Sag C-346/05

Monique Chateignier

mod

Office national de l’emploi (ONEM)

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Cour du travail de Liège)

»Anmodning om præjudiciel afgørelse – artikel 39 EF og artikel 3 og 67 i forordning (EØF) nr. 1408/71 – udbetaling af arbejdsløshedsydelser betinget af tilbagelæggelse af en beskæftigelsesperiode i den kompetente medlemsstat«

Domstolens dom (Femte Afdeling) af 9. november 2006

Sammendrag af dom

Social sikring af vandrende arbejdstagere og selvstændige erhvervsdrivende – ligebehandling

(Art. 39, stk. 2, EF; Rådets forordning nr. 1408/71, art. 3, stk. 1)

Ligebehandlingsprincippet, som det fremgår af artikel 39, stk. 2, EF og artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 1408/71, er til hinder for en national lovgivning, hvorefter den kompetente institution i en bopælsmedlemsstat nægter en statsborger fra en anden medlemsstat ret til arbejdsløshedsydelser med den begrundelse, at den pågældende på tidspunktet for indgivelsen af ansøgningen ikke havde tilbagelagt en fastsat beskæftigelsesperiode på nævnte bopælsmedlemsstats område, mens en sådan betingelse ikke gælder for statsborgere fra denne medlemsstat.

(jf. præmis 29 og 36 samt domskonkl.)

DOMSTOLENS DOM (Femte Afdeling)

9. november 2006 ( )

»Anmodning om præjudiciel afgørelse – artikel 39 EF og artikel 3 og 67 i forordning (EØF) nr. 1408/71– udbetaling af arbejdsløshedsydelser betinget af tilbagelæggelse af en beskæftigelsesperiode i den kompetente medlemsstat«

I sag C-346/05,

angående en anmodning om præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 234 EF, indgivet af Cour du travail de Liège (Belgien) ved afgørelse af 6. september 2005, indgået til Domstolen den 22. september 2005, i sagen:

Monique Chateignier

mod

Office national de l’emploi (ONEM),

har

DOMSTOLEN (Femte Afdeling)

sammensat af formanden for Syvende Afdeling, J. Klučka, som fungerende formand for Femte Afdeling, og dommerne R. Silva de Lapuerta (refererende dommer) og J. Makarczyk,

generaladvokat: C. Stix-Hackl

justitssekretær: R. Grass,

på grundlag af den skriftlige forhandling,

efter at der er afgivet indlæg af:

– l’Office national de l’emploi (ONEM) ved avocat R. Joly

– den belgiske regering ved M. Wimmer, som befuldmægtiget

– den italienske regering ved I.M. Braguglia, som befuldmægtiget, bistået af avvocato dello stato G. Aiello

– Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber ved V. Kreuschitz og J.-P. Keppenne, som befuldmægtigede,

og idet Domstolen efter at have hørt generaladvokaten har besluttet, at sagen skal pådømmes uden forslag til afgørelse,

afsagt følgende

Dom

1 Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 39, stk. 2, EF samt artikel 3, stk. 1, og artikel 67, stk. 2 og 3, i Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet, som ændret og ajourført ved Rådets forordning (EF) nr. 118/97 af 2. december 1996 (EFT 1997 L 28, s. 1, herefter »forordning nr. 1408/71«).

2 Anmodningen blev indgivet i forbindelse med en sag anlagt af Monique Chateignier mod Office national de l’emploi (herefter »ONEM«) vedrørende sidstnævntes afslag på at udbetale hende arbejdsløshedsydelse, da hun ikke havde tilbagelagt mindst en arbejdsdag i Belgien, hvor hun var bosat på tidspunktet for ansøgningen om de nævnte ydelser.

Retsforskrifter

Fællesskabsbestemmelser

3 Artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 1408/71 bestemmer:

»Personer, der er bosat på en medlemsstats område, og som er omfattet af denne forordning, har de samme pligter og rettigheder i henhold til en medlemsstats lovgivning som denne medlemsstats egne statsborgere, medmindre andet følger af særlige bestemmelser i denne forordning.«

4 Artikel 67, stk. 2 og 3, i forordning nr. 1408/71 har følgende ordlyd:

»2. Den kompetente institution i en medlemsstat, efter hvis lovgivning erhvervelse, bevarelse eller generhvervelse af ret til ydelser er betinget af, at der er tilbagelagt beskæftigelsesperioder, skal i fornødent omfang medregne forsikrings- eller beskæftigelsesperioder, der er tilbagelagt efter lovgivningen i enhver anden medlemsstat, som om det drejede sig om beskæftigelsesperioder, der var tilbagelagt efter den for denne institution gældende lovgivning.

3. Bortset fra de i artikel 71, stk. 1, litra a), nr. ii), og litra b), nr. ii), omhandlede tilfælde, er anvendelsen af bestemmelserne i stk. 1 og 2 betinget af, at den pågældende senest har tilbagelagt:

– forsikringsperioder, i det i stk. 1 omhandlede tilfælde

– beskæftigelsesperioder, i det i stk. 2 omhandlede tilfælde

efter den lovgivning, i henhold til hvilken ydelserne begæres.«

De nationale bestemmelser

5 De nationale bestemmelser, der fandt anvendelse på tidspunktet, hvor ONEM gav afslag på at udbetale arbejdsløshedsydelse til Monique Chateignier var kongelig anordning af 25. november 1991 om arbejdsløshed (Moniteur belge af 31. december 1991, s. 29888, herefter »den kongelige anordning«).

6 Artikel 37, stk. 2, i den kongelige anordning har følgende ordlyd:

»Der tages [for at få adgang til arbejdsløshedsydelse] hensyn til arbejde, der er udført i udlandet, såfremt det er udført inden for rammerne af et beskæftigelsesforhold, for hvilket der i Belgien skal indeholdes bidrag til de sociale sikringsordninger, herunder til arbejdsløshedsforsikringen.«

7 Den kongelige anordnings artikel 43, stk. 1, tredje afsnit, bestemmer:

»Artikel 35, 36, artikel 37, stk. 2, og artikel 38, stk. 2, finder kun anvendelse, i det omfang dette er fastsat i en international overenskomst. Artikel 35 og 36 finder imidlertid ligeledes anvendelse på statsborgere fra de lande, der er opført i loven af 13. december 1976 om godkendelse af bilaterale aftaler i forhold til udenlandske arbejdstageres beskæftigelse i Belgien.«

8 Foreneligheden mellem den nævnte artikel 43 og forfatningen blev anfægtet ved Cour de cassation (Belgien), der ved dom af 25. marts 2002 fastslog, at denne bestemmelse ikke kunne finde anvendelse.

Tvisten i hovedsagen og det præjudicielle spørgsmål

9 Monique Chateignier, der er fransk statsborger, giftede sig den 8. oktober 1994 med en belgisk statsborger og bosatte sig i Belgien.

10 Den 17. oktober 1994 udfyldte Monique Chateignier en ansøgning om udbetaling af en arbejdsløshedsydelse, hvori hun anførte, at hun var fransk statsborger. Dagen efter indgav hun en anden ansøgning, hvoraf det fremgik, at hun på grund af sit ægteskab havde fået belgisk statsborgerskab. Denne sidste ansøgning med bilag blev oversendt til det kompetente regionskontor den 9. december 1994. Ved afgørelse af 1. februar 1995 tilkendte regionskontoret pågældende de nævnte ydelser med virkning fra ansøgningstidspunktet.

11 Den 2. oktober 1995 indgav Monique Chateignier efter en flytning et nyt dokument til den kompetente institution, hvori hun anførte, at hun stadig var fransk statsborger. Der blev derfor indledt en undersøgelse, hvoraf det fremgik, at hun havde bevaret sit franske statsborgerskab.

12 Ved afgørelse af 15. december 1995 besluttede ONEM, at Monique Chateignier med virkning fra den 18. december 1995 ikke kunne modtage arbejdsløshedsydelser med den begrundelse, at hun på grund af sin nationalitet, og fordi hun ikke havde været beskæftiget i Belgien så meget som en enkelt dag, ikke havde krav på disse ydelser. Ifølge den forelæggende ret henviste ONEM – for kravet om tilbagelæggelse af en beskæftigelsesperiode – alene til artikel 67, stk. 3, i forordning nr. 1408/71, idet anvendelsen af den kongelige anordnings artikel 43 var udelukket i hovedsagen i henhold til den ovenfor nævnte afgørelse fra Cour de cassation af 25. marts 2002.

13 Den 21. december 1995 indgav Monique Chateignier en ny ansøgning med henblik på tilkendelse af arbejdsløshedsydelser efter at have været beskæftiget en enkelt dag i Belgien. Afgørelsen af 15. december 1995 blev som følge heraf ophævet, og det blev anerkendt, at hun havde ret til de nævnte ydelser med virkning fra den 21. december 1995, der var datoen for den nye ansøgning.

14 Ved afgørelse af 10. maj 1996 fastslog ONEM endvidere, at Monique Chateignier ikke opfyldte betingelserne for at få tilkendt de pågældende ydelser på tidspunktet for den første ansøgning, og at de fejlagtigt udbetalte beløb for perioden fra den 11. oktober 1994 til den 10. december 1995 derfor skulle tilbagebetales.

15 Denne afgørelse blev stadfæstet i første instans ved dom afsagt af Tribunal du travail de Namur (Belgien), hvilken dom blev appelleret til den forelæggende ret af Monique Chateignier.

16 Cour du travail de Liège har under disse omstændigheder besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:

»Er det i henhold til artikel 39, stk. 2, [EF] og artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 1408/71, som sikrer ligebehandling mellem arbejdstagere i medlemsstaterne og fri bevægelighed for personer – herunder arbejdstagere – muligt at fortolke artikel 67, stk. 3, i forordning [nr.] 1408/71 således, at den foreskriver, at en arbejdstager, der er statsborger i en medlemsstat, skal tilbagelægge en beskæftigelsesperiode, der giver ret til arbejdsløshedsydelser i opholdsstaten, selv om der i den pågældende stats nationale lovgivning ikke stilles krav om en sådan beskæftigelsesperiode, hverken for arbejdstagere fra et tredjeland eller fra en medlemsstat?«

Om det præjudicielle spørgsmål

Formaliteten med hensyn til anmodningen om præjudiciel afgørelse

17 Indledningsvis har ONEM under henvisning til fire argumenter anført, at anmodningen om præjudiciel afgørelse ikke kan fremmes til realitetsbehandling. For det første har Domstolen ikke beføjelse til at vurdere overensstemmelsen mellem belgisk ret og fællesskabsret. For det andet kan Domstolen ikke i forbindelse med et præjudicielt spørgsmål om fortolkning af en bestemmelse i afledt fællesskabsret udtale sig om dennes gyldighed. For det tredje finder fællesskabsretten ikke anvendelse på den forelæggende rets udgangspunkt for sammenligningen, nemlig statsborgere fra stater, der ikke er medlemmer af Den Europæiske Union. For det fjerde har ONEM anført, at den forudsætning, som danner grundlag for anmodningen om præjudiciel afgørelse, nemlig at der gælder en mere fordelagtig ordning for udlændinge fra lande uden for EU end for statsborgere fra medlemsstaterne, ikke er korrekt.

18 Selv om Domstolen i overensstemmelse med fast praksis ikke inden for rammerne af artikel 234 EF kan træffe afgørelse om, hvorvidt en national bestemmelse er forenelig med fællesskabsretten, gælder det ikke desto mindre, at Domstolen af spørgsmålenes ordlyd, således som de er formuleret af den nationale ret, og under hensyn til de af retten meddelte oplysninger, imidlertid kan udlede de momenter, der angår fortolkning af fællesskabsretten, således at den nationale ret kan træffe afgørelse vedrørende de retsspørgsmål, som er indbragt for den (jf. dom af 28.1.1992, forenede sager C-330/90 og C-331/90, López Brea og Hidalgo Palacios, Sml. I, s. 323, præmis 5, og af 30.9.2003, sag C-224/01, Köbler, Sml. I, s. 10239, præmis 60).

19 Det bemærkes endvidere, at det ligeledes i Domstolens faste praksis er fastslået, at Domstolen, hvis spørgsmålene eventuelt er formuleret forkert eller overskrider rammerne for dens beføjelser i henhold til artikel 234 EF, af alle de elementer, der er anført af den nationale ret, og især af de i anmodningen anførte grunde, kan udlede de fællesskabsretlige elementer, der under hensyn til sagsgenstanden kræver en fortolkning eller i givet fald en gyldighedsbedømmelse (jf. dom af 29.11.1978, sag 83/78, Pigs Marketing Board, Sml. s. 2347, præmis 26, og af 18.11.1999, sag C-107/98, Teckal, Sml. I, s. 8121, præmis 34).

20 I den forbindelse fremgår det af forelæggelsesafgørelsen, at ONEM’s afgørelse af 15. december 1995 om at udelukke Monique Chateignier fra retten til arbejdsløshedsydelser alene er begrundet i, at hun informerede den myndighed, der sikrer udbetaling heraf, om, at hun – i modsætning til hvad hun havde oplyst i den første ansøgning om ydelser – ikke havde belgisk statsborgerskab, men havde bevaret fransk statsborgerskab.

21 Under disse betingelser følger det af selve forelæggelsesafgørelsens ordlyd, at ligebehandlingsprincippet kan blive påvirket af en situation som den i hovedsagen omhandlede, hvorfor den er omfattet af de beføjelser, som er tillagt Domstolen i forbindelse med artikel 234.

22 For så vidt endelig angår ONEM’s argument om, at det stillede spørgsmål støttes på en ukorrekt forudsætning, bemærkes, at i tilfælde hvor der er eller synes at være uoverensstemmelser mellem de administrative eller judicielle myndigheder i en medlemsstat hvad angår fortolkningen af den nationale bestemmelse, bl.a. dennes nøjagtige rækkevidde, tilkommer det ikke Domstolen at afgøre, hvilken af fortolkningerne der er i overensstemmelse med eller mest i overensstemmelse med fællesskabsretten. Derimod påhviler det Domstolen at fortolke fællesskabsretten i forhold til de faktiske og retlige omstændigheder, som de er beskrevet af den forelæggende ret, med henblik på at give denne de relevante elementer til at afgøre den tvist, som verserer for den (jf. dom af 1.2.2001, sag C-108/96, Mac Quen m.fl., Sml. I, s. 837, præmis 18).

23 Det følger af det anførte, at anmodningen om præjudiciel afgørelse skal antages til realitetsbehandling.

Realiteten

24 Selv om den forelæggende ret formelt har begrænset sin anmodning til en fortolkning af artikel 3, stk. 1, og artikel 67, stk. 2 og 3, i forordning nr. 1408/71 ved at sammenligne situationen for sagsøgeren i hovedsagen med situationen for arbejdstagere, der ikke stammer fra Fællesskabet, er en sådan omstændighed ikke til hinder for, at Domstolen oplyser den nationale ret om alle de momenter, der angår fortolkning af fællesskabsretten, og som kan være til nytte ved afgørelsen af den sag, som verserer for denne, uanset om den nationale ret henviser hertil i sine spørgsmål (jf. bl.a. dom af 12.12.1990, sag C-241/89, SARPP, Sml. I, s. 4695, præmis 8, og af 7.9.2004, sag C-456/02, Trojani, Sml. I, s. 7573, præmis 38).

25 Hertil bemærkes, at det fællesskabsmoment, der skal fortolkes i hovedsagen, er princippet om ligebehandling af Fællesskabets arbejdstagere, idet det klart fremgår af forelæggelsesafgørelsen, at en statsborger fra en anden medlemsstat end Kongeriget Belgien og en belgisk statsborger ikke behandles ens for så vidt angår udbetaling af arbejdsløshedsydelser, selv om de befinder sig i sammenlignelige situationer.

26 Såfremt – i henhold til forelæggelsesafgørelsen – en belgisk statsborger »som har arbejdet i udlandet, vil få [sin] periode med lønnet beskæftigelse i udlandet sidestillet med et beskæftigelsesforhold, for hvilket der i Belgien skal indeholdes bidrag til de sociale sikringsordninger, herunder til arbejdsløshedsforsikringen, mens der, hvis der er tale om [en statsborger fra en anden medlemsstat end Kongeriget Belgien, ikke tages hensyn til beskæftigelse, som er udført i udlandet, bortset fra de tilfælde, hvor der er vedtaget særlige bestemmelser for statsborgere i Den Europæiske Union«, må det undersøges, om en sådan konsekvens set i lyset af princippet af ligebehandling af Fællesskabets arbejdstagere er forenelig med fællesskabsretten.

27 Det fremgår i den forbindelse af forelæggelsesafgørelsen, at Monique Chateignier på datoen for indgivelsen af den første ansøgning havde fransk statsborgerskab, og at hun havde opholdstilladelse i sin egenskab af statsborger i en medlemsstat i Det Europæiske Fællesskab.

28 Denne ansøgning medførte bl.a., at ansøgeren var tilmeldt som arbejdssøgende. Det er ligeledes ubestridt, at de i hovedsagen omhandlede ydelser er arbejdsløshedsydelser i henhold til artikel 67-71 i forordning nr. 1408/71.

29 Heraf følger, at Monique Chateignier i sin egenskab af statsborger i en medlemsstat, der søger beskæftigelse i en anden medlemsstat, er omfattet af anvendelsesområdet for artikel 39 EF og derfor har ret til ligebehandling i henhold til stk. 2 i denne bestemmelse. Vedrørende social sikring kommer en sådan rettighed specifikt til udtryk bl.a. i artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 1408/71.

30 For så vidt angår omfanget af denne rettighed har Domstolen allerede fastslået, at formålet med bestemmelser som artikel 39 EF er at afskaffe alle foranstaltninger i forbindelse med spørgsmålene om arbejdskraftens frie bevægelighed, hvorved statsborgere fra andre medlemsstater underkastes strengere regler eller retligt eller faktisk stilles dårligere end indenlandske statsborgere under samme forhold (jf. dom af 13.12.1984, sag 251/83, Haug-Adrion, Sml. s. 4277, præmis 14).

31 I hovedsagen er der ingen tvivl om, at ONEM’s anvendelse af reglerne i forordning nr. 1408/71 medfører en forskelsbehandling mellem belgiske statsborgere og statsborgere fra andre medlemsstater.

32 En sådan forskelsbehandling kan kun være begrundet, såfremt den er uafhængig af de berørte personers nationalitet og står i rimeligt forhold til det formål, der lovligt tilstræbes med den pågældende nationale lovgivning (dom af 23.5.1996, sag C-237/94, O’Flynn, Sml. I, s. 2617, præmis 19, og af 23.3.2004, sag C-138/02, Collins, Sml. I, s. 2703, præmis 66).

33 Hverken ONEM eller den belgiske regering har i hovedsagen i deres indlæg for Domstolen henvist til forhold, der under de ovenfor nævnte betingelser kan begrunde en fravigelse af princippet om ligebehandling.

34 Ordlyden af artikel 67, stk. 2 og 3, i forordning nr. 1408/71 giver ganske vist medlemsstaterne mulighed for at gøre erhvervelse, bevarelse eller generhvervelse af ret til arbejdsløshedsydelser betinget af, at der er tilbagelagt beskæftigelsesperioder ifølge de bestemmelser i lovgivningen, i henhold til hvilken ydelserne begæres.

35 Det fremgår imidlertid hverken af dokumenterne overgivet til Domstolen af den forelæggende ret eller af den belgiske regerings indlæg, at den nationale lovgivning kræver, at sådanne beskæftigelsesperioder skal være tilbagelagt for så vidt angår belgiske arbejdstagere, der har tilbagelagt disse under en anden medlemsstats lovgivning.

36 Det følger af det anførte, at det forelagte spørgsmål skal besvares med, at artikel 39, stk. 2, EF og artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 1408/71 skal fortolkes således, at de er til hinder for en national lovgivning, hvorefter den kompetente institution i en bopælsmedlemsstat nægter en statsborger fra en anden medlemsstat ret til arbejdsløshedsydelser med den begrundelse, at den pågældende på tidspunktet for indgivelsen af ansøgningen ikke havde tilbagelagt en fastsat beskæftigelsesperiode på nævnte bopælsmedlemsstats område, mens en sådan betingelse ikke gælder for statsborgere fra denne medlemsstat.

Sagens omkostninger

37 Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagens omkostninger. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelser af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.

På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Femte Afdeling) for ret:

Artikel 39, stk. 2, EF og artikel 3, stk. 1, i Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet, som ændret og ajourført ved Rådets forordning (EF) nr. 118/97 af 2. december 1996, skal fortolkes således, at de er til hinder for en national lovgivning, hvorefter den kompetente institution i en bopælsmedlemsstat nægter en statsborger fra en anden medlemsstat ret til arbejdsløshedsydelser med den begrundelse, at den pågældende på tidspunktet for indgivelsen af ansøgningen ikke havde tilbagelagt en fastsat beskæftigelsesperiode på nævnte bopælsmedlemsstats område, mens en sådan betingelse ikke gælder for statsborgere fra denne medlemsstat.

Underskrifter