Forslag til afgørelse fra generaladvokat Lenz fremsat den 5. december 1990. - NAKAJIMA ALL PRECISION CO LTD MOD RAADET FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER. - DUMPING - ENDELIG DUMPINGAFGIFT - INDFOERSLER AF SERIETILSLUTTEDE MATRIXSLAGPRINTERE MED OPRINDELSE I JAPAN. - SAG C-69/89.



Samling af Afgørelser 1991 side I-02069

svensk specialudgave side I-00149

finsk specialudgave side I-00161



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hr. praesident,

De herrer dommere,

A - Faktiske omstaendigheder og indledende bemaerkninger

I - Faktiske omstaendigheder

1. Sagsoegeren i denne sag anfaegter en af Raadet udstedt antidumpingforordning, naermere bestemt forordning nr. 3651/88 af 23. november 1988 om indfoerelse af en endelig antidumpingtold paa importen af serietilsluttede matrixslagprintere med oprindelse i Japan (1). Sagsoegeren er en af de i denne forordnings artikel 1, stk. 2, opregnede fremstillingsvirksomheder, hvis produkter, naar de saelges til eksport til Faellesskabet, er underlagt en endelig antidumpingtold, hvorved toldsatsen andrager 12%.

2. I henhold til artikel 2 i den omhandlede forordning (herefter benaevnt "den anfaegtede forordning") blev de beloeb, for hvilke der var stillet sikkerhed i form af midlertidig told efter forordning nr. 1418/88 (2), opkraevet med et beloeb svarende til den endelige told - som i sagsoegerens tilfaelde er lavere end den midlertidige antidumpingtold. Selv om forordning nr. 1418/88 (herefter benaevnt "forordningen om midlertidig told") ikke er blevet anfaegtet, indeholder den anfaegtede forordning dog en lang raekke henvisninger til den.

3. Hvad angaar retsgrundlaget for de naevnte retsakter, indtraf der en aendring i perioden mellem udstedelsen af henholdsvis forordningen om midlertidig told og den anfaegtede forordning, hvilket har betydning for talrige af de problemstillinger, der maa undersoeges i sagen. Grundlaget for forordningen om midlertidig told var saaledes fortsat forordning nr. 2176/84 (3) (herefter benaevnt "den tidligere grundforordning"), mens den anfaegtede forordning er udstedt med hjemmel i forordning nr. 2423/88 af 11. juli 1988 (4) (herefter benaevnt "den nye grundforordning").

4. En af aendringerne angaar forordningens artikel 2, stk. 3, litra b), ii) (i begge versioner). Heri reguleres spoergsmaalet om metoden til fastlaeggelse af den normale vaerdi i form af en beregnet vaerdi - idet den normale vaerdi er den stoerrelse, paa grundlag af hvilken det afgoeres, hvorvidt de anvendte eksportpriser er udtryk for dumping. Ordlyden af begge versioner er gengivet in extenso i punkt 10 og 11 i retsmoederapporten, hvorfor jeg her kan indskraenke mig til den bemaerkning, at sagsoegeren goer gaeldende, ikke alene, at den nye bestemmelse er ugyldig, men ogsaa, at der i sagsoegerens tilfaelde er sket en fejlagtig anvendelse af den.

5. Blandt de forskellige muligheder, som er opstillet i bestemmelsen, og som fastsaetter metoderne til fastlaeggelse af de salgs- og administrationsomkostninger og andre generalomkostninger samt den fortjeneste, der skal tages i betragtning ved fastlaeggelsen af den normale vaerdi i form af en beregnet vaerdi, henviser sagsoegeren til foelgende passus:

"Foreligger der ikke oplysninger (5) herom, eller er oplysningerne upaalidelige eller uegnede til formaalet, foretages beregningen paa grundlag af andre producenters eller eksportoerers faktiske omkostninger og den fortjeneste, de har opnaaet i (6) oprindelses- eller eksportlandet paa fortjenstgivende salg af samme vare".

6. Ved de anbringender, der vedroerer gyldigheden og den konkrete anvendelse af denne bestemmelse, og som er kernen i tvisten, henvises der bl.a. til de internationalretlige regler vedroerende antidumpingforanstaltninger, hvorfor jeg ogsaa gerne kort vil redegoere for disse. Antidumpingtold er omhandlet i artikel VI i Den Almindelige Overenskomst om Told og Udenrigshandel (GATT), idet en raekke af de kontraherende parter inden for GATT i denne forbindelse er blevet enige om mere detaljerede gennemfoerelsesbestemmelser og har indgaaet en "aftale om anvendelsen af artikel VI i Den Almindelige Overenskomst om Told og Udenrigshandel" (7) (herefter benaevnt "antidumpingkodeksen", jf. del I i denne aftale). Til denne kreds hoerer Faellesskabet, paa hvis vegne Raadet ved afgoerelse af 10. december 1979 (8) har godkendt antidumpingkodeksen. Ifoelge betragtningerne til dem er begge grundforordninger baseret paa artikel VI i GATT og paa antidumpingkodeksen.

7. Hvad naermere angaar de faktiske omstaendigheder og herunder navnlig indholdet af de forskellige anbringender, henviser jeg til retsmoederapporten. Jeg vender tilbage hertil i forbindelse med min droeftelse i det omfang, det er noedvendigt.

II - Indledende bemaerkninger

8. Mine indledende bemaerkninger angaar den raekkefoelge, hvori problemstillingerne i forbindelse med efterproevelsen boer droeftes, og efterproevelsens raekkevidde.

9. 1. Hvad angaar problemstillingernes raekkefoelge i forbindelse med efterproevelsen, boer man efter min opfattelse ikke foelge strukturen i staevningen (og - efter denne - i de oevrige processkrifter samt retsmoederapporten). Der sondres ved denne struktur mellem to hovedspoergsmaal, nemlig for det foerste det anfoerte om, at den nye grundforordning ikke lovligt har kunnet bringes i anvendelse, og for det andet spoergsmaalet om en annullation af den anfaegtede forordning, og der er til begge disse hovedspoergsmaal knyttet en raekke anbringender, som svarer til de i EOEF-Traktatens artikel 173, stk. 1, opregnede mangler, som Domstolen kan tage i betragtning. Mit formaal er af hensyn til klarheden i dette forslag til afgoerelse i hoejere grad at knytte fremstillingen til de betingelser, der gaelder med hensyn til opkraevningen af antidumpingtold (henholdsvis spoergsmaalet om den korrekte fastsaettelse af toldens stoerrelse).

10. Jeg vil derfor i et foerste afsnit droefte, hvorvidt der ved udstedelsen af den anfaegtede forordning maa antages at vaere sket en tilsidesaettelse af vaesentlige formforskrifter, hvorefter anden del af mit forslag til afgoerelse vil omhandle de anbringender, som angaar betingelserne for paalaeggelsen af en antidumpingtold og spoergsmaalet om dennes stoerrelse.

11. 2. Hvad angaar spoergsmaalet om efterproevelsens raekkevidde, er faellesskabsinstitutionerne ofte efter bestemmelserne vedroerende antidumpingforanstaltninger noedsaget til at vurdere komplicerede oekonomiske forhold. I saadanne tilfaelde maa Domstolens proevelse begraense sig til en kontrol af, om formforskrifterne er overholdt, om de faktiske omstaendigheder, paa grundlag af hvilke det anfaegtede valg er foretaget, er materielt rigtige, samt til, om der foreligger en aabenbar fejl ved vurderingen af de naevnte faktiske omstaendigheder, eller om der er begaaet magtfordrejning (9).

B - Droeftelse

Foerste afsnit - tilsidesaettelse af vaesentlige formforskrifter

I - Tilsidesaettelse af artikel 2, stk. 1-3, og af artikel 8 i Raadets forretningsorden (10)

12. 1. Sagsoegeren har indledningsvis gjort gaeldende, at artikel 2, stk. 1-3, og artikel 8 i Raadets forretningsorden er blevet tilsidesat, idet Kommissionens forslag vedroerende udstedelsen af den anfaegtede forordning foerst blev fremsendt omkring den 18. november 1988, dvs. kun 5 dage foer Raadet formelt vedtog forordningen. Forslaget kunne derfor ikke optraede paa den foreloebige dagsorden, som formanden i henhold til forretningsordenens artikel 2, stk. 1, senest 14 dage foer den paagaeldende samlings begyndelse skal tilsende de andre medlemmer af Raadet samt Kommissionen - tillige med de i artikel 2, stk. 3, og artikel 8 omhandlede dokumenter.

13. Raadet har erkendt, at Kommissionens forslag 14 dage foer begyndelsen af samlingen (den 23.11.1988) endnu ikke forelaa i samtlige sproglige versioner. Raadet synes heller ikke at bestride, at forslaget om udstedelse af den anfaegtede forordning ikke var optaget paa den foreloebige dagsorden. Derimod har Raadet, uden at rigtigheden heraf er blevet bestridt, gjort gaeldende, at det paagaeldende punkt blev optaget paa den endelige dagsorden, jf. artikel 2, stk. 5. I henhold til denne bestemmelse vedtages dagsordenen af Raadet ved begyndelsen af hver samling. Der kraeves enstemmighed i Raadet for at optage andre punkter paa dagsordenen end dem, som har vaeret optaget paa den foreloebige dagsorden. Saadanne punkters optagelse paa dagsordenen kan herefter goeres til genstand for en afstemning. Dette betyder, at en manglende optagelse paa den foreloebige dagsorden ligesom en manglende overholdelse af de gaeldende formkrav og frister (artikel 2, stk. 1-3 og artikel 8) ikke er udtryk for mangler, saafremt Raadet med enstemmighed i medfoer af artikel 2, stk. 5, beslutter, at det paagaeldende punkt skal optages paa dagsordenen. Det af sagsoegeren om dette spoergsmaal anfoerte kan saaledes ikke laegges til grund.

14. 2. Sagsoegeren anfoerer endvidere, at det i betragtning af retsaktens omfang og kompleksitet er meget usandsynligt, at Raadet ved sin afstemning var i besiddelse af samtlige sproglige versioner, saaledes som det efter forretningsordenens artikel 8 er et krav. Raadet bestrider rigtigheden heraf og henviser til den omstaendighed, at den anfaegtede forordning allerede dagen efter vedtagelsen - den 24. november 1988 - blev offentliggjort i EF-Tidende.

15. Sagsoegeren har med rette anfoert, at selskabet paa grund af den interne karakter af Raadets arbejdsdokumenter ikke er i stand til at give udtryk for mere end formodninger med hensyn til overholdelsen eller den manglende overholdelse af den paagaeldende formforskrift. Paa den anden side finder jeg det af Raadet anfoerte for sandsynligt. Det forekommer mig fuldstaendigt udelukket, at den anfaegtede forordning kunne offentliggoeres den 24. november, saafremt samtlige (offentliggjorte) sproglige versioner - som forslag - ikke forelaa dagen foer. Da det fremgaar af det af parterne anfoerte, at Kommissionens forslag umiddelbart var genstand for en - enkelt - afstemning i Raadet, maa man gaa ud fra, at indholdet af det forslag, som der blev stemt om, ganske svarede til Kommissionens forslag.

16. Det af sagsoegeren vedroerende artikel 8 i Raadets forretningsorden anfoerte kan herefter ikke laegges til grund, hvorfor argumentet om, at Raadets har tilsidesat sin forretningsorden, i det hele maa forkastes.

II - Tilsidesaettelse af retten til kontradiktion

17. 1. Sagsoegeren har gjort gaeldende, at Raadet i forbindelse med udstedelsen af den anfaegtede forordning i flere henseender har tilsidesat selskabets ret til kontradiktion, i foerste raekke for saa vidt angaar spoergsmaalet om fastlaeggelsen af den normale vaerdi.

18. a) Sagsoegerens foerste argument drejer sig om de vilkaar, som selskabet blev underlagt under antidumpingproceduren vedroerende elektroniske skrivemaskiner. Som foelge af selskabets saerlige struktur blev den normale vaerdi dengang fastlagt paa grundlag af salgs- og administrationsomkostninger og andre generalomkostninger svarende til sagsoegerens virksomhed, forhoejet med en rimelig fortjenstmargen, hvilket foerte til en afslutning af proceduren (11). Der blev herved taget hensyn til, at sagsoegerens struktur er en anden end strukturen hos de konkurrerende japanske virksomheder. Under disse omstaendigheder burde Kommissionen under naervaerende procedure af hensyn til sagsoegerens ret til kontradiktion have angivet aarsagerne til, at den opgav kriteriet om, at der skulle vaere en lighed mellem henholdsvis den beroerte virksomhed og de andre virksomheder, hvis regnskabsmaessige oplysninger der tages udgangspunkt i.

19. Jeg bemaerker herom indledningsvis, at den eneste procedure, der er relevant i denne sag, er den, som foerte til udstedelsen af den anfaegtede forordning. Saafremt forordningen om midlertidig told maatte vaere retsstridig, ville dette nemlig kun kunne faa betydning for lovligheden af den anfaegtede forordning, for saa vidt denne indeholder bestemmelse om en endelig opkraevning af den midlertidige told. Domstolen har saaledes om dette spoergsmaal fastslaaet, at gyldigheden af en forordning om endelig opkraevning af midlertidig antidumpingtold kun kan paavirkes af den midlertidige forordnings ugyldighed, saafremt ugyldigheden har haft indflydelse paa den endelige forordning (12). Det maa herved undersoeges, hvorvidt det var noedvendigt at begrunde den anvendte metode.

20. Kravene i henhold til kontradiktionsprincippet er overholdt, saafremt den paagaeldende virksomhed under den administrative procedure har haft mulighed for at tage stilling til, om de fremfoerte faktiske forhold og andre omstaendigheder virkelig foreligger, og hvilken betydning de da har, og i givet fald til de dokumenter, som der er blevet lagt vaegt paa (13).

21. Jeg finder det tvivlsomt, om interne overvejelser som de retlige betragtninger, der laegges til grund ved den paagaeldende skoensmaessige afgoerelse, ogsaa skulle vaere omfattet af disse krav. Under alle omstaendigheder rejser sagen ikke dette spoergsmaal, da artikel 2, stk. 3, litra b), ii), i den nye grundforordning - der blev offentliggjort mere end tre maaneder foer den anfaegtede forordning - indeholder udtrykkelig bestemmelse om den metode, der blev anvendt over for sagsoegeren. Hvad retstilstanden end maatte have vaeret efter den tidligere grundforordning, indeholder den nye grundforordning i sig selv en forklaring paa, hvorfor den paagaeldende metode blev anvendt.

22. Et andet spoergsmaal er selvsagt, hvorvidt denne metode efter omstaendighederne i sagen kunne bringes i anvendelse. Sagsoegeren havde dog mulighed for at tilkendegive sin stillingtagen til dette spoergsmaal foer udstedelsen af den anfaegtede forordning, idet selskabet kunne goere gaeldende, at forudsaetningerne for denne metode, som selskabet havde vaeret bekendt med siden udstedelsen af forordningen om midlertidig told, ikke var opfyldt (og navnlig, at anvendelsen af denne metode ikke var rimelig efter foerste og andet punktum i bestemmelsen), eller at selve den nye grundforordning maatte anses for retsstridig.

23. Da Kommissionens forslag vedroerende udstedelsen af den anfaegtede forordning ifoelge Raadet fremkom den 23. oktober 1988 - og ifoelge sagsoegeren endog foerst den 18. november 1988 (14) - var der under alle omstaendigheder tilstraekkelig tid til at fremfoere de relevante argumenter paa et saadant tidspunkt, at Kommissionen kunne tage hensyn hertil ved affattelsen af sit forslag.

24. Hvad angaar det af sagsoegeren i samme forbindelse anfoerte, hvorefter selve den nye grundforordning kraenker sagsoegerens ret til kontradiktion derved, at selskabet ikke fik mulighed for at paaberaabe sig sin saerlige struktur i forhold til strukturen hos de konkurrerende japanske virksomheder, er der i realiteten ikke herved spoergsmaal om retten til kontradiktion, men om, hvorvidt det var foreneligt med retssikkerhedsprincippet og princippet om forbud mod tilbagevirkende gyldighed, at Raadet under forloebet af den administrative procedure besluttede at indfoere en ny affattelse af den relevante bestemmelse. Sagsoegeren er herved af den opfattelse, at den nye affattelse er mere ufordelagtig for selskabet end den tidligere, og at den blev indfoert med det formaal efterfoelgende at skabe et grundlag for den fremgangsmaade, der blev fulgt i forbindelse med forordningen om midlertidig told, som var retsstridig ifoelge den tidligere affattelse. Jeg vil tage stilling til dette spoergsmaal senere.

25. Det maa herefter laegges til grund, at Kommissionen ikke har tilsidesat kontradiktionsprincippet ved at undlade over for sagsoegeren detaljeret at redegoere for grundene til, at den, for saa vidt angaar den anfaegtede forordning, anvendte en anden metode end den, som blev anvendt i forbindelse med antidumpingproceduren vedroerende importen af elektroniske skrivemaskiner.

26. b) Sagsoegeren har endvidere gjort gaeldende, at der er sket en tilsidesaettelse af retten til kontradiktion derved, at Raadet undlod inden den 20. september 1988 at give sagsoegeren meddelelse om, hvilke virksomheder, hvis regnskabsmaessige oplysninger der var blevet taget udgangspunkt i ved ansaettelsen af salgs- og administrationsomkostninger og andre generalomkostninger samt fortjeneste med henblik paa fastlaeggelsen af den normale vaerdi i form af en beregnet vaerdi for sagsoegerens vedkommende. Faellesskabsmyndighederne burde have angivet, hvorledes de paa grundlag af de regnskabsmaessige oplysninger vedroerende disse virksomheder kom frem til det "vejede gennemsnit", der ifoelge punkt 36 i betragtningerne til forordningen om midlertidig told blev bragt i anvendelse over for sagsoegeren. Da sagsoegeren ikke havde kendskab til disse omstaendigheder under hele forloebet af proceduren, havde selskabet ikke mulighed for at fremsaette sine synspunkter herom, hvilket er udtryk for en tilsidesaettelse af retten til kontradiktion.

27. Dette argument staar ikke for en naermere undersoegelse. Det fremgaar klart af de af Raadet fremlagte referater, at sagsoegeren fra starten af proceduren, og senest den 5. november 1987, var bekendt med, at der ville blive taget hensyn til regnskabsmaessige oplysninger vedroerende andre virksomheder i forbindelse med fastlaeggelsen af den normale vaerdi i form af en beregnet vaerdi. Det fremgaar endvidere, at sagsoegeren fra den 17. marts 1988 var bekendt med de procentsatser, som faellesskabsmyndighederne agtede at regne med, for saa vidt angaar salgs- og administrationsomkostninger og andre generalomkostninger samt fortjeneste, ved fastlaeggelsen af den normale vaerdi i form af en beregnet vaerdi. Disse procentsatser laa, saaledes som det fremgaar af sagens akter, langt over sagsoegerens. Sagsoegeren maatte paa dette grundlag slutte, at de stoerrelser, der ville blive lagt til grund, svarede til forholdene hos virksomheder med en anden struktur. Sagsoegeren raadede dermed over alle de fornoedne oplysninger til effektivt at kunne forsvare sine interesser. Detaljerne med hensyn til de regnskabsmaessige oplysninger, der blev taget hensyn til ved vejningen, og dermed de procentsatser, der blev lagt til grund, maatte anses som fortrolige oplysninger, jf. artikel 8, stk. 3, i den nye grundforordning (15), som derfor ikke kunne meddeles sagsoegeren.

28. For saa vidt sagsoegeren i denne forbindelse derudover har fremsat det klagepunkt, at der ikke blev reageret paa selskabets skrivelse af 2. september 1988, hvori det anmodede om at faa oplyst, hvilken metode ansaettelsen af salgs- og administrationsomkostninger og andre generalomkostninger samt fortjeneste ville ske paa grundlag af, og hvilke justeringer der ville blive foretaget med henblik paa fra beregningen at udelukke omkostninger og fortjenester i forbindelse med salg paa hjemmemarkedet, bemaerker jeg blot, at saadanne anmodninger om oplysninger i henhold til artikel 7, stk. 4, litra c), i), cc), i (saavel den tidligere som den nye) grundforordning skal vaere Kommissionen i haende senest en maaned efter offentliggoerelsen af bestemmelserne om indfoerelse af midlertidig antidumpingtold (dvs. her den 26.6.1988). Denne frist undlod sagsoegeren ved sin skrivelse af 2. september 1988 at overholde.

29. c) Sagsoegeren har endvidere gjort gaeldende, at der er sket en tilsidesaettelse af retten til kontradiktion derved, at Kommissionen lod sagsoegeren forblive i den tro, at selskabet endnu kunne goere sine synspunkter vedroerende metoden til fastlaeggelse af den normale vaerdi i form af en beregnet vaerdi gaeldende under den saakaldte "disclosure conference". Denne fandt imidlertid foerst sted den 23. august 1988, dvs. efter ikrafttraedelsen af den nye grundforordning, der - for saa vidt den udtrykkeligt indeholder bestemmelse om den i sagen anfaegtede metode - er mere ufordelagtig for sagsoegeren end den tidligere grundforordning.

30. Hvad kernen i dette argument angaar, staar det fast, at den omtalte "disclosure conference" foerst fandt sted den 23. august 1988. Endvidere fremgaar det af en skrivelse af 18. marts 1988 fra sagsoegeren til Kommissionen, at der synes at have vaeret "enighed" om at fortsaette droeftelsen af det naevnte spoergsmaal under dette moede. Jeg kan ikke se ud fra sagens akter, hvilken betydning der skulle tillaegges denne enighed mellem parterne. Selv om Kommissionen imidlertid herved, saaledes som sagsoegeren aabenbart mener, skulle have forsoegt at forhale sagen og udsaette droeftelsen til efter udstedelsen af den nye grundforordning, mener jeg ikke, at der dermed er sket nogen tilsidesaettelse af retten til kontradiktion. Enten er den nye grundforordning mere ufordelagtig for sagsoegeren, og i saa fald boer dette spoergsmaal undersoeges ud fra retssikkerhedsprincippet og princippet om forbud mod tilbagevirkende gyldighed. Der ville kun kunne vaere sket en tilsidesaettelse af retten til kontradiktion, saafremt sagsoegeren ikke havde haft tilstraekkelig tid til at kunne fremsaette sine synspunkter paa grundlag af denne forordning, saaledes at de ville kunne vaere taget i betragtning ved Raadets afgoerelse. At dette ikke er tilfaeldet, har jeg allerede paavist. Eller ogsaa indebaerer den nye grundforordning ingen forringet retstilling for sagsoegeren, og i saa fald er sagsoegerens argumenter uden videre grundloese. I oevrigt havde sagsoegeren allerede ved skrivelsen af 21. juni 1988 gjort alle de argumenter gaeldende, som selskabet nu har gentaget under retsforhandlingerne for Domstolen. Det ses ikke, hvorledes den naevnte "enighed" - paa noget tidspunkt - skulle have forhindret sagsoegeren i at fremsaette nye argumenter. Sagsoegerens klagepunkt maa herefter forkastes.

31. 2. Udover de ovenfor droeftede spoergsmaal, der angaar fastlaeggelsen af den normale vaerdi i form af en beregnet vaerdi, goer sagsoegeren endvidere gaeldende, at der er sket en tilsidesaettelse af retten til kontradiktion i forbindelse med fastlaeggelsen af skaden. Sagsoegeren anfoerer herved, at selskabet, for saa vidt angaar perioden forud for undersoegelsesperioden, kun gav meddelelse om samlede angivelser og udelukkende for aarene 1984 og 1985 (og ikke 1983), idet der for disse aars vedkommende i oevrigt ikke blev anmodet om oplysninger vedroerende de enkelte printermodeller eller de forskellige markedssegmenter. For saa vidt der blev konstateret virkninger af en dumping foer undersoegelsesperioden paa grundlag af "yderligere undersoegelser" (jf. punkt 59 i betragtningerne til den anfaegtede forordning), dvs. paa grundlag af en undersoegelse paa basis af regnskabsmaessige oplysninger vedroerende producenter i Faellesskabet, blev sagsoegerens ret til kontradiktion kraenket.

32. Det kan paa ingen maade bestrides, at der i punkt 59 i betragtningerne tales om dumping, ogsaa for saa vidt angaar en periode forud for aaret 1983 og forud for undersoegelsesperioden. Heroverfor staar, at det er ubestridt, at faellesskabsmyndighederne for denne periode kun konstaterede en skade i den forstand, at de undersoegte virkningen af den japanske import paa EF-producenternes oekonomiske stilling (16). Om dette er tilstraekkeligt til, at det kan fastslaas, at der er en aarsagssammenhaeng mellem dumpingen og skaden, naar undersoegelsesperioden ikke fuldt ud daekker den periode, for hvilken der er blevet konstateret skade, er ikke et spoergsmaal, der vedroerer retten til kontradiktion, men som angaar den materielle lovlighed af den anfaegtede forordning. Sagsoegeren har herom fremsat andre argumenter, som jeg senere vil droefte. Hvad angaar spoergsmaalet om konstateringen af skaden, fremgaar det, at grundlaget herfor var en undersoegelse gennemfoert af raadgivningsfirmaet Ernest & Whinney, som de japanske producenter af printere selv have bestilt, og at undersoegelsen ogsaa omfattede aaret 1983. Ved skrivelse af 28. september 1988 fra Kommissionen blev sagsoegeren ogsaa informeret om anvendelsen af denne undersoegelse. Oplysningerne vedroerende sagsoegeren selv for aarene 1984 og 1985 fremgaar af det spoergeskema, som selskabet fremlagde under den administrative procedure. Hvad endelig angaar oplysningerne vedroerende de forskellige producenter i Faellesskabet, var disse fortrolige og kunne dermed ikke meddeles sagsoegeren. Det er dog ubestridt, at de af Kommissions dokumenter, som sagsoegeren havde adgang til efter artikel 7, stk. 4, litra a), i (den nye eller den tidligere) grundforordning, omfattede ikke-fortrolige resuméer. Sagsoegeren blev saaledes informeret om alt, hvad der dannede grundlag for konstateringen af skaden, eller selskabet havde i hvert fald adgang hertil. Der foreligger derfor ingen tilsidesaettelse af retten til kontradiktion.

III - Manglende begrundelse

33. 1. Sagsoegeren har gjort gaeldende, at den anfaegtede forordning for det foerste er behaeftet med en mangel i form af manglende begrundelse ved punkt 21 og 22 i betragtningerne, der omhandler fastlaeggelsen af den normale vaerdi i form af en beregnet vaerdi. Sagsoegeren henviser herved til antidumpingproceduren vedroerende importen af elektroniske skrivemaskiner med oprindelse i Japan (17), hvorunder salgs- og administrationsomkostninger og andre generalomkostninger samt fortjeneste blev ansat paa grundlag af regnskabsmaessige oplysninger hidroerende fra sagsoegeren, hvilket foerte til en afslutning af proceduren for sagsoegerens vedkommende (18). Da denne fremgangsmaade blev opgivet i forbindelse med naervaerende procedure, burde Raadet have anfoert, hvad denne aendring af metoden til fastlaeggelse af den normale vaerdi beroede paa, og hvorledes det ved anvendelsen af den herefter valgte metode kunne undgaa forskelsbehandling.

34. Ifoelge Domstolens faste praksis skal den i henhold til EOEF-Traktatens artikel 190 kraevede begrundelse tilpasses den paagaeldende retsakts karakter. De betragtninger, der er lagt til grund af den faellesskabsmyndighed, som har udstedt den anfaegtede retsakt, skal klart og utvetydigt fremgaa af begrundelsen, saaledes at de beroerte kan saette sig ind i baggrunden for den trufne foranstaltning, og saaledes at Domstolen kan udoeve sin proevelsesret (19). I det foreliggende tilfaelde henviste Raadet i punkt 21 i betragtningerne til den anfaegtede forordning til artikel 2, stk. 3, litra b), ii) i den nye grundforordning, der udtrykkeligt hjemler den her anvendte metode. Endvidere tog Raadet stilling til det af sagsoegeren rejste spoergsmaal om forskelsbehandling, idet Raadet anfoerte foelgende (andet afsnit i punkt 21):

"... Raadet bekraefter dette, nemlig at det forhold, at en bestemt eksportoer ikke saelger den paagaeldende vare og foelgelig ikke har nogen salgsorganisation paa hjemmemarkedet, ikke aendrer grundlaget for beregningen af salgs- og administrationsomkostninger og andre generalomkostninger samt fortjeneste ved fastsaettelsen af den normale vaerdi for den paagaeldende eksportoer."

35. Det fremgaar heraf, at Raadet ikke anser sagsoegerens saerlige struktur som nogen grund til at behandle selskabet anderledes end andre eksportoerer eller mener, at der som foelge af disse strukturforskelle foreligger vaesentligt forskellige situationer. Det bliver herved klart, at Raadets udgangspunkt er et ganske andet end sagsoegerens, og at dette er forklaringen paa den trufne foranstaltning og den anvendte metode. Der foreligger et klart grundlag for, at Domstolen kan foretage en efterproevelse. Navnlig kan Domstolen efterproeve, om Raadets overvejelser med hensyn til spoergsmaalet om forskelsbehandling er holdbare. Klagepunktet om manglende begrundelse savner dermed grundlag, for saa vidt det retter sig mod punkt 21 og 22 i betragtningerne til den anfaegtede forordning.

36. 2. Det andet klagepunkt, hvorefter den anfaegtede forordning angiveligt ikke opfylder begrundelseskravene, angaar spoergsmaalet om skaden, hvorved sagsoegeren kritiserer det i punkt 60 i betragtningerne til forordningen anfoerte. Det fremgaar af punkt 60, at faellesskabsmyndighederne har henregnet foelgerne af importen fra andre tredjelande end Japan til den omhandlede dumping (fra de japanske producenters side).

37. Jeg kan ikke ud af det naevnte punkt i betragtningerne laese noget saadant. Der er kun deri spoergsmaal om import af denne art, som "foerst ((fik)) vaesentlig betydning efter afslutningen af undersoegelsesperioden". I oevrigt ville der heller ikke vaere grundlag for en antagelse om, at der foreligger en manglende begrundelse, saafremt det af den af sagsoegeren kritiserede betragtning fremgik, at Raadet til den af naervaerende antidumpingprocedure omfattede import havde henregnet en skade, som intet har at goere med denne import. Havde Raadet gjort dette og henvist hertil i den anfaegtede forordning, ville der ikke dermed vaere tale om nogen manglende begrundelse, men i givet fald om en tilsidesaettelse af grundforordningen (jf. artikel 4, stk. 1, andet punktum). Sagsoegeren kan derfor heller ikke gives medhold paa dette punkt.

Andet afsnit - Den materielretlige gyldighed (20) af den anfaegtede forordning

I - Afgraensningen af de paagaeldende (samme) varer

38. Sagsoegeren har bestridt retmaessigheden af punkt 5 ff. i betragtningerne til den anfaegtede forordning og gjort gaeldende, at den kategori af produkter, der er omfattet af begrebet "samme vare", ved naervaerende antidumpingprocedure er blevet fejlagtigt afgraenset. Ifoelge sagsoegeren skulle der have vaeret sondret mellem to markedssegmenter, for saa vidt angaar de printere, der skulle tages i betragtning ("lavhastighedsgruppen" og "hoejhastighedsgruppen"). Disse to markedssegmenter adskiller sig fra hinanden ved printernes bestemmelse, kundekredsen og den paaregnede fortjeneste. Raadet har undladt at sondre mellem disse markedssegmenter, hvilket ifoelge sagsoegeren er udtryk for en fejlvurdering med hensyn til de faktiske omstaendigheder.

39. Jeg kan straks afvise dette argument. For det foerste har sagsoegeren ikke oplyst, hvorledes den af Raadet anvendte metode skulle vaere ufordelagtig for selskabet. For det andet - og dette har efter min opfattelse snaever sammenhaeng med ovennaevnte spoergsmaal - har sagsoegeren i replikken (til imoedegaaelse af Raadets argumentation i svarskriftet) anfoert, at der i realiteten kan vaere forskellige meninger med hensyn til de kriterier, paa grundlag af hvilke man boer inddele de paagaeldende printere i markedssegmenter. Ifoelge sagsoegeren burde Raadet dog have soegt at anvende det ene eller det andet kriterium. Sagsoegeren erkender dermed, at der ikke findes almindeligt anerkendte opdelingskriterier, hvilket stemmer overens med Raadets opfattelse. Klagepunktet savner derfor grundlag.

II - Den normale vaerdi

40. 1. Hvad angaar klagepunktet vedroerende fastlaeggelsen af den normale vaerdi i form af en beregnet vaerdi, maa der foerst ske en undersoegelse af det af sagsoegeren under henvisning til EOEF-Traktatens artikel 184 anfoerte om, hvorvidt artikel 2, stk. 3, litra b), ii), i den nye grundforordning lovligt kunne bringes i anvendelse.

41. a) Jeg vil i denne forbindelse foerst droefte det af sagsoegeren anfoerte vedroerende begrundelsen til denne bestemmelse og dens materielretlige gyldighed, inden jeg [straks nedenfor under punkt b)] gaar over til spoergsmaalet om bestemmelsens anvendelse i tidsmaessig henseende, jf. artikel 19 i den nye grundforordning.

42. aa) Sagsoegeren har gjort gaeldende, at den anfaegtede bestemmelse ikke i betragtningerne til den nye grundforordning (21) er blevet tilstraekkeligt begrundet, naar henses til kravene i EOEF-Traktatens artikel 190. Sagsoegeren anfoerer for det foerste, at faellesskabsmyndighederne burde have angivet, at der var tale om en ny konstitutiv materielretlig regel, som indebar en vaesentlig aendring og ikke svarede til Kommissionens saedvanlige praksis.

43. Om dette spoergsmaal er det tilstraekkeligt at fastslaa, at den ved den nye grundforordning indfoerte aendring af bestemmelsen efter angivelserne i betragtning 4 og 33 hertil blot fremstaar som en praecisering af den tidligere grundforordning (22). Lovgivers hensigt er dermed tilstraekkeligt klargjort. Saafremt affattelsen af bestemmelsen maatte gaa ud over dette formaal, maatte man i givet fald skride til en indskraenkende fortolkning eller, saafremt noget saadant ikke var muligt, til en efterproevelse paa grundlag af proportionalitetsprincippet. Jeg kan ikke se, at der her skulle foreligge nogen begrundelsesmangel.

44. Sagsoegeren anfoerer endvidere, at faellesskabsmyndighederne burde have redegjort for, hvorledes anvendelsen af den nye regel ikke ville foere til forskelsbehandling af virksomheder som sagsoegerens. For saadanne virksomheders vedkommende regnede man saaledes ud over de faktiske produktionsomkostninger med andre virksomheders omkostninger og fortjenester uden at sikre sig, at disse virksomheder i det vaesentlige fremboed lignende kendetegn. Det burde i givet fald have vaeret angivet, hvorledes disse diskriminerende virkninger kunne forhindres eller imoedegaas. Jeg er dog af den opfattelse, at lovgiver ikke er forpligtet til i alle tilfaelde i forbindelse med enhver form for bestemmelse, hvis anvendelse paa den ene eller den anden maade vil kunne foere til forskelsbehandling, at angive en begrundelse, der saerligt tager stilling hertil. Forbuddet mod forskelsbehandling er en almindelig faellesskabsretlig grundsaetning. Faellesskabsmyndighederne skal ved anvendelsen af enhver bestemmelse i den afledte ret goere deres yderste for at handle i overensstemmelse med denne grundsaetning. Giver en bestemmelse ikke mulighed herfor, kan dette ikke vaere udtryk for nogen begrundelsesmangel, idet der derimod er tale om en kraenkelse af forbuddet mod forskelsbehandling.

45. Endelig goer sagsoegeren gaeldende, at der er en modstrid mellem henholdsvis betragtning 33 og artikel 2, stk. 3, litra b), ii), i den nye grundforordning, idet det ikke i selve bestemmelsen er fastsat, at salgs- og administrationsomkostninger og andre generalomkostninger samt fortjeneste kan beregnes paa et "andet rimeligt grundlag" (23). For saa vidt angaar dette spoergsmaal, kan man henvise sagsoegeren til sidste punktum i den anfaegtede bestemmelse, hvori det hedder:

"kan ingen af disse to metoder anvendes, beregnes de faktiske omkostninger og den opnaaede fortjeneste ... paa et andet rimeligt grundlag."

46. Det maa herefter fastslaas, at det af sagsoegeren anfoerte, hvorefter den nye grundforordning paa en raekke punkter lider af begrundelsesmangler, savner grundlag.

47. bb) Jeg kommer nu til spoergsmaalet om den materielretlige gyldighed af den nye grundforordning.

48. (1) Sagsoegeren har for det foerste gjort gaeldende, at der er sket en tilsidesaettelse af faellesskabsretten i form af en tilsidesaettelse af artikel 2, stk. 4, i GATT' s antidumpingkodeks.

49. (a) Den af sagsoegte i sagen i overensstemmelse med artikel 2, stk. 3, litra b), ii), i forordning nr. 2423/88 anvendte metode har ved fastlaeggelsen af den normale vaerdi i form af en beregnet vaerdi foert til en ansaettelse af omkostninger og fortjenester, der ikke er "rimelige" i den i den naevnte bestemmelse i antidumpingkodeksen forudsatte betydning.

50. Sagsoegeren er udelukkende en fremstillingsvirksomhed uden salgspersonale eller distributionsstruktur og har kun et begraenset antal kunder. Selskabet fremstiller kun et begraenset antal forskellige produkter (skrivemaskiner og printere). Der er i hvert land, som der eksporteres til, en enkelt forhandler, som varetager behandlingen af ordrer fra en distributoer, som beskaeftiger sig med distributionen i hele landet. At tage udgangspunkt i forholdene hos virksomheder, der strukturelt ikke kan sammenlignes med sagsoegeren, er urimeligt som stridende mod det naevnte krav i antidumpingkodeksen. Dette bliver endnu mere aabenbart, saafremt man ser paa den behandling, som sagsoegeren fik i forbindelse med antidumpingproceduren vedroerende elektroniske skrivemaskiner. Under denne procedure blev der taget hensyn til sagsoegerens saerlige struktur, hvilket foerte til en afslutning af denne procedure (24).

51. Sagsoegeren anfoerer herved, at enten strider artikel 2, stk. 3, litra b), ii), i den nye grundforordning som saadan mod antidumpingkodeksen, naermere bestemt saafremt bestemmelsen i tilfaelde som det foreliggende begraenser faellesskabsmyndighedernes skoensmaessige befoejelser ved at indskraenke disse til den i sagen anvendte metode, eller faellesskabsmyndighederne har efter bestemmelsen bevaret de skoensmaessige befoejelser, der i henhold til kodeksen tilkommer dem, men i saa fald er det den i sagen anvendte metode, der strider mod kodeksen.

52. (b) Af disse to muligheder, som sagsoegeren henviser til - tilsidesaettelse af antidumpingkodeksen enten paa grund af den nye grundforordning eller som foelge af den maade, denne er blevet anvendt paa - er det kun den foerste, der kan tages i betragtning, for saa vidt angaar en efterproevelse som omhandlet i EOEF-Traktatens artikel 184.

53. (aa) Lad mig herved indledningsvis fastslaa, at kodeksen, i forbindelse med hvilken Faellesskabet er kontraherende part, principielt kan goeres til genstand for en efterproevelse som omhandlet i EOEF-Traktatens artikel 184. I henhold til artikel 228, stk. 2, bliver folkeretlige overenskomster, som Faellesskabet indgaar, en del af faellesskabsretten. Som det fremgaar af affattelsen af artikel 228, maa saadanne overenskomster rangmaessigt indplaceres mellem den primaere faellesskabsret (traktatret) og den afledte ret og er derfor omfattet af begrebet "regler vedroerende Traktatens gennemfoerelse". Dette bekraeftes af Domstolens praksis paa grundlag af EOEF-Traktatens artikel 177, hvorefter det gaelder, dels at saadanne overenskomster skal anses som retsakter fra Faellesskabets institutioner, saaledes at Domstolen efter faellesskabsretten har kompetence til at fortolke dem (25), dels at Domstolen har efterproevet gyldigheden af bestemmelser i den afledte faellesskabsret i form af en undersoegelse af, hvorvidt der forelaa en tilsidesaettelse af overenskomster indgaaet af Faellesskabet (26) (27). Hvad angaar antidumpingkodeksen, maa Domstolen i Cartorobica-sagen (28) antages at have taget udgangspunkt i de samme principper.

54. (bb) I naervaerende sag er det spoergsmaal herefter blevet rejst, hvorvidt bestemmelserne i antidumpingkodeksen skaber umiddelbare retsvirkninger for private - her sagsoegeren - hvilket sagsoegeren haevder er tilfaeldet, og sagsoegte benaegter.

55. Sagsoegte stoetter sin opfattelse paa Domstolens praksis vedroerende en raekke af bestemmelserne i GATT (29), hvis artikel VI som bekendt er blevet konkretiseret ved den omhandlede kodeks. I denne praksis henvises der til de reale hensyn bag GATT som helhed og GATT' s systematik og ordlyd. Af bestemmelserne om fravigelse af de generelle regler og om de foranstaltninger, der kan traeffes i tilfaelde af usaedvanlige vanskeligheder, og af reglerne om bilaeggelse af tvister har Domstolen udledt, at de forskellige GATT-bestemmelser ikke kunne anses for umiddelbart anvendelige. I en senere dom, nemlig dommen i Fediol III-sagen (30), maatte Domstolen traeffe afgoerelse om et af Kommissionen fremsat anbringende om afvisning i forbindelse med en sag anlagt til proevelse af en af Kommissionen truffet afgoerelse om afvisning af en klage fremsat paa grundlag af forordning nr. 2641/84 (31). Denne forordning hjemler foranstaltninger mod uretmaessig handelspraksis, hvilket blandt andet omfatter praksis fra tredjelandes side, der i international handel er uforenelig med folkeretten (artikel 1). Dette er blandt andet en henvisning til GATT (32). I henhold til artikel 3 kan visse fysiske eller juridiske personer og sammenslutninger indgive skriftlig begaering om, at der indledes en procedure. Domstolen udtalte, at dens tidligere praksis vedroerende spoergsmaalet om den umiddelbare anvendelighed af GATT ikke indebaerer, at de paagaeldende ikke kan paaberaabe sig GATT' s bestemmelser med henblik paa en efterproevelse af, om en i en klage paaklaget praksis er en uretmaessig handelspraksis (33). I henhold til forordningen kan de paagaeldende i en klage paaberaabe sig GATT, hvorfor de ogsaa paa dette grundlag kan forlange en proevelse ved Domstolen (34).

56. Det ville teoretisk utvivlsomt vaere interessant at gaa ind paa, hvorvidt Domstolen burde tilslutte sig det synspunkt, at antidumpingkodeksen maa anses for umiddelbart anvendelig. Som det imidlertid fremgaar af den ovenfor citerede praksis (35), forudsaetter en proevelse, der ikke gaar ud over en proevelse af spoergsmaalet om gyldigheden, under alle omstaendigheder ikke, at det forinden afgoeres, hvorvidt den paagaeldende bestemmelse i vedkommende folkeretlige overenskomst er umiddelbart anvendelig. Det forholder sig utvivlsomt anderledes med bestemmelser i overenskomster, hvis indhold er saa upraecist, at bestemmelserne ikke kan anses for egnede til at tjene som grundlag for en retslig efterproevelse. Domstolen har herved i dommen i Fediol III-sagen (36) udtalt, at hvad angaar spoergsmaalet om at fastslaa, hvorvidt der foreligger uretmaessig handelspraksis, kan bestemmelserne i GATT fortolkes og anvendes af Domstolen, hvorfor de opfylder dette krav. Med hensyn til antidumpingkodeksen er der for mig at se ingen tvivl om, at Domstolen kan foretage en efterproevelse som omhandlet - saa meget mere naar henses til, at grundforordningerne (navnlig de tidligere grundforordninger nr. 3017/79 (37) og 2176/84) i vidt omfang er baseret paa kodeksens ordlyd. Hvad angaar bestemmelsen om den beregnede normale vaerdi, bestaar der her en naesten bogstavelig overensstemmelse mellem artikel 2, stk. 3, litra b), ii), i forordning nr. 2176/84 og antidumpingkodeksen.

57. (cc) Naar jeg saaledes ikke gaar ind paa spoergsmaalet om den umiddelbare anvendelighed af antidumpingkodeksen, er det fordi, det med stor sikkerhed kan udelukkes, at den nye ordning strider mod denne.

58. Vurderingen maa tage udgangspunkt i begrebet "rimelighed", der er et krav, som saavel den fortjeneste som de salgs- og administrationsomkostninger og andre generalomkostninger, der skal indgaa ved fastlaeggelsen af den normale vaerdi i form af en beregnet vaerdi, i henhold til kodeksen skal opfylde.

59. Hvad der naermere bestemt skal forstaas ved begrebet rimelighed afhaenger i sagens natur af, hvad formaalet med den beregnede normale vaerdi er efter ordningen i henhold til kodeksen. Man kan her principielt forestille sig to udgangspunkter. Det ene udgangspunkt er, at formaalet med den beregnede normale vaerdi er at fastlaegge salgsprisen for en vare, saaledes som denne ville vaere, saafremt varen solgtes i oprindelses- eller eksportlandet. Det var paa denne maade, at Domstolen beskrev formaalet med den beregnede normale vaerdi i sagerne vedroerende importen af elektroniske skrivemaskiner (38). Det andet udgangspunkt blev dengang forfaegtet ved Domstolen af sagsoegerne i de paagaeldende sager. Ifoelge sidstnaevnte opfattelse skal den beregnede vaerdi vaere udtryk for den rimelige vaerdi af den eksporterede vare.

60. Det er ikke muligt paa grundlag af kodeksen at udlede, om det kun er det ene eller det andet udgangspunkt, der er det rigtige. Udover reglen om, at de relevante produktionsomkostninger er dem, der gaelder i oprindelseslandet, hvilket er selvindlysende og ikke taler til stoette for nogen af de to opfattelser, er det nemlig kun bestemmelsen om fortjeneste, der paa en vis maade henviser til oprindelseslandet (eller eksportlandet: jf. kodeksens artikel 2, stk. 3). I henhold hertil maa tillaegget for fortjeneste ikke overstige den saedvanlige fortjeneste ved salg af varer inden for samme kategori paa oprindelseslandets hjemmemarked (kodeksens artikel 2, stk. 4, sidste punktum). Der opstilles dog her kun en "regel", som paa ingen maade angaar fastlaeggelsen af den paagaeldende fortjeneste fuldt ud, idet der kun fastsaettes en hoejeste graense.

61. Heller ikke den generelle bestemmelse i kodeksens artikel 2, stk. 1, bringer os videre i retning af et svar paa det omhandlede spoergsmaal, da fastlaeggelsen af den normale vaerdi i form af en beregnet vaerdi kun bliver relevant i tilfaelde, hvor forudsaetningerne for at anvende hovedkriteriet ikke er opfyldt. Den omstaendighed, at hovedkriteriet (sammenligning med salg paa hjemmemarkedet) ikke i forbindelse med anvendelsen af de subsidiaere kriterier i artikel 2, stk. 4, noedvendigvis skal anses som en maalestok, foelger af det foerste subsidiaere kriteriums indhold. Efter dette fastsaettes dumpingmargenen paa grundlag af en sammenligning med en sammenlignelig pris for samme vare, naar denne eksporteres til et tredjeland.

62. Disse betragtninger, som jeg senere vil uddybe andetsteds, er tilstraekkelige til at tage stilling til sagsoegerens argument og fastslaa, at der ikke paa dette punkt foreligger nogen tilsidesaettelse af den nye grundforordning.

63. Ganske vist har sagsoegeren under den mundtlige forhandling paa grundlag af talangivelser vedroerende afsaetningen af skrivemaskiner paa det japanske marked soegt at godtgoere, at det var muligt for selskabet at afsaette betydelige maengder naaleprintere paa dette marked, men det af sagsoegeren anfoerte retter sig i virkeligheden mod valget mellem de to fremgangsmaader, som jeg lige har beskrevet. Det anfoerte kan dog under ingen omstaendigheder stoette, at den anden af de i artikel 2, stk. 3, litra b), ii), i den nye grundforordning opregnede metoder skulle vaere ugyldig. Det kan ikke bestrides, at denne metode entydigt foerer til en beregning af den normale vaerdi, saaledes som denne ville vaere, saafremt den paagaeldende producent rent faktisk havde en afsaetning paa eksportlandets hjemmemarked, men sagsoegerens synspunkt er det, at anvendelsen af den naevnte bestemmelse ikke er "rimelig", naar henses til selskabets saerlige forhold.

64. Dette ville - ogsaa selv om det naevnte synspunkt laegges til grund - dog kun kunne foere til den antagelse, at bestemmelsen er ugyldig, for saa vidt bestemmelsen da noedvendigvis medfoerte en "urimelig" beregning af den normale vaerdi. Dette kan dog ikke antages at vaere tilfaeldet.

65. Det kan udledes af systematikken i artikel 2, stk. 3, litra b), ii), i den nye grundforordning, at samtlige de deri opregnede metoder skal anvendes under iagttagelse af det i begge de to foerste punktummer knaesatte princip om rimelighed. For saa vidt denne fremgangsmaade ikke udtrykkeligt maatte fremgaa af formuleringen af de i bestemmelsen opregnede tre metoder, maa man basere sig paa dette kriterium. Og rent bortset herfra, maa der til en anvendelse af hver af de tre opregnede metoder antages at vaere knyttet et forbehold om rimelighed. Den foerste metode (fastlaeggelse af de paagaeldende omkostninger og den paagaeldende fortjenstmargen paa grundlag af afsaetningen hos producenter/eksportoerer paa hjemmemarkedet) skal saaledes opgives til fordel for den anden metode, som der er spoergsmaal om her, bl.a. i det tilfaelde, at en anvendelse af de paagaeldende oplysninger ikke vil vaere rimelig (39). Kan "ingen af disse metoder anvendes", skal man skride til en anvendelse af den tredje af de opregnede metoder (oplysninger vedroerende salg i samme erhvervssektor paa hjemmemarkedet) eller fastlaegge omkostninger og fortjenester paa et andet rimeligt grundlag. Ved denne indledende formulering henvises der aabenbart til forudsaetningerne for en opgivelse af den foerste metode til fordel for den anden, hvilket betyder, at ogsaa den anden metode kun kan anvendes, saafremt den er rimelig. Hvad angaar den tredje af de opregnede metoder, er dette udgangspunkt sikret ved den sidste saetning ("eller paa et andet rimeligt grundlag" (40)), der dermed har to funktioner, nemlig dels at sikre rimelighed i forbindelse med anvendelsen af den tredje af de opregnede metoder, dels at tjene som en elastisk bestemmelse, der igen henviser til hovedkriteriet i kodeksen.

66. For fuldstaendighedens skyld bemaerker jeg endelig, at der ikke i sig selv kan antages at foreligge en tilsidesaettelse af kodeksen derved, at en deri meget bredt affattet forudsaetning (her forudsaetningen om "rimelighed" i forbindelse med de relevante omkostninger og fortjenester) er blevet konkretiseret af de antidumpingregeludstedende myndigheder hos de enkelte kontraherende parter. Det er ikke noget krav efter kodeksen, at de parter, der har undertegnet den, i deres respektive bestemmelser ordret gentager de bestemmelser, som overenskomsten indeholder. Det kraeves kun, at de paagaeldende bestemmelser er "i overensstemmelse med" overenskomstens bestemmelser (41), dvs. at de, saaledes som det da ogsaa bekraeftes af udtrykket "stoerre ensartethed" (og ikke: fuldstaendig ensartethed) i praeamblen, ikke - til skade for dem, der rammes af antidumpingforanstaltninger (42) - maa stride mod de i aftalen indeholdte regler. Man kan ikke se bort fra, at en konkretisering af ubestemte begreber i sidste instans ofte alligevel kan indebaere en fravigelse af kodeksen, nemlig naar de paagaeldende som foelge af denne konkretisering i enkelte tilfaelde bliver stillet ringere end efter selve kodeksen. Som det imidlertid fremgaar af mine bemaerkninger om bestemmelsens ordlyd og systematik, kan der i saa henseende ikke rejses nogen indvendinger mod artikel 2, stk. 3, litra b), ii), i den nye grundforordning - navnlig heller ikke for saa vidt angaar den her omtvistede anden beregningsmetode. Det kan saaledes ikke laegges til grund, at den naevnte bestemmelse strider imod artikel 2, stk. 4, i antidumpingkodeksen.

67. (2) Sagsoegeren har endvidere gjort gaeldende, at den omtvistede anden beregningsmetode har foert til, at den normale vaerdi og eksportprisen i strid med artikel 2, stk. 6, i antidumpingkodeksen er blevet sammenlignet i forskellige handelsled. Den normale vaerdi er saaledes ikke sammenlignelig med de eksportpriser, der gaelder i forbindelse med en struktur som sagsoegerens, dvs. priser ab fabrik. Justeringerne i henhold til den nye grundforordning er ikke tilstraekkelige til at ophaeve foelgerne af disse problemer.

68. I henhold til artikel 2, stk. 6, i antidumpingkodeksen skal sammenligningen mellem eksportprisen og hjemmemarkedsprisen i eksportlandet ske "i samme handelsled, normalt ab fabrik ..."

69. Dette klagepunkt er ikke relevant for problemet, som i realiteten har snaever sammenhaeng med spoergsmaalet om fastlaeggelsen af den normale vaerdi (43). Saafremt en inddragelse af de her omhandlede omkostninger og fortjenester (dvs. dem, der gaelder, naar der foreligger en salgsstruktur for det japanske hjemmemarked) ikke er rimelig, boer dette, saaledes som jeg allerede har bemaerket, i foerste raekke faa indflydelse paa fastlaeggelsen af den normale vaerdi, saaledes at disse elementer ikke indgaar i denne, og den normale vaerdi fastlaegges paa grundlag af en anden metode. I saa fald er det heller ikke den af sagsoegeren anfaegtede sammenligningsmaade, der er relevant. Saafremt disse omkostninger og fortjenester derimod skal inddrages, fordi dette maa anses for rimeligt, gaelder de nedenfor anfoerte betragtninger.

70. En korrekt sammenligning mellem den normale vaerdi og eksportprisen "ab fabrik" (kodeksens artikel 2, stk. 6) forudsaetter for det foerste, at disse to vaerdier sammenlignes i det handelsled, som det foerste salg til en uafhaengig koeber repraesenterer. Dette indebaerer navnlig, at den normale vaerdi indgaar i sammenligningen under inddragelse af salgs- og administrationsomkostninger og andre generalomkostninger samt fortjenester hos distributionsselskaber, der retligt, men ikke oekonomisk set, er uafhaengige i forhold til det fremstillende moderselskab (44). Det er foerst disse selskabers salg til uafhaengige koebere, der danner grundlag for fastlaeggelsen af den normale vaerdi i form af en beregnet vaerdi. Der er herved blot tale om en udmoentning af det princip, hvorefter samtlige de omkostninger og fortjenester, der er forbundet med en faktisk afsaetning paa hjemmemarkedet, skal indgaa ved fastlaeggelsen af den normale vaerdi.

Domstolen har udtrykkeligt knaesat dette princip i dommen i TEC-sagen. I dette tilfaelde var der tale om en fastlaeggelse af den normale vaerdi i form af en beregnet vaerdi, for saa vidt angaar en virksomhed, der ikke paa det japanske marked havde nogen afsaetning af den vare, som var genstand for den paagaeldende procedure (elektroniske skrivemaskiner). Raadet havde fastlagt den normale vaerdi under inddragelse af salgs- og administrationsomkostninger og andre generalomkostninger hos et tilknyttet forhandlerselskab, som solgte andre produkter og sammenlignet den paagaeldende vaerdi med eksportprisen. Domstolen udtalte om dette spoergsmaal foelgende: FORSLAG TIL AFGOERELSE FORTSAETTES UNDER DOKNUM : 689C0069.1

"Hvad angaar det af TEC anfoerte om, at den af faellesskabsinstitutionerne anvendte fremgangsmaade strider mod artikel 2, stk. 9 i forordning nr. 2176/84, hvorefter den normale vaerdi og eksportprisen 'normalt [skal] sammenlignes i samme handelsled, fortrinsvis ab fabrik' , kan dette herefter heller ikke laegges til grund. Det er saaledes netop ved at tage udgangspunkt i det foerste salg til en uafhaengig koeber, at der kan ske en korrekt fastlaeggelse af den normale vaerdi 'ab fabrik' i tilfaelde, hvor et selskab gennemfoerer sin produktions- og salgsvirksomhed paa den maade, som Tokyo Electric Company Ltd. anvender for de produkter, som selskabet afsaetter paa det japanske marked." (45)

71. Jeg ser ingen grund til ikke at anlaegge de samme betragtninger, hvad angaar den fortjenstmargen, der skal tages i betragtning ved fastlaeggelsen af den normale vaerdi (46). Man kan ligeledes gaa ud fra, at disse betragtninger goer sig tilsvarende gaeldende i forbindelse med fortolkningen af kodeksen, som paa det paagaeldende punkt er i overensstemmelse med den tidligere grundforordning, som der var spoergsmaal om i den naevnte dom.

72. Den af sagsoegeren anfaegtede bestemmelse er aabenbart i overensstemmelse med det herefter gaeldende princip, hvorefter sammenligningen i ab fabrik-handelsleddet sigter til priserne over for den foerste uafhaengige koeber. Omkostninger og fortjenester efter artikel 2, stk. 3, litra b), ii), i den nye grundforordning er udelukkende dem, der gaelder "andre producenter eller eksportoerer" (47), dvs. ikke ogsaa dem, der angaar virksomheder eller andre, som har koebt de paagaeldende varer hos disse producenter eller eksportoerer.

73. Sagsoegeren anfoerer imidlertid, at omkostninger og fortjenester i selskabets tilfaelde ikke er blevet fastlagt paa samme maade, for saa vidt angaar henholdsvis den normale vaerdi og eksportprisen, idet der for disse elementers vedkommende i forbindelse med den normale vaerdi er blevet taget udgangspunkt i en afsaetning i et senere handelsled end ab fabrik (distributoerhandelsleddet), mens sagsoegerens eksportpris er en pris ab fabrik. Det maa herved medgives sagsoegeren, at den nye grundforordning, jf. artikel 2, stk. 9 og 10, navnlig ikke indeholder bestemmelse om nogen justeringer for at tage hensyn til forskellige generalomkostninger og forskellige fortjenester.

74. Jeg har to bemaerkninger hertil.

75. For det foerste har dette problem intet at goere med spoergsmaalet om den i sagen i henhold til artikel 2, stk. 3, litra b), ii), i den nye grundforordning over for sagsoegeren anvendte metode. Har en japansk producent en afsaetning paa hjemmemarkedet gennem et tilknyttet forhandlerselskab, fastlaegges den normale vaerdi ikke i form af en beregnet vaerdi, men paa grundlag af hovedkriteriet i artikel 2, stk. 3, litra a), i den (nye eller tidligere) grundforordning. I saa fald er det noejagtig det samme problem, der foreligger, for saa vidt angaar sammenligningen, i tilfaelde af salg i faellesskabet, som sker direkte fra eksportoeren til en uafhaengig koeber, uden at der optraeder nogen mellemmand. Forholdet er det samme, for saa vidt angaar anvendelsen af den tredje af de i artikel 2, stk. 3, litra b), ii), i den nye grundforordning opregnede metoder til fastlaeggelse af den normale vaerdi (beregning paa grundlag af salg realiseret i samme erhvervssektor).

76. Den omstaendighed, at den nye grundforordning ikke indeholder bestemmelse om justeringer i forbindelse med sammenligningen i saadanne tilfaelde, kunne maaske give anledning til at rejse det spoergsmaal, om reglerne vedroerende sammenligningen (artikel 2, stk. 9 og 10) er gyldige. Der er dog ikke paa dette grundlag fremsat nogen argumenter om, at den omtvistede bestemmelse skulle vaere ugyldig.

77. For det andet har Domstolen flere gange udtalt sig om, hvorvidt den normale vaerdi og eksportprisen efter den relevante grundforordning [forordningerne nr. 3017/79 og 2176/84] med henblik paa sammenligningen skulle fastlaegges paa grundlag af de samme metoder. Dette spoergsmaal er udtrykkeligt blevet besvaret benaegtende. Domstolen har antaget, at henholdsvis den normale vaerdi, eksportprisen og sammenligningen var genstand for saerskilte regelsaet (48), og at de forskellige justeringer i forbindelse med henholdsvis eksportprisen og den normale vaerdi adskilte sig fra hinanden i henseende til saavel deres formaal som de naermere betingelser for deres anvendelse (49). Paa dette grundlag har Domstolen i henseende til de relevante gaeldende grundforordninger forkastet det argument, hvorefter omkostninger uden direkte sammenhaeng med afsaetningen ikke skal fratraekkes den normale vaerdi med henblik paa sammenligningen, uanset om der er sket en saadan fratraekning i forbindelse med eksportprisen i medfoer af artikel 2, stk. 8, litra b) [i samtlige grundforordninger siden forordning nr. 3017/79] (50).

78. I den allerede omtalte dom i TEC-sagen blev problemet endnu engang rejst, for saa vidt angaar salgs- og administrationsomkostninger og andre generalomkostninger, hvorved Domstolen sammenfattede sin praksis vedroerende dette problem paa foelgende maade:

"Hvad angaar det af TEC anfoerte, hvorefter salgs- og administrationsomkostninger og andre generalomkostninger skal medtages paa samme vis saavel ved fastlaeggelsen af den normale vaerdi i form af en beregnet vaerdi som ved fastlaeggelsen af eksportprisen i form af en beregnet pris, bemaerkes blot, at den opfattelse klart er blevet afvist i Domstolens domme af 7. maj 1987 (240/84, 255/84, 256/84, 258/84 og 260/84, om antidumpingtold paa importen af kuglelejer, Sml. s. 1809, 1861, 1899, 1923 og 1975), hvori det blev fastslaaet, at der gaelder tre saerskilte regelsaet, som hver isaer skal overholdes, for henholdsvis fastlaeggelsen af den normale vaerdi, fastlaeggelsen af eksportprisen og sammenligningen mellem disse to stoerrelser." (51)

79. Jeg er ikke i tvivl om, at denne betragtning principielt gaelder tilsvarende, for saa vidt angaar den fortjeneste, som skal indgaa i den normale vaerdi, der som bekendt efter den nye grundforordning (men ogsaa den tidligere grundforordning, jf. opregningen i artikel 2, stk. 9, over de forhold, der kan give anledning til justeringer) ikke kan goeres til genstand for en justering.

80. Generaladvokat Sir Gordon Slynn (52) har med rette udtalt, at den efter denne praksis gaeldende systematiske opdeling ogsaa er fastlagt i antidumpingkodeksen, saaledes som det fremgaar af opbygningen af artikel 2, stk. 4-6. Hvad angaar justeringer af generalomkostninger og fortjenester ved salg foretaget af eksportoeren eller et uafhaengigt selskab i et senere handelsled end ab fabrik, er disse ikke omfattet af nogen af de i kodeksens artikel 2, stk. 6, andet punktum, naevnte kategorier. Dette fremgaar af en sammenligning med bestemmelsens tredje punktum. Formaalet med justeringerne i henhold til tredje punktum er "at fastlaegge den eksportpris, der normalt anvendes i handelen" (53). Der skal herved tages hensyn til "omkostninger, herunder skatter og afgifter, samt fortjenester, der er paaloebet mellem indfoersel og videresalg". Disse elementer kommer - i forbindelse med eksportprisen i det i kodeksens artikel 2, stk. 6, tredje punktum, omhandlede saerlige tilfaelde - udover de i andet punktum naevnte, saaledes som det fremgaar af ordet "ligeledes" i tredje punktum. Det foelger heraf for det foerste, at begrebet "salgsvilkaar" kun omfatter omkostningselementer, der har direkte tilknytning til afsaetningen (hvilket navnlig udelukker generalomkostninger). I de tidligere naevnte "Kuglelejer-sager" synes sagsoegerne ogsaa at vaere gaaet ud fra denne terminologi (54).

81. Hvad angaar fortjenester, fremgaar det af en sammenligning mellem andet og tredje punktum, at disse heller ikke er omfattet af begrebet "andre forskelligheder, der har betydning for prisernes sammenlignelighed".

82. Det staar utvivlsomt de parter, der har undertegnet kodeksen, frit for at behandle virksomheder, der rammes af eventuelle antidumpingforanstaltninger, mere fordelagtigt, end hvad der foelger af denne fortolkning, hvilket dog ikke kan forhindre faellesskabsmyndighederne i fuldt ud at goere brug af det spillerum, som de har efter kodeksen.

83. Det maa herefter fastslaas, at artikel 2, stk. 3, litra b), ii), i den nye grundforordning ikke strider mod artikel 2, stk. 6, i antidumpingkodeksen.

84. (3) Med hensyn til de af sagsoegerens argumenter vedroerende gyldigheden af artikel 2, stk. 3, litra b), ii), i den nye grundforordning, hvorved det goeres gaeldende, at der er sket en tilsidesaettelse af nogle almindelige retsgrundsaetninger, angaar disse enten den konkrete anvendelse af denne bestemmelse over for sagsoegeren og har intet at goere med spoergsmaalet om bestemmelsens anvendelighed i tidsmaessig henseende, dvs. klagepunkter, der baserer sig paa foelgende principper:

- princippet om forbud mod forskelsbehandling

- proportionalitetsprincippet

- princippet om ret og billighed i forbindelse med anvendelsen af faellesskabsretten set i lyset af retssikkerhedsprincippet

- princippet om beskyttelse af velerhvervede rettigheder

- princippet om beskyttelse af den berettigede forventning

- estoppelprincippet

eller de angaar bestemmelsens gyldighed i tidsmaessig henseende (jf. artikel 19), dvs. klagepunkter, der er baseret paa foelgende principper:

- retssikkerhedsprincippet

- princippet om forbud mod tilbagevirkende gyldighed.

85. Ingen af argumenterne vedroerer saaledes spoergsmaalet om gyldigheden af den omtvistede bestemmelse som saadan. Kun for fuldstaendighedens skyld vil jeg her undersoege det ene problem, der, saafremt man opfattede det af sagsoegeren anfoerte anderledes, ville kunne vaere relevant for spoergsmaalet om bestemmelsens gyldighed, nemlig spoergsmaalet om ligebehandling. Som bekendt indebaerer det faellesskabsretlige ligebehandlingsprincip ikke alene et forbud mod at regulere forhold, som maa sidestilles, forskelligt, med mindre en saadan forskellig regulering er objektivt begrundet (55), men ogsaa mod at regulere forhold, som er vaesentligt forskellige, paa samme maade, med mindre en saadan forskellig regulering er tilstraekkeligt begrundet (56). Anvendelsen af regnskabsmaessige oplysninger vedroerende omkostninger og fortjenester hos andre virksomheder end den beroerte kan rejse problemet om en ensartet regulering af forskellige forhold, naar den virksomhed, som denne metode anvendes over for, paa vaesentlige punkter adskiller sig fra de paagaeldende andre virksomheder og fra de konkurrerende virksomheder, som ligeledes er omfattet af antidumpingproceduren. Den omhandlede bestemmelse ville dog kun ud fra denne betragtning kunne anses for ugyldig, saafremt det i henhold til den under de naevnte omstaendigheder ikke var muligt at tage hensyn til forbuddet mod forskelsbehandling, hvilket imidlertid ikke er tilfaeldet. For det foerste gaelder det som tidligere anfoert, at anvendelsen af den omtvistede metode kun maa ske paa en saadan maade, at kravet om rimelighed overholdes. Som det fremgaar af meningen og formaalet med antidumpingordningen - som er at imoedegaa foelgerne af den skade, der udspringer af en praksis, som begraenser de lige konkurrencemaessige vilkaar - kan det aldrig vaere "rimeligt" at udoeve forskelsbehandling over for en virksomhed i forbindelse med en antidumpingprocedure. For det andet maa en fortolkningsegnet bestemmelse i den afledte faellesskabsret principielt fortolkes i overensstemmelse med den trinhoejere faellesskabsret. Kun naar en saadan fortolkning ikke er mulig, kan der blive tale om at anse bestemmelsen for stridende mod trinhoejere faellesskabsret, saaledes at bestemmelsen er ugyldig (57). Da bestemmelsen efter sin ordlyd under alle omstaendigheder giver adgang til at anvende oplysninger hidroerende fra sammenlignelige virksomheder eller, saafremt dette er umuligt eller urimeligt, at skride til en anvendelse af en anden rimelig (ikke-diskriminatorisk) metode, kan jeg ikke se, at bestemmelsen skulle stride mod forbuddet mod forskelsbehandling.

86. b) Sagsoegeren har endvidere fremfoert en raekke argumenter, der vedroerer anvendeligheden i tidsmaessig henseende af artikel 2, stk. 3, litra b), ii), i den nye grundforordning, og som er rettet mod artikel 19 i den nye grundforordning. Sagsoegeren goer gaeldende, at der er sket en tilsidesaettelse af retssikkerhedsprincippet og af princippet om forbud mod tilbagevirkende gyldighed. Naermere bestemt anfoerer sagsoegeren, at der ved den nye grundforordning, som er ufordelagtig for selskabet, for saa vidt angaar beregningen af den normale vaerdi, er blevet indfoert en ny metode under forloebet af en antidumpingprocedure (nemlig den, der ligger til grund for naervaerende tvist). Dette strider mod retssikkerhedsprincippet. Endvidere er der tale om tilbagevirkende gyldighed, og af disse grunde og som foelge af en manglende begrundelse er artikel 19 i den nye grundforordning ugyldig.

87. aa) Ved naermere eftersyn fremgaar det, at disse argumenter er baseret paa to saerskilte betragtninger. Det foerste udgangspunkt er, at den nye grundforordning indeholder hjemmel til under omstaendigheder som de foreliggende at fastlaegge en normal vaerdi i form af en beregnet vaerdi, som er mere ufordelagtig for den beroerte eksportoer end den, der gjaldt efter den metode, som ifoelge den tidligere grundforordning kunne anvendes. Det andet udgangspunkt er, at den nye grundforordning paabyder en beregningsmaade, som den tidligere grundforordning maaske indeholdt hjemmel til, men som den ikke obligatorisk foreskrev i et tilfaelde som sagsoegerens, saaledes at den for sagsoegeren mere fordelagtige metode, der blev anvendt for selskabets vedkommende under sagen om import af elektroniske skrivemaskiner, nu paa forhaand er udelukket.

88. Foer min undersoegelse af de enkelte argumenter vil jeg droefte de naevnte to udgangspunkter.

89. (1) Hvad angaar det foerste udgangspunkt, mener jeg, at det allerede maa anses for afvist ved mine bemaerkninger om den nye bestemmelses forenelighed med antidumpingkodeksen.

90. Jeg har allerede bemaerket, at der til hver af de i artikel 2, stk. 3, litra b), ii), i den nye grundforordning opregnede metoder er knyttet et forbehold om rimelighed. Efter den tidligere grundforordning var dette det eneste kriterium ved ansaettelsen af salgs- og administrationsomkostninger og andre generalomkostninger samt fortjeneste (hvorved der i overensstemmelse med kodeksen for fortjenestens vedkommende gjaldt en oeverste graense repraesenterende det normale). Der er paa dette punkt en fuldstaendig overensstemmelse mellem den tidligere grundforordning og antidumpingkodeksen. Sammenfattende kan man sige, at kriteriet om rimelighed saaledes genfindes i samtlige retsgrundlag - fra antidumpingkodeksen over den tidligere grundforordning til den nye grundforordning. Den nye grundforordning opstiller forskellige beregningsmetoder og en prioritetsraekkefoelge i denne forbindelse, men i alle tilfaelde saettes der nogle graenser af kriteriet om rimelighed, som ogsaa gjaldt i henhold til den tidligere grundforordning.

91. (2) Jeg kommer nu til det andet udgangspunkt, hvorefter den nye bestemmelse tvinger til en anvendelse af den i sagen omtvistede metode i tilfaelde som det foreliggende, i forbindelse med hvilke det efter den tidligere grundforordning gjaldt, at der ogsaa var mulighed for at anvende den metode, som blev anvendt under den tidligere procedure (og som foerte til en afslutning af denne).

92. Man kunne vaere af den opfattelse, at denne betragtning blot er et spejlvendt billede af den foerstnaevnte betragtning. Dette er imidlertid ikke helt korrekt. Logisk set er det ikke udelukket, at saavel den over for Nakajima efter den tidligere grundforordning under proceduren vedroerende importen af elektroniske skrivemaskiner anvendte metode som den under naervaerende procedure anvendte ville kunne anses for at opfylde kriteriet om rimelighed, men tilbage staar dog, at den nye grundforordning begraenser den hjemlede valgmulighed - dvs. faellesskabsmyndighedernes skoensmaessige befoejelser - til den i sagen anvendte metode.

93. Jeg er imidlertid af den opfattelse, at de to metoder er saa vaesentligt forskellige fra hinanden, at kun en af dem vil kunne vaere rimelig i en given situation. Som allerede naevnt er det ogsaa efter meningen og maalsaetningen med antidumpingordningen et formaal med kriteriet om rimelighed, at der ikke maa ske forskelsbehandling mellem de virksomheder, der rammes af antidumpingforanstaltninger. Ud fra denne betragtning kan en anvendelse af forskellige metoder paa identiske sagsforhold ikke anses for rimeligt.

94. bb) Paa dette grundlag kan jeg indskraenke mig til nogle enkelte bemaerkninger vedroerende sagsoegerens argumenter.

95. (1) Det anfoerte om, at der er sket en tilsidesaettelse af retssikkerhedsprincippet og af princippet om forbud mod tilbagevirkende gyldighed, maa forkastes allerede af den grund, at bestemmelsen i artikel 2, stk. 3, litra b), ii), hvis aendring sagsoegeren anfaegter, er uforandret, for saa vidt angaar bestemmelsens retsvirkninger. For det foerste er der dermed ikke tale om nogen aendring med konsekvenser for en allerede ivaerksat procedure, hvilket ville have kunnet vaere problematisk, naar henses til retssikkerhedsprincippet. For det andet foreligger der heller ikke nogen tilbagevirkende gyldighed, idet de paa allerede indtrufne sagsforhold anvendte regler ikke har adskilt sig fra dem, der fandt anvendelse foer aendringen. Dette er navnlig af betydning for spoergsmaalet om den endelige opkraevning af den midlertidige told (artikel 2 i forordning nr. 3651/88), som efter min opfattelse er udtryk for en foranstaltning med tilbagevirkende gyldighed, hvilket indebaerer, at artikel 2, stk. 3, litra b), ii), i den nye grundforordning for saa vidt, jf. artikel 19, ville have medfoert retsvirkninger med tilbagevirkende kraft, saafremt bestemmelsen paa det af sagsoegeren anfoerte punkt ville have forringet eksportoerernes retstilling.

96. Efter min opfattelse er det anfoerte tilstraekkeligt til, at artikel 19 i den nye grundforordning, for saa vidt angaar naervaerende tvist, materielretligt maa anses for ubehaeftet med mangler. Ganske vist er der ved den nye grundforordning indfoert en raekke yderligere aendringer, hvis foelger endnu ikke er blevet undersoegt naermere. Saafremt det skulle vise sig, at de nye bestemmelser er mindre fordelagtige for eksportoererne end de tidligere gaeldende, ville der opstaa de samme problemer som dem, der ville have gjort sig gaeldende, saafremt der var blevet konstateret en saadan forringet retstilling i forbindelse med artikel 2, stk. 3, litra b), ii). Jeg mener dog i denne forbindelse paa grundlag af artikel 184 at kunne indskraenke mig til at undersoege de problemer, som er blevet rejst under sagen. Den naevnte bestemmelse omhandler en del af den proevelse, der kan ske under direkte soegsmaal, jf. herved EOEF-Traktatens 173. Logisk rigtigt er der efter bestemmelsen ikke tale om nogen omfattende proevelse af gyldigheden af den paagaeldende retsakt, men om en proevelse af, hvorvidt retsakten "((af)) de i artikel 173, stk. 1, naevnte grunde ... ikke kan finde anvendelse". Enhver part kan "paaberaabe sig" disse grunde. Begraensningen af proevelsen til kun at omfatte de grunde, der paaberaabes, saaledes som dette fremgaar af EOEF-Traktatens artikel 173, gaelder dermed ligeledes, hvad angaar Traktatens artikel 184.

97. (2) Det er ogsaa paa dette grundlag, at droeftelsen af det af sagsoegeren anfoerte vedroerende manglende begrundelse maa ske. Efter min opfattelse var det ufornoedent saerligt at redegoere for artikel 19 i den nye grundforordning i betragtningerne til denne. Da bestemmelsen saaledes hverken rejser nogen problemer med hensyn til princippet om forbud mod tilbagevirkende gyldighed, eller hvad angaar retssikkerhedsprincippet, idet den derimod blot foreskriver en anvendelse af reglerne i den nye grundforordning paa allerede ivaerksatte procedurer, er bestemmelsen kun et led i den nye grundforordning som helhed og indgaar i ordningen i henhold til denne (58). I oevrigt fremgaar det af betragtning 33 til den nye grundforordning, at artikel 2, stk. 3, litra b), ii), er en praecisering, hvilket indirekte klargoer artikel 19' s rolle, for saa vidt denne bestemmelse angaar artikel 2, stk. 3, litra b), ii).

98. 2. Sagsoegeren har endvidere gjort gaeldende, at det er med urette, at Raadet over for selskabet anvendte den anden af de i artikel 2, stk. 3, litra b), ii), i den nye grundforordning opregnede metoder.

99. I denne forbindelse vil jeg inden for rammerne af den her omhandlede undersoegelse indledningsvis kun droefte de argumenter, som angaar beregningen af den normale vaerdi som saadan, og som ikke vedroerer spoergsmaalet om sammenligningen mellem den normale vaerdi og eksportprisen. Argumenterne vedroerende sidstnaevnte spoergsmaal vil blive droeftet i et saerligt afsnit (nedenfor punkt IV).

100. a) Inden for de saaledes fastlagte rammer maa der for det foerste ske en undersoegelse under ét af de tre argumenter, som i det vaesentlige har samme genstand, og som vedroerer Raadets udoevelse af sine skoensmaessige befoejelser i henseende til antidumpingkodeksen og bestemte almindelige retsgrundsaetninger.

101. Sagsoegeren har i foerste raekke - subsidiaert i forhold til det allerede forkastede argument om, at selve den anvendte bestemmelse strider mod antidumpingkodeksen - gjort gaeldende, at anvendelsen af bestemmelsen konkret strider mod kodeksen. Naar henses til sagsoegerens saerlige struktur, der adskiller sig fra andre virksomheders, navnlig dem, hvis forhold der i sagen er blevet taget udgangspunkt i ved ansaettelsen af omkostninger og fortjenester, er Raadets fremgangsmaade, hvorved det anvendte den paagaeldende metode, "urimelig" og strider mod antidumpingkodeksen. For det andet burde faellesskabsmyndighederne ved anvendelsen af den paagaeldende bestemmelse have udoevet deres skoensmaessige befoejelser under hensyntagen til sagsoegerens anderledes struktur. Ved at undlade dette har faellesskabsmyndighederne ikke alene tilsidesat den obligatoriske regel i den nye grundforordning, hvorefter den normale vaerdi skal fastlaegges paa et rimeligt grundlag, men herudover kraenket almindelige retsgrundsaetninger, naermere bestemt princippet om ret og billighed i forbindelse med anvendelsen af faellesskabsretten og proportionalitetsprincippet. For det tredje er den anvendte fremgangsmaade diskriminatorisk og strider dermed mod ligebehandlingsprincippet.

102. Jeg bemaerker indledningsvis, at det var med rette, at Raadet fastlagde den normale vaerdi i form af en beregnet vaerdi [artikel 2, stk. 3, litra b), ii), i den nye grundforordning], da det er ubestridt, at sagsoegeren ikke saelger printere paa det japanske marked, saaledes at det var udelukket at anvende artikel 2, stk. 3, litra a), hvorefter der frit kan vaelges mellem metoderne i henholdsvis i) og ii) i artikel 2, stk. 3, litra b).

103. Det fremgaar af systematikken i artikel 2, stk. 3, litra b), ii), i den nye grundforordning, at de tre deri opregnede metoder skal tages i betragtning i den raekkefoelge, hvori de optraeder i bestemmelsen. Det er kun, saafremt ingen af disse metoder kan anvendes, at man maa ty til den generelle bestemmelse, hvorefter salgs- og administrationsomkostninger og andre generalomkostninger samt fortjeneste kan fastlaegges "paa et andet rimeligt grundlag".

104. Det var herved med rette, at Raadet undlod at anvende den foerste af de naevnte metoder (59), da sagsoegeren ikke saelger samme vare paa det japanske marked. Udelukkende for fuldstaendighedens skyld vil jeg her - idet sagsoegeren er af den opfattelse, at anvendelsesomraadet for metoden er ubestemt - praecisere dennes betydning, saaledes som jeg forstaar den. Efter min opfattelse er der tale om en metode, som er baseret paa en afsaetning af en eller flere modeller inden for en bestemt kategori af varer paa hjemmemarkedet. Med udgangspunkt i denne afsaetning sker der herefter en fastlaeggelse af den normale vaerdi af andre (eksporterede) modeller inden for samme kategori. I den tyske version anvendes - aabenbart af denne grund - ikke udtrykket "gleichartige Ware", men et andet og videre begreb ("Waren gleicher Art"). Paa de fleste andre af de officielle sprog kommer denne forskel i forhold til udtrykket "gleichartige Ware" (jf. artikel 2, stk. 12) kun til udtryk i form af en angivelse i pluralis, idet det kun er i den danske og i den italienske version, man ikke genfinder denne forskel.

105. Under disse omstaendigheder havde Raadet pligt til at efterproeve - og for saa vidt kan dets handlemaade ikke kritiseres - hvorvidt der burde ske en anvendelse af den af sagsoegeren anfaegtede anden metode. Raadet fulgte Kommissionens opfattelse og mente, at dette burde vaere tilfaeldet. Jeg kan ikke tilslutte mig denne opfattelse. Raadet maa nemlig ved sin fremgangsmaade derimod antages at have tilsidesat den i artikel 2, stk. 3, litra b), ii), foreskrevne regel om, at salgs- og administrationsomkostninger og andre generalomkostninger samt fortjeneste skal fastlaegges paa et rimeligt grundlag.

106. Det er i denne sammenhaeng noedvendigt at uddybe betragtningerne vedroerende meningen og formaalet med fastlaeggelsen af den normale vaerdi i form af en beregnet vaerdi og naermere at droefte, hvad der foelger heraf, for saa vidt angaar kriteriet om rimelighed.

107. Jeg har allerede naevnt, at Domstolen i sagerne vedroerende importen af elektroniske skrivemaskiner antog, at formaalet med den beregnede normale vaerdi var at fastlaegge salgsprisen for et produkt, saaledes som denne ville vaere, saafremt produktet solgtes i oprindelses- eller eksportlandet. Dette udgangspunkt er utvivlsomt det rigtige i mange tilfaelde, men kan efter min opfattelse ikke gaelde uindskraenket.

108. Til naermere belysning heraf vil jeg placere Domstolens udtalelse i den sammenhaeng, hvori den indgaar.

109. I sagerne vedroerende importen af elektroniske skrivemaskiner skulle der principielt traeffes afgoerelse paa grundlag af tre forskellige sagsforhold. I de allerede naevnte sager, Brother, Canon og Silver Seiko, blev den normale vaerdi fastlagt paa grundlag af artikel 2, stk. 3, litra a), for saa vidt angaar de modeller, som eksportoererne havde en afsaetning af paa det japanske marked, mens den normale vaerdi for de oevrige modellers vedkommende blev fastlagt i form af en beregnet vaerdi. I sidstnaevnte tilfaelde blev salgs- og administrationsomkostninger og andre generalomkostninger fastsat under hensyntagen til omkostningerne hos forhandlerselskaber tilknyttet de tre naevnte producenter. Hvad angaar fortjenesterne, blev disse fastlagt paa grundlag af de margener, som var blevet beregnet for de modeller, som solgtes paa hjemmemarkedet.

110. I TEC-sagen havde sagsoegeren ganske vist ogsaa et tilknyttet forhandlerselskab. TEC markedsfoerte dog ikke elektroniske skrivemaskiner paa det japanske marked, hverken gennem dette selskab eller paa anden maade. Derimod var der paa det japanske marked en afsaetning af en raekke andre elektroniske produkter, som ifoelge det af TEC oplyste ogsaa omfattede "kontorudstyr". Forhandlerselskabet solgte kasseapparater, elektroniske vaegte og andre produkter. Under disse omstaendigheder blev salgs- og administrationsomkostninger og andre generalomkostninger fastsat under hensyntagen til forhandlerselskabets omkostninger, og fortjenesterne blev fastsat paa grundlag af de fortjenester, som selskabet Canon opnaaede i forbindelse med afsaetningen af elektroniske skrivemaskiner paa det japanske marked gennem sit forhandlerselskab.

111. I Sharp-sagen (60) havde sagsoegeren kun en meget lille afsaetning paa hjemmemarkedet af elektroniske skrivemaskiner. Det stod dog klart, at der blev afsat andre produkter paa hjemmemarkedet, men denne afsaetnings omfang fremgaar ikke af retsmoederapporten. Sagsoegeren havde et tilknyttet forhandlerselskab ligesom de andre producenter, der anfaegtede den paagaeldende forordning om endelig told (61). Salgs- og administrationsomkostninger og andre generalomkostninger samt fortjeneste blev her fastlagt som i TEC' s tilfaelde.

112. Som det fremgaar af dette overbliksbillede, var de paagaeldende skrivemaskineproducenters tilstedevaerelse paa det japanske marked mere eller mindre udpraeget - i hoejere grad i Brother' s, Canon' s og Silver Seiko' s tilfaelde, og i mindre grad i TEC' s og Sharp' s tilfaelde. Mens der for TEC' s og Sharp' s vedkommende nemlig blot var et forhandlerselskab som salgsstruktur paa det japanske marked, kom hertil for Brother' s, Canon' s og Silver Seiko' s vedkommende, at disse selskaber rent faktisk ogsaa solgte elektroniske skrivemaskiner paa det japanske marked, selv om denne afsaetning ikke omfattede alle de til Faellesskabet eksporterede modeller. Denne forskel kommer ogsaa til udtryk i Domstolens praemisser i dommene i Brother- og Sharp-sagerne. I praemis 19 i dommen i Brother-sagen og i praemis 10 i dommen i Sharp-sagen lagde Domstolen til grund, at der ville ske en forskelsbehandling mellem producenter, saafremt den beregnede vaerdi af produkter fremstillet af en producent, der saelger lignende varer paa eksportlandets hjemmemarked, blev fastlagt paa en anden maade end den beregnede vaerdi af produkter fremstillet af en producent uden nogen saadan afsaetning paa hjemmemarkedet.

113. Paa dette sted vil det vaere paa sin plads at praecisere den bestaaende sammenhaeng mellem henholdsvis den citerede domspraksis og meningen og formaalet med fastlaeggelsen af den normale vaerdi i form af en beregnet vaerdi efter den nye grundforordning og at uddybe de overvejelser, som jeg allerede andetsteds har givet en indledende redegoerelse for.

114. Alt efter de faktiske omstaendigheder, paa grundlag af hvilke man fastlaegger den normale vaerdi, foreligger der forskellige oekonomiske situationer, saaledes at det oekonomiske grundlag for indfoerelsen af antidumpingtold ogsaa er forskelligt i hvert enkelt tilfaelde.

115. I det tilfaelde, hvor hovedkriteriet goer sig gaeldende, jf. artikel 2, stk. 3, litra a), i den nye grundforordning, er den sammenlignelige pris, der faktisk er betalt eller skal betales i normal handel for samme vare til forbrug i eksport- eller oprindelseslandet, hoejere end eksportprisen. I saa fald er forholdet pr. definition det, at den paagaeldende producent (eller eksportoer) optraeder forskelligt paa to markeder (hjemmemarkedet og det paagaeldende eksportmarked). At en saadan praksis ikke er udtryk for loyal konkurrence, er uden videre indlysende. Der bestaar nemlig i saadanne tilfaelde en risiko for, at producenten eller eksportoeren oekonomisk understoetter de lave priser paa eksportmarkedet ved hjaelp af hoejere priser paa hjemmemarkedet og dermed skaffer sig en uberettiget fordel i forhold til de andre konkurrenter, der driver virksomhed paa eksportmarkedet.

116. Saafremt samme vare derimod ikke saelges i normal handel paa eksportlandets eller oprindelseslandets hjemmemarked, eller saafremt et saadant salg ikke muliggoer en passende sammenligning ((artikel 2, stk. 3, litra b), i den nye grundforordning)), skal der traeffes et valg mellem to subsidiaere kriterier. Efter det foerst kriterium (i) er den normale vaerdi den sammenlignelige pris for samme vare, naar denne udfoeres til et tredjeland. Denne fremgangsmaade adskiller sig i det vaesentlige kun fra fremgangsmaaden efter artikel 2, stk. 3, litra a), derved, at den paagaeldende forskel ikke angaar henholdsvis producentens eller eksportoerens hjemmemarked og det paagaeldende eksportmarked, men dette eksportmarked og et andet eksportmarked. I disse tilfaelde ligger de oekonomiske betragtninger, som begrunder indfoerelsen af en antidumpingtold, saaledes ganske taet op ad, hvad der er tilfaeldet i forbindelse med hovedkriteriet.

117. Jeg kommer nu til spoergsmaalet om fastlaeggelsen af den normale vaerdi i form af en beregnet vaerdi. Sagsoegerne i sagerne for Domstolen vedroerende importen af elektroniske skrivemaskiner havde som bekendt gjort gaeldende, at den beregnede normale vaerdi skulle vaere udtryk for den rimelige vaerdi, der maatte tillaegges den eksporterede vare. Ud fra et oekonomisk synspunkt finder jeg ikke dette udgangspunkt uantageligt. Ved en efterproevelse paa grundlag af et saadant kriterium vil man saaledes undersoege, hvorvidt eksportoeren saelger sine produkter paa eksportmarkedet til priser, der daekker samtlige omkostninger og omfatter en rimelig fortjenstmargen. Saafremt prisen ligger under denne graense, bliver det muligt for eksportoeren paa grundlag heraf fra eksportmarkedet at fortraenge de konkurrenter, der driver virksomhed dér (uden at der er noget oekonomisk grundlag for de paagaeldende lave priser). Det bliver herefter muligt for vedkommende eksportoer - alt efter i hvor hoej grad, det er lykkedes at fortraenge de andre konkurrenter fra markedet - at udligne tabene ved denne prispolitik ved paa ny at forhoeje priserne. Det er aabenbart, at antidumpingtold i saadanne tilfaelde skal tjene som en kompensationsmekanisme.

118. Det udgangspunkt, som Domstolen derimod har lagt til grund med hensyn til fastlaeggelsen af den normale vaerdi i form af en beregnet vaerdi, er den situation, som ville foreligge, saafremt produktet solgtes paa eksportoerens hjemmemarked. Herved soeges det opnaaet, at resultatet af fastlaeggelsen af den normale vaerdi i form af en beregnet vaerdi ligger saa taet op ad den normale vaerdi efter artikel 2, stk. 3, litra a), som muligt. I denne forbindelse foreligger den oekonomiske begrundelse for en antidumpingtold, som artikel 2, stk. 3, litra a), gaar ud fra, dog ikke altid. Den, der ikke har nogen afsaetning paa hjemmemarkedet, kan ikke goere nogen forskel mellem dette marked og eksportmarkedet og drage uberettigede fordele heraf. Dette indebaerer imidlertid ikke, at udgangspunktet efter den naevnte praksis i saadanne tilfaelde aldrig er relevant. Efter min opfattelse boer fastlaeggelsen af den normale vaerdi i form af en beregnet vaerdi ske paa en maade, der ligner metoden efter artikel 2, stk. 3, litra a), naar den paagaeldende situation minder om de deri omhandlede omstaendigheder. Der sigtes herved i foerste raekke til de muligheder, som den beroerte virksomhed har for til enhver tid at fremkalde den i artikel 2, stk. 3, litra a), omhandlede situation eller for at forhindre, at der konstateres dumping efter bestemmelsen, ved at undlade at saelge bestemte modeller inden for samme kategori paa hjemmemarkedet, selv om virksomheden har mulighed herfor [jf. artikel 2, stk. 3, litra b), ii), tredje punktum, i den nye grundforordning]. Dette bliver endvidere aktuelt, saafremt virksomheden paa hjemmemarkedet afsaetter produkter, der teknologisk har tilknytning til de eksporterede produkter, men som i forhold til disse dog ikke kan anses som "gleichartige Waren" eller "Waren gleicher Art" (62) [jf. artikel 2, stk 3, litra b), ii), sjette punktum, i den nye grundforordning]. Jeg finder det imidlertid uantageligt at fastlaegge den normale vaerdi paa grundlag af en salgspris for en lignende vare paa hjemmemarkedet, saafremt et saadant salg eller i hvert fald et salg inden for samme sektor maa anses for noget rent hypotetisk. I saadanne tilfaelde maa faellesskabsmyndighederne, saafremt de vil gaa frem saaledes, afvente den videre udvikling og i givet fald senere indfoere en antidumpingtold.

119. Det er herefter ikke overraskende, at Domstolen i Brother-, Canon-, og Silver Seiko-sagerne tiltraadte den af Raadet valgte metode til fastlaeggelse af den normale vaerdi i form af en beregnet vaerdi. Disse producenter solgte saaledes elektroniske skrivemaskiner paa det japanske marked gennem en bestaaende forhandlerstruktur (et tilknyttet forhandlerselskab). De kunne i kraft af denne struktur paa et hvilket som helst tidspunkt udvide deres markedsfoering til ogsaa at omfatte andre af de eksporterede modeller, saafremt dette maatte anses som en oekonomisk hensigtsmaessig disposition. Det var derfor med rette, at salgs- og administrationsomkostninger og andre generalomkostninger samt fortjeneste blev fastsat paa grundlag af den konkrete afsaetning paa det japanske marked.

120. At den samme fremgangsmaade (hvad angaar salgs- og administrationsomkostninger og andre generalomkostninger) ogsaa blev anvendt for TEC' s og Sharp' s vedkommende, forekommer mig mindre indlysende, men dog forstaaeligt. TEC raadede trods alt over en selvstaendig salgsstruktur og havde paa det japanske marked en afsaetning af produkter, som ifoelge selskabet var omfattet af begrebet "kontorudstyr". Der var saaledes en afsaetning inden for samme erhvervssektor tillige med en salgsstruktur, som i givet fald kunne udnyttes til at saelge elektroniske skrivemaskiner.

121. I Sharp' s tilfaelde var der en mindre afsaetning af elektroniske skrivemaskiner paa hjemmemarkedet gennem et til det fremstillende moderselskab tilknyttet forhandlerselskab tillige med en afsaetning af andre produkter. Heller ikke i dette tilfaelde forekom det paa forhaand fejlagtigt at fastlaegge den normale vaerdi ud fra en hypotetisk forudsaetning om en tilstraekkelig stor afsaetning af elektroniske skrivemaskiner paa det japanske marked, navnlig for saa vidt - men retsmoederapporten indeholder dog ingen oplysninger herom - Sharp' s egen afsaetning af elektroniske skrivemaskiner i Japan kun laa lige under den graense, under hvilken en afsaetning anses for ubetydelig. Under alle omstaendigheder ville Sharp i kraft af sin salgsstruktur have kunnet goere et forsoeg paa at opnaa en stoerre afsaetning.

122. Det vil her hverken vaere paa sin plads eller noedvendigt i fuldt omfang at redegoere for hvert at de konkrete tilfaelde, som forelaa for Domstolen, eller at undersoege spoergsmaalet om anvendelsen af den fremgangsmaade, hvorefter fastlaeggelsen af den normale vaerdi i form af en beregnet vaerdi skete med udgangspunkt i en hypotetisk afsaetning af den paagaeldende vare i oprindelses- eller eksportlandet. I naervaerende sag foreligger der nemlig en helt anden situation, hvor der savnes ethvert grundlag for en saadan fremgangsmaade. Sagsoegeren har saaledes ingen afsaetning af naaleprintere paa det japanske marked og raader heller ikke over nogen salgsstruktur, som selskabet i denne forbindelse ville kunne basere sig paa. Efter Raadets opfattelse forudsaetter en saadan afsaetning en struktur som den hos de andre virksomheder, hvis forhold der blev taget udgangspunkt i ved beregningen af den normale vaerdi (dvs. et forhandlerselskab med de relevante personalemaessige og materielle ressourcer).

123. Den naevnte situation svarer ikke til det i artikel 2, stk. 3, litra a), i den nye grundforordning omhandlede tilfaelde og naermer sig end ikke et saadant. Ser man udelukkende paa situationen ud fra denne omstaendighed, kan der ikke vaere tale om at goere nogen forskel paa henholdsvis det japanske marked og markedet i Faellesskabet eller om noget saadant inden for en naer fremtid, ligesom man ikke kan forestille sig noget misbrug af muligheder efter den bestaaende struktur i form af skjulte tiltag eller omgaaelser.

124. Under disse omstaendigheder ville det vaere udtryk for en forskelsbehandling af Nakajima i forhold til de andre virksomheder, saafremt selskabet blev behandlet paa noejagtig samme maade som disse, saaledes at den paagaeldende foranstaltning - hvilket jeg allerede har bemaerket - ogsaa ville vaere urimelig som stridende mod den nye grundforordning. Hvad nemlig angaar de hoejere salgs- og administrationsomkostninger og andre generalomkostninger hos de andre virksomheder, som raader over en egen salgsstruktur, er der og kan der ikke vaere tale om saadanne omkostninger. Lige saa lidt er der noget grundlag for for sagsoegerens vedkommende at regne med den fortjeneste, der er blevet ansat, for saa vidt angaar andre producenters afsaetning paa hjemmemarkedet.

125. Man kunne paa dette sted spoerge, om dette raesonnement overhovedet efterlader noget anvendelsesomraade for den af sagsoegeren anfaegtede anden metode i artikel 2, stk. 3, litra b), ii), i den nye grundforordning. Man kunne faa det indtryk, at det resultat, jeg er kommet frem til, er i modstrid med det indledningsvis anfoerte om, at den anden metode er forenelig med paabuddet om "rimelighed" i henhold til kodeksen. I de allerede naevnte tilfaelde med Sharp og TEC blev der dog ved fastlaeggelsen af den normale vaerdi regnet med andre virksomheders fortjenstmargen. Dette forekommer af de allerede naevnte grunde antageligt. Endvidere kan der blive tale om at fastlaegge den normale vaerdi i form af en beregnet vaerdi efter denne metode, naar en afsaetning paa hjemmemarkedet er forbundet med tab. I henhold til artikel 2, stk. 4, i den nye grundforordning kan den normale vaerdi i saadanne tilfaelde bl.a. fastlaegges i form af en beregnet vaerdi, og i saa fald kan jeg ikke se, at der er nogen betaenkeligheder ved at anvende den af sagsoegeren anfaegtede metode.

126. Sagsoegeren har herved - som reaktion paa det af Raadet med bestemthed anfoerte, hvorefter sagsoegerens argumenter allerede ved Domstolens afgoerelser vedroerende antidumpingforanstaltningerne over for importen af elektroniske skrivemaskiner er blevet forkastet - under den mundtlige forhandling paa grundlag af talangivelser vedroerende afsaetningen af skrivemaskiner i Japan soegt at paavise, at det ville have vaeret muligt for selskabet, selv med dets simple struktur, ogsaa at have en betydelig afsaetning af naaleprintere paa hjemmemarkedet.

127. Rent bortset fra det problem i henseende til rettergangsreglerne, som det sene tidspunkt for dette arguments fremsaettelse rejser, er jeg i oevrigt af den opfattelse, at disse talangivelser ikke kan tillaegges nogen bevisvaerdi, da det drejer sig om absolutte tal for afsaetningen uden angivelser vedroerende markedsandele. For saa vidt sagsoegerens argumentation overhovedet maatte kunne tages i betragtning, er det under alle omstaendigheder paa forhaand udelukket, at man derved kan godtgoere noget med hensyn til en indtraengen paa markedet for skrivemaskiner - for ud fra dette udgangspunkt at slutte noget med hensyn til en tilsvarende indtraengen paa markedet for printere og derefter paa dette grundlag at fastslaa noget med hensyn til sagsoegerens absolutte (mulige) afsaetning paa markedet for printere. Jeg bemaerker herved, at de under den mundtlige forhandling fremlagte angivelser vedroerende afsaetningen varierede betydeligt fra aar til aar, hvilket tyder paa en sporadisk afsaetning. Med hensyn til elektroniske skrivemaskiner maa sagsoegeren, for saa vidt angaar undersoegelsesperioden i forbindelse med den paagaeldende antidumpingprocedure (1.4.1983 - 31.3.1984, jf. punkt 6 i betragtningerne til forordning nr. 3643/84 (63)), endvidere antages at have erkendt, at selskabets afsaetning maatte anses for at vaere af sporadisk art, og at den derfor ikke udgjorde noget egnet grundlag i forbindelse med beregningen af den normale vaerdi.

128. Endelig omfatter langt den stoerste del af afsaetningen siden 1984 mekaniske skrivemaskiner, der hverken teknologisk eller funktionelt kan sammenlignes med printere, hvilket er en yderligere omstaendighed, der bidrager til at goere det vanskeligt at anlaegge et skoen med hensyn til den eventuelle afsaetning af et bestemt produkt paa grundlag af bestemte antagelser vedroerende afsaetningen af et andet produkt.

129. Jeg vil herefter foreloebig laegge til grund, at den af sagsoegeren anfaegtede anden af de i artikel 2, stk. 3, litra b), ii), opregnede metoder ikke burde have vaeret anvendt, idet denne fremgangsmaade i strid med foerste og andet punktum i bestemmelsen var urimelig. Da argumenterne vedroerende en tilsidesaettelse af kodeksen og de foeromtalte almindelige retsgrundsaetninger angaar praecis det samme problem, er det ufornoedent saerskilt at gaa naermere ind herpaa.

130. Naar henses til det anfoerte vedroerende salg af skrivemaskiner, kunne den tredje af de opregnede metoder heller ikke komme i betragtning, saaledes at man som en sidste loesning burde vaere faldet tilbage paa den generelle bestemmelse i artikel 2, stk. 3, litra b), ii), hvorefter den normale vaerdi beregnes "paa et andet rimeligt grundlag". Herefter burde den normale vaerdi vaere blevet beregnet paa basis af de faktiske omkostninger i forbindelse med eksporten tillige med en i saa henseende rimelig fortjenstmargen, hvorefter det paa grundlag af en sammenligning med eksportprisen burde undersoeges, hvorvidt eksportprisen maatte anses som en dumpingpris (saaledes at prisen som saadan, saafremt den ikke kunne anses som en dumpingpris, burde laegges til grund som rimelig ud fra et oekonomisk synspunkt).

131. Da dette ikke skete, og naar henses til, at en saadan fremgangsmaade ifoelge det af Nakajima anfoerte, hvis rigtighed ikke er blevet bestridt, ville have foert til et for sagsoegeren mere fordelagtigt resultat, boer den anfaegtede forordning annulleres i det omfang, der er nedlagt paastand herom.

132. Jeg bemaerker endelig, at resultatet bliver det samme, selv om man anser det af sagsoegeren under den mundtlige forhandling anfoerte for bevist. Dette ville nemlig indebaere, at der ved beregningen af den normale vaerdi paa grundlag af en afsaetning paa hjemmemarkedet - den i saa fald relevante metode - under alle omstaendigheder i den normale vaerdi maatte ske en inddragelse af sagsoegerens salgs- og administrationsomkostninger og andre generalomkostninger, uforandrede, hvorimod de hoejere salgs- og administrationsomkostninger og andre generalomkostninger hos andre japanske virksomheder ikke ville komme paa tale. Dette er da ogsaa den metode, som er angivet ved det tredje alternativ i artikel 2, stk. 3, litra b), ii), i den nye grundforordning.

133. Selv i saa fald maatte der gives sagsoegeren medhold i sagen, uden at det ville vaere noedvendigt saerligt at undersoege de andre argumenter vedroerende samme problem.

134. I betragtning af dette resultat ville jeg kunne afslutte mit forslag til afgoerelse her. For fuldstaendighedens skyld maa jeg imidlertid for det tilfaelde, at Domstolen ikke tilslutter sig min opfattelse, ogsaa tage stilling til sagsoegerens oevrige argumenter.

135. b) Sagsoegeren har herved blandt andet gjort gaeldende, at Raadet har begaaet magtfordrejning (den sidste af de i EOEF-Traktatens artikel 173, stk. 1, naevnte omstaendigheder).

136. Inden min droeftelse af de i denne forbindelse fremfoerte argumenter vil jeg gerne kort minde om den faellesskabsretlige definition af begrebet magtfordrejning.

137. Der foreligger i foerst raekke magtfordrejning, saafremt faellesskabsmyndighederne har udoevet deres befoejelser til at forfoelge andre maal end de i den paagaeldende lovgivning hjemlede (64). Ifoelge Domstolens praksis vedroerende EKSF-Traktatens artikel 33 foreligger der ligeledes magtfordrejning, saafremt vedkommende myndighed som foelge af en saa alvorlig mangel paa forudseenhed eller omhu, at det maa sidestilles med en kraenkelse af det lovbestemte formaal, har forfulgt andre formaal end dem, der ligger til grund for dens befoejelser (65).

138. Forskellen mellem disse to tilfaelde er efter min opfattelse, at den paagaeldende faellesskabsmyndighed i foerstnaevnte tilfael