ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Samme direktivs artikel 4, stk. 3 og 4, har følgende ordlyd:

»3. Forsikrings- og genforsikringsformidlere skal have en erhvervsansvarsforsikring eller en anden tilsvarende garanti, der dækker hele Fællesskabets område, mod erstatningsansvar for pligtforsømmelse på mindst 1000000 EUR pr. skadestilfælde og på sammenlagt 1500000 EUR for alle skadestilfælde i løbet af et år, medmindre en sådan forsikring eller tilsvarende garanti i forvejen ydes af et forsikrings- eller genforsikringsselskab eller et andet selskab, på hvis vegne forsikrings- eller genforsikringsformidleren handler eller er bemyndiget til at handle, eller medmindre et sådant selskab har påtaget sig det fulde ansvar for formidlerens handlinger.

4. Medlemsstaterne træffer alle nødvendige foranstaltninger for at beskytte kunderne mod forsikringsformidleres manglende evne til at overføre præmiebeløbet til forsikringsselskabet eller til at overføre erstatningsbeløbet eller en bonus til den forsikrede.

[…]«
17

Forordningens artikel 28 med overskriften »Frihedsberøvelse« fastsætter: »1. Medlemsstaterne må ikke frihedsberøve en person alene med den begrundelse, at vedkommende er omfattet af den procedure, der fastsættes ved denne forordning. 2. Er der væsentlig risiko for, at en person forsvinder, kan medlemsstaterne frihedsberøve den pågældende for at sikre overførselsprocedurerne i overensstemmelse med denne forordning på grundlag af en individuel vurdering af hver sag, og kun hvis frihedsberøvelsen er en forholdsmæssig foranstaltning, og andre mindre indgribende foranstaltninger ikke kan anvendes effektivt. 3. Frihedsberøvelsen skal være så kort som mulig og må ikke overskride det tidsrum, der med rimelighed kan kræves for at gennemføre de nødvendige administrative procedurer med behørig omhu, indtil overførslen i henhold til denne forordning er gennemført. Når en person er frihedsberøvet i medfør af denne artikel, må fristen for indgivelse af en anmodning om overtagelse eller tilbagetagelse ikke overskride en måned fra tidspunktet for indgivelsen af ansøgningen. Den medlemsstat, der udfører proceduren i henhold til denne forordning, skal anmode om et hurtigt svar i sådanne tilfælde. Et sådant svar gives senest to uger fra modtagelsen af anmodningen. Hvis der ikke er givet svar ved udløbet af fristen på to uger, anses anmodningen for at være accepteret, hvilket medfører en pligt til at overtage eller tilbagetage den pågældende person, herunder en pligt til at træffe passende foranstaltninger med henblik på ankomsten. […]«
49

I denne henseende har Domstolen fastslået, at en national lovgivning, der baserer sig på en undersøgelse af objektive omstændigheder, som kan efterprøves for at afgøre, om en transaktion er et rent kunstigt arrangement, der blot har skattemæssige formål, ikke skal anses for at gå ud over, hvad der er nødvendigt for at virkeliggøre målene om at bevare en afbalanceret fordeling af beskatningskompetencen mellem medlemsstaterne og at hindre skatteunddragelse, hvis den skattepligtige, i hvert tilfælde, hvor der er mistanke om, at en transaktion går videre, end hvad de pågældende selskaber ville have aftalt på markedsvilkår, uden at være underlagt unødige administrative byrder, for det første har adgang til at fremlægge beviser vedrørende de eventuelle forretningsmæssige grunde til, at denne transaktion er indgået. For det andet skal den skattemæssige korrektionsmekanisme i givet fald begrænses til den del, som overstiger det, som ville være blevet aftalt på markedsvilkår mellem de pågældende selskaber (dom af 21.1.2010, SGI, C-311/08, EU:C:2010:26, præmis 71 og 72).
25

På denne baggrund har Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (den regionale forvaltningsdomstol i Lazio, Italien) besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål, som er enslydende formuleret i sagerne C-259/16 og C-260/16: »1) Er EU-retten, og nærmere bestemt artikel [2], nr. 1), 1a) og 6), i direktiv 97/67/EF […], til hinder for at anvende en national bestemmelse, nærmere bestemt artikel 1, stk. 2, litra a) [og] f), i lovdekret nr. [261/99] samt artikel 1, stk. 1, litra g) og r), sammenholdt med litra i), i [»forordningen om tilladelser«] […] og [dekretet] om »fastsættelse af regler for proceduren for udstedelse af tilladelser, der giver ret til at udbyde posttjenester til offentligheden« af 29. juli 2015, for så vidt som disse tilsigter ligeledes at lade området for posttjenester omfatte vognmands-, speditør- og kurertjenester? 2) Er EU-retten, og nærmere bestemt artikel 9, stk. 1, og [artikel 2], nr. 19), i direktiv 97/67/EF […], samt proportionalitetsprincippet og rimelighedsprincippet til hinder for at anvende en national bestemmelse, nærmere bestemt artikel 6, stk. 1, i lovdekret nr. [261/99] samt artikel 8 i [»forordningen om tilladelser«] […] og [dekretet] om »fastsættelse af regler for proceduren for udstedelse af tilladelser, der giver ret til at udbyde posttjenester til offentligheden« af 29. juli 2015, for så vidt som disse pålægger leverandørerne af vognmands-, speditør- og kurertjenester at indhente en generel tilladelse, som går ud over, hvad der er nødvendigt til at sikre de væsentlige krav inden for leveringen af posttjenester? 3) Er EU-retten, og nærmere bestemt artikel 7, stk. 4, og artikel 9, stk. 2, i direktiv 97/67/EF […], samt proportionalitetsprincippet og rimelighedsprincippet til hinder for at anvende en national bestemmelse, nærmere bestemt artikel 6, stk. 1a, og artikel 10, stk. 2, i lovdekret nr. [261/99] samt artikel 11, stk. 1, litra f), og artikel 15, stk. 2, i [»forordningen om tilladelser«] […] og artikel 9 i [dekretet] om »fastsættelse af regler for proceduren for udstedelse af tilladelser, der giver ret til at udbyde posttjenester til offentligheden« af 29. juli 2015, for så vidt som disse pålægger leverandørerne af vognmands-, speditør- og kurertjenester at betale bidrag til udligningsfonden for befordringspligtydelser? 4) Er EU-retten, og nærmere bestemt artikel 9, stk. 2, i direktiv 97/67/EF […], til hinder for at anvende en national bestemmelse, nærmere bestemt artikel 6 og 10 i lovdekret nr. [261/99] samt artikel 11, stk. 1, litra f), og artikel 15, stk. 2, i [»forordningen om tilladelser«] […] og artikel 9 [i dekretet] om »fastsættelse af regler for proceduren for udstedelse af tilladelser, der giver ret til at udbyde posttjenester til offentligheden« af 29. juli 2015, for så vidt som de ikke indeholder nogen vurdering af tilfælde, hvori et bidrag til udligningsfonden for omkostningerne til befordringspligtydelser kan anses for at være passende, og ikke fastsætter anvendelsesregler, der sondrer mellem de skattepligtiges subjektive situation og situationen på markederne?«
66

For så vidt angår de tilfælde, hvor momsen er blevet urigtigt faktureret på grund af, at der ikke foreligger en afgiftspligtig transaktion, har Domstolen desuden ganske vist fastslået, at neutralitetsprincippet og effektivitetsprincippet i princippet ikke er til hinder for en national lovgivning, hvorefter alene leverandøren kan anmode de kompetente afgiftsmyndigheder om tilbagebetaling af beløb, som er betalt til dem med urette i form af moms, hvilket medfører, at det påhviler køberen af varerne at fremsætte et krav mod leverandøren for til gengæld at opnå tilbagebetaling fra sidstnævnte. Domstolen har imidlertid også fastslået, at hvis en sådan fremsættelse af krav bliver umulig eller uforholdsmæssigt vanskelig, navnlig i tilfælde af leverandørens insolvens, kan disse principper indebære, at en aftager af tjenesteydelser kan rette sit krav om tilbagebetaling direkte mod afgiftsmyndighederne (jf. i denne retning dom af 15.3.2007, Reemtsma Cigarettenfabriken, C-35/05, EU:C:2007:167, præmis 39, 41 og 42).
60

Med hensyn til spørgsmålet om, hvorvidt opsigelsen af en samarbejdsaftale under omstændigheder som de i hovedsagen foreliggende kan anses for at medføre en gennemførelse af en fusion, skal det bemærkes, at det fremgår af de faktiske omstændigheder, der er beskrevet i anmodningen om præjudiciel afgørelse, og som det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve, at selv om denne opsigelse er sammenkædet ved en betingelse med den omhandlede fusion og kan tænkes at have en accessorisk og forberedende karakter i forhold til fusionen, forholder det sig ikke desto mindre således, at opsigelsen – til trods for de markedsmæssige virkninger, den kan have haft – ikke som sådan bidrager til en ændring i den varige kontrol med målvirksomheden.
45

Som generaladvokaten i det væsentlige har anført i punkt 44 i forslaget til afgørelse, er sammenhængen mellem den medfinansiering, som stilles til rådighed af Unionen under ESF, og gennemførelsen af de enkelte projekter for indirekte til, at det kan lægges til grund, at de beløb, som medlemsstaternes myndigheder skylder støttemodtagerne for gennemførelsen af disse projekter, er Unionens aktiver, og følgelig har behov for beskyttelse mod udlæg i henhold til protokollens artikel 1, sidste punktum, for at undgå, at der opstilles hindringer for Unionens funktion og uafhængighed.
51

Hvad indledningsvis angår genstanden for og formålet med den i hovedsagen omhandlede ydelse fremgår det af artikel 3 i lov om overgangspensioner, navnlig dennes stk. 1 og 3, at overgangspensionen vedrører de arbejdstagere, som har udført risikofyldt arbejde under særlige arbejdsvilkår, som kan forårsage varige helbredsskader, eller som trods tekniske fremskridt kræver særlige psykiske og fysiske evner, der på grund af aldringsprocessen før pensionsalderen er nedsat eller mindsket i et omfang, der vanskeliggør det arbejde, der er udført hidtil, og også de arbejdstagere, der ikke længere kan udføre arbejde af særlig art, såsom det, der indebærer et særligt ansvar og særlige evner, og som på grund af den nedsættelse af de fysiske og psykiske evner, der skyldes fremskreden alder, ikke længere kan udføre et sådant arbejde uden at bringe andre menneskers helbred og liv i fare.
Gennemførelsesforordningens regel 19, som har overskriften »Dokumentation for indsigelsen«, fastsætter følgende i stk. 1 og 2:

»1. Kontoret giver den indsigende part mulighed for – inden for en af kontoret fastsat frist, som skal være på mindst to måneder fra den dato, hvor indsigelsesproceduren anses for påbegyndt, jf. regel 18, stk. 1 – at forelægge oplysninger, beviser og argumenter til støtte for sin indsigelse eller til at supplere de oplysninger, beviser eller argumenter, der allerede er indgivet, jf. regel 15, stk. 3.

2. Den indsigende part skal inden for den i stk. 1 fastsatte frist også indgive dokumentation for sit ældre varemærkes eller sin ældre rettigheds eksistens, gyldighed og beskyttelsesomfang samt beviser for sin ret til at gøre indsigelse. Den indsigende part skal navnlig forelægge følgende beviser:

[…]«
7

Direktivets artikel 3 fastsætter: »1. Et kontraktvilkår, der ikke har været genstand for individuel forhandling, anses for urimeligt, hvis det til trods for kravene om god tro bevirker en betydelig skævhed i parternes rettigheder og forpligtelser ifølge aftalen til skade for forbrugeren. 2. Et kontraktvilkår anses altid for ikke at have været genstand for individuel forhandling, når det er udarbejdet på forhånd, og forbrugeren derved ikke har haft nogen indflydelse på indholdet, navnlig i forbindelse med en standardkontrakt. Den omstændighed, at visse elementer i et kontraktvilkår eller et enkelt kontraktvilkår har været genstand for individuel forhandling, udelukker ikke anvendelse af denne artikel på resten af en aftale, hvis en samlet vurdering fører til den konklusion, at der alligevel er tale om en standardkontrakt. Hvis en erhvervsdrivende hævder, at et standardiseret kontraktvilkår har været genstand for individuel forhandling, har han bevisbyrden. 3. Bilaget indeholder en vejledende og ikke-udtømmende liste over de kontraktvilkår, der kan betegnes som urimelige.«
14

Den forelæggende ret har for det første anført, at ifølge Domstolens praksis er selve ompakningen af lægemidler, der er forsynet med varemærket, til skade for det særlige formål med varemærket, som er at give en garanti for oprindelsen af den vare, der er forsynet med dette varemærke. Den forelæggende ret har bl.a. henvist til dom af 23. april 2002, Boehringer Ingelheim m.fl. (C-143/00, EU:C:2002:246), og af 26. april 2007, Boehringer Ingelheim m.fl. (C-348/04, EU:C:2007:249), hvorved Domstolen fastslog, at en ompakning af lægemidler, der foretages af tredjemand uden tilladelse fra varemærkeindehaveren, kan skabe en reel risiko for denne garanti for oprindelse, og at en ny mærkning af emballagen ligeledes henhører under begrebet ompakning.
46

Hvad for det andet angår princippet om afgiftsneutralitet, som er udtryk for, at EU-lovgiver har overført det almindelige ligebehandlingsprincip til momsområdet (dom af 26.10.2017, BB construct, C-534/16, EU:C:2017:820, præmis 29), er det allerede fastslået, at de foranstaltninger, som medlemsstaterne kan træffe for at sikre en korrekt opkrævning af afgiften og for at undgå svig, ikke kan anvendes på en sådan måde, at princippet om momsens neutralitet anfægtes (jf. i denne retning dom af 11.4.2013, Rusedespred, C-138/12, EU:C:2013:233, præmis 28 og 29 og den deri nævnte retspraksis).
58

Hvad angår bevisbyrden og bevisførelsen i tilfælde, hvor indehaveren af et varemærke ønsker at påberåbe sig den i artikel 8, stk. 5, i forordning nr. 207/2009 nævnte registreringshindring, fastsætter regel 19, stk. 1, og regel 19, stk. 2, litra c), i forordning nr. 2868/95, at EUIPO giver den indsigende part mulighed for at forelægge oplysninger, beviser og argumenter til støtte for sin indsigelse, herunder beviset for det ældre varemærkes renommé, eller til at supplere dem, der allerede er indgivet. For så vidt som forordning nr. 207/2009 og nr. 2868/95 ikke opregner de bevismidler, som indsigeren kan indgive for at godtgøre, at det ældre varemærke har et renommé, står det i princippet denne sidstnævnte frit for at vælge formen for det bevis, som denne skønner det hensigtsmæssigt at fremlægge for EUIPO i forbindelse med en indsigelse, der er støttet på en ældre rettighed, og EUIPO er forpligtet til at analysere de af indsigeren fremførte forhold, og kan ikke uden videre afvise en bestemt bevistype på grund af dets form (jf. analogt dom af 19.4.2018, EUIPO mod Group, C-478/16 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2018:268, præmis 56-59).
21

Den 17. juli 2015 modtog Spliethoff en e-mail underskrevet af den afdeling i INEA, der havde ansvaret for vurderingen (herefter »e-mailen af 17. juli 2015«), hvis indhold var affattet på engelsk og havde følgende ordlyd: »Til rette vedkommende Efter de forslagsindkaldelser for [CEF] transportsektoren, som blev offentliggjort den 11. september 2014, har vurderingen af de støtteberettigede forslag fundet sted, og Kommissionen har udarbejdet en liste over forslag, som er udvalgt til at modtage finansiel støtte fra [Den Europæiske Union]. Den 10. juli 2015 afgav CEF-koordineringsudvalget, som består af repræsentanter for medlemsstaterne, en positiv udtalelse om denne foreløbige liste. Vi beklager at måtte meddele Dem, at Deres ansøgning ikke blev udvalgt i den ovenfor beskrevne procedure af følgende grunde: […] I øjeblikket pågår proceduren med [Kommissionens] vedtagelse af en afgørelse om udvælgelse og tildeling af støtte til foranstaltninger, der bidrager til projekter af fælles interesse som led i [CEF] inden for de transeuropæiske transportnet. I det usandsynlige tilfælde, at vedtagelsen af denne afgørelse måtte føre til ændringer vedrørende Deres forslag, vil De blive underrettet ved særskilt e-mail. […] Enhver af Dem fremsat anmodning eller ethvert svar fra INEA eller Kommissionen eller enhver klage over dårlig forvaltning, som De måtte fremsætte, kan hverken vedrøre eller medføre en udsættelse af de fastsatte frister for at iværksætte søgsmål med påstand om annullation af Kommissionens afgørelse, som De oplyses om ved nærværende meddelelse, idet et sådant søgsmål skal iværksættes inden for to måneder efter forkyndelsen af denne meddelelse. Den Europæiske Unions Ret påkender annullationssøgsmål: […] Det påhviler INEA’s personale at foretage bedømmelsen.«
25

Under disse omstændigheder har Supreme Court of the United Kingdom (Det Forenede Kongeriges øverste domstol) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »Er Rådets direktiv 79/7 til hinder for, at der i national ret opstilles et krav om, at en person, der har skiftet køn – ud over at opfylde de fysiske, sociale og psykologiske kriterier for anerkendelse af et kønsskifte – også skal være ugift for at være berettiget til [offentlig] arbejdsophørspension […]?«
15

Første, anden, fjerde, femte og ottende betragtning til afgørelsen er sålydende: »(1) Ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/87/EF indføres en [ETS], som har til formål at fremme reduktion af drivhusgasemissioner på en omkostningseffektiv og økonomisk effektiv måde. (2) Ifølge Det Europæiske Råds konklusioner [af 2014] vil et velfungerende og reformeret [ETS] med et instrument til at stabilisere markedet være det vigtigste europæiske instrument til at nå Unionens mål for reduktion af drivhusgasemissioner. […] (4) I Kommissionens rapport til Europa-Parlamentet og Rådet om situationen på det europæiske kvotemarked i 2012 blev det konstateret, at der er behov for foranstaltninger for at håndtere strukturelle ubalancer mellem udbud og efterspørgsel. Ifølge konsekvensanalysen i forbindelse med rammen for klima- og energipolitikken frem til 2030 forventes sådanne ubalancer at fortsætte, og der vil ikke blive rettet tilstrækkeligt op på dem ved at tilpasse det lineære forløb til et mere stringent mål inden for rammen. En ændring af den lineære faktor ændrer kun gradvist den samlede kvotemængde i Unionen ([…] ETS-loftet). Overskuddet vil derfor også kun falde gradvist, således at markedet vil skulle fortsætte med at operere med et overskud på omkring 2 mia. kvoter eller derover i mere end ti år, hvilket vil hindre […] ETS i at sende det nødvendige investeringssignal om at nedbringe CO2-emissioner på en omkostningseffektiv måde og i at fungere som drivkraft for lavemissionsinnovation, der bidrager til økonomisk vækst og arbejdspladser. (5) For at løse dette problem og gøre […] ETS mere modstandsdygtig over for ubalancer mellem udbud og efterspørgsel og sætte […] ETS i stand til at fungere på et velordnet marked bør der oprettes en markedsstabilitetsreserve […] i 2018, som bør kunne anvendes fra og med 2019. [Markedsstabilitetsreserven] vil også fremme synergi med andre klima- og energipolitikker. For så vidt muligt at sikre forudsigeligheden bør der indføres klare regler for overførsel af kvoter til [markedsstabilitets]reserven og frigivelse af kvoter fra den. […] […] (8) Den planlagte genindførelse af 300 mio. kvoter i 2019 og 600 mio. kvoter i 2020 som fastsat i Kommissionens forordning (EU) nr. 176/2014 ville underminere formålet med [markedsstabilitets]reserven, nemlig at afhjælpe den strukturelle ubalance mellem udbud og efterspørgsel. Følgelig bør de 900 mio. kvoter ikke auktioneres i 2019 og 2020, men bør i stedet overføres til [markedsstabilitets]reserven.«
26

I den foreliggende sag finder Domstolen, efter at have hørt generaladvokaten, at den har alle de oplysninger til rådighed, som er nødvendige for, at den kan besvare spørgsmålet fra den forelæggende ret, og at alle de argumenter, der er nødvendige for at afgøre den omhandlede sag, navnlig muligheden for – for et institut, der ikke er hjemmehørende i Kongeriget Danmark – at opgøre en minimumsudlodning efter danske regler, og at opnå kvalificering som udloddende investeringsforening, jf. ligningslovens § 16 C, er blevet drøftet for Domstolen.
Punkt 2 i bilag IV til tiltrædelsesakten af 2003 med overskriften »Selskabsret« foreskriver:

»Særlig ordning

For Den Tjekkiske Republiks, Estlands, Letlands, Litauens, Ungarns, Polens, Sloveniens og Slovakiets vedkommende gælder det, at indehaveren – eller den adkomstberettigede – af et patent eller et supplerende beskyttelsescertifikat for et lægemiddel indgivet i en medlemsstat på et tidspunkt, hvor der ikke kunne opnås en sådan beskyttelse i en af ovennævnte nye medlemsstater for det pågældende middel, kan påberåbe sig de rettigheder, som er tilkendt ved det pågældende patent eller supplerende beskyttelsescertifikat med henblik på at forhindre import og markedsføring af det pågældende middel i den eller de medlemsstater, hvor det er beskyttet i medfør af et patent eller et supplerende beskyttelsescertifikat, selv om midlet blev markedsført i den pågældende nye medlemsstat første gang af patentindehaveren selv eller med hans samtykke.

Enhver, der agter at importere eller markedsføre et af ovennævnte afsnit omhandlet lægemiddel i en medlemsstat, hvor produktet er patenteret eller nyder supplerende beskyttelse, skal i ansøgningen om denne import til de kompetente myndigheder godtgøre, at indehaveren eller den adkomstberettigede af en sådan beskyttelse har fået meddelelse herom en måned forud.«
6

Artikel 54 i direktiv 2004/39 med overskriften »Tavshedspligt« bestemmer: »1. Medlemsstaterne sikrer, at de kompetente myndigheder, alle, der arbejder eller har arbejdet for de kompetente myndigheder, og organer, til hvilke der er uddelegeret hverv i henhold til artikel 48, stk. 2, såvel som revisorer og eksperter, der har handlet på de kompetente myndigheders vegne, undergives tavshedspligt. Ingen af de fortrolige oplysninger [modtaget] i forbindelse med deres hverv, må videregives til andre personer eller myndigheder, undtagen i summarisk eller sammenfattet form, således at enkelte investeringsselskaber, markedsoperatører, regulerede markeder eller enhver anden person ikke kan identificeres, medmindre der er tale om tilfælde, der er omfattet af straffelovgivningen eller de øvrige bestemmelser i dette direktiv. 2. Hvis et investeringsselskab, en markedsoperatør eller et reguleret marked er erklæret konkurs eller trådt i likvidation som følge af en domstolsafgørelse, kan fortrolige oplysninger, der ikke vedrører tredjemand, videregives under en civil retssag, hvis det er nødvendigt for at gennemføre sagen. 3. De kompetente myndigheder, organer samt fysiske og juridiske personer bortset fra kompetente myndigheder, der modtager fortrolige oplysninger i henhold til dette direktiv, kan, medmindre der er tale om tilfælde, der er omfattet af straffelovgivningen, kun anvende oplysningerne i forbindelse med udførelsen af deres opgaver og udøvelsen af deres funktioner for de kompetente myndigheders vedkommende inden for dette direktivs anvendelsesområde eller for andre myndigheders, organers eller fysiske eller juridiske personers vedkommende til det formål, hvortil disse oplysninger blev givet til dem, og/eller i forbindelse med administrative eller retlige procedurer, der specielt er knyttet til udøvelsen af disse funktioner. Den myndighed, der modtager oplysningerne, kan dog anvende dem til andre formål, hvis den kompetente myndighed eller anden myndighed, organ eller person, der har meddelt oplysningerne, giver sit samtykke hertil. 4. Enhver fortrolig oplysning, der modtages, udveksles eller fremsendes i overensstemmelse med dette direktiv, er underlagt den i denne artikel omhandlede tavshedspligt. Denne artikel er dog ikke til hinder for, at de kompetente myndigheder udveksler eller fremsender fortrolige oplysninger i overensstemmelse med dette direktiv og andre direktiver, der finder anvendelse på investeringsselskaber, kreditinstitutter, pensionskasser, [institutter for kollektiv investering i værdipapirer (investeringsinstitutter)], forsikrings- og genforsikringsformidlere, forsikringsselskaber, regulerede markeder eller markedsoperatører eller på anden måde med samtykke fra den kompetente myndighed eller andre myndigheder eller organer eller fysiske eller juridiske personer, som har meddelt oplysningen. 5. Denne artikel er ikke til hinder for, at de kompetente myndigheder i overensstemmelse med national lovgivning udveksler eller videregiver fortrolige oplysninger, som ikke er modtaget fra en kompetent myndighed i en anden medlemsstat.«