Efter at Retten i den appellerede doms præmis 30 og 31 – under henvisning til dom af 13. marts 2007, KHIM mod Kaul (sag C-29/05 P, Sml. I, s. 2213, præmis 42) – havde anført, at det følger af artikel 74, stk. 2, i forordning nr. 40/94, at parternes fremlæggelse af kendsgerninger og beviser som udgangspunkt, og medmindre andet er fastsat, fortsat er mulig efter udløbet af de frister, som en sådan fremlæggelse er underlagt ved anvendelse af bestemmelserne i den nævnte forordning, og at det på ingen måde er forbudt for Harmoniseringskontoret at tage hensyn til kendsgerninger og beviser, som således er påberåbt eller fremført for sent, forkastede den det første led i det anbringende, som Bernhard Rintisch havde anført herom, idet den nærmere bestemt i den appellerede doms præmis 32-41 anførte følgende:

»32 […][M]uligheden for parterne i sagen for Harmoniseringskontoret for at fremlægge kendsgerninger og beviser efter udløbet af frister, der er fastsat herfor, er underlagt betingelsen om, at intet andet er fastsat […]

33 I det foreliggende tilfælde fandt appelkammeret […], at det udtrykkeligt var fastsat, at indsigelsen – i overensstemmelse med retspraksis – skulle afvises, og at der ikke blot var tale om en mulighed, der var underlagt Harmoniseringskontorets skøn. Ifølge appelkammeret var [gennemførelsesforordningens] regel 20, stk. 1, […] som finder anvendelse for appelkammeret i medfør af samme forordnings regel 50, stk. 1, til hinder for udøvelsen af den skønsmæssige beføjelse, der er fastsat i artikel 74, stk. 2, i forordning nr. 40/94.

[…]

36 Det fremgår af [gennemførelsesforordningens regel 20, stk. 1, sammenholdt med regel 50, stk. 1, første og tredje afsnit,] at appelkammeret, medmindre andet er fastsat, er forpligtet til at anvende [gennemførelsesforordningens] regel 20, stk. 1, […] i den sag, det behandler, og derfor at antage, at fremlæggelse af beviser, der skal dokumentere eksistensen, gyldigheden og beskyttelsesomfanget af det ældre varemærke efter udløbet af den frist, der er fastsat herfor af Harmoniseringskontoret, medfører, at indsigelsen bliver afvist, uden at [det] i denne forbindelse har en skønsbeføjelse […]

37 Bernhard Rintisch har gjort gældende, at [gennemførelsesforordningens] regel 50, stk. 1, tredje afsnit in fine, […] og navnlig henvisningen deri til artikel 74, stk. 2, i forordning nr. 40/94, netop fastsætter noget andet, som under alle omstændigheder er til hinder for anvendelsen af samme forordnings regel 20, stk. 1, på procedurerne for appelkammeret. Denne argumentation kan imidlertid ikke tiltrædes.

38 Det skal indledningsvis bemærkes, at for så vidt som indsigelsesskrivelsen blev indgivet den 9. marts 2007, er den udgave af [gennemførelses]forordningen, der finder anvendelse i denne sag, den, som var i kraft efter ændringen ved […] forordning […] nr. 1041/2005 [...]. Navnlig bestemmer syvende betragtning til den sidstnævnte forordning, at et af formålene med den ændring var fuldstændigt at omarbejde bestemmelserne om indsigelsesproceduren for bl.a. klart at fastlægge de retlige konsekvenser af processuelle mangler.

39 Ud over risikoen for at anvende en cirkulær begrundelse på de pågældende bestemmelser vil en godtagelse af [Bernhard Rintischs] fortolkning indebære, at rækkevidden af [gennemførelsesforordningens] regel 20, stk. 1, […] med senere ændringer, begrænses betydeligt.

40 Hvis beviserne for et ældre varemærkes eksistens, gyldighed og omfang – som indsigelsesafdelingen ikke kan tage hensyn til, når de er fremlagt for sent, i overensstemmelse med den nye ordlyd af [gennemførelsesforordningens] regel 20, stk. 1, […] der finder anvendelse i denne sag – ikke desto mindre kunne tages i betragtning af appelkammeret i medfør af den skønsmæssige beføjelse i henhold til artikel 74, stk. 2, i forordning nr. 40/94, ville de retlige konsekvenser, der er udtrykkeligt opstillet i forordning nr. 1041/2005 for denne form for mangel, nemlig indsigelsens afvisning, måske i visse tilfælde ikke have nogen praktisk virkning.

41 Det skal derfor lægges til grund, at appelkammeret ikke begik en fejl ved under omstændighederne i denne sag at finde, at der var en bestemmelse, som var til hinder for, at der blev taget hensyn til beviser, som [Bernhard Rintisch] fremlagde for sent for Harmoniseringskontoret, og at appelkammeret derfor ikke rådede over nogen skønsmargin i henhold til artikel 74, stk. 2, i forordning nr. 40/94.«