DOM AFSAGT AF RETTEN I FOERSTE INSTANS (TREDJE AFDELING) DEN 24. JUNI 1993. - HELMUT HENRICHS MOD KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER. - MIDLERTIDIGT ANSATTE - FORORDNING (EOEF) NR. 2274/87 AF 23. JULI 1987 - ARTIKEL 4 - SAMLET BRUTTOVEDERLAG - BEGREBET "VED LOV ELLER ADMINISTRATIVT FASTSAT SYGEFORSIKRINGSORDNING". - SAG T-92/91.



Samling af Afgørelser 1993 side II-00611



Sammendrag

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

++++

1. Tjenestemaend ° bebyrdende afgoerelse ° manglende henvisning til retsgrundlaget ikke medfoert nogen tvetydighed for adressaten ° kraenkelse af begrundelsespligten ° foreligger ikke

(Tjenestemandsvedtaegten, art. 25, stk. 2)

2. Tjenestemaend ° soegsmaal ° Rettens kompetence ° fortolkning af et begreb i national ret med henblik paa anvendelsen af en vedtaegtsbestemmelse ° omfattet

3. Tjenestemaend ° midlertidigt ansatte ° endelig udtraeden af tjenesten ° godtgoerelse ° beregningsmetode

(Raadets forordning nr. 2274/87, art. 4, stk. 4)

4. Tjenestemaend ° midlertidigt ansatte ° endelig udtraeden af tjenesten ° daekning ifoelge den faelles sygeforsikringsordning ° betingelse ° ikke daekning ifoelge en anden ved lov eller administrativt fastsat ordning ° raekkevidde ° kriterier for tilsvarende ydelser ° udelukkelse

(Tjenestemandsvedtaegten, art. 72; Raadets forordning nr. 2274/87, art. 4, stk. 6)

Sammendrag

1. Den omstaendighed, at en bebyrdende afgoerelse ikke indeholder nogen henvisning til sit retsgrundlag, udgoer ingen kraenkelse af den i vedtaegtens artikel 25, stk. 2, fastsatte begrundelsespligt, naar det er tilstraekkeligt godtgjort, at beslutningens adressat ikke kan naere tvivl om hjemmelen.

2. For saa vidt anvendelsen af en vedtaegtsbestemmelse afhaenger af anvendelsen af en retsregel, der henhoerer under en af medlemsstaternes retsorden, tilsiger hensynet til rettens behoerige pleje og til, at vedtaegten anvendes korrekt, at Rettens kontrol heraf ligeledes angaar den maade, hvorpaa en faellesskabsinstitutions ansaettelsesmyndighed har anvendt en af medlemsstaternes nationale ret.

3. Artikel 4, stk. 4, i forordning nr. 2274/87 ° om indfoerelse af saerlige foranstaltninger vedroerende midlertidigt ansattes udtraeden af tjenesten i De Europaeiske Faellesskaber ° skal fortolkes saaledes, at den indtaegt, der skal fratraekkes i den i naevnte artikels stk. 1 omhandlede godtgoerelse er den, som modtageren af godtgoerelsen oppebaerer i sin nye arbejdsmaessige situation, saaledes at der alene foretages nedsaettelse med de behoerigt attesterede sociale udgifter, som den paagaeldende har betalt, og foer ethvert nationalt skattefradrag. At der herved ikke tages hensyn til de indbyrdes forskelle mellem de nationale skattesystemer, navnlig skatteprogressionen, kan ikke antages at vaere en tilsidesaettelse af ligebehandlingsprincippet.

4. Artikel 4, stk. 6, i forordning nr. 2274/87 ° om indfoerelse af saerlige foranstaltninger vedroerende midlertidigt ansattes udtraeden af tjenesten i De Europaeiske Faellesskaber ° skal fortolkes saaledes, at en midlertidigt ansat, der oppebaerer den ved naevnte forordning fastsatte godtgoerelse, og som er omfattet af en national ordning for social beskyttelse oprettet i offentligretligt regi, saasom den tyske "Beihilfe"-ordning med daekning i tilfaelde af sygdom, ikke kan vaere omfattet af den faelles sygesikringsordning ifoelge vedtaegtens artikel 72, hvorved spoergsmaalet om aekvivalensen mellem ydelserne under det ene og det andet system er irrelevant.

Dommens præmisser

Faktiske omstaendigheder

1 Sagsoegeren var indtil den 31. december 1990 midlertidigt ansat ved Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber (herefter benaevnt "Kommissionen"). Pr. denne dato bragte parterne i enighed sagsoegerens tidsubegraensede ansaettelseskontrakt, der havde loebet i 16 aar, til ophoer. Siden 3. januar 1991 har sagsoegeren vaeret ministeriel tjenestemand i Forbundsrepublikken Tyskland. I denne anledning oppebaerer han en gage, der dels omfatter en grundloen, dels forskellige tillaeg og godtgoerelser.

2 Sagsoegeren fratraadte Kommissionen paa de vilkaar, der er fastsat ved Raadets forordning (Euratom, EKSF, EOEF) nr. 2274/87 af 23. juli 1987 om indfoerelse af saerlige foranstaltninger vedroerende midlertidigt ansattes udtraeden af tjenesten i De Europaeiske Faellesskaber (EFT L 209, s. 1, herefter benaevnt "forordningen"), som aendret ved Raadets forordning (EOEF) nr. 2168/89 af 18. juli 1989 (EFT L 208, s. 4). I anledning af Kongeriget Spaniens og Den Portugisiske Republiks tiltraedelse af De Europaeiske Faellesskaber blev det ved denne forordning bestemt, at visse midlertidigt ansatte, med mindst 15 aars anciennitet, kan udtraede af tjenesten paa de i forordningen fastsatte vilkaar. Som udgangspunkt foelger det af forordningen, at der til de midlertidigt ansatte, der er omfattet af forordningen, udbetales en godtgoerelse, svarende til 70% af den loen, den paagaeldende oppebar som midlertidigt ansat, samt at de indtaegter, den paagaeldende oppebaerer i sin nye arbejdsmaessige situation, fradrages godtgoerelsen.

3 Herom hedder det i forordningens artikel 4 naermere:

"4. De bruttoindtaegter, som den godtgoerelsesberettigede oppebaerer i sin nye arbejdsmaessige situation, fradrages den i stk. 1 fastsatte godtgoerelse i det omfang, indtaegterne og godtgoerelsen tilsammen overstiger det seneste samlede bruttovederlag, udregnet paa grundlag af den loentabel, der er gaeldende den foerste dag i den maaned, for hvilken godtgoerelsen skal udbetales. Dette vederlag korrigeres med den i stk. 3 omhandlede justeringskoefficient.

De i foerste afsnit omhandlede bruttoindtaegter og det seneste samlede bruttovederlag er de beloeb, der fremkommer efter fradrag af sociale udgifter og inden fradrag af skat.

Den paagaeldende skal fremlaegge alle de skriftlige beviser, der kan kraeves, og give institutionerne meddelelse om ethvert forhold, der vil kunne aendre hans ret til ydelsen.

...

6. Den godtgoerelsesberettigede har for sig selv og for de gennem ham forsikrede personer ret til ydelserne i henhold til den i artikel 72 i vedtaegten omhandlede sociale sikringsordning, saafremt han til denne indbetaler det bidrag, der beregnes paa grundlag af den i stk. 1 fastsatte godtgoerelse, og saafremt han ikke daekkes af en anden ved lov eller administrativt fastsat sygeforsikringsordning."

4 Den 23. april 1991 gav sagsoegeren Kommissionen meddelelse om sin nye tjenestemandsstilling. Han fremsendte i denne forbindelse bl.a. en loenseddel, hvoraf fremgik, at han havde en maanedlig bruttoloen paa 8 681,66 DM fra Forbundsrepublikken Tyskland. Loensedlen indeholdt ikke oplysninger om eventuelle sociale udgifter, som paahvilede sagsoegeren. Ved afgoerelse af 25. april 1991 nedsatte Kommissionen godtgoerelsen med 1 356,25 DM i medfoer af den anfoerte forordning. Kommissionen begrundede sin afgoerelse med, at sagsoegerens maanedlige bruttoloen fra Forbundsrepublikken Tyskland, tilsammen med den godtgoerelse, der udbetales af De Europaeiske Faellesskaber i henhold til forordningen, oversteg sagsoegerens seneste loen som ansat ved Faellesskaberne med dette beloeb. Sagsoegeren indgav den 28. maj 1991 en klage over denne afgoerelse i medfoer af artikel 90, stk. 2, i tjenestemandsvedtaegten (herefter benaevnt "vedtaegten"). Uden udtrykkeligt at tage stilling til klagen meddelte Kommissionen den 12. september 1991 sagsoegeren de naermere forudsaetninger for den beregning, som ifoelge Kommissionen dannede grundlag for dens afgoerelse.

5 Ved afgoerelse af 3. maj 1991 udelukkede Kommissionen sagsoegeren fra Faellesskabernes faelles sygesikringsordning. Sagsoegeren indgav den 23. maj 1991 en klage over denne afgoerelse, der udtrykkeligt blev afvist.

6 Herefter har sagsoegeren ved staevning registreret paa Rettens Justitskontor den 23. december 1991 anlagt naervaerende sag.

Parternes paastande

7 Sagsoegeren har nedlagt foelgende paastande:

1) Sagsoegtes afgoerelser af 25. april 1991 og 3. maj 1991 annulleres.

2) Sagsoegte doemmes til at betale sagsoegeren en erstatning, hvis stoerrelse fastsaettes af Retten.

3) Sagsoegte tilpligtes at betale sagens omkostninger.

8 Kommissionen har nedlagt foelgende paastande:

1) Frifindelse.

2) Der traeffes afgoerelse om sagens omkostninger i henhold til de herom gaeldende bestemmelser i vedtaegten.

9 Paa grundlag af den refererende dommers rapport har Retten (Tredje Afdeling) besluttet at indlede den mundtlige forhandling og anordne visse foranstaltninger vedroerende sagens tilrettelaeggelse. Med henblik herpaa har Retten opfordret parterne til at besvare en raekke skriftlige spoergsmaal og fremlaegge forskellige bilag. Sagsoegeren og sagsoegte besvarede disse spoergsmaal og fremlagde de oenskede bilag henholdsvis den 29. januar og den 5. februar 1993. Parterne afgav deres indlaeg og besvarede Rettens spoergsmaal under det offentlige retsmoede den 20. april 1993.

Paastanden om annullation af afgoerelsen af 25. april 1991 om beregning af den godtgoerelse, der tilkommer sagsoegeren

10 Sagsoegeren har paaberaabt sig to anbringender til stoette for denne paastand. Han har gjort gaeldende, dels at den anfaegtede afgoerelse er behaeftet med en formel mangel, idet den ikke indeholder den begrundelse, der kraeves i vedtaegtens artikel 25, stk. 2, andet punktum, dels at afgoerelsen er i strid med forordningens artikel 4, stk. 4.

Anbringendet om manglende begrundelse for den anfaegtede afgoerelse

Parternes argumenter

11 Sagsoegeren har bemaerket, at Kommissionen ikke har meddelt ham, hvilke bestemmelser der finder anvendelse, eller hvilke faktiske forhold der ligger til grund for den anfaegtede afgoerelse. Den forklaring, som ledsager afgoerelsen, kan ikke anses for begrundelse, idet den paa grund af sin stereotype karakter ikke siger noget klart om de betragtninger, der har vaeret afgoerende for sagsoegtes afgoerelse i den foreliggende sag. Denne begrundelse har ikke gjort det muligt for sagsoegeren at kontrollere de beregninger, paa grundlag af hvilke sagsoegte er naaet frem til det omtvistede beloeb (Domstolens dom af 9.7.1969, sag 1/69, Italien mod Kommissionen, Sml. 1969, s. 67, org. ref.: Rec. s. 277). Naar faellesskabsinstitutionernes afgoerelser som i den foreliggende sag har ugunstige oekonomiske foelger for adressaten, skal institutionerne nemlig ifoelge sagsoegeren saerlig soerge for, at de forskellige trin i beregningerne er noeje beskrevet i begrundelsen (Domstolens dom af 13.6.1958, sag 9/56, Meroni m.fl. mod Den Hoeje Myndighed, Sml. 1954-1964, s. 55, org. ref.: Rec. s. 9, og af 16.12.1963, sag 1/63, Macchiorlati Dalmas og Figli mod Den Hoeje Myndighed, Sml. 1954-1964, s. 449, org. ref.: Rec. s. 613). Da sagsoegeren ikke raadede over disse oplysninger, kunne han umuligt vurdere chancerne for at vinde en eventuel retssag i anledning af den omtvistede afgoerelse. Han har ikke paa grundlag af sagsoegtes skrivelser af 25. april 1991 og 22. maj 1991, endsige skrivelsen af 12. september 1991, haft mulighed for at forstaa det retlige grundlag for sagsoegtes beregninger. Det er saaledes urigtigt, naar sagsoegte taler om en brevveksling mellem parterne, idet sagsoegeren foerst den 12. september 1991 har faaet at vide, hvilke omstaendigheder der er lagt til grund ved den omtvistede beregning.

12 Ifoelge Kommissionen er det rigtigt, at den anfaegtede afgoerelse ikke henviser til sin hjemmel, nemlig ovennaevnte artikel 4, stk. 4, i forordningen. Men Kommissionen finder, at den med rette kunne gaa ud fra, at sagsoegeren kendte alle bestemmelserne vedroerende sin ret til godtgoerelse i henhold til forordningens artikel 4. Institutionens begrundelsespligt skal bedoemmes under hensyntagen til, om afgoerelsens adressat allerede var i besiddelse af de oplysninger, hvorpaa afgoerelsen ifoelge Kommissionen var stoettet (Domstolens dom af 23.3.1988, sag 19/87, Hecq mod Kommissionen, Sml. s. 1681, praemis 16). Efter fast retspraksis er en afgoerelse tilstraekkeligt begrundet efter vedtaegtens artikel 25, stk. 2, naar afgoerelsen giver adressaten de oplysninger, der er noedvendige for at vurdere dens raekkevidde, og naar den giver Faellesskabets retsinstanser mulighed for at udoeve deres kontrol (Domstolens dom af 13.12.1989, sag C-169/88, Prelle mod Kommissionen, Sml. s. 4335, praemis 10, og Rettens dom af 20.9.1990, sag T-37/89, Hanning mod Parlamentet, Sml. II, s. 463, praemis 39). Det gaelder saerlig i sagsoegerens tilfaelde, idet han er specialist i EF' s tjenestemandssystem og forfatter til juridiske publikationer vedroerende dette emne. I den foreliggende sag har institutionen i den anfaegtede afgoerelse paa den ene side henvist til den maanedlige bruttoloen, den seneste loen, oppebaaret af sagsoegeren i hans tjenestetid i Kommissionen, og paa den anden side hans nuvaerende indtaegter samt til den tilladte difference mellem disse to stoerrelser. I afgoerelsen er saaledes naevnt alle de oplysninger, som i medfoer af forordningens artikel 4, stk. 4, kan begrunde nedsaettelse af den af Kommissionen udbetalte godtgoerelse. At disse beregningselementer ikke er meddelt sagsoegeren, skyldes en administrativ praksis, der tilgodeser kravene om klarhed og mulighed for judiciel kontrol. Oplysningerne til sagsoegeren er nemlig lette at forstaa for en ansat, der har haft med personaleanliggender at goere. Brevvekslingen efter vedtagelsen af den anfaegtede afgoerelse bekraefter endvidere denne vurdering. I oevrigt er det snarere en materiel fejl i begrundelsen, der ankes over. Det drejer sig nemlig ikke om utilstraekkelig begrundelse, men om afvigende opfattelser af, hvilke tal der skal traekkes fra eller ikke traekkes fra den indkomst, der oppebaeres i Forbundsrepublikken Tyskland. Kommissionen finder de fradrag, som sagsoegeren goer krav paa, uberettigede og mener derfor ikke, at den har pligt til at begrunde sin "undladelse" i denne sammenhaeng.

Rettens bemaerkninger

13 Den anfaegtede afgoerelse af 25. april 1991 indeholder foelgende begrundelse:

"... Da Deres maanedlige bruttoloen overstiger den tilladte difference (7 325,41 DM) mellem Deres seneste loen som ansat ved De Europaeiske Faellesskaber og Deres nuvaerende godtgoerelse med 1 356,25 DM om maaneden, har vi set os noedsaget til at nedsaette den af Kommissionen udbetalte godtgoerelse med et tilsvarende beloeb."

14 Retten bemaerker for det foerste, at i modsaetning til, hvad sagsoegeren haevder, indeholder ovennaevnte anfaegtede afgoerelse de faktiske oplysninger, der er noedvendige for at forstaa den, nemlig de relevante talmaessige oplysninger, paa grundlag af hvilke det kan kontrolleres, at det fradrag, Kommissionen har foretaget i godtgoerelsen, er korrekt.

15 Det er ganske vist ubestridt, at ovennaevnte begrundelse for den anfaegtede afgoerelse af 25. april 1991 ikke indeholder nogen henvisning til afgoerelsens retsgrundlag, da det blot er underforstaaet, at der er tale om forordningens artikel 4, stk. 4. Men den undladelse, der er tale om, kan ikke under de foreliggende omstaendigheder beroere lovligheden af den anfaegtede afgoerelse, da det er tilstraekkeligt godtgjort, at adressaten ikke naerede tvivl om hjemmelen. For saa vidt tvisten vedroerer lovligheden af afgoerelsen af 25. april 1991, i hvilken Kommissionen fastsatte stoerrelsen af den godtgoerelse, sagsoegeren havde krav paa i medfoer af forordningens artikel 4, stk. 1, vedroerer den alene fortolkningen af ovennaevnte bestemmelser i artikel 4, stk. 4. Og sagsoegeren, som er dr. jur., og som i sin egenskab af specialist i EF' s tjenestemandssystem har skrevet videnskabelige artikler, kan ikke i fuld alvor goere gaeldende over for Retten, at han ikke kendte hjemmelen for den anfaegtede afgoerelse, som var vedtaget i medfoer af en bestemmelse i en forordning, han selv havde oensket anvendt.

16 I oevrigt viser de indsigelser, sagsoegeren har fremsat mod afgoerelsen, allerede i forbindelse med hans klage til administrationen, at han i realiteten ikke havde vanskeligheder med at fastslaa, hvilke omstaendigheder Kommissionen lagde til grund ved beregningen. Sagsoegeren er saaledes paa ingen maade blevet forhindret i at varetage sine interesser, hverken under den forudgaaende administrative procedure eller for Retten, som har haft mulighed for fuldt ud at udoeve sin proevelsesret.

17 Derfor maa det foerste anbringende, nemlig anbringendet om, at den anfaegtede afgoerelse mangler begrundelse og er i strid med vedtaegtens artikel 25, forkastes.

Anbringendet om tilsidesaettelse af forordningens artikel 4, stk. 4

° Indledende bemaerkninger

Parternes argumenter

18 Sagsoegeren har gjort gaeldende, at den anfaegtede afgoerelse er i strid med forordningens artikel 4, stk. 4, idet den overvurderer de bruttoindtaegter, han oppebaerer i sin nye arbejdsmaessige situation. Ifoelge denne bestemmelse maa der alene foretages nedsaettelse af godtgoerelsen i henhold til forordningens artikel 4, stk. 1, saafremt vedkommendes bruttoindtaegter i den nye arbejdsmaessige situation og godtgoerelsen tilsammen overstiger hans seneste samlede bruttovederlag som midlertidigt ansat. I henhold til forordningens artikel 4, stk. 4, skal bruttoindtaegterne og det seneste samlede bruttovederlag sammenlignes efter fradrag af sociale udgifter og inden fradrag af skat. Fra dette synspunkt har Kommissionen paa flere maader anvendt forordningens artikel 4, stk. 4, fejlagtigt, hvilket sagsoegeren har forklaret flere gange under den administrative procedure. Den fejlagtige fortolkning af de gaeldende bestemmelser skyldes, at der ikke er taget hensyn til visse sociale udgifter, § 8 i Bundesbesoldungsgesetz (tysk lov om loen til tjenestemaend, herefter benaevnt "BBesG") eller solidaritetsafgiften i anledning af den tyske forening, og at forordningen ikke er fortolket efter sit formaal.

19 Kommissionen har bestridt at have fortolket forordningens artikel 4, stk. 4, restriktivt. Ifoelge Kommissionens fortolkning kan sagsoegeren i Forbundsrepublikken Tyskland oppebaere en indtaegt paa hoejst 150 559 BFR (7 325,45 DM), som skal laegges til godtgoerelsen fra Faellesskaberne, nemlig 230 100 BFR. Intet hindrer saaledes vedkommende i at oppebaere et samlet vederlag paa stoerrelse med det, han oppebar ved sin fratraeden, nemlig 380 660 BFR. Han maa blot ikke oppebaere et samlet vederlag, der er stoerre end dette beloeb. Det er alene af denne grund, at institutionen har naegtet at traekke de forskellige omtvistede poster fra de bruttoindtaegter, der oppebaeres i Forbundsrepublikken Tyskland (8 681,66 DM).

Rettens bemaerkninger

20 Retten finder det her tilstraekkeligt at bemaerke, at tvisten vedroerer fortolkningen af ovennaevnte artikel 4, stk. 4, i forordningen, hvori det hedder, at den godtgoerelse, som i medfoer af artikel 4, stk. 1, udbetales af faellesskabsinstitutionen til den ansatte, der har faaet ny stilling, beregnes efter fradrag af sociale udgifter og inden fradrag af skat.

21 Retten maa herefter i raekkefoelge gennemgaa hvert af de fire led i sagsoegerens andet annullationsanbringende, nemlig for det foerste at faellesskabsinstitutionen med urette har undladt at tage hensyn til visse sociale udgifter ved anvendelsen af forordningens artikel 4, stk. 4, for det andet at det ligeledes er med urette, at institutionen ikke har taget hensyn til § 8 i BBesG eller § 56 i Beamtenversorgungsgesetz (lov om tjenestemandspensioner, herefter benaevnt "BeamtVG"), for det tredje at institutionen ligeledes med urette ikke har taget hensyn til solidaritetsafgiften i anledning af den tyske forening, og for det fjerde at institutionen ikke har fortolket forordningen efter sit formaal.

22 Ved behandlingen af de forskellige led i anbringendet maa Retten henvise til sin praksis, ifoelge hvilken "for saa vidt anvendelsen af en vedtaegtsbestemmelse ... afhaenger af anvendelsen af en retsregel, der henhoerer under en af medlemsstaternes retsorden, tilsiger hensynet til rettens behoerige pleje og til, at vedtaegten anvendes korrekt, at Rettens kontrol heraf ligeledes angaar den maade, hvorpaa en faellesskabsinstitutions ansaettelsesmyndighed har anvendt en af medlemsstaternes nationale ret" (Rettens dom af 18.12.1992, sag T-85/91, Khouri mod Kommissionen, Sml. II, s. 2637, praemis 18).

° Foerste led i anbringendet: manglende hensyntagen til visse sociale udgifter

Parternes argumenter

23 Sagsoegeren har for det foerste gjort gaeldende, at sagsoegte i strid med den i forordningen fastsatte regel har beregnet, hvor meget der skal traekkes fra i godtgoerelsen, uden at traekke hans sociale udgifter fra hans bruttoindtaegter. Sagsoegte bygger paa den fejlagtige opfattelse, at sagsoegeren i sin egenskab af national tjenestemand ikke skal indbetale pensions- eller sygesikringsbidrag. Selv om det er vanskeligt at sammenligne det i faellesskabsretten anvendte kapitaliseringssystem med det i tysk ret anvendte "forsoergelsessystem", staar det alligevel klart, at sagsoegeren ikke uden modydelse vil erhverve ret til sociale ydelser i Forbundsrepublikken Tyskland. Der kan ikke ses bort fra dette, naar der foretages sammenligning mellem de to systemer i henhold til forordningens artikel 4, stk. 4. I modsat fald kan tjenestemandens "eget bidrag", som fremkommer ved, at han accepterer en forholdsvis lavere loen, ikke traekkes fra som anfoert i naevnte bestemmelse. Sagsoegeren kraever ikke, at Kommissionen selv skal foretage de noedvendige beregninger, og Kommissionen kan ikke komme uden om en droeftelse heraf, hverken ved at henvise til den paastaaede fordeling af bevisbyrden, som det ikke er relevant at sammenligne med artikel 11, stk. 2, i vedtaegtens bilag VIII, eller ved at haevde, at det ikke tilkommer den at fastslaa stoerrelsen af de paagaeldende udgifter af egen drift. Sagsoegeren har blot oensket at understrege, at det i tysk ret gaeldende "forsoergelsesprincip" i forbindelse med tjenestemandsloenninger udelukker en saerskilt opgoerelse af de sociale udgifter, og at det er noedvendigt at tage hensyn til de to systemers respektive kendetegn. Med henblik herpaa har sagsoegeren allerede i sine skrivelser af 3. maj 1991 og 12. juli 1991 gjort rede for, hvorledes man efter hans opfattelse boer gribe sagen an, nemlig ved at raadfoere sig med en sagkyndig med indgaaende kendskab til begge systemer. Alene en uafhaengig sagkyndig, som er fortrolig med begge systemer, kan paa dette punkt fremlaegge overbevisende konklusioner. I tvivlstilfaelde er det givet, at forordningens artikel 4, stk. 4, skal fortolkes smidigt til fordel for sagsoegeren og restriktivt til skade for sagsoegte, der som lovgiver er ansvarlig for eventuelle fortolkningsvanskeligheder. Ganske vist indebaerer forordningen ikke kun fordele for sagsoegeren. Selv om denne ikke er uvidende om forordningens "kvaelningseffekt", maa han kaempe imod enhver fortolkning af forordningen, som bringer hans vederlag ned paa et lavere niveau end tidligere, navnlig da vederlaget i forvejen er ansat for lavt. Endelig er den af sagsoegte foreslaaede sammenligning med ansatte i den private sektor irrelevant. Det skal i oevrigt bemaerkes, at den offentlige tjeneste i Tyskland ud over tjenestemaend bestaar af kontraktansatte, hvis sociale udgifter, der betales dels af arbejdsgiveren, dels af de ansatte selv, er kendte. I samme loenklasse og paa samme loentrin oppebaerer de kontraktansatte paa grund af forskellen mellem deres og tjenestemaendenes situation en hoejere nettoloen end tjenestemaendene. I mangel af andre oplysninger har de to parter saaledes et sammenligningsgrundlag, der goer det muligt at afgoere, om en tjenestemand i forbindelse med det saakaldte forsoergelsessystem skal betale sociale udgifter i henhold til forordningens artikel 4, stk. 4.

24 Kommissionen har bemaerket, at den loenseddel, den har modtaget, i overensstemmelse med vedtaegten for de tyske tjenestemaend, som ikke betaler saerlige bidrag, der kan betragtes som sociale udgifter (Bundesverfassungsgericht' s dom af 7.5.1963, NJW, 1963, 1395; af 30.3.1977, NJW, 1977, 1869, og af 13.11.1990, NJW, 1991, 743) ikke naevner sociale udgifter. I oevrigt beregnes tyske tjenestemaends loen saaledes, at der tages hensyn til de udgifter, der eventuelt er noedvendige med henblik herpaa (Bundesverfassungsgericht' s dom af 13.11.1990, a.st.). Det vil sige, at selv om sagsoegeren personligt har tegnet en tillaegssygeforsikring, kan en saadan forsikring ikke betegnes som en fradragsberettiget "social udgift", og der er ingen grund til at raadfoere sig med en sagkyndig som oensket af sagsoegeren. Sagsoegte finder endvidere, at hverken ordlyden eller aanden i forordningens artikel 4, stk. 4, berettiger til at paastaa, at sagsoegte har pligt til af egen drift at beregne, om en tidligere ansat betaler sociale udgifter, og eventuelt stoerrelsen af disse udgifter. Sagsoegte paapeger, at begrebet "bruttoindtaegter" er defineret i forordningens artikel 4, stk. 4, som "de beloeb, der fremkommer efter fradrag af sociale udgifter og inden fradrag af skat", og udleder heraf, at begrebet "sociale udgifter" i henhold til bestemmelsens ordlyd forudsaetter, at der faktisk betales et bestemt beloeb. Det tilkommer sagsoegeren at foere bevis for de sociale udgifter og deres stoerrelse. Sagsoegte skal ikke beregne eventuelle sociale udgifter, der betales af sagsoegeren, hvilket i oevrigt fremgaar af den bevisregel, som er anfoert i forordningens artikel 4, stk. 4, tredje afsnit. Kommissionens forpligtelser begraenser sig til de behoerigt godtgjorte sociale udgifter. I tilfaelde af, at nationale tjenestemaend bliver ansat i Faellesskaberne, foretages den naermere beregning af de sociale udgifter, der kan komme i betragtning, alene af den nationale pensionsmyndighed (Domstolens dom af 9.11.1989, forenede sager 75/88, 146/88 og 147/88, Bonazzi-Bertottilli m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 3599, praemis 17). Dette bekraefter, at det ikke kan paahvile sagsoegte i de nationale myndigheders sted at beregne de nationale sociale udgifter, som betales af sagsoegeren.

Rettens bemaerkninger

25 Parternes diskussion om, hvorvidt forordningens ovennaevnte artikel 4, stk. 4, finder anvendelse i den foreliggende sag, har sit udspring i det paagaeldende nationale socialsikringssystem. Ifoelge dette system sikres tjenestemaend, og i oevrigt ogsaa en raekke andre faggrupper, social sikring uafhaengigt af de personlige bidrag, disse grupper, der ikke er omfattet af Sozialgesetzbuch (herefter benaevnt "SGB"), betaler.

26 Udelukkelsen af tjenestemaendene fra den nationale socialsikringsordning er en foelge af en raekke bestemmelser i SGB, hvilket begge parter udtrykkeligt har erkendt i deres besvarelser af Rettens skriftlige spoergsmaal. Dels forudsaetter risikodaekningen ifoelge denne lovs bog IV, § 2, stk. 1, et medlemskab. Det hedder nemlig, at "den sociale sikring daekker personer, som er forsikret ved lov eller vedtaegtsmaessigt (forsikringspligt), gennem frivilligt medlemskab eller gennem frivillig fortsaettelse af forsikringen (forsikringsret)". I stk. 2 opregnes de forsikrede personer. Det er ubestridt, at tjenestemaend ikke naevnes blandt de forsikrede i dette stykke. Endvidere udelukker bog V og VI, som vedroerer de forskellige risici, der er daekket, tjenestemaend fra risikodaekningen i alle tilfaelde. I bog VI, § 5, udelukkes de fra pensionsordningen, i bog V, § 6, udelukkes de fra sygeforsikringsordningen. Ifoelge § 541 i Reichsversicherungsordnung er de udelukket fra ulykkesforsikringsordningen.

27 Som sagsoegte rigtigt har anfoert, finder det tyske socialsikringssystem i henhold til ovennaevnte bestemmelser i SGB saaledes ikke anvendelse paa tjenestemaend, som er daekket af en bistandspligt, der paahviler den tyske stat, og som bl.a. opfyldes gennem "Beihilfe"-ordningen (stoette, der ydes tjenestemaend i tilfaelde af sygdom, barsel eller doedsfald).

28 Retten finder foelgelig, at sagsoegerens raesonnement, ifoelge hvilket Retten skal beregne sagsoegerens personlige bidrag til den sociale sikringsordning, han er omfattet af, falder uden for den befoejelse, der er tillagt Faellesskabets retsinstanser med hensyn til fortolkning i den foreliggende sag. Et saadant raesonnement forudsaetter nemlig, at medlemsstaterne ved afgoerelsen foretager visse valg, naar de undersoeger, om deres sociale budgetter skal finansieres over skatten eller ved personlig, frivillig eller tvungen forsikring. Da det er uomtvistet, at sagsoegeren som foelge af national ret er udelukket fra den almindelige sociale sikringsordning og som foelge heraf ikke betaler sociale bidrag med henblik paa at opnaa en beskyttelse, han nyder i henhold til en saerlig lovgivning, tilkommer det ikke Retten at skoenne over hans ° fiktive ° personlige bidrag, hvis stoerrelse sagsoegeren i oevrigt ikke selv har vaeret i stand til at anslaa, end ikke tilnaermelsesvis, men blot anfoert, at ansaettelsen boer henvises til en sagkyndig erklaering.

29 Retten finder endvidere, at Kommissionen under alle omstaendigheder korrekt har haevdet, at det ifoelge bevisreglen i forordningens artikel 4, stk. 4, tredje afsnit, paahviler sagsoegeren at foere bevis for betaling af de sociale udgifter, han har begaeret lagt til grund, samt disses stoerrelse. Det er i den forbindelse uomtvistet, at sagsoegeren af gode grunde ikke over for Kommissionen eller Retten har foert bevis for de sociale udgifter, han haevder at have betalt.

30 Uden at det er noedvendigt for Retten at tage stilling til, om saadanne betalinger ° forudsat at de er bevist ° er obligatoriske eller ej, maa det fastslaas, at sagsoegeren ikke kan kraeve, at eventuelle tillaegsforsikringspraemier, han betaler, tages i betragtning som sociale udgifter, da han som lige naevnt under alle omstaendigheder ikke har fremlagt noget bevis for, at de paastaaede betalinger faktisk har fundet sted.

31 Det fremgaar af det ovenfor anfoerte, at sagsoegerens andet anbringende om tilsidesaettelse af forordningens artikel 4, stk. 4, maa forkastes for saa vidt angaar det foerste led, nemlig at der i den anfaegtede afgoerelse ikke er taget hensyn til visse sociale udgifter, uden at det er noedvendigt for Retten at anordne udarbejdelse af den oenskede sagkyndige erklaering.

° Andet led i anbringendet: manglende hensyntagen til § 8 i BBesG

Parternes argumenter

32 Sagsoegeren har for det andet gjort gaeldende, at sagsoegte i sin sammenligning mellem de i Forbundsrepublikken Tyskland oppebaarne indtaegter og det fra Faellesskaberne oppebaarne vederlag naegter at tage hensyn til den nedsaettelse af hans nationale loen, der foretages i medfoer af § 8 i BBesG som direkte foelge af de beloeb, han faar udbetalt af den sagsoegte institution. I medfoer af disse bestemmelser nedsaettes en tjenestemands vederlag, saafremt han oppebaerer en ydelse for den virksomhed, han har udoevet i en international eller overnational institution.

33 Sagsoegeren haevder, at da hans vederlag i absolutte tal nedsaettes ved § 8 i BBesG, maa det beloeb, vederlaget skal sammenlignes med i medfoer af forordningens artikel 4, stk. 4, nedsaettes tilsvarende. Med andre ord fastsaetter saavel § 8 i BBesG som forordningens artikel 4 en regel om nedsaettelse, men med modsatte fortegn. I sagsoegtes sammenlignende beregning i henhold til artikel 4, stk. 4, regnes der med et fradrag paa 1 335,60 DM, dvs. naesten det samme beloeb som det omtvistede fradrag paa 1 356,25 DM ° men det er helt tilfaeldigt. Det vil objektivt vaere urigtigt at sammenligne en bruttoindtaegt, som omfatter sociale udgifter, med en bruttoindtaegt, der ikke goer det. Med hensyn til Kommissionens argument om, at sagsoegeren paaberaaber sig et indtaegtstab, som endnu ikke er konkretiseret, fordi hans arbejdsgiver ikke allerede nu traekker det omtvistede beloeb fra, har sagsoegeren indledningsvis bemaerket, at saafremt hans arbejdsgiver ikke anvender bestemmelserne i § 8 i BBesG paa hans vederlag, vil arbejdsgiveren under alle omstaendigheder stoette sig til disse bestemmelser eller bestemmelserne i § 56 i BeamtVG for at nedsaette de pensionsrettigheder, han har erhvervet under den tyske ordning. Foelgelig vil den godtgoerelse, han har ret til i medfoer af forordningens artikel 4, stk. 1, under alle omstaendigheder medfoere en nedsaettelse af hans tyske vederlag. Han tilfoejer, at det er meget let ved en simpel aktuarmaessig beregning at beregne stoerrelsen af de paagaeldende beloeb. Det kan nemlig ikke forventes af sagsoegeren, at han anlaegger en ny sag herom, i givet fald efter sin pensionering. Hertil kommer, at Kommissionen tager fejl, naar den haevder, at nationale love, der er vedtaget ensidigt, ikke kan goeres gaeldende over for den. Alle de forhold, der skal tages i betragtning i henhold til artikel 4, stk. 4, er nemlig fastsat ensidigt gennem nationale love om arbejdsmarkedet, den offentlige forvaltning eller pensioner.

34 Selv om § 8 i BBesG kan paavirke stoerrelsen af det vederlag, der udbetales til den paagaeldende tjenestemand, er denne bestemmelse ifoelge Kommissionen hidtil ikke blevet anvendt paa sagsoegerens vederlag. Afgoerelsen af 25. april 1991 er alene truffet paa grundlag af oplysningerne paa sagsoegerens loenseddel paa et tidspunkt, hvor de nationale myndigheder ikke havde anvendt § 8 i BBesG paa sagsoegerens vederlag. Sagsoegeren har tillige ikke bevist, at den nationale forvaltningsmyndighed siden da har nedsat hans vederlag efter reglerne i naevnte § 8. Selv om det er for tidligt at tage stilling til dette, er det et spoergsmaal, om Kommissionen er forpligtet til at tage hensyn til fradrag i vederlag, der fastsaettes ensidigt af en medlemsstat, som tager hensyn til et vederlag udbetalt af Faellesskaberne. Under alle omstaendigheder har artikel 4, stk. 4, i forordningen, samt § 8 i BBesG og § 56 i BeamtVG forskellige formaal. Forordningen har til formaal at hindre, at den ansatte efter sin fratraedelse af tjenesten i Faellesskaberne oppebaerer et stoerre vederlag end det, han oppebar i Faellesskabernes tjeneste. § 56 i BeamtVG har til formaal at hindre, at en pensioneret tjenestemand, som vender tilbage til den nationale offentlige forvaltning, i alt oppebaerer et stoerre vederlag end en tjenestemand, der er forblevet i den nationale offentlige tjeneste.

Rettens bemaerkninger

35 I § 8 i BBesG hedder det:

"Saafremt en tjenestemand ... oppebaerer indtaegter fra en international eller overnational institution, nedsaettes hans vederlag. Nedsaettelsen andrager 1,875% (2,14% indtil den 31.12.1991) for hvert helt tjenesteaar, han har vaeret ansat i den paagaeldende internationale eller overnationale institution; han bevarer imidlertid ret til mindst 30% af vederlaget."

36 Retten finder, at sagsoegerens raesonnement, hvorefter den anfaegtede afgoerelse er behaeftet med en retlig mangel, fordi der ikke er taget hensyn til ovennaevnte lovbestemmelser, beror paa et urigtigt grundlag.

37 Lovligheden af den anfaegtede afgoerelse skal nemlig vurderes under hensyn til forholdene, som de forelaa for forvaltningsmyndigheden paa det tidspunkt, da afgoerelsen blev truffet. Foelgelig er det med rette, at Kommissionen i sin vurdering overhovedet ikke har taget hensyn til § 8 i den paagaeldende forbundslov, da det ikke fremgaar af den loenseddel, den fik forelagt af sagsoegeren, at Forbundsindustri- og Forskningsministeriet har nedsat sagsoegerens vederlag. Og det paahviler som naevnt sagsoegeren at bevise rigtigheden af de udgifter, han betaler, og som han oensker, at sagsoegte skal tage hensyn til. Sagsoegeren har i oevrigt udtrykkeligt i processkrifterne, navnlig staevningens punkt 11 og svarene paa Rettens skriftlige spoergsmaal, erkendt, at hans nye arbejdsgiver endnu ikke har afgjort spoergsmaalet, om ovennaevnte § 8 i BBesG skal anvendes paa sagsoegerens vederlag. Foelgelig maa dette argument fra sagsoegeren under alle omstaendigheder, ogsaa selv om det antages, at godtgoerelsen i forordningens artikel 4 kan anses for en indtaegt i henhold til ovennaevnte forbundslovs § 8, forkastes.

38 For saa vidt angaar sagsoegerens argument om, at det blot kraever en aktuarmaessig beregning at beregne de oekonomiske foelger af denne lovgivning, maa det frakendes betydning. Ganske vist kan en aktuarmaessig beregning goere det muligt paa et givet tidspunkt at fastslaa en udskudt nedsaettelse, men en saadan beregning besvarer i sig selv ikke spoergsmaalene om, hvilke retsregler der finder anvendelse, og hvorvidt nedsaettelsen faktisk finder sted. Og dette er de eneste spoergsmaal, der er tale om i den foreliggende sag. Derfor finder Retten ikke, at Kommissionen har begaaet nogen retlig fejl, da den paa grundlag af de foreliggende oplysninger undlod at tage hensyn til § 8 i BBesG, som hidtil endnu ikke er anvendt paa sagsoegerens vederlag.

39 Sagsoegeren har ligeledes gjort gaeldende, at hans nye arbejdsgiver, saafremt han ikke anvender bestemmelserne i ovennaevnte § 8 i BBesG paa hans vederlag, boer anvende § 56 i BeamtVG, som fastsaetter foelgende:

"Saafremt en pensioneret tjenestemand faar udbetalt pension efter ansaettelse ved en international eller overnational institution, nedsaettes hans tyske pension med 2,14% for hvert helt tjenesteaar, han har vaeret beskaeftiget ved den internationale eller overnationale institution ... Ved anvendelsen af foerste led medregnes perioder, for hvilke tjenestemanden har krav paa en godtgoerelse eller en anden ydelse, og hvori han erhverver pensionsrettigheder, selv om han ikke er tjenestegoerende ved den internationale eller overstatslige institution, ved fastsaettelsen af den paagaeldendes tjenestetid ved en saadan institution. Bestemmelsen finder tilsvarende anvendelse paa perioder efter tjenestemandens udtraeden af den internationale eller overnationale institutions tjeneste, saafremt disse tages i betragtning ved beregningen af alderspensionen.

Foerste led finder endvidere anvendelse, saafremt en tjenestemand eller en pensioneret tjenestemand ved fratraeden fra sin stilling ved en international eller overnational institution i stedet for pension modtager et samlet beloeb i fratraedelsesgodtgoerelse eller som ydelse fra en pensionsordning ...".

40 I lighed med § 8 i BBesG tager ovennaevnte bestemmelser sigte paa at nedsaette pensionerne for tjenestemaend, som modtager en pension eller en kapitalydelse fra en international eller overnational institution. Men som tilfaeldet var med § 8 i BBesG, er det under alle omstaendigheder forhastet at paaberaabe sig disse bestemmelser, eftersom det ikke fremgaar af sagens akter, og i oevrigt overhovedet ikke haevdes, at de faktisk er blevet anvendt i sagsoegerens saerlige tilfaelde. Foelgelig maa dette argument fra sagsoegeren under alle omstaendigheder, ogsaa selv om det antages, at godtgoerelsen i forordningens artikel 4 kan anses for en ydelse, der traeder i stedet for en pension i henhold til ovennaevnte forbundslovs § 56, forkastes.

41 Det fremgaar af det ovenfor anfoerte, at anbringendets andet led, hvorefter forvaltningsmyndigheden med urette ikke tog hensyn til foelgerne af § 8 i BBesG eller § 56 i BeamtVG for sagsoegerens vederlag, forkastes.

° Tredje led i anbringendet: manglende hensyntagen til solidaritetsafgiften i anledning af den tyske forening

Parternes argumenter

42 Sagsoegeren har for det tredje gjort gaeldende, at sagsoegte har undladt at fratraekke den "solidaritetsafgift i anledning af den tyske forening", som sagsoegeren skal betale, fra sagsoegerens tyske bruttovederlag. Dette bidrag er ikke en skat og boer betragtes som en "social udgift" i henhold til forordningens artikel 4, stk. 4. Derfor boer det ifoelge sagsoegeren traekkes fra bruttovederlaget. Under alle omstaendigheder kan bidraget, hvis det antages, at det kan ligestilles med en skat, ikke tages i betragtning som en skat ved anvendelsen af forordningens artikel 4, stk. 4, uden at forbuddet mod forskelsbehandling tilsidesaettes. Det betyder nemlig mindre, om der er tale om en skat, eller om et bidrag, der kan ligestilles med en skat. Bidraget har under alle omstaendigheder en saa specifik og atypisk karakter i forhold til de nationale skattesystemer, at det ikke passer ind i den sammenlignende oversigt over bestemmelsens generelle raekkevidde, der er fastsat ved forordningens artikel 4, stk. 4. Ligebehandlingsprincippet bevirker saaledes, at der ikke kan tages hensyn til en saa specifik og i oevrigt midlertidig foranstaltning. Endvidere har sagsoegte erkendt, at "solidaritetsafgiften" er knyttet til indkomstskatten Men ved vurderingen af bruttoindtaegterne boer der alene tages hensyn til loenindtaegterne og ikke til skatten paa andre indtaegtskilder, f.eks. vaerdipapirer og fast ejendom.

43 Kommissionen har svaret, at den har vedtaget afgoerelsen ca. to maaneder foer indfoerelsen af den omtvistede afgift i den tyske positive ret. Efter afgiftens indfoerelse havde den sagsoegte institution ingen grund til at aendre afgoerelsen, da det omtvistede bidrag ifoelge § 1, stk. 1, i Gesetz zur Einfuehrung eines befristeten Solidaritaetszuschlags und zur AEnderung von Verbrauchssteuer und anderen Gesetzen (lov om indfoerelse af en midlertidig solidaritetsafgift og om aendring af forbrugsafgifterne og af andre love) af 24. juni 1991 (BGBl. 1991, del I, s. 1318, herefter benaevnt "lov af 24.6.1991") er et tillaeg til indkomstskatten. Ifoelge denne lovs § 1, stk. 3, bliver solidaritetsafgiften nemlig fastsat for en givet beskatningsperiode paa grundlag af indkomstskatten. Denne afgift, som i oevrigt kunne vaere erstattet af en forhoejelse af skattesatserne, er saaledes en tillaegsskat i henhold til § 51a, stk. 1, i Einkommensteuergesetz (herefter benaevnt "EStG"), som aendret ved Steueraenderungsgesetz 1991 af 24. juni 1991 (BGBl. 1991, del I, s. 1322, herefter benaevnt "StAEndG 1991"). Som saadan kan der ikke tages hensyn til den ved beregningen af sagsoegerens bruttoindtaegter i den nye arbejdsmaessige situation. At bidraget benaevnes "solidaritetsafgift" og kun opkraeves midlertidigt kan ikke aendre herved. Endelig bemaerkes, dels at ligestillingen af denne afgift, hvis beskaffenhed er fastsat ved tysk ret, med en skat paa ingen maade udgoer en tilsidesaettelse af forbuddet mod forskelsbehandling, dels at den af Faellesskabet udbetalte godtgoerelse ikke er underkastet national beskatning, hvorfor den ikke kan paavirke progressionen i denne.

Rettens bemaerkninger

44 I § 1, stk. 1, i lov af 24. juni 1991, bestemmes foelgende:

"Paa grundlag af indkomst- og selskabsskatten opkraeves en solidaritetsafgift som tillaegsbidrag."

45 I stk. 2 hedder det, at bidragspligtige er fysiske personer undergivet indkomstbeskatning, samt fysiske og juridiske personer undergivet selskabsbeskatning. Ifoelge stk. 3 beregnes bidraget for fysiske personer enten paa grundlag af indkomstskatten for hvert af aarene 1991 og 1992 (foerste tilfaelde) eller, saafremt vedkommende skal betale loenskat, paa grundlag af denne skat (andet tilfaelde). Bidraget andrager 3,75% i det foerste tilfaelde og 7,5% i det andet tilfaelde. Sagsoegeren har i svaret paa de skriftlige spoergsmaal, der er stillet ham under sagens tilrettelaeggelse, meddelt Retten, at han har betalt en afgift paa 7,5% paa grundlag af sin skattepligtige indkomst for perioden fra 1. juli 1991 til 30. juni 1992, nemlig 3,75% for hvert af de to skatteaar 1991 og 1992.

46 Endelig paavirker de aendringer, der er foretaget i denne bestemmelse ved en lov af 25. februar 1992, ikke tvistens afgoerelse, hvilket sagsoegte i oevrigt har fremhaevet i svaret paa Rettens skriftlige spoergsmaal.

47 Endvidere hedder det i EStG' s § 51, som aendret ved den af sagsoegte paaberaabte StAEndG 1991, i stk. 1, at

"denne lovs bestemmelser finder tilsvarende anvendelse paa fastsaettelsen og opkraevningen af skat, som beregnes paa grundlag af indkomstskatten (tillaegsskatter)".

48 Denne bestemmelse bevirker saaledes, at samtlige de regler, der gaelder for indkomstskatten, finder anvendelse paa den omtvistede afgift.

49 Retten finder, at det klart fremgaar af ovennaevnte lovbestemmelser under ét, at solidaritetsafgiften i anledning af den tyske forening er af fiskal karakter. Dels opkraeves dette bidrag, der i oevrigt benaevnes tillaegsskat, nemlig som et tillaeg til indkomstskatten eller selskabsskatten, dels er bidraget i medfoer af ovennaevnte § 51a i EStG underkastet samme lovbestemmelser, der finder anvendelse paa det beskatningsmaessige omraade. Sagsoegeren har foelgelig med urette haevdet, at solidaritetsafgiften skal betragtes som social udgift i henhold til forordningens artikel 4, stk. 4, og at den derfor i medfoer af disse bestemmelser boer traekkes fra det bruttovederlag, han oppebaerer i Forbundsrepublikken Tyskland.

50 Sagsoegeren har i oevrigt gjort gaeldende, at selv om det antages, at det paagaeldende bidrag er af skattemaessig karakter, maa det tages i betragtning, at afgiften beregnes paa grundlag af hele den skattepligtige indkomst. Han har som svar paa Rettens skriftlige spoergsmaal anfoert, at paa grund af skatteprogressionen vokser den solidaritetsafgift, som skal betales af den del af vederlaget, der skal fratraekkes i henhold til forordningens artikel 4, og af resten af hans nationale vederlag samt af de oevrige ikke-loenmaessige indtaegter, mere end proportionalt med det paagaeldende beloeb.

51 Dette argument maa frakendes betydning, dels fordi det af forordningen klart fremgaar, at den omtvistede godtgoerelse skal beregnes foer skat, dels fordi sagsoegeren paa ingen maade har haevdet, at godtgoerelsen er medregnet ved beregningen af den skattesats, der faktisk er anvendt paa hans eventuelle oevrige indtaegtskilder.

52 Det fremgaar af det ovenfor anfoerte, at det tredje led i anbringendet, som gaar ud paa, at Kommissionen ikke har taget hensyn til solidaritetsafgiften i anledning af den tyske forening, boer forkastes, uden at det er fornoedent at tage stilling til, om Kommissionen i betragtning af, at den anfaegtede afgoerelse er vedtaget foer indfoerelsen af solidaritetsafgiften, er forpligtet til at tage hensyn til denne afgift ved beregningen af sagsoegerens godtgoerelse i henhold til forordningen.

° Fjerde led i anbringendet: forordningen er ikke fortolket efter sit formaal

Parternes argumenter

53 Sagsoegeren har for det fjerde gjort gaeldende, at der i betragtning af forordningens formaal ved fortolkningen af dens artikel 4 skal tages hensyn til, at hans vederlag efter tysk ret beskattes hoejere end efter faellesskabsretten. Fradraget i forordningens artikel 4, stk. 4, oeges tilsvarende, saaledes at sagsoegeren efter dette fradrag oppebaerer en indkomst efter skat, der er meget mindre end den, han oppebar, da han arbejdede for Faellesskabet, hvilket ikke kan have vaeret faellesskabslovgivers hensigt. I betragtning af de grundlaeggende forskelle mellem faellesskabsordningen og den tyske ordning boer det princip, der laegges til grund ved fortolkningen af artikel 4, stk. 4, vaere princippet om, at en retsakt skal fortolkes efter sit formaal. Og forordningens formaal er at sikre, at vedkommende efter sin udtraeden af tjenesten og, forudsat, at han udoever en ny erhvervsmaessig beskaeftigelse, ikke behandles hverken vaerre eller bedre end inden sin udtraeden af tjenesten. Da dette er lovgivers hensigt, boer der for hver bogfoeringspost og under hensyntagen til de enkelte systemers saerlige traek foretages en sammenligning af alle de ydelser, der kan goeres op i penge, og som er fastsat i hvert af de to systemer. Saafremt disse betingelser overholdes, kan forordningens artikel 4, stk. 4, anvendes helt efter sit formaal trods sine redaktionelle mangler og trods det, at dens bestemmelser ikke altid er hensigtsmaessige. Blandt Faellesskabets skatteordninger er den tyske ordning kendetegnet ved, at dens direkte skattesatser er de hoejeste, og at dette til en vis grad opvejes af et udstrakt system med nedslag, fradragsberettigede omkostninger og skattepraemier, som kan traekkes fra i indkomsten ved beregningen af "den skattepligtige indkomst". Sagsoegtes fortolkning indebaerer, dels at andre elementer end den skat, der betales af den ansattes loennede virksomhed, og som er fradragsberettiget, medregnes som del af hans "bruttovederlag", dels at sagsoegeren, selv om han udoever erhvervsmaessig virksomhed paa fuldtidsbasis, forhindres i at naa op paa et loenniveau svarende til det, han havde, foer han forlod Kommissionen.

54 Sagsoegeren anfoerer i oevrigt, at da sagsoegte ikke har taget stilling til to punkter i klagen og staevningen, boer disse punkter betragtes som godtaget. Det drejer sig dels om fradrag og skatteprogression, dels om de sociale udgifter i forbindelse med sygeforsikringen. Hvad angaar det foerste punkt synes soegsmaalet i betragtning af loensedlen for december 1991 at vaere blevet uden genstand, dels fordi sagsoegte ikke laengere opkraever faellesskabsskat af den omtvistede del af vederlaget, dels fordi sagsoegte tilbagebetaler det for meget opkraevede. Det skal imidlertid stadig afklares, hvilken virkning den nationale skats progression har paa den sammenligning, der skal foretages i henhold til forordningens artikel 4.

55 Kommissionen har bemaerket, at sagsoegerens synspunkt om, at den ansattes oekonomiske situation ikke boer vaere mindre gunstig efter hans udtraeden af tjenesten end foer dette tidspunkt, ikke kan forenes med meningen eller formaalet med forordningens artikel 4, stk. 4. Kommissionen har endvidere ved fastsaettelsen af den godtgoerelse, sagsoegeren kan goere krav paa i medfoer af forordningens artikel 4, stk. 1, taget hensyn til det nationale beskatningssystem. Det tilkommer ikke Kommissionen at vurdere og da slet ikke at korrigere medlemsstaternes skatteordninger paa grundlag af Faellesskabets skatteordning. Det modsatte synspunkt, som forfaegtes af sagsoegeren, er ifoelge forordningens artikel 4, stk. 4, urigtigt og vil i sidste ende foere til en harmonisering af beskatningen af de ansattes godtgoerelser, som Kommissionen ikke har kompetence til.

56 Endelig finder Kommissionen det korrekt, at den har lagt beloebet 8 681,66 DM til grund som bruttoindtaegter i henhold til forordningens artikel 4, stk. 4. Kommissionen anfoerer, at klagepunktet over, at institutionen har opkraevet faellesskabsskat ogsaa af den del af godtgoerelsen, der er trukket fra, savner grundlag. Kommissionen har, selv om det erkendes, at det ikke fremgaar af den anfaegtede afgoerelse, trukket faellesskabsskatten, dvs. 10%, fra det beloeb, med hvilket godtgoerelsen er nedsat.

Rettens bemaerkninger

57 Retten skal indledningsvis fastslaa, at parterne saavel i deres besvarelser af Rettens skriftlige spoergsmaal som under den mundtlige forhandling har erkendt, at sagsoegtes naermere oplysninger ikke har fjernet soegsmaalsgenstanden, for saa vidt soegsmaalet vedroerer det bidrag til faellesskabsskatten, der er opkraevet af den omtvistede del af godtgoerelsen. Retten skal derfor tage stilling til hele det fjerde led i sagsoegerens anbringende.

58 I denne forbindelse finder Retten, at da den tekst, der skal fortolkes, nemlig reglerne i forordningens artikel 4, stk. 4, fastsaetter, at der ved bestemmelsen af det vederlag, der skal udbetales til sagsoegeren i medfoer af artikel 4, stk. 1, skal tages hensyn til vederlaget inden fradraget af skat, maa sagsoegerens argumentation, ifoelge hvilken der skal tages hensyn til den kumulative virkning af skatteprogressionen, forkastes. I modsaetning til, hvad sagsoegeren har gjort gaeldende under henvisning til det tyske skattesystems staerke progression, beror anvendelsen af forordningens bestemmelser til dels noedvendigvis paa de nationale skattesystemer, uanset at disse er indbyrdes forskellige.

59 Ej heller finder Retten, at faellesskabslovgiver har set bort fra ligebehandlingsprincippet, da det blev bestemt, at godtgoerelsen i henhold til forordningens artikel 4, stk. 4, skulle fastsaettes foer fradrag af skat, idet denne regel skal ses i lyset af bestemmelsen i artikel 13 i protokollen om privilegier og immuniteter i De Europaeiske Faellesskaber vedroerende fritagelsen for national indkomstskat. Foelgelig maa argumentet om, at sagsoegtes fortolkning af forordningen er diskriminerende, forkastes.

60 Det fremgaar af det ovenfor anfoerte, at det fjerde og sidste led i det andet anbringende til stoette for paastanden om annullation af afgoerelsen af 25. april 1991 ° som gaar ud paa, at det er med urette, at sagsoegte ikke ved forordningens anvendelse paa sagens faktiske omstaendigheder har fortolket den efter sit formaal ° maa forkastes.

61 Det fremgaar af ovenstaaende, at sagsoegerens andet annullationsanbringende maa forkastes for saa vidt angaar samtlige fire led, og at paastanden om annullation af afgoerelsen af 25. april 1991 saaledes ikke kan tages til foelge.

Paastanden om annullation af afgoerelsen af 3. maj 1991 om sagsoegerens udelukkelse fra den faelles sygesikringsordning

62 Sagsoegeren er ved den anfaegtede afgoerelse af 3. maj 1991 blevet udelukket fra den faelles sygesikringsordning. Under den skriftlige forhandling har sagsoegeren paaberaabt sig tre anbringender til stoette for paastanden om annullation af naevnte afgoerelse. Han goer gaeldende, at afgoerelsen mangler begrundelse, og at den tilsidesaetter princippet om beskyttelse af den berettigede forventning samt bestemmelserne i forordningens artikel 4, stk. 6. Under den mundtlige forhandling har sagsoegeren udtrykkeligt frafaldet anbringendet om tilsidesaettelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning. Derfor skal Retten tage stilling til de to af sagsoegeren paaberaabte annullationsanbringender.

Anbringendet om, at den anfaegtede afgoerelse mangler begrundelse

Parternes argumenter

63 Sagsoegeren har gjort gaeldende, at afgoerelsen i strid med vedtaegtens artikel 25, stk. 2, mangler begrundelse. Kommissionen har begrundet den anfaegtede afgoerelse, hvorved han udelukkes fra den faelles sygesikringsordning, med, at sagsoegeren er omfattet af en anden obligatorisk sygeforsikringsordning i henhold til den i den nationale ret fastsatte "Beihilfe"-ordning for tjenestemaend. I modsaetning til hvad der anfoeres i den anfaegtede afgoerelse, bestrider sagsoegeren, at "de ydelser, der i overensstemmelse hermed udbetales til den tyske tjenestemand, kan ligestilles med ydelserne fra en normal sygeforsikringskasse". Det er nemlig paa grundlag af de gaeldende bestemmelser let at bevise, at ydelserne i henhold til den tyske "Beihilfe"-ordning ikke svarer til ydelserne i henhold til en almindelig sygeforsikringsordning. I oevrigt har Kommissionen, idet den anfaegtede afgoerelse indskraenker sig til at gengive ordlyden af forordningens artikel 4, stk. 6, paa ingen maade forklaret, hvorledes den er naaet frem til disse konstateringer. I betragtning af de store ekstraomkostninger, Kommissionens afgoerelse vil medfoere for sagsoegeren, boer begrundelsespligten her mindst svare til begrundelsespligten i forbindelse med en afgoerelse, der medfoerer direkte oekonomiske tab, saaledes at den anfaegtede afgoerelse maa betragtes som utilstraekkeligt begrundet.

64 Kommissionen har bemaerket, at der ganske vist i den anfaegtede afgoerelse fejlagtigt henvises til artikel 4, stk. 6, i Raadets forordning (EKSF, EOEF, Euratom) nr. 3518/85 af 12. december 1985 om indfoerelse af saerlige foranstaltninger vedroerende tjenestemaends udtraeden af tjeneste i De Europaeiske Faellesskaber i anledning af Spaniens og Portugals tiltraedelse (EFT L 335, s. 56, herefter benaevnt "forordning nr. 3518/85"). Men da indholdet af disse bestemmelser er identisk med indholdet af bestemmelserne i forordningens artikel 4, stk. 6, er det aabenbart, at der er tale om en faktisk fejl. Med dette forbehold har den begrundelsespligt, som paalaegges faellesskabsmyndighederne, til formaal at give afgoerelsens adressat oplysninger, der er tilstraekkelige til at fastslaa, om afgoerelsen er rigtig, og at goere det muligt for Faellesskabets retsinstanser at udoeve deres kontrol (Rettens dom i sagen Hanning mod Parlamentet, a.st.). Og den anfaegtede afgoerelse opfylder begge krav.

Rettens bemaerkninger

65 Den anfaegtede afgoerelse, som er genstand for sagens anden paastand, er affattet saaledes:

"Det fremgaar af den af Dem fremsendte loenseddel af 10. april 1991, at De er ansat som tjenestemand i Forbundsrepublikken Tysklands Forsknings- og Teknologiministerium.

I denne egenskab er De omfattet af den i den nationale lovgivning fastsatte stoetteordning.

Foelgelig maa jeg desvaerre meddele Dem, at De ikke kan opretholde Deres medlemskab af den faelles sygesikringsordning.

Ifoelge Raadets forordning nr. 3518/85 (artikel 4, stk. 6) har man kun ret til ydelser fra den faelles sygesikringsordning, saafremt man ikke er daekket af en anden ved lov fastsat sygeforsikringsordning.

Ansaettelsesmyndigheden finder, at de ydelser, der sikres ved den lovfaestede ordning (nemlig foerst og fremmest daekning af sygdomsrisikoen) ° saa vidt den ved ° er sammenlignelige med ydelserne fra en almindelig social sikringsordning, saaledes at betingelserne for daekning under den faelles sygesikringsordning ikke er opfyldt."

Afgoerelsen slutter med en oplysning til adressaten om, at han senere fra den kompetente tjeneste vil faa tilsendt et notat med virkning pr. 1. juni 1991.

66 Retten fastslaar ved gennemlaesning af den anfaegtede afgoerelse, at denne klart angiver, hvilken foranstaltning der traeffes, fra hvilket tidspunkt den har virkning samt dens retsgrundlag. I den forbindelse er det uomtvisteligt, at der i afgoerelsen fejlagtigt henvises til forordning nr. 3518/85. Men denne fejl er, hvor beklagelig den end er, uden betydning, idet den i den foreliggende sag ikke har hindret den paagaeldende i effektivt at goere sine rettigheder gaeldende. Dels kendte sagsoegeren som sagt udmaerket den gaeldende bestemmelse, idet han selv anmodede om at blive omfattet af den. Dels er indholdet af den bestemmelse, som der fejlagtigt henvises til i den anfaegtede afgoerelse, identisk med indholdet af den bestemmelse, der er relevant i den foreliggende sag. Kun anvendelsesomraaderne er forskellige, mens indholdet og opbygningen er identiske. Den regel, som finder anvendelse paa sagsoegeren, vedroerer alene midlertidigt ansatte, mens den regel, der henvises til i den anfaegtede afgoerelse, alene vedroerer tjenestemaend, ikke midlertidigt ansatte. Bortset fra dette er bestemmelserne i de to forordninger helt identiske, og de har i oevrigt samme placering i forordningernes dispositive del. Skrivefejlen er saaledes under de foreliggende omstaendigheder uden betydning.

67 Med hensyn til henvisningen til ydelsernes aekvivalens er spoergsmaalet ikke, om der er givet en begrundelse, eller om begrundelsen er tilstraekkelig, men om, hvorvidt afgoerelsen er korrekt. Dette spoergsmaal vil blive behandlet af Retten under behandlingen af det andet annullationsanbringende.

68 Det fremgaar af det ovenfor anfoerte, at det foerste annullationsanbringende vedroerende afgoerelsen af 3. maj 1991, der udelukker sagsoegeren fra den faelles sygesikringsordning, nemlig anbringendet om, at den anfaegtede afgoerelse mangler begrundelse, maa forkastes.

Anbringendet om, at der er sket tilsidesaettelse af forordningens artikel 4, stk. 6

Parternes argumenter

69 Sagsoegeren har gjort gaeldende, at han kun mister sine rettigheder i henhold til forordningens artikel 4, stk. 6, saafremt tre betingelser er opfyldt, nemlig at han er daekket af en anden sygeforsikringsordning, at denne ordning er fastsat ved lov eller administrativt, og endelig at ordningen svarer til De Europaeiske Faellesskabers sygesikringsordning, jf. sagsoegtes eget ordvalg til stoette for udsagnet om, at den anfaegtede afgoerelse er "begrundet".

70 I den foreliggende sag er ingen af de tre ovennaevnte betingelser opfyldt. Som national tjenestemand er sagsoegeren nemlig i medfoer af bog V, § 6, i SGB udelukket fra den nationale sygeforsikringsordning. Han er ikke forpligtet til at tilslutte sig denne sygeforsikringsordning, og han kan i oevrigt ikke tilslutte sig den, selv ikke ved at indbetale de paagaeldende bidrag. Til gengaeld er den tyske "Beihilfe"-ordning ikke en sygeforsikringsordning i henhold til forordningens artikel 4, stk. 6, idet den ikke yder fuldstaendig daekning. Ved at betegne "Beihilfe"-ordningen for tyske tjenestemaend som en sygeforsikring har sagsoegte misforstaaet bestemmelsen i § 1, stk. 1, andet punktum, i Allgemeine Verwaltungsvorschrift ueber die Gewaehrung von Beihilfen in Krankheits-, Geburts- und Todesfaellen (almindelige gennemfoerelsesbestemmelser vedroerende stoetten til tjenestemaend i tilfaelde af sygdom, barsel og doedsfald, herefter benaevnt "de almindelige gennemfoerelsesbestemmelser"), som er den eneste relevante bestemmelse, idet det er en fejl, naar sagsoegte paaberaaber sig § 79 i Bundesbeamtengesetz (lov om forbundstjenestemaend, herefter benaevnt "BBG"). Det hedder nemlig udtrykkeligt i de almindelige gennemfoerelsesbestemmelser, at "stoetten supplerer ... den private forsikring, som skal betales over den almindelige loen". Det fremgaar heraf, at den sikringsordning, sagsoegeren er omfattet af i medfoer af national ret, blot er et supplement, en "Beihilfe", der af arbejdsgiveren betales til daekning af sygdomsrisici, som sagsoegeren principielt selv skal forsikre sig imod for egen regning. Der er ikke tale om en praktisk talt fuldstaendig forsikring som den, der er fastsat i vedtaegtens artikel 72. Derfor kan de to ordninger ikke betragtes som aekvivalente. I oevrigt har sagsoegte selv foelt sig foranlediget til at kalde den ordning, sagsoegeren er omfattet af efter tysk ret, for en "bidragsordning", hvor arbejdsgiveren bidrager til daekning af laegeomkostninger, og ikke for en "sygeforsikringsordning". Sagsoegtes forsoeg paa at fastslaa betydningen af forordningens artikel 4, stk. 6, ved at fortolke bestemmelsen helt bogstaveligt, er doemt til at mislykkes, om ikke for andet, saa fordi faellesskabslovgiver i al den tid, det omtvistede problem har eksisteret, konstant har aendret de anvendte udtryk uden dermed at ville give disse en anden betydning, jf. udviklingen i affattelsen af den eneste artikel, stk. 1a, foerste afsnit, i vedtaegtens bilag IV vedroerende fremgangsmaaden for indroemmelse af den i artikel 41 og 50 i vedtaegten naevnte godtgoerelse.

71 Den "Beihilfe", der sikres tjenestemaendene, er efter den betydning, som tillaegges det tyske udtryk i daglig tale, ikke en ved lov eller administrativt fastsat sygeforsikringsordning. I daglig tale ligesom i juridisk sprogbrug er udtrykket "en ved lov eller administrativt fastsat sygeforsikringsordning" udtryk for modsaetningen mellem en "ved lov fastsat" sygeforsikring og en "privat" sygeforsikring, og den "Beihilfe", tjenestemaend er sikret efter national ret, maa helt klart hoere til de private sygeforsikringsordninger. For saa vidt angaar forordningens artikel 4, stk. 6, maa det antages, at lovgiver i tankerne har haft en statslig og frit tilgaengelig sygeforsikringsordning, som principielt sikrer fuldstaendig daekning, men ikke en stoetteordning, der kun gaelder internt i virksomheden, ogsaa selv om den paagaeldende arbejdsgiver er staten selv. For at fastslaa raekkevidden af forordningens artikel 4, stk. 6, maa der laegges vaegt ikke paa de enkelte ord, som i oevrigt er forskellige i de forskellige sproglige versioner af forordningen, men paa formaalet med bestemmelsen. I den forbindelse er sagsoegtes fortolkning, ifoelge hvilken den paagaeldende bestemmelse blot er en saerlig anvendelse af vedtaegtens artikel 72, stk. 4, andet afsnit, fejlagtig. Disse bestemmelser vedroerer nemlig muligheden for at kumulere sygeforsikringer, men ikke den omtvistede mulighed for udelukkelse fra den faelles sygesikringsordning. Irrelevant er ogsaa henvisningen til Domstolens dom af 12. december 1989 i sagen Kontogeorgis mod Kommissionen (sag C-163/88, Sml. s. 4189) og sagsoegtes fortolkning af den omtvistede forordning, der bygger paa vedtaegtens artikel 72, stk. 1a ° som har et andet formaal end forordningen ° og i analogi hermed paa Raadets forordning (EOEF, Euratom, EKSF) nr. 259/68 af 29. februar 1968 om saerlige midlertidige foranstaltninger for tjenestemaend i Kommissionen (EFT 1968 I, s. 30, herefter benaevnt "forordning nr. 259/68"), idet de foranstaltninger, der er truffet i medfoer af denne forordning, er obligatoriske foranstaltninger, som i givet fald er truffet mod de paagaeldendes vilje.

72 I henhold til § 14, stk. 1, i de almindelige gennemfoerelsesbestemmelser er stoettesatsen, saaledes som sagsoegte i oevrigt selv erkender, principielt paa 50%, mens den i den faelles sygesikringsordning er paa 80-100%. Endvidere omfatter faellesskabsordningen en udligningsgodtgoerelse, jf. vedtaegtens artikel 72, stk. 3, og et meget smidigere loft. Endelig maa der tages hensyn dels til den efter national ret fastsatte forpligtelse til at tegne tillaegsforsikring, dels til situationen for de ydelsesberettigede, saaledes at de to ordninger overhovedet ikke kan sammenlignes.

73 Ifoelge Kommissionen maa det i betragtning af aanden i og formaalet med forordningens artikel 4, stk. 6, undersoeges, om den "Beihilfe"-ordning, der er fastsat for tjenestemaend i den tyske sociallovgivning, udgoer en "anden sygeforsikringsordning" i den i artikel 4, stk. 6, anfoerte betydning. Disse bestemmelsers eksistensberettigelse er, at de forhindrer, at en tidligere ansat uden videre fortsat er omfattet af den i vedtaegtens artikel 72 fastsatte faelles sygesikringsordning. Dels skal de oevrige obligatoriske sikringssystemer i henhold til forordningens artikel 4, stk. 6, ikke alene forstaas som de nationale socialsikringsordninger. Saaledes udgoer den tyske sygeforsikringsordning for den offentlige tjeneste en "ved lov eller administrativt fastsat sygeforsikringsordning" i henhold til forordningens artikel 4, stk. 6, idet den stoette, som sagsoegeren modtager, bygger paa en lovbestemmelse, nemlig § 79 i BBG, sammenholdt med de almindelige bestemmelser for gennemfoerelse af denne artikel. Ifoelge oplysningerne fra forbundsindenrigsministeren er den "Beihilfe", der ifoelge national ret ydes tjenestemaend, "en sygeforsikring for tjenestemaend, som tager hensyn til, at tjenestemaend ikke er daekket af en ved lov eller administrativt fastsat sygeforsikringsordning". Endvidere kan man ikke tilslutte sig sagsoegerens synspunkt, naar han goer gaeldende, at de to sikringssystemer, der skal sammenlignes, skal vaere aekvivalente. Udtrykket "daekkes" i forordningens artikel 4, stk. 6, betyder ikke noedvendigvis, at de to sygeforsikringsordninger skal sikre den ansatte samme daekningsgrad. Havde man oensket aekvivalente sikringssystemer, kunne og burde dette fremgaa af forordningen. Til sammenligning hedder det i vedtaegtens artikel 72, foerste punktum, at en tjenestemands aegtefaelle kan modtage ydelser i henhold til den faelles sygesikringsordning, naar denne "ikke er berettiget til ydelser af samme art og stoerrelse i henhold til enhver anden lovmaessig eller administrativ bestemmelse". Forordningens artikel 4, stk. 6, indeholder, lige saa lidt som andre bestemmelser gaeldende for tidligere ansatte, f.eks. artikel 2, stk. 6, i Raadets forordning (EKSF, EOEF, Euratom) nr. 2150/82 af 28. juli 1982 om indfoerelse af saerlige og midlertidige foranstaltninger vedroerende tjenestemaends udtraeden af tjenesten i De Europaeiske Faellesskaber som foelge af Den Hellenske Republiks tiltraedelse (EFT L 228, s. 1), denne passus.

74 Ved fortolkningen af de paagaeldende bestemmelser finder Kommissionen, at der maa henvises til ovennaevnte forordning nr. 259/68, ifoelge hvilken det afgoerende er, at den paagaeldende tjenestemand ikke kan "vaere forsikret mod sygdomsrisici i henhold til en anden ordning". Og ifoelge artikel 11 i Raadets forordning nr. 422/67/EOEF af 25. juli 1967 om loenningsregulativ for Kommissionens formand og medlemmer og for Domstolens praesident, dommere, generaladvokater og justitssekretaer (EFT 1967, s. 199, herefter benaevnt "forordning nr. 422/67"), som aendret ved Raadets forordning (EKSF, EOEF, Euratom) nr. 2163/70 af 27. oktober 1970 (EFT 1970 III, s. 646), finder vedtaegtens artikel 72 ikke anvendelse "ved daekning af risici, som allerede er daekket ved en anden social sikringsordning, som det tidligere medlem af Kommissionen eller Domstolen maatte vaere omfattet af". I ovennaevnte dom i Kontogeorgis-sagen har Domstolen fastslaaet, at tilslutning til faellesskabsordningen er udelukket, "saafremt der haves daekning for en sygdomsrisiko i henhold til en national ordning, idet satserne for godtgoerelse eller vilkaarene i oevrigt for godtgoerelse i henhold til den nationale ordning herved er uden betydning". Denne dom kan ligeledes benyttes til fortolkning af forordningens artikel 4, stk. 6, som har samme formaal som artikel 11 i forordning nr. 422/67, selv om ordlyden afviger lidt.

75 De tidligere ansattes retsstilling er i oevrigt blevet forbedret, idet den ansatte ifoelge artikel 5, stk. 6, i ovennaevnte forordning nr. 259/68, var udelukket fra den faelles sygesikringsordning, naar han havde mulighed for at tilslutte sig en anden sygeforsikringsordning. Andre forordninger indeholder i oevrigt bestemmelser, der er identiske med sidstnaevnte. Dette gaelder f.eks. bestemmelserne i artikel 3, stk. 6, i Raadets forordning (Euratom, EKSF, EOEF) nr. 2530/72 af 4. december 1972 om indfoerelse af saerlige og midlertidige foranstaltninger vedroerende ansaettelse af tjenestemaend i De Europaeiske Faellesskaber som foelge af nye medlemsstaters tiltraedelse samt tjenestemaends udtraeden af tjenesten i disse Faellesskaber (EFT 1972, 1.-8. december, s. 11, herefter benaevnt "forordning nr. 2530/72"). I oevrigt er sagsoegerens udelukkelse fra den faelles sygesikringsordning ifoelge Kommissionen midlertidig, idet den kun gaelder indtil det tidspunkt, hvor han udoever sine pensionsrettigheder.

Rettens bemaerkninger

76 I forordningens ovennaevnte artikel 4, stk. 6, hedder det, at den godtgoerelsesberettigede fortsaetter med at vaere omfattet ogsaa af den faelles sociale sikringsordning, saafremt han indbetaler bidragene til denne og ikke "daekkes af en anden ved lov eller administrativt fastsat sygeforsikringsordning".

77 Som naevnt er tyske tjenestemaend ikke omfattet af sociallovbogen. Men i medfoer af forbundsstatens bistands- og beskyttelsespligt over for sine egne ansatte er disse omfattet af et socialt sikringssystem, som kommer til udtryk ved udbetaling af "Beihilfe". Det spoergsmaal, Retten skal tage stilling til, er, om et saadant beskyttelsessystem, der ganske vist ikke er afhaengigt af bidrag, men hvis ydelser haevdes at vaere mindre gunstige end de ydelser, som saedvanligvis udbetales i henhold til en ved lov fastsat socialsikringsordning ° navnlig faellesskabsordningen ° saaledes at det ifoelge sagsoegeren er noedvendigt at tegne en personlig forsikring, frembyder samme karakteristika som en ved lov eller administrativt fastsat sygeforsikringsordning i den i forordningens artikel 4, stk. 6, omhandlede betydning.

78 De relevante bestemmelser er dels § 79 i BBG, dels § 1, stk. 1, i de almindelige bestemmelser til gennemfoerelse af denne paragraf.

79 I § 79 i BBG hedder det:

"Arbejdsgiveren varetager inden for tjeneste- og tillidsforholdet tjenestemandens og hans families interesser, ogsaa i tiden efter tjenestemandens udtraeden af tjenesten. Arbejdsgiveren beskytter tjenestemanden under hans udfoerelse af tjenesten og som tjenestemand."

80 § 1, stk. 1, i de almindelige gennemfoerelsesbestemmelser, fastsaetter foelgende:

"Denne bestemmelse gaelder for ydelse af stoette i tilfaelde af sygdom, barsel og doedsfald samt i forbindelse med forebyggende helbredsundersoegelser og vaccination. Stoetten supplerer i disse tilfaelde den private forsikring, som skal betales over den almindelige loen."

81 I stk. 3 hedder det, at den paagaeldende rettighed ikke kan overdrages, og ej heller overgaar ved arv, og at den ikke kan pantsaettes eller vaere genstand for arrest eller udlaeg. Ifoelge § 14 er stoetten lig med 50% af udgifterne vedroerende den forsikrede selv, dog 70%, saafremt den forsikrede har forsoergerpligt over for mindst to boern, 70% af udgifterne vedroerende aegtefaellen og 80% af udgifterne vedroerende boern, over for hvem han har forsoergerpligt. I den foreliggende sag har sagsoegeren i besvarelse af Rettens skriftlige spoergsmaal erkendt, at han i betragtning af sin familiemaessige situation faar godtgjort enten 70% af de faktiske udgifter vedroerende ham selv og aegtefaellen eller 80% af de faktiske udgifter vedroerende hans boern. Sagsoegeren har dog i samme svar fremhaevet, at refusionslofterne i faellesskabsordningen og "Beihilfe"-ordningen ikke kan sammenlignes.

82 Retten udleder af ovennaevnte bestemmelser under ét, i hvert fald saaledes som de kan anvendes og bliver anvendt i den foreliggende sag, at "Beihilfe"-ordningen frembyder samtlige de karakteristika, som en ved lov eller administrativt fastsat sygeforsikringsordning i den i ovennaevnte forordnings artikel 4, stk. 6, omhandlede betydning frembyder. Dels hviler ordningen paa et offentligretligt grundlag, dels kan sagsoegeren under ingen omstaendigheder med rette goere gaeldende, at ydelserne ikke er sammenlignelige med ydelser i henhold til en almindelig social sikringsordning, idet han efter eget udsagn har forsoergerpligt over for to boern og derfor uden at betale nogen form for bidrag kan faa godtgjort henholdsvis 70% og 80% af sine udgifter, hvilket han i oevrigt udtrykkeligt har bekraeftet i besvarelsen af Rettens skriftlige spoergsmaal.

83 Som Kommissionen med rette har fremhaevet, kan de bestemmelser, der skal fortolkes, sammenholdes dels med bestemmelserne i artikel 5, stk. 6, i ovennaevnte forordning nr. 259/68, dels med bestemmelserne i artikel 3, stk. 6, i ovennaevnte forordning nr. 2530/72. Endelig kan de sammenholdes med bestemmelserne i artikel 11 i ovennaevnte forordning nr. 422/67 i den affattelse, der var gaeldende paa tidspunktet for den anfaegtede afgoerelse.

84 Domstolen har ved fortolkningen af sidstnaevnte bestemmelser fundet,

"at det efter ordlyden af artikel 11, stk. 2, i loenningsregulativet er udelukket, at tidligere medlemmer er tilsluttet den faelles sygesikringsordning, naar der er tale om daekning af risici, som allerede er daekket af en anden social sikringsordning, idet omfanget af og vilkaarene for daekning i henhold til sidstnaevnte ordning herved er uden betydning. Faktisk skal begrebet 'risici' i artikel 11, stk. 2, forstaas som omfattende de tre typer risici (sygdom, erhvervssygdom og ulykker), der naevnes i stk. 1 i samme artikel ...

Artikel 11, stk. 2, svarer hermed til bestemmelsen i vedtaegtens artikel 72, stk. 2a, hvorefter tidligere tjenestemaend, som er fratraadt Faellesskabernes tjeneste, foer de er fyldt 60 aar, er omfattet af den faelles sygesikringsordning 'paa betingelse af, at de ikke kan daekkes af en anden offentlig sygeforsikringsordning' . Heraf foelger, at ... ordningen for tidligere medlemmer ... [svarer] til ordningen for tjenestemaend, som er fratraadt Faellesskabernes tjeneste, foer de er fyldt 60 aar.

Artikel 11, stk. 2 ... ville kun kunne fortolkes paa den af sagsoegeren forfaegtede maade, saafremt bestemmelsen indeholdt et kriterium for ligestilling, for saa vidt angaar omfanget af og vilkaarene for daekning gennem faellesskabsordningen og den gaeldende nationale socialsikringsordning svarende til det kriterium, som faellesskabslovgiver har indsat i artikel 72, stk. 1, i vedtaegten, hvorefter en tjenestegoerende tjenestemands aegtefaelle er omfattet af den faelles ordning, 'naar vedkommende [aegtefaelle] ikke er berettiget til ydelser af samme art og stoerrelse i henhold til enhver anden lovmaessig eller administrativ bestemmelse' " (ovennaevnte Kontogeorgis-dom, praemis 7, 8 og 9).

85 Derfor finder de fortolkningsprincipper, Domstolen har opstillet i denne dom, som haevdet af Kommissionen, analog anvendelse paa den foreliggende sag, henset til ligheden med de for sagen her relevante bestemmelser. Dette indebaerer afvisning af sagsoegerens synspunkt, hvorefter der boer opstilles en regel om ydelsernes aekvivalens.

86 Det fremgaar af det ovenfor anfoerte, at sagsoegerens andet annullationsanbringende vedroerende afgoerelsen af 3. maj 1991, hvorved han blev udelukket fra den faelles sygesikringsordning, maa forkastes.

87 Det fremgaar af ovenstaaende, at da Retten har forkastet begge sagsoegerens annullationsanbringender til stoette for paastanden om annullation af afgoerelsen af 3. maj 1991, hvorved han blev udelukket fra den faelles sygesikringsordning, kan denne paastand ikke tages til foelge.

Erstatningspaastanden

Parternes argumenter

88 Sagsoegeren har kraevet erstatning for tabet som foelge af sagsoegtes retsstridige adfaerd (Domstolens dom af 12.7.1957, forenede sager 7/56 og 3/57-7/57, Algera m.fl. mod Den Faelles Forsamling, Sml. 1954-1964, s. 45, org. ref.: Rec. s. 81). Med hensyn til opgoerelsen af det tab, sagsoegeren kraever erstattet, anfoerer han, at der er tale om det oekonomiske tab, og ikke den ikke-oekonomiske skade, som det fejlagtigt er anfoert i staevningen. Betingelserne for at kunne goere erstatningskrav gaeldende er, at tabet er reelt, at der er aarsagsforbindelse mellem det paaberaabte tab og den adfaerd, der laegges institutionen til last, og at denne adfaerd er ulovlig (Domstolens dom af 28.4.1971, sag 4/69, Luetticke mod Kommissionen, Sml. 1971, s. 73, org. ref.: Rec. s. 325). Den manglende begrundelse af afgoerelsen af 25. april 1991 bevirkede dels, at sagsoegeren ikke havde mulighed for at tilpasse sin faglige adfaerd til situationen, dels at han forledtes til forgaeves at praestere visse ydelser. Foelgelig kan sagsoegeren kraeve disse ydelser godtgjort. Paa grund af den maanedlange usikkerhed med hensyn til sygesikringen risikerede han enten at komme til at tegne en tillaegsforsikring, som senere kunne vise sig overfloedig, eller at staa uden fuldstaendig social sikring. Denne usikkerhed var saerlig utaalelig, fordi hans soen i samme periode skulle gennemgaa to dyre operationer, og fordi hans to boern skulle tilmeldes universitetet. Men til denne tilmelding kraevedes dokumentation for medlemskab af en sygesikringsordning, idet han i modsat fald skulle tegne en personlig forsikring. Derfor er han ligeledes berettiget til at faa erstattet dette tab. Sagsoegtes paastand om, at han for sent havde givet meddelelse om, at hans administrative forhold var aendret, er forkert, for saa vidt som han ikke kunne give oplysninger om sin loen, foer hans nye arbejdsgiver kendte stoerrelsen heraf og gav ham sikre oplysninger herom. Den paastaaede forsinkelse har i oevrigt ingen indflydelse paa aarsagsforbindelsen mellem den begaaede fejl og det paastaaede tab, idet den paagaeldende fejl, som skyldes de anfaegtede afgoerelser, ikke kan vaere begaaet foer vedtagelsen af disse. Endelig har sagsoegeren som svar paa Rettens skriftlige spoergsmaal gjort gaeldende, at Kommissionens to afvisningsindsigelser er ubegrundede.

89 Ifoelge Kommissionen maa erstatningskravet afvises fra paakendelse, da det ikke fremgaar af sagsoegerens klage, og da paastanden om et oekonomisk tab i stedet for den oprindelige paastand om en ikke-oekonomisk skade udgoer en vaesentlig aendring af paastandene i staevningen, saaledes at denne ikke laengere opfylder kravene i procesreglementets artikel 44, stk. 2. Ifoelge Kommissionen forudsaetter retten til at faa godtgjort en ikke-oekonomisk skade, at der foreligger en ulovlig retsakt, hvilket ikke er tilfaeldet i sagen, idet den anfaegtede afgoerelse er behoerigt begrundet. I oevrigt foreligger der ikke noget tab, som sagsoegte har fremkaldt og skal erstatte. Sagsoegeren kunne, hvis han i tide havde meddelt Kommissionen oplysningerne om sine aendrede forhold, fra begyndelsen have tilrettelagt sine tjenstlige forpligtelser i Tyskland efter eget oenske. Omvendt gaelder det, at sagsoegeren, ved foerst sent at fremlaegge oplysningerne, samtidig har forsinket Kommissionens beslutningstagning. Sagsoegeren kunne ligeledes have faaet afklaret sin situation med hensyn til sygesikring ved i tide at give Kommissionen oplysningerne om sine aendrede forhold.

Rettens bemaerkninger

90 Den tredje paastand i staevningen, som vedroerer erstatning for det paastaaede tab, bygger paa ulovligheden af de anfaegtede afgoerelser, som ifoelge sagsoegeren udgoer en tjenstlig fejl, der medfoerer erstatningsansvar for faellesskabsinstitutionerne, navnlig paa grund af afgoerelsernes mangel paa begrundelse, som har medfoert usikkerhed og har givet anledning til visse udgifter.

91 Da paastanden og anbringenderne om annullation dels af afgoerelsen af 25. april 1991 i henhold til forordningens artikel 4, stk. 4, dels af afgoerelsen af 3. maj 1991, hvorved sagsoegeren udelukkes fra den faelles sygesikringsordning, og navnlig anbringenderne om en paastaaet mangel paa begrundelse, i det hele er blevet forkastet af Retten, kan sagsoegeren ikke paaberaabe sig, at der foreligger en tjenstlig fejl, der kan medfoere erstatningsansvar uden for kontraktforhold for De Europaeiske Faellesskaber. I virkeligheden skyldes det paastaaede tab, saafremt et saadant maa anses for bevist, under alle omstaendigheder den forsinkelse, uanset grunden hertil, med hvilken sagsoegeren har meddelt Kommissionen, at hans forhold var aendret. Der er saaledes ikke tale om noget tab, som Kommissionen har foraarsaget, eller som Kommissionen skal erstatte eller godtgoere. Paastanden om erstatning maa foelgelig under alle omstaendigheder forkastes, uden at Retten behoever at tage stilling til sagsoegtes afvisningsindsigelser.

92 Det fremgaar af det ovenfor anfoerte, at erstatningspaastanden og foelgelig ogsaa de oevrige paastande maa forkastes.

Afgørelse om sagsomkostninger

Sagens omkostninger

93 Under den mundtlige forhandling har sagsoegeren anmodet om anvendelse paa den foreliggende sag af procesreglementets artikel 87, stk. 3, andet afsnit, hvori det hedder: "Retten kan paalaegge endog en vindende part at erstatte den anden part de udgifter, som skoennes at vaere paafoert modparten unoedvendigt eller af ond vilje". I den foreliggende sag kan de af sagsoegeren afholdte udgifter under ingen omstaendigheder betegnes som udgifter, der er paafoert unoedvendigt eller af ond vilje. Derfor kan anmodningen om anvendelse af denne bestemmelse under ingen omstaendigheder tages til foelge.

94 I henhold til procesreglementets artikel 87, stk. 2, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger. I henhold til samme reglements artikel 88 baerer institutionerne dog selv deres egne omkostninger i tvister mellem Faellesskaberne og deres ansatte.

Afgørelse

Paa grundlag af disse praemisser

udtaler og bestemmer

RETTEN (Tredje Afdeling)

1) Sagsoegte frifindes.

2) Hver part baerer sine omkostninger.