ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Hvad angår formaliteten med hensyn til en appel, der er iværksat til prøvelse af en dom fra Retten, bestemmer artikel 168, stk. 1, litra b), i Domstolens procesreglement af 25. september 2012, at appelskriftet skal indeholde en angivelse af den afgørelse fra Retten, der appelleres, uden at det kræves, at denne afgørelse er vedlagt appelskriftet. Siden nævnte reglement trådte i kraft den 1. november 2012, er det i forbindelse med en appel således ikke længere nødvendigt at vedlægge appelskriftet den appellerede dom fra Retten som bilag, idet det alene er nødvendigt at angive denne afgørelse.

Det er i ordningen for legalitetsprøvelser ved Unionens retsinstanser således parterne, der anlægger sagen og bestemmer genstanden for tvisten, idet de bl.a. i deres påstande identificerer den retsakt eller dele af en retsakt, som de agter at undergive denne domstolsprøvelse. Den ret, der påkender lovligheden, kan ikke træffe afgørelse ultra petita, idet en annullation ikke kan gå ud over sagsøgerens påstande.

Unionens retsinstanser kan ganske vist ex officio efterprøve et anbringende vedrørende en ufravigelig procesforudsætning. Imidlertid indebærer beføjelsen for den ret, der påkender lovligheden, til ex officio at efterprøve et anbringende vedrørende en ufravigelig procesforudsætning på ingen måde en beføjelse til ex officio at ændre de påstande, som en sagsøger nedlægger. Selv om anbringenderne udgør en tilstrækkelig støtte for de påstande, der er nedlagt i en stævning, er de ikke desto mindre nødvendigvis forskellige fra disse påstande, som definerer grænserne for den tvist, der er indbragt for Unionens retsinstanser.

Heraf følger, at selv om Unionens retsinstanser ved ex officio at efterprøve et anbringende vedrørende en ufravigelig procesforudsætning – der i øvrigt i princippet ikke er gjort gældende af parterne – ikke går ud over rammerne for den sag, som er indbragt for dem, og på ingen måde tilsidesætter procedurereglerne vedrørende sagens genstand og anbringenderne i stævningen, ville det forholde sig anderledes, hvis disse instanser efter en materiel undersøgelse af den retsakt, som de er forelagt, på grundlag af et anbringende, som de ex officio har efterprøvet, traf bestemmelse om en annullation, der går ud over det, der fremgår af de påstande, som er nedlagt for dem, med den begrundelse, at en sådan annullation er nødvendig for at afhjælpe den ulovlighed, som blev fastslået ex officio i forbindelse med nævnte analyse.

(jf. præmis 81 og 87-90)
Sag C-498/16

Maximilian Schrems

mod

Facebook Ireland Limited

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Oberster Gerichtshof)

»Præjudiciel forelæggelse – område med frihed, sikkerhed og retfærdighed – forordning (EF) nr. 44/2001 – artikel 15 og 16 – retternes kompetence i sager om forbrugeraftaler – begrebet »forbruger« – overdragelse mellem forbrugere af krav mod den samme erhvervsdrivende«

Sammendrag – Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 25. januar 2018

Retligt samarbejde i civile sager–retternes kompetence og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område–forordning nr. 44/2001–kompetence i sager om forbrugerkontrakter–begrebet »forbruger«–person, som benytter en privat Facebook-konto, og som offentliggør bøger, holder foredrag, driver websteder, indsamler donationer og lader sig overdrage kravene for talrige forbrugere med henblik på at gøre disse gældende for domstolene–omfattet

Jf. afgørelsens tekst. (jf. præmis 28-32, 39 og 40)

Artikel 15 i Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 af 22. december 2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område skal fortolkes således, at en person, som benytter en privat Facebook-konto, ikke mister egenskaben af »forbruger« som omhandlet i denne artikel, når vedkommende offentliggør bøger, holder foredrag, driver websteder, indsamler donationer og lader sig overdrage kravene for talrige forbrugere med henblik på at gøre disse gældende for domstolene. (jf. præmis 41 og domskonkl. 1)

Dernæst har Domstolen allerede fastslået, at eftersom de særlige regler, der er indført ved artikel 15 ff. i forordning nr. 44/2001, er begrundet i et ønske om at beskytte forbrugeren som den part i kontrakten, der må antages at være økonomisk set svagere og retligt set mindre erfaren end medkontrahenten, beskyttes forbrugeren kun, for så vidt som han personligt er sagsøger eller sagsøgt i en sag. En sagsøger, som ikke selv er part i den pågældende forbrugeraftale, er derfor ikke omfattet af forbrugerværnetinget (jf. i denne retning dom af 19.1.1993, Shearson Lehman Hutton,C-89/91, EU:C:1993:15, præmis 18, 23 og 24). Disse betragtninger bør også gælde i forhold til en forbruger, som har fået overdraget krav fra andre forbrugere. De kompetenceregler, der er fastsat vedrørende forbrugeraftaler i forordningens artikel 16, stk. 1, finder således i henhold til ordlyden af denne bestemmelse alene anvendelse på sager, som en forbruger agter at rejse mod sin medkontrahent, hvilket nødvendigvis indebærer, at der er indgået en aftale mellem forbrugeren og den pågældende erhvervsdrivende (dom af 28.1.2015, Kolassa,C-375/13, EU:C:2015:37, præmis 32). (jf. præmis 44 og 45)
Artikel 31 i forordning nr. 2913/92, som ændret ved forordning nr. 955/1999, sammenholdt med artikel 6, stk. 3, i denne forordning som ændret, skal fortolkes således, at toldmyndighederne er forpligtede til i afgørelsen om fastsættelse af størrelsen af den skyldige importafgift at angive grundene til, at de har fundet, at metoderne til fastsættelse af toldværdien i artikel 29 og 30 i denne forordning som ændret ikke kan finde anvendelse, før de kan anvende den metode, der er fastsat i kodeksens artikel 31, samt de oplysninger, på grundlag af hvilke myndighederne har beregnet toldværdien af de omhandlede varer, med henblik på at sætte den pågældende i stand til at vurdere afgørelsens grundlag og træffe afgørelse om, hvorvidt sagen bør prøves retsligt, på grundlag af et fuldt kendskab til sagen. Det tilkommer medlemsstaterne under udøvelse af deres procesautonomi at regulere virkningerne af toldmyndighedens tilsidesættelse af sin begrundelsespligt og at fastsætte, om og hvorvidt det er muligt at afhjælpe en sådan tilsidesættelse under retssagen, idet ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet skal overholdes.

(jf. præmis 47 og domskonkl. 2)
Artikel 1, stk. 1, og artikel 1, stk. 2, litra a), i Rådets direktiv 93/42/EØF af 14. juni 1993 om medicinsk udstyr, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2007/47/EF af 5. september 2007, skal fortolkes således, at en software, der indeholder en funktion, som gør det muligt at anvende en patients data med henblik på bl.a. at afsløre kontraindikationer, interaktion med andre lægemidler og overdoseringer, for så vidt angår denne funktion udgør medicinsk udstyr som omhandlet i disse bestemmelser, også hvis en sådan software ikke har en direkte virkning i eller på det menneskelige legeme.

Følgelig, og i det omfang en sådan software udgør medicinsk udstyr, skal denne i henhold til direktivets artikel 17, stk. 1, nødvendigvis være forsynet med en EF-overensstemmelsesmærkning, når den markedsføres. Når denne mærkning er opnået, kan produktet for så vidt angår denne funktion markedsføres og bevæge sig frit inden for EU uden at skulle gøres til genstand for nogen anden supplerende procedure, såsom en ny certificering (jf. i denne retning dom af 19.11.2009, Nordiska Dental,C-288/08, EU:C:2009:718, præmis 21).

For så vidt angår medicinsk software, der på én gang omfatter moduler, der svarer til definitionen af begrebet »medicinsk udstyr«, og andre, der ikke svarer hertil, og som ikke udgør tilbehør som omhandlet i artikel 1, stk. 2, litra b), i direktiv 93/42, er alene de førstnævnte omfattet af anvendelsesområdet for dette direktiv og skal forsynes med EF-mærkning.

Det følger heraf, at fabrikanten af en sådan software er forpligtet til at identificere, hvilke moduler der udgør medicinsk udstyr, således at alene disse moduler kan forsynes med EF-mærkning.

(jf. præmis 35, 36, 38 og 39 samt domskonkl.)
Artikel 184 i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at den i denne artikel fastsatte forpligtelse til regulering af uretmæssigt foretagne momsfradrag ligeledes finder anvendelse i de tilfælde, hvor det oprindeligt foretagne fradrag ikke lovligt kunne foretages, fordi den transaktion, der lå til grund for fradraget, var momsfritaget. Artikel 187-189 i direktiv 2006/112 skal derimod fortolkes således, at den mekanisme til regulering af uretmæssigt foretagne fradrag, der er fastsat i disse artikler, ikke finder anvendelse i de tilfælde, navnlig i en situation som den i hovedsagen omhandlede, hvor det oprindeligt foretagne momsfradrag var uretmæssigt, fordi der var tale om en transaktion i form af levering af grunde, der var momsfritaget.

Artikel 186 i direktiv 2006/112 skal fortolkes således, at i tilfælde, hvor det oprindeligt foretagne fradrag ikke lovligt kunne foretages, tilkommer det medlemsstaterne at fastlægge datoen for indtrædelsen af forpligtelsen til at regulere det uretmæssigt foretagne momsfradrag og perioden, for hvilken denne regulering skal ske, under overholdelse af principperne i EU-retten, herunder navnlig retssikkerhedsprincippet og princippet om den berettigede forventning. Det tilkommer den nationale ret at efterprøve, om disse principper er overholdt i et tilfælde som det i hovedsagen omhandlede.

(jf. præmis 53 og domskonkl. 2)
Retligt samarbejde i civile sager–retternes kompetence og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område–forordning (EU) nr. 44/2001–specielle kompetenceregler–kompetence i sager om kontraktforhold–begreb–flypassagerers søgsmål med påstand om kompensation for en lang forsinkelse på en direkte tilsluttet flyforbindelse mod et transporterende luftfartsselskab, som ikke er den berørte passagers medkontrahent–omfattet

Retligt samarbejde i civile sager–retternes kompetence og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område–forordning (EU) nr. 44/2001–forordning (EU) nr. 1215/2012–specielle kompetenceregler–kompetence i sager om kontraktforhold–flypassagerers søgsmål med påstand om kompensation for en lang forsinkelse på en direkte tilsluttet flyforbindelse–søgsmål støttet på en forstyrrelse, som er indtrådt på den første del af rejsen, som blev udført af et transporterende luftfartsselskab, som ikke er den berørte passagers medkontrahent–opfyldelsesstedet for den kontraktmæssige forpligtelse, som ligger til grund for sagen–ankomststedet for den anden flyvning

[Rådets forordning nr. 44/2001, art. 5, nr. 1), litra b); Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 261/2004; Europa Parlamentets og Rådets forordning nr. 1215/2012, art. 7, nr. 1), litra b), andet led]
Artikel 18 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 469/2009 af 6. maj 2009 om det supplerende beskyttelsescertifikat for lægemidler, sammenholdt med artikel 17, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1610/96 af 23. juli 1996 om indførelse af et supplerende beskyttelsescertifikat for plantebeskyttelsesmidler, skal fortolkes således, at datoen for meddelelse af den første tilladelse til markedsføring, som angivet i en ansøgning om udstedelse af et supplerende beskyttelsescertifikat, på grundlag af hvilken den nationale myndighed, som er kompetent til at udstede et sådant certifikat, har beregnet dettes gyldighedsperiode, er ukorrekt i en situation som den i hovedsagen omhandlede, hvor den har medført en metode til beregning af dette certifikats gyldighedsperiode, der ikke er i overensstemmelse med det, der er fastsat i artikel 13, stk. 1, i forordning nr. 469/2009, som fortolket i en senere dom fra Domstolen.

Domstolen fastslog nemlig i præmis 40 i dom af 6. oktober 2015, Seattle Genetics (C-471/14, EU:C:2015:659), at artikel 13, stk. 1, i forordning nr. 469/2009 skal fortolkes således, at »datoen for meddelelsen af den første tilladelse til markedsføring i [Unionen]« i henhold til denne bestemmelse er datoen for meddelelsen af afgørelsen om tilladelse til markedsføring til dens modtager. Følgelig belyser og præciserer Domstolens fortolkning i dom af 6. oktober 2015, Seattle Genetics (C-471/14, EU:C:2015:659), af begrebet »datoen for meddelelse af den første tilladelse til markedsføring i [Unionen]«, som indeholdt i artikel 13, stk. 1, i forordning nr. 469/2009, betydningen og rækkevidden af den pågældende regel, således som den skal forstås og anvendes, henholdsvis burde have været forstået og anvendt fra sin ikrafttræden.

(jf. præmis 40, 42 og 44 samt domskonkl. 1)
Det er endvidere ubestridt, at anvendelsen af denne nationale regel har til virkning at nedsætte den samlede størrelse af de ydelser, som den berørte har krav på.

Det følger heraf, at den i hovedsagen omhandlede nationale regel skal anses for at omfatte de ydelser, som den pågældende har krav på i en anden medlemsstat eller i Schweiz, idet Det Schweiziske Forbund med henblik på anvendelsen af forordning nr. 1408/71 skal sidestilles med en af Unionens medlemsstater (dom af 18.11.2010, Xhymshiti, C-247/09 , EU:C:2010:698 , præmis 31 ).

Artikel 46a, stk. 3, litra a), i forordning nr. 1408/71, som ændret og ajourført ved forordning nr. 118/97, som ændret ved forordning nr. 592/2008, skal fortolkes således, at begrebet »lovgivningen i førstnævnte medlemsstat« skal forstås således, at det omfatter den fortolkning, som en national domstol, der er den øverste domstol, har foretaget af en national lovgivningsbestemmelse.

Et tillæg til en pension som følge af fuldstændig og varig uarbejdsdygtighed, som tildeles en arbejdstager i henhold til en medlemsstats lovgivning således som den i hovedsagen omhandlede, og en alderspension, som samme arbejdstager har opnået i Schweiz, skal anses for at være af samme art som omhandlet i forordning nr. 1408/71, som ændret og ajourført ved forordning nr. 118/97, som ændret ved forordning nr. 592/2008.

Hvad i det foreliggende tilfælde angår genstanden for og formålet med tillægget på 20% fremgår det af forelæggelsesafgørelsen, at dette tillæg tilsigter at beskytte en specifik kategori af særligt følsomme personer, nemlig arbejdstagere mellem 55 og 65 år, i forhold til hvilke der er anerkendt en fuldstændig og varig uarbejdsdygtighed, og for hvem det har vist sig vanskeligt at finde beskæftigelse inden for et andet erhverv end det, de udøvede tidligere.

Med henblik på at nå dette mål tildeles disse arbejdstagere et tillæg til pensionen som følge af fuldstændig og varig uarbejdsdygtighed, hvis størrelse fastsættes på grundlag af det beregningsgrundlag, der er anvendt med henblik på at fastsætte størrelsen af denne pension.

Det følger af det ovenstående, at tillægget på 20% til pensionen som følge af fuldstændig og varig uarbejdsdygtighed samt denne pension har kendetegn, der ligner dem, som alderdomsydelser har, for så vidt som de tilsigter at sikre subsistensmidler til de arbejdstagere, der er erklæret fuldstændigt og varigt uarbejdsdygtige til udøvelse af deres sædvanlige erhverv, og som efter at have nået en vis alder desuden har vanskeligt ved at finde beskæftigelse inden for et andet område end deres sædvanlige erhverv.

I det tilfælde, hvor modtageren af en pension som følge af fuldstændig og varig uarbejdsdygtighed på ny opnår ansættelse på arbejdsmarkedet i en anden beskæftigelse end den, han udøvede tidligere, er han fortsat sikret selve pensionen som følge af fuldstændig og varig uarbejdsdygtighed, og kun udbetalingen af tillægget på 20% stilles i bero på grund af udøvelsen af den nye beskæftigelse, der gør det muligt for ham at udfylde en del af den manglende erhvervsindtægt.

(jf. præmis 51-53, 56 og 61 samt domskonkl. 3)
Artikel 167, 168, 184, 185 og 187 i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at de er til hinder for en national bestemmelse, som kræver, at der foretages regulering af den oprindeligt fradragne merværdiafgift, med den begrundelse, at en ejendom, for hvilken valgmuligheden for afgiftsbetaling er blevet udøvet, anses for ikke længere at blive anvendt af den afgiftspligtige person i forbindelse med den pågældendes egne afgiftspligtige transaktioner, når denne ejendom har stået ubenyttet hen i mere end to år, selv om det er godtgjort, at den afgiftspligtige person har søgt at udleje ejendommen i denne periode.

Det bemærkes endvidere, at det er en afgiftspligtig persons erhvervelse af goder eller tjenesteydelser, når denne handler som afgiftspligtig, der er afgørende for anvendelsen af momsordningen og dermed fradragsmekanismen. Den brug, der gøres af et gode eller en tjenesteydelse, eller som påtænkes herfor, er kun afgørende for omfanget af det oprindelige fradrag, som den afgiftspligtige har ret til i henhold til momsdirektivets artikel 168, og omfanget af eventuelle berigtigelser i de efterfølgende perioder, men påvirker ikke fradragsrettens indtræden (jf. i denne retning dom af 11.7.1991, Lennartz, C-97/90, EU:C:1991:315, præmis 15).

Det følger heraf, at retten til fradrag i princippet bevares, selv om den afgiftspligtige efterfølgende, på grund af omstændigheder, som den pågældende ikke har indflydelse på, ikke anvender disse goder eller tjenesteydelser til at foretage afgiftspligtige transaktioner (jf. i denne retning dom af 29.2.1996, INZO, C-110/94, EU:C:1996:67, præmis 20, og af 15.1.1998, Ghent Coal Terminal, C-37/95, EU:C:1998:1 præmis 19 og 20).

Enhver anden fortolkning af momsdirektivet ville stride mod princippet om momsens neutralitet som afgiftsbyrde på virksomheden.

(jf. præmis 39, 40, 43 og 53 samt domskonkl.)
Sag C-381/16

Salvador Benjumea Bravo de Laguna

mod

Esteban Torras Ferrazzuolo

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal Supremo)

»Præjudiciel forelæggelse – forordning (EF) nr. 207/2009 – EU-varemærker – artikel 16 – varemærker som genstand for ejendomsret – EU-varemærkets ligestilling med et nationalt varemærke – artikel 18 – overdragelse af varemærke, der er registreret for en agent eller repræsentant for den, der er indehaver af varemærket – national bestemmelse, der giver mulighed for at anlægge søgsmål om overdragelse af ejendomsretten til et nationalt varemærke, som er registreret i strid med indehaverens rettigheder eller tilsidesætter en retlig eller kontraktlig forpligtelse – forenelighed med forordning nr. 207/2009«

Sammendrag – Domstolens dom (Tiende Afdeling) af 23. november 2017

Præjudicielle spørgsmål–forelæggelse for Domstolen–spørgsmålet, om forelæggelsesafgørelsen er afsagt i overensstemmelse med de nationale bestemmelser vedrørende retternes sammensætning og virkemåde–ingen prøvelse ved Domstolen (Art. 267 TEUF) Præjudicielle spørgsmål–forelæggelse for Domstolen–fortolkningsspørgsmål–forelæggelsespligt–omfang (Art. 267, stk. 3, TEUF) EU-varemærker–EU-varemærket som genstand for ejendomsret–EU-varemærkets ligestilling med et nationalt varemærke–anvendelse af national bestemmelse, der giver mulighed for at anlægge søgsmål om overdragelse af ejendomsretten til et nationalt varemærke, som er registreret i strid med indehaverens rettigheder eller tilsidesætter en retlig eller kontraktlig forpligtelse–lovlig–betingelser–situation, der ikke er omfattet af artikel 18 i forordning nr. 207/2009 (Rådets forordning nr. 207/2009, art. 16 og 18)
Artikel 3, litra b), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 469/2009 af 6. maj 2009 om det supplerende beskyttelsescertifikat for lægemidler skal fortolkes således, at en meddelelse om procedurens afslutning udstedt af referencemedlemsstaten i overensstemmelse med artikel 28, stk. 4, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/83/EF af 6. november 2001 om oprettelse af en fællesskabskodeks for humanmedicinske lægemidler, som ændret for så vidt angår lægemiddelovervågning ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2010/84/EU af 15. december 2010, inden udløbet af grundpatentet, som er omhandlet i artikel 1, litra c), i forordning nr. 469/2009, ikke kan svare til en tilladelse til markedsføring som omhandlet i denne artikel 3, litra b), således at der ikke kan udstedes et supplerende beskyttelsescertifikat på grundlag af en sådan meddelelse.

(jf. præmis 46 og domskonkl. 1)
Sag C-230/16

Coty Germany GmbH

mod

Parfümerie Akzente GmbH

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Oberlandesgericht Frankfurt am Main)

»Præjudiciel forelæggelse – konkurrence – konkurrencebegrænsende aftaler – artikel 101, stk. 1, TEUF – selektiv distribution af luksuskosmetikprodukter – aftalebestemmelse, der forbyder forhandlere at benytte sig af en uautoriseret tredjepart i forbindelse med internetsalg – forordning (EU) nr. 330/2010 – artikel 4, litra b) og c)«

Sammendrag – Domstolens dom (Første Afdeling) af 6. december 2017

Artikel 101, stk. 1, TEUF skal fortolkes således, at et selektivt distributionssystem for luksusvarer, der hovedsageligt har til formål at bevare disse varers image af luksus, er foreneligt med denne bestemmelse, hvis udvælgelsen af videreforhandlere sker på grundlag af objektive kvalitative kriterier, der er fastsat ens for alle potentielle videreforhandlere og anvendes uden forskelsbehandling, og hvis de fastsatte kriterier ikke går videre end, hvad der er nødvendigt. (jf. præmis 36 og domskonkl. 1)

Artikel 101, stk. 1, TEUF skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en aftalebestemmelse som den i hovedsagen omhandlede, hvorefter de autoriserede forhandlere i et selektivt distributionssystem for luksusvarer, der hovedsageligt har til formål at bevare disse varers image af luksus, forbydes at benytte tredjepartsplatforme i forbindelse med internetsalg af aftalevarerne på en måde, som er synlig udefra, når denne aftalebestemmelse har til formål at bevare de nævnte varers image af luksus, når den er fastsat ens for alle og anvendes uden forskelsbehandling, og når den er forholdsmæssig i forhold til det forfulgte formål, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve. (jf. præmis 58 og domskonkl. 2)
Sag C-307/16

Stanisław Pieńkowski

mod

Dyrektor Izby Skarbowej w Lublinie

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Naczelny Sąd Administracyjny)

»Præjudiciel forelæggelse – direktiv 2006/112/EF – merværdiafgift (moms) – artikel 131 – artikel 146, stk. 1, litra b) – artikel 147 – fritagelse ved udførsel – artikel 273 – lovgivning i en medlemsstat, der gør fritagelsen betinget enten af, at der er opnået en vis omsætning, eller af, at der er indgået en aftale med en aktør, der er bemyndiget til at foretage momsrefusion til de rejsende«

Sammendrag – Domstolens dom (Femte Afdeling) af 28. februar 2018

Harmonisering af afgiftslovgivningerne – det fælles merværdiafgiftssystem – fritagelser – fritagelse ved udførsel – levering af varer, der forsendes eller transporteres til steder uden for EU – national lovgivning, der gør fritagelsen betinget enten af opnåelsen af en vis omsætning eller af indgåelsen af en aftale med en aktør, der er bemyndiget til at foretage momsrefusion til de rejsende – ikke tilladt

[Rådets direktiv 2006/112, art. 131, art. 146, stk. 1, litra b), art. 147 og 273]

Artikel 131, artikel 146, stk. 1, litra b), samt artikel 147 og 273 i Rådets direktiv 2006/112/EU af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at de er til hinder for en national lovgivning, hvorefter den afgiftspligtige sælger, i tilfælde af en levering af varer til udførsel, som medbringes i de rejsendes personlige bagage, skal have opnået en omsætning på et bestemt minimumsbeløb i det foregående skatteår eller indgået en aftale med en aktør, som er berettiget til at foretage momsrefusion til de rejsende, for så vidt som den blotte manglende overholdelse af disse betingelser medfører, at denne definitivt fratages retten til fritagelse for denne levering.

(jf. præmis 40 og domskonkl.)