Retten til forsvar, således som den nu er sikret ved artikel 41 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, og som finder almindelig anvendelse, omfatter, idet den er mere omfattende, den processuelle ret, jf. nævnte artikels stk. 2, litra a), som enhver har til at blive hørt, inden der træffes en individuel foranstaltning over for ham eller hende, som måtte berøre vedkommende negativt.

Retten til at blive hørt, der skal sikres selv i de tilfælde, hvor der ikke foreligger anvendelig lovgivning, kræver således, at den pågældende person skal være i stand til effektivt at fremkomme med sit synspunkt vedrørende forhold, som kan foreholdes ham i en kommende retsakt.

Da ansættelsesmyndigheden på området for kontraktforlængelser ikke i henhold til vedtægten er forpligtet til at gøre brug af en eventuelt mulighed, der er fastsat i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte, til at forlænge en ansats ansættelseskontrakt og heller ikke til inden for en bestemt frist at give den berørte meddelelse om, hvorledes ansættelsesmyndigheden har til hensigt at handle i denne forbindelse, kan den nævnte myndighed ikke foreholdes, at den på datoen for udløbet af kontrakten traf en stiltiende afgørelse om at undlade at gøre brug af denne mulighed.

For at ansættelsesmyndigheden kan anses for at have truffet en afgørelse om at forlænge en kontrakt, skal denne afgørelse nemlig være resultatet af en fornyet prøvelse, som den nævnte myndighed har foretaget af tjenestens interesse og den berørtes interesse, og samme myndighed skal have anlagt en ny vurdering i forhold til ordlyden af den oprindelige kontrakt, der allerede fastsætter tidspunktet for kontraktens udløb.

Når en ansat, der er omfattet af vedtægten, i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 1, indgiver en ansøgning om forlængelse af den pågældendes ansættelseskontrakt, før udløbet af den nævnte kontrakt, eller når institutionen i sine interne bestemmelser fastsætter, at der i behørig tid før udløbet af en ansats kontrakt skal iværksættes en særlig procedure med hensyn til forlængelsen af denne kontrakt, må det imidlertid fastslås, at ansættelsesmyndigheden efter afslutningen af en sådan procedure eller som svar på en sådan ansøgning i henhold til vedtægten træffer en bebyrdende afgørelse vedrørende forlængelse af den pågældendes kontrakt, og at den nævnte myndigheden, for så vidt som en sådan afgørelse er bebyrdende for den pågældende, skal have hørt den pågældende, før den træffer den nævnte afgørelse, der i øvrigt skal begrundes, således som det kræves i henhold til vedtægtens artikel 25, der finder analog anvendelse på kontraktansatte til varetagelse af hjælpefunktioner i henhold til artikel 92 i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte.

I en situation, hvor ansættelsesmyndigheden, for så vidt som en sådan mulighed er fastsat i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte, beslutter ikke at gøre brug af denne mulighed, som den er tillagt i henhold til de nævnte ansættelsesvilkår, for at forlænge en ansats ansættelseskontrakt, træffer den nævnte myndighed således en bebyrdende retsakt, og en sådan afgørelse om ikke at forlænge kontrakten kan først træffes efter, at den pågældende har haft mulighed for på behørig vis at fremsætte sit synspunkt, i givet fald ved en simpel meddelelse fra ansættelsesmyndigheden om, at den ikke har til hensigt at gøre brug af den nævnte mulighed, og grundene hertil, og dette inden for rammerne af en skriftlig eller mundtlig udveksling selv af kort varighed. Denne udveksling skal ske på initiativ af den nævnte ansættelsesmyndighed, som bærer bevisbyrden.

Princippet om retten til forsvar gør sig i denne henseende så meget desto mere gældende, når afgørelsen om ikke at forlænge ansættelseskontrakten som i den foreliggende sag er vedtaget i en sammenhæng, der er præget af samarbejdsvanskeligheder, idet det imidlertid bemærkes, at en sådan tilsidesættelse af retten til at blive hørt skal vurderes i forhold til bl.a. de retsregler, der gælder på det pågældende område.

(jf. præmis 59, 60, 149, 150 og 152-154)