ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
45

I denne henseende har Domstolen allerede fastslået, at EF-traktaten ikke giver en arbejdstager, der udvider sin beskæftigelse til at omfatte mere end én medlemsstat eller overflytter den til en anden medlemsstat, nogen garanti for, at dette har neutrale virkninger for så vidt angår den sociale sikring. På grund af forskellene i medlemsstaternes lovgivninger om social sikring kan en sådan udvidelse eller overflytning alt efter omstændighederne være mere eller mindre fordelagtig eller ufordelagtig for arbejdstageren for så vidt angår den sociale beskyttelse. Det følger heraf, at selv i tilfælde af, at det er mindre fordelagtigt, at en sådan lovgivning finder anvendelse, er den ikke i strid med bestemmelserne i artikel 39 EF og 43 EF, såfremt den ikke stiller den pågældende arbejdstager ringere i forhold til dem, der har hele deres beskæftigelse i den medlemsstat, hvor denne lovgivning finder anvendelse, eller i forhold til dem, der allerede tidligere var omfattet af den i vedkommende stat, og såfremt den ikke blot indebærer, at den pågældende indbetaler sociale bidrag, som ikke kommer ham til gode (jf. dom af 19.3.2002, forenede sager C-393/99 og C-394/99, Hervein m.fl., Sml. I, s. 2829, præmis 51, og af , sag C-493/04, Piatkowski, Sml. I, s. 2369, præmis 34).
1)

Irland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Kommissionens direktiv 2006/70/EF af 1. august 2006 om fastsættelse af gennemførelsesforanstaltninger til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/60/EF for så vidt angår definitionen af politisk udsat person og de tekniske kriterier for lempede procedurer med hensyn til kundelegitimation og for undtagelse i tilfælde, hvor en finansiel aktivitet udøves lejlighedsvis eller i et meget begrænset omfang, idet Irland ikke har vedtaget alle de love og administrative bestemmelser, som er nødvendige for at efterkomme dette direktiv.
48

Den italienske regering fremhæver desuden, at det forhold, at et »société par actions simplifiée« er blevet indført efter direktiv 90/435’s ikrafttræden, ikke medfører, at direktivet kan anses for ugyldigt som følge af, at der ikke er blevet taget hensyn til denne juridiske selskabsform, da de forhold, der kan medføre en retsakts ugyldighed, skal være til stede på tidspunktet for dens tilblivelse. Man kan højst spørge, om direktiv 2003/123 ikke skulle have inkluderet et »société par actions simplifiée« på listen i bilaget til direktiv 90/435 med tilbagevirkende kraft. Det henhører herved fuldt ud under fællesskabslovgivers skønsbeføjelse at afgøre, om bilaget til direktiv 90/435 skal suppleres eller ej, og at begrænse den tidsmæssige virkning af en optagelse af denne juridiske selskabsform i bilaget til direktiv 90/435 ved at bestemme, at optagelsen ikke skal have tilbagevirkende kraft.
1)

Kongeriget Belgien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/56/EF af 26. oktober 2005 om grænseoverskridende fusioner af selskaber med begrænset ansvar, idet det ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget alle de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme dette direktiv.
Traktatbrud – manglende vedtagelse eller meddelelse inden for den fastsatte frist af de nødvendige bestemmelser for at efterkomme Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/36/EF af 7. september 2005 om anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer (EUT L 255, s. 22).
11

Det er Kommissionens opfattelse, at begrænsningen af den frie udveksling af tjenesteydelser bl.a. er en følge af den omstændighed, at de belgiske myndigheder kræver, at de berørte arbejdstagere skal fremlægge dokumenter, der med henblik på at opnå visum for det første godtgør, at de flytter til Belgien i forbindelse med en udstationering, og at de derfor er fritaget for kravet om arbejdstilladelse og, for det andet, at de har de fornødne subsistensmidler, indkvartering i Belgien og rejseforsikring.
5

§ 13, stk. 2, i BStMG 2002, der regulerer proceduren vedrørende tildeling af en gratis årsvignette for statsborgere, som er i besiddelse af et bevis for handicappede personer, er affattet som følger: »Bundesamt für Soziales und Behindertenwesen (de sociale myndigheder) skal efter ansøgning uden beregning udstede en årsvignette til handicappede personer, der har bopæl eller sædvanligt ophold på nationalt område og er registreret som indehaver af mindst ét flersporet motorkøretøj med en højst tilladt totalvægt på 3,5 ton, under forudsætning af, at den pågældende er indehaver af et handicapbevis i medfør af § 40 i lov om handicappedes vilkår (Bundesbehindertengesetz), hvori det er anført, at den pågældende varigt er stærkt gangbesværet, at vedkommende må antages ikke at kunne benytte offentlige transportmidler på grund af vedvarende sygdom, eller at vedkommende er blind.«
1)

Republikken Østrig har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 63 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/36/EF af 7. september 2005 om anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer, idet den ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget alle de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme direktivet.
1)

Kongeriget Spanien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 5 i Kommissionens direktiv 2006/70/EF af 1. august 2006 om fastsættelse af gennemførelsesforanstaltninger til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/60/EF for så vidt angår definitionen af »politisk udsat person« og de tekniske kriterier for lempede procedurer med hensyn til kundelegitimation og for undtagelse i tilfælde, hvor en finansiel aktivitet udøves lejlighedsvis eller i et meget begrænset omfang, idet det ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget alle de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme direktivet.
57

Ifølge fast retspraksis er en direkte og umiddelbar tilknytning mellem en bestemt indgående transaktion og én eller flere udgående transaktioner, der giver ret til fradrag, principielt nødvendig, for at en afgiftspligtig person har ret til at fratrække den betalte indgående moms, og for at omfanget af denne ret kan fastlægges (jf. dom af 8.6.2000, sag C-98/98, Midland Bank, Sml. I, s. 4177, præmis 24, Abbey National-dommen, præmis 26, og Inverstrand-dommen, præmis 23). Retten til at fradrage den indgående moms, der er erlagt for disse goder og tjenesteydelser, er betinget af, at udgifterne til erhvervelse af disse goder eller tjenesteydelser indgår blandt omkostningselementerne i prisen for de transaktioner i senere omsætningsled, der giver ret til fradrag (jf. dommen i sagen Cibo Participations, præmis 31, Kretztechnik-dommen, præmis 35, Inverstrand-dommen, præmis 23, og Securenta-dommen, præmis 27).
1)

Republikken Polen har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til særligt artikel 64 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/68/EF af 16. november 2005 om genforsikringsvirksomhed og om ændring af Rådets direktiv 73/239/EØF og 92/49/EØF samt direktiv 98/78/EF og 2002/83/EF, idet den ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget de nødvendige love og administrative bestemmelser for at efterkomme direktivet og under alle omstændigheder ikke har meddelt Kommissionen disse.
Domstolens dom (Syvende Afdeling) af 29. oktober 2009 –

Kommissionen mod Italien

(Sag C-249/08)

»Traktatbrud – den fælles landbrugspolitik – bevaring af ressourcer – kontrolordning i fiskerisektoren – forordning (EF) nr. 894/97 – artikel 11 – forordning (EØF) nr. 2241/87 – artikel 1, stk. 1 og 2 – forordning (EØF) nr. 2847/93 – artikel 2, stk. 1, og artikel 31, stk. 1 og 2 – forbud mod drivgarn – mangel på effektivt kontrolsystem med henblik på at sikre overholdelse af dette forbud«

1. Traktatbrudssøgsmål – Domstolens prøvelse af søgsmålsgrundlaget – relevante forhold – forholdene ved udløbet af den i den begrundede udtalelse fastsatte frist (art. 226 EF) (jf. præmis 28)

2. Fiskeri – bevarelse af havets ressourcer – kontrolforanstaltninger – medlemsstaternes forpligtelser (art. 10 EF; Rådets forordning nr. 2241/87, art. 1, stk. 1, og nr. 2847/93, art. 1 og 2 samt art. 31, stk. 1 og 2) (jf. præmis 30-33)

3. Traktatbrudssøgsmål – bevis for traktatbruddet – Kommissionens bevisbyrde – fremlæggelse af forhold, der godtgør traktatbruddet – gendrivelse heraf påhviler den pågældende medlemsstat (art. 226 EF) (jf. præmis 45 og 46)

4. Fiskeri – bevarelse af havets ressourcer – kontrolforanstaltninger – medlemsstaternes forpligtelse til at bekæmpe overtrædelser (Rådets forordning nr. 2241/87, art. 1, stk. 2, og nr. 2847/93, art. 31, stk. 1 og 2) (jf. præmis 59-64, 70-72 og 77)

Angående

Traktatbrud – tilsidesættelse af artikel 1, stk. 1, i Rådets forordning (EØF) nr. 2241/87 af 23. juli 1987 om fastsættelse af visse foranstaltninger til kontrol af fiskeri (EFT L 207, s. 1) og artikel 2 samt artikel 31, stk. 1 og 2, i Rådets forordning (EØF) nr. 2847/93 af 12. oktober 1993 om indførelse af en kontrolordning under den fælles fiskeripolitik (EFT L 261, s. 1) – inspektion af og kontrol med fiskerfartøjer og deres aktiviteter – foranstaltninger, der skal træffes i tilfælde af manglende overholdelse af de gældende bestemmelser – bestemmelser om opbevaring om bord og anvendelse af drivgarn.

Konklusion

1) Den Italienske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 1, stk. 1, i Rådets forordning (EØF) nr. 2241/87 af 23. juli 1987 om fastsættelse af visse foranstaltninger til kontrol af fiskeri og artikel 2, stk. 1, samt artikel 31, stk. 1 og 2, i Rådets forordning (EØF) nr. 2847/93 af 12. oktober 1993 om indførelse af en kontrolordning under den fælles fiskeripolitik, som ændret ved Rådets forordning (EF) nr. 2846 af 17. december 1998, idet den har undladt på tilfredsstillende vis at kontrollere, inspicere og overvåge udøvelse af fiskeri på sit område og i de farvande, der hører under dens højhedsområde eller jurisdiktion, navnlig for så vidt angår iagttagelsen af de bestemmelser, som regulerer opbevaring om bord og anvendelse af drivgarn, og idet den ikke i tilstrækkeligt omfang har sørget for, at der træffes passende foranstaltninger over for de personer, som er ansvarlige for overtrædelser af fællesskabsforskrifterne om opbevaring om bord og anvendelse af drivgarn, navnlig for så vidt angår præventivt virkende sanktioner over for nævnte personer.

2) Den Italienske Republik betaler sagens omkostninger.
58

Med hensyn til den antagelse, at erstatningssøgsmålet kan anses for at være sammenligneligt med annullations- og reintegrationssøgsmålet, skal det bemærkes, at den præklusive frist på femten dage, der finder anvendelse på dette sidstnævnte søgsmål, er væsentligt kortere end den præklusive frist på tre måneder, der gælder for erstatningssøgsmålet. For så vidt angår det søgsmål, der er adgang til at anlægge ved afskedigelse på grund af ægteskab, må det konstateres, at den relevante præklusive frist for at anlægge sag ved en national ret ikke fremgår af de for Domstolen foreliggende sagsakter. Det bemærkes ikke desto mindre, at den kvindelige lønmodtager i henhold til code du travails artikel L. 337-6 råder over to måneder til at anmode arbejdsgiveren om, at ansættelsesforholdet opretholdes, hvorefter hun i mangel af, inden for denne frist, at have anlagt sag med påstand om annullation af den afskedigelse, hun har været udsat for, og at have anmodet om opretholdelse af ansættelsesforholdet har ret til afskedigelsesgodtgørelse og desuden kan anlægge et erstatningssøgsmål.
Domstolens dom (Sjette Afdeling) af 29. oktober 2009 –

Kommissionen mod Belgien

(Sag C-474/08)

»Traktatbrud – manglende vedtagelse af alle de bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme artikel 23, stk. 2 og 5, i direktiv 2003/54/EF af 26. juni 2006 om fælles regler for det indre marked for elektricitet – beføjelser for den regulerende myndighed inden for elektricitetssektoren«

1. Tilnærmelse af lovgivningerne – foranstaltninger med henblik på det indre elektricitetsmarkeds oprettelse og funktion – direktiv 2003/54 (Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/54/EF, art. 23, stk. 5) (jf. præmis 23)

2. Tilnærmelse af lovgivningerne – foranstaltninger med henblik på det indre elektricitetsmarkeds oprettelse og funktion – direktiv 2003/54 [Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/54/EF, art. 23, stk. 2, litra a)] (jf. præmis 31)

Angående

Traktatbrud – manglende vedtagelse af alle de bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme artikel 23, stk. 2 og 5, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/54/EF af 26. juni 2006 om fælles regler for det indre marked for elektricitet og om ophævelse af direktiv 96/92/EF (EFT L 176, s. 37) – beføjelser for den regulerende myndighed inden for elektricitetssektoren.

Konklusion

1) Kongeriget Belgien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/54/EF af 26. juni 2003 om fælles regler for det indre marked for elektricitet og om ophævelse af direktiv 96/92/EF, idet

– det ikke har vedtaget, at afslag på adgang til distributions- eller transmissionsnettet kan indbringes for den regulerende myndighed, der inden for en frist på to måneder træffer afgørelse med bindende virkning, som bestemt i direktivets artikel 23, stk. 5

– det har tildelt en anden myndighed end den regulerende myndighed beføjelsen til at fastlægge visse elementer, der er bestemmende for beregningen af tariffer for så vidt angår visse installationer for transmission af elektricitet, hvilket er i strid med bestemmelserne i artikel 23, stk. 2, litra a), i direktiv 2003/54.
52

I det foreliggende tilfælde er Kommissionen ikke fremkommet med andre oplysninger, der kan godtgøre, at de omhandlede tjenesteydelser udgør økonomisk virksomhed. Selv om Kommissionen i sit søgsmål har gjort gældende, at der findes en direkte sammenhæng mellem det delvise vederlag, der betales af retshjælpsmodtagerne, og de tjenesteydelser, som ydes af de offentlige retshjælpskontorer, har Kommissionen imidlertid ikke fremført nogen særlig argumentation til støtte for sin påstand og heller ikke fremlagt noget som helst bevis for, at der er en sådan direkte sammenhæng, til trods for, at fastlæggelsen af dette vederlag sker under hensyntagen til retshjælpsmodtagerens indkomst og formue. Ifølge fast retspraksis påhviler det Kommissionen under en traktatbrudssag i henhold til artikel 226 EF at godtgøre, at det påståede traktatbrud foreligger. Det er Kommissionen, som skal fremføre de omstændigheder, der er nødvendige, for at Domstolen kan efterprøve, om der foreligger et traktatbrud, og Kommissionen kan ikke påberåbe sig nogen formodning herom (jf. bl.a. dom af 26.4.2005, sag C-494/01, Kommissionen mod Irland, Sml. I, s. 3331, præmis 41 og den deri nævnte retspraksis).
53

Under hensyn til det ovenfor anførte skal det første af de forelagte spørgsmål besvares med, at en overdragelse mod vederlag af en portefølje af livsgenforsikringskontrakter fra et selskab, der er hjemmehørende i en medlemsstat, til et forsikringsselskab, der er hjemmehørende i et tredjeland, som for denne sidstnævnte indebærer en indtræden med de forsikredes godkendelse i alle rettigheder og forpligtelser, der følger af disse kontrakter, hverken udgør en transaktion, der henhører under sjette direktivs artikel 9, stk. 2, litra e), femte led, under direktivets artikel 13, punkt B, litra a), eller under artikel 13, punkt B, litra d), nr. 2) og 3), i forening.
44

Således giver visse fællesskabsbestemmelser medlemsstaterne mulighed for at anvende en grænse, inden for hvilken anmodninger om støtte afvises. Som eksempel skal nævnes medlemsstaternes mulighed indrømmet ved artikel 12, stk. 6, i forordning nr. 795/2004 for at fastsætte en mindstestørrelse for bedrifter, for hvilke der kan ansøges om fastsættelse af betalingsrettigheder, forudsat at denne mindstestørrelse højst er 0,3 ha. Endvidere kan medlemsstaterne i henhold til artikel 70 i Kommissionens forordning (EF) nr. 796/2004 af 21. april 2004 om gennemførelsesbestemmelser vedrørende krydsoverensstemmelse, graduering og det integrerede forvaltnings- og kontrolsystem som omhandlet i forordning nr. 1782/2003 (EUT L 141, s. 18) beslutte ikke at yde støtte, hvis beløbet pr. støtteansøgning ikke overstiger 100 EUR. Endelig er medlemsstaterne i henhold til artikel 4, stk. 3, i Rådets forordning (EF) nr. 2529/2001 af om den fælles markedsordning for fåre- og gedekød (EFT L 341, s. 3) givet et vist spillerum, hvorefter de kan fastsætte den nedre grænse for det antal dyr, der kræves for en præmieansøgning, til mellem ti og halvtreds.
Artikel 158 i kongeligt lovdekret nr. 2393/2004, som indførte gennemførelsesforordningen om udlændingeloven (Reglamento de la Ley de Extranjería) af 30. december 2004 (BOE nr. 6 af , s. 485), bestemmer:

»1. I mangel af en tilladelse til at opholde sig i Spanien, navnlig fordi betingelserne for indrejse og ophold ikke eller ikke længere er opfyldt, eller i tilfælde af myndighedernes afslag på en ansøgning om forlængelse af en opholdstilladelse, en opholdstilladelse eller ethvert andet dokument, som er nødvendigt, for at udlændingen fortsat kan opholde sig på spansk område […], skal myndighedernes afgørelse oplyse den pågældende om vedkommendes pligt til at forlade landet, uden at det udelukker muligheden for, at dette påbud om afslag ligeledes indføres i passet eller i et tilsvarende dokument, herunder et særskilt dokument, hvis vedkommende opholder sig i Spanien under dække af et identitetsdokument, som ikke gør det muligt ad hoc at indføre dette påbud.

[…]

2. Den obligatoriske udrejse skal ske inden for den frist, som er fastsat i afgørelsen om afslag på ansøgningen, eller, i givet fald, senest 15 dage efter forkyndelsen af afgørelsen om afslag, medmindre der foreligger særlige omstændigheder, og den pågældende kan bevise, at han har tilstrækkelige midler til sit underhold; i så fald kan fristen forlænges til højst 90 dage. Hvis fristen udløber, uden at der sker udrejse, finder bestemmelserne i denne forordning vedrørende de tilfælde, som er nævnt i [udlændinge]lovens artikel 53, litra a), anvendelse.

3. Hvis de udlændinge, som er omhandlet i denne bestemmelse, reelt forlader spansk område i overensstemmelse med de ovenstående bestemmelser, har de ikke forbud mod at indrejse i landet, og de vil kunne vende tilbage til Spanien, så længe de overholder reglerne for adgang til spansk område.

[…]«
45

Heraf følger, at det andet spørgsmål skal besvares med, at forordning nr. 2027/97 skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for anvendelsen af Warszawakonventionens artikel 29 i en situation, hvor en passager gør gældende, at luftfartsselskabet er erstatningsansvarligt for den skade, som den pågældende har lidt i forbindelse med en flyafgang mellem medlemsstater i Fællesskabet.
45

§ 2, stk. 7, i rammeaftalen vedrørende forældreorlov henviser til medlemsstaterne og/eller arbejdsmarkedets parter, til hvem det overlades at fastsætte, hvorledes der skal forholdes med ansættelseskontrakten eller ansættelsesforholdet under forældreorlovsperioden, herunder i hvilket omfang arbejdstageren i denne periode kan forsætte med at erhverve rettigheder i forhold til arbejdsgiveren. Ud fra en teleologisk og systematisk fortolkning må rækkevidden af denne henvisning anses for begrænset af § 2, stk. 6, hvorefter »[e]rhvervede rettigheder eller rettigheder, som arbejdstageren er i færd med at erhverve på tidspunktet for forældreorlovens ikrafttræden, opretholdes uændret, indtil forældreorloven ophører«.
20

Kommissionen har for det fjerde gjort gældende, at de regler om uforenelighed, der pålægges bilsynsvirksomheders selskabsdeltagere, forretningsførere og administratorer i medfør af lovdekretets artikel 7, litra b), vil kunne have tilsvarende restriktive virkninger, idet de tvinger erhvervsdrivende, der allerede er lovligt etableret i en anden medlemsstat, og som dér udøver andre former for virksomhed, til at ændre deres interne struktur, til at skille sig af med selskabsdeltagere eller til at opgive uforenelige former for virksomhed. I øvrigt står sådanne regler ifølge Kommissionen ikke i et rimeligt forhold til de påberåbte hensyn til trafiksikkerheden, synets objektivitet og forebyggelse af svig. Der findes mindre restriktive foranstaltninger, såsom en forpligtelse til at lade køretøjer, der er knyttet til en af selskabsdeltagernes, forretningsførernes eller administratorernes tilknyttede virksomheder, syne hos en anden virksomhed og omvendt en forpligtelse til efter en negativ synsrapport at lade reparationerne udføre af en uafhængig virksomhed, et forbud mod at kontrollere virksomhedens lederes, personales og disses pårørendes køretøjer, at underlægge virksomhederne en systematisk kontrol eller at indføre en ordning med civilretlige eller strafferetlige sanktioner.
Artikel 6 i direktiv 85/337 er affattet således:

»[…]

2. Offentligheden informeres ved offentligt opslag eller andre egnede midler såsom elektroniske medier, hvor det er muligt, om følgende tidligt i de beslutningsprocedurer på miljøområdet, der er nævnt i artikel 2, stk. 2, og senest, så snart oplysningerne med rimelighed kan gives:

a) ansøgningen om tilladelse

b) det forhold, at projektet er omfattet af en procedure med miljøkonsekvensvurdering, og eventuelt at artikel 7 gælder

c) de kompetente myndigheder, der har ansvaret for at træffe afgørelsen, hvorfra der kan indhentes relevante oplysninger, hvortil kommentarer eller spørgsmål kan rettes samt nærmere oplysninger om fristerne for fremsendelse af bemærkninger eller spørgsmål

d) karakteren af eventuelle afgørelser eller udkastet til afgørelsen, hvis et sådant foreligger

e) hvorvidt de oplysninger, der er indhentet i henhold til artikel 5, er til rådighed

f) hvornår, hvor og hvordan de relevante oplysninger stilles til rådighed

g) hvilke foranstaltninger der er truffet med henblik på offentlig deltagelse, jf. stk. 5.

3. Medlemsstaterne sikrer, at den berørte offentlighed får adgang til følgende inden for rimelige tidsfrister:

a) alle oplysninger, der er indhentet i henhold til artikel 5

b) i overensstemmelse med national lovgivning de vigtigste rapporter og anbefalinger, der er indgivet til den eller de kompetente myndigheder på det tidspunkt, hvor den berørte offentlighed informeres i henhold til stk. 2

c) i overensstemmelse med Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/4/EF af 28. januar 2003 om offentlig adgang til miljøoplysninger [(EUT L 41, s. 26)] andre end de i stk. 2 omhandlede oplysninger, som har relevans for afgørelsen i overensstemmelse med artikel 8, og som først er til rådighed, efter at den berørte offentlighed er blevet informeret i henhold til stk. 2 i nærværende artikel.

4. Den berørte offentlighed skal tidligt og effektivt have mulighed for at deltage i de beslutningsprocedurer på miljøområdet, der er nævnt i artikel 2, stk. 2, og skal med henblik herpå have ret til at fremsætte kommentarer og udtalelser, mens alle muligheder stadig står åbne, over for den eller de kompetente myndigheder, inden der træffes afgørelse vedrørende tilladelsen.

5. De nærmere bestemmelser om information af offentligheden (f.eks. ved opslag inden for en vis radius eller offentliggørelse i lokale dagblade) og høring af den berørte offentlighed (f.eks. ved skriftlig forelæggelse eller offentlig høring) fastlægges af medlemsstaterne.

6. Der fastsættes rimelige tidsrammer for de forskellige faser, der giver tilstrækkelig tid til at informere offentligheden og til, at den berørte offentlighed kan forberede sig på og opnå reel deltagelse i de miljøbeslutningsprocedurer, der er omfattet af denne artikel.«
31

Hvad angår EStG’s § 7, stk. 5, har Finanzamt og den tyske regering gjort gældende, at formålet med § 7, stk. 5, nr. 3, litra a), første punktum, er at opfordre til opførelse af lejeboliger for at efterkomme behovet for sådanne boliger hos den tyske befolkning. Ifølge Finanzamt og den tyske regering har dette formål socialpolitisk karakter og udgør et tvingende alment hensyn. Den nævnte regering har desuden som svar på Domstolens spørgsmål under retsmødet præciseret, at det kun er boliger til udlejning, som kan få fordel af den degressive afskrivning i henhold til denne bestemmelse, som blev vedtaget for at efterkomme en generel mangel på denne type boliger i Tyskland.