ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
6

Samme forordnings artikel 8 med overskriften »Standard for forsyning« har følgende ordlyd: »1. Den kompetente myndighed kræver, at naturgasvirksomheder, som den identificerer, træffer foranstaltninger for at sikre gasforsyninger til medlemsstatens beskyttede kunder i følgende tilfælde: a) ekstreme temperaturer i en spidsbelastningsperiode på syv dage, som forekommer med en statistisk sandsynlighed en gang hvert tyvende år b) en hvilken som helst periode på mindst 30 dage med usædvanlig stor gasefterspørgsel, der forekommer med en statistisk sandsynlighed en gang hvert tyvende år, og c) i en periode på mindst 30 dage i tilfælde af en afbrydelse af den største enkeltstående gasforsyningsinfrastruktur under gennemsnitlige vinterforhold. Den kompetente myndighed identificerer senest den 3. juni 2012 de i første afsnit omhandlede naturgasvirksomheder. 2. En forhøjet standard for forsyning, som går ud over perioden på 30 dage i stk. 1, litra b) og c), eller enhver anden forpligtelse, som er pålagt som følge af gasforsyningssikkerhed, skal være baseret på den i artikel 9 omhandlede risikovurdering, skal afspejles i den forebyggende handlingsplan, og: a) skal være i overensstemmelse med bestemmelserne i artikel 3, stk. 6 b) må ikke uretmæssigt forvride konkurrencen eller hindre et velfungerende indre marked for gas c) må ikke indvirke negativt på en medlemsstats evne til at forsyne dens beskyttede kunder i overensstemmelse med denne artikel i tilfælde af en nødsituation på nationalt niveau, EU-niveau eller regionalt niveau, og d) skal opfylde de i artikel 11, stk. 5, specificerede kriterier i tilfælde af en nødsituation på EU-niveau eller regionalt niveau. Den kompetente myndighed påpeger i en ånd af solidaritet i den forebyggende handlingsplan og i nødplanerne, hvordan en forhøjet standard for forsyning eller yderligere forpligtelser, der er pålagt naturgasvirksomheder, midlertidigt kan reduceres i tilfælde af en nødsituation på EU-niveau eller regionalt niveau. 3. Ved udløbet af de perioder, som er fastsat af den kompetente myndighed i overensstemmelse med stk. 1 og 2, eller under forhold, der er værre end de i stk. 1, fastsatte, bestræber den kompetente myndighed og naturgasvirksomhederne sig på at opretholde gasforsyningen, navnlig for beskyttede kunder. 4. De forpligtelser, som pålægges naturgasvirksomheder for at opfylde de i denne artikel fastsatte standarder for forsyning, skal være ikke-diskriminerende og må ikke påføre disse virksomheder en urimelig byrde. 5. Naturgasvirksomhederne har lov til, hvor dette er relevant, at opfylde disse forpligtelser på regionalt niveau eller EU-niveau. Den kompetente myndighed må ikke kræve, at de i denne artikel fastsatte standarder skal opfyldes udelukkende med infrastruktur, som findes inden for dens område. 6. Den kompetente myndighed sikrer, at betingelserne for forsyning af beskyttede kunder fastsættes, uden at disse berører virkemåden af det indre marked for gas, og til en pris, som er i overensstemmelse med forsyningens markedsværdi.«
47

Domstolen har imidlertid fastslået, at et forvaltningsorgan, der er blevet forelagt en anmodning herom, under anvendelse af samarbejdsprincippet skal genoptage en forvaltningsafgørelse med henblik på at tage hensyn til en fortolkning af den relevante bestemmelse, som Domstolen i mellemtiden har foretaget, såfremt, for det første, forvaltningsorganet efter national ret har kompetence til at omgøre afgørelsen, for det andet, den pågældende afgørelse er blevet endelig som følge af en dom afsagt af en national ret, der traf afgørelse som øverste instans, for det tredje, den nævnte dom i betragtning af en efterfølgende praksis fra Domstolen er baseret på en urigtig fortolkning af EU-retten, der blev foretaget, uden at Domstolen var blevet forelagt en præjudiciel anmodning i medfør af artikel 267, stk. 3, TEUF, og, for det fjerde, den berørte part ufortøvet efter at have fået kendskab til denne praksis har rettet henvendelse til forvaltningsorganet (jf. i denne retning dom af 13.1.2004, Kühne & Heitz, C-453/00, EU:C:2004:17, præmis 28).
16

Under disse omstændigheder har Consiglio di Stato (øverste domstol i forvaltningsretlige sager) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »Er det til hinder for en korrekt anvendelse af dels artikel 45, stk. 2, litra c) og g), og artikel 45, stk. 3, litra a), i [direktiv 2004/18], dels de EU-retlige principper om beskyttelse af den berettigede forventning, retssikkerhed, ligebehandling, proportionalitet, gennemsigtighed, forbuddet mod at gøre proceduren mere bebyrdende, sikring af en så bred konkurrence som muligt på markedet for offentlige kontrakter samt princippet om, at sanktioner skal være fastlagt udtømmende og have bestemt karakter, at nationale bestemmelser, såsom artikel 38, stk. 1, litra c), i lovdekret [nr. 163/2006], bestemmer, at den i bestemmelsen fastsatte pligt til at afgive en erklæring om, at en tilbudsgiver ikke ved endelige straffedomme (herunder domme om anvendelse af straf efter begæring fra parterne) er blevet dømt for de heri angivne forbrydelser, udvides til at omfatte personer, der fratrådte embeder i virksomheden året inden offentliggørelsen af udbudsbekendtgørelsen, og fastsætter en deraf følgende grund til udelukkelse fra udbudsproceduren, såfremt virksomheden ikke beviser, at der fuldstændigt og reelt er blevet taget afstand fra disse personers strafbare adfærd, idet vurderingen om afstandtagen overlades til den ordregivende myndigheds skøn med den konsekvens, at den ordregivende myndighed i praksis kan indføre en række forpligtelser, hvis manglende opfyldelse medfører udelukkelse fra udbudsproceduren, herunder navnlig i) oplysnings- og erklæringsforpligtelser om strafferetlige procedurer, som endnu ikke er afgjort ved endelig dom (og hvis udfald således er usikkert), der ifølge loven end ikke er fastlagt med hensyn til personer, der bestrider embeder ii) forpligtelser til spontan afstandtagen, idet disse forpligtelser ikke er nærmere bestemt med hensyn til dels de former for adfærd, som ikke er strafbare, dels den respektive tidsramme (hvis opfyldelse kan kræves selv inden det tidspunkt, hvor straffedommen bliver endelig), dels den fase i proceduren, hvor de skal opfyldes iii) forpligtelser til loyalt samarbejde med upræcis afgrænsning, bortset fra en henvisning til det almindelige krav om god tro?«
38

I denne forbindelse bemærkes, at det følger af Domstolens faste praksis, at der er en formodning for, at de spørgsmål om EU-rettens fortolkning, som den nationale ret har forelagt på baggrund af de retlige og faktiske omstændigheder, som den har ansvaret for at fastlægge – og hvis rigtighed det ikke tilkommer Domstolen at efterprøve – er relevante. Domstolen kan kun afvise at træffe afgørelse om en anmodning om præjudiciel afgørelse fra en national ret, såfremt det klart fremgår, at den ønskede fortolkning af EU-retten savner enhver forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand, når problemet er af hypotetisk karakter, eller når Domstolen ikke råder over de faktiske og retlige oplysninger, der er nødvendige for, at den kan foretage en saglig korrekt besvarelse af de forelagte spørgsmål (dom af 20.7.2017, Piscarreta Ricardo, C-416/16, EU:C:2017:574, præmis 56 og den deri nævnte retspraksis).
b)

det fremgår af bemærkningerne til forslaget til ændringsloven, at det med de nævnte strafbestemmelser har været hensigten dels at præcisere eller indføre et forbud mod spil, som på internettet udbydes af udenlandske spilleselskaber, og som er rettet direkte mod det danske marked, dels at forbyde reklamering bl.a. for spil, der udbydes på internettet af udenlandske spilleselskaber, idet det af samme lovbemærkninger fremgår, at der efter de regler, der gjaldt før ændringerne, ikke er tvivl om, at foranstaltning af spil er ulovligt, hvis et udenlandsk spilleselskab anvender salgskanaler, hvor spillet rent fysisk sælges inden for Danmarks grænser, men der er mere tvivl om, hvorvidt udenlandske spil, der retter sig mod danske spillere og rent fysisk er placeret uden for Danmark, også er omfattet af bestemmelsen, og der derfor er brug for at præcisere, at disse spil er omfattet. Videre fremgår det af bemærkningerne, at det foreslås at indføje et reklameforbud mod spil, lotterier og væddemål, som ikke har bevilling efter denne lov, og at ændringen er i overensstemmelse med det gældende forbud i hestevæddeløbslovens § 12, stk. 3, men er en præcisering af den [nu ophævede] tips- og lottolovs § 10, stk. 4. Det fremgår videre af bemærkningerne, at forbuddet skal sikre de spilleudbydere, der har en bevilling fra de danske myndigheder, mod konkurrence fra selskaber, der ikke har en sådan bevilling og dermed ikke lovligt kan udbyde eller formidle spil i Danmark?«
40

Henset til disse betragtninger skal det forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 1, stk. 2, litra b), i forordning nr. 1215/2012 skal fortolkes således, at denne bestemmelse finder anvendelse på et søgsmål om erstatningsansvar uden for kontraktforhold anlagt mod medlemmerne af et kreditorudvalg på grund af deres adfærd under en afstemning om en genopretningsplan i forbindelse med en insolvensbehandling, og at et sådant søgsmål derfor er udelukket fra denne forordnings materielle anvendelsesområde.
55

I denne henseende fremgår det af fast retspraksis, at medlemsstaterne, når der ikke findes en særlig bestemmelse i en EU-forordning, der fastsætter en sanktion for overtrædelser af denne forordning, eller når der i forordningen i denne forbindelse henvises til nationale administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser, i medfør af artikel 4, stk. 3, TEU, skal træffe alle foranstaltninger, som er egnede til at sikre EU-rettens gennemslagskraft. Medlemsstaterne har i den forbindelse et skøn med hensyn til valget af sanktioner, men de skal dog bl.a. drage omsorg for, at overtrædelser af EU-retten sanktioneres efter samme materielle og processuelle regler, som efter national ret gælder for overtrædelser af samme art og grovhed, og sanktionen skal under alle omstændigheder være effektiv, stå i et rimeligt forhold til overtrædelsen og have en afskrækkende virkning (jf. bl.a. dom af 10.7.1990, Hansen, C-326/88, EU:C:1990:291, præmis 17, og af 27.3.2014, LCL Le Crédit Lyonnais, C-565/12, EU:C:2014:190, præmis 44 og deri nævnte retspraksis).
48

Eftersom formålet med at beskytte registrerede betegnelser og geografiske betegnelser, som det er bemærket i denne doms præmis 38, bl.a. er at sikre forbrugerne, at produkter med en sådan betegnelse som følge af deres oprindelse fra et bestemt geografisk område har visse særlige kendetegn og tilbyder en kvalitetsgaranti som følge af deres geografiske oprindelse, skades dette formål nemlig ikke, hvis en beskyttet oprindelsesbetegnelse kunne være eller blive en artsbetegnelse. I henhold til artikel 118k, stk. 1, i forordning nr. 1234/2007 og artikel 101, stk. 1, i forordning nr. 1308/2013 kan betegnelser, der er blevet artsbetegnelser, således ikke være beskyttet som beskyttet oprindelsesbetegnelse. Endvidere bestemmer både artikel 118m, stk. 3, i forordning nr. 1234/2007 og artikel 103, stk. 3, i forordning nr. 1308/2013, at beskyttede oprindelsesbetegnelser ikke bliver til artsbetegnelser i Unionen. Hvis det blev antaget, at den omstændighed, at betegnelsen for en fødevare såsom »Champagner Sorbet« er den, der almindeligvis anvendes af den relevante kundekreds for denne fødevare, kunne påvirke vurderingen af, om anvendelsen af en beskyttet oprindelsesbetegnelse som del af denne betegnelse var utilbørlig, ville det anerkendes, at denne beskyttede oprindelsesbetegnelse kunne anvendes som artsbetegnelse, hvilket ville være i strid med den ved disse forordninger fastsatte beskyttelse.
63

For det andet efterprøvede Retten ifølge denne medlemsstat ikke troværdigheden af og sammenhængen i det udsnit af udbud, som Kommissionen støttede sig på, og hvorvidt denne institution havde anvendt de relevante data. Retten begik således en retlig fejl ved i den appellerede doms præmis 108 at fastslå, at de spanske myndigheder undlod at fremlægge de oplysninger, der var nødvendige for at konkludere, at støtten var forenelig med det indre marked. Dels havde Kommissionen selv besluttet at analysere et af de spanske myndigheder fremlagt udsnit, og den angav for Retten, at den ikke kendte det antal udbud, som den havde undersøgt. Dels er spørgsmålet om troværdigheden af det udsnit, som de spanske myndigheder fremlagde under den retslige procedure, under alle omstændigheder uden relevans, for så vidt som legalitetskontrollen af den omtvistede afgørelse skulle foretages ud fra de oplysninger, der var til rådighed på datoen for vedtagelsen af denne afgørelse.
61

Dette ræsonnement er behæftet med en retlig fejl. Der er således ingen angivelse i den omtvistede afgørelses begrundelse – og i øvrigt heller ikke i den appellerede doms begrundelse – der gør det muligt at forstå, hvorfor det bør lægges til grund, at de virksomheder, der er aktive inden for TV-spredningssektoren, befinder sig i en tilsvarende faktisk og retlig situation i forhold til de virksomheder, der er aktive inden for andre sektorer, eller at de virksomheder, der benytter den jordbaserede teknologi, befinder sig i en sådan situation i forhold til de virksomheder, der benytter andre teknologier. Kommissionens argument om, at der ikke var behov for nogen begrundelse i denne forbindelse, eftersom betingelsen om selektivitet automatisk er opfyldt, såfremt en foranstaltning udelukkende gælder for én erhvervssektor eller for virksomheder i en given geografisk zone, kan ikke tiltrædes. Domstolen har således fastslået, at en foranstaltning, som kun er til fordel for én erhvervssektor eller en del af virksomhederne i denne sektor, ikke nødvendigvis er selektiv. En foranstaltning er således kun selektiv, såfremt den inden for rammerne af en given retlig ordning bevirker en begunstigelse af visse virksomheder i forhold til andre virksomheder, der hører til andre sektorer eller til den samme sektor, og som under hensyntagen til formålet med denne ordning befinder sig i en tilsvarende faktisk og retlig situation (dom af 21.12.2016, Kommissionen mod Hansestadt Lübeck, C-524/14 P, EU:C:2016:971, præmis 58).
58

For det første er Bincas rolle i forsyningskæden for økologiske pangasius fra Vietnam – således som det fremgår af denne doms præmis 25 og 26 – imidlertid bredere og mere kompleks end en almindelig importørs rolle. Idet de krav til økologisk mærkning, som gælder for importører af akvakulturprodukter, under alle omstændigheder omfatter produktionskravene i den omtvistede forordning, hvilket Kommissionen bekræftede ved den mundtlige forhandling ved Domstolen, kan det i det foreliggende tilfælde ikke lægges til grund, at alene fiskeproducenterne kan antages at have en interesse i at få den omtvistede forordning annulleret.
48

Som Domstolen har præciseret i en anden sammenhæng, kan en overdragelse af krav således ikke i sig selv have betydning for fastlæggelsen af den kompetente ret (dom af 18.7.2013, ÖFAB, C-147/12, EU:C:2013:490, præmis 58, og af 21.5.2015, CDC Hydrogen Peroxide, C-352/13, EU:C:2015:335, præmis 35). Heraf følger, at andre retter end dem, der udtrykkeligt er omhandlet i forordning nr. 44/2001, ikke kan anses for at have kompetence i kraft af en koncentration af flere krav hos en enkelt sagsøger. Som generaladvokaten nærmere bestemt har anført i punkt 98 i forslaget til afgørelse, kan en overdragelse som den i hovedsagen omhandlede ikke danne grundlag for et nyt særligt værneting for den forbruger, som kravene er blevet overdraget til.
41

Det bemærkes i denne henseende, at selv om artikel 3, stk. 2, i direktiv 91/439 havde udformet kategori D1 som en undergruppe til kategori D, hvilket afspejler sig i formuleringen »[i]nden for kategori A, B, B + E, C, C + E, D og D + E kan der udstedes et særligt kørekort, som giver ret til at føre køretøjer af følgende underkategorier«, indgår denne formulering dog ikke i definitionen af køretøjskategorier i artikel 4, stk. 4, i direktiv 2006/126. Den omstændighed, at kategori D1 således også omfatter køretøjer, der ikke er omfattet af kategori D, og at det samme er tilfældet med de konsekvenser, der følger heraf, for kategoriseringen af de forskellige kørekort, er derfor et valg, som EU-lovgiver har foretaget, og hvis nytte ikke egner sig til at blive draget i tvivl inden for rammerne af denne traktatbrudssag.
51

Under hensyn til det ovenfor anførte skal det andet spørgsmål besvares med, at artikel 2, stk. 1, litra c), og artikel 3, stk. 1 og 2, i samt bilaget til det ændrede direktiv 75/363 skal fortolkes således, at eksistensen af en medlemsstats forpligtelse til at fastsætte bestemmelse om aflønning med et passende beløb som omhandlet i dette bilag for enhver speciallægeuddannelse på heltids- eller deltidsbasis, der er påbegyndt i 1982 og fortsat indtil 1990, ikke afhænger af, at denne medlemsstat har truffet foranstaltninger til gennemførelse af direktiv 82/76. Den nationale domstol har pligt til, når den anvender bestemmelser i national ret, hvad enten de er ældre eller yngre end et direktiv, i videst muligt omfang at fortolke dem i lyset af ordlyden af og formålet med disse direktiver. Hvis det med direktiv 82/76 tilsigtede resultat på grund af manglende nationale foranstaltninger til gennemførelse af dette direktiv ikke kan opnås ved fortolkning – idet den nationale ret i dens helhed tages i betragtning, og de fortolkningsmetoder, der er anerkendt i denne ret, anvendes – forpligter EU-retten den pågældende medlemsstat til at erstatte det tab, som er forvoldt private på grund af den manglende gennemførelse af det nævnte direktiv. Det påhviler den forelæggende ret at undersøge, om samtlige de betingelser, som er opstillet med hensyn hertil i Domstolens praksis, er opfyldt, for at denne medlemsstat kan ifalde et ansvar i henhold til EU-retten.
Kapitel 3 under afsnit II i forordning nr. 726/2004 med overskriften »Lægemiddelovervågning«, der indeholder nævnte forordnings artikel 21-29, blev i henhold til forordning nr. 1235/2010 erstattet. Artikel 28, stk. 4, i forordning nr. 726/2004, som ændret, er affattet således:

»I tilfælde af, at en vurderingsrapport anbefaler en foranstaltning for så vidt angår markedsføringstilladelsen, behandler Udvalget for Humanmedicinske Lægemidler rapporten og vedtager senest 30 dage efter modtagelsen af rapporten, som er udarbejdet af Udvalget for Risikovurdering inden for Lægemiddelovervågning, en udtalelse om bevarelse, ændring, suspension eller tilbagekaldelse af den pågældende markedsføringstilladelse, inklusive en tidsramme for gennemførelse af udtalelsen. Hvis denne udtalelse fra Udvalget for Humanmedicinske Lægemidler ikke er i overensstemmelse med anbefalingen fra Udvalget for Risikovurdering inden for Lægemiddelovervågning, vedlægger Udvalget for Humanmedicinske Lægemidler sin udtalelse en detaljeret forklaring af det videnskabelige grundlag for forskellene samt anbefalingen.

Hvis det af udtalelsen fremgår, at lovgivningsmæssige foranstaltninger er nødvendige for så vidt angår markedsføringstilladelsen, træffer Kommissionen en afgørelse om at ændre, suspendere eller tilbagekalde markedsføringstilladelsen. Artikel 10 i denne forordning finder anvendelse på vedtagelsen af denne afgørelse. Hvis Kommissionen træffer en sådan afgørelse, kan den også træffe en afgørelse rettet til medlemsstaterne i henhold til artikel 127a i direktiv 2001/83/EF.«
18

Direktivets artikel 12 har følgende ordlyd: »1. Medmindre proceduren i artikel 11 følges, vil besiddelse af skydevåben under en rejse gennem to eller flere medlemsstater kun være tilladt, hvis den pågældende har opnået tilladelse fra alle de pågældende medlemsstater. Medlemsstaterne kan give denne tilladelse for en eller flere rejser og for en periode på højst ét år, som kan forlænges. Tilladelserne vil blive anført på [skydevåbenpasset], som den rejsende på forlangende skal forevise for medlemsstaternes myndigheder. 2. Uanset stk. 1 kan jægere[…] for så vidt angår kategori C og D[…] og konkurrenceskytter[…] for så vidt angår kategori B, C og D[…] uden forudgående tilladelse besidde et eller flere skydevåben under en rejse gennem to eller flere medlemsstater med henblik på at udøve deres aktiviteter, forudsat at de er i besiddelse af et […] skydevåbenpas, hvorpå dette eller disse våben er angivet, og at de kan dokumentere begrundelsen for rejsen, [bl.a.] ved forelæggelse af en indbydelse eller andet bevis for deres jagt- eller konkurrenceskydningsaktiviteter i destinationsmedlemsstaten. Medlemsstaterne må ikke gøre accept af [skydevåbenpasset] betinget af betaling af et gebyr eller en afgift Denne undtagelse gælder dog ikke ved rejser til en medlemsstat, som i henhold til artikel 8, stk. 3, forbyder erhvervelse og besiddelse af det pågældende våben eller kræver tilladelse hertil; i dette tilfælde anføres der en udtrykkelig påtegning på [skydevåbenpasset]. […]«
34

Hvad for det fjerde angår dom af 6. maj 2010, Kommissionen mod Frankrig (C-94/09, EU:C:2010:253), vedrører denne dom foreneligheden med direktiv 2006/112 af nationale bestemmelser, der foreskriver en medlemsstats selektive anvendelse af den nedsatte momssats på begravelsesvirksomheders ligtransport med køretøj, bortset fra disses øvrige tjenester og levering af varer i tilknytning dertil. Med henblik på at afgøre, om den selektive anvendelse af en nedsat momssats var i overensstemmelse med artikel 96-98 og artikel 99, stk. 1, i direktiv 2006/112, fastslog Domstolen, at spørgsmålet om, hvorvidt en transaktion bestående af flere elementer skal anses for en enkelt ydelse, ikke kunne anses for afgørende for medlemsstaternes udøvelse af den skønsbeføjelse, der er givet dem i direktiv 2006/112, med hensyn til anvendelsen af den nedsatte momssats (jf. i denne retning dom af 6.5.2010, Kommissionen mod Frankrig, C-94/09, EU:C:2010:253, præmis 33). Det var under disse omstændigheder, at Domstolen fastslog, at det ikke var nødvendigt at efterprøve, om de tjenesteydelser, der leveres af begravelsesvirksomheder, skal anses for en enkelt transaktion eller ej, men at det derimod skulle efterprøves, om ligtransport med køretøj udgør et konkret og specifikt aspekt af denne kategori af ydelser, som den fremgår af direktiv 2006/112’s bilag III, nr. 16), og i givet fald undersøges, om anvendelsen af denne sats var i strid med princippet om afgiftsneutralitet eller ej (dom af 6.5.2010, Kommissionen mod Frankrig, C-94/09, EU:C:2010:253, præmis 34).
11

Denne lovs artikel 40 vedrørende vedtagelsen af foranstaltninger til forebyggelse eller opvejning af ufordelagtige virkninger af handicappet i form af en garanti for fuld ligestilling på arbejdet fastsætter: »1. For at garantere fuld ligestilling på arbejdet er princippet om ligebehandling ikke til hinder for opretholdelsen eller vedtagelsen af særforanstaltninger, der har til formål at forebygge eller opveje de ufordelagtige virkninger af handicappet. 2. Arbejdsgiveren skal træffe de foranstaltninger for at tilpasse arbejdspladsen og forbedre adgangen til arbejdspladsen, der er hensigtsmæssige i betragtning af de konkrete behov, for at give en handicappet adgang til beskæftigelse, til at udøve den eller have fremgang i den eller for at give vedkommende adgang til uddannelse, medmindre arbejdsgiveren derved pålægges en uforholdsmæssig stor byrde. Med henblik på at afgøre, om en byrde er uforholdsmæssig stor, tages hensyn til, om den er tilstrækkeligt begrænset af de foranstaltninger, den hjælp og de tilskud, der gælder for handicappede, og der tages hensyn til de finansielle og andre omkostninger, der er forbundet med disse foranstaltninger, samt til virksomhedens eller organisationens størrelse og samlede omsætning.«