Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Statsstøtte – administrativ procedure – Kommissionens mulighed for at vedtage en beslutning på grundlag af de foreliggende oplysninger – betingelse – forudgående anvendelse af beføjelsen til at give den berørte medlemsstat et pålæg – retlig kontrol med konstateringen af de faktiske omstændigheder – rækkevidde

(Art. 88, stk. 2, CE; Rådets forordning nr. 659/1999, art. 5, stk. 2, art. 6, stk. 1, art. 10, stk. 3, og art. 13, stk. 1)

2. Statsstøtte – støtte godkendt af Kommissionen – støtte misbrugt af modtageren – bedømmelseskriterier

[Art. 87 EF og 88, stk. 2, EF; Rådets forordning nr. 659/1999, art. 1, litra g)]

3. Statsstøtte – begreb – honorering af en offentlig garanti – muligt at anse dette for en støtte, der er forskellig fra ydelsen af garantien – betingelse – garantistillerens afkald på sine rettigheder, hvorved garantimodtagerens gældsbyrde lettes

(Art. 87 EF)

4. Institutionernes retsakter – begrundelse – forpligtelse – rækkevidde – Kommissionens beslutning om statsstøtte

(Art. 87 EF og 253 EF)

5. Statsstøtte – forbud – undtagelser – undtagelsens rækkevidde – restriktiv fortolkning – Treuhandanstalts aktiviteter – privatiseringsbegrebet

[Art. 87, stk. 1, og art. 87, stk. 2, litra c), EF]

6. Statsstøtte – Kommissionens beslutning, hvorved det fastslås, at en individuel støtte, der er ydet i henhold til en tidligere godkendt generel statsstøtteordning, er uforenelig med fællesmarkedet – begrundelsespligt – rækkevidde

(Art. 88, stk.3, EF)

7. Institutionernes retsakter – begrundelse – materielt urigtig oplysning i en beslutnings begrundelse, der i øvrigt er fyldestgørende – ingen betydning for beslutningens lovlighed

(Art. 253 EF)

8. Statsstøtte – eksisterende støtte og ny støtte – økonomisk bistand anvendt til tilbagebetaling af et lån, der er garanteret af det offentlige – kvalificering som ny støtte

(Art. 88 EF)

9. Statsstøtte – tilbagesøgning af ulovlig støtte – støtte anvendt til fordel for en anden – Kommissionen bekendt med denne anvendelse – tilbagesøgning fra den, som støtten var bestemt for – udelukket

(Art. 88, stk. 2, EF)

10. Statsstøtte – tilbagesøgning af ulovlig støtte – anvendelsesområde – støtte ydet til en koncern af virksomheder, der benytter interne overførsler af aktiver – tilbagesøgning fra en virksomhed i koncernen, der ikke har modtaget støtten, og som ikke har haft nogen fordel af overførslerne – udelukket

(Art. 88, stk. 2, EF)

11. Statsstøtte – tilbagesøgning af ulovlig støtte – tilbagesøgning fra en virksomhed, der ikke har modtaget støtten, men har købt støttemodtagerens aktiver og viderefører dennes aktiviteter – betingelse – omgåelse af beslutningen, der påbød tilbagesøgning – konkret bedømmelse

(Art. 88, stk. 2, EF)

Sammendrag

1. I forbindelse med den administrative procedure i statsstøttesager er Kommissionen beføjet til at vedtage en beslutning på grundlag af de foreliggende oplysninger, såfremt dens modpart er en medlemsstat, der ikke opfylder sin forpligtelse til samarbejde, og som undlader at meddele den de oplysninger, som den har anmodet staten om med henblik på undersøgelsen af en støttes forenelighed med fællesmarkedet. Før en sådan beslutning træffes, skal Kommissionen imidlertid overholde visse proceduremæssige krav. Den skal nærmere bestemt pålægge medlemsstaten inden for en vis frist, som den fastsætter, at give den adgang til al den dokumentation og alle de oplysninger og data, der er nødvendige for at afgøre, om støtten er forenelig med fællesmarkedet. Kun såfremt medlemsstaten trods Kommissionens pålæg undlader at give de ønskede oplysninger, er Kommissionen beføjet til at afslutte proceduren og vedtage en beslutning, hvori det konstateres, at støtteforanstaltningen på grundlag af de oplysninger, den råder over, er forenelig eller uforenelig med fællesmarkedet. Disse krav er blevet gentaget og konkretiseret i artikel 5, stk. 2, artikel 10, stk. 3, og artikel 13, stk. 1, i forordning nr. 659/1999 om anvendelsen af artikel 88 EF.

Da den i forordningens artikel 6, stk. 1, omhandlede beslutning om at indlede den formelle procedure og offentliggørelsen af beslutningen i Den Europæiske Unions officielle Tidende giver medlemsstaten og de andre berørte parter oplysning om de faktiske omstændigheder, som Kommissionen vil støtte sin endelige beslutning på, skal disse parter, hvis de mener, at visse faktiske omstændigheder, der er gengivet i beslutningen om at indlede den formelle undersøgelsesprocedure, er urigtige, gøre Kommissionen opmærksom herpå under den administrative procedure, da de i modsat fald ikke længere kan bestride disse faktiske omstændigheder under retssagen. Hvis der derimod ikke er fremlagt oplysninger i modsat retning fra de berørte parter, er Kommissionen beføjet til at støtte sig på de faktiske omstændigheder – selv om de skulle vise sig at være urigtige – der foreligger for den på tidspunktet for vedtagelsen af den endelige beslutning, i det omfang de pågældende faktiske omstændigheder har været omfattet af et pålæg fra Kommissionen til den pågældende medlemsstat om at forsyne den med de nødvendige oplysninger. Hvis Kommissionen derimod undlader at pålægge medlemsstaten at fremsende oplysninger til den om de faktiske omstændigheder, som den har til hensigt at lægge til grund, kan den ikke efterfølgende til forsvar for eventuelle faktiske vildfarelser gøre gældende, at den på tidspunktet for vedtagelsen af beslutningen, hvorved den formelle undersøgelsesprocedure blev afsluttet, havde ret til kun at tage de oplysninger i betragtning, som den rådede over på dette tidspunkt.

Kommissionen bliver ikke dermed fritaget for enhver retlig kontrol med hensyn til konstateringen af de faktiske omstændigheder. Hvis medlemsstaten således fuldt ud har opfyldt sin pligt til at fremlægge alle de af Kommissionen ønskede oplysninger, vil den ved hjælp af de oplysninger, den har fremsendt under proceduren, med største lethed kunne påvise, at de eventuelle faktiske fejl, der fremgår af den anfægtede beslutning, ikke kan tilregnes den. Hertil kommer, at når Kommissionen støtter en beslutning på de oplysninger, der foreligger vedrørende visse faktiske omstændigheder, men uden på dette konkrete punkt at have overholdt de proceduremæssige krav, der er fastslået i retspraksis og optaget i forordning nr. 659/1999, kan Retten udøve sin kontrol vedrørende spørgsmålet om, hvorvidt den omstændighed, at disse faktiske forhold er taget i betragtning, har kunnet give anledning til en fejl ved vurderingen, som berører lovligheden af den anfægtede beslutning.

(jf. præmis 73, 88 og 89)

2. Det fremgår af artikel 88, stk. 2, første afsnit, EF og af artikel 1, litra g), i forordning nr. 659/1999 om anvendelsen af artikel 88 EF, at for at bevise, at en støtte, der er ydet i overensstemmelse med en godkendt støtteordning, er blevet misbrugt, skal Kommissionen bevise, at støtten er blevet anvendt i strid med denne ordning som godkendt af Kommissionen, dvs. i strid med de nationale bestemmelser vedrørende denne ordning eller de yderligere betingelser, som medlemsstaten har accepteret i forbindelse med Kommissionens godkendelse af ordningen.

Den omstændighed, at der foreligger en overtrædelse af en almindelig yderligere betingelse, som den instans, der udbetaler støtten, ensidigt har pålagt, uden at denne betingelse udtrykkeligt fremgår af de nationale bestemmelser vedrørende denne ordning, således som de er blevet godkendt af Kommissionen, kan ikke betragtes som en omstændighed, der er tilstrækkelig til, at der foreligger et misbrug af støtten i henhold til artikel 88, stk. 2, første afsnit, EF.

(jf. præmis 113, 114, 144, 145 og 149)

3. Såvel spørgsmålet om, hvorvidt der foreligger en støtte, som dennes størrelse, skal bedømmes under hensyn til situationen på det tidspunkt, da bistanden blev ydet. Den omstændighed, at en offentlig garanti skal honoreres i tilfælde af den sikrede virksomheds insolvens, ændrer ikke karakteren af denne garanti i forhold til artikel 87 EF og medfører ikke, at der opstår en ny støtte.

Den omstændighed, at en offentlig garantistiller ensidigt giver afkald på de rettigheder, som garantistilleren har i forhold til garantimodtageren, efter at garantien er blevet udnyttet, kan dog i visse tilfælde udgøre en støtte. Dette er navnlig tilfældet, såfremt den offentlige garantistiller ikke udviser samme adfærd som en rationel erhvervsdrivende og iværksætter enhver mulig foranstaltning med henblik på at opnå refusion af det beløb, som det offentlige har måttet betale i henhold til garantien. Såfremt det viser sig, at det afkald, der er givet på en fordring, der oprindeligt var dækket af en – nu indfriet – lånegaranti, er endeligt, og der således herefter foreligger en direkte nedsættelse af garantimodtagerens gæld, kan dette afkald endvidere principielt udgøre en særskilt støtte, idet det medfører en yderligere økonomisk fordel såvel i forhold til lånegarantien som i forhold til dennes indfrielse.

(jf. præmis 125 og 126)

4. Den begrundelse, som kræves i henhold til artikel 253 EF, skal klart og utvetydigt angive de betragtninger, som den fællesskabsmyndighed, der har udstedt den anfægtede retsakt, har lagt til grund, dels således at de berørte personer kan få kendskab til grundlaget for den trufne foranstaltning, for at de kan forsvare deres rettigheder, dels således at Fællesskabets retsinstanser kan udøve deres prøvelsesret.

I forbindelse med en beslutning truffet af Kommissionen om statsstøtte skal det nærmere indhold af begrundelseskravet fastlægges i lyset af den interesse, som den anfægtede retsakts adressater samt andre, der i henhold til artikel 230 EF må anses for umiddelbart og individuelt berørt af retsakten, kan have i begrundelsen. Det følger heraf, at kravene til begrundelsen for en beslutning ikke kan fastlægges udelukkende på grundlag af den interesse, som den medlemsstat, beslutningen er rettet til, har i at få oplysninger, idet denne interesse kan være begrænset på grund af særlige forhold, der hænger sammen med, hvorvidt medlemsstaten har bestridt eller ikke bestridt visse retlige eller faktiske omstændigheder under den administrative procedure, men det omfatter samtlige faktiske og retlige omstændigheder, der udgør beslutningens grundlag.

(jf. præmis 127 og 156)

5. Det regelgrundlag, som gælder for Treuhandanstalts virksomhed, og som er udstedt af Kommissionen, udgør en række undtagelser til det almindelige princip i artikel 87, stk. 1, EF om, at statsstøtte er uforenelig med fællesmarkedet. Med vedtagelsen af disse undtagelser ønskede Kommissionen at lette den opgave, der var pålagt Treuhandanstalt, et organ uden sidestykke på sit felt, som bestod i at omstrukturere virksomhederne i den tidligere Tyske Demokratiske Republik og at sikre disses overgang fra en planøkonomi til en markedsøkonomi.

Det følger heraf, at begrebet »privatisering« som betingelse for anvendelsen af en ordning, der fraviger det almindelige princip i artikel 87, stk. 1, EF om, at statsstøtte er uforenelig med fællesmarkedet, i forbindelse med Treuhandanstalts støtteordninger skal fortolkes indskrænkende. Ved en sådan fortolkning kan det principielt kun antages, at der foreligger en privatisering i disse ordningers forstand, såfremt en privat investor erhverver en andel af kapitalen i en allerede eksisterende offentlig virksomhed, som kan give ham kontrol over den pågældende virksomhed.

Oprettelsen af en ny virksomhed, der skal drive en ny form for forretningsaktivitet, og som har form af et joint venture-selskab mellem en virksomhed i den tidligere Tyske Demokratiske Republik og en virksomhed i Forbundsrepublikken Tyskland, kan derfor ikke betegnes som privatisering i de ovennævnte Treuhandanstalt-ordningers forstand. I modsætning til den i disse ordninger omhandlede privatisering, hvorved det gøres muligt for en virksomhed at overgå fra en planøkonomi til en markedsøkonomi, har oprettelsen af en ny virksomhed således gjort det muligt fra grunden af at udvikle et virksomhedsprojekt med nye ressourcer og med en ny forretningsaktivitet.

(jf. præmis 176 og 177)

6. I begrundelsen for en beslutning, der fastslår uforeneligheden med fællesmarkedet af en statsstøtte, der er ydet i henhold til en generel støtteordning, som er godkendt af Kommissionen, kan denne begrænse sig til at fastslå den omstændighed, at støtten ikke er i overensstemmelse med de betingelser, der blev stillet ved godkendelsen af støtteordningen, når der under den administrative procedure ikke er fremlagt nærmere oplysninger, som det påhviler den berørte medlemsstat at bevise, der kan godtgøre, enten at der ikke var tale om støtte, eller at denne støtte under alle omstændigheder var forenelig med fællesmarkedet og ikke var blevet misbrugt.

(jf. præmis 180)

7. Selv om en betragtning i en omtvistet retsakt indeholder en materielt urigtig oplysning, kan denne mangel ikke begrunde en annullation af retsakten, hvis den anfægtede beslutnings øvrige betragtninger indeholder en begrundelse, der kan godtgøre dens rigtighed.

(jf. præmis 191)

8. Den omstændighed, at en økonomisk støtte, som en offentlig myndighed har ydet til en virksomhed, er blevet anvendt til at tilbagebetale et lån garanteret af denne myndighed, kan ikke i sig selv begrunde en konklusion om, at der er tale om en indfrielse af denne garanti og ikke om en ny støtte.

(jf. præmis 247 og 281)

9. Kommissionen er ikke berettiget til at kræve en ulovlig statsstøtte tilbagesøgt fra den virksomhed, som støtten var beregnet for, hvis den på tidspunktet for vedtagelsen af en beslutning herom ved eller ikke kan være uvidende om, at støtten ikke er kommet denne virksomhed til gode.

I den forbindelse er en beslutning, hvorved en støtte pålægges tilbagesøgt fra den virksomhed, som støtten var beregnet for, ikke i overensstemmelse med principperne vedrørende tilbagesøgning af ulovlig statsstøtte, såfremt Kommissionen, i det mindste på tidspunktet for vedtagelsen af beslutningen, rådede over en række relevante, samstemmende oplysninger, hvoraf det fremgik, at den pågældende virksomhed ikke havde opnået at modtage en stor del af støtten, fordi denne var blevet misbrugt til fremmede formål, og såfremt disse oplysninger gjorde det muligt, i det mindste tilnærmelsesvis, at fastslå misbrugets omfang. Kommissionen kan ikke som begrundelse for sin beslutning henholde sig til den omstændighed, at den berørte medlemsstats myndigheder ikke har forsynet den med præcise oplysninger vedrørende den del af støtten, der er blevet omdirigeret, når den ikke har gjort brug af de beføjelser, den råder over med henblik på at få meddelt disse oplysninger.

(jf. præmis 321-323)

10. En virksomhed, der hører til en koncern af forbundne virksomheder, inden for hvilken der findes interne mekanismer til overførsel af aktiver, kan ikke pålægges at tilbagebetale en ulovlig statsstøtte, selv om den ikke har modtaget denne, med den begrundelse, at den ved sit tilhørsforhold til den nævnte koncern faktisk har opnået at modtage støtten, hvis det er ubestridt, at de nævnte overførselsmekanismer udelukkende er blevet anvendt til skade for virksomheden og ikke til dens fordel.

(jf. præmis 324)

11. Den omstændighed, at en virksomhed har købt en del af aktiverne i en virksomhed, der har modtaget en ulovlig støtte, og fortsætter dennes aktiviteter, er ikke nødvendigvis tilstrækkelig til at konkludere, at der foreligger en foranstaltning med det formål at omgå følgerne af en beslutning fra Kommissionen om, at denne støtte skal tilbagesøges. Med henblik på at afgøre, om der faktisk har foreligget omgåelse, skal der således tages hensyn til omstændigheder såsom de nærmere vilkår for det nævnte køb, og navnlig den faktisk betalte pris, den omstændighed, at et vist antal aktiver fortsat hører til støttemodtagerens formue, og foranstaltningens økonomiske begrundelse.

(jf. præmis 326-343)