Det spiritusmonopol, som findes i Forbundsrepublikken Tyskland (i henhold til lov af 8. 4. 1922, senest ændret ved loven af 2. 3. 1976), har allerede givet anledning til flere præjudicielle sager for Domstolen, som hovedsagelig vedrørte fortolkningen af EØF-traktatens artikel 37. Jeg tænker her på sagerne 13/70, Cinzano, dom af 16. december 1970 (Sml. 1970, s. 221), 45/75, Miritz, dom af samme dato (Sml. 1976, s. 217).

Også den foreliggende sag vedrører et tilfælde, som efter tysk ret hører under den tyske lov om spiritus, men frembyder alligevel visse nye træk i forhold til de ovennævnte sager.

Den private part i den foreliggende sag er firmaet Hansen & Balle, Flensburg, som med henblik på sin fremstilling af spiritus til drikkebrug i 1974 indførte store mængder spiritus fra de oversøiske franske departementer og tredjelande til Tyskland. Hauptzollamt Flensburg pålagde på grund af disse indførsler firmaet Hansen & Balle de i henhold til § 151, stk. 1, i ovennævnte lov af 8. april 1922 foreskrevne monopoludligningsafgifter; siden afslog Hauptzollamt firmaets krav om anvendelse af en lavere afgiftstakst, der kan anvendes på bestemt indenlandsk produceret spiritus i medfør af nævnte lovs artikel 79, stk. 2, hvilket har givet anledning til den sag, der for øjeblikket verserer for Finanzgericht Hamburg.

For at de omstændigheder, som ligger til grund for den foreliggende sag bedre kan forstås, finder jeg det hensigtsmæssigt at give en detaljeret beskrivelse af den tyske spiritusmonopollovs afgiftssystem. Efter denne lov pålægges spiritus fremstillet inden for landets grænser to forbrugsafgifter: den ene (den såkaldte »Branntweinsteuer«) pålægges den spiritus, som omfattes af monopolordningen; den anden (»Branntweinaufschlag«) pålægges den spiritus, som leverandørerne er fritaget for at aflevere til monopolforvaltningen.

I den her relevante periode androg »Branntweinsteuer«1500 DM pr. hektoliter spiritus. Grundprisen for spiritus — dvs. den pris monopolforvaltningen betaler de nationale producenter — var blevet fastsat til 214 DM pr. hektoliter vinspiritus; salgsprisen var fastsat til 1790 DM pr. hektoliter (beløbet omfatter udover grundprisen afgiften og monopolforvaltningens udgifter ved køb og videresalg af produktet). »Branntweinaufschlag«, der beregnes som forskellen mellem salgsprisen og grundprisen med fradrag af et genemsnitligt beløb, som monopolforvaltningen sparer ved ikke at aftage spiritus, (23 DM pr. hektoliter) androg på det pågældende tidspunkt 1553 DM pr. hektoliter vinspiritus.

I bestemte tilfælde anvendes der dog en nedsat »Branntweinaufschlag« i medfør af nævnte § 79, stk. 2. Dette gælder navnlig for tre grupper spiritusfabrikker, nemlig de, der har tilladelse til at erlægge afgifterne periodisk, de, der konstant er undergivet afgiftsmyndighedernes kontrol af deres produkter, som skal opbevares plomberet, og de, der har en årlig maksimumsproduktion på 4 hektoliter vinspiritus, samt de kooperative frugtdestillerier, for så vidt angår den vinspiritus, der fremstilles inden for licensen. Afgiftsnedsættelsens størrelse afhænger af den råvare, der anvendes ved fremstillingen af vinspiritusen (stenfrugter, bær eller ensianrod etc.); men det må anføres, at den laveste »Branntweinaufschlag« i den her relevante periode androg 1210,60 DM pr. hektoliter vinspiritus.

Indført spiritus til Tyskland er i henhold til nævnte § 151 pålagt en monopoludligningsafgift (»Monopolausgleich«), som samtidig er en forbrugsafgift. Ifølge samme lovs § 152 i den dagældende udformning svarede monopoludligningsafgiften til forskellen mellem den normale salgspris for spiritus og grundprisen; monopoludligningsafgiften androg dengang 1576 DM.

Som allerede nævnt mener firmaet, at de fællesskabsretlige regler (især EØF-traktatens artikel 95) forbyder medlemsstaterne at pålægge importerede varer en højere monopoludligningsafgift. Imidlertid har de tyske toldmyndigheder krævet en afgift på 1500 DM pr. hektoliter af firmaet, hvilket efter den tyske regerings oplysninger er den afgift, der normalt pålægges 95 % af den spiritus under monopolordningen, som fremstilles inden for landets grænser.

Finanzgericht har i medfør af EØF-traktatens artikel 177 ved kendelse af 24. oktober 1977 stillet Domstolen fem præjudicielle spørgsmål. For ikke at gengive teksten, som findes i retsmøderapporten, vil jeg nøjes med at fremhæve følgende :

a) det første spørgsmål er, hvorvidt EØF-traktatens artikel 95 kan anvendes i det foreliggende tilfælde, der vedrører fiskal behandling af varer, der indføres til Fællesskabet fra de oversøiske franske departementer, under hensyn til, at traktatens artikel 227, stk. 2, bestemmer, at disse departementer er omfattet af reglerne om frie varebevægelser, men intet angiver om de fiskale bestemmelser i tredje del, afsnit I, kapitel 2;

b) den nationale rets andet spørgsmål er, om der med hensyn til forbrugsafgifter på indførte produkter fra medlemsstater eller de oversøiske franske departementer, af EØF-traktatens artikel 37 (eller af artikel 95, dersom det første spørgsmål besvares bekræftende) kan udledes en regel om, at den laveste afgift for de indenlandske produkter skal finde anvendelse, selv om denne kun indrømmes »af særlige sociale grunde«;

c) det tredje spørgsmål er, om der ved afgiftsnedsættelse for visse nationale produkter kan være tale om »statsstøtte« i den i EØF-traktatens artikel 92-94 forudsatte betydning og i bekræftende fald efter hvilke kriterier statsstøtte skal afgrænses i forhold til afgiftsnedsættelser for indenlandske varer;

d) det fjerde spørgsmål angår det tilfælde, hvor der for indførte varer fra tredjelande opkræves en højere forbrugsafgift end for varer fra medlemsstater eller de oversøiske franske departementer; der spørges, om afgiften i et sådant tilfælde kan betragtes som en afgift med tilsvarende virkning som told i den i EØF-traktatens artikel 9 forudsatte betydning;