ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
17

Under disse omstændigheder har Conseil d’État (øverste domstol i forvaltningsretlige sager) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Skal artikel 63 TEUF, 64 TEUF og 65 TEUF fortolkes således, at den omstændighed, at en person, der er tilknyttet en social sikringsordning i en anden tredjestat uden for [Unionen] end medlemsstaterne i [EØS] eller [Det Schweiziske Forbund] i lighed med de personer, der er tilknyttet en social sikringsordning i Frankrig, er omfattet af de opkrævninger af indtægter af kapital, der er fastsat i den franske lovgivning, og som er omfattet af anvendelsesområdet for forordning [nr. 883/2004], mens en person, der er omfattet af den sociale sikringsordning i en anden medlemsstat end [Den Franske Republik] i henhold til denne forordnings bestemmelser ikke er omfattet heraf, udgør en restriktion for de frie kapitalbevægelser fra tredjelande, der i princippet er forbudt i henhold til artikel 63 TEUF? 2) Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende, skal artikel 63 TEUF, 64 TEUF og 65 TEUF da fortolkes således, at en sådan restriktion for kapitalbevægelserne, der følger af en kombination af en fransk retsforskrift, der lader alle de personer, der oppebærer visse indtægter af kapital, være omfattet af den omtvistede opkrævning, uden at der derved foretages nogen sondring afhængigt af, hvor de pågældende er tilknyttet en social sikringsordning, og en afledt EU-retsakt, skal anses for forenelig med den nævnte artikel i [EUF-traktaten], navnlig: – i lyset af artikel [64 TEUF] for så vidt angår de kapitalbevægelser, der er omfattet af denne bestemmelses anvendelsesområde, med den begrundelse, at restriktionen følger af anvendelsen af princippet om, at kun én medlemsstats lovgivning finder anvendelse, som er fastsat i artikel 11 i forordning [nr. 883/2004], der blev indført i EU-retten ved artikel 13 i forordning [nr. 1408/71], dvs. før den 31. december 1993, selv om den omhandlede opkrævning af indtægter af kapital blev indført eller har været anvendt fra den 31. december 1993 – i lyset af artikel 65, stk. 1, [TEUF] med den begrundelse, at den franske skattelovgivning, der anvendes i overensstemmelse med forordning [(EF) nr. 883/2004] af 29. april 2004, foretager en sondring mellem bidragspligtige, der ikke befinder sig i den samme situation, for så vidt angår kriteriet om tilknytning til en social sikringsordning – i lyset af, om der foreligger tvingende almene hensyn, der kan begrunde en restriktion for de frie kapitalbevægelser, og som vedrører den omstændighed, at de bestemmelser, der må anses for at udgøre en restriktion for kapitalbevægelser fra eller til tredjelande, opfylder det formål, der forfølges med forordning [nr. 883/2004], om arbejdskraftens frie bevægelighed i [Unionen]?«
35

Det skal ligeledes fremhæves, at selv om samværsretten ikke omfatter samtlige disse personer, kan spørgsmål vedrørende denne ret ikke alene afgøres af den ret, der er udpeget i henhold til forordning nr. 2201/2003, men ligeledes af andre retter, der på grundlag af den internationale privatret anser sig for at have kompetence. Der er risiko for, at der træffes modstridende afgørelser, ja endog uforenelige afgørelser, idet den samværsret, der er tildelt en nær slægtning til barnet, kan gå ud over den samværsret, der tildeles den, der er tilkendt forældreansvaret.
36

Med det fjerde anbringende har appellanterne anfægtet den appellerede doms præmis 56. De mener, at Retten tilsidesatte begrundelsespligten, idet den fandt, at deres tredje anbringendes første led, hvorved de påberåbte sig den omstændighed, at tjenestemænd fra andre institutioner, der er forældre, havde modtaget godtgørelse af skoleudgifter for børn, der var indskrevet i de samme skoler som deres egne børn, var irrelevant, men ligeledes idet den ikke tog stilling til tilsidesættelsen af artikel 22 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, der imidlertid blev påberåbt for Retten. Appellanterne har gjort gældende, at en tjenestemand i overensstemmelse med vedtægtens artikel 1a ved anvendelsen af vedtægten har krav på ligebehandling, hvilket nødvendiggør, at nævnte vedtægt generelt skal fortolkes selvstændigt og ensartet i hele Unionen. Imidlertid anførte Parlamentet i afgørelserne af 17. og 19. november 2015, at den omstændighed, at forældre, der arbejder i Europa-Kommissionen, fortsat modtager godtgørelse af skoleudgifterne for deres børn, der er indskrevet ved École internationale Le Verseau og Athénée Ganenou, ikke udsprang af forskelsbehandling, men snarere af, at »hver institution råder over en beføjelse til selvorganisering, der gør det muligt for den selvstændigt at anvende sin fortolkningsmargen for så vidt angår de vedtægtsmæssige bestemmelser«.
19

Denne ret har anført, at den står over for to forskellige tilgange. Ifølge den første tilgang, som Kompania Piwowarska har gjort gældende, skal de begreber, der anvendes med henblik på at fastsætte afgiftsgrundlaget for øllen, fortolkes ifølge deres tekniske betydning i bryggeribranchen, og kan ikke ændres ud fra skatte- og afgiftsmæssige grunde. Ved 1 Plato-grad, der svarer til 1 masseprocent af humleurtens tørstofindhold, er det alene dette tørstof, og ikke det færdige produkt, der skal anvendes for at fastslå Plato-graden. Plato-graden i aromatiseret øl skal derfor beregnes ved hjælp af Balling-formlen uden at tage hensyn til de tilsætningsstoffer, der tilføjes efter gæringsprocessens afslutning. Dette synspunkt hviler på den opfattelse, som fremgår af artikel 3, stk. 1, i direktiv 92/83, at når EU-retten giver mulighed for at vedtage to alternative beregningsmetoder til fastsættelse af afgiftsgrundlaget for øllen, skal disse to metoder føre til samme resultat.
Artikel 10a, stk. 1, i direktiv 2003/87 fastsætter:

»Kommissionen vedtager senest den 31. december 2010 fuldt harmoniserede gennemførelsesforanstaltninger for hele Fællesskabet med henblik på tildeling af de i stk. 4, 5, 7 og 12 omhandlede kvoter, herunder eventuelle nødvendige bestemmelser om harmoniseret anvendelse af stk. 19.

Disse foranstaltninger, der har til formål at ændre ikke-væsentlige bestemmelser i dette direktiv ved at supplere det, vedtages efter forskriftsproceduren med kontrol i artikel 23, stk. 3.

De foranstaltninger, der er omhandlet i første afsnit, skal så vidt muligt fastlægge ex ante-benchmarks for hele Fællesskabet for at sikre, at tildelingen sker på en måde, der skaber incitamenter til reduktion af drivhusgasemissioner og anvendelse af energieffektive teknikker ved at inddrage de mest effektive teknikker, substitutter, alternative produktionsprocesser, højeffektiv kraftvarmeproduktion, energieffektiv genvinding af affaldsgasser, anvendelse af biomasse og opsamling og lagring af CO2, hvor sådanne anlæg forefindes, og må ikke tilskynde til at øge emissionerne. […]

For hver sektor og delsektor beregnes benchmarket i princippet for slutproduktet, frem for inputtet, for at maksimere drivhusgasreduktioner og energibesparelser i hele produktionsprocessen i den pågældende sektor eller delsektor

[…]«
56

På denne baggrund skal de forelagte spørgsmål besvares med, at momsdirektivets artikel 167, 168, 179, 180 og 182 og effektivitetsprincippet, princippet om afgiftsneutralitet samt proportionalitetsprincippet skal fortolkes således, at de er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, der som en undtagelse fra forældelsesfristen på fem år, som er indført i national ret for berigtigelse af momsangivelser, under omstændigheder som de i hovedsagen omhandlede nægter en afgiftspligtig person at foretage en sådan berigtigelse med henblik på at gøre sin ret til fradrag gældende alene af den grund, at berigtigelsen vedrører en periode, som allerede har været genstand for en afgiftskontrol.
Denne anmodning indeholdt bl.a., som en erklæring – som krævet i artikel 15 i forordning nr. 1189/2011 – om, at de betingelser, der er fastsat i direktiv 2010/24/EU vedrørende iværksættelsen af proceduren om gensidig bistand, er opfyldt, følgende oplysninger:

»The claim(s) is (are) not contested« [»Fordringen (-erne) anfægtes ikke«].

»The claim(s) may no longer be contested by an administrative appeal/by an appeal to the courts« [»Fordringen (-erne) kan ikke længere anfægtes ved administrativ klage/ved domstolsprøvelse«].

»Appropriate recovery procedures have been applied in the State of the applicant authority but will not result in the payment in full of the claim« [»Passende inddrivelsesprocedurer blev iværksat i den bistandssøgende medlemsstat, men førte ikke til betaling af hele fordringen«].
59

Hvad for det femte angår den forståelse af Republikken Bulgariens argumenter, som Kommissionen har anført i stævningen, har denne medlemsstat først gjort gældende, at den mulige fremtidige økonomiske udvikling i det område, der ikke er udlagt som det vigtige fuglebeskyttelsesområde Rila, i modsætning til det af Kommissionen anførte, ikke var afgørende for Republikken Bulgarien i dens afgørelse om ikke at udlægge hele det vigtige fuglebeskyttelsesområde Rila som SBO. Republikken Bulgarien har fastholdt, at den under alle omstændigheder har ret til at opstille et hierarki for sine prioriteter. Herefter har Republikken Bulgarien anført, at grunden til, at SBO’et Rila Buffer, der oprindeligt var påtænkt, ikke er blevet udlagt, ikke, som Kommissionen har anført, var de disponible oplysningers manglende troværdighed, men manglen på aktuelle og utvetydige oplysninger, der godtgør nødvendigheden af udlægningen af dette område. Hvad endelig angår den hævdede vilje til at overholde en og samme plan for valget af SBO’er og områder af fællesskabsbetydning har Republikken Bulgarien anført, at den ikke havde påberåbt sig dette argument for at begrunde manglen på den fuldstændige udlægning af det vigtige fuglebeskyttelsesområde Rila som SBO.
Artikel 34 i forordning nr. 207/2009 med overskriften »Påberåbelse af et nationalt varemærkes anciennitet« bestemmer:

»1. Indehaveren af et ældre varemærke, der er registreret i en medlemsstat, herunder et varemærke, der er registreret i Benelux-landene, eller af et ældre varemærke, som er genstand for en international registrering med retsvirkning i en medlemsstat, kan, når han ansøger om registrering af et identisk varemærke som [EU]-varemærke for varer eller tjenesteydelser, der er af samme art som eller er omfattet af dem, for hvilke det ældre varemærke er registreret, påberåbe sig det ældre varemærkes anciennitet for [EU]-varemærket i den medlemsstat, i eller for hvilken det er registreret.

2. Ancienniteten har i henhold til denne forordning udelukkende den virkning, at indehaveren af et [EU]-varemærke, der giver afkald på et ældre varemærke eller lader det udslette, anses for fortsat at have de samme rettigheder, som han ville have haft, hvis det ældre varemærke fortsat havde været registreret.

[…]«
27

Den forelæggende ret har imidlertid anført, at artikel 22, stk. 3, i lovdekret nr. 157/95, som gennemfører artikel 27, stk. 3, i direktiv 92/50, bestemmer, at selv i tilfælde af et begrænset udbud må antallet af ansøgere ikke være mindre end tre. Den forelæggende ret, som har fremhævet, at disse bestemmelser kan finde anvendelse på tjenesteydelsesaftaler, som fuldt ud er underlagt bestemmelserne i dette direktiv, har imidlertid samtidig gjort gældende, at en sådan national bestemmelse »kan anses for at være et udtryk for et generelt princip«, som ligeledes finder anvendelse på levering af tjenesteydelser, der alene delvis er underlagt bestemmelserne. Ifølge den forelæggende ret er en sådan fortolkning forenelig med målsætningerne for direktiv 92/50, som består i at virkeliggøre det indre marked gennem en effektiv samordning af fremgangsmåderne ved indgåelse af offentlige tjenesteydelsesaftaler.
18

For så vidt angår det første anbringende, som sagsøgerne i hovedsagen har fremført, har den forelæggende ret givet udtryk for, at den vil forkaste dette, idet den kan bekræfte den analyse, som er foretaget af Tribunale amministrativo regionale per la Sardegna (den regionale forvaltningsdomstol for Sardinien), hvorefter den i hovedsagen omhandlede kontrakt, idet den har en vigtig tilknytning til de særlige sektorer, er omfattet af de bestemmelser i lovdekret nr. 163/2006, der finder anvendelse på disse sektorer. Den forelæggende ret har anført, at den ligeledes har til hensigt at forkaste det andet anbringende, som sagsøgerne i hovedsagen har fremsat, med den begrundelse, at disse bestemmelser, eftersom de er præceptive, har forrang for civillovbogens artikel 1664, at de i hovedsagen omhandlede parter har fastsat en særregel, som fraviger denne artikel, og at den i artiklen omhandlede betingelse om »uforudsigelige omstændigheder« ikke var opfyldt i det foreliggende tilfælde. Efter den forelæggende rets opfattelse, tilkommer det imidlertid denne – eftersom den er sidste retsinstans, og idet sagsøgerne i hovedsagen har indgivet en begæring herom – at vurdere, hvorvidt artikel 206 i lovdekret nr. 163/2006 er i overensstemmelse med EU-retten, for så vidt som den udelukker, at lovdekretets artikel 115 kan finde anvendelse ikke blot på kontrakter i de særlige sektorer, men ligeledes, efter den i retspraksis anlagte fortolkning, på tjenesteydelseskontrakter, der, selv om de ikke henhører under de særlige sektorer, har en vigtig tilknytning til disse. Endvidere er den forelæggende ret af den opfattelse, at den i overensstemmelse med Domstolens praksis er pligtig at indbringe det spørgsmål om gyldigheden af direktiv 2004/17, som sagsøgerne i hovedsagen har rejst, for Domstolen.
47

At skelne mellem de strejker, som på grundlag af gældende national lovgivning er lovlige, og de, der ikke er lovlige, for at afgøre, om de kan betegnes som »usædvanlige omstændigheder« i henhold til artikel 5, stk. 3, i forordning nr. 261/2004, ville faktisk medføre, at passagernes ret til kompensation ville afhænge af social- og arbejdsmarkedslovgivningen i hver enkelt medlemsstat, hvorved målene med første og fjerde betragtning til forordning nr. 261/2004 om at sikre et højt beskyttelsesniveau for passagererne såvel som ens betingelser for luftfartsselskabers udøvelse af deres aktiviteter inden for Unionens område ville blive bragt i fare.
Habitatdirektivets artikel 4 bestemmer:

»1. På grundlag af kriterierne i bilag III (etape 1) og de relevante videnskabelige oplysninger foreslår hver medlemsstat en liste over lokaliteter, og det oplyses, hvilke naturtyper efter bilag I og hvilke naturligt hjemmehørende arter efter bilag II der findes på disse lokaliteter. For dyrearter, der lever inden for store områder, svarer disse lokaliteter til steder inden for disse arters naturlige udbredelsesområde, som frembyder de fysiske eller biologiske elementer, der er væsentlige for deres liv og reproduktion. For akvatiske arter, som lever inden for store områder, foreslås disse lokaliteter kun, hvis det er muligt klart at udpege et område, som frembyder de fysiske og biologiske elementer, der er afgørende for arternes liv og reproduktion. Medlemsstaterne foreslår eventuelt tilpasning af denne liste på baggrund af resultaterne af overvågningen efter artikel 11.

Listen sendes til Kommissionen inden tre år efter direktivets meddelelse sammen med oplysninger om hver lokalitet. Disse oplysninger skal omfatte et kort over lokaliteten, dens navn, beliggenhed og udstrækning samt data fremkommet ved anvendelse af de særlige kriterier i bilag III (etape 1) og indgives på en formular udarbejdet af Kommissionen efter fremgangsmåden i artikel 21.

2. På grundlag af kriterierne i bilag III (etape 2) og for hver af de ni biogeografiske områder, der er nævnt i artikel 1, litra c), nr. iii), og for hele det område, der er nævnt i artikel 2, stk. 1, opstiller Kommissionen i forståelse med hver af medlemsstaterne og på grundlag af medlemsstaternes lister et udkast til en liste over [LAF’er], hvoraf det fremgår, på hvilke lokaliteter der findes en eller flere prioriterede naturtyper, eller hvor der lever en eller flere prioriterede arter.

[…]

Den liste over lokaliteter, der er udvalgt som [LAF’er], og som viser lokaliteter med en eller flere prioriterede naturtyper eller en eller flere prioriterede arter, vedtages af Kommissionen efter fremgangsmåden i artikel 21.

[…]

4. Når en [LAF] er udvalgt efter fremgangsmåden i stk. 2, udpeger den pågældende medlemsstat denne lokalitet som særligt bevaringsområde hurtigst muligt og inden for højst seks år, idet prioriteringen fastsættes i lyset af lokaliteternes betydning for opretholdelse eller genopretning af en gunstig bevaringsstatus for en naturtype i bilag I eller en art i bilag II og for sammenhængen i Natura 2000 og i lyset af den fare for forringelse eller ødelæggelse, som lokaliteterne er udsat for.

5. Så snart en lokalitet er opført på listen i stk. 2, tredje afsnit, er den omfattet af artikel 6, stk. 2, 3 og 4.«
25

På denne baggrund har Supremo Tribunal de Justiça (øverste domstol) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Er [momsdirektivet] og særligt direktivets artikel 63, 167, 168, 178, 179, 180, 182 og 219, samt neutralitetsprincippet til hinder for en [national] lovgivning, som – under omstændigheder, hvor den afgiftspligtige [leverandør] af varer har været genstand for en skattekontrol, der fastslog, at den af ham i en given situation anvendte momssats var lavere end den korrekte sats, hvor han har betalt den supplerende afgift til staten, og hvor han søger at opnå den tilsvarende betaling fra køberen, som ligeledes er en afgiftspligtig person – fører til, at fristen for, at køberen kan fradrage den supplerende afgift, beregnes fra datoen for udstedelse af de oprindelige fakturaer og ikke fra tidspunktet for udstedelse eller modtagelse af de berigtigede dokumenter? 2) Hvis første spørgsmål besvares benægtende, […] [e]r [dette direktiv og særligt disse bestemmelser samt] neutralitetsprincippet [da] til hinder for en [national] lovgivning, som – når de dokumenter, der berigtiger de oprindelige fakturaer, som følge af en skattekontrol og betaling til staten af den supplerende afgift, modtages med henblik på at opnå betaling af denne supplerende afgift på et tidspunkt, hvor perioden for udøvelse af retten til fradrag allerede er udløbet – fører til, at det er lovligt for køberen at nægte at betale med den begrundelse, at nægtelsen af overvæltning af afgiften er berettiget, når det er umuligt at fradrage den supplerende afgift?«
Samme direktivs artikel 6 bestemmer:

»1. For de særlige bevaringsområder iværksætter medlemsstaterne de nødvendige bevaringsforanstaltninger, hvilket i givet fald kan indebære hensigtsmæssige forvaltningsplaner, som er specifikke for lokaliteterne eller integreret i andre udviklingsplaner, samt de relevante retsakter, administrative bestemmelser eller aftaler, der opfylder de økologiske behov for naturtyperne i bilag I og de arter i bilag II, der findes på lokaliteterne.

2. Medlemsstaterne træffer passende foranstaltninger for at undgå forringelse af naturtyperne og levestederne for arterne i de særlige bevaringsområder samt forstyrrelser af de arter, for hvilke områderne er udpeget, for så vidt disse forstyrrelser har betydelige konsekvenser for dette direktivs målsætninger.

3. Alle planer eller projekter, der ikke er direkte forbundet med eller nødvendige for lokalitetens forvaltning, men som i sig selv eller i forbindelse med andre planer og projekter kan påvirke en sådan lokalitet væsentligt, vurderes med hensyn til deres virkninger på lokaliteten under hensyn til bevaringsmålsætningerne for denne. På baggrund af konklusionerne af vurderingen af virkningerne på lokaliteten, og med forbehold af stk. 4, giver de kompetente nationale myndigheder først deres tilslutning til en plan eller et projekt, når de har sikret sig, at den/det ikke skader lokalitetens integritet, og når de – hvis det anses for nødvendigt – har hørt offentligheden.

4. Hvis en plan eller et projekt, på trods af at virkningerne på lokaliteten vurderes negativt, alligevel skal gennemføres af bydende nødvendige hensyn til væsentlige samfundsinteresser, herunder af social eller økonomisk art, fordi der ikke findes nogen alternativ løsning, træffer medlemsstaten alle nødvendige kompensationsforanstaltninger for at sikre, at den globale sammenhæng i Natura 2000 beskyttes. Medlemsstaten underretter Kommissionen om, hvilke kompensationsforanstaltninger der træffes.

Hvis der er tale om en lokalitet med en prioriteret naturtype og/eller en prioriteret art, kan der alene henvises til hensynet til menneskers sundhed og den offentlige sikkerhed eller væsentlige gavnlige virkninger på miljøet, eller, efter udtalelse fra Kommissionen, andre bydende nødvendige hensyn til væsentlige samfundsinteresser.«
Samme forordnings artikel 10 med overskriften »Sikkerhedsvurdering« bestemmer i stk. 1 og 2:

»1. For at påvise at et kosmetisk produkt overholder artikel 3, sikrer den ansvarlige person, før et kosmetisk produkt bringes i omsætning, at produktet har været underkastet en sikkerhedsvurdering på grundlag af de relevante oplysninger, og at der er udarbejdet en rapport om det kosmetiske produkts sikkerhed i overensstemmelse med bilag I.

[…]

Kommissionen vedtager i tæt samarbejde med alle berørte parter hensigtsmæssige retningslinjer for at sætte virksomheder, navnlig små og mellemstore virksomheder, i stand til at opfylde kravene i bilag I. Disse retningslinjer vedtages efter forskriftsproceduren i artikel 32, stk. 2.

2. Sikkerhedsvurderinger af kosmetiske produkter, jf. bilag I, del B, foretages af personer, som er i besiddelse af et eksamensbevis eller lignende, der godtgør, at de har gennemført en akademisk uddannelse inden for farmakologi, toksikologi, medicin eller en lignende disciplin eller en uddannelse, der sidestilles hermed i den pågældende medlemsstat.«