ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
KENDELSE AFSAGT AF RETTENS PRÆSIDENT

17. oktober 2002

Sag T-215/02 R

Santiago Gómez-Reino

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Særlige rettergangsformer — tjenestemænd — formaliteten — bebyrdende retsakt«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-1019

Angående:

En begæring om foreløbige forholdsregler vedrørende for det første fremlæggelse af visse dokumenter, for det andet suspension af en række trufne afgørelser eller forbud mod at træffe nye afgørelser angående interne undersøgelser foretaget af Det Europæiske Kontor for Bekæmpelse af Svig (OLAF), og for det tredje iværksættelse af foranstaltninger i henhold til artikel 24 i vedtægten for tjenestemænd ved De Europæiske Fællesskaber.

Udfald:

Begæringen om foreløbige forholdsregler tages ikke til følge. Afgørelsen vedrørende sagens omkostninger udsættes.

Sammendrag

Foreløbige forholdsregler – begæring om, at det pålægges en institution at erklære, at der ikke foreligger nye omstændigheder, der kan berettige til genoptagelse af en discplinærsag – begæring, som ikke henhører under Rettens kompetence

Spørgsmålet, om hovedsagen kan antages til realitetsbehandling, skal i princippet ikke behandles under en sag om foreløbige forholdsregler, men skal udskydes til behandlingen af hovedsagen, medmindre det umiddelbart fremgår, at denne åbenbart må afvises. Såfremt der blev truffet afgørelse om realitetsbehandlingen allerede under sagen om de foreløbige forholdsregler, når en realitetsbehandling ikke er helt udelukket ud fra en umiddelbar betragtning, ville Rettens afgørelse vedrørende hovedsagen reelt foregribes. (jf. præmis 26) Henvisning til: Retten, 4. februar 1999, sag T-196/98 R, Peña Abizanda m.fl. mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 5, og II, s. 15, præmis 10 og den deri nævnte retspraksis; Retten, 12. oktober 2000, sag T-208/00 R, Barleycorn Mongolueo g Boixader Rivas mod Parlamentet og Rådet, Sml. Pers. IA, s. 209, og II, s. 941, præmis 13.

I henhold til artikel 104, stk. 2, skal en begæring om foreløbige forholdsregler angive de omstændigheder, der medfører uopsættelighed, og de faktiske og retlige grunde til, at den begærede foreløbige forholdsregel umiddelbart forekommer berettiget (fumus bonis juris). Disse betingelser er kumulative, således at en begæring om udsættelse ikke kan tages til følge, når en af betingelserne ikke er opfyldt. (jf. præmis 27) Henvisning til: Retten, 10. februar 1999, sag T-211/98 R, Willeme mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 15, og II, s. 57, præmis 18.
Formålet med en sag om foreløbige forholdsregler er ikke at sikre erstatning for et tab, men at sikre virkningen af dommen vedrørende sagens realitet. For at denne målsætning kan opfyldes, skal de begærede forholdsregler være uopsættelige, dvs. at det for at undgå et alvorligt og uopretteligt tab for sagsøgeren er nødvendigt at foreskrive dem og tillægge dem retsvirkninger før afgørelsen i hovedsagen. En afgørelse om omplacering af en tjenestemand, som tidligere gjorde tjeneste ved en delegation i et tredjeland, til Bruxelles, kan ikke medføre, at den pågældende lider tab af fagligt omdømme, eftersom den ikke er af disciplinær karakter. Såfremt det antages, at der forelå et sådant tab, ville en annullation som led i hovedsagen desuden gøre det muligt at erstatte dette på passende vis.

(jf. præmis 32 og 35)

Henvisningtil: Domstolen, 25. marts 1999, sag C-65/99 P(R), Willeme mod Kommissionen, Sml. I, s. 1857, præmis 62; Retten, 11. april 1995, sag T-82/95 R. Gómez de Enterria mod Parlamentet, Sml. Pers. IA, s. 297, præmis 21; Retten, 10. september 1999, sag T-173/99 R, Alkaim og Mazuel mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 155, og II, s. 811, præmis 25.
Formålet med en sag om foreløbige forholdsregler er ikke at sikre erstatning for et tab, men at sikre den fulde virkning af dommen i hovedsagen. For at denne målsætning kan opfyldes, skal de begærede forholdsregler være uopsættelige, dvs. at det for at undgå et alvorligt og uopretteligt tab for sagsøgeren er nødvendigt at foreskrive dem og tillægge dem retsvirkninger før afgørelsen i hovedsagen. Et tab, som består i, at gennemførelsen af en afgørelse om pålæggelse af en disciplinær sanktion om fjernelse fra tjenesten har indvirkning på tjenestemandens psykiske tilstand, er i princippet en uundgåelig og umiddelbar konsekvens af enhver afgørelse af denne type. Desuden vil en eventuel udsættelse af gennemførelsen af den omtvistede afgørelse ikke i højere grad kunne afhjælpe et ikke-økonomisk tab af denne karakter end en eventuel senere annulation af afgørelsen under behandlingen af hovedsagen.

(jf. præmis 50, 52 og 53)

Henvisningtil: Domstolen, 25. marts 1999, sag C-65/99 P(R), Willeme mod Kommissionen, Sml. I, s. 1857, præmis 60-62; Retten, 10. september 1999, sag T-173/99 R, Elkaïm og Mazuel mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 155, og II, s. 811, præmis 25; Retten, 9. august 2001, sag T-120/01 R, De Nicola mod EIB, Sml. Pers. IA, s. 171, og II, s. 783, præmis 43.
Sag T-155/02 R

WG International Handelsgesellschaft mbH m.fl.

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Særlige rettergangsformer — forordning (EF) nr. 560/2002 — spørgsmålet, om hovedsagen kan antages til realitetsbehandling«

Kendelse afsagt af Rettens præsident den 8. august 2002 II-3242

Sammendrag af kendelse

Annullationssøgsmål – fysiske eller juridiske personer – realitetsbehandling, når der ikke findes et retsmiddel for de nationale domstole, der gør det muligt at anfægte gyldigheden af den anfægtede retsakt – udelukket

Spørgsmålet, om hovedsagen kan antages til realitetsbehandling, bør som hovedregel ikke behandles under en sag om foreløbige forholdsregler, da afgørelsen i hovedsagen herved kan foregribes. Når det imidlertid gøres gældende, at begæringen om foreløbige forholdsregler udspringer af en hovedsag, som åbenbart må afvises, kan det være nødvendigt, at der fremlægges omstændigheder, som godtgør, at hovedsagen ud fra en umiddelbar betragtning alligevel kan antages til realitetsbehandling. (jf. præmis 18)

Selskaber, hvis virksomhed næsten udelukkende består i import til Fællesskabet af stålprodukter, der er omfattet af forordning nr. 560/2002 om indførelse af midlertidige beskyttelsesforanstaltninger mod importen af visse stålprodukter, er ikke individuelt berørt af nævnte forordning. Selv om denne forordning kunne berøre sagsøgernes økonomiske situation som følge af dens faktiske virkninger for deres markedsposition, er dette ikke et forhold, der i tilstrækkelig grad adskiller dem fra alle andre. Forordningen berører dem nemlig kun på grund af deres objektive status som erhvervsdrivende, der handler med stål mellem tredjelande og Det Europæiske Fællesskab, på samme måde som enhver anden erhvervsdrivende, der befinder sig i en identisk situation. I øvrigt er den omstændighed, at en retsakt kan have forskellige konkrete virkninger for de enkelte retssubjekter, ikke tilstrækkelig til at rejse tvivl om, at retsakten har karakter af en forordning, når det står fast, at retsakten anvendes på grundlag af en objektivt bestemt situation. (jf. præmis 30 og 31)

En opfattelse af bestemmelserne i henhold til artikel 230 EF om, hvornår sager kan antages til realitetsbehandling, hvorefter der skal være adgang til at anlægge et direkte annullationssøgsmål ved Fællesskabets retsinstanser, såfremt det efter en konkret undersøgelse fra Fællesskabets retsinstansers side af de nationale procesregler kan godtgøres, at disse regler ikke tillader en borger at anlægge en sag om gyldigheden af den anfægtede fællesskabsretsakt, er ikke holdbar. Et sådant system ville nemlig forudsætte, at Fællesskabets retsinstanser i hvert enkelt konkret tilfælde undersøger og fortolker den nationale procesret, hvilket går ud over den kompetence, de er tillagt med hensyn til kontrollen med fællesskabsretsakternes lovlighed. (jf. præmis 39)
KENDELSE AFSAGT AF RETTENS PRÆSIDENT

31. juli 2002

Sag T-191/02R

Giorgio Lebedef

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Særlige rettergangsformer — rammeaftale af 1974 mellem Kommissionen og de faglige organisationer og sammenslutninger — opsigelse — formaliteten — fumus boni juris«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-741

Angående:

Begæring om udsættelse af gennemførelsen af Kommissionens beslutning af 5. december 2001, hvorved den bl.a. opsagde rammeaftalen af 20. september 1974 om forholdet mellem Kommissionen og de faglige organisationer og sammenslutninger og vedtog »bestemmelser vedrørende niveauet for samråd, samrådsinstansen og samrådsprocedurerne«, som var indgået mellem Kommissionen og hovedparten af de faglige organisationer og sammenslutninger den 19. januar 2000.

Udfald:

Begæringen om foreløbige forholdsregler tages ikke til følge. Afgørelsen om sagens omkostninger udsættes.

Sammendrag

Spørgsmålet, om hovedsagen kan antages til realitetsbehandling, skal i princippet ikke behandles under en sag om foreløbige forholdsregler, men skal udskydes til behandlingen af hovedsagen, medmindre det umiddelbart fremgår, at denne åbenbart må afvises. Såfremt der træffedes afgørelse om realitetsbehandlingen allerede under sagen om de foreløbige forholdsregler, når en realitetsbehandling ikke er helt udelukket ud fra en umiddelbar betragtning, ville dette reelt foregribe Rettens afgørelse vedrørende hovedsagen. (jf. præmis 20) Henvisning til: Reden, 4. februar 1999, sag T-196/98, Peña Abizanda m.fl. mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 5, og II, s. 15, præmis 10 og den deri nævnte reispraksis; Reiten, 12 oktober 2000, sag T-208/00 R, Barleycorn Mongolue og Boixader Rivas mod Parlamentei og Rådet, Sml. Pers. IA, s. 209, og II, s. 941, præmis 13.

I henhold til procesreglementets artikel 104, stk. 2, skal en begæring om foreløbige forholdsregler angive de omstændigheder, der medfører uopsættelighed, og de faktiske og retlige grunde til, at den begærede foreløbige forholdsregel umiddelbart forekommer berettiget (fumus boni juris). Disse betingelser er kumulative, således at en begæring om udsættelse ikke kan tages til følge, når en af betingelserne ikke er opfyldt. (jf. præmis 21) Henvisning til: Retten, 10. februar 1999. sag T-211/98 R. Willeme mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 15, og II, s. 57. præmis 18.

Vedtægtens artikel 91, stk. 4, skal fortolkes således, at tjenestemanden skal sikres den videste foreløbige retsbeskyttelse. Heraf følger, at en begæring om foreløbige forholdsregler, der er fremsat i henhold hertil, kan indgives på et hvilket som helst tidspunkt under firemånedersfristen fra klagens indgivelse. (jf. præmis 57)
Spørgsmålet om, hvorvidt uopsættelighedsbetingelsen i forbindelse med en begæring om foreløbige forholdsregler er opfyldt, skal vurderes på baggrund af nødvendigheden af, at der træffes foreløbig afgørelse for at undgå, at den begærende part udsættes for et alvorligt og uopretteligt tab. Sidstnævnte skal dokumentere ikke at kunne afvente afgørelsen i hovedsagen uden at blive påført en sådan skade. Selv om det med henblik på at godtgøre, at der foreligger en alvorlig og uoprettelig skade, ikke er nødvendigt, at det godtgøres, at der er en absolut vished for, at skaden indtræder, idet det er tilstrækkeligt, at skaden kan forudsiges med en tilstrækkelig grad af sandsynlighed, skal sagsøgerne ikke desto mindre fortsat føre bevis for de faktiske omstændigheder, der skal begrunde, at der er udsigt til en sådan alvorlig og uoprettelig skade.

En skade af økonomisk art, som f.eks. tab af kundekreds, som består i manglende indtjening, kan ikke, bortset fra ganske usædvanlige tilfælde, betragtes som uoprettelig eller blot vanskeligt oprettelig, da der senere kan betales økonomisk erstatning herfor.

I henhold til disse principper ville en begæring om udsættelse kun være berettiget, hvis det fremgik, at sagsøgerne i mangel af en sådan foranstaltning ville blive udsat for en situation, der kunne bringe selve deres eksistens i fare eller uopretteligt ændre deres markedsandele.

(jf. præmis 28-31)
Det kan dog ikke udelukkes, at modtagere af en ulovlig støtte kan modsætte sig tilbagebetalingen under henvisning til ekstraordinære omstændigheder, der har kunnet skabe en berettiget forventning hos dem om, at støtten var lovlig.

Den kontrol, som Kommissionen i medfør af artikel 88 EF fører med statsstøtte, har sit grundlag i ufravigelige principper, hvorfor der hos støttemodtagerne principielt ikke kan bestå en berettiget forventning om, at den støtte, de har modtaget, er lovlig, medmindre den er blevet ydet under iagttagelse af den i nævnte traktatbestemmelse fastlagte procedure.

Spørgsmålet om, hvorvidt en begæring om foreløbige forholdsregler er uopsættelig, skal vurderes på grundlag af nødvendigheden af, at der træffes en foreløbig afgørelse for at undgå, at den begærende part udsættes for et alvorligt og uopretteligt tab. Den begærende part skal dokumentere ikke at kunne afvente afgørelsen i hovedsagen uden at blive påført et sådant tab.

Tabets truende nærhed skal ikke være godtgjort med absolut vished. Det er derimod tilstrækkeligt, navnlig når tabets indtræden afhænger af, at der foreligger en flerhed af faktorer, at det er forudseeligt med en tilstrækkelig grad af sandsynlighed. Den, der indgiver begæringen om udsættelse af gennemførelsen, skal ikke desto mindre fortsat føre bevis for de faktiske omstændigheder, der skal begrunde, at der er udsigt til en sådan alvorlig og uoprettelig skade.

(jf. præmis 85 og 86)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Passivitetssøgsmål - passivitetens ophør før sagens anlæg - afvisning

(Art. 232 EF og art. 233, stk. 1, EF)

Sammendrag

$$Et passivitetssøgsmål, der bliver indledt, efter at den sagsøgte institution har taget stilling i henhold til artikel 232 EF, skal afvises, eftersom passiviteten ikke længere foreligger. En dom, som i et sådant tilfælde fastslår, at institutionen har udvist passivitet, kan ikke give anledning til foranstaltninger til opfyldelse af dommen i henhold til artikel 233, stk. 1, EF.

( jf. præmis 28 og 29 )
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Annullationssøgsmål – akter, der kan være genstand for søgsmål – begreb – retsakter, der fremkalder bindende retsvirkninger – bedømmelse af disse virkninger ud fra retsaktens indhold – uformel skrivelse fra Kommissionen, hvorved den besvarer en medlemsstats uformelle initiativ – ikke omfattet

(Art. 230 EF)

Sammendrag

Den omstændighed, at der foreligger en skrivelse fra en fællesskabsinstitution som svar på en anmodning fra skrivelsens adressat, er ikke tilstrækkelig til at kvalificere skrivelsen som en beslutning som omhandlet i artikel 230 EF, der kan anfægtes ved et annullationssøgsmål. Desuden kan kun retsakter, der har bindende retsvirkninger, som kan berøre sagsøgerens interesser gennem en væsentlig ændring af hans retsstilling, gøres til genstand for et annullationssøgsmål i henhold til artikel 230 EF. Ved afgørelsen af, om en retsakt eller en beslutning har sådanne virkninger, skal der lægges vægt på indholdet.

Et svar fra Kommissionen på en skrivelse fra en medlemsstats myndigheder kan ikke fortolkes som værende en beslutning, når det af såvel formen og indholdet som af identiteten af disse skrivelsers ophavsmænd fremgår, at skrivelsen og svaret kun er udtryk for henholdsvis et uformelt initiativ fra de nævnte myndigheders side med henblik på efter en uofficiel fornyet undersøgelse at opnå en ændring af en kommissionsbeslutning, hvorved statsstøtte erklæres forenelig med fællesmarkedet, og et ligeledes uformelt svar på dette initiativ udarbejdet af de tjenestegrene i Kommissionen, som er kompetente med hensyn til statsstøtte.

(jf. præmis 42-45)
Ifølge artikel 104, stk. 2, i Rettens procesreglement skal en begæring om foreløbige forholdsregler angive de omstændigheder, der medfører uopsættelighed, og de faktiske og retlige grunde til, at den begærede forholdsregel umiddelbart forekommer berettiget. Disse betingelser er kumulative, således at en begæring om udsættelse af gennemførelsen ikke kan tages til følge, hvis en af dem ikke er opfyldt. Fællesskabets retsinstanser kan i givet fald tillige foretage en afvejning af de berørte interesser.

Selv om overholdelsen af en rimelig frist med hensyn til gennemførelsen af administrative procedurer er et almindelig fællesskabsretligt princip, som Fællesskabets retsinstanser skal beskytte, og denne ret er gentaget i artikel 41, stk. 1, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder som et led i retten til god forvaltning, er den blotte omstændighed, at en beslutning om iværksættelse af den formelle undersøgelsesprocedure i henhold til artikel 88, stk. 2, EF er vedtaget efter udløbet af en rimelig frist, ikke tilstrækkelig til at gøre en beslutning, som Kommissionen har truffet efter afslutningen af denne procedure, ulovlig.

Når Retten undersøger en begæring om udsættelse af gennemførelsen af en forpligtelse til at tilbagebetale en påstået statsstøtte, som blev pålagt ved en beslutning, der blev truffet i henhold til artikel 88, stk. 2, EF, og som fremkom efter en omstridt afbrydelse af den formelle undersøgelsesprocedure, der gik forud for beslutningens vedtagelse og forud for vedtagelsen af en anden beslutning, som denne er knyttet til, og hvis gennemførelse ligeledes er begæret udsat i forbindelse med en sag om foreløbige forholdsregler, kan den med henblik på en undersøgelse af begæringens uopsættelighed finde det hensigtsmæssigt at tage hensyn til den samlede situation, der for sagsøgeren følger af gennemførelsen af disse to beslutninger.

(jf. præmis 91)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Annullationssøgsmål - akter, der kan være genstand for søgsmål - begreb - akter, der fremkalder bindende retsvirkninger - skrivelse fra en kontorchef ved Kommissionen med fortolkning af forordningsbestemmelser - kontorchefens handling uden hjemmel i en retsregel, der tildeler ham beføjelse til at træffe beslutning - ikke omfattet

(Art. 230 EF, Rådets forordning nr. 1101/89)

Sammendrag

$$Realitetspåkendelse kan ikke finde sted af annullationssøgsmål, rejst af ejere af et motordrevet fartøj, for hvilket der er rejst krav om betaling af et særligt bidrag fastsat i forordning nr. 1101/89 - om strukturel sanering inden for indlandsskibsfarten - til prøvelse af en skrivelse fra chefen for den kompetente enhed ved Kommissionen, der meddeler skibsejerne en fortolkning af nævnte forordning i lyset af det konkrete tilfælde, som de har forelagt ham.

Der foreligger nemlig kun retsakter eller beslutninger, der kan gøres til genstand for et annullationssøgsmål i medfør af artikel 230 EF, når disse retsakter eller beslutninger har retligt bindende virkninger, som kan berøre sagsøgerens interesser gennem en væsentlig ændring af dennes retsstilling. Det er ikke tilfældet i forbindelse med den ovennævnte skrivelse, eftersom chefen for enheden ikke handlede på grundlag af en retsregel, der tildeler ham en beføjelse til at træffe beslutning, men alene gav sagsøgerne en ikke-bindende udtalelse. Herved er det ikke tilstrækkeligt, at der foreligger en skrivelse fra en fællesskabsinstitution som svar på en anmodning fra skrivelsens adressat, til at kvalificere skrivelsen som en beslutning som omhandlet i artikel 230 EF, der kan anfægtes ved et annullationssøgsmål.

( jf. præmis 23, 26 og 27 )
Sag T-288/02 R

Asian Institute of Technology (AIT)

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Særlige rettergangsformer — uopsættelighed — foreligger ikke«

Kendelse afsagt af Rettens præsident den 9. juli 2003 II-2887

Sammendrag af kendelse

Særlige rettergangsformer – udsættelse af gennemførelsen – foreløbige forholdsregler – betingelser – uopsættelighed – alvorligt og uopretteligt tab (Art. 242 EF og 243 EF, Rettens procesreglement, art. 104, stk. 2)

Spørgsmålet om, hvorvidt en begæring om foreløbige forholdsregler er uopsættelig i henhold til artikel 104, stk. 2 i Rettens procesreglement, skal vurderes på baggrund af nødvendigheden af, at der træffes en foreløbig afgørelse for at undgå, at den begærende part udsættes for et alvorligt og uopretteligt tab. Det er ikke tilstrækkeligt til, at kravene i denne bestemmelse er opfyldt, blot at påstå, at gennemførelsen af den retsakt, der begæres udsat, er umiddelbart forestående. Der skal tillige fremføres omstændigheder, som dels godtgør uopsætteligheden, dels beviser, at den part, der har fremsat begæringen, vil lide et alvorligt og uopretteligt tab, dersom begæringen ikke tages til følge.

Det forhold, at begæringen om foreløbige forholdsregler blev indgivet flere måneder efter, at hovedsagen blev anlagt, og det forhold, at omstændighederne i denne sag ikke har ændret sig siden indgivelsen af begæringen, peger i retning af, at det ikke er uopsætteligt, at der træffes bestemmelse om den begærede udsættelse.

(jf. præmis 14 og 15, 17)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Retspleje - intervention - betingelser for tilladelse - berettiget interesse i afgørelsen af retstvisten - tvist om annullation af en beslutning fra Kommissionen om overtrædelse af artikel 81, stk. 1, EF - tvisten begrænset til en annullation eller nedsættelse af bøder pålagt sagsøgeren - beslutning om at pålægge den, der begærer intervention, en bøde, kan ikke længere anfægtes - ingen berettiget interesse

(EF-statutten for Domstolen, art. 37, stk. 2, og art. 46, stk. 1)

Sammendrag

$$Begrebet berettiget interesse i afgørelsen af retstvisten som omhandlet i artikel 37, stk. 2, i statutten for Domstolen, som i medfør af artikel 46, stk. 1, i nævnte statut finder anvendelse på rettergangsmåden ved Retten, skal defineres i relation til selve genstanden for tvisten og forstås som en direkte og aktuel interesse i, hvorledes der træffes afgørelse om påstandene, og ikke som en interesse i forhold til de fremførte anbringender. »Afgørelse« af tvisten skal således forstås som den endelige dom, der ønskes afsagt af den ret, for hvilken sagen indbringes, og som vil fremgå af domskonklusionen. For at tage stilling til, om en begæring om intervention kan antages til realitetsbehandling, må det navnlig efterprøves, om intervenienten berøres direkte af den anfægtede retsakt, og om intervenientens interesse i sagens afgørelse er godtgjort. I denne forbindelse skal der sondres mellem de parter, der begærer intervention, og som godtgør at have en direkte interesse i afgørelsen vedrørende selve den retsakt, som påstås annulleret, og dem, som kun godtgør at have en indirekte interesse i tvistens afgørelse på grund af ligheder mellem deres egen situation og en af parternes.

En direkte og aktuel interesse foreligger ikke i relation til den, der begærer intervention, når genstanden i hovedsagen - idet Kommissionen har fundet, at flere virksomheder har overtrådt artikel 81, stk. 1, EF - kun vedrører en annullation eller væsentlig nedsættelse af den samlede bøde, der blev pålagt sagsøgeren, selv når sagsøgeren ved et søgsmål søger at anfægte den af Kommissionen foretagne vurdering vedrørende samarbejdet med den, der begærer intervention, under den administrative procedure. Da den beslutning, hvorved den, der begærer intervention, blev pålagt en bøde, ikke er en del af genstanden i hovedsagen, og i øvrigt hverken er blevet eller kan blive anfægtet under en retssag, ville en dom, der annullerer eller ændrer den beslutning, som sagsøgeren har bestridt, ikke på nogen måde ændre den beslutning, der blev taget i relation til den, der begærer intervention, og ville på grund af princippet ne bis in idem ikke give Kommissionen mulighed for at foretage en ny realitetsvurdering af overtrædelsens rigtighed.

( jf. præmis 26, 27, 32 og 34-36 )