Forslag til afgørelse fra generaladvokat Van Gerven fremsat den 2. maj 1990. - WEDDEL & CO BV MOD KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER. - IMPORTLICENSER FOR OKSEKOED. - SAG 354/87.



Samling af Afgørelser 1990 side I-03847



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hoeje Domstol .

1 . Det annullationssoegsmaal, jeg her skal tage stilling til, vedroerer en kommissionsforordning om fordelingen af importlicenser mellem interesserede virksomheder . Det drejer sig om forordning ( EOEF ) nr . 2806/87 ( 1 ), naermere betegnet om forordningens artikel 1, stk . 2, der lyder saaledes :

"Saafremt en ansoegning overstiger den maengde paa 4 617 tons, der blev stillet til raadighed ved forordning ( EOEF ) nr . 2539/87, tages der kun hensyn til den inden for denne maengde ."

Retlig baggrund

2 . Grundforordningen for oksekoed er Raadets forordning ( EOEF ) nr . 805/68 ( 2 ).

Med virkning fra 1 . januar 1980 aabnede Faellesskabet i overensstemmelse med sine GATT-forpligtelser et aarligt faellesskabstoldkontingent for oksekoed af hoej kvalitet, fersk, koelet eller frosset, henhoerende under pos . 02.01 A II a ) og 02.01 A II b ) i Den Faelles Toldtarif . Inden for rammerne af dette kontingent fastsaettes tolden i henhold til Den Faelles Toldtarif til 20 %.

Dette toldkontingent aabnedes for foerste gang ved Raadets forordning ( EOEF ) nr . 2957/79 ( 3 ) og, for saa vidt angaar den foreliggende sag, ved Raadets forordning ( EOEF ) nr . 3928/86 ( 4 ). Artikel 2 i Raadets forordning nr . 2957/79 ( saavel som den samme artikel i de de foelgende aar udstedte forordninger ) bestemmer, at gennemfoerelsesbestemmelserne fastsaettes efter fremgangsmaaden i artikel 27 i grundforordningen ( herefter benaevnt "forvaltningskomitéproceduren "). Ifoelge anden betragtning til forordningen boer det "isaer sikres, at alle interesserede parter i Faellesskabet har lige og stadig adgang til dette kontingent ".

Gennemfoerelsesbestemmelserne fastsattes for foerste gang i Kommissionens forordning nr . 2972/79 ( 5 ) og herefter for hvert aar umiddelbart efter aabningen af toldkontingentet . For saa vidt angaar det for sagen relevante aar, 1987, findes gennemfoerelsesbestemmelserne i Kommissionens forordning ( EOEF ) nr . 3985/86, som jeg senere skal vende tilbage til ( punkt 6 ). Disse aarlige forordninger indeholdt hvert aar en fordeling af det samlede toldkontingent og fastsatte yderligere visse regler vedroerende aegthedscertifikater som attestation for koedpartiernes oprindelse .

3 . Andre gennemfoerelsesbestemmelser blev imidlertid fastsat efter forvaltningskomitéproceduren . Det gaelder saaledes Kommissionens forordning ( EOEF ) nr . 2377/80 ( 6 ), som blev udstedt med hjemmel i saavel Raadets grundforordning ( navnlig artiklerne 13 og 14 ) ( 7 ) som Raadets forordning nr . 2957/79 om aabning af faellesskabstoldkontingentet ( 8 ). Forordning nr . 2377/80 indeholder - for en raekke forskellige ordninger for oksekoed, herunder den her omhandlede ordning - almindelige bestemmelser for ansoegning om og udstedelse af import - og eksportlicenser . Artikel 12 og artikel 15 er af afgoerende betydning i denne sag . Sagsoegeren har nemlig gjort gaeldende, at den under punkt 1 naevnte bestemmelse i den anfaegtede forordning er i strid med forordning nr . 2377/80 .

Som det fremgaar af sagen, er artiklerne 12 og 15 blevet aendret adskillige gange paa en maade, der paavirker fortolkningen af den paagaeldende EF-lovgivning, nemlig en gang i 1983, ved forordning ( EOEF ) nr . 3578/82 ( 9 ), og en gang med virkning fra 1 . januar 1988 ved forordning ( EOEF ) nr . 3434/87 ( 10 ).

For overskuelighedens skyld skal jeg herefter gengive de tre forskellige affattelser af saavel artikel 12 som artikel 15 .

4 . Artikel 12, stk . 1, litra a ), i den oprindelige affattelse, det vil sige med virkning fra 1 . oktober 1980 til udgangen af 1982, loed saaledes :

"Adgang til den saerlige importordning, der omhandles i artikel 1, stk . 1, litra d ), i forordning ( EOEF ) nr . 2972/79, er betinget af, at

a ) licensansoegningen eller licensansoegningerne, der indgives af én og samme person, omfatter en samlet maengde svarende til mindst 5 tons koed, i varens vaegt, og hoejst 10% af den maengde, der er fastsat i overensstemmelse med artikel 7 i forordning ( EOEF ) nr . 2972/79 for den paagaeldende ordning og for det kvartal, hvori licensansoegningen indgives ."

For perioden fra 1 . januar 1983 til udgangen af 1987, det vil sige i den for sagen relevante periode, var bestemmelsen affattet saaledes :

"...

a ) licensansoegningen eller licensansoegningerne, der indgives af en og samme person, omfatter en samlet maengde svarende til mindst 5 t koed i varens vaegt, for den paagaeldende ordning og for den maaned, hvor licensansoegningen eller licensansoegningerne indgives ".

Den vigtigste aendring ( overgangen fra kvartals - til maanedsberegning forekommer ikke relevant ) er ophaevelsen af saetningen "og hoejst 10% af den maengde, der er fastsat i overensstemmelse med artikel 7 i forordning ( EOEF ) nr . 2972/79", det vil sige hoejst 10% af den maengde "Hilton beef", for hvilken der blev tildelt et kontingent for det paagaeldende aar ( 11 ). Grunden til denne aendring angives i praeamblen til forordning nr . 3578/82, hvori det anfoertes : "Ud fra erfaringerne med forvaltningen af de paagaeldende kontingenter vil en mere smidig forvaltningsmetode vaere oenskelig, saa ordningen kan anvendes bedst muligt" ( 12 ).

Med virkning fra 1 . januar 1988 var bestemmelsen endelig affattet saaledes ( 13 ):

"... omfatter en samlet maengde svarende til mindst 5 tons koed i varens vaegt og hoejst den disponible maengde for den paagaeldende ordning og for det kvartal ( 14 ), hvor licensansoegningen eller licensansoegningerne indgives ".

Der er saaledes igen tale om et maksimum, der dog afviger fra det foregaaende; mens det indtil 1982 androg 10% af den disponible maengde, andrager det med virkning fra 1988 hele den disponible maengde ( eller 100 %).

5 . Med virkning fra 1 . oktober 1980 var artikel 15, stk . 6, litra a ), affattet saaledes :

"De maengder, der er ansoegt om i henhold til artikel 9-12 ( 15 ), kan nedsaettes med en fastsat procentsats ."

For saa vidt angaar den her omhandlede saerlige importordning, gjaldt nedenstaaende litra d ), der med virkning fra 1 . januar 1983 var indfoejet i artikel 15, stk . 6 :

"Kommissionen afgoer, i hvilket omfang den kan imoedekomme de i artikel 12 omhandlede ansoegninger . Hvis de maengder, der er indgivet licensansoegninger om, overstiger de disponible maengder, fastsaetter Kommissionen en ensartet procent for nedsaettelse af de maengder, der er ansoegt om . Hvis den samlede maengde, der er indgivet ansoegninger om, er under den disponible maengde, fastsaetter Kommissionen den resterende maengde ."

Med henblik paa retsforhandlingerne er det af afgoerende betydning, at Kommissionen som retsanordnende myndighed i ovennaevnte artikel 15, stk . 6, har tillagt sig selv en kompetence til - som daglig administrator - at fastsaette en ( hensigtsmaessig ) ensartet procentsats med henblik paa en eventuel nedsaettelse af de maengder, der er ansoegt om . Den aendring, der traadte i kraft den 1 . januar 1983, har, som det ses, ikke aendret denne kompetenceregel . Den senere aendring, der traadte i kraft den 1 . januar 1988, har heller ikke medfoert nogen aendring heraf ( 16 ).

Den konkrete ordning vedroerende licensansoegninger for 1987

6 . Ved forordning nr . 3928/86 ( 17 ) aabnede Raadet et aarligt faellesskabstoldkontingent for 1987 paa en samlet maengde af 29 800 tons ( artikel 1 ) for oksekoed af hoej kvalitet, fersk, koelet eller frosset, henhoerende under pos . 02.01 A II a ) og b ).

Ved forordning nr . 3985/86 ( 18 ) fastsatte Kommissionen en uge senere gennemfoerelsesbestemmelser for ovennaevnte forordning, som ligeledes traadte i kraft den 1 . januar 1987 . Det praeciseres blandt andet i denne forordning, at det samlede importkontingent paa 29 800 tons oksekoed omfatter 10 000 tons af det saakaldte "Hilton beef" ( 19 ). Yderligere bestemmer forordningens artikel 7, at indgivelse af licensansoegninger og udstedelse af importlicenser for koed skal ske i henhold til artikel 12 og 15 i forordning nr . 2377/80; disse to artikler er delvis gengivet ovenfor under punkt 4 og 5 .

Kommissionens forordning ( EOEF ) nr . 519/87 ( 20 ) vedroerende "Hilton beef" blev offentliggjort i EF-Tidende den 21 . februar 1987 . I sidste betragtning til forordningen anfoeres, at de ansoegninger, der er indgivet, langt overstiger de maengder, der er disponible, og

"under hensyn til dette og for at sikre en ligelig fordeling af de disponible maengder boer de maengder, der er ansoegt om, nedsaettes forholdsmaessigt ( 21 )".

Nedsaettelsen blev fastsat saaledes i forordningens artikel 1 : 3,343% af de maengder, der er ansoegt om, imoedekommes .

Det er ubestridt, at de saaledes udstedte importlicenser ikke blev udnyttet fuldt ud, saaledes at der bestod et "overskud" af importmuligheder . Til afhjaelpning heraf aabnede Kommissionen en ny "ansoegningsmulighed" for "Hilton beef" ved at udstede forordning ( EOEF ) nr . 2539/87 af 24 . august 1987 ( 22 ). Forordningen gav mulighed for, i loebet af de foerste dage af september 1987, at indgive licensansoegninger for en samlet maengde paa 4 617 tons oksekoed med oprindelse i og fra USA og Canada .

Ved den anfaegtede forordning nr . 2806/87 af 18 . september 1987 besluttede Kommissionen igen at nedsaette de maengder, der var ansoegt om, i den udvidede periode for indgivelse af ansoegninger, da disse ogsaa paa det paagaeldende tidspunkt overskred de disponible maengder . Denne "anfaegtede" forordning kan, med hensyn til dens funktion, sammenlignes med forordning nr . 519/87 af 20 . februar 1987 ( 23 ), hvorved Kommissionen traf afgoerelse om udstedelse af importlicenser for de foerste 10 000 disponible tons, for hvilke der kunne indgives licensansoegninger i februar 1987 .

Den omtvistede forordning

7 . Sagen vedroerer saaledes den maade, hvorpaa Kommissionen afviklede tillaegsperioden paa ti dage for indgivelse af licensansoegninger i september 1987 . I artikel 1, stk . 1, fastsatte Kommissionen den procentsats, hvormed de indgivne ansoegninger kunne imoedekommes, til 0,2425% af den maengde, der var ansoegt om .

Den omtvistede bestemmelse er den ovenfor under punkt 1 citerede artikel 1, stk . 2, hvoraf det fremgaar, at der kun tages hensyn til en ansoegning, der overstiger den samlede disponible maengde paa 4 617 tons, inden for denne maengde . Det betyder konkret, at de af sagsoegeren indgivne ansoegninger, som vedroerte 80 000 plus 240 000 tons, altsaa i alt 320 000 tons, kun kunne tages i betragtning op til 4 617 tons, saaledes at sagsoegeren fik tildelt en maengde svarende til 0,2425% af 4 617 tons, altsaa lidt mere end 11 tons .

Retstvisten

8 . Sagsoegeren har - stoettet af den nederlandske regering - anfoert, at den under punkt 6 omtalte omtvistede forordning nr . 2806/87 var udstedt uden den noedvendige kompetence og utilstraekkeligt begrundet, ligesom den ikke - som kraevet - havde vaeret til genstand for et samraad med Forvaltningskomitéen og indebar en tilsidesaettelse af ligheds - og retssikkerhedsprincipperne, idet forordningen ikke opfyldte betingelserne i forordning nr . 2377/80, herunder navnlig de i artikel 12 fastsatte .

Ifoelge Kommissionens opfattelse er artikel 1, stk . 2, i den anfaegtede forordning blot en logisk foelge af de i henhold til de almindelige regler allerede fastsatte principper .

Ubestridte faktiske omstaendigheder

9 . Den 11 . september 1987, dagen efter udloebet af den ( anden ) ansoegningsperiode, meddelte Produktschap voor Vee en Vlees ( herefter benaevnt "Produktschap ") Kommissionen pr . telex det samlede antal ansoegninger i Nederlandene; der var tale om i alt 1 033 970 tons, der klart var langt mere end den samlede maengde paa 4 617, der var tildelt hele Faellesskabet . Som allerede naevnt havde Weddel ansoegt om 80 000 plus 240 000, i alt 320 000 tons, det vil sige omkring en tredjedel af den samlede nederlandske maengde .

Ved telex af 15 . september 1987 meddelte Kommissionen foelgende : "Selv om der ikke siden 1982 har vaeret nogen specifik oevre graense i henhold til denne ordning, fremgaar det af de foreliggende omstaendigheder samt af ordlyden af forordning nr . 2539/87 ( 24 ), at en licensansoegning under ingen omstaendigheder kan overstige den maengde paa 4 617 tons, der var disponibel i begyndelsen af indevaerende maaned ". Produktschap gav herefter udtryk for sin overraskelse over denne telexmeddelelse, der efter Produktschap' s opfattelse var i strid med Kommissionens tidligere udtalelser, blandt andet under moedet den 11 . september 1987 i Forvaltningskomitéen for Oksekoed . Yderligere haevdede Produktschap, at selv om Kommissionens opfattelse var korrekt, "kraevede den saaledes af Kommissionen skabte situation" under alle omstaendigheder "en for de beroerte virksomheder praktisk og rimelig loesning ". "De beroerte virksomheder burde i det mindste have mulighed for at indgive licensansoegninger for de maengder, for hvilke der den 10 . september var indgivet ansoegninger og stillet sikkerhed i overensstemmelse med Kommissionens gaeldende fortolkning ".

Kommissionen imoedekom ikke Produktschap' s anmodning og udstedte den 18 . september forordning nr . 2806/87, hvorefter de indgivne ansoegninger kun ville blive taget i betragtning op til 4 617 tons .

Omstridte faktiske omstaendigheder

10 . Navnlig i relation til argumenterne vedroerende tilsidesaettelsen af retssikkerhedsprincippet eller den retsstridige tilbagevirkende gyldighed, er parterne uenige om, hvad der blev sagt under moedet den 11 . september i Forvaltningskomitéen for Oksekoed vedroerende spoergsmaalet om, hvorvidt der kunne indgives ansoegninger om en stoerre maengde end den maengde, der ifoelge det oplyste skulle fordeles .

Ifoelge sagsoegeren stoettede Produktschap sin opfattelse paa det forhold, at der efter ophaevelsen af et saetningsled i artikel 12 i forordning nr . 2377/80 ikke laengere bestod nogen oevre graense for ansoegningerne; i replikken har sagsoegeren imidlertid anfoert, at Produktschap her stoettede sig paa den praksis, der blev anvendt inden for rammerne af de oevrige landbrugsforordninger ( 25 ), og at Produktschap blev bestyrket i sin opfattelse af det, der skete under Forvaltningskomitéens moede den 11 . september . En repraesentant for Det Forenede Kongerige spurgte nemlig, om der kunne indgives ansoegninger, der oversteg den disponible maengde : Kommissionen besvarede ikke spoergsmaalet, men udtalte, at den maatte undersoege det naermere ( ifoelge moedereferatet ).

Kommissionen har heroverfor anfoert, at moedet den 11 . september under alle omstaendigheder fandt sted efter udloebet af den for indgivelse af ansoegninger fastsatte frist, at Kommissionen ikke under moedet oplyste, at det var muligt at indgive en ansoegning om en stoerre maengde end den disponible maengde, og at man under ingen omstaendigheder kunne tale om "komitéens mening", men derimod om et simpelt spoergsmaal fra et medlem, der oenskede en bestemt oplysning, og om et undvigende svar fra Kommissionens repraesentant, der ikke kunne binde Kommissionen .

I replikken har sagsoegeren ( som ikke selv deltog i moedet og altsaa alene er orienteret "von hoerensagen ") anfoert, at de af Kommissionen udfaerdigede referater over Forvaltningskomitéens moede er ukorrekte; ifoelge Produktschap skulle Kommissionen uden forbehold have svaret, at der var mulighed for at indgive ansoegninger om maengder, der oversteg den fastsatte oevre graense . Sagsoegeren har yderligere anfoert i replikken, at den nederlandske regering herefter rettede en kraftig protest mod, hvad den ansaa for en aendring af Kommissionens standpunkt ( 26 ).

Heroverfor har Kommissionen i duplikken gjort gaeldende, at den nederlandske repraesentant i Forvaltningskomitéen ikke har anfaegtet indholdet af moedereferaterne, og at de udtalelser, som Kommissionen eventuelt maatte have fremsat over for Produktschap efter den relevante periode paa ti dage, under ingen omstaendigheder kan paaberaabes af en individuel virksomhed over for Kommissionen .

Formaliteten

11 . Sagsoegte har paastaaet sagen afvist med den begrundelse, at den anfaegtede forordning ikke beroerer sagsoegeren umiddelbart og individuelt . Til stoette herfor har sagsoegeren henvist til tre domme, nemlig Moksel ( 27 ), Binderer ( 28 ) og Deutz ( 29 ).

Heroverfor har sagsoegeren paastaaet sagen realitetsbehandlet under henvisning til Domstolens domme i sagerne International Fruit Company ( 30 ) og Usines coopératives de déshydratation du Vexin ( 31 ).

12 . Det fremgaar af Domstolens praksis, at den foreliggende sag kan admitteres, saafremt den anfaegtede bestemmelse "ikke er en almengyldig bestemmelse efter Traktatens artikel 189, stk . 2, men derimod maa betragtes som en samling individuelle beslutninger, som Kommissionen ... har udstedt i form af en forordning, da hver af disse beslutninger beroerer de enkelte ansoegeres retsstilling" ( 32 ).

Hvornaar er en forordning i virkeligheden en samling individuelle beslutninger, saaledes at den kan anfaegtes af individuelle retssubjekter?

International Fruit-dommen blev afsagt i en sag med paastand om annullation af en forordning, hvorefter ansoegninger om importlicenser, der var indgivet inden for en bestemt kortere frist, kun kunne imoedekommes med op til 80% af en referencemaengde . Sagsoegeren havde indgivet ansoegninger i den fastsatte periode . Sagen blev antaget til realitetsbehandling med foelgende begrundelse : "Antallet af ansoegninger, som den naevnte forordning kunne vedroere, stod altsaa fast, da den blev udstedt", og "ingen nye ansoegninger kunne komme til" ( 33 ).

For at sagen kan antages til realitetsbehandling, er det, efter min opfattelse, af afgoerende betydning, om den anfaegtede forordnings anvendelsesomraade paa forhaand er fastlagt, idet alene forordninger, som har retsvirkninger over for en lukket kreds af retssubjekter, kan anfaegtes individuelt af den enkelte . I denne forbindelse er det hverken stoerrelsen af den beroerte personkreds eller muligheden for "at fastlaegge antallet eller endog identiteten af de retssubjekter, som paa et givet tidspunkt vil blive beroert af en retsakt" ( 34 ), som er afgoerende . Det er derimod det forhold, at den anfaegtede forordning, da den blev vedtaget, havde til formaal at regulere retsstillingen for en snaevert afgraenset personkreds ( 35 ).

I sagerne Moksel og Usines coopératives de déshydratation du Vexin havde den anfaegtede forordning retsvirkninger for en aaben personkreds, idet der nemlig i de to sager var tale om indfoerelsen af en suspensionsperiode, der gik helt op til selve datoen for forordningen ( 36 ). Behandlingen af et ukendt antal - der heller ikke ville kunne fastlaegges - ansoegninger, som uden den anfaegtede forordning endnu kunne vaere indgivet, blev saaledes paavirket i retlig henseende .

I Binderer-dommen blev sagen afvist, selv om sagsoegeren og to andre virksomheder var de eneste, der importerede saadanne vintyper med oprindelse i to klart definerede tredjelande, og derfor led et tab som foelge af den anfaegtede forordning . Som begrundelse for afvisningen anfoerte Domstolen, at "den anfaegtede bestemmelse i den omtvistede forordning indeholder et forbud mod, at samtlige de erhvervsdrivende, som allerede importerer eller paataenker at importere bestemte vine fra tredjelande til Faellesskabet, ved oversaettelse anvender forskellige betegnelser" ( 37 ).

I den foreliggende sag blev den anfaegtede forordning vedtaget den 18 . september 1987 og offentliggjort i EF-Tidende den 19 . september 1987 . Kommissionen bestemte heri, hvad der skulle ske med ansoegninger, der var indgivet mellem den 1 . og 10 . september 1987 . Den kreds af ansoegere, der blev beroert af forordningen, var saaledes klart afgraenset, idet personkredsen ikke fra tidspunktet for forordningens vedtagelse kunne udvides . Ansoegerne blev foelgelig umiddelbart og individuelt beroert af den anfaegtede forordning, der lige saa godt kan anses for en samling eller en raekke af individuelle beslutninger . Med andre ord kan sagen realitetsbehandles .

Anbringender vedroerende kompetence, begrundelse og procedure

13 . Jeg skal behandle tre af de af sagsoegeren fremsatte anbringender under ét, det vil sige den manglende begrundelse, magtoverskridelse og tilsidesaettelse af en vaesentlig formforskrift, nemlig hoeringen af Forvaltningskomitéen, da disse tre anbringender efter min opfattelse er snaevert forbundet, og sagsoegeren i oevrigt ogsaa har behandlet dem under ét .

Ifoelge sagsoegeren er praeamblen til den anfaegtede forordning naesten identisk med praeamblen til den tilsvarende forordning, der var blevet vedtaget nogle maaneder tidligere, forordning nr . 519/87 ( 38 ), men i sammenligning med sidstnaevnte forordning fik artikel 1 i den anfaegtede forordning alvorlige konsekvenser ved tilfoejelsen af et nyt stykke om begraensning af de individuelle ansoegninger til den samlede disponible maengde . Den manglende begrundelse for dette tiltag udgoer en tilsidesaettelse af Traktatens artikel 190 .

Yderligere har Kommissionen ved tilfoejelsen af stk . 2, ifoelge sagsoegeren, gjort sig skyldig i magtoverskridelse, idet bestemmelsen ikke begraenses til den afgoerelse, Kommissionen var befoejet til at traeffe i henhold til artikel 15, stk . 6, litra d ), i forordning nr . 2377/80 ( 39 ); Kommissionen indfoerer nemlig i stk . 2 betingelser for ansoegningerne, som gaar ud over de i artikel 12 i forordning nr . 2377/80 fastsatte . Ved den anfaegtede forordning noejes Kommissionen saaledes ikke med at traeffe en afgoerelse vedroerende proceduren for indgivelse af licensansoegninger ( jf . artikel 2 i den ovenfor under punkt 6 naevnte forordning nr . 3928/86 ( 40 )), men misbruger derimod sin kompetence ved at udvide procedure - og gennemfoerelsesbestemmelserne med supplerende betingelser .

Endelig har sagsoegeren gjort gaeldende, at Kommissionen har tilsidesat en procedureregel og/eller en vaesentlig formforskrift, idet den ved aendringen af indholdet af forordning nr . 2377/80 ( 41 ), in casu artikel 12, var forpligtet til at hoere Forvaltningskomitéen, jf . grundforordningens artikel 27 ( 42 ). Sagsoegeren har her draget en modsaetningsslutning af det forhold, at proceduren i artikel 12 i forordning nr . 2377/80 blev forskriftsmaessigt aendret med virkning fra 1 . januar 1988 ved forordning nr . 3434/87 ( 43 ) efter hoering af Forvaltningskomitéen og med udtrykkelig angivelse af begrundelsen . Det viser endnu engang, at den anfaegtede bestemmelse i forordning nr . 2806/87 kraevede yderligere formelt grundlag, som imidlertid manglede . Den senere aendring, som foerst traadte i kraft den 1 . januar 1988, viste yderligere, at der ikke paa tidspunktet for den anfaegtede bestemmelses vedtagelse forelaa saerlig uopsaettelige omstaendigheder, som kunne begrunde en slags misbrug af den tillagte kompetence for i en noedsituation at fastsaette de noedvendige "undtagelsesbestemmelser ".

14 . Overfor disse tre anbringender har Kommissionen henvist til, hvad der i svarskriftet betegnes som "maksimumsreglens tilblivelseshistorie ". Ifoelge Kommissionen maa den anfaegtede bestemmelse, artikel 1, stk . 2, betragtes som en simpel uddybning og ikke som en aendring af ordningen i artiklerne 12 og 15 i Kommissionens forordning nr . 2377/80 ( 44 ). Det fremgaar af to forhold, nemlig dels af forordning nr . 2539/87, hvorefter den anden periode for indgivelse af licensansoegninger blev aabnet ( 45 ), dels af ordningen i sin helhed .

Med hensyn til ordlyden af forordning nr . 2539/87 bestemmer forordningens artikel 1, som indeholder "opfordringen" til at indgive ansoegninger, at licensansoegningerne kan indgives "for en samlet maengde paa 4 617 tons oksekoed" ( 46 ).

For saa vidt angaar ordningen som saadan, har Kommissionen anfoert, at ifoelge artikel 15, stk . 6, litra d ), i forordning nr . 2377/80 er en ansoegning om en maengde, der overstiger den for hele Faellesskabet disponible maengde, ikke blot en haabloes, men ogsaa en spekulativ handling . En saadan ansoegning foerer, ifoelge Kommissionen, netop til utilladelige resultater, der er uforenelige med markedsordningerne, nemlig for det foerste en forskelsbehandling af smaa virksomheder, som ikke kan stille den ( hoeje ) sikkerhed, som er en naturlig foelge af de for hoeje ansoegninger, og, for det andet, en omlaegning af samhandelen og derfor en urimelig fordeling mellem medlemsstaterne, hvis man i nogle medlemsstater tillader ansoegninger, der overstiger det fastsatte maksimum, men derimod ikke i andre . Kommissionen har herefter anfoert, at naar den blev stillet over for en praksis med indgivelse af urimeligt hoeje ansoegninger i visse medlemsstater, havde den intet andet valg end i forordning nr . 2806/87 at tilfoeje den anfaegtede bestemmelse som en logisk konsekvens af artikel 15, stk . 6, litra d ), samt af selve ordningen som saadan .

15 . Sagsoegeren har heroverfor anfoert, at Kommissionens ovenfor fremstillede standpunkt af foelgende grunde er uholdbart :

- Det forhold, at den samme ordning senere, med virkning fra 1 . januar 1988, blev vedtaget, men nu ifoelge "forvaltningskomitéproceduren", jf . grundforordningens artikel 27, beviser, at der ikke var tale om en "konsekvens" af en allerede bestaaende ordning; det er den ovenfor ( punkt 13 ) naevnte modsaetningsslutning .

- Henvisningen til artikel 15, stk . 6, litra d ), er irrelevant, idet denne bestemmelse, for den beroerte periode, netop blev lempet ved forordning nr . 3578/82 ( jf . punkt 4 ovenfor ), og kravet om et maksimum for den enkelte ansoegning blev ophaevet; Kommissionen havde herved kun mulighed for at foretage en forholdsmaessig nedsaettelse .

- En forholdsmaessig nedsaettelse er en generel nedsaettelse og kan stilles over for nedsaettelsen af individuelle ansoegninger, eksempelvis alle ansoegninger, som overstiger den samlede disponible maengde; sagsoegeren har her understreget forskellen mellem, paa den ene side, generelle forholdsmaessige nedsaettelser, som Kommissionen har kompetence til at foretage, og, paa den anden side, individuelle nedsaettelser, som falder uden for Kommissionens kompetence; sagsoegeren stoettes heri af den nederlandske regering .

Med hensyn til de utilstedelige resultater, som Kommissionen henviser til, der for det foerste bestaar i en forskelsbehandling af smaa virksomheder og, for det andet, i en omlaegning af samhandelen, har sagsoegeren anfoert foelgende : Frygten for, at mindre virksomheder forskelsbehandles, er ubegrundet, da den sikkerhed, der skal stilles for ansoegninger, der overstiger den disponible maengde, er forbundet med smaa omkostninger . Med hensyn til omlaegningen af samhandelen - et punkt, der efter min opfattelse snarere boer behandles under den senere gennemgang af lighedsprincippet - har sagsoegeren anfoert, at det er Kommissionens fortolkning, der foerer til en utilstedelig ulighed, nemlig mellem virksomheder, der, som den sagsoegende virksomhed, aabent og aerligt indgav en ansoegning for en maengde, der oversteg den disponible maengde, og de virksomheder, der, som f.eks . i Storbritannien - ifoelge sagsoegeren - via 299 straamaend indgav i alt 300 ansoegninger, der hver loed paa 4 617 tons .

Under den mundtlige forhandling har Kommissionen heroverfor anfoert, at den ukorrekte anvendelse af ansoegningsproceduren ved indgivelse af ansoegninger, der klart overstiger den disponible maengde, lettere kan konstateres og imoedegaas end det misbrug, der bestaar i at indgive et stoerre antal ansoegninger gennem straamaend . Det tilkommer Kommissionen, saa vidt det er muligt, at bekaempe den ukorrekte anvendelse af de fastsatte procedurer . Om visse former for ukorrekt anvendelse lettere eller hurtigere kan bekaempes, er et rent materielt spoergsmaal . Dette punkt vil igen blive behandlet under gennemgangen af sagsoegerens anbringende vedroerende lighedsprincippet .

16 . Min vurdering af kompetencespoergsmaalet falder sammen med min vurdering af spoergsmaalet, om den anfaegtede bestemmelse skulle vaere udtrykkeligt begrundet, og om der herved skete en tilsidesaettelse af sagsoegerens berettigede forventning . Besvarelsen af disse tre spoergsmaal afhaenger efter min opfattelse af besvarelsen af foelgende spoergsmaal : Kunne Kommissionen i den anfaegtede bestemmelse paa et tidspunkt, da alle ansoegningerne allerede var indgivet, praecisere, at der kun ville blive taget hensyn til hver enkelt ansoegning op til den samlede disponible maengde paa 4 617 tons?

Jeg har anvendt verbet "praecisere" for at antyde, at der faktisk maa vaere tale om en bekraeftelse af en selvfoelgelighed . Hvis Kommissionen gik herudover, er problemstillingen en anden .

Saafremt Domstolen finder, at begraensningen af ansoegningerne til den disponible maengde var en logisk og direkte foelge af formaalet med eller opbygningen af hele ansoegningsordningen, kunne det sagsoegende selskab ikke med foeje vaere af den opfattelse, at dets ansoegning ville blive taget i betragtning ud over den samlede disponible maengde . Den faellesskabsretlige grundsaetning om den berettigede forventning beskytter mod uforudsete aendringer af retsstillingen, men ikke mod en fejlagtig vurdering af en klar retsstilling . Vurderingen af den konkrete retsstilling er i oevrigt ikke blot et rent subjektivt spoergsmaal, idet det kun er den forventning, som med rimelighed kan bestaa hos et retssubjekt, der er beskyttet . Hertil kommer, at forventningen, saafremt den i oevrigt er berettiget, i den foreliggende sag blev fremkaldt af en erklaering, hvis indhold er blevet anfaegtet, som er i modstrid med de behoerigt udfaerdigede referater af Forvaltningskomitéens moede, og som en bestemt tjenestemand fra Kommissionen telefonisk ( 47 ) meddelte andre personer end sagsoegeren, hvilket udgoer lige saa mange grunde til, at den saaledes fremkaldte forventning ikke kan goeres gaeldende over for Kommissionen .

17 . Jeg skal nu tage stilling til besvarelsen af det netop rejste spoergsmaal . Udgangspunktet er formaalet med ordningen med ansoegninger og nedsaettelse af ansoegningerne, det vil sige fordelingen af den disponible maengde mellem de beroerte virksomheder, saafremt kontingentet overskrides . Dette formaal fremgaar af den ovenfor under punkt 2 citerede anden betragtning til Raadets forordning nr . 2957/79 (" det boer isaer sikres, at alle interesserede parter i Faellesskabet har lige ... adgang til dette kontingent ").

I denne sammenhaeng mener jeg, at en virksomhed, der indgiver en ansoegning om en maengde, der er flere gange stoerre end den samlede disponible maengde for hele Faellesskabet, ikke handler i god tro, eller i det mindste ikke foretager en handling, som kan danne grundlag for et retmaessigt krav ( 48 ). Det eneste formaal med at indgive ansoegninger ud over den disponible maengde er, til egen fordel, at bringe Kommissionens efterfoelgende forholdsmaessige nedsaettelse af de enkelte ansoegninger ud af balance . Hvis en saadan praksis var tilladt, ville en ansoegning om en maengde af en stoerrelsesorden paa tusinde gange den disponible maengde f.eks . vaere tilstraekkelig til at sikre sig naesten hele den disponible maengde, saafremt de oevrige ansoegere udviser "normal" adfaerd . Sagsoegeren har selv anfoert, at omkostningerne i forbindelse med bankgaranti eller anden sikkerhedsstillelse ikke er til hinder for en saadan adfaerd ( jf . punkt 14 ovenfor ). Alle andre "normale" ansoegninger ville i saa fald kun i meget ringe omfang blive imoedekommet . Den logiske reaktion paa en saadan praksis maatte saa vaere, at de skuffede "normale" ansoegere naeste gang vil foelge i sagsoegerens fodspor . Hele ordningen ville saaledes udvikle sig til et rent pokerspil og bryde totalt sammen . Disse betragtninger viser efter min opfattelse, at det er en naturlig foelge heraf, at der kun tages hensyn til de individuelle ansoegninger op til den samlede disponible maengde for herefter at nedsaette de maengder, der er ansoegt om, og at sagsoegeren ikke med rimelighed kunne forvente, at faellesskabsmyndighederne ville handle anderledes .

Paa grundlag af processkrifterne er der efter min opfattelse kun en enkelt grund til at saette spoergsmaalstegn ved ovennaevnte opfattelse . Det drejer sig om sagsoegerens argument, hvorefter det i henhold til andre forordninger og ordninger under den faelles landbrugspolitik var almindeligt og tilladt at "overdrive" eller indgive ansoegninger ud over de disponible maengder . I besvarelse af et skriftligt spoergsmaal fra Domstolen har sagsoegeren imidlertid ikke kunnet anfoere konkrete eksempler fra andre sektorer til stoette for dette argument . Jeg maa herefter fastslaa, at det ikke er paavist, at Kommissionen med den anfaegtede bestemmelse har gjort andet end at uddybe, hvad der allerede var indlysende . Den havde helt klart kompetence til at handle saaledes uden anden begrundelse end den, der fremgaar af selve sagens natur, og uden at hoere Forvaltningskomitéen .

Jeg skal her tilfoeje foelgende : Jeg mener ikke, at det kan udledes af ophaevelsen i 1982 af den oevre graense paa 10% af den disponible maengde ( jf . punkt 4 ovenfor ), at den indebar en ophaevelse af den - indlysende - graense paa 100 %. Denne ophaevelse af den ikke saerlig hoeje oevre graense paa 10% havde til formaal at modvirke den konstaterede mangel paa ansoegninger . Hermed havde Kommissionen paa ingen maade til hensigt fuldstaendigt at nedbryde licensordningen . Efter min opfattelse er de argumenter, der stoettes paa manglende kompetence, utilstraekkelig begrundelse, tilsidesaettelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning og den manglende hoering af Forvaltningskomitéen uholdbare .

Lighedsprincippet

18 . Sagsoegeren har anfoert, at saafremt den anfaegtede bestemmelse kendes gyldig, bestaar der en uberettiget forskelsbehandling mellem, paa den ene side, de virksomheder, der som sagsoegeren i én medlemsstat har indgivet én ansoegning, der overstiger den disponible maengde, som herefter er "beskaaret" op til den oevre graense paa 4 617 tons, og, paa den anden side, de virksomheder, der i, f.eks . tolv, forskellige medlemsstater har indgivet én ansoegning paa maksimum og saaledes kan faa tildelt op til tolv gange saa meget .

Heroverfor har Kommissionen anfoert, at man siden aendringen af artikel 15, stk . 2, litra b ), i forordning nr . 2377/80 ( 49 ) ved forordning nr . 3578/82 ( 50 ) ikke laengere sammenlaegger de forskellige ansoegninger indgivet af samme virksomhed i forskellige medlemsstater; sammenholdt med maksimumsreglen efter den anfaegtede forordning, kan en saadan ordning, medgiver Kommissionen, foere til forskelsbehandling . Kommissionen har tilfoejet, at der dog ikke i praksis - i form af omlaegning af samhandelen, som Forvaltningskomitéen har haft kendskab til - har vaeret tegn paa, at der foreligger et virkelig alvorligt problem . Paa den anden side er der ikke tvivl om, at den i oevrigt har truffet foranstaltninger paa Forvaltningskomitéens anmodning . Den har generaliseret denne udtalelse paa foelgende maade : "Kommissionen mener, at den ikke er forpligtet til umiddelbart at fastsaette nye regler, hver gang der bestaar risiko for, at en markedsordning ikke fungerer efter hensigten ."

For det andet har muligheden for forskelsbehandling, ifoelge Kommissionen, vaeret uden betydning for sagsoegeren, da denne ikke indgav ansoegninger i andre medlemsstater og derfor ikke anvendte den bestaaende mulighed . Kommissionen har her henvist til Domstolens domme i sagerne Cargill mod ONIC ( 51 ) og Welding ( 52 ), som Kommissionen har sammenfattet saaledes : "En erhvervsdrivende kan ikke paaberaabe sig forskelsbehandling, hvis han kunne have undgaaet den ved at anvende de lovlige muligheder, der stod ham aabne ."

19 . I replikken har sagsoegeren - efter min opfattelse paa overbevisende maade - paavist, at den som andet led i anbringendet naevnte praksis vedroerende lighedsprincippet ikke er relevant . I de paagaeldende sager drejede det sig om ulighed mellem to muligheder, som sagsoegerne kunne vaelge imellem paa det tidspunkt, da de skulle traeffe en afgoerelse . I den foreliggende sag bestod der imidlertid paa det tidspunkt, da Kommissionen underrettede Produktschap om sin fortolkning, og paa det tidspunkt, da den udstedte den anfaegtede forordning, ikke laengere nogen mulighed for sagsoegeren eller for dennes konkurrenter til at indgive ansoegninger i andre medlemsstater . Der er derfor ifoelge sagsoegeren tale om en ny "forskelsbehandling", eller i det mindste om en forskel fremkaldt af selve de omtvistede regler .

20 . Besvarelsen af spoergsmaalet, om den anfaegtede del af forordningen indebaerer en forskelsbehandling, der er uforenelig med faellesskabsretten, afhaenger af spoergsmaalet om, hvorvidt sagsoegerens adfaerd kan danne grundlag for et krav om ligebehandling . Efter min opfattelse kan sagsoegeren ikke gives medhold paa dette punkt . Sammenligningen mellem den aabenhed, hvormed sagsoegeren har omgaaet ordningen med ansoegning om og tildeling af licenser, og den naermest gedulgte handlemaade, selskabet tillaegger visse virksomheder i andre medlemsstater, er i sig selv problematisk . Der kan nemlig ikke stilles krav om ligebehandling af den, som aabent omgaar formaalet med en faellesskabsretlig ordning, og den, der eventuelt ogsaa omgaar ordningen paa en gedulgt maade, der vanskeligere kan konstateres eller sanktioneres . Det forhold, at sidstnaevnte form for omgaaelse eller misbrug eventuelt ikke - eller ikke saa hurtigt - kan konstateres eller sanktioneres eller maa betegnes som et mere alvorligt misbrug, giver ikke paa nogen maade det sagsoegende selskab ret til at kraeve, at den af selskabet begaaede omgaaelse accepteres .

Tilsidesaettelse af retssikkerheden/retsstridig tilbagevirkende gyldighed

21 . Ifoelge sagsoegeren og den nederlandske regering kunne Kommissionens fortolkning ikke klart udledes af reglerne, saaledes som de gjaldt de foerste ti dage af september maaned, og derfor kunne medlemsstaten, det organ ( Produktschap ), der skulle gennemfoere dem, eller de beroerte virksomheder ikke have kendskab hertil . Denne fortolkning blev foerst meddelt Produktschap efter udloebet af den i forordning nr . 2539/87 ( 53 ) fastsatte frist . Kommissionen har heroverfor anfoert, at naar henses til "placeringen" af den anfaegtede bestemmelse i den samlede ordning, kan der ikke vaere tale om tilsidesaettelse af retssikkerheden . Da hverken Forvaltningskomitéen eller Kommissionen havde godkendt den praksis, der bestod i at indgive ansoegninger for maengder ud over den disponible maengde, var der ingen grund til at tro, at saadanne ansoegninger ville have stoerre vaegt end ansoegninger om den maksimale disponible maengde . Kommissionens synspunkt gaar saaledes ud paa at haevde, at der ikke bestod nogen berettiget forventning, hvorfor denne da heller ikke kunne tilsidesaettes .

Jeg skal her henvise til, hvad jeg allerede har sagt ovenfor ( punkt 17 hhv . 20 ) vedroerende argumentet om, at en saadan praksis foelges inden for rammerne af andre landbrugsforordninger, og vedroerende virkningen af sagsoegerens adfaerd for ordningen . Det foelger heraf, at der hverken skete nogen tilsidesaettelse af retssikkerheden eller af forbudet mod tilbagevirkende gyldighed, idet Kommissionens indgreb i sig selv maatte betragtes som en naturlig reaktion .

Sammenfatning

22 . Jeg skal herefter sammenfattende foreslaa, at Domstolen statuerer, at sagsoegeren intet har anfoert, der kan rejse tvivl om gyldigheden af artikel 1 i Kommissionens forordning ( EOEF ) nr . 2806/87, hvorfor sagsoegte boer frifindes og sagsoegeren tilpligtes at betale sagens omkostninger .

(*) Originalsprog : nederlandsk .

( 1 ) Forordning af 18.9.1987 om udstedelse af importlicenser for fersk, koelet eller frosset oksekoed af hoej kvalitet ( EFT L 268, s . 59 ).

( 2 ) Forordning af 27.6.1968 om den faelles markedsordning for oksekoed ( EFT 1968 I, s . 179 ).

( 3 ) Forordning af 20.12.1979 om aabning af et faellesskabstoldkontingent for oksekoed af hoej kvalitet, fersk, koelet eller frosset, henhoerende under pos . 02.01 A II a ) og 02.01 A II b ) i Den Faelles Toldtarif ( EFT L 336, s . 5 ).

( 4 ) Forordning af 16.12.1986 om aabning af et faellesskabstoldkontingent for oksekoed af hoej kvalitet, fersk, koelet eller frosset, henhoerende under pos . 02.01 A II a ) og 02.01 A II b ) i Den Faelles Toldtarif ( 1987 ) ( EFT L 365, s . 2 ).

( 5 ) Forordning af 21.12.1979 om gennemfoerelsesbestemmelser for de importordninger vedroerende oksekoed, der er fastsat i forordning ( EOEF ) nr . 2957/79 og ( EOEF ) nr . 2958/79 ( EFT L 336, s . 37 ).

( 6 ) Forordning af 4.9.1980 om saerlige gennemfoerelsesbestemmelser for ordningen med import - og eksportlicenser for oksekoed ( EFT L 241, s . 5 ).

( 7 ) Jf . fodnote 2 .

( 8 ) Jf . fodnote 3 .

( 9 ) Forordning af 23.12.1982 om tredje aendring af forordning ( EOEF ) nr . 263/81 om gennemfoerelsesbestemmelser for de importordninger vedroerende oksekoed, der er fastsat i forordning ( EOEF ) nr . 217/81 og ( EOEF ) nr . 218/81, samt om sjette aendring af forordning ( EOEF ) nr . 2377/80 ( EFT L 373, s . 59 ).

( 10 ) Forordning af 17.11.1987 om aendring af forordning ( EOEF ) nr . 2973/79 og ( EOEF ) nr . 2377/80, for saa vidt angaar visse import - og eksportordninger for oksekoed ( EFT L 327, s . 7 ).

( 11 ) Forordningens artikel 7 henviste til samme forordnings artikel 1, stk . 1, litra d ), som fastsatte kontingentet for "Hilton beef" inden for rammerne af det samlede kontingent for 1980 . For saa vidt angaar det i sagen relevante aar, 1987, henviste artikel 7 i Kommissionens forordning ( EOEF ) nr . 3985/86 ligeledes til forordningens artikel 1, stk . 1, litra d ).

( 12 ) I begyndelsen af 1980' erne var de maengder, der ansoegtes om, tilsyneladende utilstraekkelige - dette punkt er ikke bestridt - saaledes at kontingenterne ikke blev udnyttet fuldt ud .

( 13 ) Siden forordning nr . 3434/87, jf . fodnote 10 .

( 14 ) Man er aabenbart igen gaaet over til kvartalsberegning .

( 15 ) Artikel 12 vedroerte den saerlige importordning i forordning nr . 2972/79 .

( 16 ) Alene den sidste saetning i artikel 15, stk . 6, litra d ), er blevet aendret med virkning fra 1.1.1988; den vedroerer det tilfaelde, hvor de maengder, der ansoeges om, er mindre end den disponible maengde; det foreliggende problem vedroerer de maengder, der er stoerre end den disponible maengde .

( 17 ) Jf . fodnote 4 .

( 18 ) Forordning af 23.12.1986 om gennemfoerelsesbestemmelser for de importordninger vedroerende oksekoed, der er fastsat i Raadets forordning ( EOEF ) nr . 3927/86 og ( EOEF ) nr . 3928/86 ( EFT L 370, s . 37 ).

( 19 ) Med hensyn til den officielle definition henvises til artikel 1, stk . 1, litra d ); saavel Weddel som den nederlandske regering anvender betegnelsen "Hilton beef ".

( 20 ) Forordning af 20.2.1987 om udstedelse af importlicenser for fersk, koelet eller frosset oksekoed af hoej kvalitet ( EFT L 52, s . 12 ).

( 21 ) I den nederlandske version anvendes ordet "procentueel"; paa de andre otte sprog anvendes ordet "forholdsmaessigt ".

( 22 ) Forordning af 24.8.1987 om de maengder oksekoed af hoej kvalitet, der kan indfoeres fra USA og Canada inden for rammerne af ordningen efter forordning nr . 3928/86 ( EFT L 241, s . 6 ).

( 23 ) Jf . fodnote 20 .

( 24 ) Som det fremgaar af sagen, henviste Kommissionen herved til nedenstaaende understregede passus i forordningens artikel 1, hvorefter der indfoertes en ny ansoegningsperiode ( jf . punkt 6 ovenfor ): "Licensansoegninger kan i loebet af de foerste ti dage af september maaned ... indgives i overensstemmelse med artikel 12 ... for en samlet maengde paa 4 617 tons oksekoed med oprindelse i og fra USA og Canada ."

( 25 ) For yderligere detaljer vedroerende dette spoergsmaal henvises til punkt 17 nedenfor .

( 26 ) Protestskrivelse af 30.9.1987, fremlagt paa Domstolens anmodning .

( 27 ) Dom af 25.3.1982, Moksel mod Kommissionen ( sag 45/81, Sml . s . 1129 ).

( 28 ) Dom af 29.1.1985, Binderer mod Kommissionen ( sag 147/83, Sml . s . 257 ).

( 29 ) Dom af 24.2.1987, Deutz mod Raadet ( sag 26/86, Sml . s . 941 ).

( 30 ) Dom af 13.5.1971 ( sagerne 41/70-44/70, Sml . s . 83 ).

( 31 ) Dom af 21.11.1989, Usines coopératives de déshydratation du Vexin m.fl . mod Kommissionen ( sag C-244/88, Sml . s . 3811 ).

( 32 ) International Fruit-dommen, praemis 21 . Se i samme retning allerede dommen af 14.12.1962, Confédération nationale mod Raadet ( sag 16/62 og 17/62, Sml . 1954-1964, s . 359 ) og navnlig generaladvokat Lagrange' s forslag til afgoerelse, s . 364, hvori han paa s . 367 taler paa en "kollektiv beslutning", som i virkeligheden svarer til en "raekke individuelle beslutninger ".

( 33 ) Praemis 17 og 18 .

( 34 ) Deutz-dommen, praemis 8 .

( 35 ) Jf . Usines coopératives de déshydratation du Vexin-dommen, praemis 10 .

( 36 ) Dette punkt fremhaeves i praemis 12 i Usines coopératives de déshydratation du Vexin-dommen og naevnes ligeledes klart som begrundelse for afvisningen i praemis 16 og 17 i Moksel-dommen .

( 37 ) Praemis 13 ( min fremhaevelse ).

( 38 ) Jf . fodnote 20 .

( 39 ) Jf . fodnote 6 .

( 40 ) Jf . fodnote 4 .

( 41 ) Jf . fodnote 6 .

( 42 ) Jf . fodnote 2 .

( 43 ) Jf . fodnote 10 .

( 44 ) Jf . fodnote 6 .

( 45 ) Jf . fodnote 22 .

( 46 ) Jf . ovennaevnte passus i fodnote 24 .

( 47 ) I Domstolens dom af 16.11.1983, Thyssen mod Kommissionen ( sag 188/82, Sml . s . 3721 ) udtalte Domstolen i praemis 11 vedroerende et argument, der blev stoettet paa en direkte kontakt mellem Kommissionens tjenestemaend og sagsoegeren :

"Ligeledes maa anbringendet vedroerende et paastaaet loefte afgivet af Kommissionens tjenestemaend forkastes, fordi ingen tjenestemand gyldigt kan forpligte sig til ikke at anvende faellesskabsretten . Der kan saaledes ikke skabes nogen berettiget forventning paa grundlag af et saadant loefte, dersom det skulle vaere afgivet ."

( 48 ) For saa vidt angaar kravet om god tro hos den person, som paaberaaber sig princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, kan der allerede henvises til Domstolens dom af 22.3.1961, SNUPAT mod Den Hoeje Myndighed ( sag 42/59 og 49/59, Sml . 1954-1964, s . 247 ).

( 49 ) Jf . fodnote 6 .

( 50 ) Jf . fodnote 9 .

( 51 ) Dom af 29.9.1977 ( sag 27/77, Sml . s . 1535, praemis 19 ).

( 52 ) Dom af 30.11.1978 ( sag 87/78, Sml . s . 2457, praemis 8 ).

( 53 ) Jf . fodnote 22 .