RETTENS DOM (Appelafdelingen)

26. november 2008

Sag T-284/07 P

Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked

(Varemærker og Design) (KHIM)

mod

Adelaida López Teruel

»Appel – personalesag – tjenestemænd – formaliteten – invaliditet – ansøgning om nedsættelse af invaliditetsudvalg – ansættelsesmyndighedens bundne kompetence«

Angående: Appel af dom afsagt af Retten for EU-personalesager (Første Afdeling) den 22. maj 2007, López Teruel mod KHIM (sag F-97/06, endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser), med påstand om ophævelse af denne dom.

Udfald: Appellen forkastes. Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) betaler sagens omkostninger.

Sammendrag

1. Appel – formaliteten – vurdering i forhold til den konkrete sagsgenstand – part, der helt eller delvis ikke får medhold ved Personaleretten

(Statutten for Domstolen, bilag I, art. 9)

2. Appel – anbringender – Retten i Første Instans’ prøvelse af Personalerettens fastsættelse af søgsmålets genstand

[Rettens procesreglement, art. 44, stk. 1, litra c)]

3. Appel – anbringender – fejlagtig vurdering af de faktiske omstændigheder – afvisning – Retten i Første Instans' prøvelse af vurderingen af beviserne – udelukket, medmindre disse er gengivet urigtigt

(Statutten for Domstolen, bilag I, art. 11, stk. 1)

4. Tjenestemænd – invaliditet – iværksættelse af invaliditetsproceduren –

(Tjenestemandsvedtægten, art. 78, stk. 1; bilag VIII, art. 13, stk. 1)

5. Appel – anbringender – anbringende først fremsat under appellen – afvisning

(Statutten for Domstolen, bilag I, art. 11, stk. 1)

6. Tjenestemænd – invaliditet – iværksættelse af invaliditetsproceduren – betingelser – iværksættelse på den pågældendes anmodning – kompetence tilkommende administrationen

(Tjenestemandsvedtægten, art. 78, stk. 1, bilag VIII, art. 13, stk. 1)

1. Eftersom betingelserne for realitetsbehandling af appeller som fastsat i artikel 9, andet punktum, i bilag I i statutten for Domstolen alene skal vurderes i forhold til den konkrete sags genstand, kan en part iværksætte appel af en dom afsagt af Personaleretten, som er baseret på principper, der er fastsat i en anden dom, der er blevet definitiv, også selv om Personaleretten i den appellerede dom har behandlet tilsvarende retlige spørgsmål. Den omstændighed, at Personaleretten i præmisserne i en dom, som er blevet endelig, tiltræder et anbringende, er ikke til hinder for, at en appellant, hvis appel realitetsbehandles, i en anden tvist bestrider den vurdering, som Personaleretten har anlagt vedrørende et tilsvarende anbringende som det, der er behandlet i den dom, der er blevet endelig.

Det fremgår desuden af artikel 9, andet punktum, i bilag I til statutten for Domstolen, at enhver part, der helt eller delvis ikke har fået medhold, kan indbringe en appel ved Personaleretten.

(jf. præmis 23-26)

Henvisning til: Domstolen, 5. oktober 2000, forenede sager C-432/98 P og C-433/98 P, Rådet mod Chvatal m.fl., Sml. I, s. 8535, præmis 22 og 24; Personaleretten, 16. januar 2007, sag F-119/05, Gesner mod KHIM, endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser.

2. Fastsættelsen af stævningens genstand i en dom, som er afsagt af Personaleretten, udgør et retsspørgsmål, som kan undergives Retten i Første Instans’ prøvelse under en appel. Stævningen udgør herved et dokument, hvorved retssagen iværksættes, og hvori parterne er forpligtet til at angive søgsmålets genstand.

(jf. præmis 33 og 34)

Henvisning til: Domstolen, 8. november 2007, sag C-242/07 P, Belgien mod Kommissionen, Sml. I, s. 9757, præmis 41 ; Domstolen, 18. december 2007, sag C-135/06 P, Weißenfels mod Parlamentet, Sml. I, s. 12041, præmis 51-57.

3. Førsteinstansen, her Personaleretten, er alene kompetent til at fastslå de faktiske omstændigheder, bortset fra tilfælde, hvor disse konstateringers materielle unøjagtighed beror på de sagsakter, der er blevet fremlagt, og til at vurdere disse omstændigheder. Vurderingen af de faktiske omstændigheder udgør altså ikke, medmindre der er tale om en urigtig gengivelse af de beviser, der er fremlagt for Retten, et retsspørgsmål, der som sådan er undergivet Retten i Første Instans’ prøvelse som appelinstans. En sådan urigtig gengivelse skal fremgå klart af sagsakterne, uden at det skal være nødvendig at foretage en ny vurdering af de faktiske omstændigheder og beviserne.

(jf. præmis 46 og 47)

Henvisning til: Domstolen, 18. maj 2006, sag C-397/03 P, Archer Daniels Midland og Archer Daniels Midland Ingredients mod Kommissionen, Sml. I, s. 4429, præmis 85; Domstolen, 21. september 2006, sag C-167/04 P, JCB Service mod Kommissionen, Sml. I, s. 8935, præmis 107 og 108; Retten, 12. juli 2007, sag T-252/06 P, Beau mod Kommissionen, endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 45-47.

4. Personaleretten begår ikke en retlig fejl, når den baserer sig på vedtægtens artikel 78, stk. 1, og artikel 13, stk. 1, i vedtægtens bilag VIII ved vurderingen af lovligheden af en tjenestemands anmodning om at nedsætte et invaliditetsudvalg. Det fremgår nemlig af ordlyden af disse bestemmelser, at en tjenestemand, der endnu ikke er fyldt 65 år i det tidsrum, hvor han erhverver pensionsrettigheder, og som af invaliditetsudvalget er blevet anset for at være varigt og totalt invalid og derfor ude af stand til at varetage en stilling inden for sin stillingsgruppe, og som af den grund må opgive at gøre tjeneste ved Fællesskaberne, i den tid, han er utjenstdygtig, har ret til invalidepension. Det må af hensyn til udnyttelsen af denne rettighed, som først kan anerkendes efter en invaliditetsprocedure, fastslås, at denne ret for en sådan tjenestemand nødvendigvis indebærer en ret til at anmode ansættelsesmyndigheden om at iværksætte nævnte procedure.

(jf. præmis 65-67)

Henvisning til: Domstolen, 17. maj 1984, sag 12/83, Bähr mod Kommissionen, Sml. s. 2155, præmis 12 og 13; Retten, 26. februar 2003, sag T-59/01, Nardone mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A, s. 55, og II, s. 323, præmis 31 og 32.

5. Eftersom Retten i Første Instans’ kompetence under en appelsag alene omfatter vurderingen af den retslige afgørelse, der er truffet efter de fremsatte anbringender ved Personaleretten, kan et argument, som er fremsat i en appel, og som ikke er blevet påberåbt ved sagen for Personaleretten, ikke realitetsbehandles.

(jf. præmis 72 og 73)

Henvisning til: Domstolen, 1. juni 1994, sag C-136/92 P, Kommissionen mod Brazzelli Lualdi m.fl., Sml. I, s. 1981, præmis 59; Domstolen, 7. november 2002, forenede sager C-24/01 P og C-25/01 P, Glencore og Compagnie Continentale mod Kommissionen, Sml. I, s. 10119, præmis 62; Domstolen, 28. september 2006, sag C-104/05 P, El Corte Inglés mod KHIM og Pucci, endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 40.

6. Når ansættelsesmyndigheden behandler en anmodning fra en tjenestemand om at iværksætte en invaliditetsprocedure, skal den i henhold til vedtægtens artikel 78 som fastsat i artikel 13, stk. 1, i vedtægtens bilag VIII iværksætte nævnte procedure. Nævnte bestemmelser indrømmer nævnte myndighed en bunden kompetence, således at den skal iværksætte en invaliditetsprocedure, når den fastslår, at betingelserne i nævnte bestemmelser er opfyldt. En antagelse af, at nedsættelsen af invaliditetsudvalget for administrationen alene er en mulighed, vil stride mod nævnte bestemmelser, eftersom denne antagelse vil indebære, at den rettighed, som er indrømmet tjenestemænd ved nævnte bestemmelse, herved ikke kan udnyttes. Nævnte myndighed, som ikke er kompetent til at foretage vurderinger af lægelig karakter, kan derfor kun afslå en anmodning om nedsættelse af et invaliditetsudvalg, såfremt den råder over objektive og ubestridte elementer, som indebærer, at de nævnte grundbetingelser ikke er opfyldt.

Det er desuden ikke ulogisk at fastslå, at ansættelsesmyndigheden udøver en bunden kompetence vedrørende nedsættelse af invaliditetsudvalget, og samtidig anerkende, at der ved udøvelsen heraf kan indgå en vis vurdering. Nævnte myndighed kan nemlig efterprøve, om en af betingelserne for udøvelse af denne bundne kompetence ikke er opfyldt, uden herved at råde over noget skøn.

(jf. præmis 78-82)