FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA SIR GORDON SLYNN — SAG 155/79 
hvor den pågældende virksomhed 
anvender forhalingstaktik, i hvilket 
tilfælde den kompetente nationale ret bør 
gøre kort proces med den, eller hvor det gælder et virkeligt principspørgsmål, i 
hvilket tilfælde det vil være ret og rime­
ligt, at dette spørgsmål Bliver behørigt 
overvejet. 
VII — Konklusion 
Efter min mening følger det af ovenstående, at det bør statueres, at artikel 1, 
litra b), i Kommissionens beslutning af 9. juli 1979 er ugyldig, og at 
Kommissionen bør tilpligtes at afholde sagens omkostninger. 
Hvis De deler min opfattelse, skal Kommissionen også bære den britiske 
regerings og CCBE's omkostninger, idet disse har fået medhold i deres inter­
vention og har påstået sig tillagt omkostninger — jfr. artikel 69, stk. 2, i 
Domstolens procesreglement (den engelske udgave af denne er, som jeg 
tillod mig at påpege i sag 130/75, Prats mod Rådet, Sml. 1976, s. 1589, på 
s. 1609, ukorrekt). CCBE påstod sig faktisk ikke tillagt omkostninger før den 
mundtlige forhandling, men dette er blevet anset for at være tilstrækkeligt — 
se sag 113/77, NTNBearing Co. mod Rådet, Sml. 1979, s. 1185, på ss. 1192-
1211 og 1274. Hvad angår den franske regering, mener jeg retfærdigheden 
vil ske fyldest, hvis den blot bærer sine egne omkostninger. 
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT 
SIR GORDON SLYNN 
FREMSAT DEN 26. JANUAR 1982 1 
Høje Domstol. 
I februar 1979 anmodede tjenestemænd 
fra Kommissionen sagsøgeren om at 
fremlægge dokumenter, som man 
ønskede til gennemsyn i forbindelse med 
en kontrolundersøgelse efter artikel 14, 
stk. 1, i Rådets forordning nr. 17 af 6. 
februar 1982 (EFT 1959-1962, s. 81). 
Det blev anført, at der var tale om en undersøgelse vedrørende konkurrencevil­
kårene for fremstilling og forhandling af 
zink, zinklegeringer og zinkkoncentrater 
med henblik på at fastslå, om der forelå 
en overtrædelse af EØF-traktatens 
artikler 85 og 86. Sagsøgeren fremlagde 
udskrifter af de fleste dokumenter, men 
ikke af dem alle, i det væsentlige med 
henvisning til, at de var omfattet af tavs­
hedspligten for advokater, hvilket beret­
tigede sagsøgeren til at tilbageholde dem. 
1 — Oversat fra engelsk. 
1642 
AM & S / KOMMISSIONEN 
Efter forhandling og korrespondance 
herom pålagde Kommissionen ved artikel 
1, litra b), i beslutning af 6. juli 1979, 
truffet i medfør af forordningens artikel 
14, stk. 3, sagsøgeren at fremlægge disse 
dokumenter. I medfør af EØF-traktatens 
artikel 173 anlagde sagsøgeren derefter 
sag ved Domstolen med påstand om, at 
beslutningens artikel 1, litra b), annul­
leres, subsidiært annulleres i det omfang 
den nødvendiggør fremlæggelse in 
extenso for Kommissionens inspektør af 
ethvert af de dokumenter, som sagsø­
geren kræver sig fritaget for at frem­
lægge efter reglerne om advokaters tavs­
hedspligt. Efter at sagsøgeren, Kommis­
sionen, Den Rådgivende Kommission for 
Advokaterne i Det europæiske Fælles­
skab (»CCBE«) og Det forenede Konge­
riges og Frankrigs regeringer havde 
afgivet skriftlige og mundtlige indlæg, 
fremsatte generaladvokat Warner forslag 
til afgørelse den 28. januar 1981, hvor­
efter beslutningens artikel 1, litra b), 
burde annulleres. Sagens faktiske 
omstændigheder, således som de den 
gang blev fremstillet, er fuldstændig 
belyst i hans forslag til afgørelse, og jeg 
finder der overflødigt at gentage dem for 
Domstolen. 
Da Domstolen var af den opfattelse, at 
en række omstændigheder (såsom tid og 
sted for dokumenternes udarbejdelse, 
koncipistens og adressatens nøjagtige stil­
lingsbetegnelse og status, og de fornødne 
oplysninger om beskaffenheden af doku­
menternes indhold) ikke forelå oplyst, 
afsagde den den 4. februar 1981 kendelse 
om, at den mundtlige forhandling skulle 
genåbnes, og at de pågældende doku­
menter skulle fremsendes til Domstolen i 
en forseglet kuvert, således at der kunne 
udarbejdes en rapport på grundlag af 
dem. 
Dokumenterne blev fremsendt, og den 
refererende dommer og jeg gennemgik dem. Der blev udarbejdet en redegørelse 
om beskaffenheden af dokumenterne, og 
denne blev meddelt parterne. Omend de 
fremlagte dokumenter stort set falder i 
de kategorier, som generaladvokat 
Warner opregnede på side 12 i sit forslag 
til afgørelse, finder jeg det under hensyn 
til sagens betydning hensigtsmæssigt 
mere indgående at fastslå beskaffenheden 
af de pågældende dokumenter. 
De påfølgende dokumenter kan inddeles 
i følgende kategorier: først sådanne, 
hvorved man udbeder sig råd, dernæst 
sådanne, hvorved man giver råd, og 
endelig sådanne, der refererer rådgiv­
ning: 
A — 1. Anmodninger om juridisk råd­
givning fra et selskabs advokat, 
der bl.a. stiller juridisk rådgiv­
ning til rådighed for sagsøgeren 
(»det rådgivende selskab«), til 
brug for to selvstændige advo­
kater (dokument nr. 1). 
2. Anmodninger om juridisk 
rådgivning fra sagsøgerens 
direktion, fremsendt til et advo­
katfirma i England (dokument 
nr. 5). 
3. Telexmeddelelse, hvori det 
foreslås, at der søges juridisk 
rådgivning hos advokatfirmaer 
i et tredjeland angående 
gældende ret i dette land, frem­
sendt af et af sagsøgerens 
direktionsmedlemmer til et 
direktionsmedlem i sagsøgerens 
nærmeste moderselskab (doku­
ment nr. 13). 
1643 
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA SIR GORDON SLYNN — SAG 155/79 
B — 1. Et memorandum vedrørende 
juridisk rådgivning angående 
gældende ret i et tredjeland fra 
en advokat med bestalling i 
dette land og ansat af et selskab 
under den koncern, som sagsø­
geren tilhører, til de ansatte i et 
andet selskab end sagsøgerens 
inden for koncernen (dokument 
nr. 2). 
2. En skrivelse vedrørende juridisk 
rådgivning angående gældende 
ret i et tredjeland, fremsendt af 
et advokatfirma i dette land til 
en ansat i sagsøgerens nær­
meste moderselskab inden for 
koncernen (dokument nr. 3). 
3. En skrivelse vedrørende juridisk 
rådgivning, fremsendt af et 
advokatfirma i England til et 
direktionsmedlem i et andet 
selskab end sagsøgerens inden 
for koncernen (dokument 
nr. 7). 
4. Skrivelser vedrørende juridisk 
rådgivning, fremsendt at et 
advokatfirma i England til en 
række af sagsøgerens direk­
tionsmedlemmer (dokument 
nr. 4). 
5. Et memorandum vedrørende 
juridisk rådgivning, fremsendt 
af en advokat, ansat hos det 
rådgivende selskab, til et 
af sagsøgerens direktionsmed­
lemmer (dokument nr. 10). 
C — 1. Et memorandum, der resumerer 
juridisk rådgivning fra en ad­
vokat i det rådgivende selskab, 
og fremsendt af et af sagsøge­
rens direktionsmedlemmer til et andet direktionsmedlem (doku­
ment nr. 11). 
2. Et memorandum, der resumerer 
juridisk rådgivning fra en ad­
vokat i det rådgivende selskab, 
og fremsendt af et af sagsøge­
rens direktionsmedlemmer til et 
direktionsmedlem i dette 
selskabs nærmeste mo­
derselskab (dokument nr. 16). 
3. Et memorandum der resumerer 
juridisk rådgivning fra et advo­
katfirma i England, og frem­
sendt af et af sagsøgerens 
direktionsmedlemmer til et 
andet direktionsmedlem (doku­
ment nr. 12). 
4. Telexmeddelelser, der resu­
merer juridisk rådgivning, 
modtaget fra forskellige advo­
katfirmaer i et tredjeland 
vedrørende gældende ret i dette 
land, og som blev udvekslet 
mellem et af sagsøgerens direk­
tionsmedlemmer og et direk­
tionsmedlem i selskabets 
nærmeste moderselskab (doku­
ment nr. 17). 
Under den genåbnede mundtlige 
forhandling havde parterne lejlighed til 
at fremføre, hvad de mente var gældende 
ret, og hvad de støttede dette på an­
gående rækkevidden af den beskyttelse, 
der finder anvendelse under offentlige 
myndigheders efterforskning af økono­
miske overtrædelser, især på konkurren­
ceområdet, vedrørende korrespondance 
mellem 
a) to advokater, 
b) en advokat og hans klient, 
1644 
AM & S / KOMMISSIONEN 
c) en virksomhed og en advokat, der 
står i vedvarende kontraktmæssigt 
forhold til eller er ansat af denne 
virksomhed, 
d) en juridisk rådgiver, der tillige er 
ansat i en virksomhed eller ansat i en 
tilknyttet virksomhed, 
e) ansatte i en virksomhed eller i andre, 
men tilknyttede virksomheder, i 
tilfælde hvor korrespondancen ved­
rører juridisk rådgivning fra et advo­
katfirma eller en juridsk rådgiver for 
en af disse virksomheder eller for 
andre virksomheder inden for 
koncernen. 
Samtlige procesdeltagere i den første 
mundtlige forhandling har afgivet indlæg 
under den genåbnede mundtlige forhand­
ling, og man har herunder ikke alene 
behandlet de spørgsmål, der er rejst i 
Domstolens kendelse, men deltagerne 
har desuden efter opfordring behandlet 
de principielle spørgsmål, der skal 
afgøres. 
Indledningsvis må det afgøres, hvad der 
nu er de egentlige spørgsmål. Som 
generaladvokat Warner udførligt har 
anført, er Kommissionen rede til at aner­
kende, at den ikke ville gøre brug af visse 
dokumenter, hvorledes den egentlige 
retsstilling end måtte være. I beslut­
ningen henvises til det svar, der er givet på den skriftlige forespørgsel nr. 63/78 
fra Cousté i Europa-Parlamentet, hvor­
efter Kommissionen »på grund af de 
konkurrenceregler, der findes i visse 
medlemsstater, og ud fra et ønske om 
upartiskhed [er] rede til ikke at anvende 
sådanne dokumenter som bevis på even­
tuelle overtrædelser af Fællesskabets 
konkurrenceregler, der er af strengt juri­
disk karakter, og som er blevet udar­
bejdet for at opnå eller give juridisk 
rådgivning om de retsregler, der skal 
overholdes, eller som gælder for forbere­
delse og opbygning af forsvaret for den 
pågældende virksomhed eller sammen­
slutning af virksomheder. Når Kommis­
sionen er stillet over for dokumenter af 
denne art, tager den ikke afskrifter 
deraf«. Kommissionen anfører imidlertid, 
at dens inspektør kunne gennemse doku­
menterne og stille spørgsmål, »såfremt 
det er nødvendigt for at fastslå, hvorvidt 
der er brug for disse eller ikke«. Ved 
skrivelse til sagsøgerens advokat af 31. 
oktober 1979 understregede Kommissio­
nen, at den altid havde anerkendt, at 
inspektøren ikke behøvede at læse 
brevene in extenso. Han skulle blot 
kunne forvisse sig om »på et objektivt og 
rimeligt grundlag, at dokumentet var 
beskyttet efter fællesskabsretten«. Kom­
missionen har sit svar anført, at den er 
»rede til at afgive en forsikring om, at 
inspektørerne vil blive instrueret om ikke 
at gøre brug af nogen oplysning, som de 
skaffer sig som følge af deres gennemsyn 
af dokumenter« med henblik på at 
afgøre, hvorvidt disse er beskyttede, samt 
videre, at inspektøren kun var berettiget 
til at gennemse dokumenter i det omfang 
dette var nødvendigt for at afgøre, hvor­
vidt disse skulle bruges som bevis. 
I sin duplik anerkendte Kommissionen 
(s. 2), at »der gælder et bredt og almin­
deligt princip eller en fremgangsmåde, 
hvorefter der består en tavshedspligt med 
1645 
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA SIR GORDON SLYNN — SAG 155/79 
hensyn til indhentet juridisk rådgivning, 
og at dette indebærer en vis beskyttelse 
imod at dokumenter, hvorved sådan 
rådgivning indhentes eller gives, røbes«. 
Kommissionen indtog det standpunkt, at 
det alene drejede sig om, hvorvidt der 
fandtes en fremgangsmåde til afgørelse 
af spørgsmålet om beskyttelsen, og at 
den eneste fremgangsmåde, der kunne 
bringes i anvendelse, var at overlade det 
til inspektøren selv at afgøre dette 
spørgsmål. Dersom dokumentet blev 
anvendt og der blev truffet afgørelse om, 
at den overtrædelse forelå, kunne det 
pågældende selskab anlægge sag ved 
Domstolen med påstand om annullation 
af afgørelsen i medfør af trakatens 
artikel 173. 
Under den første mundtlige forhandling 
fandt Kommissionen det rigtigst ikke at 
afgive indlæg om, hvorvidt der fandtes et 
princip om tavshedspligt efter fælles­
skabsretten. Under den anden mundtlige 
forhandling har Kommissionen afgivet 
indlæg, hvorefter fire principper er af 
betydning for sagen på det nuværende 
udviklingstrin af Fællesskabets konkur­
renceret som bestanddele af et alminde­
ligt »princip til beskyttelse af advokaters 
tavshedspligt«. Disse kan opstilles 
således: 
1. Dokumenter, der er stilet til eller 
affattet af en advokat, vedrørende en 
klients indlæg i en sag, der er påbe­
gyndt, kan ikke bruges som bevis og 
må ikke meddeles til andre end den, 
hvem det tilkommer at afgøre, om 
dokumentet er beskyttet efter dette 
princip. Dette princip finder anven­
delse uden hensyn til, om dokumentet 
beror hos advokaten eller klienten, 
men kun i det tilfælde, hvor advo­
katen konsulteres i sin egenskab af 
advokat. 2. Dokumenter, der er stilet til eller 
affattet af en advokat, hvorved juri­
disk rådgivning udbedes eller gives 
(selv om de ikke er beskyttet efter det 
første princip), kan ikke bruges som 
bevis, dersom de beror hos advokaten. 
Sådanne dokumenter behøver ikke at 
fremvises til andre end den, hvem det 
tilkommer at afgøre, om dokumentet 
er beskyttet. Dette princip finder kun 
anvendelse, dersom advokaten konsul­
teres i sin egenskab af advokat, og 
ophører med at finde anvendelse, 
dersom advokaten bistår eller 
medvirker til ulovlige handlinger fra 
klientens side. 
3. Den, som det tilkommer at afgøre, 
om et dokument har krav på beskyt­
telse, skal være en fra advokaten og 
hans klient forskellig person, og på 
fællesskabsrettens nuværende udvik­
lingstrin er dette Kommissionens 
inspektør. 
4. Når en myndighed, eksempelvis 
Kommisionen, formelt har erklæret, 
at den ikke vil gøre brug af visse 
dokumenter som bevis (selv i tilfælde, 
hvor den ikke retligt er forhindret i at 
bruge dem på denne måde), er virk­
somheder berettiget til at støtte ret på 
denne erklæring (medmindre denne er 
blevet ændret). Dersom Kommissio­
nen i en konkret sag ville anvende et 
bevis, som den havde erklæret ikke at 
ville gøre brug af, ville denne 
omstændighed afgive støtte for en 
annullation af afgørelsen, der 
grundede sig på det pågældende bevis, 
dersom beviset var tilstrækkeligt 
vigtigt til at kunne begrunde en annul­
lation af afgørelsen. 
Kommissionen anerkender, at begrebet 
»advokat« dækker både en advokat med 
egen praksis og en advokat, der aflønnes 
1646 
AM&S / KOMMISSIONEN 
som ansat af et selskab, dersom han rent 
faktisk med hensyn til god professionel 
skik og disciplin omfattes af en ordning, 
der har lighed med den, der gælder for 
advokater med egen praksis i den 
medlemsstat, hvor han udøver sin virk­
somhed. 
Dersom jeg har forstået Kommissionen 
rigtigt, anser den det fjerde princip for at 
være et retsprincip på lige fod med de 
øvrige tre, men på grundlag af en retsop­
fattelse eller måske snarere, hvad der 
efter common law kan betegnes som en 
berettiget antagelse. 
Omend sagsøgeren utvivlsomt aner­
kender, at det første og det fjerde princip 
er bedre end ingenting, kan selskabet 
bestemt ikke anerkende det andet og det 
tredje princip, således som disse er frem­
stillet. Sagsøgeren mener, at et bredere 
princip skal finde anvendelse. Selskabet 
støttes heri af Det forenede Kongeriges 
regering og af CCBE. Den franske rege­
ring anerkender det tredje princip, 
såfremt en beskyttelsesregel foreligger, 
men benægter, at de øvrige, således som 
de er blevet formuleret af Kommissio­
nen, er en del af fællesskabsretten. 
Det er åbenbart, at sagsøgerens og 
Kommissionens oprindelige opfattelse, 
hvorefter sagen alene drejede sig om 
fremgangsmåden, og hvorefter spørgs­
målet om beskyttelsens grænser senere 
kunne behandles, ikke kan anerkendes. 
Tværtimod forekommer det mig, at 
CCBE og den franske regering havde ret 
i deres oprindelige opfattelse, hvorefter 
det nødvendigvis måtte afgøres, om der 
bestod nogen ret, som skulle beskyttes, 
førend noget spørgsmål om fremgangs­
måden opstod. Problemet er ikke, hvilken virkning der skulle tillægges, 
hvad der tilsyneladende oprindeligt blev 
fremsat som en administrativ indrøm­
melse fra Kommissionens side, men 
hvorvidt der overhovedet findes et 
princip, hvorefter advokaters tavsheds­
pligt er beskyttet, samt i bekræftende 
fald a) dettes omfang i forhold til sagens 
dokumenter og b), hvorledes en strid om 
retten til at anse sig for omfattet af prin­
cippet skal løses. 
Kommissionen har under den anden 
mundtlige forhandling anført, at man 
ikke længere ønskede at gøre brug af 
dokumenterne nr. 1-10 på den liste over 
dokumenter, der indtil da havde været 
anfægtet. Hvad der end måtte blive 
udfaldet af sagen, vil man utvivlsomt 
fastholde denne erklæring. For en over­
fladisk betragtning kan det synes 
fristende at skære genvej og se bort fra 
disse dokumenter i nærværende forslag 
til afgørelse og i Domstolens dom. Dette 
ville efter min opfattelse være forkert. 
Parterne er stadig uenige om det egent­
lige spørgsmål. Kommissionen hævder 
retten til indsigt i dokumenterne, selv om 
den er rede til at frafalde denne ret; 
selskabet bestrider denne ret. Dokumen­
terne hører desuden ind under den kate­
gori, der er afgørende for afgørelsen af 
spørgsmålene. Når henses til den tid og 
den opmærksomhed, som Domstolen og 
parterne har helliget dette spørgsmål, vil 
det efter min opfattelse være rigtigt og 
måske endda nødvendigt at anskue 
dokumenterne som en helhed. 
Kommissionens beføjelser til at foretage 
kontrolundersøgelser til løsning af de 
opgaver, som er tillagt den ved traktatens 
artikel 89 og ved de i medfør af trakta­
tens artikel 87 fastsatte regler, følger i 
det væsentlige af artikel 14 i forordning 
nr. 17. Kommissionen kan »foretage alle 
nødvendige kontrolundersøgelser hos 
1647 
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA SIR GORDON SLYNN — SAG 155/79 
virksomheder eller sammenslutninger af 
virksomheder«, og dens befuldmægtigede 
repræsentanter er herunder beføjede til 
at kontrollere bøger og forretningsdoku­
menter, at tage afskrifter af dem og 
kræve mundtlige forklaringer. Der 
henvises ikke til nogen fritagelse eller 
beskyttelse, der kan kræves i medfør af 
en tavshedspligt. Er denne tavshed afgø­
rende, således at ingen beskyttelse kan 
finde anvendelse i nogen form i noget 
tilfælde? Ikke efter min opfattelse. Det er 
væsentligt først at undersøge, hvorvidt 
der efter fællesskabsretten gælder et 
princip uafhængigt af forordningen, og 
derefter, hvorvidt forordningen efter sin 
fortolkning begrænser anvendelsen af 
dette princip. Spørgsmålet er ikke, hvor­
vidt et af fællesskabsrettens principper 
afviger fra artikel 14, men hvorvidt 
artikel 14 udelukker anvendelsen af et 
princip efter fællesskabsretten. 
Ved afgørelsen af, hvorvidt artikel 1, 
litra b), i Kommissionens beslutning skal 
opretholdes, stiller følgende spørgsmål 
sig efter min opfattelse til besvarelse : 
a) Gælder der efter fællesskabsretten et 
almindeligt princip, der — med forbe­
hold af det tredje spørgsmål — 
beskytter dokumenter, som inde­
holder påståede fortrolige juridiske 
oplysninger, og indholdet af disse 
dokumenter, mod at blive fremlagt og 
brugt under en judiciel eller kvasi-
judiciel sag eller under en forvalt­
ningssag? 
b) I bekræftende fald: omfattes de 
pågældende dokumenter under 
nærværende sag af dette princip? c) Udelukker forordning nr. 17 (og især 
dennes artikel 14) efter en korrekt 
fortolkning princippets anvendelse 
under Kommissionens kontrolunder­
søgelser? 
d) Hvorledes skal spørgsmålet om, hvor­
vidt dokumenter omfattes af prin­
cippet, løses i et tilfælde, hvor der 
ikke foreligger nogen enighed mellem 
Kommissionen og den pågældende 
virksomhed? 
Det kræver ingen nærmere forklaring, at 
almindelige principper, der ikke udtryk­
keligt er nævnt i traktaten eller i 
sekundær lovgivning, kan være gældende 
som en del af fællesskabsretten, hvis 
overholdelse det påhviler Domstolen at 
sikre. Dette kommer da også til udtryk i 
en artikel af dommer Pescatore i Les 
Cahiers de Droit Européen, 1968, s. 629. 
Efter min opfattelse er princippet ikke 
begrænset til »grundlæggende rettig­
heder«, som denne artikel særligt handler 
om. Det finder bredere anvendelse. Dette 
synes da også at være blevet anerkendt af 
begge parter under nærværende sag. 
Kommissionen har anført, at det må 
kræves, at Domstolen ikke kan lægge et 
princip til grund, der går ud over, hvad 
der anerkendes i visse medlemsstater. 
Kommissionen har ikke anført særlige 
henvisninger til støtte for denne opfat­
telse og heller ikke anført, hvad der skal 
gælde som mindstekravet eller omfanget 
af den fælles opfattelse, der må kræves, 
for at et almindeligt princip kan siges at 
foreligge. CCBE, hvis synspunkter har 
vundet bred tilslutning hos sagsøgeren, 
har anført, at formålet med fællesskabs­
retten er at finde den bedste løsning i 
kvalitativ henseende, idet de nationale 
1648 
AM & S / KOMMISSIONEN 
retssystemers ånd, formål og almindelige 
tendens skal tages i betragtning. Til 
støtte herfor er anført P. Reuter i 
Mélanges Rolin, 1964, s. 273; artiklen af 
dommer Pescatore (ovenfor), s. 654-655; 
Ipsen, Europäisches Gemeinschaftsrecht, 
1972, s. 114; W. Ganshof van der 
Meersch, L'Ordre Juridique des 
Communautés Européennes, 1975, s. 150 
og s. 163; Louis, L'Ordre Juridique 
Communautaire, 1979, s. 164, og Zwei­
gert, Novelles, 1969, afsnit 1203. 
Generaladvokat Lagrange lagde et 
lignende synspunkt til grund i sag 14/61, 
Hoogovens mod Den Høje Myndighed, 
Sml. 1954-1964, s. 327; Rec. 1962, s. 
485, især s. 538-39, der også har fundet 
genklang i andre sager (se f.eks. sag 
5/71, Zuckerfabrik Schöppenstedt mod 
Rådet, Sml. 1971, s. 275; Rec. 1971, s. 
975, især s. 990, og sagerne 63-69/72, 
Werhahn mod Rådet, Sml. 1973, s. 1229, 
især s. 1258). Jeg skal ikke redegøre for 
disse henvisninger, men jeg synes det et 
værd at erindre Domstolen om dommer 
Kutscher's synspunkter om, hvordan 
almindelige retsprincipper kan udledes på 
grundlag af studiet af gældende ret i 
medlemsstaterne : 
»Der er enighed om, at Domstolen ved 
retssammenlignende fortolkning eller 
udfyldning af fællesskabsretten er 
tvunget til, til støtte for sin afgørelse, 
f.eks. at lægge de nationale løsningers 
fælles minimum eller disses aritmetiske 
gennemsnit eller den løsning, som bæres 
af retssystemernes flertal til grund. 
Domstolen skal foretage afvejninger og 
vurdere og søge den løsning, som for det 
konkrete problem er »den bedste« eller 
mest hensigtsmæssige'.« (»Fortolknings-
metoder vurderet af en dommer ved Domstolen«, Møde mellem repræsen­
tanter for domstole og universiteter 
1976, s. 28-29). 
At national ret kan tjene som sammenlig­
ningsgrundlag under overvejelserne af, 
hvad der er fællesskabsret, fremgår af 
mange sager, og følgende sager kan 
tjene som eksempel: sag 3/54, ASSIDER 
mod Den Høje Myndighed, Sml. 1954-
1964, s. 9, sag 28/76, LTU mod Euro­
control, Sml. 1976, s. 1541, præmis 3, sag 
814/79, Nederlandene mod Rüffer, Sml. 
1980, s. 3807, sag 4/73, Nold mod 
Kommissionen, Sml. 1974, s. 491, præmis 
13, sag 3/65, Espérance-Longdoz mod 
Den Høje Myndighed, Sml. 1965-1968, s. 
163; Rec. 1965, s. 1321, især s. 1352. 
Man følger ikke en sådan fremgangs­
måde for mekanisk at overføre nationale 
retsregler til fællesskabsretten, men 
bruger den som et hjælpemiddel til at 
udfinde et uskrevet princip efter fælles­
skabsretten, jfr. eksempelvis sag 18/57, 
Nold mod Den Høje Myndighed, Sml. 
1954-1964, s. 131; Rec. 1959, s. 89, især 
s. 160, de forenede sager 36-38 og 
40/59, Geitling mod Den Høje 
Myndighed, Sml. 1954-1964, s. 197; Rec. 
1960, s. 857, især s. 898 og s. 914 (gene­
raladvokat Lagrange), sag 11/70, Inter­
nationale Handelsgesellschaft mod EVSt, 
Sml. 1970, s. 235, præmis 3 og 4, og 
s. 243 (generaladvokat Dutheillet de 
Lamothe). I nærværende sag er det flere 
gange blevet antydet — hvis ikke udtryk­
keligt, så dog indirekte — at sagsøgeren 
prøver at tvinge en rent national regel 
efter common law til at antage en skik­
kelse, som den ikke er modtagelig for. 
Dette forekommer mig at være en 
urimelig behandling af sagsøgerens 
anbringende, der — i lighed med CCBE 
og Det forenede Kongeriges regering — 
søger at udkrystalisere et princip, der er 
en del af fællesskabsretten, ved henvis­
ning til nationale retsregler, og som i sin 
konkrete anvendelse fordrer en tilpas­
ning til Fællesskabets retsregler. 
1649 
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA SIR GORDON SLYNN — SAG 155/79 
Ved undersøgelsen af de nationale rets­
regler kan det efter min opfattelse ikke 
opstilles som en betingelse for, at der 
foreligger en fællesskabsretlig regel, at 
princippet skal komme ensartet til udtryk 
eller finde anvendelse i samme form i 
alle medlemsstaterne. Enstemmighed 
med hensyn til et område, der har betyd­
ning for et problem efter fællesskabs­
retten, kan meget vel være et tydeligt 
fingerpeg for eksistensen af en fælles­
skabsretlig regel. Imidlertid er fuld­
stændig enstemmighed i formuleringen 
og anvendelsen ikke nødvendig. Dette 
ville i heldigste fald være usandsynligt, 
ikke mindst i betragtning af, at Fælles­
skabet stadig vokser. Det forekommer 
mig derfor at være yderst sandsynligt, at 
der er forskelle i de forskellige medlems­
stater i anvendelsen af principperne om 
»la bonne administration de la justice«, 
forkastelsen af »un déni de justice«, og i 
»principe de proportionalité«, som omtalt 
på s. 643 i artiklen i »Les Cahiers de 
Droit Européen«. Alligevel forhindrer 
sådanne forskelle ikke, at disse prin- . 
cipper er en del af fællesskabsretten. 
Tværtimod blev det i sag 17/74, Trans-
ocean Marine Paint Association mod 
Kommissionen (Sml. 1974, s. 1063), 
antaget, at der bestod en ret til at blive 
hørt, selv om generaladvokat Warner 
kom til det resultat, at reglen »audi 
alteram partem« i den pågældende 
sammenhæng kun gjaldt i nogle af 
medlemsstaterne. Det forhold, at retsfor­
følgningen i en medlemsstat kan være en 
straffesag, mens den i andre medlems­
stater er en civilsag, at procesreglerne 
kan være forskellige, at forskellige frem­
gangsmåder anvendes af historiske 
grunde, at forskellige betingelser finder 
anvendelse, medfører nødvendigvis 
uensartethed. Hvad der efter min opfat­
telse skal udfindes, er et almindeligt 
princip, selv om det kun kan udtrykkes 
bredt. Hvis det har vundet almindelig 
tilslutning, så kan man, dersom det er af 
betydning, anse det som en del af fælles­
skabsretten. Herefter tilkommer det 
Domstolen at fastslå, hvorledes prin­cippet — med dommer Kutscher's ord — 
på den bedste og mest hensigtsmæssige 
måde kan indarbejdes i fællesskabsrettens 
sammenhæng. Heller ikke det forhold, at 
det almindelige princip i nogle medlems­
stater er blevet indskrænket eller 
udelukket, i visse sammenhænge gennem 
lovgivningen, er skæbnesvanger for prin­
cippets eksistens. Det tilkommer 
medlemsstaterne og (inden for deres 
beføjelser) Fællesskabets lovgivere at 
afgøre, hvorvidt det foreliggende almin­
delige princip skal ændres eller 
udelukkes. 
På grund af disse forskelle i fremgangs­
måder i praksis er det efter min opfat­
telse vigtigt ikke at binde sig snævert til 
en detaljeret sammenligning mellem 
enkelte betegnelser eller regler. Det er 
det samlede indtryk, der har betydning. 
Spørgsmålet er således ikke, hvorvidt 
»legal professional privilege« (en fejlagtig 
betegnelse for klientens ret) er identisk 
med »le secret professionnel« (der blandt 
andet omfatter advokaters pligt), hvilket 
klart nok ikke er tilfældet, men hvorvidt 
et princip om beskyttelsen af advokaters 
tavshedspligt fremstår af en række kilder, 
eksempelvis i England fra begrebet 
»privilege« og fra andre regler vedrø­
rende beskyttelsen af tavshedspligten, i 
Frankrig fra et begreb, der sammensættes 
af »le secret professionnel«, »les droits de 
la défense« og regler, der finder anven­
delse på »le secret des lettres confiden­
tielles«. 
Parterne har for Domstolen fremlagt et 
stort materiale angående retsregler og 
1650 
AM & S / KOMMISSIONEN 
praksis i de forskellige medlemsstater. 
Det er med nogen ængstelse, at jeg 
behandler dette, dels fordi ethvert af 
Domstolens medlemmer har et uendeligt 
større kendskab til retsstillingen i sin 
egen medlemsstat end nogen jurist fra et 
andet retssystem, dels fordi der selv 
under den mundtlige forhandling opstod 
uoverensstemmelse med hensyn til, hvad 
der er gældende ret i en bestemt 
medlemsstat. Den franske regering kan 
øjensynlig ikke anerkende, at CCBE har 
givet en korrekt vurdering eller fremstil­
ling af, hvad der er gældende ret i Frank­
rig eller andre medlemsstater, selv om 
repræsentanter for de franske advokat­
sammenslutninger og advokatsammen­
slutningerne i andre medlemsstater er 
tilknyttet CCBE, og selv om jurister fra 
disse medlemsstater er blevet direkte 
citeret. Det er blevet anført, at disse har 
taget fejl. Jeg kan ikke anerkende 
anbringendet om, at Det forenede 
Kongeriges repræsentant ikke har givet 
en korrekt fremstilling af, hvad der er 
gældende ret i Det forenede Kongerige, 
eller har analyseret denne forkert. På 
dette særlige område er jeg ganske over­
bevist om, at den franske regering har 
begået en fejl ved alene at betragte 
spørgsmålets ene side. Jeg hævder ikke 
dette for på nogen måde at give udtryk 
for kritik. Tværtimod fortjener den 
franske regerings bestræbelser (ligesom 
de øvrige parters) på at behandle spørgs­
målene for Domstolen anerkendelse. Blot 
henviser jeg til disse uoverensstemmelser 
for at illustrere de vanskeligheder, som 
Domstolen og parterne stilles over for, 
dersom de for minituøst prøver at 
sammenligne tavshedspligten og retten til 
forsvar, således som disse er beskyttet i 
medlemsstaterne; disse bestemmes af 
faktorer, som jeg har omtalt. Dette er 
imidlertid på ingen måde skæbnessvan-
gert, når talen er om forekomsten af en 
vis ret til beskyttelse af retlige doku­
menter. Forholdet understreger blot — 
som generaladvokat Warner har udtrykt 
det — at man må gå til sagens kerne. Uddrag af lovgivning, præjudikater og 
retsvidenskabelige afhandlinger er blevet 
fremlagt, ligesom der er blevet henvist til 
tidligere sager i forvirrende mængde. I 
stedet for at give en fremstilling heraf in 
extenso, skal jeg sammenfatte de træk, 
der forekommer mig relevante i nærvæ­
rende sag, idet jeg er ganske på det rene 
med, at der består en fare for, at et 
sådant sammendrag bliver overforenklet 
og ufuldstændigt. Jeg skal først behandle 
den almindelige retsstilling vedrørende 
beskyttelsen af advokaters tavshedspligt 
og derpå undersøge denne i forhold til 
konkurrenceretten. 
Det synes at fremgå, at fortrolige oplys­
ninger mellem en advokat og hans klient 
i Belgien er beskyttet og ikke kan beslag­
lægges eller bruges som bevismiddel. Selv 
om det reale hensyn for reglen kan have 
været, at oplysninger, der meddeles 
advokaten, skal beskyttes, så synes det at 
fremgå af Huberlant's bemærkninger og 
afgørelsen fra Conseil d'État af 8. juni 
1961 (J.T. 1962, s. 171), at den også 
omfatter fortrolig rådgivning til klienten. 
Der foreligger også et mere almindeligt 
princip, der beskytter brevhemmelig­
heden, jfr. artikel 10 og artikel 22 i 
forfatningen. 
I Danmark afskærer reglen om tavsheds­
pligt advokater fra at afgive vidnesud-
sagn om det, som er kommet til deres 
kundskab ved udøvelsen af deres virk-
1651 
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA SIR GORDON SLYNN — SAG 155/79 
somhed, og en advokat kan nægte at 
fremlægge dokumenter, der omfattes af 
tavshedspligten. Breve mellem en tiltalt 
eller sigtet og hans forsvarer, der 
befinder sig hos den sigtede, beskyttes 
efter retsplejelovens § 786. Denne regel 
synes også at kunne finde anvendelse i 
civile sager. 
I Forbundsrepublikken Tyskland be­
skyttes fortrolige meddelelser til advo­
katen, når de befinder sig hos ham, og 
brud på tavshedspligten fra en advokats 
side er en strafbar handling. Således kan 
sådanne dokumenter, der befinder sig 
hos advokaten, ikke beslaglægges (§ 97 i 
strafferetsplejeloven). Dokumenter, der 
befinder sig hos klienten, kan tilsynela­
dende beslaglægges, medmindre de først 
er tilblevet efter iværksættelsen af straffe­
retlig tiltale eller sigtelse (Bundesge­
richtshofs afgørelse af 13. august 1973, 
NJW 1973, s. 2035). 
I Frankrig er brud på tavshedspligten en 
strafbar handling, og selv om doku­
menter formentlig kan beslagelægges 
under bestemte omstændigheder, selv når 
de beror hos advokaten, understreges 
reglens betydning hos Lemaire i »Les 
règles de la profession de l'avocat«, der 
er blevet fremlagt. Reglen synes at være 
nært knyttet til retten til forsvar (les 
droits de la défense). 
Princippet om »droits de la défense« 
synes at dække fortrolige breve i begge 
retninger mellem advokaten og klienten 
(se f.eks. afgørelsen fra Cour d'Appel de 
Paris af 13. november 1979, Gazette du 
Palais, 1980, nr. 90-92) og omfatter et 
forbud mod beslaglæggelse af juridisk rådgivningsmateriale, der gives klienten, 
førend der er truffet beslutning om 
strafferetlig tiltale eller sigtelse, og som 
er i hans eller i en persons besiddelse, der 
er knyttet til ham (Tribunal correctionnel 
de Nanterre, beslutning af 18. december 
1980, Gazette de Palais, 1981, s. 68 — 
det bør nævnes, at beslutningen er under 
kære). Der synes også at bestå en videre­
gående beskyttelse af fortrolige breve 
end den, der gælder i common law- rets-
forfatninger. 
På grund af den særlige opmærksomhed, 
der er blevet vist fransk ret under 
forhandlingen, kan det være interessant 
at bemærke, at det synspunkt, som jeg 
har sammenfattet ovenfor, er anført i 
måske endnu stærkere form i afsnit 357 i 
»Droit Européen de la Concurrence« 
(Plaisant, Franceschelli, Lassier): 
»Utvivlsomt har anvendelsen af, eksem­
pelvis, franske lovregler til virkning, at 
aktstykker, der beror hos en advokat 
med forskriftsmæssig bestalling, er util­
gængelige efter de regler om god advo­
katskik, som han er underlagt, og især 
gennem overholdelsen af tavshedspligten 
efter artikel 378 i straffeloven. Ligeledes 
er skrivelser, der stiles fra en advokat til 
dennes klienter, dækket af tavsheds­
pligten, især når korrespondancen stiles 
til disse på fortrolig måde.« 
I Grækenland synes fortrolige medde­
lelser, der beror hos advokater, at være 
beskyttet under efterforskning, der 
iværksættes af dømmende eller admini­
strative myndigheder. Dokumenter, der 
beror hos klienten, dækkes af det almin-
1652 
AM & S / KOMMISSIONEN 
delige princip om privatlivets fred, som 
defineret i forfatningens artikel 9. Befø­
jelser til ransagning på klientens 
enemærker er afgrænset ved artikel 253 
ff i lov om strafferetsplejen. 
Skønt der består forskelle i enkelthe­
derne mellem Irland og Det forenede 
Kongerige, er retstilstanden stort set den 
samme i de to medlemsstater og er mere 
udførlige behandlet i generaladvokat 
Warner's forslag til afgørelse. Det bør 
dog gentages, at den dækker både 
a) meddelelser mellem en person og hans 
advokat med henblik på at indhente eller 
give juridisk rådgivning, uden hensyn til 
om dette sker i forbindelse med en verse­
rende eller påtænkt retssag, og b) medde­
lelser mellem en person og hans advokat 
og andre personer, der hovedsageligt 
tjener det formål at forberede en verse­
rende eller påtænkt retssag. 
I Italien som i de fleste andre medlems­
stater er advokater retligt udelukket fra 
at afgive vidneudsagn om meddelelser, 
der betroes dem af deres klienter, 
ligesom de er berettigede til at tilbage­
holde dokumenter, der omfattes af tavs­
hedspligten. Derimod synes det inden for 
strafferetsplejen at gælde, at doku­
menter, der beror hos en advokat, kan 
beslaglægges, medmindre de er blevet 
betroet ham med forberedelsen af klien­
tens forsvar for øje. Beskyttelsen er 
videre i civile sager, men synes i intet 
tilfælde at udstrække sig til dokumenter, 
der beror hos klienten. Hvad advokater 
angår, synes tavshedspligten at afspejle 
retten til forsvar som garanteret ved 
forfatningens artikel 24 (se de Leone, »Il 
segreto professionale: limiti e guaranzie«, Rivista Italiana di Diritto e Procedura 
Penale, 1978, s. 675). 
I Luxembourg dækker reglerne om tavs­
hedspligt og »les droits de la defense« 
tilsyneladende retligt fortroligt materiale, 
der beror hos advokaten, eller hos 
klienten efter sag er anlagt, men kun få 
præjudikater er blevet fremlagt til illu­
stration af disse reglers faktiske anven­
delse. 
Nederlandsk ret forbyder personer, der 
udøver et særligt hverv, såsom advokat­
virksomhed, at røbe fortrolige oplys­
ninger. I sammenhæng hermed består der 
en ret til at nægte at give vidneudsagn 
om anliggender, der dækkes af tavsheds­
pligten. Disse anliggender omfatter ikke 
alene oplysninger, der er givet af 
klienten, men også, når talen er om 
advokater den juridiske rådgivning, som 
disse har givet (se f.eks. afgørelserne fra 
Gerechtshof Drenthe af 17. november 
1969, W., s. 3161, og fra Arrondisse­
mentsrechtbank Rotterdam, af 18. 
oktober 1954, NJ 1955, nr. 368). Artikel 
98 i lov om strafferetsplejen bestemmer, 
at dersom der sker ransagning hos en 
person, der har tavshedspligt, skal læren 
om tavshedspligten iagttages, og doku­
menter, der er omfattet heraf, kan ikke 
beslaglægges. Der synes ikke at være 
holdepunkter for at antage eller benægte, 
at retlig korrespondance, der beror hos 
klienten, er beskyttet. 
Denne sammenfattende redegørelse 
anerkendes i det væsentlige, omend ikke 
fuldstændigt, af Kommissionen, sagsø-
1653 
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA SIR GORDON SLYNN — SAG 155/79 
geren og organisationen, der repræsen­
terer advokatsammenslutningen i alle 
medlemsstaterne, som værende en 
rimelig og acceptabel fremstilling af 
gældende ret i medlemsstaterne. 
Jeg finder det betydningsfuldt, at man 
kunne nå til enighed om eksistensen af 
de principper, der er anført i det doku­
ment, som de udarbejdede til brug for 
Domstolen. 
Heraf fremgår det ganske klart, således 
som man også måtte forvente, at retsstil­
lingen ikke er identisk i alle medlemssta­
terne. Det er efter min opfattelse lige så 
klart, at man i alle medlemsstaterne 
anerkender, at den offentlige interesse og 
retsplejehensyn kræver, at en klient som 
en almindelig regel skal være i stand til 
at meddele sig frit, uforbeholdent og 
fuldt ud til sin advokat. Det anføres 
således i »Les Règles de la Profession 
d'Avocat« : 
»Det er nødvendigt, at klienten 'kan 
have ubegrænset tillid til sin advokat', at 
han kan 'over for ham se bort fra alle de 
forsigtighedsforanstaltninger, som man 
sædvanligvis træffer'; at han ikke frygter 
'ganske at udtale sig uforbeholdent over 
for sin forsvarer og nære fuld tillid til 
ham'«. 
Hvadenten forholdet beskrives som en 
ret for klienten eller en pligt for advo­
katen, så har dette princip intet at gøre 
med beskyttelsen af advokatens tavsheds­
pligt. Det har sit egentlige udspring i det 
fundamentale menneskelige behov i et 
civiliseret samfund for at kunne 
henvende sig til en advokat for at 
indhente råd og hjælp og — dersom sag 
anlægges — rettergangsbistand; det har i lige så høj grad sit udspring i de fordele, 
som det giver et samfund, der udvikler et 
kompliceret retssystem, som griber ind i 
både fysiske og juridiske personers 
forretningsanliggender, idet disse bør 
være i stand til at skaffe sig viden om, 
hvad der er tilladt efter loven, hvad der 
er forbudt, hvor de må optræde varsomt, 
og hvor de løber en risiko. 
Den omstændighed, at dette princip om 
fortroligheden mellem en advokat og 
hans klient kan virkeliggøres på forskel­
lige måder, og at det ikke har samme 
udstrækning i dets anvendelse på noget 
tidspunkt i alle medlemsstaterne, betyder 
ikke, at princippet ikke eksisterer. Reglen 
bør efter min opfattelse anses som en 
bestanddel af fællesskabsretten. Den 
måde og den udstrækning, hvori det 
finder anvendelse efter fællesskabsretten 
på transaktioner og myndighedshand-
linger inden for Fællesskabet, må 
nærmere fastlægges, førend man kan nå 
frem til den bedste og mest rimelige 
løsning, ikke alene i lyset af betragt­
ninger vedrørende fremgangsmåden i de 
forskellige medlemsstater, men også efter 
Fællesskabets og dets institutioners inte­
resser og medlemsstaternes og de 
borgers, der er underkastet dets love. 
Det er almindelig anerkendt, at fortro­
lige dokumenter af den art, som jeg har 
omtalt, der beror hos en advokat, er 
beskyttede. Dersom man anskuer det 
reale hensyn bag beskyttelsen, i stedet 
for betegnelser og fremgangsmåder 
såsom »legal professional privilege« og 
»secret professionnel«, der ikke kan give 
noget helhedsindtryk, kan jeg for min 
del ikke se nogen rimelig grund til at 
sondre mellem dokumenter, der beror 
hos advokaten, og dokumenter, der 
beror hos klienten. Dersom advokaten 
og klienten har hver sin kopi, bør begge 
beskyttes. Anmodning og svar, der angår 
juridisk rådgivning må stilles på samme 
måde. At sige til klienten, at dersom han 
1654 
AM&S / KOMMISSIONEN 
efterlader sine dokumenter på sin advo­
kats kontor, vil de være beskyttet, mens 
de ikke er det, dersom han selv beholder 
dem, lader sig efter min opfattelse ikke 
forsvare og vil formentlig opmuntre til 
— eksempelvis — at der gives mundtlig 
rådgivning, dersom denne er ugunstig, 
og til tilintetgørelse af dokumenter eller 
overgivelse af disse til advokatkontoret. 
Det vil være højst usædvanligt, hvis der 
skulle ske fremlæggelse af advokatens 
dokumenter, dersom de tilfældigvis 
beroede på klientens enemærker den 
dag, hvor inspektøren mødte op, mens 
dette ikke skulle ske, dersom advokaten 
tog sin mappe med sig. Reglen dækker 
efter min opfattelse meddelelser mellem 
en advokat og hans klient, hvorved der 
indhentes eller gives juridisk rådgivning, 
uden hensyn til, hos hvem de beror, og 
om sag er anlagt eller ej. Den dækker 
ligeledes indholdet af denne rådgivning 
(hvadenten den er givet mundtligt eller 
skriftligt) uden hensyn til den form, 
hvori den foreligger — det være sig som 
brev, som sammendrag, som notat eller 
som mødereferater. 
Retsstillingen for den, der i sin egenskab 
af advokat er ansat af en virksomhed, er 
blevet udførligt drøftet. Således som jeg 
har forstået det, er fuldtidsbeskæftigelse i 
nogle medlemsstater uforenelig med 
status i fuldt omfang som advokat 
(således tilsyneladende i Belgien, Fran­
krig, Italien og Luxembourg); i andre 
medlemsstater forbliver den ansatte 
advokat underkastet den disciplin og 
etik, der gælder for standen. I de 
tilfælde, hvor en ansat advokat stadig er 
medlem af standen og underkastet dens 
disciplin og etik, må han efter min opfat­
telse for nærværende formål behandles på samme måde som advokater med 
egen praksis i det omfang, hvor han 
optræder som advokat. Der kan opstå 
sager, hvor advokaten udøver andre 
funktioner (således i England som 
sekretær for et selskab), og fortrolige 
meddelelser, der angår en sådan anden­
egenskab, er naturligvis ikke omfattet. 
En advokat med egen praksis, der er 
medlem af eller tilknyttet et stort firma, 
kan igennem lange tidsrum arbejde for 
blot én klient. Dersom hans meddelelser 
er beskyttede, så forekommer det mig, at 
det samme må gælde de meddelelser, der 
hidrører fra en advokat, der er medlem 
af den juridiske afdeling i et selskab. Jeg 
ville forkaste ethvert forslag om, at advo­
kater (der er fagligt kvalificerede og 
underkastet standens disciplin), som er 
heltidsbeskæftriget i Fællesskabets insti­
tutioner, i regeringsdepartementer, eller i 
private firmaers juridiske afdelinger ikke 
skulle være professionelt uafhængige og 
derfor ikke være omfattet af reglen. Lige­
ledes finder jeg, at Kommissionen gør ret 
i at anerkende, at den ansatte advokat 
for nærværende formål skal behandles på 
lige fod med en advokat med egen 
praksis, såfremt han er underkastet de 
regler om disciplin og etik der gælder for 
standen. Den samme retsstilling må efter 
min opfattelse gælde fortrolige medde­
lelser mellem en advokat, der har bestal­
ling i et retssystem, og en advokat, der 
har bestalling i et andet retssystem, 
vedrørende deres fælles eller respektive 
klienters anliggender. 
Retsplejehensyn og den enkelte borgers 
rettigheder er naturligvis ikke de eneste 
hensyn til den offentlige interesse. Disse 
må afvejes over for andre hensyn til den 
offentlige interesse, som de muligvis kan 
synes at være i konflikt med. Lovgiver 
1655 
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA SIR GORDON SLYNN — SAG 155/79 
kan træffe afgørelse om, at et af disse 
hensyn der ellers ville finde anvendelse, 
bør reduceres eller fjernes på områder, 
hvor andre hensyn til den offentlige inte­
resse bør have fortrin. Fjernelsen af 
restriktiv praksis eller hindringer for den 
fri konkurrence er en sådan interesse og 
for nærværende øjensynlig et meget 
vigtigt hensyn. Kan det hævdes, at der 
består en regle, der i vidt omfang er 
accepteret i medlemsstaterne, hvorefter 
beskyttelsen af advokaters tavshedspligt 
bør vige for de beføjelser, der er nødven­
dige for at efterforske påståede overtræ­
delser af konkurrenceretten? 
Mig bekendt findes der ingen bestem­
melse efter national ret, der udtrykkeligt 
og fuldt ud ophæver advokaters tavs­
hedspligt ved efterforskning eller retsfor­
følgning på konkurrenceområdet. 
Således som jeg forstår det, nævner den 
belgiske lov af 27. maj 1960 ikke »le 
secret professionnel«. Det samme gælder 
den lov, der angår strafferetlig efter­
forskning. Eftersom lovens tavshed ikke 
betyder, at tavshedspligten ophæves i den 
sidstnævnte sammenhæng, er det tvivl­
somt, hvorvidt den gør det i det 
førstnævnte tilfælde, skønt der tilsynela­
dende ikke foreligger noget præjudikat 
vedrørende spørgsmålet. 
I Danmark giver den relevante lovgiv­
ning ikke ret til beslaglæggelse af doku­
menter, og der må først indhentes en 
retskendelse, førend disse kan kræves 
fremlagt. Hidtil har det øjensynligt ikke 
været nødvendigt, fordi de personer, som 
efterforskningen har rettet sig imod, har 
indvilliget i at fremlægge dokumenter. 
Da tavshedspligten i dansk ret øjensyn­ligt ikke omfatter dokumenter, der beror 
hos klienten, synes spørgsmålet om 
begrænsning eller tilsidesættelse af tavs­
hedspligten ikke at opstå. 
Ifølge en skrivelse fra Bundeskartellamt, 
der blev fremlagt under den mundtlige 
forhandling, er ransagning og beslaglæg­
gelse i forbindelse med sagsanlæg med 
påstand om »administrative bøder« ifølge 
Gesetz gegen Wettbewerbsbeschrän­
kungen (»GWB«) (monopolloven) i 
Tyskland udtrykkeligt underlagt reglerne 
i lov om strafferetsplejen. Følgelig opret­
holdes tavshedspligten i det omfang, 
hvori den yder beskyttelse efter tysk ret, 
og dokumenter, der beror hos klienten, 
kan ikke beslaglægges, dersom de først 
er tilblevet efter, at der er rejst beslutning 
om retsforfølgning. På den anden side er 
efterforskninger efter artikel 46 og 
artikel 51 og følgende artikler i GWB, 
der er de samme som retsforfølgning 
efter artikel 14 i forordning nr. 17, ikke 
undergivet nogen udtrykkelige begræns­
ninger. Ikke desto mindre anerkendes 
det af Bundeskartellamt og i teorien, at 
tavshedspligten er beskyttet i samme 
omfang, og dokumenter kan under ingen 
omstændigheder beslaglægges uden 
dommerkendelse. 
I Frankrig synes det at være anerkendt, 
at lovens tavshed (f.eks. artikel 15 i 
anordning nr. 45/1484) fortrænger tavs­
hedspligten (se afgørelse fra Conseil 
d'État i Appraillé-sagen, Recueil des 
Arrêts du Conseil d'Etat 1952, s. 512), 
medmindre den pågældende korrespon­
dance er »liée d'une défense«. Den vidt­
gående fortolkning, som Tribunal 
Correctionnel de Nanterre har givet 
dette udtryk i dens beslutning af 18. 
december 1980, vil stort set bringe rets­
stillingen i Frankrig på linje med den, 
der gælder i Tyskland og tilsyneladende 
ogås i Belgien, dersom afgørelsen stad-
1656 
AM & S / KOMMISSIONEN 
fæstes i kæren. Imidlertid er denne afgø­
relse blevet kritiseret. 
Artikel 25 og artikel 26 i den græske lov 
nr. 703/1977, der bemyndiger monopol­
styrelsen til at indhente enhver fornøden 
oplysning og til at ransage enemærker, 
respekterer udtrykkelig den tavsheds­
pligt, der nævnes i artikel 9 i forfat­
ningen og artikel 212 og artikel 253 og 
følgende artikler i lov om strafferets­
plejen. 
Paragraf 7, stk. 2, i første tillæg til 
Irlands Restrictive Practices Acts (mono­
pollove) underlægger udtrykkeligt de 
beføjelser, der tilkommer Restrictive 
Practices Commission (monopolkommis­
sionen) til at afhøre vidner under ed og 
begære dokumenter fremlagt af dem, 
princippet om advokaters tavshedspligt. 
Examiner of Restrictive Practices (efter-
forskningsmyndigheden under monopol­
kommissionen) har vidtgående beføjelser 
i lighed med dem, der hjemles ved artikel 
14 i forordning nr. 17, men Section 15 i 
Restrictive Practices Act giver den, mod 
hvem efterforskning rettes, ret til at 
indbringe sagen for retten med påstand 
om, at udøvelsen af efterforskningsmyn-
dighedens beføjelser ikke er begrundet i 
»hensynet til almenvellet«. Det irske 
begreb om advokaters tavshedspligt er i 
lighed med det engelske begrundet i 
hensyn til den offentlige interesse (og 
kan derfor siges at angå almenvellet), 
men Restrictive Practices Act synes at 
kræve af de irske domstole, at de fore­
tager en afvejning af den offentlige inte­
resse over for udøvelsen af efterforsk-
ningsmyndighedens beføjelser. 
Tilsyneladende findes der ingen relevant 
lovgivning i Italien, hvorfor situationen ikke opstår. Imidlertid fremgår det, at 
når efterforskning finder sted i forbin­
delse med administrative skridt, hvor 
lovgivningen ofte ikke indeholder enkelt­
regler vedrørende efterforskningsbeføjel-
serne, er det blevet overvejet, hvorvidt 
reglerne vedrørende strafferetlig og civil­
retlig efterforskning (der opretholder 
tavshedspligten) kan finde anvendelse, 
afhængig af beskaffenheden af disse rets­
skridt (se Giannini, Diritto Amministra­
tivo, II, 1970, s. 970 og ff.). Synspunktet 
er imidlertid omstridt. 
Artikel 5 i Luxembourgs lov af 17. juni 
1970 giver Commission des Pratiques 
Commerciales Restrictives (monopol­
kommissionen) vide efterforskningsbefø-
jelser. Den kan således også efter artikel 
6 anmode Ministre de l'Économique 
Nationale (økonoministeren) om at fore­
tage en undersøgelse, idet ministeren 
udnævner de embedsmænd, der er 
ansvarlige for efterforskningen. Deres 
beføjelser er fastsat ved henvisning til 
artikel 8 i lov af 30. juni 1961 vedrø­
rende priskontrol. Denne artikel giver 
Office des Prix »den videst mulige efter-
forskningsbeføjelse«. Hverken artikel 5 i 
lov af 17. juni 1970 eller artikel 8 i lov af 
30. juni 1961 indeholder udtrykkelige 
begrænsninger i de efterforskningsbefø-
jelser, der gives ved disse artikler, og der 
foreligger tilsyneladende ingen præjudi-
kater om, hvorvidt nogen regel om advo­
katers tavshedspligt finder anvendelse på 
konkurrenceområdet. Således som jeg 
har forstået det, må det imidlertid frem­
hæves, at Commission des Pratiques 
Commerciales Restrictives er et rent 
efterforskningsorgan, der ikke kan træffe 
endelige afgørelser (artikel 3 i lov af 17. 
juni). Dets opgave er at foretage efter­
forskning efter anmodning fra ministeren 
og at udarbejde en rapport (hvori 
medlemmerne af monopolkommissionen 
kan afgive dissens). Det påhviler minis­
teren at håndhæve loven, og hans afgø­
relser kan indbringes for Conseil d'État. 
Ministeren kan ikke direkte pålægge 
1657 
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA SIR GORDON SLYNN — SAG 155/79 
bøde; han kan i det højeste forbyde en 
bestemt fremgangsmåde og strafferetlige 
sanktioner kan pålægges, dersom hans 
afgørelse ikke efterkommes (artikel 7 og 
artikel 8). Retsstillingen i Luxembourg er 
således forskellig fra den, der følger af 
forordning nr. 17, Monopolkommissi­
onen er både efterforskningsmyndighed 
og dommer og kan pålægge bøder. 
I Nederlandene bestemmer artikel 25 i 
Wet Economische Delicten (lov om 
økonomisk kriminalitet), at økonomiske 
forbrydelser er omfattet af reglerne i lov 
om strafferetsplejen (der, som allerede 
fremhævet, synes at fastholde tavsheds­
pligten), medmindre udtrykkeligt er 
bestemt. Artikel 19 i denne lov 
omhandler efterforskningsbeføjelserne, 
men fastholder udtrykkeligt tavsheds­
pligten. Artikel 18 i Wet Economische 
Mededinging (konkurrenceloven) fastslår 
det samme. 
Lovgivningen i Det forenede Kongerige 
fastslår udtrykkeligt tavshedspligten (se 
Section 85 i Fair Trading Act 1973 
(markedsføringsloven), Section 37 i 
Restrictive Practices Act 1976 (monopol­
loven) og Section 3 i Competition Act 
1980 (konkurrenceloven)). Det er sand­
synligt, at en udtrykkelig lovbestemmelse 
ville være nødvendig for at begrænse 
eller tilsidesætte advokaters tavshedspligt 
i det forenede Kongerige. 
Det synes således at stå klart, at der ikke 
er nogen almindelig eller blot almindeligt 
anerkendt regel, hvorefter den eksiste­
rende beskyttelse af advokaters tavsheds­
pligt udelukkes på konkurrenceområdet. 
Der kan hjøst være tale om, at der i 
nogle tilfælde foreligger tvivl; den almin­delige regel er, at beskyttelsen fortsat 
består. 
Den franske regering har anført, at 
artikel 14 i forordning nr. 17 efter sin 
rigtige fortolkning giver Kommissionen 
efterforskningsbeføjelser, der er fuld­
stændig ubegrænsede og ikke indsnævres 
af noget princip om tavshedspligt. 
Det er blevet anført, at lovgivers tavshed 
vedrørende princippet om tavshedspligt 
viser, at dette er blevet aldeles tilsidesat. 
Der er blevet lagt vægt på tilblivelseshi­
storien bag forordning nr. 17 for at 
godtgøre, at Rådet overvejede spørgs­
målet om begrænsning af Kommissionens 
beføjelser i denne retning og forkastede 
det. Generaladvokat Warner, der nærede 
tvivl om, hvorvidt det er tilladeligt at 
fortolke en forordning med henvisning 
til dens tilblivelseshistorie, indtog det 
standpunkt, at Rådet ikke havde haft til 
hensigt at afvise anvendelsen af noget 
princip om tavshedspligt. Under den 
anden mundtlige forhandling blev hans 
løsning bestridt af den franske regering 
og af Kommissionen. 
Selv om jeg deler denne tvivl, så er det 
efter den anden mundtlige forhandling 
nødvendigt atter at overveje, hvorvidt 
tilblivelseshistorien bag forordning nr. 17 
overhovedet udtrykker dens ophavs­
mænds hensigt. Præamblen fastslår, at 
Kommissionen må have beføjelse til at 
kræve de oplysninger og foretage 
sådanne kontrolundersøgelser, som er 
nødvendige for at finde frem til sådanne 
restriktive fremgangsmåder, der forbydes 
ved traktaten. Forordningen har fire 
bestemmelser, hvorved dette virkelig­
gøres, nemlig artiklerne 11-14. Ved at 
1658 
AM & S / KOMMISSIONEN 
sammenholde det oprindelige forslag 
med de ændringer, der blev foreslået af 
Parlamentets interne markedsudvalg 
(begge dele er optaget i »Deringer­
rapporten«, Europa-Parlamentets doku­
ment 57/1961), med Parlamentets 
ændringer (JO 73 af 15. november 1961, 
s. 1409) og den endelige version, fremgår 
det, at der blev foretaget vidtgående 
ændringer i, hvad der nu er artikel 11, 
mens der kun blev foretaget mindre 
redaktionelle ændringer i artikel· 14, stk. 
2, stk. 3 og 5, bortset fra, at artikel 14, 
stk. 6, blev affattet i totalt ændret skik­
kelse. 
Udvalget gjorde adskillige synspunkter 
gældende angående disse artikler, der 
vedrørte det almindelige retsstatsprincip, 
som det anerkendes af staterne. Man 
anførte i denne sammenhæng, at 
»enhver, der er forpligtet til at afgive 
oplysninger, må have ret til at nægte at 
afgive vidnesudsagn efter den tavsheds­
pligt, der eksempelvis skal garanteres 
advokater og statsautoriserede revisorer. 
Det må bestemmes, at ransagning kun 
kan ske ved rettens mellemkomst, således 
at ransagning kun kan ske efter retsken­
delse, som det eksempelvis er gældende 
efter den tyske grundlov. Adgangen for 
den pågældende til at anlægge sag ved 
Domstolen mod Kommissionens afgø­
relse erstatter ikke retskendelsen om 
ransagning, fordi den således omvendte 
sagsmålsbyrde på utilladelig måde 
begrænser den pågældendes forsvar« 
(afsnit 121). 
Imidlertid blev der kun foreslået 
ændringer til udkastets artikel 11, hvortil 
følgende afsnit blev tilføjet: 
»Pligten til at afgive oplyninger påhviler 
virksomhedernes indehavere eller disses repræsentanter, og for så vidt angår juri­
diske personer, selskaber eller foreninger 
uden status som juridisk person, de 
personer, der ifølge lov eller vedtægt er 
bemyndiget til at repræsentere dem. Den, 
hvem pligten til at afgive oplysninger 
påhviler, kan nægte at afgive forklaring, 
såfremt han derved udsætter sig selv eller 
den, der nyder vidnefritagelse efter den 
nationale lov om retsplejen, eller den 
virksomhed eller sammenslutning af 
sådanne, som han (sic) repræsenterer, for 
strafferetlig tiltale«. 
Da forordning nr. 17 blev vedtaget, blev 
den anden sætning udeladt. Det er hævet 
over enhver tvivl, at denne sætning ikke 
svarer til nogen kendt doktrin om tavs­
hedspligten i nogen af medlemsstaterne. 
Den kommer nærmest til den regel, der 
anerkendes i tysk ret (og også i engelsk 
ret for den sags skyld), hvorefter enhver 
kan nægte at besvare spørgsmål, hvorved 
han selv kan udsætte sig for at blive 
sigtet. Afsnit 121 i Deringer-rapporten 
viser, hvor stor opmærksomhed, der er 
blevet vist tysk ret. 
Ikke alle rapportens forslag blev fremsat 
som ændringer til forslaget, og det er 
muligt, at ønsket om, at tavshedspligten 
skulle beskyttes, led samme skæbne som 
forslaget om, at ransagning kun skulle 
kunne ske efter retskendelse. Kan Parla­
mentets foreslåede ændring til artikel 11 
fortolkes som en henvisning til tavsheds­
pligten, så opstår alligevel spørgsmålet, 
hvorfor man ikke foreslog en lignende 
ændring til artikel 14. Spørgsmålet kan 
ikke besvares klart. 
De tilgængelige oplysninger vedrørende 
tilblivelseshistorien giver langt fra noget 
klart fingerpeg om ophavsmændenes 
hensigt. Jeg mener, at det angående 
nærværende sag højst kan hævdes, at 
1659 
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA SIR GORDON SLYNN — SAG 155/79 
Parlamentets interne markedsudvalg 
havde en begrænsning af Kommissionens 
efterforskningsbeføjelser i tankerne, men 
at det ikke foreslog nogen ændring, der 
virkeliggjorde en sådan begrænsning. 
Der er ikke nogen antydning af, at enten 
Kommissionen eller Rådet havde dette i 
tankerne, eller dersom dette skulle være 
tilfældet, hvad de forestillede sig. Tilbli­
velseshistorien giver derfor efter min 
opfattelse ingen brugbar vejledning ved 
fortolkningen af artikel 14. 
Der er umuligt at anerkende det anbrin­
gende, der er blevet fremført, hvorefter 
fremlæggelsen af dokumenter over for en 
tjenestemand, der er bemyndiget efter 
artikel 14, ikke på nogen måde skulle 
bryde den fortrolighed, der i vidt omfang 
beskyttes i medlemsstaterne, således som 
det allerede er blevet vist i det sammen­
drag, jeg har givet. Jeg kan heller ikke 
anerkende det anbringende, at skridt 
efter artikel 14 er rent administative og 
efterforskningsmæssige, således at reglen 
under ingen omstændigheder kan finde 
anvendelse. Fremgangsmåden efter for­
ordning nr. 17 hviler ikke på nogen 
skarp opdeling mellem efterforsknings­
skridt og et kvasi-judicielt trin i efter­
forskningen, idet denne i sin helhed vare­
tages af det samme generaldirektorat. Jeg 
henviser til, hvad der blev anført af 
Domstolen i sag 85/76, Hoffmann-La 
Roche mod Kommissionen (Sml. 1979, s. 
461), i præmis 9, hvorefter »det er et 
grundlæggende princip i fællesskabs­
retten, at der skal indrømmes (retter-
gangsgarantier) i enhver procedure, som 
kan føre til, at der pålægges sanktioner, 
navnlig bøder eller tvangsbøder, og dette 
princip skal overholdes, også når der er 
tale om en procedure af administrativ 
karakter«. Følgelig udelukkes beskyttel­
sesreglen efter min opfattelse ikke af 
fremgangsmådens beskaffenhed. 
Dommer Kutscher anførte i sit foredrag 
fra 1976 om fortolkningsmetoderne, at en foranstaltning, der træffes af en af 
Fællesskabets institutioner — »når det på 
nogen måde er muligt — skal fortolkes 
således, at den er i overensstemmelse 
med traktatretten, der har højere rang, 
og de almindelige retsgrundsætninger, 
som ligeledes har højere rang end den 
afledede ret. Andre fortolkninger, der 
ville føre til uoverensstemmelse med de 
højere retsnormer og altså til, at organets 
retsakt ville blive uvirksomt eller ugyl­
digt, må lades ude af betragtning.« 
(s. 37). 
Jeg er ganske på det rene med, at det er 
vigtigt at håndhæve traktatens artikler 85 
og 86, at det er nødvendigt at fremskaffe 
alle oplysninger om, hvad de pågældende 
har foretaget sig, og at det er vanskeligt 
at fremskaffe vidnesudsagn, der kan 
fastslå sandheden. Ikke desto mindre 
mener jeg, at artikel 14 efte sin rigtige 
fortolkning ikke bemyndiger Kommissi­
onen til at undersøge dokumenter, der 
omfattes af det almindelige tavsheds-
princip, som jeg mener er en bestanddel 
af fællesskabsretten. 
Jeg er derfor af den opfattelse, at 
Kommissionen havde ret i sit synspunkt, 
hvorefter det ikke kan hævdes, at der 
ikke består nogen retsregel til beskyttelse 
af tavshedspligten efter fællesskabsretten. 
Som jeg allerede har anført, er denne 
regel imidlertid bredere og — efter min 
opfattelse — mere logisk end den 
begrænsede regel, der er blevet foreslået 
af Kommissionen. De er tale om en 
almindelig regel efter fællesskabsretten, 
der udledes på grundlag af en betragt­
ning vedrørende det almindelige princip, 
der — omend på forskellig måde — 
finder anvendelse i medlemsstaterne. Det 
afhænger ikke af en administrativ 
indrømmelse, ligesom det heller ikke 
1660 
AM & S / KOMMISSIONEN 
afledes af nogen anerkendelse, der følger 
af et svar på en forespørgsel i Parla­
mentet, og som — i det mindste teoretisk 
— en dag kunne tænkes at kunne blive 
afskaffet for fremtiden. Princippet er 
ikke udelukket fra at finde anvendelse på 
området for undersøgelser i konkurren­
cesager, ligesom heller ikke artikel 14 
afskærer dets anvendelse. 
Det er således min opfattelse, at de syns­
punkter, der er fremsat af Dr. Ehlermann 
og Dr. Oldekop (der er refereret i gene­
raladvokat Warner's forslag til afgørelse, 
s. 1623, og som jeg vil lægge betydelig 
vægt på, omend de af forfatterne er 
fremsat for disses egen regning), i det 
væsentlige er rigtige. Disse synspunkter 
deles i det væsentlige af J. Sedemund, 
»Due process in Community law«, og 
kommer til udtryk i andre artikler, der er 
blevet fremlagt. 
Et særligt problem i nærværende sag 
angår dokumenter til brug for andre 
medlemmer end sagsøgerne inden for 
koncernen Rio Tinto Zinc. Som det er 
blevet anført af Domstolen i sag 48/69, 
ICI mod Kommissionen, (Sml. 1972, s. 
151) kan det stille sig således, at den 
omstændighed, at forholdet mellem 
medlemmerne af en række selskaber, der 
udgør en økonomisk enhed, er forskel­
lige juridiske personer, må betragtes 
mere som en formel end som en egentlig 
opdeling, især på konkurrenceområdet. 
Forholdet kan desuden være det, at juri­
disk rådgivning, der gives enten af 
ansatte advokater eller af advokater med 
egen praksis, og som beror hos et 
medlem af gruppen, er blevet bestilt på 
hele koncernens vegne. 
Dette er utvivlsomt tilfældet, når der som 
i denne sag er et medlem af koncernen, 
hvis opgave det er at yde juridisk rådgiv­ning til koncernen som helhed. I denne 
situation forekommer det rigtigst at 
anerkende, at alle koncernens medlem­
mers fælles interresse kan begrunde, at 
fortroligheden respekteres med hensyn til 
dokumenter, der er udfærdiget af eller til 
brug for et medlem af koncernen, men 
som beror hos et andet medlem. 
Nogle af dokumenterne, eksempelvis 
dokument nr. 13, rummer materiale, der 
ikke falder inden for kategorierne a) 
meddelelser mellem en advokat og hans 
klient (eller mellem en advokat og en 
anden advokat) eller inden for b) refer­
ater af sådanne meddelelser, som jeg har 
henvist til. Disse dele må fremlægges. I 
praksis består der ikke nogen egentlig 
vanskelighed i at tildække de dele, der er 
beskyttede. Brotset herfra mener jeg, at 
alle de øvrige dokumenter, som talen er 
om, er beskyttede mod fremlæggelse for 
Kommissionen. 
Omend spørgsmålet om fremgangs­
måden ophørte med at være det egent­
lige, er det dog stadig et væsentligt led i 
Kommissionens stillingtagen til sagen, at 
a) beskyttelsen af dokumenter ikke kan 
afhænge af virksomhedens blotte påstand 
herom, og b) at det på fællesskabsrettens 
nuværende udviklingstrin er den pågæl­
dende inspektør, der afgør spørgsmålet, 
idet han har ret til i almindelighed at 
konsultere sine kolleger, dersom han er i 
tvivl. Jeg er enig i påstandens første led. 
Jeg finder det andet ganske uantageligt. I 
en række medlemsstater er afgørelsen af, 
hvorvidt et dokument er beskyttet, efter 
min opfattelse ikke overladt til den hånd­
hævende og efterforskende myndighed, 
og en sådan fremgangsmåde ville være 
uacceptabel. Jeg ønsker ikke at gentage 
den opfattelse, der blev fremsat af gene­
raladvokat Warner med hensyn til denne 
side af sagen, men jeg kan tilslutte mig 
den. Jeg er enig med ham i, at en 
1661 
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA SIR GORDON SLYNN — SAG 155/79 
uafhængig domstol må træffe afgørelse 
om spørgsmålet. Det er alt for forenklet 
at hævde, at inspektøren ganske kan se 
bort fra ethvert beskyttet materiale, som 
han kan have læst under sin gennemgang 
af sagen. Dommere er undertiden nødt 
til at gøre det, men deres uddannelse er 
en anden, og endog for dem er det ikke 
altid en let opgave. Den franske regering 
har i sine indlæg overdrevet den engelske 
retsstilling, idet det ikke er ualmindeligt, 
at afgørelse om, hvorvidt dokumenter er 
beskyttede, træffes under en særskilt sag 
og af en anden dommer end den, der 
skal afgøre sagen i realiteten. Videre er 
det efter min opfattelse vigtigt, at man på 
dette område tager hensyn til den følelse 
af uretfærdighed, der kan næres af dem, 
der underkastes efterforskning. Den 
pågældende virksomhed vil utvivlsomt 
føle sig usikker med hensyn til, om 
inspektøren virkelig har skudt materialet 
til side, eller om han bevidst eller 
ubevidst har stillet spørgsmål eller fore­
taget forespørgsler, der kun kan være 
udledt af beskyttede oplysninger. Denne 
overvejelse har intet at gøre med inspek­
tørens gode tro eller hensigt. Den 
skyldes alene vanskeligheden af at 
fastslå, hvorvidt han ubevidst har ladet 
sig influere af, hvad han har læst, og som 
det antages, at han ikke burde have set. 
I denne sammenhæng finder jeg svaret til 
Cousté utilfredsstillende — det er alene 
Kommissionens opgave ikke at gøre brug 
af dokumentet. Dersom beskyttelsen 
foreligger, bør Kommissionen efter min 
opfattelse ikke se dokumentet. Den 
offentlige interesse, der giver anledning 
til tavshedspligten, opstår allerede i det 
øjeblik, hvor rådgivning udbedes og 
gives, og den fostsætter efter dette tids­punkt uden hensyn til, hvorvidt spørgs­
målet om fremlæggelse til kontrol opstår. 
Jeg kan ikke dele den sindsro, hvormed 
Kommissionen anfører, at alt kan berig­
tiges i sidste ende. Det er blevet anført, 
at dersom beskyttede oplysninger er 
blevet lagt til grund for en afgørselse, så 
foreligger der en overtrædelse, og afgø­
relsen kan tilsidesættes af Domstolen. 
Efter min opfattelse lader en sådan stil­
lingtagen væsentlige overvejelser ude af 
betragtning. De beskyttede oplysninger 
(som der antages at være gjort ukorrekt 
brug af) kan være selve hjørnestenen i 
Kommissionens sag; dette kan vise sig på 
et tidligt trin i undersøgelsen; undersø­
gelsen kan være — og er det ofte — 
langvarig og kan lægge beslag på en stor 
del af Kommissionens personales tid og 
kræfter. Omkostningerne for Fælles­
skabet og derfor i sidste ende for skatte­
yderen og den pågældende private virk­
somhed kan være enorme. Det er derfor 
efter min opfattelse mere tilfredsstillende, 
mere rimeligt og mere effektivt, dersom 
et sådant spørgsmål kan finde sin løsning 
på et tidligere trin. Medmindre det efter 
fællesskabsretten fastslås, at det ikke er 
muligt at løse sådanne spørgsmål på et 
tidligere trin, finder jeg hensynet til at 
opnå en afgørelse, førend dokumenterne 
er blevet undersøgt og anvendt, afgø­
rende. Det kan i hvert fald ikke være 
rigtigt, at der fortsat skal gøres brug af 
sådanne beskyttede oplysninger, dersom 
der er andre muligheder for at afgøre, 
hvorvidt de er beskyttede. Jeg mener 
ikke, at det forhold, at en sådan afgø­
relse træffes på et tidligt trin, indebærer 
en konflikt mellem Kommissionens funk­
tioner og den dømmende myndighed, 
der er kompetent. Disse to instansers 
funktioner med henblik på at nå trakta-
1662 
AM & S / KOMMISSIONEN 
tens og fællesskabsrettens egentlige mål 
virker i forening og er ikke i strid med 
hinanden. 
Generaladvokat Warner har anført en 
række betragtninger, hvorefter spørgs­
målet bør afgøres af de nationale retter 
som et anliggende efter fællesskabsretten, 
omend han afviser — hvilket jeg også 
gør — det forslag, der er blevet fremført, 
hvorefter beskyttelsen bør afhænge af 
national ret i den medlemsstat, hvor 
dokumenterne beror. Den fremgangs­
måde, som han har foreslået, er klart en 
mulighed, skønt der opstår nogen 
vanskelighed på grund af det forhold, at 
det i nogle retsforfatninger tilsynela­
dende er den pågældende advokatsam­
menslutnings formand og ikke en ret, 
der afgør, hvorvidt dokumenter er 
beskyttede. 
En anden fremgangsmåde, er en 
mulighed, der efter min opfattelse ikke 
er behæftet med alle de ulemper, der er 
blevet tillagt den. Når det principielle 
spørgsmål først er blevet løst af 
Domstolen, vil problemerne i fremtidige 
sager efter min opfattelse hurtigt kunne 
løses. I flertallet af sager vil parterne 
sandsynligvis være i stand til at nå til 
enighed om, hvorvidt et dokument rent 
faktisk omfattes af princippet, idet virk­
somhedens advokat vil være i stand til at overbevise inspektøren om dokumentets 
beskaffenhed uden at røbe dets indhold. 
Skulle der opstå strid, kan Kommissi­
onen, såfremt den ikke er enig, træffe 
afgørelse, der kan indbringes for 
Domstolen, således som det er sket i 
denne sag, og sagen kan måske 
behandles af en afdeling. I lyset af de 
erfaringer, der er indhøstet i lignende 
sager, mener jeg ikke, at der hermed 
ville blive åbnet for sluserne, således som 
det er blevet hævdet. Der bør heller ikke 
lægges nogen vægt på, hvad der er blevet 
sagt om forhalinger og taktiske skridt 
som de hævdes at finde sted i ameri­
kanske sager. Amerikanske jurister er de 
første til at fremhæve, at sådanne forha­
linger ikke er en del af fremgangsmåden 
i Det forenede Kongerige. Domstolen 
har midler til rådighed til at tilbagevise 
søgsmål, der ikke fortjener anerkendelse. 
Selv om virksomhedernes omkostninger 
ikke virker afskrækkende, er der kun få 
advokater, som har med denne slags 
sager at gøre, der vil udsætte sig for 
alvorlig kritik fra Domstolen i dens dom 
ved at indbringe håbløse tvister vedrø­
rende dokumenterne for den. 
Jeg synes derfor, at det er en bedre frem­
gangsmåde at sagen indbringes for 
Domstolen, således som det er sket i 
nærværende sag, i tilfælde, hvor strid 
opstår. 
Det er derfor min opfattelse — med forbehold af, hvad jeg har anført om 
dele af de omstridte dokumenter —, at artikel 1, litra b), i Kommissionens 
beslutning af 6. juli 1979 bør annuleres, og at Kommissionen bør pålægges 
sagsøgerens omkostninger. Efter min opfattelse har sagen i sit senere forløb 
ikke bragt noget forhold frem, der kan begrunde en afvigelse fra generalad­
vokat Warner's forslag, hvorefter Kommissionen tillige bør bære de interve­
nienters omkostninger, der har fået medhold, altså Det forenede Kongeriges 
regering og CCBE, samt at den franske regering bør bære sine egne omkost­
ninger. 
1663