ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
60

Hvis gyldigheden af en beslutning om ikke at gøre indsigelse mod en statsstøtte eller støtteordning imidlertid skulle vurderes på baggrund af oplysninger, som ikke kunne være til rådighed for Kommissionen ved afslutningen af den indledende undersøgelse, ville den være foranlediget til systematisk at indlede den i artikel 88, stk. 2, EF fastsatte undersøgelsesprocedure og opfordre interesserede parter at fremlægge deres bemærkninger for at undgå, at oplysninger, som ikke kunne være til rådighed for den, medfører en annullation af dens beslutning om at godkende den pågældende støtte eller støtteordning. Som fremhævet af generaladvokaten i punkt 71 i forslaget til afgørelse, ville dette således skade opdelingen af statsstøttekontrol i to forskellige faser, hvorunder den anden fase ikke altid er påkrævet — hvilken opdeling var ønsket af EF-traktatens ophavsmænd, og er blevet bekræftet af fællesskabslovgiver i forordning nr. 659/1999.
41

Følgelig skal det første spørgsmål besvares med, at begrebet spredning til almenheden på anden måde end ved salg af det originale værk eller et eksemplar heraf, som omhandlet i artikel 4, stk. 1, i direktiv 2001/29, udelukkende indebærer overdragelse af ejendomsretten over denne genstand. Følgelig udgør den omstændighed, at almenheden blot gives mulighed for at gøre brug af reproduktioner af et ophavsretligt beskyttet værk, eller at disse reproduktioner fremvises offentligt, men uden at der gives mulighed for at gøre brug af reproduktionerne, ikke en sådan spredning.
37

Set i lyset af de oplysninger om ejendomsmægleruddannelsen i Belgien, som Kommissionen har fremlagt for Domstolen under retsmødet, og som det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve, er der imidlertid ikke tale om et erhverv, der er omfattet af anvendelsesområdet for denne undtagelse. Det fremgår af disse oplysninger, at det i Belgien er tilstrækkeligt at være uddannet til civilingeniør, agronom, teknisk eller industriel ingeniør for at få adgang til erhvervet som ejendomsmægler i Belgien, og at uddannelsen, der fører til disse eksamensbeviser, ikke indeholder juridisk undervisning af betydning.
16

Retten behandlede for det andet den anfægtede beslutning i forhold til fartøjerne ejet af de 19 andre sagsøgere i første instans på følgende måde: »105 Det må konstateres, at artikel 4, stk. 2, i beslutning 97/413 (…) ingen grænse pålægger for så vidt angår alderen af det fartøj, der kan få tildelt en kapacitetsforøgelse vedrørende sikkerhed. Ordlyden af denne bestemmelse åbner fra en umiddelbar betragtning mulighed for en hvilken som helst forøgelse af kapaciteten, der skyldes forbedringer af sikkerheden, forudsat disse forøgelser ikke øger de pågældende fartøjers fiskeriindsats. Hvis Rådet havde villet udelukke nye fartøjer, havde det sandsynligvis anført dette […] […] 108 I modsætning til hvad Kommissionen hævder, skal begrebet forbedringer som omhandlet i artikel 4, stk. 2, i beslutning 97/413 ikke forstås som forbedringer foretaget vedrørende et bestemt fartøj, men som en henvisning til den nationale flåde. I så henseende bemærkes bl.a., at punkt 3.3 i bilaget til beslutning 98/125 henviser til et »program for forbedringer af sikkerheden« af den nationale flåde generelt. 109 Der må også tages hensyn til formålene med beslutning 97/413. Denne beslutning har nemlig til formål at bevare fiskebestandene i fællesskabsfarvandene. Rådet har imidlertid taget hensyn til, at det »skal sikres, at der i Fællesskabet gælder de højeste sikkerhedsnormer [inden for Fællesskabets fiskerflåde]« (betragtning 12). Derfor har det indføjet artikel 3 (der vedrører fiskerfartøjer med en længde overalt på mindre end 12 meter, der ikke driver trawlfiskeri) og artikel 4, stk. 2, i nævnte beslutning. 110 I modsætning til det, Kommissionen har ladet forstå, er det ikke med henblik på at sikre opnåelsen af ovennævnte formål med beslutning 97/413 nødvendigt, at nye fartøjer er udelukket fra den ordning, der er indført med denne beslutnings artikel 4, stk. 2. I denne henseende understreger Retten, at den sidstnævnte bestemmelse er forenelig med dette formål, idet den forbyder enhver forøgelse af fiskeriindsatsen. Kommissionen, der har påberåbt sig, at der foreligger forøgelser af særdeles betydelig størrelsesorden, der ikke er begrundet i sikkerhed, havde kunnet undersøge disse fartøjer i hvert enkelt tilfælde for at fastslå, om der forelå eller ikke forelå en forøgelse af fiskeriindsatsen. Den har nemlig selv anført, at der med forbuddet mod en sådan forøgelse tilsigtes at opnå en opfyldelse af det generelle formål med beslutning 97/413, som er at reducere den mængde fisk, der fiskes i Fællesskabet […] […] 134 Herefter må det fastslås, at Kommissionen har overskredet sine beføjelser, idet den i den [anfægtede] beslutning har fastsat kriterier, der ikke er hjemlet i den fællesskabsordning, der finder anvendelse i det foreliggende tilfælde. Herefter må det første anbringende tages til følge, og den [anfægtede] beslutning bør annulleres, uden at det er nødvendigt at gennemgå de øvrige anbringender.«
4

Direktivets artikel 3, der har overskriften »Forbrugerens rettigheder«, bestemmer: »1. Sælgeren skal over for forbrugeren være ansvarlig for manglende overensstemmelse med købsaftalen, der foreligger ved forbrugsvarens levering. 2. I tilfælde af manglende overensstemmelse har forbrugeren ret til at få forbrugsvaren bragt i overensstemmelse med købsaftalen ved gratis afhjælpning eller omlevering i overensstemmelse med stk. 3 eller til et passende afslag i prisen, eller til at hæve købet med hensyn til de leverede varer, jf. stk. 5 og 6. 3. I første omgang kan forbrugeren kræve, at sælgeren afhjælper den manglende overensstemmelse eller omleverer, i begge tilfælde uden vederlag, medmindre dette ikke er muligt eller er uforholdsmæssigt. Et krav om afhjælpning eller omlevering anses for uforholdsmæssigt, hvis den pågældende beføjelse vil påføre sælgeren omkostninger, der i forhold til omkostningerne ved den alternative beføjelse er urimelige […] Afhjælpning eller omlevering skal ske inden for rimelig tid og uden væsentlig ulempe for forbrugeren under hensyntagen til varens art og forbrugerens formål med at anskaffe varen. 4. Udtrykkene gratis/uden vederlag i stk. 2 og 3 henviser til de omkostninger, der er nødvendige for at bringe varen i overensstemmelse, navnlig forsendelsesomkostninger, arbejdsløn og materialeomkostninger. 5. Forbrugeren kan kræve et passende afslag i prisen eller hæve købet, — hvis han hverken er berettiget til at kræve afhjælpning eller omlevering, eller — hvis sælgeren ikke har afhjulpet inden for en rimelig tid, eller — hvis sælgeren ikke har afhjulpet uden væsentlig ulempe for forbrugeren. […]«
3)

Selv om ligebehandlingsprincippet og princippet om afgiftsneutralitet i princippet finder anvendelse på hovedsagen, er de ikke tilsidesat, blot fordi et afslag på tilbagebetaling er begrundet i en ugrundet berigelse af den pågældende afgiftspligtige. Princippet om afgiftsneutralitet er derimod til hinder for, at begrebet ugrundet berigelse udelukkende anvendes over for afgiftspligtige såsom over for »payment traders« (afgiftspligtige, for hvem den indgående afgift, der er opkrævet, for en bestemt regnskabsperiode overstiger den udgående afgift, der er betalt) og ikke over for afgiftspligtige såsom »repayment traders« (afgiftspligtige, for hvem situationen er den modsatte), for så vidt som disse afgiftspligtige har markedsført sammenlignelige varer. Det tilkommer den forelæggende ret at undersøge, om dette er tilfældet i denne sag. Det almindelige ligebehandlingsprincip, hvoraf en tilsidesættelse på det fiskale område kan finde udtryk ved andre typer forskelsbehandling, der berører erhvervsdrivende, som ikke nødvendigvis er konkurrenter, men som alligevel befinder sig i en situation, der er sammenlignelig på andre punkter, er derimod til hinder for en forskelsbehandling mellem »payment traders« og »repayment traders«, der ikke er objektivt begrundet.
42

Ligeledes fastsætter den bestemmelse, der omhandler påberåbelsen af fortrydelsesretten, dvs. dørsalgsdirektivets artikel 5, stk. 1, bl.a., at »[f]orbrugeren har ret til at træde tilbage fra aftalen«. Anvendelsen i denne bestemmelse af udtrykket »aftale« betyder, i lighed med det af Volksbank under retsmødet for Domstolen hævdede, at fortrydelsesretten kan udøves, medmindre forbrugeren på tidspunktet for udøvelsen af denne rettighed ikke har nogen forpligtelser i henhold til den pågældende kontrakt. Denne logik lægger et af de privatretlige, almindelige principper til grund, nemlig at den fuldstændige opfyldelse af en kontrakt normalt er et resultat af kontraktparternes gensidige opfyldelse af kontrakten, samt dennes ophør.
17

Da Unabhängiger Finanzsenat Salzburg-Aigen fandt, at afgørelsen af sagen afhang af fortolkningen af de fællesskabsretlige bestemmelser, har den besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Skal artikel 1 i […] forordning […] nr. 615/98 […] forstås således, at […] nr. 48, punkt 7, litra b), i bilaget til […] direktiv 91/628 […] finder analog anvendelse på søtransport i direkte rutetrafik mellem et geografisk punkt i Fællesskabet og et geografisk punkt beliggende i et tredjeland ved hjælp af køretøjer, som er lastet på et skib, uden at dyrene aflæsses? 2) Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende, spørges, om […] nr. 48, punkt 7, litra b), i bilaget til direktiv 91/628 […] skal forstås således, at varigheden af søtransport ved transport af kvæg ikke opfylder reglen i punkt 4, litra d), hvis dyrene efter 14 timers transport ikke får en hvileperiode på mindst en time? 3) Såfremt det første spørgsmål besvares benægtende, spørges, om bestemmelsen, der i den forbindelse finder anvendelse, [nemlig] […] nr. 48, punkt 7, litra a), i bilaget til direktiv 91/628 […], skal forstås således, at varigheden af søtransport i direkte rutetrafik mellem et geografisk punkt i Fællesskabet og et geografisk punkt beliggende i et tredjeland ved hjælp af køretøjer, som er lastet på et skib, uden at dyrene aflæsses, er uden betydning, hvis dyrene bliver regelmæssigt fodret og vandet, og om der i et sådant tilfælde straks efter aflæsningen af lastbilen i bestemmelseshavnen begynder et yderligere tidsrum for lastbiltransport på 29 timer? 4) Såfremt det tredje spørgsmål besvares bekræftende, spørges, om artikel 5, punkt A, nr. 2, litra d), nr. ii), første led, i direktiv 91/628 […] skal forstås således, at det personale, der varetager transporten, skal anføre i ruteplanen, hvornår de transporterede dyr er blevet fodret og vandet under skibstransporten, og at en forududfyldt, maskinskreven erklæring om, at »dyrene under transporten er blevet fodret og vandet om aftenen og morgenen, midt på dagen og om aftenen og morgenen«, ikke opfylder kravene i direktiv 91/628 […], med den retsvirkning, at retten til eksportrestitution fortabes, når de foranstaltninger, der reelt er truffet med henblik på at passe på dyrene, ikke er anført, såfremt det ikke lykkes at fremlægge det nødvendige bevis på anden måde?«
»289

Hvad det specifikke afsnit angår bemærkes indledningsvis, at det kun indeholder tre betragtninger, på trods af at gennemsigtigheden i det foreliggende tilfælde ikke blot ifølge [den anfægtede beslutning], men også ifølge det standpunkt, Kommissionen har gjort gældende i sine indlæg for Retten, udgør den væsentligste, for ikke at sige den eneste, begrundelse for fastslåelsen af, at der ikke består en dominerende stilling på markedet for indspillet musik. Det bemærkes ligeledes, at det ikke fastslås i afsnittet, at markedet ikke er gennemsigtigt, endsige at det ikke er tilstrækkeligt gennemsigtigt til at muliggøre en stiltiende samordning. Det angives kun, dels i betragtning 111 in fine, at nødvendigheden af at foretage overvågning på albumniveau, navnlig af de salgsfremmende rabatter, »kan mindske gennemsigtigheden på markedet og gøre et stiltiende kartel vanskeligere«, dels i betragtning 113 in fine, at »Kommissionen imidlertid ikke har fundet tilstrækkelige beviser for, at de store pladeselskaber ved at overvåge detailpriserne eller ved at benytte sig af de omtalte kontakter med detailhandlerne tidligere har kunnet råde bod på den mangel på gennemsigtighed for så vidt angår salgsfremmende rabatter, hvortil der er blevet henvist for de fem store medlemsstaters vedkommende«. Sådanne upræcise bemærkninger, der ikke ledsages af nogen form for nærmere oplysninger om f.eks. de salgsfremmende rabatters art, de omstændigheder, hvorunder de kan indrømmes, deres grad af uigennemsigtighed, deres størrelse eller deres indvirkning på prisgennemsigtigheden, kan ikke i fornødent omfang begrunde fastslåelsen af, at markedet ikke er tilstrækkeligt gennemsigtigt til at muliggøre en kollektiv dominerende stilling.
40

Under alle omstændigheder og uden at det er nødvendigt for Domstolen at udtale sig om spørgsmålet, om en metode, hvorefter der sker afrunding nedad pr. artikel, er egnet til at opfylde kravene i henhold til proportionalitetsprincippet som omhandlet i første direktivs artikel 2, stk. 1, fremgår det navnlig af de regneeksempler, som er fremført i indlæggene for Domstolen, og som generaladvokaten har angivet i punkt 47 i forslaget til afgørelse, at der findes beregningsmetoder, som er egnede til at opfylde de nævnte krav.
PDA’s artikel 160 har følgende ordlyd:

»1. Når et ureglementeret projekt er blevet gennemført, er under udførelse eller snart må forventes fuldført eller fortsat, kan High Court eller Circuit Court efter begæring fra planlægningsmyndigheden eller fra enhver anden person, uanset om den pågældende har en interesse i anvendelsen af det omhandlede areal, over for enhver ved kendelse stille krav om, at vedkommende iværksætter, henholdsvis afholder sig fra eller ophører med at iværksætte det, som retten finder nødvendigt, og som den angiver i kendelsen, med henblik på på hensigtsmæssig måde i givet fald at sikre,

a) at det ureglementerede projekt ikke gennemføres eller fortsættes

b) at ethvert areal så vidt muligt føres tilbage til dets tilstand som den var, inden der blev påbegyndt et ureglementeret projekt

c) at ethvert projekt udføres i overensstemmelse med den tilladelse, der er givet, og på de vilkår, der er knyttet til tilladelsen.

2. Retten kan, når den skønner det hensigtsmæssigt, i den i stk. 1 omhandlede kendelse påbyde, at der udføres alle former for arbejder, herunder retablering, rekonstruktion, tilbagetrækning, nedrivning eller ændring af ethvert anlæg eller indretning.«
Artikel 1, stk. 2, artikel 7, stk. 1, og artikel 8, stk. 2 og 4, i Rådets direktiv 91/439/EØF af 29. juli 1991 om kørekort, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1882/2003 af 29. september 2003, skal fortolkes således, at de er til hinder for, at en medlemsstat under omstændigheder som dem, der foreligger i hovedsagerne, på sit område nægter at anerkende den førerret, der følger af et kørekort, som er udstedt af en anden medlemsstat på et senere tidspunkt, der ligger uden for en periode med forbud mod at ansøge om et nyt kørekort, som er fastsat for den pågældende persons vedkommende, og dermed gyldigheden af dette kørekort, så længe dets indehaver ikke har opfyldt betingelserne i den førstnævnte medlemsstats lovgivning for udstedelse af et nyt kørekort efter en inddragelse af et tidligere udstedt kørekort, herunder en undersøgelse af egnetheden til at føre motorkøretøj, hvorved det attesteres, at de omstændigheder, der begrundede inddragelsen, ikke længere foreligger.

Under de samme omstændigheder er nævnte bestemmelser ikke til hinder for, at en medlemsstat på sit område nægter at anerkende den førerret, der følger af et kørekort, som er udstedt af en anden medlemsstat på et senere tidspunkt, hvis det på grundlag af angivelser på selve kørekortet eller andre uanfægtelige oplysninger, der hidrører fra udstedelsesmedlemsstaten, står fast, at indehaveren, som på den førstnævnte medlemsstats område har været omfattet af en foranstaltning, hvorved et tidligere udstedt kørekort er blevet inddraget, ikke havde sædvanlig bopæl på udstedelsesmedlemsstatens område på det tidspunkt, hvor kørekortet blev udstedt.
Efter at have klaget over afgørelsen af 19. juli 2005 om fratagelse af førerretten uden at få medhold i klagen, anlagde Matthias Zerche sag til prøvelse af denne afgørelse ved Verwaltungsgericht Chemnitz, som besluttede at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:

»Skal artikel 1, stk. 2, sammenholdt med artikel 8, stk. 2 og 4, i direktiv [91/439] fortolkes således, at en medlemsstat for sit nationale område kan afvise at anerkende, at der er førerret på grundlag af et kørekort, som er udstedt i en anden medlemsstat, når [kørekortindehaveren] tidligere har været frakendt førerretten, eller denne har været suspenderet på andet grundlag [i den førstnævnte medlemsstat], hvis den midlertidige periode, hvorunder der ikke på ny kan gives førerret på det nationale område, der var blevet fastsat i forbindelse med denne [frakendelse eller suspension], var udløbet, før [det nye kørekort] blev udstedt i en anden medlemsstat, og hvis det på grund af objektive holdepunkter (ingen bopæl i den medlemsstat, der har udstedt [det nye kørekort], og afslag på ansøgning om fornyet tildeling af førerret [i den førstnævnte medlemsstat]) må lægges til grund, at erhvervelsen af den udenlandske EU-førerret udelukkende har til formål at omgå de strenge materielle krav i forbindelse med proceduren for fornyet tildeling af førerretten [i den førstnævnte medlemsstat], navnlig [med hensyn til] den medicinsk-psykologiske undersøgelse?«
90

Domstolen tilføjede dog i præmis 76 i dommen i sagen Arblade m.fl. vedrørende forpligtelsen til at holde bestemte dokumenter til rådighed og opbevare dem hos en fysisk person, der har bopæl i værtsmedlemsstaten og opbevarer dem som fuldmægtig eller repræsentant for den arbejdsgiver, som har udpeget ham, selv efter at denne er ophørt med at beskæftige arbejdstageren i denne stat, at det ikke for at begrunde en sådan hindring for den frie udveksling af tjenesteydelser er tilstrækkeligt, at tilstedeværelsen af sådanne dokumenter på værtsmedlemsstatens område generelt kan gøre det lettere for denne stats myndigheder at opfylde deres kontrolopgave. Det må også kræves, at de pågældende myndigheder ikke kan udføre deres kontrolopgave effektivt, medmindre virksomheden har en fuldmægtig eller repræsentant i denne medlemsstat, som opbevarer de nævnte dokumenter. I så henseende fastslog Domstolen, at forpligtelsen til at opbevare dokumenter hos en fysisk person, der er bosat på værtsmedlemsstatens område, ikke er berettiget (jf. dommen i sagen Arblade m.fl., præmis 77).
Traktatbrud – tilsidesættelse af artikel 249 EF samt artikel 1, 2 og 3 i Kommissionens beslutning 2003/643/EF af 13. maj 2003 om Tysklands statsstøtte til fordel for Kahla Porzellan GmbH og Kahla/Thüringen Porzellan GmbH (meddelt under nr. K(2003) 1520, støtteforanstaltning nr. C 62/00, ex NN 142/99) (EUT L 227, s. 12) – manglende vedtagelse inden for den fastsatte frist af de nødvendige foranstaltninger for at tilbagesøge støtte, som er erklæret uforenelig med det fælles marked.
25

Domstolen har imidlertid fastslået, at den i særlige tilfælde med henblik på at efterprøve sin egen kompetence er beføjet til at undersøge de omstændigheder, hvorunder den nationale domstol har forelagt sagen. Domstolen afslår således at træffe afgørelse vedrørende et præjudicielt spørgsmål fra en national ret, når det klart fremgår, at den ønskede fortolkning af fællesskabsretten savner enhver forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand, når problemet er af hypotetisk karakter, eller når Domstolen ikke råder over de faktiske og retlige oplysninger, som er nødvendige for, at den kan foretage en saglig korrekt besvarelse af de stillede spørgsmål (jf. dom af 16.12.1981, sag 244/80, Foglia, Sml. s. 3045, præmis 21, af 13.3.2001, sag C-379/98, PreussenElektra, Sml. I, s. 2099, præmis 39, og af 22.1.2002, sag C-390/99, Canal Satélite Digital, Sml. I, s. 607, præmis 19, samt Schneider-dommen, præmis 22).
3

Artikel 5 i direktiv 89/104, der har overskriften »Rettigheder, der er knyttet til varemærket«, bestemmer: »1. Det registrerede varemærke giver indehaveren en eneret. Indehaveren kan forbyde tredjemand, der ikke har hans samtykke, at gøre erhvervsmæssig brug af a) et tegn, der er identisk med varemærket, for varer eller tjenesteydelser af samme art som dem, for hvilke varemærket er registreret b) et tegn, der er identisk med eller ligner varemærket, når de varer eller tjenesteydelser, der er dækket af varemærket, er af samme eller lignende art som dem, der er dækket af det pågældende tegn, og der som følge heraf i offentlighedens bevidsthed er risiko for forveksling, herunder at der er en forbindelse med varemærket. 2. En medlemsstat kan ligeledes træffe bestemmelse om, at indehaveren kan forhindre tredjemand, der ikke har hans samtykke, i at gøre erhvervsmæssig brug af et tegn, der er identisk med eller ligner varemærket, for varer eller tjenesteydelser af anden art end dem, for hvilke varemærket er registreret, når varemærket er renommeret i medlemsstaten, og brugen af tegnet uden skellig grund ville medføre en utilbørlig udnyttelse af varemærkets særpræg eller renommé eller sådan brug ville skade dette særpræg eller renommé. 3. Såfremt betingelserne i stk. 1 og 2 er opfyldt, kan det bl.a. forbydes a) at anbringe tegnet på varerne eller på deres emballage b) at udbyde varerne til salg, at markedsføre dem eller oplagre dem med dette formål eller at tilbyde eller præstere tjenesteydelser under det pågældende tegn c) at importere eller eksportere varerne under det pågældende tegn d) at anvende tegnet på forretningspapirer og i reklameøjemed. […] 5. Stk. 1 til 4 berører ikke de i en medlemsstat gældende bestemmelser vedrørende beskyttelse mod brug af et tegn, der er udarbejdet med andet formål for øje end at skelne mellem varer eller mellem tjenesteydelser, når der med brug af dette tegn uden skellig grund tilsigtes en utilbørlig udnyttelse af varemærkets særpræg eller renommé, eller sådan brug ville skade dette særpræg eller renommé.«
59

Derimod har borgerne i princippet ikke selvstændige rettigheder og friheder i henhold til Montego Baykonventionen. Bl.a. kan de alene nyde friheden til sejlads, hvis de kan godtgøre, at der er et forhold mellem deres skib og en stat, der giver det sin nationalitet og bliver dets flagstat. Dette forhold skal fastlægges i henhold til nævnte stats interne ret. Konventionens artikel 91 præciserer i denne forbindelse, at enhver stat skal fastsætte betingelserne for at give skibe sin nationalitet, for registrering af skibe på sit territorium samt for retten til at føre sit flag, under forudsætning af at der er en ægte forbindelse mellem denne stat og nævnte skibe. Ifølge Montego Baykonventionens artikel 92, stk. 1, er skibe kun berettiget til at sejle under én stats flag, og et skib må ikke ændre sit flag i løbet af en rejse eller under ophold i en anløbshavn, undtagen i tilfælde af reelt ejerskifte eller reel registreringsændring.
30

Det må derfor antages, at under hensyn til sådanne særlige omstændigheder som dem, der foreligger i hovedsagen, og som er nævnt i denne doms præmis 28 og 29, og i betragtning af, at artikel 13 i forordning nr. 866/90 ikke indeholder nogen præcise angivelser vedrørende omfanget af forpligtelsen for tilskudsmodtageren til ikke at anvende de anlæg, hvortil der er ydet tilskud, til afsætning eller forarbejdning af produkter fra tredjelande, er der ikke i et tilfælde som det i hovedsagen foreliggende grundlag for at konstatere, at der er tilsidesat en hovedforpligtelse, som indebærer den totale fortabelse af det pågældende tilskud. Denne vurdering bekræftes i øvrigt af den aftale, som er indgået mellem Regione Lazio og Kommissionen om at nedsætte saldoen af tilskudsbeløbet med et beløb svarende til 11,47% af det samlede tilskudsbeløb, uden at Kommissionen har truffet nogen afgørelse om nedsættelse eller ophævelse af tilskuddet.