ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Sag C-383/16

Vion Livestock BV

mod

Staatssecretaris van Economische Zaken

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af College van Beroep voor het bedrijfsleven)

»Præjudiciel forelæggelse – fælles markedsordning – beskyttelse af dyr under transport – eksportrestitutioner – forordning (EU) nr. 817/2010 – forordning (EF) nr. 1/2005 – pligt til at ajourføre en kopi af logbogen frem til dyrenes ankomst til stedet for den første aflæsning i det endelige bestemmelsestredjeland – inddrivelse af uretmæssigt udbetalte beløb«

Sammendrag – Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 19. oktober 2017

Landbrug – fælles markedsordning – eksportrestitutioner – betingelser for ydelse – overholdelse af EU-lovgivningen om dyrevelfærd under transport – pligt til at ajourføre en kopi af logbogen frem til ankomsten til stedet for den første aflæsning i det endelige bestemmelsestredjeland – manglende overholdelse – følger – tilbagebetaling af uretmæssigt oppebårne beløb

(Rådets forordning nr. 1/2005, bilag II, punkt 3, 7 og 8; Kommissionens forordning nr. 817/2010, art. 2, stk. 2, art. 3, stk. 1 og 2, og art. 7)

Artikel 7 i Kommissionens forordning (EU) nr. 817/2010 af 16. september 2010 om fastsættelse af gennemførelsesbestemmelser efter Rådets forordning (EF) nr. 1234/2007 for så vidt angår kravene for ydelse af eksportrestitutioner i forbindelse med levende kvægs velfærd under transport, sammenholdt med artikel 3, stk. 1 og 2, og artikel 2, stk. 2, i forordning nr. 817/2010 samt punkt 3, 7 og 8 i bilag II til Rådets forordning (EF) nr. 1/2005 af 22. december 2004 om beskyttelse af dyr under transport og dermed forbundne aktiviteter og om ændring af direktiv 64/432/EØF og 93/119/EF og forordning (EF) nr. 1255/97, skal fortolkes således, at der kan kræves tilbagebetaling af eksportrestitutioner i henhold til forordning nr. 817/2010, når en transportvirksomhed ved forsendelse af kvæg ikke har ajourført en kopi af den logbog, som er omhandlet i bilag II til forordning nr. 1/2005, helt frem til stedet for den første aflæsning i det endelige bestemmelsestredjeland.

(jf. præmis 49 og domskonkl.)
Artikel 7 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/88/EF af 4. november 2003 om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden og retten til effektive retsmidler, der er fastsat i artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, skal fortolkes således, at de i tilfælde af en tvist mellem en arbejdstager og dennes arbejdsgiver med hensyn til spørgsmålet, om arbejdstageren har ret til årlig betalt ferie i overensstemmelse med den første af disse artikler, er til hinder for, at arbejdstageren først skal afholde sin ferie, inden han ved, om han har ret til betaling for denne ferie.

Selve formålet med retten til en årlig betalt ferie er nemlig at give arbejdstageren mulighed for at hvile ud og have en periode til rådighed, hvorunder han kan slappe af og nyde sin fritid (jf. bl.a. dom af 20.1.2009, Schultz-Hoff m.fl.,C-350/06 og C-520/06, EU:C:2009:18, præmis 25, og af 30.6.2016, Sobczyszyn,C-178/15, EU:C:2016:502, præmis 25).

For så vidt angår den domstolsprøvelse, som arbejdstageren skal have adgang til i tilfælde af en tvist med arbejdsgiveren for at gøre sin ret til årlig betalt ferie gældende i henhold til direktiv 2003/88, omfatter dette direktiv ganske vist ingen bestemmelse på området. Det er imidlertid ubestridt, at medlemsstaterne i denne sammenhæng skal sikre overholdelsen af retten til et effektivt retsmiddel, som fastsat i chartrets artikel 47 (jf. analogt dom af 15.9.2016, Star Storage m.fl.,C-439/14 og C-488/14, EU:C:2016:688, præmis 46).

(Jf. præmis 37, 41, 47 og domskonkl. 1)
Selv når eventuelle uklarheder, der er knyttet til den præcise rækkevidde af en dom fra Domstolen, først er blevet endeligt afklaret med præciseringerne i en anden dom fra Domstolen, skal denne første dom ikke desto mindre siden sin afsigelse således anses for at have haft den rækkevidde, som er præciseret i denne anden dom.

Retten til at påberåbe sig princippet om, at berettigede forventninger skal indfries, kan kun gøres gældende af den, som en EU-institution ved at afgive klare forsikringer har givet berettigede forventninger. Sådanne løfter skal, uanset under hvilken form de er afgivet, være præcise, ubetingede og samstemmende. Ingen kan derimod påberåbe sig en tilsidesættelse af dette princip, såfremt nævnte løfter ikke er afgivet.

Selv om det antages, at en retlig afgørelse i sig selv kunne give ret til begrundede forventninger som omhandlet i denne retspraksis, kan der ikke udledes præcise løfter vedrørende rækkevidden af Domstolens praksis af en kendelse, hvorved Retten fastslog, at det var ufornødent at træffe afgørelse.

(jf. præmis 39 og 40)
Artikel 17, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/88/EF af 4. november 2003 om visse aspekter i forbindelse med fastsættelse af arbejdstiden skal fortolkes således, at den ikke kan finde anvendelse på en lønnet beskæftigelse som den i hovedsagen omhandlede, der består i at passe børn under familielignende forhold ved afløsning af den person, hvis hovedbeskæftigelse det er at udføre denne opgave, når det ikke er godtgjort, at arbejdstidens længde som helhed ikke måles eller fastsættes på forhånd, eller at arbejdstageren selv kan fastsætte den, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.

(jf. præmis 49 og domskonkl.)
Artikel 1, stk. 7, litra c), i Kommissionens forordning (EF) nr. 800/2008 af 6. august 2008 om visse former for støttes forenelighed med fællesmarkedet i henhold til [artikel 107 TEUF og 108 TEUF] (Generel gruppefritagelsesforordning) skal fortolkes således, at begrebet »kollektiv insolvensbehandling mv.« omfatter alle de procedurer for kollektiv insolvensbehandling, der er fastsat i nationale regler, uanset om disse sidstnævnte indledes ex officio af de nationale administrative myndigheder eller domstole, eller om de indledes på den berørte virksomheds initiativ.

Artikel 1, stk. 7, litra c), i forordning nr. 800/2008 skal fortolkes således, at den omstændighed, at en virksomhed opfylder betingelserne for kollektiv insolvensbehandling mv. efter nationale regler, hvilket det tilkommer den nationale ret at fastslå, i sig selv udgør en hindring for, at der tildeles virksomheden en statsstøtte i henhold til nævnte forordning, eller, såfremt en sådan støtte allerede er blevet tildelt virksomheden, at den kunne tildeles i henhold til den pågældende forordning, såfremt disse betingelser var opfyldt på det tidspunkt, hvor den pågældende støtte blev tildelt. En støtte, der tildeles en virksomhed under overholdelse af forordning nr. 800/2008 og navnlig af dennes artikel 1, stk. 6, kan derimod ikke tilbagekaldes alene af den grund, at denne virksomhed har været underlagt kollektiv insolvensbehandling mv. efter det tidspunkt, hvor støtten blev tildelt virksomheden.

(jf. præmis 39 og domskonkl. 2)
Hvad angår nærmere bestemt egenskaben af offer for en trafikulykke, forsikringstager og ejer af det køretøj, der var indblandet i ulykken, har Domstolen fastslået, at det formål om beskyttelse af de skadelidte, der forfølges med første, andet og tredje direktiv, tilsigter, at den retlige situation, som ejeren af køretøjet befandt sig i på ulykkestidspunktet, hvor han var passager, ligestilles med den retlige situation, som de øvrige passagerer, der led skade ved ulykken, befandt sig i (dom af 1.12.2011, Churchill Insurance Company Limited og Evans, C-442/10 , EU:C:2011:799 , præmis 30 ). Analogt må det antages, at den omstændighed, at en fodgænger, som blev påkørt ved en trafikulykke, var forsikringstager og ejer af det køretøj, som forvoldte denne ulykke, ikke kan indebære, at vedkommende ikke er omfattet af begrebet »skadelidt tredjemand« i andet direktivs artikel 2, stk. 1, og tredje direktivs artikel 1a. Som anført af den forelæggende ret, og som Kommissionen med rette har gjort gældende, kan den omstændighed, at ejeren af det pågældende køretøj og forsikringstageren ikke sad i dette ved ulykken, men blev påkørt af dette køretøj som fodgænger, ikke begrunde en anderledes behandling i betragtning af det samme formål om beskyttelse, som forfølges af første, andet og tredje direktiv, jf. nærværende doms præmis 41.

Artikel 3, stk. 1, i Rådets direktiv 72/166/EØF af 24. april 1972 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer og kontrollen med forsikringspligtens overholdelse, artikel 1, stk. 1, og artikel 2, stk. 1, i Rådets andet direktiv 84/5/EØF af 30. december 1983 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer, som ændret ved Europa-Parlaments og Rådets direktiv 2005/14/EF af 11. maj 2005, og artikel 1a i Rådets tredje direktiv 90/232/EØF af 14. maj 1990 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer, som ændret ved direktiv 2005/14, skal fortolkes således, at de er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, hvorefter de person- og tingsskader, som en fodgænger, der er offer for en trafikulykke, har lidt, ikke dækkes af den lovpligtige ansvarsforsikring for motorkøretøjer og dermed ikke erstattes alene med den begrundelse, at fodgængeren var forsikringstager og ejer af det køretøj, som har forvoldt disse skader.

(jf. præmis 61 og domskonkl.)
Sag C-308/16

Kozuba Premium Selection sp. z o.o.

mod

Dyrektor Izby Skarbowej w Warszawie

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Naczelny Sąd Administracyjny)

»Præjudiciel forelæggelse – skatter og afgifter – det fælles merværdiafgiftssystem (moms) – direktiv 2006/112/EF – artikel 12, stk. 1 og 2 – artikel 135, stk. 1, litra j) – afgiftspligtige transaktioner – fritagelse i forbindelse med levering af bygninger – begrebet »første indflytning« – begrebet »ombygning««

Sammendrag – Domstolens dom (Anden Afdeling) af 16. november 2017

Harmonisering af afgiftslovgivningerne – det fælles merværdiafgiftssystem – fritagelser – transaktion, der tager sigte på levering af bygninger eller dele heraf med tilhørende jord – national bestemmelse, der gør fritagelsen betinget af en første indflytning, der er sket under gennemførelse af en afgiftspligtig transaktion – uanvendelighed – national bestemmelse, der i tilfælde af forbedring af en eksisterende bygning gør fritagelsen betinget af, at garantitærsklen for bygningens nyværdi ikke overskrides – lovlig – betingelse – fortolkning af det i den nationale bestemmelse fastsatte begreb »forbedring« som »ombygning«, der findes i direktiv 2006/112 – efterprøvelse påhviler den nationale ret

[Rådets direktiv 2006/112, art. 12, stk. 1 og 2, samt art. 135, stk. 1, litra j)]

Artikel 12, stk. 1 og 2, og artikel 135, stk. 1, litra j), i Rådets direktiv 2006/112/EØF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at de er til hinder for en national bestemmelse som den i hovedsagen omhandlede, som gør fritagelse for merværdiafgift vedrørende levering af bygninger betinget af, at den første indflytning heri kan anses for at være sket under gennemførelse af en afgiftspligtig transaktion. De samme bestemmelser skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en sådan national bestemmelse, som gør samme fritagelse betinget af, at de afholdte udgifter ikke har oversteget 30% af bygningens nyværdi, såfremt nævnte begreb »forbedring« skal fortolkes på samme måde som begrebet »ombygning«, der findes i artikel 12, stk. 2, i direktiv 2006/112, dvs. således at den omhandlede bygning skal have undergået væsentlige ændringer med henblik på at ændre anvendelsen heraf eller at ændre betingelserne for anvendelsen heraf betydeligt.

(jf. præmis 59 og domskonkl.)
Forenede sager C-374/16 og C-375/16

Rochus Geissel

mod

Finanzamt Neuss

og

Finanzamt Bergisch Gladbach

mod

Igor Butin

(anmodninger om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesfinanzhof)

»Præjudiciel forelæggelse – skatter og afgifter – merværdiafgift (moms) – direktiv 2006/112/EF – artikel 168, litra a), artikel 178, litra a), og artikel 226, nr. 5) – fradrag for indgående afgift – oplysninger, som obligatorisk skal anføres på fakturaen – den afgiftspligtige persons berettigede forventning om en fradragsret«

Sammendrag – Domstolens dom (Femte Afdeling) af 15. november 2017

Harmonisering af afgiftslovgivningerne – det fælles merværdiafgiftssystem – fradrag for indgående afgift – den afgiftspligtige persons forpligtelser – besiddelse af en faktura, der indeholder visse angivelser – national lovgivning, der udelukker fradragsretten i tilfælde af, at adressen på det sted, hvor fakturaudstederen udøver sin økonomiske aktivitet, ikke anføres på fakturaen – ikke tilladt

[Rådets direktiv 2006/112, art. 168, litra a), art. 178, litra a), og art. 226, nr. 5]

Artikel 168, litra a), og artikel 178, litra a), i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem, sammenholdt med dette direktivs artikel 226, nr. 5), skal fortolkes således, at de er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagerne omhandlede, der gør udøvelsen af retten til at fradrage den indgående moms betinget af, at der på fakturaen anføres adressen på det sted, hvor fakturaudstederen udøver sin økonomiske aktivitet.

(jf. præmis 50 og domskonkl.)
3.

EU-varemærker–definition og erhvervelse af et EU-varemærke–relative registreringshindringer–indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art–risiko for forveksling med det ældre varemærke–lighed mellem de pågældende varemærker–begrebsmæssige forskelles evne til at opveje visuelle eller fonetiske ligheder–betingelser [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 43 og 44)
Artikel 3 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2010/64/EU af 20. oktober 2010 om retten til tolke- og oversætterbistand i straffesager skal fortolkes således, at en retsakt, såsom en kendelse, der er fastsat i national ret med henblik på at pålægge sanktioner for mindre lovovertrædelser og afsagt af en dommer under den ensidige forenklede procedure, udgør et »væsentligt dokument« som omhandlet i denne artikels stk. 1, hvis skriftlige oversættelse i overensstemmelse med denne bestemmelses formkrav skal sikres for en mistænkt eller tiltalt, der ikke forstår det sprog, der anvendes i den pågældende sag, for at vedkommende er i stand til at udøve retten til forsvar og for således at garantere en retfærdig rettergang.

(jf. præmis 34 og domskonkl.)
Sag C-507/16

Entertainment Bulgaria System EOOD

mod

Direktor na Direktsia »Obzhalvane i danachno-osiguritelna praktika« – Sofia

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Administrativen sad Sofia-grad)

»Præjudiciel forelæggelse – skatter og afgifter – direktiv 2006/112/EF – artikel 168, litra a), artikel 169, litra a), artikel 214, stk. 1, litra d) og e), samt artikel 289 og 290 – fradragsberettigelse for skyldig eller betalt indgående merværdiafgift (moms) – udgående transaktioner gennemført i andre medlemsstater – afgiftsfritagelsesordning i den medlemsstat, hvor fradragsretten udøves«

Sammendrag – Domstolens dom (Sjette Afdeling) af 15. november 2017

Harmonisering af afgiftslovgivningerne – det fælles merværdiafgiftssystem – fradrag for indgående afgift – procedure med omvendt betalingspligt – registreringspligt for modtageren og/eller leverandøren af tjenesteydelser, der er omfattet af en procedure med omvendt betalingspligt – national lovgivning, hvorefter den registrerede modtager nægtes ret til fradrag af nævnte afgift – de materielle betingelser for fradragsretten og merværdiafgiftsregistreringen opfyldt – ikke tilladt – national lovgivning, hvorefter en afgiftspligtig person, som i sin etableringsmedlemsstat er omfattet af en afgiftsfritagelsesordning, ligeledes nægtes ret til fradrag – lovlighed

[Rådets direktiv 2006/112, som ændret ved direktiv 2009/162, art. 168, litra a), art. 169, litra a), og art. 214, stk. 1, litra d) og e)]

Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem, som ændret ved Rådets direktiv 2009/162/EU af 22. december 2009, skal fortolkes således, at det er til hinder for en medlemsstats lovgivning, som forhindrer en afgiftspligtig person, der er etableret på denne medlemsstats område, i at fradrage den indgående merværdiafgift, som skal betales eller er betalt i denne medlemsstat for ydelser leveret af afgiftspligtige personer etableret i andre medlemsstater og anvendt til at levere tjenesteydelser i andre medlemsstater end den medlemsstat, hvor denne afgiftspligtige person er etableret, med den begrundelse, at denne er merværdiafgiftsregistreret i henhold til det ene eller det andet af de tilfælde, der er omhandlet i artikel 214, stk. 1, litra d) og e), i direktiv 2006/112, som ændret ved direktiv 2009/162. Derimod skal artikel 168, litra a), og artikel 169, litra a), i direktiv 2006/112, som ændret ved direktiv 2009/162, fortolkes således, at de ikke er til hinder for en medlemsstats lovgivning, som forhindrer en afgiftspligtig person, der er etableret på denne medlemsstats område og dér er omfattet af en afgiftsfritagelsesordning, i at udøve retten til at fradrage den indgående merværdiafgift, som skal betales eller er betalt i denne medlemsstat for ydelser leveret af afgiftspligtige personer etableret i andre medlemsstater og anvendt til at levere tjenesteydelser i andre medlemsstater end den medlemsstat, hvor denne afgiftspligtige person er etableret.

(jf. præmis 45 og domskonkl.)
Sag C-341/16

Hanssen Beleggingen BV

mod

Tanja Prast-Knipping

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Oberlandesgericht Düsseldorf)

»Præjudiciel forelæggelse – samarbejde på det civil- og handelsretlige område – forordning (EF) nr. 44/2001 – retternes kompetence – artikel 2, stk. 1 – kompetence for de retter, på hvis område sagsøgte har bopæl – artikel 22, nr. 4) – enekompetence i sager om registrering eller gyldighed af intellektuelle ejendomsrettigheder – sager, der tilsigter at afgøre, om en person med rette er registreret som indehaver af et varemærke«

Sammendrag – Domstolens dom (Anden Afdeling) af 5. oktober 2017

Retligt samarbejde i civile sager–retternes kompetence og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område–forordning nr. 44/2001–bestemmelser i denne forordning, der kan anses for at være sidestillede med bestemmelserne i Bruxelleskonventionen–fortolkning af de nævnte bestemmelser, som er i overensstemmelse med Domstolens praksis vedrørende konventionen–enekompetence–sager om registrering eller gyldighed af intellektuelle ejendomsrettigheder–begreb–selvstændig fortolkning–snæver fortolkning [Konvention af 27.9.1968; Rådets forordning nr. 44/2001, art. 22, nr. 4)] Retligt samarbejde i civile sager–retternes kompetence og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område–forordning nr. 44/2001–enekompetence–sager om registrering eller gyldighed af intellektuelle ejendomsrettigheder–tvist vedrørende ejendomsretten til et registreret varemærke–ikke omfattet [Rådets forordning nr. 44/2001, art. 22, nr. 4)]
Artikel 99, stk. 1, i forordning nr. 207/2009 om EU-varemærker skal fortolkes således, at der i et krænkelsessøgsmål, der er indgivet for en EU-varemærkedomstol i overensstemmelse med denne forordnings artikel 96, litra a), ikke kan afsiges dom om frifindelse på grundlag af en absolut ugyldighedsgrund, såsom den, der er fastsat i den nævnte forordnings artikel 52, stk. 1, litra b), uden at denne domstol har givet medhold i modkravet om ugyldighed fremsat af sagsøgte i dette krænkelsessøgsmål i henhold til samme forordnings artikel 100, stk. 1, på grundlag af samme ugyldighedsgrund.

Hvis der ikke findes EU-retlige bestemmelser på området, tilkommer det i henhold til Domstolens faste praksis hver enkelt medlemsstat i sin interne retsorden, i medfør af princippet om medlemsstaternes procesautonomi, at udpege de kompetente domstole og fastsætte de processuelle regler for søgsmål til sikring af beskyttelsen af de rettigheder, som EU-retten medfører for borgerne, hvorved medlemsstaterne imidlertid har en forpligtelse til konkret at sikre, at disse rettigheder effektivt beskyttes (jf. i denne retning dom af 30.9.2003, Köbler, C-224/01, EU:C:2003:513, præmis 47, og af 27.6.2013, Agrokonsulting, C-93/12, EU:C:2013:432, præmis 35).

Med henblik herpå må processuelle regler for søgsmål til sikring af beskyttelsen af de rettigheder, som EU-retten medfører for borgerne, i overensstemmelse med princippet om loyalt samarbejde, der er fastsat i artikel 4, stk. 3, TEU, ikke være mindre gunstige end dem, der gælder for tilsvarende søgsmål på grundlag af national ret (ækvivalensprincippet), og de må heller ikke i praksis gøre det umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at udøve de rettigheder, der tillægges i henhold til Unionens retsorden (effektivitetsprincippet) (dom af 16.12.1976, Rewe-Zentralfinanz og Rewe-Zentral, 33/76, EU:C:1976:188, præmis 5, af 14.12.1995, Peterbroeck, C-312/93, EU:C:1995:437, præmis 12, og af 27.6.2013, Agrokonsulting, C-93/12, EU:C:2013:432, præmis 36).

Det fremgår af Domstolens praksis, at de krav, der følger af ækvivalens- og effektivitetsprincippet, bl.a. gælder for så vidt angår definitionen af de processuelle regler, der regulerer søgsmål på grundlag af EU-retten (jf. i denne retning dom af 27.6.2013, Agrokonsulting, C-93/12, EU:C:2013:432, præmis 37 og den deri nævnte retspraksis).

(jf. præmis 40-42)
Det generelle EU-retlige princip om retten til forsvar skal fortolkes således, at en person i nationale administrative procedurer til kontrol og fastsættelse af grundlaget for merværdiafgift skal have mulighed for på begæring at få meddelt de oplysninger og dokumenter, der er indeholdt i de administrative sagsakter, og som den offentlige myndighed tog i betragtning, da den traf sin afgørelse, medmindre almene hensyn begrunder en begrænsning af adgangen til disse oplysninger og disse dokumenter.

I en kontrolprocedure, som har til formål at undersøge, om de skatte- og afgiftspligtige personer har overholdt deres forpligtelser på området, er det berettiget at forvente, at de anmoder om adgang til disse dokumenter og oplysninger for at kunne fremlægge forklaringer eller gøre deres anbringender gældende over for skatte- og afgiftsmyndigheden. En effektiv overholdelse af retten til forsvar kræver imidlertid, at der består en reel mulighed for adgang til disse dokumenter og oplysninger, medmindre almene hensyn begrunder en begrænsning af denne adgang. I en procedure til kontrol og fastsættelse af momsgrundlaget kan sådanne begrænsninger i national lovgivning således have til formål at beskytte kravene om fortrolighed og tavshedspligt, som adgangen til visse oplysninger og visse dokumenter vil kunne tilsidesætte.

(jf. præmis 33, 34, 36 og 39 samt domskonkl.)