Forslag til afgørelse fra generaladvokat Lenz fremsat den 14. januar 1987. - CENTRE PUBLIC D'AIDE SOCIALE DE COURCELLES MOD MARIE-CHRISTINE LEBON. - ANMODNING OM PRAEJUDICIEL AFGOERELSE INDGIVET AF COUR DE TRAVAIL, MONS. - ARBEJDSKRAFTENS FRIE BEVAEGELIGHED - BEGREBET ARBEJDSTAGER OG EFTERKOMMER, DER FORSOERGES - LIGESTILLING. - SAG 316/85.



Samling af Afgørelser 1987 side 02811



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hoeje Domstol .

A - Faktiske omstaendigheder

1 . I den sag, jeg skal tage stilling til i dag, som er indledt ved en forespoergsel fra cour du travail de Mons, oenskes der en afklaring af begreberne "arbejdstager" og "efterkommere i lige linje *... der forsoerges af ham", som er af stor betydning for arbejdskraftens frie bevaegelighed .

2 . Ifoelge artikel 7, stk . 2, i forordning nr . 1612/68 ( 1 ) "om arbejdskraftens frie bevaegelighed inden for Faellesskabet" nyder en arbejdstager, der er statsborger i en medlemsstat og beskaeftiget i en anden medlemsstat som bekendt "samme sociale *... fordele" som indenlandske arbejdstagere . Herunder falder ifoelge dommen i sag 249/83 ( 2 ) ogsaa den ydelse, der ifoelge den belgiske lov af 7 . august 1974 skal sikre det noedvendige til livets ophold (" minimex ").

3 . Desuden falder - ifoelge dommen i sag 94/84 ( 3 ) - ydelser til unge arbejdsloese ind under bestemmelsens anvendelsesomraade, for saa vidt der er tale om en vandrende arbejdstagers efterkommere i lige linje, som forsoerges af ham, altsaa personer, som i henhold til artikel 10 i forordning nr . 1612/68 har ret til at tage bopael hos en arbejdstager, der er statsborger i en medlemsstat og beskaeftiget paa en anden medlemsstats omraade .

4 . Forordning nr . 1251/70 ( 4 ) "om arbejdstageres ret til at blive boende paa en medlemsstats omraade efter at have haft beskaeftigelse dér", som ifoelge artikel 1 gaelder for en medlemsstats statsborgere, der har vaeret beskaeftiget som arbejdstagere paa en anden medlemsstats omraade, samt for deres familiemedlemmer som fastsat i artikel 10 i forordning nr . 1612/68, bestemmer i artikel 3, at en arbejdstagers familiemedlemmer, som omfattes af forordningens artikel 1, og som bor sammen med arbejdstageren paa en medlemsstats omraade, har ret til fortsat at blive boende dér, hvis arbejdstageren efter artikel 2 har erhvervet ret til at blive boende i denne medlemsstat . Den foreskriver desuden i artikel 7, at retten til ligebehandling som fastsat i forordning nr . 1612/68 ogsaa gaelder for personer, som omfattes af den foreliggende forordning .

5 . Efter disse indledende bemaerkninger skal jeg anfoere foelgende om de faktiske omstaendigheder i hovedsagen :

6 . Indstaevnte i hovedsagen er fransk statsborger og foedt den 1 . juli 1958 i Belgien . Hun er datter af en fransk vandrende arbejdstager, som har arbejdet i Belgien, har modtaget pension siden oktober 1977, og som bor i Courcelles ( Belgien ) - sandsynligvis paa grundlag af forordning nr . 1251/70 . Om hende vides det, at hun - efter at hun aabenbart indtil 1979 altid havde boet hos sine foraeldre - arbejdede i Frankrig fra 1979 til 1981, og at hun i februar 1982 vendte tilbage til Belgien . Dér boede hun aabenbart foerst i nogle uger igen hos sine foraeldre, fra maj maaned var hun i Namur ( hvor hun var tilmeldt som arbejdssoegende ), i december 1982 blev hun indlagt paa sygehuset dér, og fra januar til oktober 1983 blev hun - fra mandag til fredag - behandlet i en daginstitution i Liège ( saaledes at hun boede i et herberg for hjemloese i Liège og tilbragte weekenden hos sine foraeldre i Courcelles ).

7 . Siden maj 1982 har indstaevnte modtaget minimex-ydelser fra appellanten i hovedsagen i henhold til den naevnte belgiske lov af 7 . august 1974 . De bortfaldt fra november 1982, fordi indstaevnte ikke fremlagde bevis for, at hun var tilmeldt som arbejdssoegende, og heller ikke dokumenterede, at hun var arbejdssoegende ( som den naevnte belgiske lov tilsyneladende foreskriver ). I marts 1983 ansoegte indstaevnte paa ny om minimex-ydelser . Det blev afslaaet af Centre public d' aide sociale ( herefter benaevnt "CPAS ") i Courcelles med den begrundelse, at denne myndighed ikke havde kompetence, fordi indstaevnte boede i et herberg i Liège . Tribunal du Travail de Charleroi, som sagen blev indbragt for, fulgte imidlertid ikke afgoerelsen, men fastslog ved dom i marts 1984, at CPAS Courcelles havde stedlig kompetence, da indstaevnte havde opholdt sig i Liège paa grund af laegebehandlingen og havde sin saedvanlige bopael i Courcelles .

8 . Sagen blev herefter appelleret til cour du travail de Mons . I en dom af 18 . oktober 1985 fastslog denne ret, at det ikke var CPAS Courcelles, der havde kompetencen, men den tilsvarende myndighed i Liège, hvor indstaevnte havde sit saedvanlige opholdssted, da hun indgav ansoegningen . Da myndigheden i Courcelles ikke straks havde videresendt ansoegningen til Liège ( efter en kongelig belgisk anordning af oktober 1974 er et socialt udvalg, som anser sig for inkompetent, forpligtet til at videresende en ansoegning, der er forelagt det, inden tre dage ), rejser der sig nu ogsaa det spoergsmaal, om dette medfoerer en pligt til at betale erstatning . Herved er det afgoerende, om myndigheden i Liège skulle have udbetalt minimex-ydelser .

9 . Det kan kun antages, hvis den betingelse, der ifoelge national ret gaelder for andre medlemsstaters statsborgere, nemlig at de i hvert fald skal have haft bopael i Belgien i de sidste fem aar ( en betingelse, som ikke gaelder for belgiske statsborgere, og som indstaevnte i hovedsagen aabenbart ikke opfylder ), maa anses for uanvendelig i betragtning af det paabud om ligestilling, der eventuelt kan udledes af faellesskabsretten . I den forbindelse maa det afklares, om indstaevnte falder ind under anvendelsesomraadet for forordning nr . 1612/68 og forordning nr . 1251/70 som arbejdstager eller som efterkommer af en arbejdstager, der forsoerges af denne .

10 . Derfor blev sagen udsat ved den naevnte dom, og foelgende spoergsmaal blev forelagt Domstolen til praejudiciel afgoerelse i medfoer af EOEF-traktatens artikel 177 :

"1 ) Naar en statsborger i en EOEF-medlemsstat sammen med sin familie har bosat sig paa en anden medlemsstats omraade og bliver boende dér efter at have opnaaet pension, bevarer hans efterkommere, som boede sammen med ham, da retten til ligestilling i henhold til forordning nr . 1612/68, naar de er blevet myndige, ikke laengere forsoerges af ham og ikke har status som arbejdstagere?

2 ) I bekraeftende fald, bevarer de da denne ret, naar de ikke laengere bor hos den vandrende arbejdstager og er vendt tilbage til den stat, hvori de er statsborgere, og har haft selvstaendig bopael dér i en vis tid, enten i mere end et aar, eller i mere end to aar ( jfr . artikel 5 i forordning nr . 1251/70 )?

3 ) I benaegtende fald, foelger denne status som "familiemedlem, der forsoerges af arbejdstageren" da af faktiske forhold, der skal bedoemmes in concreto, eller foelger den af objektive omstaendigheder, der er uafhaengige af den paagaeldendes vilje, og som goer det noedvendigt, at han anmoder arbejdstageren om stoette?

4 ) Ligeledes i benaegtende fald, er det da tilstraekkeligt, for at en statsborger i en medlemsstat kan rejse ind i og bosaette sig paa en anden medlemsstats omraade under paaberaabelse af sin status som arbejdstager, at han henviser til sin vilje til og sit oenske om at opnaa denne status? Skal denne vilje give sig konkret udtryk i alvorligt og oprigtigt mente skridt til at skaffe sig et arbejde, eller er det noedvendigt, at han har et arbejdstilbud?"

11 . Den belgiske og den nederlandske regering samt Kommissionen har afgivet skriftlige indlaeg om de forelagte spoergsmaal . Desuden har Kommissionen og den tyske forbundsregering taget stilling under den mundtlige forhandling . Vedroerende det noejagtige indhold af disse indlaeg skal jeg henvise til retsmoederapporten .

B - Stillingtagen

1 . 12 . Den belgiske og den nederlandske regering har foreslaaet, at de rejste problemer behandles i en anden raekkefoelge, navnlig saaledes at det fjerde spoergsmaal soeges besvaret foerst . Dette er der gode grunde til at overveje, da det i grunden er naerliggende foerst at beskaeftige sig med det problem, om indstaevnte i hovedsagen selv har krav paa ligestilling, nemlig som arbejdstager .

13 . Da jeg imidlertid i alle tilfaelde vil komme ind paa alle de rejste spoergsmaal - navnlig fordi jeg ikke kan se, at de resultater, man kan naa til i forbindelse med det fjerde spoergsmaal, klart overfloediggoer en behandling af de andre problemer ( indstaevntes krav paa ligestilling som efterkommer af en tidligere vandrende arbejdstager ) - vil jeg i det foelgende undersoege de spoergsmaal, der er forelagt Domstolen, i den af den forelaeggende ret valgte raekkefoelge .

2 . 14 . Det foerste spoergsmaal kan efter det af den nederlandske regering og Kommissionen anfoerte, som repraesentanten for den tyske forbundsregering har tilsluttet sig under den mundtlige forhandling, samt efter gaeldende retspraksis besvares uden vanskeligheder, nemlig med "nej ". Det er herved uden betydning, at der i spoergsmaalet tales om myndighed, mens artikel 10, stk . 1, i forordning nr . 1612/68 - som klart er afgoerende her - anvender kriteriet "21 aar ". Efter belgisk ret bliver man nemlig myndig i en alder af 21 aar, og indstaevnte i hovedsagen var i hvert fald paa det tidspunkt, hvor hun gjorde sit krav paa minimex-ydelser gaeldende, over 21 aar .

15 . Den nederlandske regering har med rette henvist til, at arbejdstageres efterkommere i lige linje, som ikke selv er arbejdstagere, og som kun har taget bopael hos arbejdstageren i medfoer af forordningens artikel 10, efter forordning nr . 1612/68' s opbygning ikke har krav paa absolut ligestilling med statsborgerne i bopaelsstaten . I artikel 12 er det kun foreskrevet, at boern af en vandrende arbejdstager har adgang til almindelig undervisning, laerlingeuddannelse og faglig uddannelse paa samme vilkaar som statsborgere i den stat, hvor arbejdstageren har beskaeftigelse, og artikel 11 taler om, at en vandrende arbejdstagers boern, der er under 21 aar eller forsoerges af ham, har ret til at udoeve enhver loennet beskaeftigelse paa den stats omraade, hvor han har beskaeftigelse .

16 . Hvad angaar ligestillingen med hensyn til sociale fordele i henhold til artikel 7 - som spiller en central rolle i hovedsagen - tilkommer den fremfor alt arbejdstagere fra andre medlemsstater ( saaledes som det blev statueret i sag 249/83, for saa vidt angik en nederlandsk statsborger, som boede i Belgien, modtog arbejdsloeshedsydelser dér og gjorde krav paa minimex-ydelser i medfoer af loven af 7 . august 1974 ). For saa vidt der herudover er blevet gjort krav paa saadanne ydelser af slaegtninge til arbejdstagere, er dette kun blevet anset for berettiget, naar der var tale om slaegtninge i op - og nedstigende linje, som havde opholdsret i medfoer af artikel 10, stk . 1, i forordning nr . 1612/68 . I den forbindelse kan der med hensyn til slaegtninge i opstigende linje henvises til dommen i sag 261/83 ( 5 ) ( her drejede det sig om ydelse af en garanteret indkomst til aeldre efter belgisk ret ); for slaegtninge i nedstigende linje er den allerede naevnte dom i sag 94/84 af interesse ( den vedroerte en ydelse, der kan tildeles unge arbejdstagere, som endnu ikke har fundet arbejde efter at have afsluttet deres studier eller laeretid ). Det var aabenbart afgoerende herfor, at en forskelsbehandling af saadanne slaegtninge til vandrende arbejdstagere ville medfoere en klar forringelse af retten til fri bevaegelighed, hvorimod dette ikke kan antages i det tilfaelde, hvor der er tale om fjernere slaegtninge, som ikke opfylder betingelserne i artikel 10, stk . 1 .

17 . Hvis der altsaa er tale om faktiske omstaendigheder som dem, der er skildret i den foerste spoergsmaal, dvs . en person, som ikke selv er arbejdstager og er over 21, og som ikke forsoerges af en vandrende arbejdstager, er det klart, at der i mangel af en opholdsret paa grundlag af forordning nr . 1612/68 ikke bestaar et krav paa ligestilling i henhold til denne forordning .

18 . Et andet resultat kan heller ikke udledes af den i indledningen naevnte artikel 7 i forordning nr . 1251/70, som taler om ligestilling af personer, omfattet af forordningen; efter artikel 1 omfattes tilsyneladende ikke blot familiemedlemmer, som falder ind under artikel 10, stk . 1, i forordning nr . 1612/68, men simpelt hen familiemedlemmer i artikel 10' s forstand . Det er faktisk ikke formaalstjenligt at antage, at der saaledes er stiftet en videregaaende ret til familiesammenfoering for pensionerede vandrende arbejdstagere end for aktive arbejdstagere . Man maa derfor snarere - som den nederlandske regering mener - gaa ud fra, at den naevnte artikel 7 henviser til den ligestilling, der skal tilvejebringes i henhold til forordning nr . 1612/68, og at dens omfang, hvad familiemedlemmer angaar, foelgelig bestemmes af forordning nr . 1612/68 .

3 . 19 . Da det andet spoergsmaal kun er stillet for det tilfaelde, at det foerste spoergsmaal besvares bekraeftende, er det egentlig unoedvendigt at gaa naermere ind paa det efter det resultat, jeg netop er naaet til . Man kan imidlertid - hvis man ikke strengt holder sig til spoergsmaalets formulering - have det indtryk, at man i det mindste indirekte hermed ogsaa er kommet ind paa det mere vidtraekkende problem, der sikkert er af interesse for hovedsagen, om en efterkommer i lige linje, som blev forsoerget af en vandrende arbejdstager ( og altsaa havde opholdsret og krav paa ligestilling i henhold til artikel 10, stk . 1, i forordning nr . 1612/68 ), igen kan erhverve den status, der er noedvendig for at vaere omfattet af artikel 10, stk . 1, efter at opholdet hos den vandrende arbejdstager midlertidigt har vaeret afbrudt ( mens slaegtningen opholdt sig i udlandet og forsoergede sig selv ). Dette spoergsmaal boer der i hvert fald tages stilling til .

20 . Hvis jeg har forstaaet det rigtigt, synes den nederlandske regering at have betaenkeligheder ved at gaa ind for en positiv stillingtagen til spoergsmaalet . Det kan udledes af, at den er af den opfattelse, at en ret til at blive boende i henhold til artikel 3 i forordning nr . 1251/70 og dermed et krav paa ligestilling efter denne forordning kun tilkommer personer, som bor sammen med en vandrende arbejdstager paa det tidspunkt, hvor forordning nr . 1251/70 bliver anvendelig paa denne . Den har henvist til, at formaalet med forordning nr . 1251/70 er at muliggoere et fortsat ophold for saadanne personer, som allerede har erhvervet opholdsret, og i den forbindelse har den henholdt sig til, at forordning nr . 1251/70 taler om retten til at "blive boende" og ikke - som forordning nr . 1612/68 - om retten "til at tage bopael ". I denne sammenhaeng laegger regeringen desuden vaegt paa, at artikel 5 i forordning nr . 1251/70 fastsaetter en frist paa to aar for udoevelsen af retten til at blive boende, regnet fra det tidspunkt, hvor retten er opstaaet .

21 . Kommissionen anser det derimod for rimeligt at besvare spoergsmaalet bekraeftende, dvs ., at den gaar ind for, at en efterkommer af en vandrende arbejdstager kan generhverve sin position i henhold til artikel 10, stk . 1, i forordning nr . 1612/68 ( opholdsret og krav paa ligestilling ) efter en periode, hvor den paagaeldende har forsoerget sig selv, naar han efter det 21 . aar forsoerges af arbejdstageren; det gaelder ogsaa i tilfaelde, hvor den paagaeldende bor sammen med en tidligere vandrende arbejdstager, som har gjort brug af sin ret til at blive boende i henhold til forordning nr . 1251/70 . Det forekommer mig - hvis jeg maa sige det med det samme - at Kommissionen har anfoert gode grunde til stoette for denne opfattelse, og derfor boer Domstolen ogsaa optage dem i sin praejudicielle afgoerelse .

22 . Kommissionen har saaledes med rette understreget, at artikel 10, stk . 1, i forordning nr . 1612/68 givet ikke kan fortolkes restriktivt, for saa vidt angaar aktive arbejdstagere, med den virkning, at de ikke kan modtage efterkommere, som midlertidigt har forsoerget sig selv, hos sig igen, selv om de forsoerger dem . En saadan fortolkning ville nemlig betyde en indskraenkning af retten til fri bevaegelighed . Imidlertid er der ikke blot intet i artikel 10' s ordlyd, der taler herfor; der kan ogsaa henvises til dommen i sag 139/85 ( 6 ), hvorefter der skal anlaegges en udvidende fortolkning af bestemmelserne om den frie bevaegelighed, hvorimod undtagelser fra og fravigelser af princippet skal fortolkes restriktivt .

23 . Endvidere har Kommissionen paa overbevisende maade gjort gaeldende, at det foelger af den kendsgerning, at det udtrykkeligt er naevnt i EOEF-Traktatens artikel 48, stk . 3, litra d ), at en tidligere vandrende arbejdstagers ret til at blive boende ikke kan vaere mindre vidtgaaende end arbejdstagerens ret til fri bevaegelighed . Herefter maa det antages, at en restriktiv fortolkning heller ikke er berettiget i denne sammenhaeng, hvad muligheden for familiesammenfoering angaar . Den ville vaere uforstaaelig, hvis den hang sammen med, at et familiemedlem, som havde ret til at blive boende, i en periode havde gjort brug af sin ret til fri bevaegelighed . Desuden er det heller ikke udelukket, at en restriktiv fortolkning af retten til at blive boende ville have en negativ indvirkning paa retten til fri bevaegelighed, da man jo kan gaa ud fra, at arbejdstagere hyppigt bliver dér, hvor de har arbejdet laengst, og at de vil give afkald paa at udoeve retten til fri bevaegelighed, hvis der er vaesentlige begraensninger i muligheden for at blive boende i udlandet .

24 . Det er ligeledes klart, at der paa den anden side ikke kan udledes noget afgoerende herimod af forordning nr . 1251/70 ( nemlig af artikel 5, som udtrykkeligt er naevnt i spoergsmaalet ). Saaledes kan det ganske sikkert ikke udledes af artikel 3 - hvorefter en arbejdstagers familiemedlemmer, som bor sammen med ham, har ret til fortsat at blive boende - at der allerede i medfoer af artikel 10 i forordning nr . 1612/68 ( altsaa mens arbejdstageren er aktiv ) skal vaere gjort brug af retten til at bo sammen med ham, for dette kunne eventuelt have til foelge, at hustruen til en pensioneret arbejdstager, som foerst har erhvervet denne status, efter at arbejdstageren er blevet pensioneret, ikke ville have tilflytningsret, hvilket forekommer ganske utaenkeligt . Den naevnte artikel 5 kan paa den anden side sikkert uden videre fortolkes derhen, at toaarsfristen for familiemedlemmer, som foerst bor sammen med den tidligere arbejdstager, efter at han er blevet pensioneret, begynder at loebe ved optagelsen i husstanden og - i givet fald - forsoergelsen; det foelger altsaa ikke noedvendigvis af denne artikel, at et familiemedlem allerede skal have boet sammen med arbejdstageren paa det tidspunkt, hvor dennes ret til at blive boende opstaar .

25 . Vedroerende det andet spoergsmaal kan det foelgelig fastslaas, at den omstaendighed, at indstaevnte ( som i oevrigt aabenbart boede sammen med sin far, allerede da han blev pensioneret ) i en periode ikke var berettiget til at opholde sig i Belgien i medfoer af artikel 10, stk . 1, i forordning nr . 1612/68, ikke betyder, at hun ikke kan generhverve retten til at opholde sig dér som familiemedlem til en vandrende arbejdstager, naar hun efter den periode, hvor hun har forsoerget sig selv, paa ny opfylder betingelserne i artikel 10, stk . 1 .

4 . 26 . Det tredje spoergsmaal, som jeg herefter skal gaa over til, vedroerer netop disse betingelser, idet det ifoelge spoergsmaalet skal afklares, om det, med hensyn til ordene "forsoerges af ham", alene er den faktiske understoettelse, der er afgoerende, eller om omstaendigheder, der er uafhaengige af den paagaeldendes vilje, og som tvinger ham til at bede arbejdstageren om stoette, ogsaa er af betydning .

27 . Hertil har den nederlandske regering anfoert, at det i princippet er afgoerende, om stoettemodtageren faar sine fornoedenheder daekket helt eller for en stor del . Den mente imidlertid ogsaa, at det i det foreliggende tilfaelde netop af den kendsgerning, at indstaevnte har indgivet en ansoegning om minimex-ydelser, kan sluttes, at hun ikke bliver forsoerget af sine foraeldre .

28 . Det udgangspunkt, Kommissionen anser for rigtigt, minder herom, naar den med henblik paa artikel 10, stk . 1, i forordning nr . 1612/68 taler om, at der skal foreligge et oekonomisk afhaengighedsforhold med hensyn til livets ophold, og om, at der foreligger forsoergelse, naar modtageren ikke kan daekke sine fornoedenheder, fordi han selv savner de noedvendige midler . Hvis man derudover med hensyn til de "objektive omstaendigheder", der er tale om i spoergsmaalet, og som goer det "noedvendigt", at han anmoder arbejdstageren om stoette, skulle have taenkt paa omstaendigheder, hvor den paagaeldendes helbredstilstand hindrer ham i at udoeve et erhverv, og der ikke staar sociale sikringsydelser til raadighed, eller han trods bestraebelser herpaa ikke kan finde beskaeftigelse og ikke har andre indtaegter, mente Kommissionen imidlertid endvidere, at det ikke kunne komme an paa saadanne kriterier - paa grund af de hermed forbundne bedoemmelsesvanskeligheder - men at den "faktiske situation" tvaertimod maa vaere afgoerende, saaledes at ogsaa arbejdsloese familiemedlemmer til en arbejdstager er omfattet af artikel 10, stk . 1, naar der bliver soerget for deres underhold .

29 . Forbundsregeringen, som kun har taget mundtlig stilling, var klart imod dette . Efter dens opfattelse er frivillige betalinger ikke tilstraekkeligt, og et rent faktisk afhaengighedsforhold kan ikke vaere nok . Det er vanskeligt at opstille paalidelige kriterier ( f.eks . med hensyn til underholdsydelsernes varighed og stoerrelse ), ligesom der er fare for misbrug ( stiftelse af opholdsret gennem forbigaaende udbetalinger til familiemedlemmer og dermed mulighed for, at disse tilsniger sig sociale ydelser ). Derfor er det afgoerende, om der bestaar underholdskrav og underholdsforpligtelser, og man kan navnlig ikke tale om forsoergelse, naar modtageren er i stand til at skaffe sig indtaegter ved at arbejde .

30 . a)*Hvad denne diskussion angaar, kan jeg - for at begynde hermed - ikke gaa ind for forbundsregeringens standpunkt, for saa vidt som den laegger vaegt paa en forpligtelse til at betale underhold .

31 . Hvis det havde vaeret hensigten, maa man sige, at det let kunne have vaeret bragt til udtryk i artikel 10, og man ville ikke simpelt hen have talt om forsoergelse ( ligesom det jo i oevrigt i direktiv 68/360 af 15 . oktober 1968 med hensyn til artikel 10 blot er fastsat, at der skal forelaegges en attest udstedt af vedkommende myndighed i hjemlandet, hvoraf fremgaar, at familiemedlemmerne forsoerges af arbejdstageren ). Det maa desuden ikke overses, at man ved den udlaegning, forbundsregeringen anser for rigtig, ville komme til det resultat, at der maatte laegges vaegt paa den nationale lovgivning, som er bestemmende for arbejdstagerens personlige forhold til de familiemedlemmer, der er naevnt i artikel 10, stk . 1 . Det ville i givet fald kunne foere til betydelige vanskeligheder ved retsanvendelsen . Da underholdsforpligtelserne ikke er udformet ens ( i Danmark er der - som vi har hoert under den mundtlige forhandling - f.eks . ingen forsoergelsespligt over for foraeldre, og foraeldrenes forsoergelsespligt over for boern ophoerer, naar de er fyldt 24 aar ), ville dette ogsaa bevirke, at artikel 10, stk . 1, fik forskellig raekkevidde i de forskellige medlemsstater . Man kan imidlertid vanskeligt taenke sig, at en saadan konsekvens blev accepteret ved regeludformningen, naar der er tale om et element, som er af stor betydning for den frie bevaegelighed . Heraf maa det sluttes, at "bestemmelserne for tilflytningsberettigede personer i artikel 10 i forordning nr . 1612/68 gaelder ensartet og ubegraenset i samtlige medlemsstater ( 7 ".

32 . b)*Ligesaa lidt kan man vel godtage den af den nederlandske regering dragne konklusion, hvorefter det, allerede fordi sagsoegte har indgivet en ansoegning om minimex-ydelser, er klart, at hun i virkeligheden ikke bliver forsoerget af sine foraeldre, saaledes at det er overfloedigt at goere sig yderligere anstrengelser for at fortolke dette begreb .

33 . For det foerste har Kommissionen paavist, at minimix-ydelserne efter belgisk ret i reglen udgoer mindre beloeb . Der er altsaa ofte kun tale om tilskud, saaledes at slaegtningene stadig maa yde vaesentlige bidrag til forsoergelsen af den paagaeldende, og derfor kan man paa ingen maade sige, at den, der goer krav paa saadanne ydelser, ikke samtidig forsoerges af andre .

34 . Der kan ogsaa henvises til det nederlandske Hoge Raad' s praksis, hvorefter ydelse af social bistand paa minimex-niveau ikke udelukker, at modtageren anses for traengende i forsoergelsesrettens forstand ( jfr . dom af 28 . august 1939, N.*J . s.*818, 819 ).

35 . Fremfor alt bliver det imidlertid indlysende, at den nederlandske tankegang er uholdbar, naar man goer sig klart, at den, naar der er tale om traengende familiemedlemmer til vandrende arbejdstagere, ville foere til, at de mistede retten til ophold, naar de gjorde krav paa sociale ydelser ( fordi de ikke laengere blev forsoerget af arbejdstageren ), eller - sagt paa en anden maade - at en ret til ophold i saadanne situationer kun ville vaere mulig, hvis de gav afkald paa vaesentlige ydelser, som indlaendinge kan faa, og altsaa affandt sig med en alvorlig forskelsbehandling .

36 . c)*For saa vidt som forbundsregeringen ved redegoerelsen for sit standpunkt i sammenhaeng med anvendelsen af artikel 10, stk . 1, i forordning nr . 1612/68 talte om fare for misbrug ( forbigaaende understoettelse af et familiemedlem, for at vedkommende kan faa sociale ydelser ), kan man ikke uden videre afvise, at denne frygt er berettiget .

37 . Den noedvendiggoer imidlertid efter min opfattelse ikke ubetinget en restriktiv haandhaevelse af faellesskabsretten, saaledes som forbundsregeringen har anbefalet . En saadan fare kan derimod i stor udstraekning undgaas gennem de nationale regler om sociale ydelser, idet der f.eks . laegges vaegt paa, om en ansoeger ogsaa kan goere krav paa forsoergelse gaeldende over for familiemedlemmer eller er i stand til at forsoerge sig selv ved passende arbejde . Belgisk ret synes jo faktisk ogsaa at vaere udformet saaledes, naar den i artikel 6 i lov af 7 . august 1974 taler om bevis for arbejdsvilligheden, samt om, at det kan paalaegges den paagaeldende at goere eventuelle forsoergelseskrav gaeldende over for bestemte slaegtninge .

38 . d)*I oevrigt kan man efter alt det anfoerte gaa ud fra, at en omfattende behandling af problematikken i artikel 10, stk . 1, ikke er noedvendig, f.eks . en undersoegelse af, hvorledes det forholder sig, naar der er tale om vandrende arbejdstager, som modtager en myndig efterkommer hos sig og frivilligt soerger for dennes livsfornoedenheder, selv om den paagaeldende raader over tilstraekkelige indtaegter fra sin egen formue . Det er dog ikke saadanne faktiske omstaendigheder, den forelaeggende ret skal tage stilling til; tvaertimod er indstaevnte aabenbart en slaegtning, som ikke raader over egne midler og maa anses for traengende ( altsaa opfylder et kriterium, der - som et blik paa medlemsstaternes retsordener viser - er uloeseligt forbundet med begrebet forsoergelse ).

39 . Det eneste spoergsmaal, der opstaar i forbindelse med artikel 10, stk . 1, i det foreliggende tilfaelde, er i grunden, om det er afgoerende, om et familiemedlem kan skaffe sig de noedvendige midler ved eget arbejde, og om der kun kan tales om forsoergelse i denne bestemmelses forstand, hvis det godtgoeres, at det familiemedlem, der understoettes, ikke kan finde arbejde trods alvorlige bestraebelser herpaa .

40 . Det forekommer mig - hvis jeg maa sige det med det samme - at man faktisk maa besvare dette spoergsmaal bekraeftende, og at det altsaa, for saa vidt angaar artikel 10, stk . 1, ikke kun kommer an paa den faktiske forsoergelse ( f.eks . ogsaa at et familiemedlem, der foretraekker at gaa ledig ), men at der - for at tage det forelagte spoergsmaals ordlyd som udgangspunkt - skal foreligge objektive omstaendigheder, der er uafhaengige af den paagaeldendes vilje, og som goer det noedvendigt, at han anmoder arbejdstageren om stoette .

41 . Det maa ganske vist indroemmes, at dette ikke fremgaar udtrykkeligt af artikel 10, stk . 1 ( skoent det havde kunnet lade sig goere uden stoerre vanskeligheder ). Det maa imidlertid for det foerste anerkendes, at saadanne overvejelser uden videre er naerliggende, naar der er tale om regler, som beskaeftiger sig med arbejdstagernes frie bevaegelighed, og som ogsaa - som det foelger af artikel 11 - vil goere det muligt for arbejdstagernes familiemedlemmer at tage arbejde i den stat, hvor de er beskaeftiget .

42 . For det andet kan man sige, at det naevnte element ligeledes ligger i begrebet "forsoergelse"; det kan altsaa udledes af en fortolkning af begrebet "forsoergelse" paa grundlag af national ret, eller om man vil : paa grundlag af en almindelig retsgrundsaetning . I den forbindelse skal jeg henvise til tysk, fransk, spansk, nederlandsk og graesk ret, hvorefter der ved ydelsen af underhold til familiemedlemmer paa forskellig maade laegges vaegt paa arbejdsdygtigheden og paa, om den paagaeldende kan forventes at tage arbejde . Der kan ogsaa henvises til italiensk og portugisisk ret, hvor en tilsvarende tanke kommer til udtryk gennem kriteriet, om den paagaeldende fysisk og intellektuelt evner at forsoerge sig selv . Og der kan tillige henvises til dansk socialret, hvor uberettiget arbejdsvaegring ligeledes er af betydning ( jeg har ikke modtaget oplysninger om de oevrige medlemsstaters retsordener ).

43 . e)*Efter min overbevisning kan det tredje spoergsmaal altsaa kun besvares saaledes, at det, for saa vidt angaar forsoergelse i den i artikel 10, stk . 1, i forordning nr . 1612/68 forudsatte betydning, ikke alene kommer an paa, om der rent faktisk ydes bidrag til daekning af en vaesentlig del af livsfornoedenhederne, men at det tvaertimod er vigtigt, om dette er noedvendigt, fordi den paagaeldende er traengende, og - trods alvorlige bestraebelser herpaa - ikke kan imoedegaa denne trang gennem passende arbejde .

5 . 44 . Det fjerde spoergsmaal vedroerer endelig problemet, om indstaevnte i hovedsagen selv kan goere et krav paa ligestilling gaeldende, saaledes som arbejdstagere kan i henhold til faellesskabsretten . Ifoelge spoergsmaalet skal det afklares, hvilke elementer der skal foreligge, dvs . om det er tilstraekkeligt, at den paagaeldende har til hensigt at erhverve status som arbejdstager, eller om han skal godtgoere, at han har gjort sig alvorlige og oprigtige anstrengelser herfor, eller endog, at der foreligger et arbejdstilbud .

45 . a)*For saa vidt spoergsmaalet beroerer problemet vedroerende indrejse og etablering ( i betydningen et forbigaaende ophold for at soege arbejde ), er der - som Kommissionen har paavist - aabenbart ingen saerlige vanskeligheder .

46 . Det er for saa vidt for det foerste klart, at det ikke kan forlanges, at der foreligger et arbejdstilbud . I den forbindelse kan der henvises til artikel 5 i forordning nr . 1612/68, hvorefter en statsborger i en medlemsstat, der soeger beskaeftigelse i en anden medlemsstat, dér skal have samme bistand som den, arbejdsformidlingen i denne stat yder egne statsborgere, der soeger beskaeftigelse . Dvs ., at det skal vaere muligt at have personlig kontakt med saadanne myndigheder, uden at der allerede foreligger et tilbud . Det er ogsaa af interesse, at forevisning af et gyldigt identitetskort eller pas i henhold til artikel 3 i direktiv 68/360 er tilstraekkeligt til indrejse . Og det er af betydning, at medlemsstaterne paa det moede i Raadet, under hvilket forordning nr . 1612/68 og direktiv 68/360 blev vedtaget, ogsaa vedtog en fortolkningserklaering, hvori det hedder, at personer, der er statsborgere i en medlemsstat, og som rejser til en anden medlemsstat og soeger arbejde dér, har mindst tre maaneder til raadighed hertil ( jfr . dom i sag 53/81 ( 8 )).

47 . Paa den anden side turde det ganske vist lige saa lidt vaere tilstraekkeligt blot at henvise til, at man har til hensigt at tage arbejde . Den netop naevnte dom synes at goere opmaerksom herpaa, naar den i praemis 21 taler om, at de rettigheder, som faellesskabsretten giver i medfoer af den frie bevaegelighed, kun kan paaberaabes af personer, der serioest oensker at udoeve loennet beskaeftigelse . Det er altsaa uden tvivl noedvendigt, at hensigten konkretiseres gennem en bestemt adfaerd, og at arbejdssoegningen altsaa godtgoeres ved tilmelding til arbejdsformidlingen, besoeg i virksomheder eller indrykning af annoncer .

48 . b)*Som den nederlandske regering og forbundsregeringen har understreget og Kommissionen har godtaget under den mundtlige forhandling, er det imidlertid ogsaa aabenbart, at de netop trufne konstateringer, som formuleringen af det fjerde spoergsmaal gav anledning til, i grunden ikke kan bruges til noget, for saa vidt angaar loesningen af det problem, der skal behandles i hovedsagen . Her er der jo tale om ligestilling i sammenhaeng med ydelse af sociale fordele og ved det fjerde spoergsmaal navnlig om, hvorvidt det kan udledes direkte af artikel 7 i forordning nr . 1612/68, at indstaevnte i hovedsagen har krav paa ligestilling, og ikke blot via det krav, hendes far har som tidligere vandrende arbejdstager .

49 . For saa vidt er det af betydning, at artikel 7 i forordning nr . 1612/68 allerede efter sin ordlyd refererer til faktisk udoevelse af beskaeftigelse . Det er i hvert fald betegnende, at der overalt, hvor afsnit I i forordningen har arbejdssoegende for oeje, anvendes en helt anden formulering og netop ikke tales om arbejdstagere . Der kan ogsaa - som den nederlandske regering har gjort - henvises til, at der ved karakteriseringen af retten til fri bevaegelighed i traktatens artikel 48 alene (( saasom i stk . 3, litra a )*)), tales om tilbudte stillinger, hvorimod det intetsteds kommer til udtryk, at arbejdssoegende skal anses for arbejdstagere i denne bestemmelses forstand .

50 . Der maa imidlertid endnu engang erindres om dommen i sag 53/81, hvori det ( i praemis 17 ) fremhaeves, at reglerne om arbejdskraftens frie bevaegelighed alene daekker udoevelsen af faktisk og effektiv beskaeftigelse, med udelukkelse af beskaeftigelsesformer, der har et saa lidet omfang, at de fremstaar som et rent marginalt supplement .

51 . Endelig maa det ikke glemmes, at det i den allerede naevnte raadserklaering netop med henblik paa offentlig hjaelp er fastslaaet, at personer, som ikke inden udloebet af tre maaneder har fundet arbejde og i dette tidsrum maa understoettes af det offentlige i den stat, hvor de soeger arbejde, kan opfordres til at forlade staten . Heraf fremgaar det tydeligt, at en arbejdssoegende, som endnu ikke har opholdsret i den i artikel 4 i direktiv 68/360 forudsatte betydning, ikke kan goere krav paa ligestilling med hensyn til sociale fordele, men at denne tvaertimod er forbeholdt personer, som faktisk udoever beskaeftigelse .

C - Forslag til afgoerelse

52 . Sammenfattende skal jeg herefter foreslaa, at de af cour du travail de Mons forelagte spoergsmaal besvares saaledes :

1 ) Hvis en statsborger i en af Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskabs medlemsstater med sin familie har etableret sig paa en anden medlemsstats omraade og bor dér efter at have faaet bevilget alderspension, bevarer hans efterkommere i lige linje, som har boet sammen med ham, kun det i forordning nr . 1612/68 indeholdte krav paa ligestilling, naar de

- selv er arbejdstagere eller

- forsoerges af arbejdstageren, efter at de er fyldt 21 aar;

2 ) efterkommere i lige linje, som har boet sammen med en tidligere vandrende arbejdstager, kan generhverve det krav paa ligestilling i medfoer af forordningerne nr . 1612/68 og 1251/70, som de har mistet, fordi de ikke laengere boede sammen med arbejdstageren ( i forbindelse med, at de vendte tilbage til deres hjemstat, og med en uafhaengig levevis ), naar de opfylder betingelserne i artikel 10, stk . 1, i forordning nr . 1612/68 ( forsoergelse ) og betingelserne i artikel 3 i forordning nr . 1251/70 ( at de bor sammen med den tidligere vandrende arbejdstager );

3 ) det er ikke tilstraekkeligt for at opnaa status som "efterkommer i lige linje, der forsoerges" af en vandrende arbejdstager, at denne faktisk soerger for den paagaeldendes fornoedenheder; det er derimod ogsaa af betydning, om fornoedenhederne ikke kunne daekkes ved, at den paagaeldende udfolder alvorlige anstrengelser for at skaffe sig et passende arbejde;

4 ) for at kunne rejse ind paa en anden medlemsstats omraade behoever en statsborger i en medlemsstat, som har til hensigt at erhverve status som arbejdstager, ikke at kunne paaberaabe sig, at der foreligger et arbejdstilbud; han skal imidlertid godtgoere, at det er hans alvorlige hensigt at skaffe sig arbejde . - Det er ikke tilstraekkeligt til at begrunde en opholdsret, som er forbundet med et krav paa ligestilling som arbejdstager, at den paagaeldende goer sig alvorlige og oprigtige anstrengelser for at faa arbejde; det er noedvendigt, at han udoever beskaeftigelse som arbejdstager .

(*) Oversat fra tysk .

( 1 ) EFT 1968 II, s . 467 ff .

( 2 ) Dom af 27 . marts 1985 i sag 249/83, Hoeckx mod Openbaar centrum voor maatschappelijk welzijn, Kalmthout, Sml . s.*973, 982 .

( 3 ) Dom af 20 . juni 1985 i sag 94/84, Office Nationale de l' Emploi mod Deak, Sml . s.*1873, 1881 .

( 4 ) EFT 1970 II, s.*348 ff .

( 5 ) Dom af 12 . juli 1984 i sag 261/83, Carmela Castelli mod Office National des pensions pour travailleurs salariés, Sml . s.*3199 .

( 6 ) Dom af 3 . juni 1986 i sag 139/85, Kempf mod Staatssecretaris van Justitie, Sml . s.*1741, 1746 .

( 7 ) Se mit forslag til afgoerelse i sag 59/85, Den Nederlandske Stat mod Ann Florence Reed, B.II.1.d ) Sml . 1986, s.*1283, navnlig s.*1230 ff .

( 8 ) dom af 23 . marts 1982 i sag 53/82, Levin mod statssekretaeren, Justitsministeriet, Sml . s.*1035, paa s.*1043 .