling uden hensyn til de pågældende forbrugeres opfattelse eller vaner var tilstrækkelig til at forhindre anvendelsen af en betegnelse, der er beskyttet som varemærke« ( 19 ). Artikel 13, stk. 2, litra b), i forordning nr. 2333/92 ( 20 ), som også på grund af risikoen for vildledning indeholdt et forbud mod at anvende visse angivelser, skal fortolkes således, »at det, for at det i bestemmelsen indeholdte forbud kan anvendes, ikke er tilstrækkeligt at fastslå, at et mærke, som indeholder et ord, der indgår i betegnelsen for et af de produkter, som er nævnt i denne bestemmelse, i sig selv kan forveksles med den anførte betegnelse. Det skal desuden godtgøres, at anvendelsen af mærket faktisk kan vildlede de pågældende forbrugere og dermed påvirke deres økonomiske adfærd. I denne forbindelse skal den nationale ret tage hensyn til den formodede forventning, der knytter sig til den pågældende angivelse, hos en almindeligt oplyst, rimeligt opmærksom og velunderrettet gennemsnitsforbruger« ( 21 ).

58. Af formuleringen i artikel 6 i forordning nr. 753/2002, som henviser til den konkrete risiko for vildledning, fremgår det derfor klart, at ikke alene muligheden for en overlapning med omstændigheder, som omfattes af regulerede angivelser, begrunder, at en anden angivelse er ulovlig ( 22 ). Som Kommissionen på overbevisende måde har anført, ville dette i betragtning af det omfattende anvendelsesområde for angivelser i henhold til afsnit B, nr. 1, litra b), femte led, i bilag VII til forordningen i vidt omfang begrænse anvendelsesområdet for andre angivelser ( 23 ).

59. En anden fortolkning ville også modvirke målet med reformen, nemlig at tillade andre uregulerede angivelser og derved skabe spillerum i forbindelse med markedsføringen, og så at sige ad bagdøren atter ophæve den påtænkte liberalisering af lovgivningen om betegnelser. Det væsentlige formål med den nye lovgivning om betegnelser er netop, at tilladelsen til anvendelse ikke længere afhænger af, om der foreligger en vis reguleret omstændighed eller ej, men alene af, om der foreligger en risiko for vildledning. Efter reformen skal fakultative angivelser i videst muligt omfang være tilladt uden for det regulerede område. Da definitionen af et supplerende traditionelt udtryk i henhold til artikel 23 i forordning nr. 753/2002 imidlertid er meget omfattende, kan den ikke fortolkes således, at der ikke er mulighed for andre angivelser, og at formålet med artikel 6, stk. 1, i forordning nr. 753/2002 dermed modvirkes ( 24 ).

60. Vurderingen af, om en bestemt betegnelse er vildledende, er et faktisk spørgsmål, som det påhviler den nationale ret i hovedsagen at tage stilling til ( 25 ). Der er derimod ingen automatik i den forstand, at enhver anden angivelse principielt ville være vildledende alene af den grund, at den vedrører omstændigheder, som også kan reguleres gennem regulerede fakultative angivelser.

61. Dette ændres heller ikke af den overvejelse, at anvendelsen af en »anden angivelse« ved etikettering af vine muligvis skulle få en uinformeret forbruger til fejlagtigt at antage, at der er tale om en reguleret, dvs. lovfastsat angivelse. Forbuddet mod vildledning har i lovgivningen om betegnelser ganske vist til formål i handelen med vin at fjerne enhver form for praksis, der kan skabe forveksling ( 26 ). I den forbindelse skal der imidlertid som allerede nævnt ifølge Domstolens faste praksis anlægges en konkret betragtningsmåde ( 27 ). Den rent abstrakte risiko for, at en betegnelse fremstår som beskyttet, medfører ikke, at anvendelsen af en ureguleret angivelse er ulovlig, så længe der ikke foreligger en konkret, faktisk vildledning af forbrugerne, da dette ville være i strid med den af fællesskabslovgiver tilstræbte afvejning af interesserne mellem hensynet til beskyttelsen af forbrugerne og beskyttelsen af den markedsføringsansvarliges ejendomsrettigheder ( 28 ). Denne betragtning må gælde så meget desto mere i forbindelse med den reformerede lovgivning om vinbetegnelser. I modsat fald ville princippet om, at uregulerede angivelser umiddelbart er lovlige, blive fuldstændig udhulet, da argumentet om, at der kan fremkaldes det indtryk, at der er tale om et reguleret udtryk, jo kan fremføres over for enhver anden angivelse ( 29 ).

62. Afslutningsvis vil jeg gerne præcisere, at den omstændighed, at udtrykket »Réserve« vedrører vinens produktions-, fremstillings- eller lagringsmetode, ikke er tilstrækkelig til at forbyde dets anvendelse i forbindelse med tyske vine. For at kunne forbyde denne anvendelse skal der enten påvises en konkret risiko for vildledning, eller anvendelsen skal være forbudt på grundlag af en udtrykkelig bestemmelse.

63. Det første præjudicielle spørgsmål skal derfor besvares med, at en angivelse, som vedrører en produktions-, fremstillings- eller lagringsmetode eller en vins kvalitet, ikke kun er lovlig som en reguleret fakultativ angivelse i henhold til afsnit B, nr. 1, litra b), femte led, i bilag VII til forordning nr. 1493/1999 på de betingelser, der er fastsat heri og i artikel 23 i forordning nr. 753/2002, men også som anden angivelse i henhold til afsnit B, nr. 3, i bilag VII til forordning nr. 1493/1999.

C — Det andet præjudicielle spørgsmål

64. Med sit andet spørgsmål ønsker BVerwG at få oplyst, om artikel 24, stk. 2, litra a), i forordning nr. 753/2002 skal fortolkes således, at der kun foreligger en uretmæssig efterligning eller antydning, såfremt den sker på samme sprog som det beskyttede traditionelle udtryk.

65. I henhold til artikel 24, stk. 2, i forordning nr. 753/2002 beskyttes traditionelle udtryk mod »enhver uretmæssig brug, efterligning eller antydning, selv hvis det beskyttede udtryk er ledsaget af benævnelser som f.eks. »art«, »type«, »metode«, »efterligning«, »varemærke« eller andre lignende benævnelser«.

66. På samme måde som i nationale retsordener gælder i fællesskabsretten det princip, at teksten skal fortolkes ud fra sin ordlyd. Ordenes normale og naturlige betydning skal fastslås i umiddelbar sammenhæng med sætningen ( 30 ). Først når det på grund af afvigelser mellem de forskellige sprogudgaver ikke er muligt ud fra bestemmelsens ordlyd at fortolke den klart og ensartet på det omtvistede punkt, skal bestemmelsen fortolkes under hensyn dels til formålet, dels til den almindelige opbygning af bestemmelsen ( 31 ). Når en bestemmelse i den afledte fællesskabsret kræver en fortolkning, skal den så vidt muligt fortolkes således, »at den bringes i overensstemmelse med traktaten. […] En gennemførelsesforordning skal ligeledes så vidt muligt fortolkes i overensstemmelse med grundforordningen« ( 32 ).

67. Det er åbenbart, at opregningen af forbud i artikel 24, stk. 2, i forordning nr. 753/2002 ikke udtrykkeligt indeholder oversættelsen af det beskyttede udtryk ( 33 ). I denne henseende adskiller artikel 24, stk. 2, i forordning nr. 753/2002, som er en gennemførelsesforordning ( 34 ), sig også fra — den i øvrigt ligelydende — artikel 48 i forordning nr. 1493/1999, som helt generelt forbyder vildledning med hensyn til alle typer af obligatoriske og fakultative angivelser og også udtrykkeligt, »når de anvendes i oversættelse eller sammen med en henvisning til den faktiske herkomst eller sammen med yderligere benævnelser som f.eks. »art«, »type«, »metode«, »efterligning«, »mærke« eller andre lignende benævnelser«.

68. Det forhold, at en gennemførelsesforordning ikke nævner en bestemt omstændighed, som er reguleret (på en anden måde) i grundforordningen, udgør ikke altid et utilsigtet retstomt rum ( 35 ). Tværtimod kan forskellen mellem teksten i grundforordning nr. 1493/1999 og i gennemførelsesforordning nr. 753/2002, alt efter bestemmelsens formål, også sigte mod netop at begrænse forbuddets anvendelsesområde. Den omstændighed, at oversættelse ikke er nævnt i artikel 24, stk. 2, i forordning nr. 753/2002, er efter min opfattelse ikke rent tilfældig, men derimod en bevidst undladelse af at lade forbuddet i artikel 48 i forordning nr. 1493/1999 omfatte oversættelser og dermed en begrænsning af beskyttelsesomfanget af det i artikel 48 anførte forbud.

69. En sådan fortolkning kan kun begrundes systematisk og teleologisk og tager hensyn til de traditionelle udtryks art. Foruden de allerede nævnte forskelle mellem ordlyden af forordning nr. 1493/1999 og nr. 753/2002 er de traditionelle udtryk kendetegnet ved, at de har et andet beskyttelsesomfang med hensyn til oversættelser end beskyttede oprindelsesbetegnelser ( 36 ).

70. I forordning nr. 753/2002 anføres de beskyttede traditionelle udtryk i bilag III i form af en tabel, hvor man foruden de berørte vine og vinkategorien også udtrykkeligt har anført det berørte sprog, hvorpå det pågældende udtryk er beskyttet. Når Kommissionen i sine argumenter vedrørende det tredje præjudicielle spørgsmål med rette henviser til, at beskyttelsen af den traditionelle betegnelse kun gælder for de vinkategorier ( 37 ) (kvbd), der er nævnt i bilaget, kan der ikke gælde noget andet med hensyn til sprogene, som i dette bilag er anført på samme niveau som vinkategorierne. Bilaget er nemlig med hensyn til alle de deri anførte kategorier på samme måde en specifikation af anvendelsesområdet for forbuddet mod efterligning.

71. Denne fortolkning bekræftes i selve artikel 24 i forordning nr. 753/2002, da beskyttelsen af et traditionelt udtryk i henhold til dennes stk. 4, andet afsnit, udtrykkeligt kun gælder for det eller de sprog, hvorpå det er anført i bilag III. I forbindelse med den bevidste udeladelse af oversættelse i forbuddet mod efterligning i artikel 24, stk. 2, i forordning nr. 753/2002 fremgår det klart, at kun anvendelsen af det beskyttede udtryk på dets eget sprog, dvs. på det registrerede originalsprog, kan være forbudt.

72. Jeg vil endvidere gerne gøre opmærksom på, at artikel 24 i forordning nr. 753/2002 er en lex specialis for de supplerende traditionelle udtryk i forhold til artikel 48 i forordning nr. 1493/1999. I henhold til det almindelige retsprincip lex specialis derogat legi generali ( 38 ) har lex specialis forrang. Artikel 48 i forordning nr. 1493/1999 indeholder det almindelige forbud mod vildledning for alle angivelser, der er mulige i henhold til forordningen. Artikel 24 i forordning nr. 753/2002 konkretiserer derimod på begrænsende vis forbuddet mod vildledning specielt for kun en enkelt kategori af angivelser, nemlig de supplerende traditionelle udtryk. En sådan fortolkning af Kommissionens gennemførelsesforordning nr. 753/2002 er også forenelig med grundforordning nr. 1493/1999.

73. En fortolkning under hensyntagen til bestemmelsens formål støtter også denne konklusion. Formålet med at indføre uregulerede »andre angivelser« som de supplerende traditionelle udtryk er at liberalisere lovgivningen om betegnelser gennem forbuddet mod misbrug ( 39 ). Tilsigter forordningen selv således kun at forhindre udtrykkeligt forbudte angivelser, er det nærliggende, at de forbud, som den indeholder, ikke i strid med ophævelsen af forbudsprincippet må fortolkes udvidende i forhold til dens ordlyd.

74. Derimod skal der ved den teleologiske fortolkning tages hensyn til paradigmeskiftet hen imod misbrugsprincippet, således at et abstrakt forbud mod oversættelser kun er begrundet, hvis disse i sig selv medfører en risiko for vildledning. På denne forudsætning hviler f.eks. forbuddet mod oversættelse af beskyttede oprindelsesbetegnelser og andre geografiske angivelser, da de fleste således beskyttede angivelser, navnlig oprindelsesangivelser, betyder det samme for forbrugeren på andre sprog som på oprindelsessproget. Også oversættelser af disse udtryk hentyder i de fleste tilfælde uden tvivl til den beskyttede vare eller tjenesteydelse og kan derfor i sig selv være vildledende. Forbrugeren vil således straks tænke på en ost, der fremstilles i en bestemt italiensk region, når vedkommende hører udtrykket »Parmigiano«, men får også samme association i forbindelse med oversættelsen »parmesan«. Netop denne ligeværdighed mellem oversættelsen og det beskyttede udtryk er ratio legis bag det almindelige oversættelsesforbud i lovgivningen om betegnelser ( 40 ).

75. I forbindelse med de traditionelle udtryk kan man i modsætning til de beskyttede oprindelsesbetegnelser ( 41 ) ikke antage, at der foreligger en sådan ligeværdighed med hensyn til beskyttelsesomfanget, hvorfor et oversættelsesforbud ikke er berettiget her. Det traditionelle udtryk er netop kendetegnet ved, at det som sådant på et bestemt sprog er fast forankret i oprindelseslandets tradition og også kun på dette sprog har en særlig betydning for forbrugerne og fremkalder de associationer, der knytter sig til det. Dette er grunden til, at disse udtryk kun beskyttes på et bestemt sprog i forordningen (i modsætning til f.eks. navnene på druesorter, der indeholder en geografisk betegnelse, i bilag II til forordningen) . Mens angivelsen af en druesort eller en bestemt geografisk oprindelse som nævnt betyder det samme på alle sprog, har et traditionelt udtryk helt forskellige konnotationer på forskellige sprog, da det beror på eller henviser til forskellige lokale traditioner. Den iboende risiko for forveksling og dermed vildledning, der foreligger ved oversættelsen af andre angivelser, findes ikke i forbindelse med traditionelle udtryk.

76. Dette fremgår straks klart, hvis man stiller det spørgsmål, i forbindelse med hvilket af de forskellige beskyttede udtryk, f.eks. det franske udtryk »Grande Réserve«, der opstår en konkret risiko for forveksling: det græske udtryk »Ειδικά Επιλεγμένος (Grand réserve)«, det spanske udtryk »Gran Reserva« eller det portugisiske udtryk »grande reserva« eller »Super reserva«? Dette tankespil bekræfter klart, at det traditionelle udtryk kun er unikt og særegent på grund af det sprog, hvorpå det er beskyttet ( 42 ). Et forbud mod oversættelse af disse udtryk ville være uforeneligt med ånden i forordningen, som desuden selv tillader, at hvert land særskilt kan lade det samme udtryk beskytte på sit eget sprog ( 43 ). Den spanske regerings argument vedrørende oversættelsen kan derfor ikke tiltrædes.

77. Står det således fast, at fællesskabslovgiver bevidst har givet afkald på et forbud mod oversættelse for vine, som ikke er vine af samme kategori, og dermed begrænset omfanget af beskyttelse for traditionelle udtryk til deres eget sprog, kan dette ikke alene gælde for brugen, men må gælde på samme måde for alle de tilfælde, der er nævnt i artikel 24, stk. 2, i forordning nr. 753/2002, dvs. også for efterligning og antydning. I modsat fald ville det bevidste afkald på oversættelsesforbuddet fuldstændig miste sin betydning.

78. Afslutningsvis vil jeg gerne understrege, at anvendelsen af det tyske udtryk Reserve for tyske vine i betragtning af bilag III til forordning nr. 753/2002, hvori dette udtryk er registreret for østrigske vine, ville udgøre en uretmæssig brug, som også skal forfølges i Tyskland. Anvendelsen af de afledte udtryk (f.eks. »Privat-Reserve«) samt oversættelser (f.eks. Réserve på fransk) er imidlertid ikke forbudt i artikel 24, stk. 4, andet afsnit, i forordning nr. 753/2002.

79. Det andet præjudicielle spørgsmål skal derfor besvares med, at der foreligger en uretmæssig efterligning eller antydning som omhandlet i artikel 24, stk. 2, litra a), i forordning nr. 753/2002, såfremt den sker på samme sprog som det beskyttede traditionelle udtryk.

D — Det tredje præjudicielle spørgsmål

80. Med sit tredje spørgsmål ønsker BVerwG at få oplyst, om artikel 24, stk. 2, i forordning nr. 753/2002 skal fortolkes således, at de traditionelle udtryk, som er anført i bilag III, kun er beskyttet med hensyn til vine, der stammer fra samme produktionsmedlemsstat som det beskyttede traditionelle udtryk.

81. I den forbindelse er jeg ganske vist enig med Kommissionen i, at der med hensyn til realiteten kun kan være tale om vine af samme kategori (kategorien »kvbd«), da det traditionelle udtryk kun er knyttet til disse ( 44 ). Det ville derimod være fejlagtigt at begrænse det præjudicielle spørgsmål til anvendelsen af udtrykkene »Reserve« og »Privat-Reserve«, da der i hovedsagen også var tale om de franske udtryk »Réserve« og »Grande Réserve«. Jeg ser heller ingen anledning til at begrænse det præjudicielle spørgsmål alene til anvendelsen for vine fra Tyskland.

82. Med hensyn til realiteten er jeg enig med de intervenerende medlemsstater og Kommissionen i, at beskyttelsen i gennemførelsesforordningens artikel 24, stk. 2, ikke kan begrænses til beskyttelse for vine fra betegnelsens oprindelsesland.

83. I modsætning til, hvad der gælder med hensyn til udtrykkets sprog, kan der af ordlyden af forordning nr. 1493/1999 og nr. 753/2002 ikke udledes nogen begrænsninger med hensyn til oprindelsen af de vine, hvor de beskyttede udtryk anvendes. Beskyttelsen skal gælde i hele Fællesskabet for at være effektiv og dermed i endnu højere grad for vine fra andre medlemsstater, da beskyttelsen i fællesskabsretten af de traditionelle udtryk i modsat fald ville miste sin betydning, hvilket ville underminere fællesskabsrettens fulde virkning (fortolkning på grundlag af effet utile).

84. Endelig er dette netop formålet med en fællesskabsbestemmelse, som sigter mod at fastlægge ensartede beskyttelsesstandarder i hele Fællesskabets område. Merværdien af fællesskabsbestemmelser i forhold til rent nationale beskyttelsesbestemmelser ligger netop i beskyttelsen af udtrykket — på dets eget sprog — mod anvendelse i andre medlemsstater i forbindelse med vine, der fremstilles dér. I sit indlæg har Kommissionen med rette henvist til, at den fællesskabsretlige beskyttelse af et traditionelt udtryk er knyttet til den omstændighed, at udtrykket har en betydning, der går videre end det nationale marked ( 45 ).

85. Det tredje præjudicielle spørgsmål skal derfor besvares med, at traditionelle udtryk ikke kun er beskyttet med hensyn til vine, der stammer fra samme produktionsmedlemsstat som det beskyttede udtryk. Beskyttelsen omfatter hele Den Europæiske Union.

VI — Forslag til afgørelse

86. På baggrund af det ovenstående foreslår jeg, at Domstolen besvarer Bundesverwaltungsgerichts spørgsmål på følgende måde: »1) En angivelse, som vedrører en produktions-, fremstillings- eller lagringsmetode eller en vins kvalitet, er ikke kun lovlig som en reguleret fakultativ angivelse i henhold til afsnit B, nr. 1, litra b), femte led, i bilag VII til forordning (EF) nr. 1493/1999 på de betingelser, der er fastsat heri og i artikel 23 i forordning (EF) nr. 753/2002, men kan også være lovlig som anden angivelse i henhold til afsnit B, nr. 3, i bilag VII til forordning (EF) nr. 1493/1999, hvis der herved i det konkrete tilfælde ikke opstår nogen risiko for vildledning. 2) Artikel 24, stk. 2, litra a), i forordning (EF) nr. 753/2002 skal fortolkes således, at der kun foreligger en uretmæssig efterligning eller antydning, såfremt den sker på samme sprog som det beskyttede traditionelle udtryk. 3) Artikel 24, stk. 2, i forordning (EF) nr. 753/2002 skal fortolkes således, at beskyttelsen af de traditionelle udtryk, som er anført i bilag III, er uafhængig af, fra hvilken producentmedlemsstat de vine stammer, for hvilke de traditionelle udtryk anvendes, og omfatter hele Fællesskabet.«

( 1 ) – Originalsprog: tysk.

( 2 ) – EFT L 179, s. 1.

( 3 ) – EFT L 118, s. 1.

( 4 ) – EUT L 241, s. 15.

( 5 ) – Denne anskuelige og også drastiske sammenligning blev anført af den græske regering under retsmødet for at gøre opmærksom på behovet for en streng fortolkning af forordning nr. 1493/1999 og nr. 753/2002.

( 6 ) – Rådets forordning (EØF) nr. 2392/89 af 24.7.1989 om fastsættelse af almindelige regler for betegnelse og præsentation af vin og druemost (EFT L 232, s. 13). Hertil kom Kommissionens forordning (EØF) nr. 3201/90 af 16.10.1990 om gennemførelsesbestemmelser for betegnelse og præsentation af vin og druemost (EFT L 309, s. 1).

( 7 ) – I dom af 5.7.1995, sag C-46/94, Voisine, Sml. I, s. 1859, præmis 22 og 27, fastslog Domstolen under henvisning til artikel 11 og 12 i forordning nr. 2392/89, at de viser fællesskabslovgivers ønske om med denne forordning at indføre en detaljeret og udtømmende regulering af betegnelse og præsentation af vin, og at disse to artikler fastlægger de eneste angivelser, der er tilladt ved betegnelsen af en kvbd på etiketten.

( 8 ) – Rådets forordning (EF) nr. 1427/96 af 26.6.1996 om ændring af forordning (EØF) nr. 2392/89 om fastsættelse af almindelige regler for betegnelse og præsentation af vin og druemost (EFT L 184, s. 3).

( 9 ) – Jf. Hieronimi, »Grands Crus« auch bei deutschem Wein? Rechtliche Möglichkeiten einer Weinlagen-Klassifizierung in Deutschland, Zeitschrift für das gesamte Lebensmittelrecht — ZLR 5/97, s. 539-564 (548). Jf. tillige generaladvokat Geelhoeds forslag til afgørelse af 14.3.2002, sag C-81/01, Borie Manoux, Sml. I, s. 9259, punkt 29, hvori det med hensyn til anvendelsen af en angivelse for vin, som ikke er foreskrevet i fællesskabsretten, blev fastslået, at »enhver betegnelse i etiketteringen for kvbd skal have et udtrykkeligt grundlag i forordning nr. 2392/89«.

( 10 ) – Tiende betragtning til forordning nr. 753/2002 har følgende ordlyd: »Ved forordning (EF) nr. 1493/1999 blev etiketteringen harmoniseret for alle vinprodukter på grundlag af den allerede fastlagte model for mousserende vine, idet der dog tillades anvendelse af andre udtryk end dem, der udtrykkeligt er fastlagt i fællesskabslovgivningen, forudsat at de er korrekte. Der bør derfor foretages en tilsvarende harmonisering af gennemførelsesbestemmelserne til den nævnte forordning på grundlag af den for mousserende vine fastlagte model, samtidig med at det bør sikres, at enhver risiko for forveksling af sådanne andre udtryk med de ved bestemmelserne fastlagte undgås, og at anvendelsen af sådanne udtryk betinges af en forpligtelse for de erhvervsdrivende til i tvivlstilfælde at bevise, at de er korrekte.«

( 11 ) – Mickel/Bergmann, »Weinwirtschaft in der EU«, i: Handlexikon der Europäischen Union, 3. oplag, 2005, punkt 5, under stikordet »Weinbezeichnung«.

( 12 ) – Syvende betragtning til forordning nr. 1493/1999.

( 13 ) – Betragtning 50 til forordning nr. 1493/1999 har følgende ordlyd: »[B]eskrivelsen, betegnelsen og præsentationen af produkter, der er omfattet af denne forordning, kan have stor indflydelse på afsætningen af dem; der bør derfor i denne forordning fastsættes regler herfor, hvori der tages hensyn til forbrugernes og producenternes legitime interesser, og som fremmer ordnede forhold på det indre marked samt produktion af kvalitetsprodukter; grundprincipperne i disse regler skal være obligatorisk anvendelse af visse udtryk med henblik på at identificere produktet og give forbrugerne bestemte vigtige oplysninger samt frivillig anvendelse af forskellige andre angivelser enten i henhold til fællesskabsbestemmelser eller på grundlag af bestemmelserne om forebyggelse af svigagtige fremgangsmåder.«

( 14 ) – Jf. Koch, »Neues vom Weinrecht«, Neue juristische Wochenschrift — NJW 2004, s. 2135, på, s. 2136. Forfatteren understreger, at liberaliseringen af bestemmelserne om betegnelser generelt skal sikre forbrugeren mere gennemsigtighed og information med positive virkninger for afsætningen. Han gør imidlertid også opmærksom på, at det dermed ikke er blevet lettere at besvare spørgsmålet om, hvilke informationer der kun er tilladt i begrænset omfang på grund af forbuddet mod vildledning eller forbudt på grund af allerede fastsatte angivelser.

( 15 ) – Dom af 2.2.1994, sag C-315/92, Clinique Laboratories og Estée Lauder Cosmetics, Sml. I, s. 317, præmis 12 ff. I denne doms præmis 13 udtalte Domstolen, at EF-traktatens artikel 30 (nu artikel 28 EF) indeholder et forbud mod hindringer for de frie varebevægelser, der følger af regler om, hvilke betingelser varer skal opfylde (f.eks. med hensyn til benævnelse, form, dimensioner, vægt, sammensætning, præsentation, mærkning og emballage), og det uanset om sådanne regler anvendes uden forskel på alle varer, når en sådan anvendelse ikke kan begrundes ud fra et alment hensyn, der går forud for hensynene til de frie varebevægelser.

( 16 ) – Jf. Zipfel, »Der lebensmittelrechtliche Täuschungsschutz im Blickfeld des EG-Rechts«, Zeitschrift für das gesamte Lebensmittelrecht — ZLR 5-6/1994, s. 557, på s. 564.

( 17 ) – Dom af 26.11.1996, sag C-313/94, Graffione, Sml. I, s. 6039, præmis 24. Domstolen henviser i denne dom udtrykkeligt til Clinique-dommen.

( 18 ) – I henhold til bilag VII til forordning nr. 1493/1999 er f.eks. sådanne angivelser produktets varebetegnelse, nominelt volumen, virkeligt alkoholindhold, partiets nummer i overensstemmelse med Rådets direktiv 89/396/EØF af 14.6.1989 om angivelser af eller mærker til identifikation af et bestemt levnedsmiddelparti EFT L 186, s. 21.

( 19 ) – Dom af 28.1.1999, sag C-303/97, Sektkellerei Kessler, Sml. I, s. 513, præmis 32. Denne sag vedrørte risikoen for forveksling ved mærkningen af tysk mousserende vin. Spørgsmålet var, om det er forbudt fortsat at anvende et etableret varemærke for »Sekt«, »Kessler Hochgewächs«, fordi der er en abstrakt risiko for, at dette forveksles med betegnelsen »Riesling-Hochgewächs«, der ifølge såvel fællesskabsretten som national ret er forbeholdt vine, der udelukkende er fremstillet af rieslingdruer. Heller ikke ifølge generaladvokat Fenelly er det tilstrækkeligt, at der foreligger en ren abstrakt risiko for forveksling (forslag til afgørelse af 29.9.1998 i Sektkellerei Kessler-sagen).

( 20 ) – Rådets forordning (EØF) nr. 2333/92 af 13.7.1992 om fastsættelse af almindelige regler for betegnelse og præsentation af mousserende vine og mousserende vine tilsat kulsyre (EFT L 231, s. 9). Denne forordnings artikel 13, stk. 2, fastsætter: »Når betegnelse, præsentation og reklame vedrørende de i artikel 1, stk. 1, nævnte produkter suppleres med mærker, må disse mærker ikke indeholde ord, dele af ord, symboler eller illustrationer,

a) der er af en sådan art, at de kan give anledning til forvekslinger eller vildlede de personer, til hvem de er rettet, jf. stk. 1, eller

b) som kan forveksles med hele eller dele af betegnelsen for en bordvin, en kvalitetsvin fra et bestemt dyrkningsområde, herunder en mkvbd eller en importeret vin, hvis betegnelse er omfattet af fællesskabsbestemmelser, eller med betegnelsen for et andet produkt omhandlet i artikel 1, stk. 1, eller som er identiske med betegnelsen for et sådant produkt, uden at en sådan betegnelse eller præsentation er tilladt for de produkter, der er anvendt til fremstilling af cuvéen af den pågældende mousserende vin.«

( 21 ) – Sektkellerei Kessler-dommen, nævnt ovenfor i fodnote 19, præmis 38.

( 22 ) – Også i faglitteraturen nævnes som eksempel på »andre angivelser«, der er tilladt i henhold til afsnit B, nr. 3, navnlig angivelser om »fremstillingsart, fremstillingsmetode osv.«, dvs. angivelser, som med hensyn til den regulerede situation overlapper angivelserne i henhold til afsnit B, nr. 1, litra b), femte led: Koch, (nævnt i fodnote 14), s. 2136.

( 23 ) – Kommissionens indlæg, punkt 17.

( 24 ) – Denne fortolkning har den fordel, at den fremmer videreudviklingen af de traditionelle udtryk. Med hensyn til bilag III til forordning nr. 753/2002 har det supplerende traditionelle udtryk »Reserve« således udviklet sig på tysk i Østrig. I Frankrig kan man f.eks. finde vine med betegnelsen »tête de cuvée«. Anvendelsen af det traditionelle udtryk »cuvée« blev reguleret i den ophævede franske code du vin (jf. artikel 284, stk. 4, andet afsnit, i code du vin) og vedrørte fremstillingsmetoderne. I denne bestemmelse blev anvendelsen af udtrykket »cuvée« udtrykkeligt og undtagelsesvis fritaget for det forbudsprincip, der fandtes i den daværende vinlovgivning (jf. Lamborelle, J.-C., Pillot, J., Code du vin 1999 commenté et annoté, Causse, 1999, s. 241 f.). Den nye franske vinlovgivning indeholder lignende bestemmelser i artikel L 644-2 i code rural, men denne angivelse er ikke registreret i bilag III til forordning nr. 753/2002.

( 25 ) – Sektkellerei Kessler-dommen, nævnt ovenfor i fodnote 19, præmis 36. Det tilkommer den nationale ret at vurdere, om en betegnelse, et varemærke eller en reklameangivelse er vildledende. Det påhviler i denne sag den nationale ret at vurdere, om et varemærke eller en del heraf efter sagens omstændigheder, når henses til de forbrugere, som det er rettet til, kan forveksles med hele eller dele af betegnelsen for visse vine. I så henseende fremgår det endvidere af Domstolens praksis, at den nationale ret skal tage hensyn til den formodede forventning hos en almindeligt oplyst, rimeligt opmærksom og velunderrettet gennemsnitsforbruger.

( 26 ) – Dom af 25.2.1981, sag 56/80, Weigand, Sml. s. 583, præmis 18.

( 27 ) – Sektkellerei Kessler-dommen, nævnt ovenfor i fodnote 19, præmis 32 f.; dom af 24.10.2002, sag C-81/01, Borie Manoux, Sml. I, s. 9259, præmis 27 ff.

( 28 ) – Generaladvokat Geelhoeds forslag til afgørelse i Borie Manoux-sagen, nævnt ovenfor i fodnote 9, punkt 47.

( 29 ) – Jf. i samme retning den tyske BVerwG’s kendelse af 27.3.2002 — BVerwG 3 B 62.02, LMRR 2003, 61, behandlet af Koch, »Was der Weintrinker beim Stichwort »feinherb« denkt«, Zeitschrift für das gesamte Lebensmittelrecht — ZLR 4/2003, s. 458 ff. I denne forbindelse vil jeg også henvise til dom af 20.3.2003, sag C-291/00, LTJ Diffusion, Sml. I, s. 2799, vedrørende fortolkning af artikel 5, stk. 1, litra a), i Rådets første direktiv 89/104/EØF af 21.12.1988 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varemærker (EFT 1989 L 40, s. 1).

( 30 ) – Oppermann, Europarecht, 3. oplag, 2005, s. 207.

( 31 ) – Dom af 21.11.1974, sag 6/74, Moulijn mod Kommissionen, Sml. s. 1287, præmis 10 og 11.

( 32 ) – Dom af 24.6.1993, sag C-90/92, Tretter, Sml. I, s. 3569, præmis 11.

( 33 ) – Denne konstatering gælder ikke kun for den tyske sprogudgave, men f.eks. også for den slovenske, den engelske, den franske, den spanske og den italienske.

( 34 ) – Af henvisningen til retsgrundlaget for forordning nr. 753/2002 fremgår det entydigt, at denne er en gennemførelsesforordning til grundforordning nr. 1493/1999. Retsgrundlaget for forordning nr. 753/2002 er nemlig EF-traktaten og forordning nr. 1493/1999.

( 35 ) – Jf. mit forslag til afgørelse af 6.3.2007, sag C-1/06, Bonn Fleisch, Sml. I, s. 5609, præmis 40.

( 36 ) – Dom af 25.6.2002, sag C-66/00, Dante Bigi, Sml. I, s. 5917, generaladvokat Légers forslag til afgørelse af 9.10.2001 i denne sag, punkt 50, hvortil der henvises i generaladvokat Mazáks forslag til afgørelse af 28.6.2007, sag C-132/05, Kommissionen mod Tyskland, der endnu verserer, punkt 42. Som begrundelse for, at oversættelsen af en beskyttet oprindelsesbetegnelse er beskyttet i samme omfang som den registrerede beskyttede oprindelsesbetegnelse selv, har generaladvokat Mazák henvist til den entydige ordlyd af artikel 13, stk. 1, i Rådets forordning (EØF) nr. 2081/92 af 14.7.1992 om beskyttelse af geografiske betegnelser og oprindelsesbetegnelser for landbrugsprodukter og levnedsmidler (EFT L 208, s. 1), ophævet og erstattet af Rådets forordning (EF) nr. 510/2006 af 20.3.2006 om beskyttelse af geografiske betegnelser og oprindelsesbetegnelser for landbrugsprodukter og fødevarer (EUT L 93, s. 12), som indeholder et udtrykkeligt oversættelsesforbud.

( 37 ) – Kommissionens indlæg, punkt 24 og 27-29. Jf. tillige dom af 3.3.2005, sag C-283/02, Italien mod Kommissionen, ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 40.

( 38 ) – Jf. f.eks. generaladvokat Geelhoeds forslag til afgørelse af 4.7.2002, sag C-221/00, Kommissionen mod Østrig, og forenede sager C-421/00, C-426/00 og C-16/01, Sterbenz og Hang, Sml. I, s. 1007, punkt 48, samt hans forslag til afgørelse af 7.3.2002, sag C-99/01, Linhart og Biffl, Sml. I, s. 9375, punkt 29.

( 39 ) – Dermed anvender forordningen et almindeligt offentligretligt strukturprincip, hvorefter den enkelte principielt har handlefrihed, så længe den konkrete handling ikke er udtrykkeligt forbudt. Her kan der søges en forbindelse til det almindelige retsprincip nullum crimen sine lege certa, praevia, scripta et stricta. På grundlag af dette princip tages der nemlig i strafferetten og endvidere også i den offentlige ret hensyn til den begrænsningstanke, der stammer fra den enkeltes almindelige handlefrihed. I fællesskabsretten er den almindelige handlefrihed en del af de grundlæggende friheder, der betragtes som et middel til afværgelse af normafvigende adfærd fra alle offentlige organer i medlemsstaterne og principielt også fra fællesskabsinstitutionerne (jf. Müller-Graff, P.-C., »Die konstitutionelle Rolle der binnenmarktlichen Grundfreiheiten im neuen europäischen Verfassungsvertrag«, i: Köck, H.-F., Lengauer, A., Ress, G. (udg.), Europarecht im Zeitalter der Globalisierung: Festschrift für Peter Fischer, Wien, 2004, s. 373.

( 40 ) – Dette har generaladvokat Léger klart påvist i sit forslag til afgørelse af 9.10.2001, sag C-66/00, Dante Bigi, Sml. I, s. 5917. Som begrundelse for, hvorfor betegnelsen »parmesan« må betragtes som en tilsidesættelse af beskyttelsen af oprindelsesbetegnelsen »Parmigiano Reggiano« som omhandlet i artikel 13, stk. 1, første afsnit, litra a) og b), i forordning nr. 2081/92, har han ikke alene baseret sig på, at der foreligger en oversættelse, selv om forordningen udtrykkeligt forbyder oversættelser. Han har også anført, at det oversatte udtryk er en nøjagtig oversættelse af det beskyttede udtryk »Parmigiano Reggiano«, da det »udtrykker den historiske, kulturelle, retlige og økonomiske realitet, der knytter sig til den registrerede betegnelse og det produkt, som er omfattet af denne registrering« (punkt 50), og knytter dermed en direkte forbindelse til oversættelsens associative virkning.

( 41 ) – Disse er omfattet af en særlig høj beskyttelse og skal derfor afgrænses nøje fra andre angivelser, der kendetegner en vin. Jf. i denne henseende Domstolens restriktive fortolkning i dom af 12.5.2005, sag C-347/03, Regione autonoma Friuli-Venezia Giulia, Sml. I, s. 3785, præmis 96 f. Som allerede nævnt indledningsvis gælder ifølge Domstolens praksis og i overensstemmelse med den klare ordlyd af artikel 13, stk. 1, i forordning nr. 2081/92 et omfattende oversættelsesforbud for geografiske oprindelsesbetegnelser i den almindelige lovgivning om betegnelser: Dante Bigi-dommen, nævnt ovenfor i fodnote 36, generaladvokat Légers forslag til afgørelse af 9.10.2001 i denne sag, punkt 50, generaladvokat Mazáks forslag til afgørelse af 28.6.2007, sag C-132/05, Kommissionen mod Tyskland, nævnt i fodnote 36, punkt 42.

( 42 ) – Jf. med hensyn til forskellen mellem betegnelserne »Ruby« og »Rubino« for portvin Domstolens dom af 3.3.2005, sag C-283/02, Italien mod Kommissionen, nævnt i fodnote 37, præmis 77 ff.

( 43 ) – Jeg vil endvidere gerne gøre opmærksom på, at de franske udtryk »Réserve« og »Grande réserve« har været beskyttet i Frankrig siden den 19.8.1921. Den ophævede Code du vin (jf. artikel 284, stk. 4, andet afsnit, i code du vin) indeholdt særlige bestemmelser for udtrykkene »Réserve« og »Grande réserve« (jf. Lamborelle, J.-C., Pillot, J., [fodnote 25], s. 241 f.). Denne code du vin har været ude af kraft siden den 6.9.2003. Den nye franske vinlovgivning (ordonnance no 2006-1547 du 7 décembre 2006 relative à la valorisation des produits agricoles, forestiers ou alimentaires et des produits de la mer) synes at regulere lovligheden af anvendelsen af udtrykkene »Réserve« og »Grande réserve« ved hjælp af den generelle bestemmelse i artikel L 644-2 i code rural. I Spanien regulerer artikel 3, stk. 2, i lov 24/2003 (Ley 24/2003, de 10 de julio de la Viña y del Vino, http://noticias.juridicas.com/base_datos/Admin/l24-2003.t1.html) udtrykkene »Reserva« og »Gran reserva« og fastsætter meget præcise betingelser for lagringsmetoder og processer. I sammenligning med den tidligere og den nye franske lovgivning fastsætter den spanske lovgivning meget præcist, ved hvilke lagringsmetoder udtrykket »Reserva« og »Gran reserva« kan anvendes. I Frankrig henvises der til, at anvendelsen af udtrykkene »Réserve« og »Grande réserve« ikke må medføre en risiko for forveksling med oprindelsesbetegnelser for vine.

( 44 ) – Jf. tillige dom af 3.3.2005, sag C-283/02, Italien mod Kommissionen, ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 32 ff.

( 45 ) – Kommissionens indlæg, punkt 32.