ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
38

På baggrund af samtlige foregående betragtninger skal det forelagte spørgsmål besvares således, at i tilfælde, hvor der er sket en overførsel af en virksomhed, der involverer flere erhververe, skal artikel 3, stk. 1, i direktiv 2001/23 fortolkes således, at rettigheder og forpligtelser i henhold til en arbejdskontrakt overføres til hver af disse erhververe på pro rata-basis i forhold til de af den pågældende arbejdstager udførte opgaver på den betingelse, at den opdeling af arbejdskontrakten, der følger heraf, er mulig og ikke medfører en forringelse af arbejdsvilkårene eller er til skade for varetagelsen af arbejdstagernes rettigheder, der er sikret ved dette direktiv, hvilket det påhviler den forelæggende ret at efterprøve. I tilfælde af, at en sådan opdeling viser sig at være umulig at gennemføre eller er til skade for den nævnte arbejdstagers rettigheder, kan den eventuelle ophævelse af arbejdsforholdet, der følger heraf, i henhold til det nævnte direktivs artikel 4 anses for at være sket på initiativ af erhververen eller erhververne, selv om denne ophævelse er sket på initiativ af arbejdstageren.
11

Det nævnte direktivs artikel 5 med overskriften »Oplysninger forud for aftaleindgåelsen« fastsætter: »1. I god tid før en forbruger bindes af en kreditaftale eller et kredittilbud, giver kreditgiveren og i givet fald kreditformidleren på grundlag af de kreditvilkår og ‑betingelser, som kreditgiveren tilbyder, og i givet fald forbrugerens præferencer og oplysninger, forbrugeren de oplysninger, der er nødvendige for at sammenligne forskellige tilbud, så der kan træffes en informeret beslutning om indgåelsen af en kreditaftale. Oplysningerne gives på papir eller på et andet varigt medium ved hjælp af formularen Standardiserede europæiske forbrugerkreditoplysninger, jf. bilag II. Kreditgiveren anses for at have opfyldt oplysningskravene i dette stykke og i artikel 3, stk. 1 og 2, i direktiv 2002/65/EF, hvis han har udleveret de standardiserede europæiske forbrugerkreditoplysninger. De pågældende oplysninger skal angive: […] c) det samlede kreditbeløb og betingelserne for at udnytte kreditmuligheden […] g) de årlige omkostninger i procent og det samlede beløb, som skal betales af forbrugeren, illustreret ved et repræsentativt eksempel, som angiver alle de antagelser, der er lagt til grund for at beregne procentsatsen; hvis forbrugeren har informeret kreditgiveren om et eller flere elementer i den kredit, vedkommende foretrækker, som f.eks. kreditaftalens løbetid og det samlede kreditbeløb, skal kreditgiveren tage hensyn til disse elementer; hvis en kreditaftale giver forskellige muligheder for at udnytte kreditmuligheden med forskellige omkostninger eller debitorrenter, og kreditgiveren anvender antagelsen i bilag I, del II, litra b), skal han angive, at andre muligheder for at udnytte kreditmuligheden for denne type kreditaftale kan medføre højere årlige omkostninger i procent […]«
43

I denne henseende bemærkes for det første, at i overensstemmelse med sjette betragtning til direktiv 2008/95, hvoraf det bl.a. fremgår, at »[m]edlemsstaterne […] fortsat [bør] have mulighed for at fastsætte konsekvenserne af, at et varemærkes gyldighedsperiode udløber, eller at det kendes ugyldigt«, giver dette direktiv den nationale lovgiver frihed til at fastlægge tidspunktet for, hvornår fortabelsen af et varemærke får retsvirkninger. For det andet fremgår det af dette direktivs artikel 11, stk. 3, at medlemsstaterne i tilfælde af kontrasøgsmål om fortabelse frit kan træffe bestemmelse om, at et varemærke ikke gyldigt kan påberåbes i et krænkelsessøgsmål, hvis det som følge af en protest fastslås, at indehaveren af varemærket kan fortabe sine rettigheder efter samme direktivs artikel 12, stk. 1.
Følgende fremgår af artikel 46, stk. 1, 3, 4 og 10, i direktiv 2013/32:

»1. Medlemsstaterne sikrer, at ansøgere har ret til effektive retsmidler ved en domstol eller et domstolslignende organ i forbindelse med følgende:

a) en afgørelse, der er truffet om deres ansøgning om international beskyttelse, herunder en afgørelse: […] ii) om afvisning i henhold til artikel 33, stk. 2

[…]

3. For at efterkomme stk. 1 sikrer medlemsstaterne, at effektive retsmidler omfatter en fuldstændig og ex nunc-undersøgelse af både faktiske og retlige omstændigheder, herunder, hvor det er relevant, en undersøgelse af behovene for international beskyttelse i henhold til direktiv 2011/95/EU, i det mindste i klageprocedurer ved en domstol eller et domstolslignende organ i første instans.

4. Medlemsstaterne fastsætter rimelige tidsfrister og andre nødvendige bestemmelser for, at ansøgeren kan udøve sin ret til et effektivt retsmiddel som omhandlet i stk. 1. […]

[…]

10. Medlemsstaterne kan med hensyn til anvendelsen af stk. 1 fastsætte tidsfrister for rettens behandling af den besluttende myndigheds afgørelse.«
Direktivets artikel 46, stk. 1, 3, 4 og 10, har følgende ordlyd:

»1. Medlemsstaterne sikrer, at ansøgere har ret til effektive retsmidler ved en domstol eller et domstolslignende organ i forbindelse med følgende:

a) en afgørelse, der er truffet om deres ansøgning om international beskyttelse, herunder en afgørelse: i) om at betragte en ansøgning som grundløs hvad angår flygtningestatus og/eller subsidiær beskyttelsesstatus

[…]

3. For at efterkomme stk. 1 sikrer medlemsstaterne, at effektive retsmidler omfatter en fuldstændig og ex nunc-undersøgelse af både faktiske og retlige omstændigheder, herunder, hvor det er relevant, en undersøgelse af behovene for international beskyttelse i henhold til direktiv 2011/95/EU, i det mindste i klageprocedurer ved en domstol eller et domstolslignende organ i første instans.

4. Medlemsstaterne fastsætter rimelige tidsfrister og andre nødvendige bestemmelser for at ansøgeren kan udøve sin ret til et effektivt retsmiddel som omhandlet i stk. 1. […]

[…]

10. Medlemsstaterne kan med hensyn til anvendelsen af stk. 1 fastsætte tidsfrister for rettens behandling af den besluttende myndigheds afgørelse.«
60

I den foreliggende sag synes den konfiskationssag, der verserer for den forelæggende ret, at være af civilretlig karakter og i national ret at eksistere side om side med den strafferetlige konfiskationsordning. I medfør af konfiskationslovens artikel 22, stk. 1, indledes en sådan sag ganske vist af kommissionen for konfiskation af formuegoder, når denne sidstnævnte underrettes om, at en person er tiltalt for at have begået visse strafbare handlinger. Det fremgår imidlertid af de sagsakter, som Domstolen råder over, og af de præciseringer herom, der er blevet fremført i retsmødet af kommissionen for konfiskation af formuegoder, den bulgarske regering og Europa-Kommissionen, at i henhold til bestemmelserne i nævnte lov foregår denne sag, som udelukkende drejer sig om formuegoder, der påstås at være erhvervet ulovligt, når først den er indledt, uafhængigt af den eventuelle straffesag mod den formodede gerningsmand til lovovertrædelserne og uafhængigt af udfaldet heraf, navnlig den eventuelle domfældelse af nævnte gerningsmand.
48

For det andet tilsigter den i hovedsagen omhandlede ydelse, som Kommissionen i det væsentlige har anført i sine skriftlige bemærkninger, at kompensere for de karrieremæssige ulemper, som personer, der har opfostret et svært handicappet barn, kan have haft, ved at indrømme en proportional forøgelse af bidragsperioderne i forhold til varigheden af pasningsperioden for det handicappede barn, hvilket medfører en forhøjelse af den pension, der udbetales til disse personer. Denne ydelse vedrører derfor en risiko, der dækkes af alderdomsydelser som omhandlet i artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 883/2004 (jf. i denne retning dom af 16.9.2015, Kommissionen mod Slovakiet, C-361/13, EU:C:2015:601, præmis 55 og den deri nævnte retspraksis), for så vidt som den skal sikre et udkomme for personer, der, når de når en vis alder, ophører med at arbejde og ikke længere er forpligtet til at stå til rådighed for arbejdsmarkedet.
43

Henset til ovenstående betragtninger skal det andet spørgsmål besvares med, at artikel 5, stk. 3, i forordning nr. 261/2004 skal fortolkes således, at et luftfartsselskab ikke med henblik på at blive fritaget for sin pligt til at betale kompensation kan påberåbe sig »usædvanlige omstændigheder« i denne bestemmelses forstand på grund af en fejl på en såkaldt »on condition«-komponent, dvs. en komponent, som kun udskiftes med en ny, når den gamle er defekt, idet selskabet altid har en udskiftningskomponent på lager, medmindre en sådan fejl udgør en begivenhed, der på grund af dens karakter eller oprindelse ikke er et led i det pågældende luftfartsselskabs sædvanlige aktivitetsudøvelse, og som ligger uden for dets faktiske kontrol, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve, idet det dog må antages, at denne fejl, for så vidt som den i princippet er uløseligt forbundet med flyets funktionsmåde, ikke skal anses for at være en sådan begivenhed.
35

Som alle de interesserede parter, der har fremsat bemærkninger som led i sagen, har anført, udgør en aftale, der tilsigter at begunstige forbrugeren af en rabat ved den senere indgåelse af en aftale om personbefordring, og en aftale om køb af en billet til personbefordring, for det andet to retligt forskellige aftaler, således at den første ikke kan anses for at være en aftale, der er uadskilleligt forbundet med den anden. Købet af et kort, der giver indehaveren mulighed for at få rabat ved køb af billetter, indebærer nemlig ikke nødvendigvis, at der senere som sådan indgås en aftale om personbefordring.
164

Hvad for det første særligt angår Gdynia kommune og selskabet PLGK’s mulighed for ved Retten at påberåbe sig en tilsidesættelse af Republikken Polens ret til forsvar samt sidstnævntes mulighed for som intervenient i første instans at gøre gældende, at der er sket en sådan tilsidesættelse, skal det bemærkes, at Retten, således som det fremgår af nærværende doms præmis 62 og 63, ikke tog stilling til disse to muligheder. Selv om Republikken Polen for Domstolen har fremført grundene til, at den skal anses for at råde over en sådan mulighed, har Kommissionen i øvrigt i denne sidstnævnte henseende begrænset sig til at anføre, at Republikken Polen ikke har anlagt sag med påstand om annullation af den omtvistede afgørelse under henvisning til en tilsidesættelse af dens ret til forsvar eller af dens ret til en kontradiktorisk drøftelse, og at denne medlemsstat som intervenient ikke kan fremsætte et sådant anbringende.
33

I den foreliggende sag har den forelæggende ret fremlagt de faktiske og retlige oplysninger, som er nødvendige for, at Domstolen kan give en hensigtsmæssig besvarelse af de forelagte spørgsmål, og den har redegjort for grundene til, at den finder, at en fortolkning af de bestemmelser, der henvises til i de forelagte spørgsmål, er nødvendig for, at den kan afgøre tvisten i hovedsagen. I øvrigt kan Domstolens besvarelse af spørgsmålene vedrørende rækkevidden af dels artikel 5, nr. 3), i rammeafgørelse 2002/584, dels artikel 25 i rammeafgørelse 2008/909, som generaladvokaten har anført i punkt 30 i forslaget til afgørelse, have direkte betydning for den forelæggende rets videre behandling af den i hovedsagen omhandlede europæiske arrestordre, således at det ikke kan antages, at disse spørgsmål er uden forbindelse med genstanden for tvisten i hovedsagen. Derudover gælder det, som generaladvokaten har anført i punkt 31 i forslaget til afgørelse, at selv om det på dette trin i proceduren, navnlig henset til uskyldsformodningen, er umuligt at vide, om SF vil blive kendt skyldig i de lovovertrædelser, han anklages for, og a fortiori at afgøre, om han vil blive pålagt en straf eller en frihedsberøvende foranstaltning, ikke desto mindre, at denne hypotetiske karakter er en iboende del af det normale forløb for en straffesag og navnlig for enhver garanti, der gives i henhold til artikel 5, nr. 3), i rammeafgørelse 2002/584. Følgelig er den nederlandske regerings argument om, at de forelagte spørgsmål er hypotetiske, fordi udfaldet af straffesagen er usikkert, uden relevans.
30

På denne baggrund har Hoge Raad der Nederlanden (Nederlandenes øverste domstol) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Skal artikel 3, stk. 2, 4 og 5, i forordning […] nr. 1484/95, sammenholdt med artikel 141 i [fusionsmarkedsordningen], fortolkes således, at den deri beskrevne kontrolmekanisme, selv i tilfælde af en efterfølgende kontrol, ikke har noget andet formål end at sikre, at de kompetente myndigheder i god tid får kendskab til faktiske omstændigheder eller forhold i tilknytning til successive transaktioner, som kan rejse tvivl om rigtigheden af den angivne cif-importpris og foranledige en mere detaljeret undersøgelse? Eller er den modsatte fortolkning korrekt, og skal den i artikel 3, stk. 2, 4 og 5, i forordning nr. 1484/95 beskrevne kontrolmekanisme, selv i tilfælde af en efterfølgende kontrol, fortolkes således, at betingelserne (for afsætning) på [EU-markedet] ikke er opfyldt, når importøren har foretaget et eller flere videresalg på EU-markedet til en lavere pris end den cif-importpris, der er angivet for sendingen med tillæg af beløbet på den skyldige importtold, således at der allerede af denne grund skal betales tillægstold? Gør det nogen forskel for besvarelsen af det foregående spørgsmål, om det eller de af importøren foretagne videresalg er sket til en pris, der ligger under den repræsentative pris? Har det i denne sammenhæng nogen betydning, at den [anvendte] repræsentative pris i perioden forud for den 11. september 2009 blev beregnet på en anden måde end i perioden efter denne dato? Spiller det endvidere for besvarelsen af disse spørgsmål nogen rolle, om køberne i EU og importøren er forbundne selskaber? 2) Såfremt det følger af besvarelsen af de ovenfor under punkt 1 stillede spørgsmål, at videresalg med tab udgør et tilstrækkeligt indicium for, at den angivne cif-importpris ikke skal godtages, hvorledes skal størrelsen på den skyldige tillægstold da fastlægges? Skal dette grundlag fastsættes i henhold til de metoder, som med hensyn til fastlæggelsen af toldværdien er fastsat i artikel 29-31 i [toldkodeksen]? Eller skal det nævnte grundlag alene fastsættes på grundlag af den [anvendte] repræsentative pris? Er artikel 141, stk. 3, i [fusionsmarkedsordningen] i perioden forud for den 11. september 2009 til hinder for en anvendelse af den repræsentative pris, der var fastsat under denne periode? 3) Såfremt det følger af besvarelsen af [det første og det andet] spørgsmål, at det med hensyn til forpligtelsen til at betale tillægstold er afgørende, at indførte produkter er blevet videresolgt på EU-markedet med tab, og at den repræsentative pris skal anvendes som grundlag for beregningen af størrelsen på den skyldige tillægstold, er artikel 3, stk. 2, 4 og 5, i forordning […] nr. 1484/95 da i lyset af [Domstolens] dom af 13. december 2001, Kloosterboer Rotterdam B.V., C-317/99, EU:C:2001:681, forenelig med artikel 141 i [fusionsmarkedsordningen]?«
28

På denne baggrund har Tribunal Administrativo e Fiscal de Coimbra (domstolen i forvaltnings- og skatteretlige sager i Coimbra) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Finder den forældelsesfrist for [Kommissionens] udøvelse af beføjelserne til at tilbagesøge støtte, som er fastsat i artikel 17, stk. 1, i [forordning 2015/1589], kun anvendelse i forholdet mellem [Unionen] og den medlemsstat, der var adressat for en afgørelse om tilbagesøgning af støtte, eller ligeledes i forholdet mellem denne stat og den indsigende part i dennes egenskab af modtager af den støtte, der blev anset for uforenelig med [det indre marked]? 2) Såfremt det fastslås, at den nævnte forældelsesfrist også finder anvendelse på forholdet mellem den medlemsstat, der er adressat for en afgørelse om tilbagesøgning af støtte, og modtagerne af den støtte, der blev anset for uforenelig med [det indre marked], skal denne frist da kun anses for at finde anvendelse under proceduren for vedtagelse af afgørelsen om tilbagesøgning eller ligeledes under fuldbyrdelsen heraf? 3) Såfremt det fastslås, at den nævnte forældelsesfrist finder anvendelse på forholdet mellem den medlemsstat, der er adressat for en afgørelse om tilbagesøgning af støtte, og modtagerne af den støtte, der blev anset for uforenelig med [det indre marked], skal denne frist da anses for afbrudt af enhver foranstaltning vedrørende den ulovlige støtte, der træffes af Kommissionen eller medlemsstaten, selv om disse ikke blev meddelt modtageren af den støtte, der skal tilbagebetales? 4) Er artikel 16, stk. 2, i [forordning 2015/1589] og de [almindelige] EU-retlige principper, nærmere bestemt effektivitetsprincippet og princippet om, at statsstøtte er uforenelig med det indre marked, til hinder for, at en forældelsesfrist, der er kortere end den i forordningens artikel 17 fastsatte, såsom den i den civile lovbogs artikel 310, […] litra d), fastsatte forældelsesfrist, anvendes på påløbne renter af den støtte, der skal tilbagesøges?«
27

Hvad angår spørgsmålet, om den berørte kan anses for selv at have gjort brug af et tegn, der er identisk med et varemærke, selv om vedkommende har handlet i en tredjemands økonomiske interesse, skal det bemærkes, at det, for at det kan konstateres, at der foreligger erhvervsmæssig brug, er irrelevant, hvem der har ejendomsretten til de varer, som varemærket er anbragt på. Domstolen har nemlig fastslået, at den omstændighed, at en erhvervsdrivende bruger et tegn, der svarer til et varemærke, for varer, som ikke er hans egne varer, i den forstand, at han ikke har ejendomsretten til dem, ikke i sig selv er til hinder for, at denne brug er omfattet af artikel 5, stk. 1, i direktiv 2008/95 (jf. i denne retning dom af 12.7.2011, L’Oréal m.fl.,C-324/09, EU:C:2011:474, præmis 91).
64

Når en medlemsstat foretager et sådant valg, tilkommer det denne at fastlægge vilkårene for, at en sammenslutning såsom den i hovedsagen omhandlede kan anlægge søgsmål med påstand om, at det fastslås, at der foreligger en ved direktiv 2000/78 forbudt forskelsbehandling, og at pålægge sanktioner herfor. Det påhviler den bl.a. at afgøre, om det påvirker sammenslutningens søgsmålskompetence i denne henseende, hvorvidt denne handler med gevinst for øje eller uden gevinst for øje, og at præcisere rækkevidden af et sådant søgsmål, herunder navnlig de sanktioner, der vil kunne pålægges som resultat heraf, idet sådanne sanktioner i henhold til artikel 17 i direktiv 2000/78 skal være effektive, stå i rimeligt forhold til overtrædelsen og have en afskrækkende virkning, herunder når der ikke kan identificeres en krænket person (jf. i denne retning dom af 25.4.2013, Asociația Accept, C-81/12, EU:C:2013:275, præmis 62 og 63).
41

For det tredje har Land Niedersachsen og den tyske regering gjort gældende, at den i hovedsagen omhandlede foranstaltning er begrundet med henvisning til formålet om at sikre arbejdstagernes loyalitet over for deres arbejdsgiver. Inden for rammerne af denne argumentation har den tyske regering tilføjet, at i modsætning til det, der var tilfældet i den sag, der gav anledning til dom af 30. september 2003, Köbler (C-224/01, EU:C:2003:513), hvor forskellige østrigske universiteter konkurrerede med hinanden, gælder det i hovedsagen, at visse arbejdsbetingelser såsom undervisningens indhold og lønnen er ens på alle de offentlige skoler i Land Niedersachsen. Det følger heraf, at den i hovedsagen omhandlede lovgivning er egnet til at sikre gennemførelsen af formålet om at sikre arbejdstagernes loyalitet over for deres arbejdsgiver.
42

Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det første spørgsmål besvares med, at princippet om et pålideligt billede som fastsat i artikel 2, stk. 3, direktiv 78/660 ved en transaktion i forbindelse med et aktieselskabs anskaffelse af et finansielt aktiv, for hvilket der fastsættes en langfristet ratevis betaling af prisen uden renter på de betingelser, der gælder for et lån, skal fortolkes således, at det ikke er til hinder for, at der anvendes en bogføringsmetode, hvorefter et nedslag opføres som en udgift til markedsrenten i tilknytning til en gæld på over et år, der ikke er rentebærende vedrørende denne anskaffelse, i resultatopgørelsen, og at der opføres en anskaffelsespris for det finansielle aktiv på aktivsiden i balancen med fradrag af nævnte nedslag.
Artikel 20 i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at en afgiftspligtig person, der gennemfører en enkelt transport af varer inden for Fællesskabet under ordningen med suspension af punktafgifter i den hensigt at erhverve disse varer med henblik på sin egen økonomiske virksomhed, så snart de er bragt i fri omsætning i bestemmelsesmedlemsstaten, erhverver retten til som ejer at råde over disse varer som omhandlet i denne bestemmelse, såfremt den pågældende har mulighed for at træffe beslutninger, der kan påvirke de omhandlede varers retlige situation, og herunder navnlig kan træffe beslutning om at sælge dem.

Den omstændighed, at denne afgiftspligtige person fra begyndelsen havde til hensigt at erhverve disse varer med henblik på sin økonomiske virksomhed, så snart de var bragt i fri omsætning i bestemmelsesmedlemsstaten, udgør en omstændighed, som skal tages i betragtning af den nationale ret inden for rammerne af dens samlede bedømmelse af samtlige særlige omstændigheder i den sag, som er indbragt for den, med henblik på at fastslå, til hvilken af de på hinanden følgende erhvervelser den nævnte transport inden for Fællesskabet skal henføres.
77

I det foreliggende tilfælde hvad angår for det første konkurrencen mellem de to betalingskortsystemer giver de oplysninger, som Domstolen råder over, ikke mulighed for at afgøre, om den omstændighed, at konkurrencen mellem Visa og MasterCard vedrørende det aspekt af omkostningerne, som interbankgebyrerne udgør, ophæves, i sig selv er tilstrækkeligt skadelig for konkurrencen til, at det kan fastslås, at det ikke er nødvendigt at undersøge dens følger for konkurrencen. I denne forbindelse skal det ud over de betragtninger, der er fremført i denne doms præmis 74 og 75, bemærkes, at de argumenter, der er blevet fremført for Domstolen, og som tilsigter at godtgøre, at der i det foreliggende tilfælde foreligger et konkurrencebegrænsende formål, i det væsentlige består i, at det hævdes, at det forhold, at der foreligger et ensartet interbankgebyrniveau mellem de to systemer, øgede de konkurrencebegrænsende følger, der fulgte af standardiseringerne af disse gebyrer i hvert af disse systemer.
3

Artikel 9 i forordning nr. 207/2009 med overskriften »Rettigheder knyttet til [EU]-varemærket« bestemte i den affattelse, der var gældende før ændringen ved forordning 2015/2424, som følger i stk. 1 og 2: »1. [EU]-varemærket giver indehaveren en eneret. Indehaveren kan forbyde tredjemand, der ikke har hans samtykke, at gøre erhvervsmæssig brug af: a) et tegn, der er identisk med [EU]-varemærket, for varer eller tjenesteydelser af samme art som dem, for hvilke [EU]-varemærket er registreret b) et tegn, der er identisk med eller ligner [EU]-varemærket, når de varer eller tjenesteydelser, der er dækket af [EU]-varemærket, er af samme eller lignende art som dem, der er dækket af det pågældende tegn, og der som følge heraf er risiko for forveksling i offentlighedens bevidsthed; risikoen for forveksling indbefatter risikoen for, at der antages at være en forbindelse mellem tegnet og varemærket c) et tegn, der er identisk med eller ligner [EU]-varemærket, for varer eller tjenesteydelser af anden art end dem, for hvilke [EU]-varemærket er registreret, når [EU]-varemærket er velkendt inden for [Unionen], og brugen af tegnet uden rimelig grund medfører en utilbørlig udnyttelse af [EU]-varemærkets særpræg eller renommé, eller sådan brug skader dette særpræg eller renommé. 2. Såfremt betingelserne i stk. 1 er opfyldt, kan det bl.a. forbydes: […] b) at udbyde varerne til salg, at markedsføre dem eller oplagre dem med dette formål eller at tilbyde eller præstere tjenesteydelser under det pågældende tegn […]«