Kriteriet om støtte til den iranske regering i artikel 20, stk. 1, litra c), i afgørelse 2010/413, som ændret ved afgørelse 2012/635, og i artikel 23, stk. 2, litra d), i forordning nr. 267/2012, som ændret ved forordning nr. 1263/2012, skal forstås således, at det omfatter de aktiviteter, som den omhandlede person og enhed selv har udøvet, og som, selv om de i sig selv hverken har en direkte eller indirekte tilknytning til nuklear spredning, ikke desto mindre kan fremme denne spredning ved at forsyne Irans regering med materielle, økonomiske eller logistiske ressourcer eller faciliteter, der gør det muligt for den at forfølge den nukleare spredning.

Når en retsakt annulleres eller erklæres ugyldig, er de institutioner, fra hvilken retsakten hidrører, i medfør af artikel 266 TEUF udelukkende forpligtet til at gennemføre de nødvendige foranstaltninger til dommens opfyldelse, hvilket betyder, at institutionerne har en vid skønsbeføjelse til at vælge de midler, der skal anvendes med henblik på at drage konsekvenserne af en dom om annullation eller ugyldighed, idet det forudsættes, at disse midler skal være forenelige med den pågældende doms konklusion og de grunde, der danner det fornødne grundlag derfor.

Hvad angår en dom, hvori Unionens retsinstanser har annulleret retsakter, der fastsætter den oprindelige opførelse af en sagsøger på en liste over personer, der er omfattet af restriktive foranstaltninger, fordi de af Rådet fremlagte oplysninger ikke i tilstrækkelig grad underbyggede disse retsakters faktuelle grundlag, kan spørgsmålet om, hvorvidt Rådet lovligt kan foretage en genopførelse på grundlag af andre begrundelser end dem, der var anført i de annullerede retsakter, som kræver, at det fastslås, om annullationsdommen begrænser Rådets mulighed for at vedtage genopførelsesretsakter, vurderes i lyset af princippet om res judicata. I medfør af dette princip har annullationsdomme afsagt af Unionens retsinstanser fuld materiel retskraft, så snart de er blevet endelige. Dette omfatter ikke blot dommens konklusion, men også de præmisser, der udgør det nødvendige grundlag for domskonklusionen og derfor er uadskillelige. Retskraften vedrører dog kun de faktiske og retlige omstændigheder, som en retsafgørelse rent faktisk eller nødvendigvis har taget stilling til. I denne henseende kan det af konstateringen af, at de af Rådet fremlagte oplysninger ikke i tilstrækkelig grad underbyggede disse retsakters faktuelle grundlag, til hvilken retskraften knytter sig, udledes, at Rådet derefter ikke kunne tage hensyn til andre beviselementer, der kunne godtgøre rigtigheden af den påberåbte begrundelse, eller at det aldrig ville kunne godtgøres, at appellanten yder støtte til nuklear spredning eller bistår andre personer og enheder med at overtræde de restriktive foranstaltninger eller til at unddrage sig dem.

Princippet om effektiv domstolsbeskyttelse, som er et almindeligt retsprincip, som nu fremgår af artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, kan ikke hindre Rådet i at genopføre en person eller enhed på listerne over personer og enheder, der har fået indefrosset deres midler, med henvisning til andre grunde end dem, der dannede grundlag for den oprindelige opførelse, eller en identisk grund, der støttes på andre beviser. Dette princip har således til formål at sikre, at en bebyrdende retsakt kan anfægtes for en ret, og ikke, at en ny bebyrdende retsakt, der støttes på andre grunde eller beviser, ikke kan vedtages. En afgørelse truffet af en EU-institution anses for aldrig at have eksisteret, når den efter at have været genstand for et søgsmål annulleres, og denne institution, der tilsigter at træffe en ny afgørelse, kan derfor foretage en fuldstændig fornyet undersøgelse og lægge andre grunde til grund end dem, der underbyggede den annullerede afgørelse.

(jf. præmis 68-71, 73 og 79-81)