ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Retten konkluderede med urette, at Deltafina havde tilsidesat sin samarbejdspligt, da selskabet undlod at oplyse Kommissionen om, at selskabet havde afsløret oplysninger vedrørende selskabets samarbejde med Kommissionen. Retten skulle i stedet have udtalt sig om spørgsmålet, om Kommissionen — i lyset af aftalen vedrørende »spillets regler«, som blev indgået på mødet mellem Kommissionen og Deltafina den 14. marts 2002 — med rette kunne konkludere, at Deltafina havde tilsidesat sin samarbejdspligt, eftersom selskabet på mødet afholdt hos APTI den 4. april 2002 afslørede, at det havde anmodet om bødefritagelse.

Retten trådte herved i parternes sted ved efterfølgende at definere betingelserne for Deltafinas samarbejdspligt, undlod at træffe afgørelse om Deltafinas principale påstand og tilsidesatte selskabets ret til forsvar.
4)

Såfremt spørgsmål 1 eller spørgsmål 2.1 besvares bekræftende: Er artikel 5, stk. 2, litra b), i direktiv 2001/29/EF eller en anden bestemmelse i EU-retten til hinder for et krav på en rimelig kompensation, der skal gøres gældende af et administrationsselskab, såfremt der allerede i en anden medlemsstat — om end muligvis på et grundlag, der er i strid med EU-retten — er blevet betalt et passende vederlag for markedsføringen af medierne?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal Comercial Cluj (Rumænien) den 14. november 2011 — SC Volksbank România SA mod Andreia Câmpan og Ioan Dan Câmpan

(Sag C-571/11)

(2012/C 25/68)

Processprog: rumænsk

Den forelæggende ret

Tribunalul Comercial Cluj

Parter i hovedsagen

Sagsøger: SC Volksbank România SA

Sagsøgte: Andreia Câmpan og Ioan Dan Câmpan

Præjudicielt spørgsmål

Henset til, at vurderingen i artikel 4, stk. 2, i direktiv 93/13/EØF (1) af om kontraktvilkårene er urimelige, hverken omfatter definitionen af aftalens hovedgenstand eller overensstemmelsen mellem pris og varer eller mellem tjenesteydelser og betalingen herfor, for så vidt disse kontraktvilkår er affattet på et let forståeligt sprog

og

henset til, at den i artikel 3, litra g), i direktiv 2008/48/EF anførte definition af de samlede omkostninger i forbindelse med forbrugerkreditten — som inkluderer alle provisioner, som forbrugeren skal betale i forbindelse med forbrugerkreditaftalen — i medfør af artikel 2, stk. 1 [o.a.: rettere stk. 2], litra a), i direktiv 2008/48/EF (2), ikke kan anvendes til fastlæggelse af genstanden for en kreditaftale, som er sikret ved pant,

er det uklart, om

begreberne »genstand« og/eller »pris« jf. artikel 4, stk. 2, i direktiv 93/13/EØF kan fortolkes således, at en provision — der af parterne benævnes som »risikoprovision« i en kreditaftale, som er sikret ved pant, og som beregnes som 0,22% af restbeløbet og som skal betales månedligt på forfaldsdagen i hele kreditaftalens løbetid — henhører under »genstanden« og/eller »prisen« for en kreditaftale, som er sikret ved pant?

(1) Rådets direktiv 93/13/EØF af 5.4.1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler (EFT L 95, s. 29).

(2) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/48/EF af 23.4.2008 om forbrugerkreditaftaler og om ophævelse af Rådets direktiv 87/102/EØF (EUT L 133, s. 66).
Appel iværksat den 24. november 2011 af Regione Puglia til prøvelse af kendelse afsagt af Retten (Første Afdeling) den 14. september 2011 i sag T-84/10, Regione Puglia mod Kommissionen

(Sag C-586/11 P)

(2012/C 25/75)

Processprog: italiensk

Parter

Appellant: Regione Puglia (ved avvocati F. Brunelli og A. Aloia)

Den anden part i appelsagen: Europa-Kommissionen

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Kendelse afsagt af Retten den 14. september 2011 og meddelt appellanten den 15. september 2011, hvorved sag T-84/10 afvistes, ophæves.

— Følgelig behandles sagens realitet, og Europa-Kommissionens afgørelse K(2009) 10350 af 22. december 2009, som bekræfter gyldigheden og anvendeligheden alene af bestemmelsen i artikel 4 om »ophævelse af suspensionen af mellemliggende betalinger fra Den Europæiske Fond for Regionaludvikling vedrørende det program, som afgørelsen omhandler«, annulleres.

— Europa-Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanten har for det første gjort gældende, at der er begået en procedurefejl for Retten, som har været alvorligt til skade for appellanten, navnlig undladelsen af at gennemføre den mundtlige forhandling i henhold til artikel 114, stk. 3, i Rettens procesreglement.

Appellanten har for det andet anført, at Retten har tilsidesat fællesskabsretten, idet den dels har foretaget en ukorrekt fortolkning af artikel 263, stk. 4, TEUF, og Rådets forordning (EF) nr. 1260/1999 (1), sammenholdt med artikel 4, stk. 2 og 3, TEUF, og artikel 5, stk. 3, TEUF, dels ikke har givet en tilstrækkelig begrundelse for sine konklusioner, hvilket er i strid med artikel 81 i Rettens procesreglement.

(1) EFT L 161, s. 1.
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Symvoulio tis Epikrateias (Grækenland) den 16. november 2011 — Eleftherios-Themistoklis Nasiopoulos mod Ypourgos Ygeia kai Pronoias

(Sag C-575/11)

(2012/C 25/70)

Processprog: græsk

Den forelæggende ret

Symvoulio tis Epikrateias

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Eleftherios-Themistoklis Nasiopoulos

Sagsøgt: Ypourgos Ygeia kai Pronoias

Præjudicielt spørgsmål

Er målet om at sikre et højt niveau af sundhedstjenester tilstrækkeligt i henhold til artikel 43 i traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, under hensyntagen til princippet om forholdsmæssighed, til at begrunde en restriktion af etableringsfriheden, som følger af gældende retsforskrifter i en bestemt medlemsstat (værtsmedlemsstaten), der a) giver mulighed for at begrænse udøvelsen af visse former for erhvervsvirksomhed til personer, som har ret til i den pågældende medlemsstat at udøve det lovregulerede erhverv som fysioterapeut, b) udelukker muligheden for delvis adgang til dette erhverv, og c) derfor medfører, at en statsborger i værtsmedlemsstaten, som i en anden medlemsstat (oprindelsesmedlemsstaten) har erhvervet et kvalifikationsbevis, der giver mulighed for at udøve et lovreguleret erhverv inden for sundhedstjenester i sidstnævnte medlemsstat (men som på grund af manglende opfyldelse af betingelserne i Rådets direktiv 92/51/EØF om anden generelle ordning for anerkendelse af erhvervsuddannelser til supplering af direktiv 89/48/EØF, EFT L 209, ikke giver mulighed for at udøve erhvervet som fysioterapeut i værtsmedlemsstaten), i værtsmedlemsstaten heller ikke, ved delvis adgang til fysioterapeuterhvervet, kan udøve blot dele af den virksomhed, som hører til dette erhverv, nemlig de dele, som vedkommende har ret til at udøve i oprindelsesmedlemsstaten?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 32/15

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Amtsgericht Düsseldorf (Tyskland) den 25. november 2011 — Christoph Becker mod Société Air France SA

(Sag C-594/11)

2012/C 32/27

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Amtsgericht Düsseldorf

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Christoph Becker

Sagsøgt: Société Air France SA

Præjudicielt spørgsmål

Har en luftfartspassager ret til et kompensationsbeløb i henhold til artikel 7 i forordning (EF) nr. 261/2004 (1), når afgangen forsinkes i et tidsrum, der ligger under de i forordningens artikel 6, stk. 1, definerede grænser, men ankomsten til det endelige bestemmelsessted sker mindst tre timer efter det planlagte ankomsttidspunkt?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 261/2004 af 11.2.2004 om fælles bestemmelser om kompensation og bistand til luftfartspassagerer ved boardingafvisning og ved aflysning eller lange forsinkelser og om ophævelse af forordning (EØF) nr. 295/91 (EUT L 46, s. 1).
—

Det fastslås, at Den Italienske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 2 og 5 i Kommissionens beslutning [2008/92/EF] af 10. juli 2007 om en italiensk ordning om statsstøtte til rederisektoren på Sardinien (meddelt den 11.7.2007 og offentliggjort i EUT L 29 af 2.2.2008, s. 24), idet den ikke har vedtaget alle de bestemmelser, der er nødvendige for at tilbagesøge den statsstøtte, som er erklæret ulovlig og uforenelig med det indre marked ved denne beslutning.
Appel iværksat den 25. november 2011 af Land Wien til prøvelse af kendelse afsagt af Retten (Sjette Afdeling) den 20. september 2011 i sag T-267/10, Land Wien mod Europa-Kommissionen

(Sag C-608/11 P)

(2012/C 25/80)

Processprog: tysk

Parter

Appellant: Land Wien (ved Rechtsanwalt W.-G. Schärf)

Den anden part i appelsagen: Europa-Kommissionen

Appellanten har nedlagt følgende påstand

Kendelse afsagt af Den Europæiske Unions Ret (Sjette Afdeling) den 20. september 2011 i sag T-267/11 ændres, således at appellantens påstand tages til følge, og Europa-Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger i første og anden instans

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellen er iværksat til prøvelse af kendelse afsagt af Retten den 20. september 2011, hvormed Retten frifandt Kommissionen for appellantens påstand om i det væsentlige dels at Kommissionens afgørelse af 25. marts 2010 om henlæggelse af sagsøgerens klage vedrørende projektet om udbygning af reaktor 3 og 4 i Mochovce-atomkraftværket (Den Slovakiske Republik) annulleres, dels at det fastslås, at Kommissionen har udvist passivitet i henhold til artikel 265 TEUF, i det omfang ikke alle de ønskede dokumenter vedrørende dette projekt under tilsidesættelse af Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1049/2001 af 30. maj 2001 om aktindsigt i Europa-Parlamentets, Rådets og Kommissionens dokumenter (1) er blevet fremsendt til sagsøgeren.

Retten har tilsidesat Euratom-traktaten, idet den ikke fortolkede denne i lyset af Lissabontraktaten. Retten har underkendt, at det følger af Lissanbontraktaten, at den i artikel 42 i chartret om grundlæggende rettigheder anerkendte ret til aktindsigt i dokumenter er juridiskbindende, og at appellanten umiddelbart kan henvise hertil med henblik på at indhente samtlige de oplysninger, som Kommissionen ligger inde med vedrørende udbygning af Mochovce-atomkraftværket.

I modsætning til Rettens opfattelse udgør Kommissionens skrivelse som svar på appellantens spørgsmål en anfægtelig beslutning som omhandlet i artikel 263 TEUF. Dette fremgår af Domstolens faste praksis og navnlig af dom af 11. november 1981 i sag 60/81 (IBM).

(1) EFT L 145, s. 43.
3)

Det fastslås, at EU, Kommissionen i sin egenskab af traktaternes vogter og som et organ, der er direkte ansvarlig for gennemførelsen af de forskellige EF-bistandsprogrammer vedrørende Libanon, samt Rådet, i dets egenskab af part i EU/Libanon-Associeringsrådet, er ifaldet ansvar uden for kontraktforhold for den skade, appellanten har lidt som følge af den løbende undladelse siden december 2002 af effektivt at anvende de ressourcer og virkemidler, der var til rådighed i relation til en effektiv håndhævelse af menneskerettighedsklausulen i associeringsaftalen.
1)

Skal forordning (EF) nr. 883/2004, navnlig dennes artikel 7 og kapitel 1 i afsnit III (ydelser ved sygdom), og forordning (EF) nr. 987/2009 fortolkes således, at en plejekrævende person, som oppebærer en østrigsk rente (pension), er berettiget til en plejeydelse i henhold til Bundespflegegeldgesetz (østrigsk lov om plejeydelse, herefter »BPGG«) i form af en kontantydelse ved sygdom, uanset at den pågældende har primær bopæl i Forbundsrepublikken Tyskland, når hun opfylder de øvrige betingelser for tildeling i henhold til BPGG, og er disse forordninger således til hinder for anvendelsen af den nationale bestemmelse i § 3 BPGG?
Endelig, har appellanten gjort gældende, at Retten foretog en urigtig retsanvendelse ved at fortolke ændringen af udvælgelseskriterierne urigtigt, ved ikke at undersøge tilstedeværelsen af flere åbenbare fejlvurderinger under vurderingen af udbuddet og ved ikke at give en tilstrækkelig begrundelse for den appellerede dom.
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Juzgado Contencioso-Administrativo de Valladolid (Spanien) den 3. november 2011 — María Jesús Lorenzo Martínez mod Dirección Provincial de Educación de Valladolid

(Sag C-556/11)

(2012/C 25/62)

Processprog: spansk

Den forelæggende ret

Juzgado Contencioso-Administrativo de Valladolid

Parter i hovedsagen

Sagsøger: María Jesús Lorenzo Martínez

Sagsøgt: Dirección Provincial de Educación de Valladolid

Præjudicielt spørgsmål

Er den omstændighed, at en person er vedtægtsmæssig tjenestemand og dermed den omstændighed, at denne har et tilhørsforhold til en personkategori, der indgår i den offentlige undervisningssektor, en tilstrækkeligt objektiv begrundelse for, at alene vedtægtsmæssige tjenestemænd i den offentlige undervisningssektor, når disse har godtgjort, at de opfylder de fastsatte krav herfor, kan modtage det individuelle element af det særlige tillæg for »videreuddannelse« (også benævnt seks-års-ydelse)?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Symvoulio tis Epikrateias (Grækenland) den 3. november 2011 — Enosi Epangelmation Asfaliston Ellados »EEAE«, Syllogos Asfalistikon Praktoron N. Attikis »SPATE«, Panellinios Syllogos Asfalistikon Symvoulon »PSAS«, Syndesmos Ellinon Mesiton Asfaliseon »SEMA« og Panellinios Syndesmos Syntoniston Asfalistikon Symvoulon »PSAS« mod Ypourgos Anaptixis og Omospondia Asfalistikon Syllogon Ellados

(Sag C-555/11)

(2012/C 25/61)

Processprog: græsk

Den forelæggende ret

Symvoulio tis Epikrateias

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: Enosi Epangelmation Asfaliston Ellados »EEAE«, Syllogos Asfalistikon Praktoron N. Attikis »SPATE«, Panellinios Syllogos Asfalistikon Symvoulon »PSAS«, Syndesmos Ellinon Mesiton Asfaliseon »SEMA« og Panellinios Syndesmos Syntoniston Asfalistikon Symvoulon »PSAS«

Sagsøgte: Ypourgos Anaptixis (Udviklingsministeren) og Omospondia Asfalistikon Syllogon Ellados

Præjudicielt spørgsmål

Skal bestemmelsen i artikel 2, stk. 3, andet afsnit, i direktiv 2002/92/EF, som lyder: »Udøves sådan virksomhed [hvis forskellige former opregnes i første afsnit i samme bestemmelse] af forsikringsselskaber eller af ansatte i forsikringsselskaber, der handler på forsikringsselskabets ansvar, anses det ikke for forsikringsformidling«, forstås således, at det er tilladt en ansat i et forsikringsselskab, som ikke besidder de kvalifikationer, der kræves i direktivets artikel 4, stk. 1, lejlighedsvis, men ikke som hovederhverv at udøve forsikringsformidling, selv om den pågældende ansatte ikke står i et lønmodtagerforhold til selskabet, idet dette dog fører tilsyn med hans handlinger, eller tillader direktivet kun denne virksomhed, når den udøves inden for rammerne af et lønmodtagerforhold?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Administrativen Sad Veliko Tarnovo (Bulgarien) den 11. november 2011 — »Menidzharski biznes reshenia« OOD mod Direktor na Direktsia »Obzhalvane i upravlenie na izpalnenieto« — Veliko Tarnovo

(Sag C-572/11)

(2012/C 25/69)

Processprog: bulgarsk

Den forelæggende ret

Administrativen Sad Veliko Tarnovo

Parter i hovedsagen

Sagsøger:„Menidzharski biznes reshenia” OOD

Sagsøgt: Direktor na Direktsia »Obzhalvane i upravlenie na izpalnenieto« — Veliko Tarnovo

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 203 sammenholdt med artikel 168, litra a) i Rådets direktiv 2006/112/EF (1) af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem i tilfælde som det i hovedsagen foreliggende og under hensyn til princippet om momsens neutralitet og beskyttelsen af den berettigede forventning fortolkes således, at fradragsretten for indgående moms kan nægtes — selv om risikoen for afgiftsprovenuet er fjernet — når denne risiko kun er fjernet med hensyn til afregningen med statskassen af den moms, som en leverandør har påført fakturaen, uden at fjernelsen af risikoen for afgiftsprovenuet har påvirket leverandørens handlinger eller hensigter, som førte til, at en faktura fik et svigagtigt indhold, idet det herpå blev anført, at momsen skulle betales af leverandøren?

(1) EUT L 347, s. 1.
C 25/32

Appel iværksat den 2. november 2011 af Internationaler Hilfsfonds eV til prøvelse af kendelse afsagt af Retten (Fjerde Afdeling) den 21. september 2011 i sag T-141/05 RENV, Internationaler Hilfsfonds eV mod Europa-Kommissionen

(Sag C-554/11 P)

(2012/C 25/60)

Processprog: tysk

Parter

Appellant: Internationaler Hilfsfonds eV (ved Rechtsanwalt H. Kaltenecker)

Den anden part i appelsagen: Europa-Kommissionen

Appellanten har nedlagt følgende påstande

a) Kendelsen, der blev afsagt den 21. september 2001, ophæves og sagen hjemvises til Retten med pålæg om, at der foretages en ny bedømmelse efter afsigelse af dommen i sag T-300/10. Subsidiært træffer Domstolen selv afgørelse i sagen.

b) Kommissionen tilpligtes at betale de omkostninger, der er opstået i forbindelse med den mellemliggende tvist, som den appellerede kendelse vedrører, samt omkostningerne i forbindelse med appelsagen.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellen er blevet iværksat til prøvelse af Rettens kendelse af 21. september 2011 i sag T-141/05 RENV, hvorved det blev fastslået, at det var ufornødent at træffe afgørelse i en sag, som appellanten og sagsøgeren i første instans havde anlagt i 2005 til prøvelse af en beslutning, der var blevet truffet af Kommissionen. Den oprindelige sag var anlagt til prøvelse af Kommissionens afslag på at give sagsøgeren fuldstændig aktindsigt i dokumenterne i sagen vedrørende LIEN 97-2011-aftalen.

Appellanten har appelleret Rettens kendelse på grund af fejlagtig anvendelse af de processuelle regler, navnlig den mangelfulde koordination af procedurerne i sag T-36/10 og sag T-141/05 RENV, hvorved appellantens interesser blev tilsidesat i betydeligt omfang. Derudover har Retten truffet en fejlagtig afgørelse vedrørende sagsomkostningerne til skade for appellanten.
Appel iværksat den 23. november 2011 af Dow AgroSciences Ltd, Dow AgroSciences LLC, Dow AgroSciences, Dow AgroSciences Export, Dow Agrosciences BV, Dow AgroSciences Hungary kft, Dow AgroSciences Italia Srl, Dow AgroSciences Polska sp. z o.o., Dow AgroSciences Iberica, SA, Dow AgroSciences s.r.o., Dow AgroSciences Danmark A/S og Dow AgroSciences GmbH til prøvelse af dom afsagt af Retten (Tredje Afdeling) den 9. september 2011 i sag T-475/07, Dow AgroSciences Ltd m.fl. mod Kommissionen

(Sag C-584/11 P)

(2012/C 25/74)

Processprog: engelsk

Parter

Appellanter: Dow AgroSciences Ltd, Dow AgroSciences LLC, Dow AgroSciences, Dow AgroSciences Export, Dow Agrosciences BV, Dow AgroSciences Hungary kft, Dow AgroSciences Italia Srl, Dow AgroSciences Polska sp. z o.o., Dow AgroSciences Iberica, SA, Dow AgroSciences s.r.o., Dow AgroSciences Danmark A/S og Dow AgroSciences GmbH (ved avocats C. Mereu og K. Van Maldegem)

Den anden part i appelsagen: Europa-Kommissionen

Appellanterne har nedlagt følgende påstande

— Rettens dom i sag T-475/07 ophæves, og

— Kommissionens beslutning 2007/629/EF af 20. september 2007 (1) om afvisning af at optage trifluralin i bilag I til Rådets direktiv 91/414/EØF (2) og om tilbagekaldelse af godkendelser af plantebeskyttelsesmidler, der indeholder dette aktivstof annulleres, eller

— subsidiært hjemvises sagen til Retten, og

— indstævnte tilpligtes at betale sagens omkostninger, herunder omkostningerne i forbindelse med sagen for Retten.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanterne har gjort gældende, at Retten, ved ikke at tage deres påstand om annullation af Kommissionens beslutning 2007/629/EF om afvisning af at optage trifluralin i bilag I til Rådets direktiv 91/414/EØF og om tilbagekaldelse af godkendelser af plantebeskyttelsesmidler, der indeholder dette aktivstof, til følge, har tilsidesat fællesskabsretten. Appellanterne har navnlig gjort gældende, at Retten begik en række fejl i sin fortolkning af de faktiske omstændigheder og af de bestemmelser, der fandt anvendelse på appellanternes situation. Dette førte til, at Retten begik en række retlige fejl, navnlig følgende:

— Retten fastslog ikke, at appellanterne af den rapporterende medlemsstat og af EFSA blev anmodet om at fremlægge yderligere data til belysning af dossieret medhold i artikel 8, stk. 5, i forordning nr. 451/2000 (3).

— Retten fastslog ikke, at Kommissionen ikke havde fulgt den almindelige forskriftsprocedure som foreskrevet i henhold til Rådets afgørelse 1999/468 (4) og fastslog, at Kommissionen ikke havde tilsidesat afgørelsens artikel 5.

— Retten fastslog ikke, at Kommissionen havde foretaget en bedømmelse af trifluralin på grundlag af kriterier, der falder uden for anvendelsesområdet for direktiv 91/414, og som ikke har grundlag i de relevante bestemmelser, og dermed har handlet ultra vires.

Af disse grunde har appellanterne gjort gældende, at Rettens dom i sag T-475/07 skal ophæves, og Kommissionens beslutning 2007/629/EF skal annulleres.

(1) EUT L 255, s. 42.

(2) EFT L 230, s. 1.

(3) EFT L 55, s. 25.

(4) EFT L 184, s. 23.
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Hoge Raad der Nederlanden (Nederlandene) den 24. oktober 2011 — Staatssecretaris van Financiën, den anden part: Codirex Expeditie BV

(Sag C-542/11)

(2012/C 25/55)

Processprog: nederlandsk

Den forelæggende ret

Hoge Raad der Nederlanden

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Staatssecretaris van Financiën

Den anden part: Codirex Expeditie BV

Præjudicielt spørgsmål

På hvilket tidspunkt får varer fra tredjelande en toldmæssig bestemmelse som omhandlet i EF-toldkodeksens artikel 50 (1) i et tilfælde, hvor varer med status som »varer under midlertidig opbevaring« er angivet til henførsel under proceduren for ekstern fællesskabsforsendelse?

(1) Rådets forordning (EØF) nr. 2913/92 af 12.10.1992 om indførelse af en EF-toldkodeks (EFT L 302, s. 1).
1)

Henhører et produkt, der er fremstillet på basis af sukker ved fermentering ved hjælp af Corynebacterium glutamicum og — som nærmere specificeret i bilag 1 til forelæggelseskendelsen — består af ca. 65 % lysinsulfat og derudover af urenheder fra fremstillingsprocessen (uomdannet udgangsmateriale, reagenser, der er anvendt i fremstillingsprocessen, samt biprodukter), under position 2309, position 2922 eller position 3824 i den kombinerede nomenklatur i den affattelse, der fremgår af bilag I til Rådets forordning (EØF) nr. 1719/2005 (1) af 27. oktober 2005 om ændring af bilag I til Rådets forordning (EØF) nr. 2658/1987 om told- og statistiknomenklaturen og den fælles toldtarif? Har det i den forbindelse betydning, om urenhederne måtte være bibeholdt bevidst med henblik på at gøre produktet specielt egnet til eller forbedre dets egnethed til foderfremstilling, eller om urenhederne måtte være bibeholdt, fordi det ikke er nødvendigt eller hensigtsmæssigt at fjerne dem? Efter hvilke retningslinjer skal dette i givet fald bedømmes? Har det betydning for besvarelsen, at det er muligt at fremstille andre lysinholdige produkter, herunder »ren« lysin (≥ 98 %) og lysin·HCI-produkter, der har et højere lysinindhold end det foran beskrevne lysinsulfatprodukt, og har det i den forbindelse betydning, at indholdet af lysinsulfat og urenheder i det foran beskrevne lysinsulfatprodukt svarer til, hvad der gælder for andre fabrikanters lysinsulfatprodukter? Efter hvilke retningslinjer skal dette i givet fald bedømmes?