ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
5.

Forordning nr. 19 og de andre bestemmelser om oprettelse af en fælles markedsordning for landbruget har, af hensyn til opnåelsen af de ved traktatens artikler 39 og 40 stillede mål, fastlagt en prisreguleringsordning for den pågældende sektor; forordning nr. 19 har inden for rammerne af denne ordning for indførsler fra tredjelande fastsat afgifter svarende til forskellen mellem verdensmarkedsprisen og de i den importerende medlemsstat praktiserede priser; disse afgifter, som henhører under traktaten og ikke under national ret, finder samtidig anvendelse i alle medlemsstaterne og ikke blot i en enkelt af disse, opfylder en markedsregulerende opgave ikke på nationalt plan men inden for rammerne af en fælles ordning og beregnes på grundlag af et prisniveau, som er fastlagt under hensyn til målene med det fælles marked efter bevægelige satser, som kan variere som følge af konjunkturudsvingene; særlig modsvarer ifølge artikel 10, stk. 2 i forordning nr. 19 afgiftsbeløbet for hver vare differencen mellem cif-prisen, som er fastsat efter de gunstigste indkøbsmuligheder på verdensmarkedet, og den importerende medlemsstats tærskelpris; sidstnævnte pris fastlægges årligt af medlemsstaterne for en standardkvalitet af det pågældende korn, medens cif-prisen bestemmes på grundlag af verdensmarkedsprisen, der tilsvarende justeres efter eventuelle kvalitetsforskelle i forhold til den standardkvalitet, for hvilken tærskelprisen fastlægges.
DOMSTOLENS DOM

AF 10. DECEMBER 1970

C.W. Edding & Co.

mod Hauptzollamt Hamburg-St. Annen

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Finanzgericht Hamburg)

Sag 27/70

Processprog: Tysk

Angående:

En anmodning om fortolkning af en række bestemmelser i Rådets forordning nr. 803/68 af 27. juni 1968 (EFT 1968 I, s. 163; org.ref. JO L 148, s. 6) i en sag, der verserer for Finanzgericht Hamburg mellem ovennævnte parter.

Domskonklusion :

Anvendes en dyrere transportform end normalt for en vare, skal der ved fastsættelsen af den normalpris, der lægges til grund ved beregningen af toldværdien med forbehold af udtrykkelige undtagelser, tages hensyn til de faktisk betalte omkostninger, endog selv om toldværdien herved bliver højere end varens cif-pris ved transport med det sædvanlige transportmiddel.

Generaladvokatens forslag til afgørelse :

Spørgsmålene bør besvares således :

De transportomkostninger, der i medfør af artikel 7 i forordning nr. 803/68 af 27. juni 1968 fra Rådet fra De europæiske Fællesskaber skal tages i betragtning ved beregningen af den i samme forordnings artikel 1 omhandlede normalpris, er principielt de transportomkostninger, som faktisk er betalt for den pågældende import.

Det fremgår ikke af artikel 1 i forordning nr. 803/68, at normalprisen skal være identisk med den normale cif-pris, som danner sig på markedet på grundlag af de sædvanlige transportomkostninger. Normalprisen omfatter de transportomkostninger (herunder omkostningerne ved lufttransport), som faktisk er betalt til indførselsstedet i Fællesskabet, endog selv om der herved opstår en højere pris end den, der ville være betalt af en hvilken som helst køber på importstedet for en vare, der var transporteret på anden måde.

Sammendrag

Fælles toldtarif — anvendelse — normalpris som gundlag for toldværdien — begreb — fastsættelse — hensyntagen til faktisk betalte transportomkostninger

(Rådets forordning nr. 803/68, artikel 1 og 8)

Den til grund for toldværdien liggende normalpris er principielt den faktiske pris for en bestemt vare, når denne sælges under frie konkurrenceforhold, uden at der skal sondres mellem de forskellige transportmidler, endog selv om valget af et af disse kan forekomme usædvanligt for den pågældende vare.

Den omfatter de transportomkostninger, der omhandles i artikel 7 i forordning nr. 803/68. Med forbehold af udtrykkelige undtagelser er disse omkostninger de faktisk afholdte, også såfremt de ved valg af en transportmåde, der kan forekomme usædvanlig for den pågældende vare, fører til fastsættelse af en normalpris, som er højere end cif-prisen for den samme vare transporteret på en mere sædvanlig måde.
10.

navnlig er disse bemærkninger og udtalelser et nyttigt middel til at sikre, at den fælles ydre toldtarif fortolkes og anvendes på samme måde ved alle fællesmarkedets grænser, så længe Fællesskabet endnu ikke har udstedt forklarende bemærkninger til positionerne i den fælles toldtarif; ved at iagttage og efterleve de forklarende bemærkninger og tariferingsudtalelserne medvirker de myndigheder, som har til opgave at gennemføre den fælles toldtarif, til at fremme den indbyrdes tilnærmelse af deres praksis.
1.

Det er ikke inden for de beføjelser, artikel 177 tillægger Domstolen, tilladt denne at anvende traktaten på et konkret tilfælde. Den skal begrænse sig til at uddrage de for fortolkningen af fællesskabsretten relevante faktorer af det af den nationale ret formulerede spørgsmål under hensyntagen til de af denne givne oplysninger.
DOMSTOLENS DOM

AF 1. DECEMBER 1970

Union nationale des mutualités socialistes

mod La Marca Stéphanie

(anmodning om præjudiciel afgørelse fra la Commission de réclamation de Liège en matière d'assurance obligatoire contre la maladie et l'invalidité)

Sag 32/70

Processprog: Fransk

Angående:

En anmodning om fortolkning af visse bestemmelser i forordning nr. 4/EØF »om regler til gennemførelse og supplement af forordning nr. 3 om social tryghed for vandrende arbejdstagere«, indgivet til Domstolen i henhold til EØF-traktatens artikel 177 af Commission de réclamation de Liège en matière d'assurance obligatoire contre la maladie et l'invalidité (ankenævn inden for den obligatoriske syge- og invalideforsikring) i en sag, der verserer for denne ret mellem ovennævnte parter.

Domskonklusion :

Artikel 28, stk. 2 i forordning nr. 4 finder ikke anvendelse på en arbejdstager, som i en medlemsstat er omfattet af en lovgivning af A-typen og i den pågældende stat, her Belgien, erhverver ret til syge- og invalideforsikringsydelser ved i henhold til artikel 16 og 17 i forordning nr. 3 at påberåbe sig de i en anden medlemsstat tilbagelagte forsikringsperioder, og som dernæst bliver invalid uden at have været beskæftiget i i alt 6 måneder i den stat, i hvilken han er omfattet at lovgivningen af A-typen, såfremt der ikke i den anden medlemsstat, her Forbundsrepublikken Tyskland, kan tilstås nogen ydelse som følge af utilstrækkelige forsikringsperioder.

Generaladvokatens forslag til afgørelse :

Spørgsmålet bør besvares således:

a) Artikel 28, stk. 2 i forordning nr. 4 finder ikke anvendelse på en arbejdstager, der i en medlemsstat har tilbagelagt forsikrings- eller hermed ligestillede perioder på under 6 måneder, såfremt det er godtgjort, at der ikke i en anden medlemsstat trods sammenlægning af alle forsikringsperioder består noget krav på en ydelse. I et sådant tilfælde skal der tages hensyn til den første medlemsstats almindelige regler om sammenlægning af forsikringsperioder og forholdsmæssig beregning.

b) Forordning nr. 3 og 4 kan ikke betragtes som internationale overenskomster. Disse forordninger indeholder det princip, at en medlemsstat ikke må behandle vandrende arbejdstagere, som er statsborgere i andre medlemsstater, ringere end sine egne statsborgere.

Sammendrag

Social sikring af vandrende arbejdstagere — forsikring mod invaliditet, alderdom og død — sammenlegning af tilbagelagte forsikringsperioder — anvendelse af artikel 28, stk. 2 i forordning nr. 4 — formål — grænser.

Artikel 28, stk. 2 i forordning nr. 4, der tilsigter en administrativ forenkling, kan ikke berøre de rettigheder, som private har i medfør af EØF-traktatens artikel 51. Når en forsikringsperiode på 6 måneder ikke kan tages i betragtning i en anden medlemsstat, idet de tilbagelagte forsikringsperioder er utilstrækkelige i henhold til medlemsstatens lovgivning, mangler der en væsentlig betingelse for anvendelsen af denne bestemmelse. I dette tilfælde reguleres betingelserne for erhvervelse af ret til ydelser ved alderdom, død og invaliditet udelukkende af de almindelige bestemmelser i artiklerne 26 — 28 i forordning nr. 3.
1.

Ved i forbindelse med import fra de andre medlemsstater at opkræve en afgift på 0,05 % for administrative ydelser for varer, som er omfattet af Rådets forordninger om visse fælles landbrugsordninger, samt for visse ved forarbejdning af landbrugsvarer fremstillede varer, der er importeret fra de andre medlemsstater, har Den italienske Republik tilsidesat de forpligtelser, som påhviler den i medfør af EØF-traktatens artikel 189 sammenholdt med de nævnte forordninger.
DOMSTOLENS DOM

AF 28. OKTOBER 1970

Koninklijke Lassie Fabrieken NV

mod Hoofdproduktschap voor Akkerbouwprodukten og Produktschap voor Granen, Zaden en Peulvruchten

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af College van Beroep voor het Bedrijfsleven)

Sag 17/70

Processprog: Nederlandsk

Angående :

En anmodning om fortolkning af artikel 7 i Rådets forordning (EØF) Nr. 1134/68 af 30. juli 1968 om gennemførelsesbestemmelser til forordning (EØF) 653/68 om betingelserne for ændring af værdien af den for den fælles landbrugspolitik anvendte regningsenhed, indgivet til Domstolen i henhold til EØF-traktatens artikel 177 af College van Beroep voor het Bedrijfsleven (appelinstans i sager mellem private og organer under den offentligretlige erhvervsstyring) i en sag, der verserer for denne ret mellem ovennævnte parter.

Domskonklusion:

Artikel 7, 2. pkt. i forordning 1134/68 af 30. juli 1968 fra Rådet for De europæiske Fællesskaber skal fortolkes således, at annullation af en forudfastsættelse af importafgifter eller restitutioner kan ske for den på ansøgningstidspunktet tilbageværende mængde af kontingentet, men dog kun for hele denne mængde og ikke for tidligere indførte eller udførte mængder.

Generaladvokatens forslag til afgørelse :

(Se sag 16/70, s. 183)

Sammendrag

(Der henvises til sammendrag i sagen 16/70)
DOMSTOLENS DOM

AF 28. OKTOBER 1970

Cooperatieve Vereniging »Necomout«GA

mod Hoofdproduktschap voor Akkerbouwprodukten og Produktschap voor Granen, Zaden en Peulvruchten

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af College van Beroep voor het Bedrijfsleven)

Sag 16/70

Processprog: Nederlandsk

Angående:

En anmodning om fortolkning af artikel 7 i Rådets forordning (EØF) nr. 1134/68 af 30. juli 1968 om gennemføringsbestemmelser til forordning (EØF) nr. 653/68 om betingelserne for ændring af værdien af den for den fælles landbrugspolitik anvendte regningsenhed, indgivet til Domstolen i henhold til EØF-traktatens artikel 177 af College van Beroep voor het Bedrijvsleven (appelinstans i sager mellem private og organer under den offentligretlige erhvervsstyring) i en sag, der verserer for denne ret mellem ovennævnte parter.

Domskonklusion:

Artikel 7, 2. pkt. i forordning nr. 1134/68 af 30. juli 1968 fra Rådet for De europæiske Fællesskaber skal fortolkes således, at annullation af en forudfastsættelse af importafgifter eller restitutioner kan ske for den på ansøgningstidspunktet tilbageværende mængde af kontingentet, men dog kun for hele denne mængde og ikke for tidligere indførte eller udførte mængder.

Generaladvokatens forslag til afgørelse :

Den forelæggende rets spørgsmål bør besvares således:

a) Den annullationsmulighed, som hjemles i artikel 7, 2. pkt. i forordning nr. 1134/68, angår ikke nødvendigvis hele den mængde, som den 4. august 1968 var tilbage af et kontigent, for hvilket der var sket forudfastsættelse.

b) Annullation af forudfastsættelsen kan i medfør af artikel 7, 2. pkt. i forordning nr. 1134/68 opnås med hensyn til de på ansøgningstidspunktet tilbageværende mængder af kontingentet, også selv om en given mængde på grundlag af denne fastsættelse er blevet udført eller indført mellem den 4. august 1968 og dagen for indgivelse af annullationsbegæringen.

c) Derimod kan der ikke ske annullation af forudfastsættelsen med hensyn til import eller eksport, som fandt sted mellem den 4. august 1968 og dagen for indgivelse af annullationsbegæringen.

Sammendrag

Landbrug — fælles landbrugspolitik — importafgifter og restitutioner — forudfastsættelse — annullation i tilfælde af ændring af regningsenheden — betingelser (Rådets forordning nr. 1134/68, artikel 7)

Artikel 7, 2. pkt. i forordning 1134/68 af 30. juli 1968 fra Rådet for De europæiske Fællesskaber skal fortolkes således, at annullation af en forudfastsættelse af importafgifter eller restitutioner kan ske for den på ansøgningstidspunktet tilbageværende mængde af kontingentet, men dog kun for hele denne mængde og ikke for tidligere indførte eller udførte mængder.
Denne bestemmelse pålægger således medlemsstaterne to forpligtelser, for det første at anvende det fælles system for omsætningsafgifter på godstransporten med jernbane, ad landeveje og sejlbare vandveje senest på et bestemt tidspunkt, og for det andet at lade dette system erstatte de ordninger med særlige afgifter, som nævnes i stk. 2 senest ved dets ikrafttræden;

denne sidstnævnte forpligtelse indebærer et klart forbud mod at indføre eller genindføre sådanne ordninger, således at det undgås, at det fælles system for omsætningsafgifter på transportområdet anvendes samtidig med tilsvarende eller supplerende afgiftsordninger.
3.

I henhold til traktatens artikel 87. stk. 2, litra B udsteder Rådet forordninger eller direktiver indeholdende de nærmere retningslinjer for anvendelsen af principperne i artiklerne 85 og 86 under hensyntagen til nødvendigheden af dels at sikre et effektivt tilsyn med kartellerne, dels at forenkle den administrative kontrol mest muligt: artiklerne 4 og 5 i forordning nr. 17, der gennemfører ovenmente bestemmelse, foreskriver, at en aftale, for at artikel 85, stk. 3 skal kunne påberåbes, først skal anmeldes til Kommissionen, og samme forordnings artikel 24 bemyndiger Kommissionen til at fastsætte gennemførelsesbestemmelser om form, indhold og andre enkeltheder i forbindelse med sådanne anmeldelser ;
1.

Udtrykket »har været omfattet of lovgivningen« i artikel 42, stk. 6, litra a) i forordning; nr. 3 skal forstis således, at den afdøde arbejdstager kun skal anses for at have været omfattet af lovgivningen, hvis han faktisk har opfyldt betingelserne for sin eller sine ydelsesberettigede pårørendes erhvervelse af den omhandlede rettighed.
b)

Hvis en borger ansøger om en importlicens for bestemte varer hos en medlemsstats myndigheder, og han får den besked herpå, at hans ansøgning bliver afslået, såsnart Kommissionen har bemyndiget den pågældende stat hertil, og hvis denne bemyndigelse er indhentet netop med henblik på de til statens myndigheder allerede indgivne ansøgninger, berøres enkeltpersonen direkte af den afgørelse, hvorved Kommissionen bemyndiger medlemsstaten til at forhindre indførslen af de omstridte varer.
2.

Det fremgår af sammenhængen mellem de to første stykker i tjenestemandsvedtægtens artikel 7, at den i andet stykke omhandlede beføjelse til at pålægge en tjenestemand at gøre midlertidig tjeneste i en højere stilling tilkommer den i første stykke nævnte myndighed.
1.

Kravet i Fællesskabets landbrugsforordninger om import- og eksportlicenser, der for licenshaverne indebærer en forpligtelse til at gennemføre de påtænkte transaktioner garanteret af en sikkerhedsstillelse, udgør et både nødvendigt og hensigtsmæssigt middel i henhold til EØF-traktatens artikler 40, stk. 3, og 43 til at gøre det muligt for de kompetente myndigheder på den mest effektive måde at fastlægge deres interventioner på kornmarkedet. Ordningen med disse licenser krænker ikke nogen fundamental rettighed.
2.

Mangelen på bestemmelser om forældelsen af beføjelserne for de myndigheder, der er kompetente til ex officio at ansætte de mængder og perioder, med hensyn til hvilke der skal betales bidrag til prisudligningsordningen, må ses ud fra lovgiverens ønske om på dette område at give princippet om den fordelende retfærdighed forrang for retssikkerhedsprincippet. Denne ordning kræver nemlig for at kunne virke, at kontrollen dels med udgifterne, dels med grundlaget for bidragene først sker efterfølgende og vil kunne berigtiges lige til afslutningen af ordningens regnskaber (jf. sammendrag nr. 6, dom af 13. 7. 1965 — sag 111/63 — Sml. 1965 — 1968, s. 112).
det fremgår af sagsakterne, at den kontrakt, som den nationale ret omtaler, er en aftale fra 1937, hvorved et amerikansk selskab, der en indehaver af et varemærke for en kosmetisk og lægende creme, som det fremstiller, »solgte, afstod og overførte … samtlige rettigheder, adkomster og interesser vedrørende det nævnte varemærke« for det italienske territorium til et italiensk selskab, der herefter fremstillede og, på dette lands marked, solgte en creme forsynet med det samme mærke, som var registreret i henhold til italiensk lovgivning;

det fremgår desuden af sagsakterne, at det italienske selskab, som under hovedsagen har gjort gældende, at der foreligger misbrug, har nedlagt påstand om forbud mod, at der på italiensk territorium sælges en creme af samme art importeret fra Forbundesrepublikken Tyskland og forsynet med det omtvistede mærke af den tyske producent, som angiveligt har indgået en lignende aftale med det amerikanske selskab for det tyske territorium;
DOMSTOLENS DOM

AF 11. FEBRUAR 1971

Norddeutsches Vieh- und Fleischkontor GmbH

mod Hauptzollamt Hamburg-St. Annen

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Finanzgericht Hamburg)

Sag 39/70

Processprog: Tysk

Angående:

En anmodning om præjudiciel afgørelse vedrørende fortolkningen af Rådets forordninger (EØF) nr. 805/68 af 27. juni 1968 (EFT 1968 I, s. 179; org. ref. JO L 148, s. 24), nr. 888/68 af 28. juni 1968 (EFT 1968 I, s. 231; org. ref. JO L 156, s. 7) og Kommissionens forordning nr. 1082/68 af 26. juli 1968 (EFT 1968 II, s. 365; org. ref. JO L 181, s. 9).

Domskonklusion:

1. Ved gennemførelsen af Rådets forordninger (EØF) nr. 805/68 og 888/68 samt af Kommissionens forordning nr. 1082/68 kan de nationale myndigheder ikke for de importører, der er omfattet af særordningen i de nævnte forordninger, indføre yderligere betingelser med hjemmel i national ret, der strider mod fællesskabslovgivningens grundlæggende kriterier.

2. Det er ikke foreneligt med fællesskabslovgivmngens system at indføre en betingelse for at blive omfattet af denne særordning, hvis opfyldelse afhænger af en subjektiv vurdering foretaget af de nationale myndigheder.

Generaladvokatens forslag til afgørelse:

Det bør kendes for ret, at selv om medlemsstaterne, der i forhold til Fællesskabet bærer ansvaret for opkrævning af Fællesskabets importafgift, muligvis kan vedtage de nødvendige gennemførelsesforanstaltninger for at undgå misbrug af reglerne i forordningerne nr. 805/68 og 1082/68 vedrørende fuldstændig fritagelse i visse tilfælde af afgiften ved import af frosset oksekød til forarbejdning, som befinder sig på toldlager, kan de betingelser for fritagelse, der opstilles af de nævnte forordninger, ikke udvides med en yderligere betingelse, hvis opfyldelse afhænger af en subjektiv vurdering foretaget af nationale myndigheder med hensyn til den tillid, som kan udvises over for importøren.

Sammendrag

1. Forordning — ensartet anvendelse — iværksættelse ved de nationale myndigheder — brug af nationale regler — grænser (EØF-traktatens artikel 189)

2. Landbrug — fælles markedsordning — afgift — fritagelse — særlig ordning — fællesskabslovgivningens fuldstændige karakteriværksættelse ved de nationale myndigheder — betingelser (Rådets forordning nr. 805/68, artikel 14, stk. 3 [EFT 1968 I, s. 179; org. ref. JO L 148, s. 24]; Rådets forordning nr. 888/68, artikel 1 [EFT 1968 I, s. 231; org. ref. JO L 156, s. 7])

1. Den ensartede anvendelse af fællesskabsbestemmelserne tillader kun brug af nationale regler, når det er nødvendigt til gennemførelse af forordningerne.
DOMSTOLENS DOM

AF 11. FEBRUAR 1971

Rewe-Zentrale des Lebensmittel-Großhandels GmbH

mod Hauptzollamt Emmerich

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Finanzgericht Düsseldorf)

Sag 37/70

Processprog: Tysk

Angående:

En anmodning om en præjudiciel afgørelse vedrørende gyldigheden, subsidiært rækkevidden af Kommissionens beslutninger af henholdsvis 30. oktober 1969 (69/375/EØF), 31. 10. 1969(69/377/EØF), 3. 11. 1969 (69/392/EØF) og 17. 11.1969 (69/410/EØF) om tilladelse til Forbundsrepublikken Tyskland til at indføre beskyttelsesforanstaltninger på landbrugsområdet.

Domskonklusion:

Prøvelsen af de forelagte spørgsmål har intet frembragt, der kan anfægte gyldigheden af beslutningerne fra Kommissionen for De europæiske Fællesskaber af 30. og 31. oktober 1969(69/375 og 69/377/EØF) og af 3. og 17. 11. 1969 (69/392 og 69/410/EØF).

Generaladvokatens forslag til afgørelse:

1. Prøvelsen af bestemmelserne i de anfægtede beslutninger, som er vedtaget i medfør af traktatens artikel 226, har intet frembragt, der kan anfægte deres gyldighed.

2. Svaret på de to første rækker spørgsmål fra Finanzgericht betyder, at det sidste af denne rets spørgsmål er blevet uden genstand.

Sammendrag

Overgangsperiode — almindelige beskyttelsesforanstaltninger — anvendelsesområde — fælles ordning af landbrugsmarkederne — særlige beskyttelsesforanstaltninger — Kommissionens beføjelser

(EØF-traktatens artikler 38, stk. 2 og 226; Rådets forordning nr. 804/68, artikel 28 [EFT 1968 I, s. 169; org. ref. JO L 148, s. 13 J; Rådets forordning nr. 658/68 [JO L 123, s. 4]

Artikel 226 finder anvendelse på landbrugsprodukter. Indsættelsen af særlige beskyttelsesklausuler i landbrugsforordningerne berører ikke denne artikels rækkevidde. Kommissionen har stadig kompetence til på grundlag af artikel 226 at give tilladelse til de beskyttelsesforanstaltninger, der er nødvendige for at råde bod på de økonomiske vanskeligheder i landbrugssektoren i en medlemsstat, selv om en landbrugsforordning fastsætter særlige foranstaltninger, der finder anvendelse på tilfælde af samme art.
3.

Det fremgår af de til Domstolen oversendte akter, at det forelagte spørgsmål vedrører en virksomhed, som udøver sin normale aktivitet i en medlemsstat, og som ifølge sine almindelige kontraktsbetingelser antager arbejdstagere for at »udsende« dem til andre virksomheder med henblik på at dække et forbigående behov for kvalificeret personale;
2.

Det fremgår af forelæggelseskendelsens grunde, at Verwaltungsgericht hidtil har nægtet at anerkende gyldigheden af de nævnte bestemmelser, og at den derfor anser det for ganske uomgængeligt at få denne retsusikkerhed bragt til ophør; ifølge Verwaltungsgericht strider ordningen med sikkerhedsstillelse mod visse strukturelle principper i den nationale forfatningsret, der skulle være beskyttet inden for rammerne af fællesskabsretten, således at den overnationale rets forrang viger for principperne i den tyske grundlov; nærmere bestemt skulle ordningen med sikkerhedsstillelse krænke principperne om handle- og dispositionsfrihed, om økonomisk frihed og om forhold mellem mål og midler, principper som især følger af grundlovens artikel 2, stk. 1 og artikel 14; ifølge Verwaltungsgericht er den forpligtelse til at importere eller eksportere, der affødes af licensudstedelsen, sammen med den hertil knyttede sikkerhedsstillelse et for vidtgående indgreb i de erhvervsdrivendes dispositionsret, idet forordningernes mål kunne være nået ved indgreb med mindre alvorlige konsekvenser. Vedrørende beskyttelsen af de fundamentale rettigheder i Fællesskabets retssystem.
10.

Artiklerne 9 og 13, stk. 2 betragtet tilsammen indebærer senest fra overgangsperiodens udløb med hensyn til alle afgifter med tilsvarende virkning som indførselstold et klart og præcist forbud mod at opkræve de nævnte afgifter, som ikke er ledsaget af noget forbehold fra staternes side om, at dets iværksættelse skal være betinget af en udtrykkelig retsakt i den nationale lovgivning eller af en handling fra Fællesskabets institutioners side; forbudet er i kraft af sin karakter fuldstændigt egnet til at have direkte virkninger for retsforholdene mellem medlemsstaterne og deres borgere; fra overgangsperiodens udløb afføder de nævnte bestemmelser herefter med hensyn til alle de heri omhandlede afgifter med tilsvarende virkning rettigheder for private, som de nationale retsinstanser skal beskytte.