Forslag til afgørelse fra generaladvokat Darmon fremsat den 29. november 1988. - FIRMA EMI ELECTROLA GMBH MOD FIRMA PATRICIA IM- UND EXPORT VERWALTUNGSGESELLSCHAFT MBH. - ANMODNING OM PRAEJUDICIEL AFGOERELSE INDGIVET AF LANDGERICHT HAMBURG. - SAG 341/87.



Samling af Afgørelser 1989 side 00079

svensk specialudgave side 00001

finsk specialudgave side 00001



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hoeje Domstol .

1 . Som et led i bestraebelserne paa at bringe de nationale immaterialrettigheder i overensstemmelse med de faellesskabsretlige principper om frie varebevaegelser og fri konkurrence har Domstolen efterhaanden opstillet et saet retningslinjer, som efter min opfattelse vil kunne anvendes ved formuleringen af svaret paa Landgericht Hamburgs spoergsmaal i den foreliggende sag .

2 . Det problem, der er forelagt Domstolen, er klart afgraenset . Cliff Richards musikvaerker er blevet frit tilgaengelige i Danmark . De er stadig beskyttet i Forbundsrepublikken Tyskland . Kan rettighedshaveren i sidstnaevnte stat da i henhold til EOEF-Traktatens artikler 30 og 36 paaberaabe sig de rettigheder, der tilkommer ham i henhold til national lovgivning, med henblik paa at modsaette sig salg af lydbaerere med kunstneren Cliff Richard, som hidroerer fra Danmark? For at sige det med det samme : Jeg vil foreslaa Domstolen at besvare dette spoergsmaal bekraeftende, og jeg kan saaledes tilslutte mig det synspunkt, som der er bemaerkelsesvaerdig bred enighed om mellem Kommissionen og de medlemsstater, der har afgivet indlaeg .

3 . Foerst vil jeg gerne komme med et par bemaerkninger, dels vedroerende lydbaereres egenart, dels vedroerende den immaterialrettighed, der her er tale om . Det maa foerst fremhaeves, at

"lydbaererne, selv om de indeholder beskyttede musikvaerker, er varer, som er omfattet af (( ordningen )) med frie varebevaegelser" ( 1 ).

Der kan derfor ikke herske tvivl om, at principperne i artikel 30 finder anvendelse paa lydbaerere, og at en lovgivning, hvorefter afsaetning af lydbaerere kan forhindres, udgoer en restriktion i denne artikels forstand .

4 . Artikel 36 tillader imidlertid forbud eller restriktioner, der er begrundet i hensynet til beskyttelse af industriel og kommerciel ejendomsret, herunder

"... den beskyttelse, som ophavsretten giver, isaer i det omfang denne udnyttes kommercielt" ( 2 ),

og det maa herefter afgoeres, om artikel 36 omfatter den "med ophavsretten beslaegtede ret", som fremstilleren af lydbaereren har, og som naervaerende sag handler om .

5 . I den forbindelse har Domstolen i dommen i Deutsche Grammophon-sagen ( 3 ) simpelt hen "forudsat", at denne ret falder ind under begrebet industriel og kommerciel ejendomsret i artikel 36 . Denne "hypotetiske" formulering anvendes imidlertid ikke i domskonklusionen . Endvidere fremgaar det udtrykkeligt af Coditel II-dommen, at artikel 36 skal beskytte rettigheder med hensyn til den litteraere og kunstneriske ejendomsret ( 4 ). Men navnlig maa de grunde, som har foert til, at Domstolen har antaget, at ophavsretten "i snaever forstand" henhoerer under begrebet industriel og kommerciel ejendomsret, ogsaa gaelde i denne sammenhaeng . Domstolen har nemlig understreget, at ophavsretten omfatter retten til

"kommercielt at udnytte vaerkets udbredelse"

og

"der er ingen grund til i denne henseende ved anvendelsen af Traktatens artikel 36 at sondre mellem ophavsretten og andre former for industriel og kommerciel ejendomsret" ( 5 ).

Domstolen tilfoejede, at

"den kommercielle udnyttelse af ophavsretten (( rejser )) samme problemer som udnyttelsen af en anden industriel eller kommerciel ejendomsret" ( 6 ).

Disse grunde, som foerte til, at Domstolen i Musik-Vertrieb-sagen forkastede den franske regerings argumenter om, at Domstolens praksis vedroerende industriel og kommerciel ejendomsret ikke kunne finde anvendelse paa ophavsretten paa grund af dennes "personlige og ideelle" aspekt, forekommer mig ogsaa at maatte gaelde for udgiverens ret til fremstilling af eksemplarer og spredning af vaerket som led i den kommercielle udnyttelse af dette .

6 . De helt generelle formuleringer i praemisserne i Keurkoop-dommen synes at bestyrke dette . Domstolen udtalte nemlig foelgende :

"Det bemaerkes ... at beskyttelsen af moenstre - ligesom Domstolen allerede har fastslaaet med hensyn til patentrettigheder, maerkerettigheder og ophavsrettigheder - henhoerer under beskyttelsen af industriel og kommerciel ejendomsret i den i artikel 36 forudsatte betydning, idet den har til formaal at definere de enerettigheder, der er karakteristiske for denne ejendomsret" ( 7 ).

7 . Naar det desuden anerkendes, at et selskab, som har erhvervet retten til udnyttelse af et filmvaerk, kan paaberaabe sig denne ret ( 8 ), er det efter min mening aabenbart, at en udgiver, som er indehaver af retten til et musikvaerk, ikke maa behandles anderledes .

8 . Immaterialrettighederne har endnu ikke vaeret gjort til genstand for en faellesskabsretlig harmonisering . For saa vidt angaar retten til fremstilling af eksemplarer og spredning, som naervaerende sag handler om, maa det derfor fastslaas, at

"paa faellesskabsrettens nuvaerende udviklingstrin, og da der ikke er tilvejebragt ensartethed inden for Faellesskabets rammer eller sket en tilnaermelse af lovgivningerne, henhoerer fastsaettelsen af betingelserne for og de naermere regler om beskyttelse ... under national regulering" ( 9 ).

9 . Anvendelsen af disse regler maa imidlertid ifoelge Domstolens faste praksis kun udgoere en hindring for de frie varebevaegelser i det omfang, den er knyttet til den paagaeldende rettigheds eksistens ( 10 ) eller dens saerlige genstand ( 11 ). I dommen i Deutsche Grammophon-sagen ( 12 ) tog Domstolen ikke udtrykkeligt stilling til, om eneretten til at bringe de paagaeldende genstande i omsaetning i sig selv hoerer med til "det vaesentlige indhold" af udgiverens ret til fremstilling af eksemplarer og spredning, fordi der i dette tilfaelde var sket en konsumption . Jeg er dog tilboejelig til at mene, at der ikke er noget til hinder for, at Domstolen lader sig lede af de loesninger, den er naaet frem til med hensyn til patenter, da ophavsretten som generaladvokat Roemer anfoerte det

"... sikkert er naermere beslaegtet med patentretten, end den er med varemaerkeretten" ( 13 ),

10 . Det fremgaar af Domstolens praksis om patenter, senest Pharmon-dommen, at

"patentrettens vaesentlige indhold (( er )), at der tildeles opfinderen en eneret til som den foerste at bringe det patenterede produkt i omsaetning for saaledes at beloenne ham for hans kreative indsats" ( 14 ).

11 . Efter min mening kan man tage Coditel II-dommen til indtaegt for dette synspunkt . I denne dom udtalte Domstolen med hensyn til ophavsretten til litteraere og kunstneriske vaerker, at disse

"goeres tilgaengelige for offentligheden sammen med udbredelsen af vaerkets materielle baerer, saaledes som det er tilfaeldet med boeger og grammofonplader" ( 15 ).

12 . I betragtning af den vaegt, der saaledes laegges paa betydningen af, at vaerkets materielle baerer bringes i omsaetning, mener jeg, at eneretten til for foerste gang at bringe vaerket i omsaetning ogsaa kan anses for at hoere med til selve indholdet af den ret til fremstilling af eksemplarer, der er omtvistet her ( 16 ). Paa samme maade som ved patentretten retter kraenkelser af denne eneret sig nemlig mod selve rettens eksistens . Hvis tredjemand kan bringe det beskyttede vaerk i omsaetning, uden at rettighedshaveren kan modsaette sig det, er det ikke udoevelsen af retten, men selve dens indhold, som beroeres, dvs . eneretten til at goere vaerket tilgaengeligt for almenheden .

13 . Endelig bemaerkes, at spoergsmaalet om, hvorvidt beskyttelsesperioden hoerer med til rettens saerlige genstand, ikke boer give anledning til lange udredninger . Dette spoergsmaal er nemlig i hoej grad et skinproblem, idet beskyttelsesperioden haenger uloeseligt sammen med selve rettens eksistens, eftersom den er et udtryk for, hvor laenge denne skal vaere gaeldende . Der staar tilbage at tage stilling til, om den valgte beskyttelsesperiode kan vaere diskriminerende eller udgoere en skjult begraensning, men dette spoergsmaal vil jeg vende tilbage til senere .

14 . Graensen for eneretten til at bringe genstanden i omsaetning for foerste gang ligger imidlertid netop i definitionen . Naar indehaveren selv eller en anden med hans samtykke har udoevet denne ret, kan den ikke laengere goeres gaeldende med hensyn til det paagaeldende gode .

15 . Domstolen har opstillet dette princip, som i teorien generelt betegnes som "konsumptionsprincippet", idet den har fastslaaet, at indehaveren af en immaterialret, som er beskyttet i henhold til en medlemsstats lovgivning, ikke kan paaberaabe sig denne lovgivning med henblik paa at modsaette sig import af et gode, som lovligt er blevet bragt paa markedet i en anden medlemsstat af rettighedshaveren selv eller med hans samtykke ( 17 ).

16 . Paa baggrund af Domstolens praksis synes samtykket at vaere et vaesentligt kriterium for, om de rettigheder, indehaveren goer gaeldende, er konsumeret . Dette "viljesprincip" har Domstolen givet udtryk for i en raekke afgoerelser, der i den henseende er saerdeles klare .

17 . Saaledes har Domstolen i Merck-sagen, hvor patenthaveren selv havde bragt laegemidler i omsaetning i Italien, hvor der ikke kunne opnaas patent, og havde til hensigt at modsaette sig indfoersel af disse laegemidler til Nederlandene, anfoert :

"Det tilkommer ... patenthaveren under fuldt kendskab til omstaendighederne at fastsaette de vilkaar, hvorunder han vil markedsfoere sit produkt, herunder muligheden for at goere dette i en medlemsstat, hvor lovgivningen ikke hjemler patentbeskyttelse for det paagaeldende produkt . Dersom han beslutter sig hertil, maa han tillige acceptere konsekvenserne af sit valg, hvad angaar produktets frie bevaegelser inden for faellesmarkedet" ( 18 ).

18 . I Pharmon-dommen, hvor der var tale om, at en patenthaver paaberaabte sig sin ret til at modsaette sig import af produkter, som var fremstillet i en anden medlemsstat i henhold til en tvangslicens, udtalte Domstolen :

"... naar en medlemsstats kompetente myndigheder ... meddeler en tredjemand en tvangslicens og saaledes giver ham mulighed for at gennemfoere en produktion og en markedsfoering, som patenthaveren normalt kunne forbyde, kan denne ikke antages at have givet sit samtykke til tredjemandens handlinger . Ved en saadan foranstaltning fratages patenthaveren nemlig sin ret til frit at fastsaette vilkaarene for markedsfoeringen af sit produkt" ( 19 ).

19 . Det maa ogsaa understreges, at Domstolen har taget det standpunkt, at spoergsmaalet om, hvorvidt patenthaveren har oppebaaret licensafgifter i forbindelse med tvangslicensen, er uden betydning for hans ret til at nedlaegge forbud, idet Domstolen har udtalt, at

"de betingelser, som danner grundlaget for, at de kompetente myndigheder i eksportmedlemsstaten meddeler tvangslicens, er helt uden betydning for de i faellesskabsretten fastsatte, ovenfor naevnte graenser for anvendelse af importmedlemsstatens lovgivning" ( 20 ).

20 . Det fremgaar saaledes klart af Domstolens praksis, at

"det af rettighedshaveren meddelte samtykke er den noegle, som aabner porten til faellesmarkedet for patenterede produkter" ( 21 ).

21 . I oevrigt kan jeg ikke tilslutte mig den opfattelse, den forelaeggende ret synes at have af dommen i Musik-Vertrieb-sagen . I denne sag statuerede Domstolen, at ophavsretselskabet GEMA ikke kunne kraeve betaling af supplerende licensafgifter ved import til Forbundsrepublikken af grammofonplader hidroerende fra Det Forenede Kongerige . Men i modsaetning til, hvad den forelaeggende ret synes at antyde, var det ikke tvangslicensordningen i Det Forenede Kongerige eller rettere de maksimumslicensafgifter, der anvendtes i denne stat, som var udslaggivende for Domstolen ved konstateringen af, at indehaveren ikke kunne goere sin ret gaeldende . Efter at have henvist til konsumptionsprincippet anfoerte Domstolen nemlig, at

"hverken indehaveren af en ophavsret eller dennes licenshaver, eller et ophavsretsselskab, som handler i indehaverens eller licenshaverens navn, (( kan )) under henvisning til den eneret, som ophavsretten giver ... hindre eller begraense indfoersel af lydbaerere, der paa lovlig maade er bragt paa markedet i en anden medlemsstat af indehaveren selv eller med dennes samtykke" ( 22 ).

Domstolen praeciserede, at

"ingen bestemmelse i en national lovgivning kan berettige en virksomhed, som varetager ophavsrettigheder ... til at opkraeve en afgift for varer importeret fra en anden medlemsstat, hvor de er bragt i omsaetning af ophavsrettens indehaver eller med dennes samtykke" ( 23 ).

Det er netop denne betragtning, der forekommer mig at vaere vaesentlig, og som klart er til hinder for, at der kan antages at foreligge konsumption af rettigheder i det foreliggende tilfaelde .

22 . Desuden bemaerkes, at den omstaendighed, at man lovligt har kunnet bringe lydbaererne paa markedet i Danmark i henhold til dansk lovgivning i sig selv ikke har nogen betydning for rettighedshaverens mulighed for at goere sin ret gaeldende . Domstolen har i Centrafarm-dommen udtalt, at

"en saadan hindring for den frie bevaegelighed kan vaere berettiget med henblik paa beskyttelse af den industrielle ejendomsret, naar denne beskyttelse paaberaabes over for et produkt hidroerende fra en medlemsstat, hvor det ikke kan patenteres, og hvor det er blevet fremstillet af tredjemaend uden patentindehaverens samtykke" ( 24 ).

23 . Der er ingen grund til at sondre mellem, om produktet ikke kan beskyttes, eller om det ikke laengere kan beskyttes . Det ville endog vaere paradoksalt, hvis den frie adgang til at udnytte vaerket, som skyldes, at beskyttelsesperioden i eksportstaten er udloebet, skulle have "alvorligere" foelger for rettighedshaveren i indfoerselsstaten end den frie tilgaengelighed, som altid ville foreligge, hvis retten slet ikke var beskyttet . I begge tilfaelde er problemet det samme . Det er i henhold til eksportstatens ret lovligt at bringe produktet i omsaetning uden rettighedshaverens samtykke . I begge tilfaelde maa loesningen vaere den samme, da indehaverens ret ikke kan vaere konsumeret i importstaten, naar der ikke er sket en udnyttelse af de omtvistede goder fra rettighedshaverens side .

24 . Ganske vist kan enhedsmarkedets krav tages til indtaegt for den opfattelse, sagsoegte i hovedsagen har gjort gaeldende, nemlig at et produkt, som lovligt er blevet bragt paa markedet i én medlemsstat, af den grund maa anses for at vaere omfattet af reglerne om frie varebevaegelser . Men med denne argumentation tages der slet ikke hensyn til, at der findes industrielle og kommercielle ejendomsrettigheder, som er beskyttet i henhold til artikel 36 .

25 . Den loesning, som jeg vil foreslaa Domstolen at forkaste, ville faktisk foere til en harmonisering af beskyttelsesperioden paa grundlag af den korteste beskyttelsesperiode inden for Faellesskabet . En saadan loesning ville allerede i princippet forekomme mig angribelig derved, at der ikke tages hensyn til medlemsstaternes kompetence paa dette omraade, og at man opgiver beskyttelsen af de i artikel 36 omhandlede rettigheder, og den ville desuden paa dette omraade kunne udgoere en alvorlig fare for den kunstneriske virksomhed inden for Faellesskabet, som udgoer en vaesentlig dimension af det kulturens Europa, som alle oensker at fremme .

26 . En sidste bemaerkning med hensyn til det tilfaelde, hvor den beskyttelsesperiode, der er fastsat i national lovgivning, forekommer at vaere diskriminerende eller bestemt til at indfoere en skjult begraensning af samhandelen . Den beskyttelsesperiode paa 25 aar, som nu er fastsat i Urheberrechtsgesetz af 9 . september 1965, er faktisk kortere end den, der tidligere var gaeldende ( 50 aar fra ophavsmandens doed ( 25 )), selv om perioden foerst regnes fra lovens ikrafttraeden . Jeg mener derfor ligesom Kommissionen, at der ikke er holdepunkter for at antage, at de omhandlede nationale bestemmelser udgoer en skjult begraensning .

27 . Jeg skal derfor foreslaa, at det kendes for ret, at EOEF-Traktatens artikler 30-36 ikke er til hinder for, at indehaveren af en ret til fremsstilling af eksemplarer og spredning af et musikvaerk goer sin eneret i henhold til national lovgivning gaeldende med hensyn til lydbaerere, som hverken af ham selv eller med hans samtykke er blevet bragt i omsaetning i en medlemsstat, hvor dette var tilladt som foelge af, at beskyttelsesperioden var udloebet .

(*) Originalsprog : fransk .

( 1 ) De forenede sager 55 og 57/80, Musik-Vertrieb membran mod GEMA, dom af 20 . januar 1981, Sml . s . 147, praemis 8 .

( 2 ) Ibid ., praemis 9 .

( 3 ) Sag 78/70, dom af 8 . juni 1971, Sml . 1971, s . 125, praemis 11 .

( 4 ) Sag 262/81, dom af 6 . oktober 1982, Sml . s . 3381, praemis 10 .

( 5 ) De forenede sager 55 og 57/80, jfr . ovenfor, praemis 12 .

( 6 ) Ibid ., praemis 13 .

( 7 ) Sag 144/81, dom af 14 . september 1982, Sml . s . 2853, praemis 14, min fremhaevelse .

( 8 ) Se navnlig dommene i sag 262/81, Coditel II, jfr . ovenfor, og i sag 62/79, Coditel I, dom af 18 . marts 1980, Sml . s . 881 .

( 9 ) Sag 144/81, jfr . ovenfor, praemis 18 .

( 10 ) Forenede sager 56 og 58/64, Grundig, dom af 13 . juli 1966, Sml . 1965-68, s . 245, og sag 24/67, Parke Davis, dom af 29 . februar 1968, Sml . 1965-68, s . 457 .

( 11 ) Sag 78/70, Deutsche Grammophon, jfr . ovenfor, sag 15/74, Centrafarm mod Sterling Drug, dom af 31 . oktober 1974, Sml . s . 1147, sag 16/74, Centrafarm mod Winthrop, dom af 31 . oktober 1974, Sml . s . 1183 .

( 12 ) Sag 78/70, jfr . ovenfor .

( 13 ) Sag 78/70, jfr . ovenfor, isaer s . 138 .

( 14 ) Sag 19/84, dom af 9 . juli 1985, Sml . s . 2281, praemis 26, min fremhaevelse .

( 15 ) Sag 262/81, jfr . ovenfor, praemis 11, min fremhaevelse; se ogsaa sag 62/79, jfr . ovenfor, praemis 12 .

( 16 ) Det bemaerkes, at der her kun er tale om lydbaereren som vare og ikke som middel til fremfoerelse af vaerket, jfr . med hensyn til "retten til mekanisk gengivelse", som vedroerer det sidstnaevnte aspekt af grammofonpladen, navnlig dommen i sag 402/85, Basset, af 9 . april 1987, Sml . s . 1747; se specielt vedroerende sondringen mellem grammofonpladen som vare og grammofonpladen som middel til fremfoerelse M . A . Hermitte i kommentaren til Basset-dommen, Clunet 1988, s . 535 ff .

( 17 ) Se bl.a . sag 78/70, Deutsche Grammophon, jfr . ovenfor, praemis 13, sag 119/75, Terrapin, dom af 22 . juni 1976, Sml . s . 1039, praemis 6, de forenede sager 55 og 57/80, Musik-Vertrieb, jfr . ovenfor, praemis 15, sag 187/80, Merck, dom af 14 . juli 1981, Sml . s . 2063, praemis 12, og sag 19/84, Pharmon, jfr . ovenfor, praemis 22 .

( 18 ) Sag 187/80, jfr . ovenfor, praemis 11 .

( 19 ) Sag 19/84, jfr . ovenfor, praemis 25, min fremhaevelse .

( 20 ) Ibid ., praemis 29 .

( 21 ) Generaladvokat Mancinis forslag til afgoerelse i sag 19/84, jfr . ovenfor, s . 2288 .

( 22 ) De forenede sager 55 og 57/80, jfr . ovenfor, praemis 15, min fremhaevelse .

( 23 ) Ibid ., praemis 18, min fremhaevelse .

( 24 ) Sag 15/74, jfr . ovenfor, praemis 11, min fremhaevelse .

( 25 ) Artikel 29 i LUG ( Gesetz betreffend das Urheberrecht an Werken der Literatur und der Tonkunst ) af 19 . juni 1901, RGBl ., s . 1227, som affattet ved aendringsloven af 13 . december 1934, RGBl . II, s . 1359 . Desuden bestemmer artikel 14 i den internationale konvention om beskyttelse af udoevende kunstnere, fremstillere af fonogrammer samt radio - og fjernsynsforetagender af 26 . oktober 1961, at beskyttelsesperioden ikke maa vaere under tyve aar .