ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
34.

For at »kommissionen« kunne udgøre vederlaget for en ydelse fra agenternes side, forudsættes det ifølge fast retspraksis for det første, at der mellem agenten og postordrevirksomhederne bestod et retsforhold, der vedrørte en gensidig udveksling af ydelser ( 10 ). For det andet skal der bestå en direkte sammenhæng mellem tjenesteydelsen og den modtagne modværdi ( 11 ). Denne sammenhæng skal ifølge Domstolens praksis forstås som en gensidig betingelse for ydelse og modydelse inden for rammerne af retsforholdet ( 12 ). I den foreliggende sag skulle der således have eksisteret en aftale mellem postordrevirksomheder og agenter, hvorved betalingen af »kommission« blev betinget af en ydelse fra agenternes side. Det er derimod ikke muligt at udlede yderligere betingelser – f.eks. en forpligtelse for agenterne til at handle ( 13 ) – af retspraksis.
46.

Hvis det afgøres, at betalingen ikke skal godkendes, vil dette tilsyneladende ikke være til hinder for, at Konstantinos Antonopoulos kan forsøge – og muligvis opnå – at få den omstødt ved forvaltningsdomstolene, som ikke er bundet af afgørelsen ( 28 ). Skulle Konstantinos Antonopoulos eventuelt være berettiget til løn, vil denne ret tilsyneladende ikke på nogen bindende måde være påvirket af en afgørelse fra Elegktiko Sinedrio, der ikke giver ham medhold. Under disse omstændigheder kan man med rimelighed mene, at det alene tilkommer forvaltningsdomstolene, hvis afgørelse vil være endelig og bindende for alle parter, at forelægge et spørgsmål for Domstolen. Det samme er dog ikke tilfældet i modsat fald – kommissæren kan nemlig ikke forelægge sagen for forvaltningsdomstolene for at få dem til at kende udgiften ulovlig, selv om afdelingen har fastslået, at den er lovlig ( 29 ). Hvis afdelingen i sin afgørelse fastslår, at udgiften skal godkendes, kan dens afgørelse ikke anfægtes af kommissæren, og tvistens art indebærer, at hverken ministeriet eller Konstantinos Antonopoulos vil anfægte afgørelsen. I så fald er der truffet en endelig og bindende retlig afgørelse, og det vil ikke være muligt at få den prøvet ved en anden judiciel myndighed, hverken under appel eller ved andre former for søgsmål. Hvis Elegktiko Sinedrio ikke anses for en ret i en af medlemsstaterne, er det således heller ikke muligt at forelægge et spørgsmål for Domstolen ( 30 ).
9.

Supplerende skal der henvises til bemærkningerne i 1., 6., 8., 14., 15., 22. og 34. betragtning til forordning nr. 1/2003: »(1) For at etablere en ordning, der sikrer, at konkurrencen inden for det indre marked ikke fordrejes, skal [...] artikel 81 [EF] og 82 [EF] anvendes effektivt og ensartet overalt i [EU]. […] […] (6) For at sikre en effektiv anvendelse af [EU’s] konkurrenceregler bør medlemsstaternes konkurrencemyndigheder i højere grad inddrages i anvendelsen heraf. De bør derfor beføjes til at anvende [EU-retten]. […] (8) For at sikre, at [EU’s] konkurrenceregler håndhæves effektivt, og at denne forordnings samarbejdsmekanismer fungerer tilfredsstillende, er det nødvendigt at pålægge medlemsstaternes konkurrencemyndigheder og domstole også at anvende [...] artikel 81 [EF] og 82 [EF], når de anvender nationale konkurrenceregler på aftaler og praksis, der kan påvirke handelen mellem medlemsstater. For at skabe lige vilkår inden for det indre marked for aftaler, vedtagelser inden for virksomhedssammenslutninger og samordnet praksis er det også nødvendigt [...] at fastlægge forholdet mellem national ret og [EU’s] konkurrenceret. Det er derfor nødvendigt at foreskrive, at anvendelsen af national konkurrenceret på aftaler, vedtagelser og samordnet praksis, som omhandlet i [...] artikel 81 [EF], ikke må føre til forbud mod sådanne aftaler, vedtagelser og samordnet praksis, hvis de ikke også er forbudt i henhold til [EU’s] konkurrenceret. […] […] (14) For at klargøre retstilstanden og sikre, at retsreglerne anvendes på en ensartet måde i [Unionen], navnlig i forbindelse med nye typer aftaler eller praksis, som ikke er blevet afgjort i retspraksis og administrativ praksis, kan det desuden i særlige tilfælde, hvor almene fællesskabsinteresser kræver det, være hensigtsmæssigt for Kommissionen at vedtage en beslutning af deklaratorisk karakter, hvorved det konstateres, at forbuddet i [...] artikel 81 [EF] eller artikel 82 [EF] ikke finder anvendelse. (15) [...] Kommissionen og medlemsstaternes konkurrencemyndigheder bør sammen danne et netværk af offentlige myndigheder, der anvender [EU’s] konkurrenceregler i nært samarbejde. [...] […] (22) Af hensyn til retssikkerheden og den ensartede anvendelse af [EU’s] konkurrenceregler under en ordning med parallel kompetence skal modstridende beslutninger undgås. […] […] (34) Principperne i [...] artikel 81 [EF] og 82 [EF] [...] har tildelt [EU’s institutioner] en central rolle. Denne centrale rolle bør bevares, samtidig med at medlemsstaterne i højere grad inddrages i anvendelsen af [Unionens] konkurrenceregler. […] […]«
Den forelæggende ret har anført, at staten, idet den ikke er part i sagen, ikke har haft lejlighed til at godtgøre, at en sådan begrænsning på grundlag af bopæl støttes på objektive almene hensyn, der er uafhængige af de pågældende personers nationalitet og står i rimeligt forhold til det formål, der lovligt tilstræbes med den nationale lovgivning. Den nationale ret er af den opfattelse, at den ikke ex officio kan afhjælpe manglende begrundelser. Den har derfor besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:

»Er artikel L.541-1, stk. 1, i den luxembourgske code du travail i overensstemmelse med EU-retten, og nærmere bestemt artikel 21 [TEUF] og 45 [TEUF], for så vidt som bestemmelsen alene giver private arbejdsgivere ret til at opnå tilbagebetaling af arbejdsgiverens og den forsikredes andel af socialsikringsbidraget ved ansættelse af arbejdsløse, som er ældre end 45 år, uanset om de har modtaget arbejdsløshedsydelse, på betingelse af, at disse har været tilmeldt et luxembourgsk arbejdsformidlingskontor som arbejdssøgende i mindst en måned, hvorimod arbejdsgivere, der ansætter arbejdsløse, der er tilmeldt som arbejdssøgende hos tilsvarende udenlandske organer, ikke har en sådan ret?«
49.

Jeg skal nu fokusere på den foreliggende sags specifikke omstændigheder. Det skal bemærkes, at direktiv 92/12 har gennemført en minimumsharmonisering på skatteområdet, men har trukket nogle grænser, som medlemsstaterne ikke må overskride. For så vidt som disse grænser markerer et forbudt område for national handling, kan de defineres som punktaspekter af udtømmende harmonisering. Dette er tilfældet med direktiv 92/12, artikel 8 og 9, og navnlig med de elementer, der beskrives i punkt 21 og 24 i dette forslag til afgørelse, som udtømmende beskriver betingelserne for at bedømme, om besiddelsen af tobak har et erhvervsmæssigt eller et privat formål. Det fremgår af de nævnte bestemmelser, at medlemsstaterne ikke må indføre objektive kriterier, som fratager en privatperson muligheden for at bevise det modsatte. De nævnte kriterier skal anvendes pr. person og under hensyn til, for så vidt angår de kvantitative kriterier, de minimumstærskler, der er opregnet i artikel 9, stk. 2, andet afsnit.
Den nationale ret mener, at en afgørelse om fortolkningen af forordningens artikel 15 er nødvendig for, at den kan træffe afgørelse om, hvorvidt den har kompetence i den sag, der er indbragt for den. På samme tid og af procesøkonomiske hensyn finder den, at den ligeledes bør søge vejledning i fortolkningen af forordningens artikel 5, nr. 1), litra a), i det omfang den artikel er relevant for at bestemme kompetencen i hovedsagen, såfremt Domstolen fastslår, at artikel 15 ikke finder anvendelse. Retten har derfor besluttet at forelægge de følgende præjudicielle spørgsmål for Domstolen.

»1) Kan begrebet »en aftale indgået af en forbruger med henblik på brug, der må anses for at ligge uden for hans erhvervsmæssige virksomhed« som omhandlet i [forordningens] artikel 15, stk. 1, fortolkes således, at det udstrækkes til også at omfatte krav i henhold til en mangelfuldt udstedt egenveksel, der er rejst af modtageren mod den, der har påtaget sig vekseludstederens forpligtelser?

2) Uanset om det første spørgsmål besvares bekræftende eller benægtende, kan begrebet »krav i forbindelse med sager om kontraktforhold« i [forordningens] artikel 5, nr. 1), litra a), da fortolkes således, at de – udelukkende henset til dokumentets indhold som sådan – også udstrækkes til krav i henhold til en mangelfuldt udstedt egenveksel, der er rejst af modtageren mod den, der har påtaget sig vekseludstederens forpligtelser?«
46.

Fælles for disse tilfælde er, at en tilsidesættelse af den pågældende retsforskrift ikke kan forårsage den omhandlede skade. Den oprindelige retsakt kan således vedtages på ny, denne gang med en tilstrækkelig begrundelse eller af den kompetente institution. Den omstændighed alene, at der er mulighed for, at de kompetente myndigheder, såfremt fejlen ikke havde været begået, ved udøvelsen af et eventuelt eksisterende skøn ville have truffet en anden afgørelse, er ikke tilstrækkeligt til at begrunde et erstatningskrav. Der består således ikke en ret til, at det pågældende skøn skal udøves på en bestemt måde ( 25 ). Der kan således ikke af begrundelsespligten eller af den institutionelle balance udledes et ubetinget krav om at undgå skader.
89.

Endelig ønskes det med det andet præjudicielle spørgsmål oplyst, hvorledes udtrykket »urimeligt« skal forstås i forhold til den 15. klausul i de i hovedsagen omtvistede kontraktvilkår. Denne klausul bestemmer, at långiver ensidigt kan fastsætte det udestående lånebeløb og dermed selvstændigt kan tilvejebringe en væsentlig forudsætning for at gennemføre den forenklede procedure for overtagelse af pant. Ved beskrivelsen af den retlige ramme, inden for hvilken dette kontraktvilkår har betydning, har den forelæggende ret anført, at skyldner ikke har mulighed for at gøre indsigelser mod denne fastsættelse under fuldbyrdelsesproceduren og for så vidt er henvist til at anlægge et separat anerkendelsessøgsmål. Anerkendelsessøgsmålet er imidlertid ikke til hinder for at fortsætte fuldbyrdelsesproceduren, og skyldneren har derfor allerede mistet den pantbehæftede værdi, når der fældes afgørelse i anerkendelsessagen.
48.

Forudsat at anden del af det præjudicielle spørgsmål skal forstås på denne måde, mener jeg ikke, at princippet om afgiftsneutralitet er tilsidesat i denne sag. Et af formålene med fritagelserne i sjette direktivs artikel 13, punkt B, litra d), nr. 6), er nemlig at gøre det lettere for småinvestorer at investere gennem investeringsforeninger. Bag denne fritagelse ligger netop et behov for at garantere afgiftsneutralitet, da personer, som anvender kollektive investeringsformer, ellers ville blive straffet (pålagt moms) i forhold til direkte investorer (som selv udfører denne tjenesteydelse). Da kollektiv investering har til formål at gøre det lettere at investere for småinvestorer eller for investorer, som ikke har kendskab til et bestemt marked, udgør fritagelsen et incitament til disse grupper, som lovgiver har ment fortjente støtte ( 20 ).
95.

Det fremgår af anmodningen om præjudiciel afgørelse, at Kongeriget Belgien tidligere har rådført sig med Kommissionen vedrørende et tidligere lovforslag, hvorefter benzin skulle indeholde 7% ethanol og diesel 5% fedtsyremethylestere ( 38 ). Kommissionen tilkendegav på daværende tidspunkt, at brændstofdirektivets artikel 3 for så vidt angik benzin alene tillod maksimalt 5% ethanol, at artikel 4 ikke gav adgang til at tilsætte fedtsyremethylestere til diesel, og at artikel 5 var til hinder for bestemmelser, der fastsatte en bestemt biobrændstofkvote for hver enkelt liter brændstof.
118.

På baggrund af ovenstående betragtninger foreslår jeg Domstolen at svare Tribunal Supremo således: »1) Artikel 22, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/60/EF af 26. oktober 2005 om forebyggende foranstaltninger mod anvendelse af det finansielle system til hvidvaskning af penge og finansiering af terrorisme, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/20/EF af 11. marts 2008, skal fortolkes således, at denne artikel ikke er til hinder for en medlemsstats lovgivning, som kræver, at kreditinstitutter meddeler de oplysninger, som de har pligt til at fremlægge som led i bekæmpelsen af hvidvaskning af penge og finansiering af terrorisme, direkte til den pågældende medlemsstats finansielle efterretningsenhed, når disse institutter udøver virksomhed på det nationale område i form af levering af tjenesteydelser. 2) a) Under alle omstændigheder skal artikel 56 TEUF fortolkes således, at den ikke er til hinder for en sådan lovgivning, såfremt den er begrundet i et tvingende alment hensyn, er egnet til at sikre gennemførelsen af det forfulgte formål, ikke går ud over, hvad der er nødvendigt for at nå formålet, og såfremt den anvendes uden forskelsbehandling. b) Det påhviler den nationale ret at efterprøve, om disse betingelser er opfyldt, under hensyn til følgende betragtninger: — Henset til de risici for det finansielle markeds integritet, som økonomisk kriminalitet skaber, kan en medlemsstat lovligt kræve, at kreditinstitutter, som leverer tjenesteydelser på det nationale område, meddeler oplysninger om gennemførelsen af mistænkelige finansielle transaktioner med henblik på at hindre hvidvaskning af penge og finansiering af terrorisme. — En sådan lovgivning er egnet til at opnå dette formål, såfremt den giver medlemsstaten mulighed for at føre tilsyn med og indstille mistænkelige finansielle transaktioner, som gennemføres af kreditinstitutter, der leverer tjenesteydelser på det nationale område, og i givet fald at retsforfølge og straffe de ansvarlige. — Den forpligtelse, der er pålagt kreditinstitutter, som udøver deres virksomhed i form af levering af tjenesteydelser, kan udgøre en foranstaltning, som står i et rimeligt forhold til det forfulgte formål, da der på tidspunktet for de faktiske omstændigheder i hovedsagen ikke forelå en effektiv mekanisme til sikring af et fuldt og helt samarbejde mellem de finansielle efterretningsenheder. — Et sådant regelsæt indebærer ikke i sig selv forskelsbehandling.«
30.

I denne forbindelse bemærkes ( 8 ), at det inden for rammerne af proceduren indført ved artikel 267 TEUF ifølge fast retspraksis udelukkende tilkommer den nationale ret, som tvisten er indbragt for, og som har ansvaret for den retsafgørelse, der skal træffes, på grundlag af omstændighederne i den konkrete sag at vurdere, såvel om en præjudiciel afgørelse er nødvendig for, at den kan afsige dom, som relevansen af de spørgsmål, den forelægger Domstolen. Når de stillede spørgsmål vedrører fortolkningen af EU-retten, er Domstolen derfor principielt forpligtet til at træffe afgørelse. Domstolen har imidlertid ligeledes fastslået, at den med henblik på at efterprøve sin egen kompetence under særlige omstændigheder er beføjet til at undersøge de omstændigheder, hvorunder den nationale domstol har forelagt sagen. Domstolen kan kun afslå at træffe afgørelse vedrørende et præjudicielt spørgsmål fra en national ret, når det klart fremgår, at den ønskede fortolkning af EU-retten savner enhver forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand, når problemet er af hypotetisk karakter, eller når Domstolen ikke råder over de faktiske og retlige oplysninger, som er nødvendige for, at den kan foretage en sagligt korrekt besvarelse af de stillede spørgsmål.
Artikel 6 bestemmer:

»1. For de særlige bevaringsområder iværksætter medlemsstaterne de nødvendige bevaringsforanstaltninger, hvilket i givet fald kan indebære hensigtsmæssige forvaltningsplaner, som er specifikke for lokaliteterne eller integreret i andre udviklingsplaner, samt de relevante retsakter, administrative bestemmelser eller aftaler, der opfylder de økologiske behov for naturtyperne i bilag I og de arter i bilag II, der findes på lokaliteterne.

2. Medlemsstaterne træffer passende foranstaltninger for at undgå forringelse af naturtyperne og levestederne for arterne i de særlige bevaringsområder samt forstyrrelser af de arter, for hvilke områderne er udpeget, for så vidt disse forstyrrelser har betydelige konsekvenser for dette direktivs målsætninger.

3. Alle planer eller projekter, der ikke er direkte forbundet med eller nødvendige for lokalitetens forvaltning, men som i sig selv eller i forbindelse med andre planer og projekter kan påvirke en sådan lokalitet væsentligt, vurderes med hensyn til deres virkninger på lokaliteten under hensyn til bevaringsmålsætningerne for denne. På baggrund af konklusionerne af vurderingen af virkningerne på lokaliteten, og med forbehold af stk. 4, giver de kompetente nationale myndigheder først deres tilslutning til en plan eller et projekt, når de har sikret sig, at den/det ikke skader lokalitetens integritet, og når de – hvis det anses for nødvendigt – har hørt offentligheden.

4. Hvis en plan eller et projekt, på trods af at virkningerne på lokaliteten vurderes negativt, alligevel skal gennemføres af bydende nødvendige hensyn til væsentlige samfundsinteresser, herunder af social eller økonomisk art, fordi der ikke findes nogen alternativ løsning, træffer medlemsstaten alle nødvendige kompensationsforanstaltninger for at sikre, at den globale sammenhæng i Natura 2000 beskyttes. Medlemsstaten underretter Kommissionen om, hvilke kompensationsforanstaltninger der træffes.

Hvis der er tale om en lokalitet med en prioriteret naturtype og/eller en prioriteret art, kan der alene henvises til hensynet til menneskers sundhed og den offentlige sikkerhed eller væsentlige gavnlige virkninger på miljøet, eller, efter udtalelse fra Kommissionen, andre bydende nødvendige hensyn til væsentlige samfundsinteresser.«
Rechtbank Amsterdam har besluttet at udsætte sagen, idet den står over for en vanskelighed ved fortolkningen af EU-retten og har ved afgørelse, der er indgået til Domstolens Justitskontor den 29. august 2011, forelagt Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål i medfør af artikel 267 TEUF:

»1) Gælder den udfyldende virkning af den under forordning nr. 1408/71 afsagte Miethe-dom stadig under forordning nr. 883/2004 med den følge, at en atypisk grænsearbejder har ret til at vælge den medlemsstat, i hvilken han vil stille sig til rådighed for arbejdsformidlingen, og hvorfra han oppebærer en arbejdsløshedsydelse, idet hans chancer for på ny at blive integreret i arbejdsprocessen er størst i den medlemsstat, han har valgt? Eller garanterer artikel 65 i forordning nr. 883/2004 set under et allerede i tilstrækkeligt omfang, at en helt arbejdsløs arbejdstager får en ydelse på vilkår, der er de mest gunstige for ham med henblik på at søge arbejde, og har Miethe-dommen mistet sin virkning?

2) Er EU-retten, in casu artikel 45 TEUF eller artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 1612/68, til hinder for, at en medlemsstat på grundlag af sin nationale lovgivning afviser at tildele en vandrende arbejdstager (grænsearbejder), der er blevet helt arbejdsløs, en arbejdsløshedsydelse, når denne arbejdstager havde sit seneste arbejde i denne stat, og det må antages, at det er i denne stat, han på grund af sine sociale og familiemæssige bånd har de største chancer for på ny at blive integreret i arbejdsprocessen, og afslaget meddeles af den ene grund, at han bor i en anden medlemsstat?

3) Hvorledes lyder – henset til artikel 87, stk. 8, i forordning nr. 883/2004, artikel 17 i [Den Europæiske Unions] charter om grundlæggende rettigheder samt retssikkerhedsprincippet – svaret på det foregående spørgsmål, såfremt en sådan arbejdstager, allerede før forordning nr. 883/2004 trådte i kraft, på grundlag af lovgivningen i det tidligere beskæftigelsesland havde fået tilkendt en arbejdsløshedsydelse, hvis maksimale udbetalings- og genoplivningsperiode endnu ikke var udløbet på ikrafttrædelsestidspunktet (men hvor ydelsen blev indstillet, fordi den arbejdsløse havde fået nyt arbejde)?

4) Vil besvarelsen af [det andet] spørgsmål lyde anderledes, såfremt den pågældende arbejdsløse grænsearbejder har fået tilsagn om, at han kan anmode om genoplivning af sin ret til ydelsen, såfremt han efter at have fundet nyt arbejde på ny skulle blive arbejdsløs, og oplysningen herom ikke synes at have været korrekt eller fri for tvetydigheder, fordi gennemførelsespraksis var uklar?«
47.

Som allerede nævnt er støtte til førtidspensionering ikke en socialsikringsydelse, men en ydelse, der har til hensigt at fremme produktiviteten inden for landbruget. Der er med andre ord tale om et instrument i den fælles landbrugspolitik. Intet i sagens akter eller under retsmødet har givet anledning til at tro, at der er den fornødne skattemæssige sammenhæng mellem betaling af støtte til førtidspensionering og såvel Den Tjekkiske Republiks alderspensionsordning som dens bredere socialsikringssystem, således at forskelsbehandlingen er begrundet i behovet for at opretholde en sådan sammenhæng. Bortset fra betaling af støtte til førtidspensionering som supplement til alderspension som fastsat i artikel 12, stk. 2, i forordning nr. 1257/1999 karakteriseres de to betalinger snarere ved deres uafhængighed af hinanden. Derfor er jeg ikke enig i den polske regerings argumenter om, at artikel 7, stk. 1, litra a), i direktiv 79/7 kan begrunde enhver forskelsbehandling mellem Blanka Soukupová og en mandlig landbruger på samme alder.
81.

Hvis en anden enhed ønsker at markedsføre et humanmedicinsk lægemiddel, for hvilket der er udstedt en tilladelse, men i en anden form, bør den samme praksis efter min opfattelse finde anvendelse. Som jeg har forklaret, påhviler ansvaret for at udstede tilladelser i henhold til lovgivningen enten den centraliserede proces i henhold til forordning nr. 726/2004 eller medlemsstaterne i henhold til direktiv 2001/83 ( 43 ). Denne ansvarsfordeling følger navnlig af, at ekspertisen vedrørende lægemidler, som skal godkendes i henhold til den centraliserede procedure i medfør af forordningen, indehaves af den myndighed, som er udpeget hertil under denne foranstaltning, og ikke af medlemsstaternes kompetente myndigheder. Det følger, at en sådan enhed også skal henvende sig til denne myndighed, hvis den ønsker at ansøge om en markedsføringstilladelse. I henhold til forordningens artikel 3, stk. 3, kan visse generiske udgaver af lægemidler godkendes i henhold til direktivet, selv om det referencelægemiddel, som de er baseret på, var blevet godkendt i henhold til den centraliserede procedure, men det er en undtagelse til den generelle regel, der kun finder anvendelse i forbindelse med de forenklede ordninger for denne type lægemiddel. Der er ingen grund til at udvide denne undtagelse.
Adgangen til klage og domstolsprøvelse omtales i 7., 8. og 18. betragtning til konventionen:

»som også erkender, at enhver person har ret til at leve i et miljø, der er passende for hans eller hendes sundhed og trivsel og pligt til, både enkeltvis og i forening med andre, at beskytte og forbedre miljøet til gavn for nulevende og kommende generationer

som vurderer, at enhver, for at kunne nyde godt af denne rettighed og kunne leve op til denne forpligtelse, skal have adgang til information, have ret til at deltage i beslutningsprocesser og have adgang til klage og domstolsprøvelse på miljøområdet, og som erkender, at borgere kan have behov for assistance til at bruge deres rettigheder

[…]

som er interesseret i, at offentligheden, herunder organisationer, har adgang til effektive retslige mekanismer, så dens retmæssige interesser beskyttes, og loven håndhæves«.