FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

G.W. HOGAN

fremsat den 15. maj 2019 ( 1 )

Sag C-621/17

Gyula Kiss,

CIB Bank Zrt.

mod

Emil Kiss,

Gyuláné Kiss

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Kúria (øverste domstol, Ungarn))

»Præjudiciel forelæggelse – forbrugerbeskyttelse – urimelige kontraktvilkår – Rådets direktiv 93/13/EØF – artikel 4, stk. 2 – krav om klar og forståelig affattelse af kontraktvilkår vedrørende definitionen af hovedgenstanden – artikel 5 – krav om udarbejdelse af en aftale på en klar og forståelig måde«

1. Denne anmodning om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 3, stk. 1, artikel 4, stk. 2, og artikel 5 i Rådets direktiv 93/13/EØF af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler (EFT 1993, L 95, s. 29) (herefter »1993-direktivet«). Domstolen skal med denne forelæggelse atter behandle 1993-direktivets formål i forbindelse med låneaftaler leveret af kreditinstitutter.

2. Denne forelæggelse er fremsat i forbindelse med en tvist mellem på den ene side Gyula Kiss, Emil Kiss og Gyuláné Kiss og på den anden side CIB Bank Zrt. (herefter »banken«) vedrørende en påstand om, at det fastslås, at visse kontraktvilkår i en aftale om lån i udenlandsk valuta er urimelige. Det er på denne baggrund, at den forelæggende ret navnlig har spurgt, om kravene i 1993-direktivets artikel 4, stk. 2, og artikel 5, hvorefter visse kontraktvilkår skal være affattet klart og forståeligt, bør fortolkes således, at hvert enkelt prisvilkår skal nævne den specifikke tjenesteydelse, der leveres til gengæld herfor. Inden disse spørgsmål behandles, skal der imidlertid først redegøres for de relevante retsforskrifter.

I. Relevante retsforskrifter

A. EU-ret

1. 1993-direktivet

3. Følgende er anført i 12., 13., 16., 19. og 20. betragtning til 1993-direktivet: »[D]e nationale lovgivninger giver imidlertid på nuværende tidspunkt kun mulighed for en delvis harmonisering; kun kontraktvilkår, der ikke er blevet individuelt forhandlet, er omfattet af dette direktiv; det er vigtigt at give medlemsstaterne mulighed for under overholdelse af Traktaten at sikre forbrugeren et højere beskyttelsesniveau ved at fastsætte strengere nationale bestemmelser end bestemmelserne i dette direktiv. [D]et antages, at de love og administrative bestemmelser i medlemsstaterne, som direkte eller indirekte fastsætter vilkårene for forbrugeraftaler, ikke indeholder urimelige kontraktvilkår; det forekommer derfor ikke nødvendigt at lade kontraktvilkår, der afspejler love eller bindende administrative bestemmelser samt bestemmelser i internationale konventioner, som medlemsstaterne eller Fællesskabet er part i, være underlagt bestemmelserne i dette direktiv; udtrykket »love og bindende administrative bestemmelser« omfatter ligeledes de regler, som ifølge lovgivningen gælder mellem de kontraherende parter, når der ikke er aftalt anden ordning. […] [V]urderingen efter faste generelle kriterier af, om vilkår er urimelige, navnlig i forbindelse med erhvervsvirksomhed af offentlig karakter i form af levering af kollektive tjenesteydelser baseret på solidaritet mellem brugerne, skal suppleres med en samlet vurdering af de forskellige berørte interesser; heri ligger hensynet til, at der er handlet i god tro; ved vurderingen af begrebet god tro skal der især tages hensyn til styrkeforholdet i parternes forhandlingspositioner, til, om forbrugeren på den ene eller den anden måde er blevet tilskyndet til at give sin tilslutning til kontraktvilkåret, og til, om varerne eller tjenesteydelserne er solgt eller leveret på forbrugerens særlige bestilling; den erhvervsdrivende kan opfylde kravet om god tro ved at handle loyalt og rimeligt med den anden part, hvis legitime interesser han skal tage hensyn til. […] [V]ed anvendelsen af dette direktiv bør vurderingen af, om et vilkår er urimeligt, ikke omfatte vilkår, der omhandler aftalens hovedgenstand eller forholdet mellem leverancens eller ydelsens kvalitet og pris; der kan imidlertid tages hensyn til aftalens hovedgenstand og forholdet mellem kvalitet og pris ved vurderingen af, om andre kontraktvilkår er urimelige, bl.a. i forbindelse med forsikringsaftaler indgår de bestemmelser, hvori den forsikrede risiko og forsikrernes forpligtelse er defineret eller klart afgrænset, således ikke i en sådan vurdering, når der tages hensyn til disse afgrænsninger ved beregningen af den præmie, som forbrugeren betaler. [K]ontrakterne skal være formuleret på en klar og forståelig måde, og forbrugeren skal have en reel mulighed for at gøre sig bekendt med alle vilkårene, og i tvivlstilfælde gælder den fortolkning, der er mest fordelagtig for forbrugeren.«

4. 1993-direktivets artikel 3, stk. 1 og 2, bestemmer: »1. Et kontraktvilkår, der ikke har været genstand for individuel forhandling, anses for urimeligt, hvis det til trods for kravene om god tro bevirker en betydelig skævhed i parternes rettigheder og forpligtelser ifølge aftalen til skade for forbrugeren. 2. Et kontraktvilkår anses altid for ikke at have været genstand for individuel forhandling, når det er udarbejdet på forhånd, og forbrugeren derved ikke har haft nogen indflydelse på indholdet, navnlig i forbindelse med en standardkontrakt. Den omstændighed, at visse elementer i et kontraktvilkår eller et enkelt kontraktvilkår har været genstand for individuel forhandling, udelukker ikke anvendelse af denne artikel på resten af en aftale, hvis en samlet vurdering fører til den konklusion, at der alligevel er tale om en standardkontrakt. Hvis en erhvervsdrivende hævder, at et standardiseret kontraktvilkår har været genstand for individuel forhandling, har han bevisbyrden.«

5. 1993-direktivets artikel 4, stk. 2, har følgende ordlyd: »Vurderingen af, om kontraktvilkårene er urimelige, omfatter hverken definitionen af aftalens hovedgenstand eller overensstemmelsen mellem pris og varer eller mellem tjenesteydelser og betalingen herfor, for så vidt disse vilkår er affattet klart og forståeligt.«

6. 1993-direktivets artikel 5 bestemmer: »I de aftaler, hvor alle eller nogle af de vilkår, der tilbydes forbrugeren, er i skriftlig form, skal disse vilkår altid være udarbejdet på en klar og forståelig måde. Hvis der opstår tvivl om et kontraktvilkårs betydning, gælder den fortolkning, som er mest gunstig for forbrugeren. Denne fortolkningsregel gælder ikke i forbindelse med de procedurer, der er fastsat i artikel 7, stk. 2.«

7. 1993-direktivets artikel 8 har følgende ordlyd: »Medlemsstaterne kan inden for det område, der omfattes af dette direktiv, vedtage eller bevare strengere bestemmelser, der er forenelige med Traktaten, for at sikre en mere omfattende beskyttelse af forbrugerne.«

2. Direktiv 2003/55

8. Artikel 3, stk. 3, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/55/EF af 26. juni 2003 om fælles regler for det indre marked for naturgas og om ophævelse af direktiv 98/30/EF (EUT 2003, L 176, s. 57) har følgende ordlyd: »Medlemsstaterne […] sikrer et højt forbrugerbeskyttelsesniveau, især for så vidt angår gennemsigtighed i generelle kontraktbetingelser og -vilkår, almindelig information og ordninger for bilæggelse af tvister.«

3. Direktiv 2005/29

9. Artikel 6, stk. 1, litra d), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/29/EF af 11. maj 2005 om virksomheders urimelige handelspraksis over for forbrugerne på det indre marked og om ændring af Rådets direktiv 84/450/EØF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/7/EF, 98/27/EF og 2002/65/EF og Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 2006/2004 (»direktivet om urimelig handelspraksis«) (EUT 2005, L 149, s. 22) bestemmer: »1. En handelspraksis betragtes som vildledende, hvis den indeholder urigtige oplysninger og derfor er usandfærdig eller f.eks. i kraft af sin generelle fremstillingsform vildleder eller kan forventes at vildlede en gennemsnitsforbruger, selv om oplysningerne er faktuelt korrekte, med hensyn til et eller flere af følgende elementer og under alle omstændigheder foranlediger eller kan forventes at foranledige ham til at træffe en transaktionsbeslutning, som han ellers ikke ville have truffet: […] d) prisen eller den måde, hvorpå prisen beregnes, eller en særlig prismæssig fordel […]«

4. Direktiv 2014/17

10. 4. og 30. betragtning til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/17/EU af 4. februar 2014 om forbrugerkreditaftaler i forbindelse med fast ejendom til beboelse og om ændring af direktiv 2008/48/EF og 2013/36/EU og forordning (EU) nr. 1093/2010 (EUT 2014, L 60, s. 34) bestemmer: »(4) Der er blevet indkredset en række problemer på markederne for lån med pant i fast ejendom i Unionen i forbindelse med uansvarlig långivning og låntagning og potentielt uansvarlig adfærd hos markedsdeltagerne, herunder kreditformidlere og ikkekreditinstitutter. Nogle af problemerne vedrørte kreditter i en udenlandsk valuta, som forbrugerne havde optaget i den pågældende valuta for at få den fordelagtige debitorrente, men uden tilstrækkelig oplysning om eller forståelse af valutakursrisikoen. Disse problemer skyldes markeds- og lovgivningsmæssige mangler såvel som andre faktorer, f.eks. det generelle økonomiske klima og det ringe kendskab til det finansielle område. Blandt andre problemer kan nævnes ineffektive, inkonsekvente eller ikkeeksisterende ordninger for kreditformidlere og ikkekreditinstitutter, der tilbyder kreditaftaler i forbindelse med fast ejendom til beboelse. Disse problemer har potentielt betydelige makroøkonomiske afsmittende virkninger, kan være til skade for forbrugeren, kan udgøre økonomiske eller juridiske hindringer for tværnational virksomhed og kan skabe ulige betingelser for de forskellige aktører. […] (30) På grund af den betydelige risiko, der er forbundet med at låne i en udenlandsk valuta, er det nødvendigt at foreskrive foranstaltninger til sikring af, at forbrugerne er klar over den risiko, som de påtager sig, og at forbrugerne har mulighed for at begrænse deres eksponering for valutakursrisiko i kredittens løbetid. Risikoen kan begrænses enten ved at give forbrugeren ret til at konvertere kreditten til en anden valuta eller gennem andre ordninger, f.eks. lofter eller, hvis dette er tilstrækkeligt til at begrænse valutakursrisikoen, advarsler.«

11. Det bestemmes i artikel 23 i direktiv 2014/17 med overskriften »Lån i udenlandsk valuta«: »1. Medlemsstaterne sikrer, at der ved kreditaftaler i forbindelse med lån i udenlandsk valuta er etableret en passende ramme på tidspunktet for indgåelse af kreditaftalen for som minimum at sikre, at: a) forbrugeren på nærmere angivne betingelser har ret til at konvertere kreditaftalen til en anden valuta, eller b) der er etableret andre ordninger for at begrænse forbrugerens eksponering for valutakursrisiko i forbindelse med kreditaftalen. 2. Den i stk. 1, litra a), omhandlede anden valuta skal enten være: a) den valuta, hvori forbrugeren primært modtager sine indtægter eller besidder de aktiver, kreditten skal tilbagebetales med, som anført på tidspunktet for den seneste vurdering af kreditværdigheden i forbindelse med kreditaftalen, eller b) valutaen i den medlemsstat, hvor forbrugeren enten var bosiddende på tidspunktet for indgåelsen af kreditaftalen eller er bosiddende på nuværende tidspunkt. Medlemsstaterne kan præcisere, hvorvidt forbrugeren har adgang til begge eller kun én af valgmulighederne omhandlet i første afsnits litra a) og b) eller kan give kreditgivere mulighed for at præcisere, hvorvidt forbrugeren har adgang til begge eller kun én af valgmulighederne omhandlet i første afsnits litra a) og b). 3. Hvis en forbruger har ret til at konvertere kreditaftalen til en anden valuta i overensstemmelse med stk. 1, litra a), sikrer medlemsstaterne, at den valutakurs, der anvendes til konverteringen, er den markedskurs, der er gældende på dagen for ansøgningen om konvertering, medmindre andet er angivet i kreditaftalen. 4. Medlemsstaterne sikrer, at en forbruger, der har lån i udenlandsk valuta, advares regelmæssigt af kreditgiver på papir eller ved hjælp af et varigt medium, som minimum når værdien af det samlede beløb, forbrugeren skal betale, og som er udestående, eller af de periodiske afdrag varierer med mere end 20% i forhold til, hvad det ville have været, hvis valutakursen mellem kreditaftalens valuta og medlemsstatens valuta på tidspunktet for indgåelsen af kreditaftalen blev anvendt. Advarslen skal oplyse forbrugeren om en stigning i det samlede beløb, der skal betales af forbrugeren, og i givet fald oplyse om retten til at konvertere til en anden valuta og betingelserne herfor samt redegøre for enhver anden ordning, der kan begrænse forbrugerens eksponering for valutakursrisikoen. 5. Medlemsstaterne kan regulere lån i udenlandsk valuta yderligere, forudsat at sådanne bestemmelser ikke indføres med tilbagevirkende kraft. 6. De ordninger, der gælder i henhold til denne artikel, meddeles forbrugeren i ESIS og i kreditaftalen. Hvis kreditaftalen ikke indeholder en bestemmelse om, at forbrugerens eksponering for valutakursrisici skal begrænses til valutakurssvingninger på mindre end 20%, skal ESIS indeholde et illustrativt eksempel på indvirkningen af valutakurssvingninger på 20%.«

B. National lovgivning

12. § 209/B i a Polgári Törvénykönyvről szóló 1959. évi IV. Törvény (lov nr. IV af 1959 om indførelse af civillovbogen, herefter »den ungarske civillovbog«) bestemte i den version, der var gældende på tidspunktet for de faktiske omstændigheder i hovedsagen, følgende: »1) Almindelige forretningsbetingelser og vilkår i aftaler, der er indgået mellem en forbruger og en erhvervsdrivende, er urimelige, hvis de i strid med kravene om god tro fastsætter parternes rettigheder og forpligtelser i henhold til aftalen ensidigt og ubegrundet til skade for en af parterne. 2) Rettigheder og forpligtelser anses for at være fastsat ensidigt og ubegrundet til skade for en af parterne, såfremt a) de afviger væsentligt fra de grundlæggende regler, der gælder for aftalen, eller b) de er uforenelige med aftalens genstand eller formål. 3) Ved afgørelsen af, om et vilkår er urimeligt, skal der tages hensyn til alle de foreliggende omstændigheder på tidspunktet for aftaleindgåelsen, som førte til, at parterne indgik aftalen, såvel som til arten af den fastsatte tjenesteydelse på den ene side og til det omtvistede vilkårs forbindelse med andre vilkår i aftalen eller med andre aftaler på den anden side. 4) Der kan fastsættes særlige regler for, hvilke vilkår i forbrugeraftaler der er urimelige, eller som skal anses for urimelige, medmindre det modsatte bevises. 5) Reglerne om urimelige kontraktvilkår finder ikke anvendelse på aftaleklausuler, der fastsætter ydelsen og modydelsen, hvis klausulen er affattet klart og forståeligt for begge parter. 6) Et kontraktvilkår kan ikke anses for urimeligt, såfremt det er blevet fastsat i en retsforskrift eller er udfærdiget i medfør af en retsforskrift.«

13. § 523 i den ungarske civillovbog bestemmer: »1) Ved en låneaftale forpligter den finansielle institution eller anden långiver sig til at stille et aftalt beløb til rådighed for debitor, mens debitor forpligter sig til at tilbagebetale dette lånebeløb i overensstemmelse med aftalen. Såfremt långiver er en finansiel institution, har debitor pligt til at betale rente (banklån), medmindre der ved lov er fastsat andet herom.«

II. Faktiske omstændigheder

14. Den 16. september 2005 indgik Gyula Kiss og to andre personer en aftale med bankens juridiske forgænger om et lån på 16516 EUR til et ikke nærmere bestemt formål med en årlig rente på 5,4% med en løbetid på tyve år. Ud over denne rentesats skulle låntagerne betale administrationsudgifter på 2,4% pr. år og et beløb på 40000 HUF (ca. 125 EUR) i udbetalingsgebyr. Den årlige omkostningsprocent (ÅOP) var i aftalen fastsat til 8,47%.

15. Gyula Kiss har anlagt sag med påstand om, at det fastslås, at de vilkår, som fastsætter administrationsudgifterne og udbetalingsgebyret, er urimelige, da banken ikke har specificeret de tjenesteydelser, der blev ydet til gengæld herfor.

16. Banken bestred ikke, at de tjenesteydelser, der blev leveret til gengæld for disse omkostninger, ikke var specifikt nævnt. Banken gjorde imidlertid gældende, at udbetalingsgebyret svarede til omkostningerne til de formelle opgaver, som banken skulle varetage forud for aftaleindgåelsen, mens administrationsudgifterne dækkede de formelle opgaver, der skulle gennemføres efter aftaleindgåelsen.

17. Retten i første instans afsagde dom, hvori den fastslog, at vilkåret om udbetalingsgebyret var urimeligt, og frifandt de sagsøgte vedrørende påstanden om, at vilkåret om administrationsudgifterne var ugyldigt.

18. Retten i anden instans, der skulle pådømme sagen på grundlag af den af Gyula Kiss og banken iværksatte appel, stadfæstede førsteinstansens dom. Retten udtalte, at vilkårene om administrationsudgifter var affattet klart og forståeligt, eftersom det beløb, som låntageren skulle betale i denne henseende, var defineret, og modydelsens art var velkendt. Disse omfattede tjenesteydelser, såsom oprettelse, administration, registrering og inddrivelse af lånet. Hvad angår udbetalingsgebyret fandt retten i anden instans, at det ikke kunne afgøres, hvilken tjenesteydelse der var dækket af dette gebyr. I lyset af disse betragtninger blev gebyret anset for at være urimeligt.

19. Både Gyula Kiss og banken iværksatte kassationsappel til Kúria (øverste domstol, Ungarn). Gyula Kiss har gjort gældende, at aftalen ikke klart angav den tjenesteydelse, for hvilken han skulle betale udbetalingsgebyret. Han har gjort gældende, at banken ikke havde godtgjort, at oprettelsen og administrationen af lånet gav anledning til sådanne omkostninger, der ikke allerede var dækket af renten af det lånte beløb.

20. Banken har i kassationsappellen nedlagt påstand om, at søgsmålet forkastes med hensyn til udbetalingsgebyret. Banken har bl.a. gjort gældende, at der på det tidspunkt, hvor aftalen blev indgået, ikke fandtes nogen retsforskrift, som pålagde den at angive de specifikke tjenesteydelser, der blev leveret til gengæld for gebyret.

III. Anmodningen om præjudiciel afgørelse og retsforhandlingerne for Domstolen

21. Den nationale ret er af den opfattelse, at Domstolens eksisterende praksis ikke gør det muligt at afgøre, om de to vilkår er affattet klart og forståeligt, og i givet fald at vurdere, om de er urimelige, og retten har anført, at de ungarske retters praksis ikke er ensartet i denne henseende. I hovedparten af sagerne har disse nationale retter fundet, at indgåelsen af en låneaftale kun kræver, at lånets samlede omkostninger skal være klare, uden at der er behov for at specificere alle de tjenesteydelser, der leveres til gengæld, og endvidere, at denne betingelse er opfyldt, hvis ÅOP er nævnt, da sidstnævnte beregnes på grundlag af både skyldige renter og gebyrer, hvilket gør det muligt for låntageren at sammenligne de forskellige lånetilbud. Et mindretal af disse retter har dog fundet, at tjenesteydelser, der leveres til gengæld for ethvert gebyr, bør være detaljeret og specifikt angivet. Det er nyttigt for forbrugeren at være i stand til at sammenligne ikke blot ÅOP, men også de tjenesteydelser, der ydes til gengæld. Endvidere er den kunstige opsplitning af renter i to bestanddele ikke lovlig, og ifølge disse retter er grundlaget for administrationsudgifter et andet end for beregningen af renter.

22. Ifølge den forelæggende ret kan 1993-direktivets artikel 3, stk. 1, fortolkes således, at hvis de tjenesteydelser, der leveres til gengæld for et honorar eller et gebyr, ikke er detaljeret angivet, udgør det en overtrædelse af kravet om god tro, der er henvist til i artiklen. Spørgsmålet er imidlertid, om det stadig skal vurderes, om der er en skævhed i parternes rettigheder og forpligtelser ifølge aftalen til skade for forbrugeren. Hvis denne vurdering fortsat er nødvendig, har Kúria (øverste domstol) anført, at den er i tvivl om, hvorvidt det er hensigtsmæssigt kun at undersøge tjenesteydelserne og deres modydelse for så vidt angår de nævnte vilkår, eller om alle aftalevilkårene bør tages i betragtning for at vurdere alle de fordele og ulemper, der følger af aftalen.

23. Under disse omstændigheder har Kúria (øverste domstol) besluttet at udsætte sagen og forelægge følgende spørgsmål med henblik på en præjudiciel afgørelse: »1) Skal det krav om en klar og forståelig affattelse, som er fastsat i artikel 4, stk. 2, og artikel 5 i [1993-direktivet], fortolkes således, at det i forbindelse med en forbrugeraftale om lån er opfyldt ved et kontraktvilkår, der ikke er blevet forhandlet individuelt, og som nøjagtigt fastsætter de udgifter, gebyrer og øvrige omkostninger (herefter samlet benævnt »udgifter«), som forbrugeren skal afholde, hvilken beregningsmetode der er anvendt, og tidspunktet for hvornår udgifterne skal betales, men som imidlertid ikke specificerer de konkrete tjenesteydelser, som udgifterne dækker? Eller skal kravet fortolkes således, at det i aftalen ligeledes skal angives, hvilke tjenesteydelser der er tale om? I sidstnævnte tilfælde er det da tilstrækkeligt, at indholdet af den leverede tjenesteydelse kan udledes af udgiftens benævnelse? 2) Skal [1993-direktivets] artikel 3, stk. 1, fortolkes således, at den aftaleklausul, som er anvendt med hensyn til udgifter i den foreliggende sag, hvor det ikke utvetydigt på grundlag af aftalen kan identificeres, hvilke konkrete tjenesteydelser der er blevet leveret mod betaling af disse udgifter, til trods for kravene om god tro bevirker en betydelig skævhed i parternes rettigheder og forpligtelser ifølge aftalen til skade for forbrugeren?«

IV. Bedømmelse

24. Det første, der skal bemærkes, er måske, at formålet med 1993-direktivet ikke er at harmonisere aftaleretten generelt eller endog spørgsmålet om samtykke i særdeleshed. Direktivets formål er i stedet snarere hovedsagelig at forbyde vilkår, som i strid med kravene om god tro bevirker en betydelig skævhed i parternes rettigheder og forpligtelser ifølge aftalen til skade for forbrugeren. Det er vigtigt, at dette står klart, fordi 1993-direktivet ikke, selv om det bestemt er væsentligt på området for forbrugerbeskyttelse, søger at tage stilling til alle mulige former for kommerciel eller forbrugermæssig pligtforsømmelse.

25. For så vidt som andre direktiver dækker forbrugerretten, er det navnlig vigtigt for at sikre konsekvens, at Domstolen har en streng tilgang til afgræsningen af hver af disse lovbestemmelsers anvendelsesområde.

A. Om det første spørgsmål

26. Den forelæggende ret har med det første spørgsmål nærmere bestemt spurgt, om 1993-direktivets artikel 4, stk. 2, og artikel 5 skal fortolkes således, at kravet om en klar og forståelig affattelse af kontraktvilkår er opfyldt i en låneaftale indgået med en forbruger ved et vilkår, der ikke er blevet forhandlet individuelt, og som specificerer det nøjagtige beløb for de udgifter, som forbrugeren skal betale, deres beregningsmåde og det tidspunkt, hvor de skal betales, men derimod ikke specificerer de faktiske tjenesteydelser, som disse udgifter dækker.

27. Selv om 1993-direktivets artikel 4, stk. 2, og artikel 5 bestemmer, at visse kontraktvilkår skal være affattet klart og forståeligt, er den sammenhæng, hvori der henvises til dette krav, ikke desto mindre ganske forskellig. Artikel 4, stk. 2, bestemmer i det væsentlige, at urimeligheden i de kontraktvilkår, som definerer aftalens hovedgenstand – såsom prisen – ikke kan undersøges, medmindre sådanne kontraktvilkår ikke er affattet klart og forståeligt. Artikel 5 bestemmer på den anden side, at alle kontraktvilkår bør opfylde dette krav om forståelighed, og at, når de ikke gør det, nemlig »[h]vis der opstår tvivl om et kontraktvilkårs betydning, gælder den fortolkning, som er mest gunstig for forbrugeren« ( 2 ). Jeg foreslår derfor at behandle det første spørgsmål, først for så vidt angår 1993-direktivets artikel 4, stk. 2, og derefter for så vidt angår artikel 5.

1. Artikel 4, stk. 2

28. I henhold til 1993-direktivets artikel 4, stk. 2, omfatter »[v]urderingen af, om kontraktvilkårene er urimelige, […] hverken definitionen af aftalens hovedgenstand eller overensstemmelsen mellem pris og varer eller mellem tjenesteydelser og betalingen herfor, for så vidt disse vilkår er affattet klart og forståeligt«. Eftersom artikel 4, stk. 2, foreskriver en undtagelse til den ordning med indholdsmæssig kontrol med urimelige kontraktvilkår, som er gennemført med dette direktiv, skal denne undtagelse fortolkes strengt ( 3 ). Artikel 4, stk. 2, bestemmer faktisk derfor, at prisvilkår ikke er omfattet af direktivets anvendelsesområde, dog forudsat, at disse kontraktvilkår er affattet klart og forståeligt. Som jeg håber at godtgøre, er vilkår om administrationsudgifter, såsom de i hovedsagen omtvistede, direkte omfattet af anvendelsesområdet for undtagelsen i artikel 4, stk. 2, således at rimeligheden i sådanne udgifter ikke kan behandles, medmindre vilkåret ikke er affattet klart og forståeligt.

29. Den første undtagelse i artikel 4, stk. 2, henviser til kontraktvilkår vedrørende »aftalens hovedgenstand«. I henhold til Domstolens praksis skal de kontraktvilkår, som er omfattet af begrebet »aftalens hovedgenstand« i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i 1993-direktivets artikel 4, stk. 2, forstås som vilkår, der fastlægger aftalens hovedydelser, og som dermed er kendetegnende for aftalen ( 4 ). Kontraktvilkår, der er underordnede i forhold til de vilkår, der definerer selve aftaleforholdets hovedindhold, er ikke omfattet af begrebet »aftalens hovedgenstand«.

30. Den anden undtagelse vedrører »overensstemmelsen mellem pris og varer eller mellem tjenesteydelser og betalingen herfor« eller i overensstemmelse med 19. betragtning til direktivet de kontraktvilkår, »der omhandler […] forholdet mellem leverancens eller ydelsens kvalitet og pris« ( 5 ). Disse to situationer, der er henvist til i artikel 4, stk. 2, er derfor ikke ligestillede, idet den første er til hinder for visse vilkår på grund af deres genstand, mens den anden undtagelse er til hinder for, at en ret anser et prisvilkår for urimeligt, blot fordi den angivne pris er upassende eller for høj.

31. Jeg foreslår at undersøge den anden situation først. Det følger af anmodningen om præjudiciel afgørelse – selv om Gyula Kiss både i sine indlæg og under retsmødet har gjort gældende, at administrationsudgifterne og udbetalingsgebyret ikke står i forhold til lånebeløbet – at det spørgsmål, der blev rejst for den forelæggende ret, ikke omhandler overensstemmelsen mellem honoraret og det ydede lån eller den anvendte beregningsmetode. Det vedrører snarere det særlige spørgsmål, om låneaftalen burde have angivet de »specifikke« tjenesteydelser, der leveres til gengæld for administrationsudgifterne og udbetalingsgebyret. Den anden undtagelse fastsat i 1993-direktivets artikel 4, stk. 2, forekommer derfor ikke at være relevant.

32. For så vidt angår den første undtagelse skal udtrykket »aftalens hovedgenstand« ifølge Domstolens praksis forstås som en henvisning til den forpligtelse, der som sådan kendetegner aftalen. I tilfælde af et lån er långiverens hovedforpligtelse at stille visse pengebeløb til rådighed for låntageren ( 6 ).

33. Det bør bemærkes, at Domstolen i Matei-dommen imidlertid ikke udelukkede den mulighed, at prisvilkår kan være omfattet af den første i artikel 4, stk. 2, omhandlede omstændighed, men snarere besluttede, at dette afhænger af, om de leverede varer eller tjenesteydelser er aftalens hovedgenstand ( 7 ). Vilkår, såsom det i hovedsagen omtvistede, der fastsætter betaling af udgifter eller gebyrer, er følgelig efter min opfattelse kun for så vidt angår den pris, der er angivet i disse vilkår, en del af aftalens hovedgenstand, hvis de udgør modydelsen for de varer eller tjenesteydelser, der udgør hovedydelsen. Dette er dog forhold, som det i sidste ende tilkommer de nationale retter at klarlægge og kontrollere ( 8 ).

34. I hovedsagen er parterne navnlig uenige om, hvorvidt administrationsudgifterne har en modydelse.

35. Efter min opfattelse kan der imidlertid ikke være tvivl herom. For så vidt som disse udgifter tilsigter at dække de administrationsudgifter, der er forbundet med det ydede lån, hvilket ifølge den forelæggende rets oplysninger forekommer at være den eneste tjenesteydelse, som fremgår af aftalen, skal sådanne udgifter anses for en del af den pris, der betales til gengæld for lånet.

36. Jeg har ikke ved at give udtryk for dette synspunkt set bort fra det af Gyula Kiss fremførte argument, hvorefter et sådant vilkår betyder, at banken skubber sine driftsomkostninger videre til forbrugerne, herunder omkostningerne forbundet med bankens retlige forpligtelser. Det forhold, at forbrugerne er dem, der direkte eller indirekte betaler for de omkostninger, som en virksomhed afholder, udgør imidlertid blot den økonomiske virkelighed, eftersom det er vanskeligt at se hvem, der ellers skulle betale for dem. Gyula Kiss har ved at gøre dette argument gældende forsøgt at stille spørgsmålstegn ved forholdsmæssigheden af bankens honorar, hvilket spørgsmål i henhold til artikel 4, stk. 2, ikke er omfattet af anvendelsesområdet for urimelighedstesten fastsat i artikel 3, stk. 1, naturligvis forudsat at dette kontraktvilkår er affattet klart og forståeligt.

37. Det er korrekt, at den i dette vilkår angivne pris er udtrykt som en rentesats. Dette kan dog ikke ændre den konklusion, at dette vilkår udtrykker en bestanddel af den pris, der skal betales som modydelse for det ydede lån. Bankers honorar kan således tage form af et variabelt eller et fast beløb eller begge dele. Som banken understregede under retsmødet, er den del af prisen, der skal betales for at dække de af kreditinstituttet afholdte forvaltningsmæssige omkostninger, i de fleste tilfælde blot inkluderet i en enkelt rentesats. Selv om den pris, der skal betales i denne sag, er blevet opdelt i tre vilkår, ændrer det ikke på, at hver del af den samlede pris er en modydelse for lånet.

38. Hvis Domstolen følger begrundelsen i Matei-dommen, burde et vilkår om administrationsudgifter følgelig anses for principielt at være udelukket fra 1993-direktivets anvendelsesområde. Som jeg vil forklare i slutningen af dette forslag til afgørelse, kan andre EU-retlige bestemmelser imidlertid finde anvendelse i en situation som den i hovedsagen omhandlede.

39. Under alle omstændigheder specificerer artikel 4, stk. 2, at en af de to undtagelser i denne bestemmelse kun finder anvendelse, hvis vilkåret er affattet klart og forståeligt. Det rejser således spørgsmålet, om de i denne sag omtvistede vilkår opfylder denne betingelse.

40. Ifølge Domstolens praksis afspejler betingelsen den opfattelse, at »det er af afgørende vigtighed for forbrugeren, at han før indgåelsen af en kontrakt informeres om kontraktbestemmelserne og konsekvenserne af denne indgåelse. Det er bl.a. på baggrund af disse oplysninger, at forbrugeren tager stilling til, om han ønsker at indgå en aftale med en erhvervsdrivende og at være bundet af de vilkår, som denne erhvervsdrivende forinden har udarbejdet«. Betingelsen i artikel 4, stk. 2, kan således ikke indskrænkes til, at vilkår formelt set blot skal være affattet grammatisk klart og forståeligt ( 9 ). Spørgsmålet er snarere, om forbrugeren er i stand til på grundlag af klare og forståelige kriterier at forudse, hvilke økonomiske følger aftalen kan få for ham ( 10 ).

41. I lyset af denne retspraksis er jeg af den opfattelse, at når aftalen er forholdsvis lang, og den pris, der skal betales til gengæld for de forskellige leverede tjenesteydelser, er blevet opdelt i flere vilkår med hver sin forskellige beregningsmåde – som den i hovedsagen omtvistede aftale forekommer at være – er det nødvendigt, at disse forskellige vilkår samles et sted i kontrakten eller i hvert fald at deres samlede virkning angives. Forbrugeren kan således ikke anses for at være i stand til på grundlag af klare og forståelige kriterier at vurdere, hvilke økonomiske følger aftalen kan få for vedkommende, hvis den pris, der skal betales, er angivet f.eks. delvis i begyndelsen af en meget lang aftale, delvis i midten og delvis i slutningen af aftalen.

42. Tilsvarende i tilfælde, som det i hovedsagen omhandlede, hvor den pris, der skal betales, kan variere, idet den er indekseret til vekselkursen for den udenlandske valuta, er jeg af den opfattelse, at kravet om, at vilkår skal være affattet klart og forståeligt, kun kan anses for opfyldt, hvis prisens beregningsmåde fremgår klart og præcist, således at forbrugeren kan forstå arten af den risiko, som vedkommende udsættes for.

43. Det er korrekt, at en låneaftale i overensstemmelse med direktiv 2014/17 og direktiv 2008/48/EF ( 11 ) skal nævne de gældende ÅOP, som ikke alene beregnes på grundlag af de gældende rentesatser, men også de gebyrer, der finder anvendelse ( 12 ), og at denne forpligtelse netop har til formål at sikre, at långivere giver låntagere klare og forståelige generelle oplysninger om en kreditaftale ( 13 ).

44. Jeg er imidlertid af den opfattelse, at henset til kravet om forståelighed i artikel 4, stk. 2, kan den omstændighed, at ÅOP er nævnt, ikke ændre på det forhold, at når prisen er blevet opdelt i to forskellige vilkår, som hver bygger på en forskellig beregningsmåde for denne pris, og som findes i forskellige dele af aftalen, kan det ikke lægges til grund, at kontraktvilkårene vedrørende prisen er blevet udarbejdet på en klar og forståelig måde. Jeg bemærker, at ÅOP kun er illustrative. Som nævnt i artikel 17, stk. 4, i direktiv 2014/17: »I forbindelse med kreditaftaler, der indeholder vilkår, som tillader variationer i debitorrenten, og i påkommende tilfælde i de omkostninger, der indgår i de årlige omkostninger i procent, men som ikke kan opgøres på beregningstidspunktet, beregnes de årlige omkostninger i procent ud fra den antagelse, at debitorrenten og andre omkostninger er konstante i forhold til niveauet på tidspunktet for indgåelsen af aftalen«. Endvidere angiver ÅOP ikke, hvordan prisen skal betales. De kan tværtimod antyde, at prisen skal betales i form af afdrag, selv om dette ikke nødvendigvis er tilfældet.

45. Jeg er alligevel ikke af den opfattelse, at artikel 4, stk. 2, bør fortolkes således, at den kræver, at hvert prisvilkår skal nævne de specifikke tjenesteydelser eller varer, der ydes til gengæld herfor.

46. Det er korrekt, at Domstolen i dom af 21. marts 2013, RWE Vertrieb (C-92/11, EU:C:2013:180, præmis 45), nævnte, at der er et krav om gennemsigtighed. Da Domstolen imidlertid i den sag anvendte udtrykket til at betegne forpligtelsen til i tilfælde af et ikke tilstrækkeligt præcist vilkår vedrørende aftalens hovedgenstand at give forbrugere de oplysninger, der er nødvendige for, at de kan vurdere de økonomiske følger af aftalen, havde brugen af udtrykket ingen videre konsekvenser ( 14 ). I Matei-dommen gik Domstolen et skridt videre og udtalte, at betingelsen skal fortolkes som et krav om, at forbrugeren ikke blot skal være i stand til at forstå det, han står over for, men at han også bør kende begrundelsen for det omtvistede vilkår ( 15 ).

47. Denne udtalelse skal efter min opfattelse ikke desto mindre forstås under henvisning til sagens særlige omstændigheder. Domstolen bemærkede faktisk i dommens præmis 77, at »kreditgiveren i den foreliggende sag har tilbudt låntagerne at udskifte betegnelsen af de nævnte vilkår med betegnelsen »provision for forvaltning af kreditten« uden dog at ændre indholdet af disse«, hvilket medførte en reel tvivl om, hvorvidt der faktisk blev leveret en tjenesteydelse til gengæld for dette gebyr.

48. Jeg er heller ikke på grundlag af den eksisterende retspraksis overbevist om, at artikel 4, stk. 2, skal fortolkes således, at leverandørerne for hvert prisvilkår bør nævne de specifikke tjenesteydelser eller varer, der leveres til gengæld herfor. Jeg når denne konklusion af følgende grunde.

49. For det første indeholder 1993-direktivet ingen henvisning til et sådant krav. Som jeg netop har forklaret, blev eksistensen af et krav om gennemsigtighed anvendt for første gang i RWE Vertrieb-dommen. I den sag vedrørte spørgsmålet imidlertid fortolkningen af både 1993-direktivet og direktiv 2003/55, hvor sidstnævnte direktivs artikel 3, stk. 3, udtrykkeligt fastsætter et sådant krav.

50. For det andet og i modsætning til det, der er foreslået i det første præjudicielle spørgsmåls ordlyd, kan det være, at der ikke leveres nogen specifikke tjenesteydelser til gengæld for hvert vilkår ( 16 ). En enkelt tjenesteydelse kan faktisk give anledning til flere prisvilkår ( 17 ). Hvis långiveren anmoder om at få betalt halvdelen som procentvise renter og halvdelen som et fast gebyr, er det min opfattelse, at han i princippet bør være berettiget hertil ( 18 ). Efter min opfattelse er det afgørende i sådanne situationer, at forbrugeren er blevet oplyst om de valgte forskellige honorarmetoder, og dermed at vedkommende er i stand til at forudse virkningerne af det vilkår, der vedrører aftalens hovedgenstand, og ikke dets formål eller eksistensberettigelse.

51. For det tredje er jeg af den opfattelse, at artikel 4, stk. 2, skal læses i lyset af 1993-direktivets artikel 3, stk. 1. I overensstemmelse med den artikel er det kun kontraktvilkår, der ikke har været genstand for individuel forhandling, der er underlagt urimelighedstesten i artikel 3, stk. 1 ( 19 ). Jeg er følgelig af den opfattelse, at eksistensberettigelsen for dette krav er, at forbrugere for så vidt angår kontraktvilkår vedrørende aftalens hovedgenstand forventes at stille spørgsmål om deres indhold og samtykke i aftalen under hensyntagen til disse elementer. Selv hvis forbrugeren ikke deltog i udarbejdelsen af disse kontraktvilkår, og i modsætning til andre kontraktvilkår i en tiltrædelsesaftale, som forbrugerne sædvanligvis ikke læser, vil disse kontraktvilkår sandsynligvis ikke komme bag på vedkommende. Direktivet forudsætter ikke desto mindre behovet for, at aftalens hovedgenstand er blevet klart angivet på en klar og forståelig måde. Som det fremgår af 20. betragtning til 1993-direktivet, bør forbrugerne følgelig have en mulighed for at gøre sig bekendt med alle aftalens kontraktvilkår. Dette er grunden til, at artikel 4, stk. 2, kræver, at vilkåret er blevet affattet klart og forståeligt ( 20 ). Det betyder imidlertid ikke, at forbrugeren skal forstå den specifikke grund til hvert vilkår: Det er tilstrækkeligt, at gennemsnitsforbrugeren rimeligvis kan forstå virkningerne af at indgå aftalen ( 21 ).

52. Hvis artikel 4, stk. 2, for det fjerde skal fortolkes på en sådan måde, at det betyder, at sælgere for hvert enkelt prisvilkår skal angive de tjenesteydelser, der leveres til gengæld herfor, kan det betyde, at leverandører afskrækkes fra at angive den pris, der skal betales for de leverede tjenesteydelser, i detaljer for ikke at skulle begrunde hvert enkelt prisvilkår. En sådan fortolkning af artikel 4, stk. 2, vil også udgøre overregulering og være for byrdefuld. Det kan også være i strid med et af hovedformålene med EU-forbrugerlovgivningen ( 22 ), nemlig at sikre, at forbrugeren er i stand til at træffe et informeret økonomisk valg inden indgåelsen af den pågældende aftale.

53. På baggrund af disse betragtninger er jeg af den opfattelse, at Domstolen bør fastholde sin traditionelle praksis, hvorved kravet om en klar og forståelig affattelse i artikel 4, stk. 2, skal forstås således, at det kun kræver, at forbrugeren er i stand til at vurdere de økonomiske følger, som aftalen kan få for ham, og ikke eksistensberettigelsen af hvert kontraktvilkår.

54. Det betyder imidlertid ikke, at den tjenesteydelse eller de tjenesteydelser, der leveres som modydelse for prisvilkåret, ikke skal kunne identificeres. Nationale retter vil være nødt til at afgøre, hvad disse tjenesteydelser udgør, ikke på grund af kravet om en klar og forståelig affattelse, men snarere på grund af anvendelsesområdet for artikel 4, stk. 2. Hvis der leveres mere end en tjenesteydelse, hvoraf nogle er primære, og andre er underordnede, skal den nationale ret således i overensstemmelse med Domstolens afgørelse i Matei-sagen afklare, hvilke(n) vare(r) eller tjenesteydelse(r) der leveres til gengæld for hvert enkelt prisvilkår, for at afgøre, om sidstnævnte tilhører aftalens »hovedydelse« ( 23 ).

55. Det forhold, at de nationale retter skal foretage en sådan undersøgelse, betyder imidlertid ikke, at leverandøren skal nævne, hvilke tjenesteydelser eller varer der leveres, til gengæld for hvert enkelt prisvilkår. Når der leveres flere tjenesteydelser, er det tilstrækkeligt, at den, der ydes til gengæld for prisvilkåret, rimeligvis kan udledes af aftalens indhold.

56. Det skal naturligvis bemærkes, at i henhold til 1993-direktivets artikel 8 kan medlemsstaterne vedtage strengere bestemmelser end dem i direktivet, forudsat at de har til formål at sikre en mere omfattende beskyttelse af forbrugerne ( 24 ). Selv om 1993-direktivet derfor ikke kræver, at prisvilkår skal angive de tjenesteydelser, der leveres til gengæld herfor, jf. artikel 4, stk. 2, står det i princippet medlemsstaterne frit for at stille et sådant krav i deres egen nationale forbrugerlovgivning.

2. Artikel 5

57. 1993-direktivets artikel 5 bestemmer, at »[i] de aftaler, hvor alle eller nogle af de vilkår, der tilbydes forbrugeren, er i skriftlig form, skal disse vilkår altid være udarbejdet på en klar og forståelig måde. Hvis der opstår tvivl om et kontraktvilkårs betydning, gælder den fortolkning, som er mest gunstig for forbrugeren«.

58. Det skal i denne henseende for det første understreges, at 1993-direktivet ikke har til formål at tage stilling til spørgsmålet om manglende samtykke som sådan, og endnu mindre tilsigter det at harmonisere aftaleretten: Det forsøger snarere at afhjælpe den skævhed i parternes rettigheder og forpligtelser, som visse kontraktvilkår kan bevirke.

59. For det andet, og som jeg forklarede i mit forslag til afgørelse i Lovasné Tóth-sagen ( 25 ), bestemmer ordlyden af artikel 5 ikke udtrykkeligt, at et vilkår, som ikke var udarbejdet på en klar og forståelig måde, i sig selv udgør et særskilt grundlag for at erklære et kontraktvilkår urimeligt. Artikel 5 bestemmer ganske enkelt i stedet, at såfremt et kontraktvilkår ikke er udarbejdet »på en klar og forståelig måde«, gælder, »[h]vis der opstår tvivl om et kontraktvilkårs betydning«, den fortolkning, som er mest gunstig for forbrugeren. Det fremgår klart af 16. betragtning til og artikel 3, stk. 1, i 1993-direktivet, at der kun er én test til afklaring af, hvad der udgør et urimeligt kontraktvilkår, nemlig den i selve artikel 3, stk. 1, fastsatte.

60. Jeg er følgelig af den opfattelse, at – som jeg også anførte i Lovasné Tóth-sagen – artikel 5 ikke udgør en alternativ test af urimeligheden: Den fastsætter ganske enkelt en fortolkningsregel til fastlæggelse af sådanne vilkårs retsvirkning. Det er kun, når kontraktvilkåret, selv hvis det fortolkes under henvisning til den særlige fortolkningsregel i artikel 5, fortsat bevirker en skævhed til skade for forbrugeren, at det kan anses for urimeligt.

61. I denne forbindelse skal kravet om, at et kontraktvilkår skal være udarbejdet på en klar og forståelig måde, forstås som en generel erklæring, der tilsigter at indføre fortolkningsreglen i artikel 5. Det afgørende er derfor ikke, hvordan forbrugeren forstår et kontraktvilkår, men snarere om vilkåret er objektivt tvetydigt. Af alle disse grunde er jeg af den opfattelse, at artikel 5 ikke bør fortolkes således, at den kræver, at hvert prisvilkår i en låneaftale indgået med en forbruger skal nævne de tjenesteydelser, der leveres til gengæld herfor.

62. Selv hvis Domstolen måtte antage, at artikel 5 opstiller en særskilt test for urimelighed, er jeg i lyset af den ovenfor nævnte retspraksis af den opfattelse, at kravet om udarbejdelse af kontraktvilkår på en klar og forståelig måde, skal forstås således, at det i det væsentlige kræves, at forbrugeren skal have været i stand til at forstå de økonomiske følger, som aftalen kan få for vedkommende. Jeg gentager følgelig igen, at det forhold, at et prisvilkår ikke redegør for den specifikke tjenesteydelse, der leveres til gengæld herfor, ikke i sig selv er tilstrækkeligt til at erklære kontraktvilkåret urimeligt. Hvis dette skal ske, skal arten af de faktisk leverede tjenesteydelser ikke rimeligvis kunne forstås eller udledes af den samlede aftale.

63. På baggrund af det ovenstående foreslår jeg, at det første spørgsmål besvares med, at hverken 1993-direktivets artikel 4, stk. 2, eller artikel 5 bør fortolkes således, at kravet om en klar og forståelig affattelse af kontraktvilkår i en låneaftale indgået med en forbruger, indebærer, at hvert enkelt prisvilkår omtaler de specifikke tjenesteydelser, der leveres til gengæld herfor, forudsat at arten af de faktisk leverede tjenesteydelser rimeligvis kan forstås eller udledes af en vurdering af hele den samlede aftale.

B. Om det andet spørgsmål

64. Den forelæggende ret har med det andet spørgsmål spurgt, om 1993-direktivets artikel 3, stk. 1, bør fortolkes således, at det i tilfælde af kontraktvilkår, der fastsætter udgifter, og når det ikke utvetydigt alene på grundlag af aftalens udtrykkelige ordlyd kan afgøres, hvilke specifikke tjenesteydelser der leveres til gengæld for disse udgifter, er i strid med kravet om god tro, hvis de bevirker en betydelig skævhed i parternes rettigheder og forpligtelser ifølge aftalen til skade for forbrugeren.

65. Det skal i denne henseende erindres, at artikel 3, stk. 1, bestemmer, at »[e]t kontraktvilkår, der ikke har været genstand for individuel forhandling, anses for urimeligt, hvis det til trods for kravene om god tro bevirker en betydelig skævhed i parternes rettigheder og forpligtelser ifølge aftalen til skade for forbrugeren«.

66. Som jeg forklarede i mit forslag til afgørelse i Lovasné Tóth-sagen, er den manglende gode tro ikke en selvstændig betingelse, der skal fastslås ud over den betydelige skævhed, der skal være i parternes rettigheder og forpligtelser. Det forhold, at der er en sådan skævhed, viser snarere i sig selv, at der ikke er tale om god tro i den i 1993-direktivet omhandlede forstand. Det følger derfor heraf, at kravet om god tro ikke kræver, at forsæt eller bevidst krænkelse godtgøres.

67. Eftersom testen for urimelighed i denne artikel bygger på de retlige virkninger, som det omtvistede kontraktvilkår medfører, nemlig at sidstnævnte bevirker en betydelig skævhed i parternes rettigheder og forpligtelser, forekommer det forhold, at kontraktvilkåret ikke nævner de specifikke tjenesteydelser, der leveres til gengæld herfor, følgelig ikke umiddelbart som om, at det i sig selv kan føre til, at urimelighed i den i artikel 3, stk. 1, omhandlede forstand fastslås.

68. Hvis de nationale retter imidlertid ikke kan vurdere forholdet mellem den betalte pris og den faktisk leverede tjenesteydelse, kan de dog fastslå, at et prisvilkår er urimeligt for så vidt angår artikel 3, stk. 1, af andre grunde end den pris, som et sådant vilkår fastsætter ( 26 ). Et eksempel her kunne være, når den omtvistede pris er en sanktionsbestemmelse, hvis en sådan sanktion ikke også finder anvendelse, når det er leverandøren, der misligholder. Domstolen fastslog endvidere, at tvisten om, hvorvidt långiveren ikke leverer nogen reel tjenesteydelse, der kan udgøre en modydelse for udgiften, ikke vedrører spørgsmålet om overensstemmelse mellem den betalte pris og den faktisk leverede tjenesteydelse ( 27 ). Det kan følgelig være nødvendigt for nationale retter under visse omstændigheder at afgøre, hvilken tjenesteydelse der leveres til gengæld for et prisvilkår. Det er derfor ud fra dette synspunkt nødvendigt, at indholdet af den tjenesteydelse eller de tjenesteydelser, der leveres til gengæld for et prisvilkår, i tilfælde, hvor der leveres flere tjenesteydelser, i det mindste kan udledes af aftalen.

69. Under hensyn til formålet med det andet stillede spørgsmål foreslår jeg derfor, at det skal besvares med, at 1993-direktivets artikel 3, stk. 1, skal fortolkes således, at det ikke betyder, at det forhold, at et kontraktvilkår om fastsættelse af gebyrer, ikke omtaler de specifikke tjenesteydelser, der leveres til gengæld, i strid med kravet om god tro bevirker en betydelig skævhed i parternes rettigheder og forpligtelser ifølge aftalen til skade for forbrugeren. Hvis det imidlertid ikke er muligt at afgøre de tjenesteydelser, der leveres til gengæld for den erlagte modydelse, kan et sådant kontraktvilkår erklæres urimeligt for så vidt angår artikel 3, stk. 1.

C. Afsluttende bemærkninger

70. Endelig vil jeg gerne fremsætte to bemærkninger om den i hovedsagen omtvistede aftale.

71. For det første og i lyset af den fremstilling af sagen, som Gyula Kiss foretog under retsmødet, idet det påhviler den forelæggende ret at kontrollere de faktiske omstændigheder, forekommer det, at grunden til, at banken opdelte den pris, der skulle betales, i tre særskilte priser som henholdsvis en rente af hovedstolen, administrationsudgifter og et udbetalingsgebyr, er, at det gjorde det muligt for banken at minimere den krævede rente af hovedstolen og derfor at præsentere det, som tilsyneladende forekom at være et mere tiltalende lånetilbud. Adfærd af denne art skal måske vurderes under henvisning til artikel 6, stk. 1, litra d), i direktiv 2005/29. Den bestemmer således, at en handelspraksis kan betragtes som vildledende, hvis den vildleder eller kan forventes at vildlede en gennemsnitsforbruger, selv om oplysningerne er faktuelt korrekte, med hensyn til prisen eller den måde, hvorpå prisen beregnes, hvis den foranlediger eller kan forventes at foranledige ham til at træffe en transaktionsbeslutning, som han ellers ikke ville have truffet.

72. For det andet kan den nationale ret måske have et ønske om at overveje, om prisvilkår, såsom de i hovedsagen omtvistede, bør erklæres urimelige, ikke på grund af, at de ikke nævner den specifikke tjenesteydelse, der leveres til gengæld for den krævede pris, men snarere på grund af overførslen af valutarisikoen fra banken – som sandsynligvis skal refinansieres i EUR – til forbrugeren. Denne overførsel udgør efter min opfattelse et spørgsmål, der alt efter omstændighederne kan anses for ikke at udgøre kontraktens hovedgenstand, og den vil derfor kunne vurderes særskilt fra spørgsmålet, om prisen er passende i forhold til den leverede tjenesteydelse ( 28 ).

73. Det er korrekt, at eftersom artikel 23 i direktiv 2014/17 udtrykkeligt giver mulighed for at tilbyde forbrugere boliglån i udenlandsk valuta, kan et sådant vilkår ikke som sådan erklæres urimeligt udelukkende af denne grund. Selv om direktivet ikke finder anvendelse, fremhæver det ikke desto mindre den omstændighed, at kontraktvilkår, der bevirker en ubegrænset og uigenkaldelig overførsel af valutakursrisiko uden nogen mulighed for, at forbrugeren kan begrænse sin eksponering for denne risiko, kan anses for at skabe en betydelig skævhed i parternes rettigheder og forpligtelser til skade for forbrugeren.

V. Forslag til afgørelse

74. Jeg foreslår på baggrund af ovenstående betragtninger Domstolen at besvare de første to af Kúria (øverste domstol, Ungarn) forelagde spørgsmål som følger: »1) Hverken artikel 4, stk. 2, eller artikel 5 i Rådets direktiv 93/13/EØF af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler kan fortolkes således, at kravet om en klar og forståelig affattelse af kontraktvilkår i en låneaftale indgået med en forbruger, indebærer, at hvert enkelt prisvilkår omtaler de specifikke tjenesteydelser, der leveres til gengæld herfor. Under sådanne omstændigheder er det dog nødvendigt, at arten af de faktisk leverede tjenesteydelser kan forstås eller udledes af kontraktvilkårene i selve aftalen. 2) Artikel 3, stk. 1, i direktiv 93/13 betyder ikke, at det forhold, at et prisvilkår ikke omtaler de specifikke tjenesteydelser, der leveres til gengæld, i strid med kravet om god tro bevirker en betydelig skævhed i parternes rettigheder og forpligtelser ifølge aftalen til skade for forbrugeren. Hvis det imidlertid ikke er muligt at fastlægge de tjenesteydelser, der leveres til gengæld for den erlagte modydelse, kan et sådant kontraktvilkår erklæres urimeligt.«

( 1 ) – Originalsprog: engelsk.

( 2 ) – Af de grunde, som jeg forklarede i punkt 87 og 88 i mit forslag til afgørelse i Lovasné Tóth (C-34/18, EU:C:2019:245), udgør det forhold, at et vilkår ikke er affattet klart og forståeligt, ikke en særskilt grund til at fastslå, at et kontraktvilkår er urimeligt. Artikel 5 fastsætter blot en fortolkningsregel for så vidt angår et kontraktvilkårs retsvirkninger. Det er kun, når – selv som fortolket under henvisning til artikel 5 – kontraktvilkåret bevirker en skævhed i aftalen til skade for forbrugeren, at det kan anses for urimeligt.

( 3 ) – Dom af 30.4.2014, Kásler og Káslerné Rábai (C-26/13, EU:C:2014:282, præmis 42).

( 4 ) – Dom af 3.6.2010, Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid (C-484/08, EU:C:2010:309, præmis 34), og af 30.4.2014, Kásler og Káslerné Rábai (C-26/13, EU:C:2014:282, præmis 46 og 49).

( 5 ) – Dom af 30.4.2014, Kásler og Káslerné Rábai (C-26/13, EU:C:2014:282, præmis 52).

( 6 ) – Vedrørende aftaler om lån i udenlandsk valuta, fastslog Domstolen i dom af 20.9.2017, Andriciuc m.fl. (C-186/16, EU:C:2017:703, præmis 38), at »den omstændighed, at en kredit skal tilbagebetales i en bestemt valuta, i princippet ikke [udgør] en underordnet betalingsforanstaltning […] men selve arten af debitors forpligtelse, idet der derved er tale om en væsentlig bestanddel af en låneaftale«.

( 7 ) – Dom af 26.2.2015, Matei (C-143/13, EU:C:2015:127, præmis 65 og 66). Ud fra dette perspektiv forekommer det, at den anden nævnte situation ikke bør anses for et alternativ, men for en angivelse af, hvordan undtagelsen i artikel 4, stk. 2, skal finde anvendelse i en bestemt sammenhæng med prisvilkår, idet det hvad angår denne situation kun er spørgsmålet om overensstemmelse mellem prisen og de leverede varer eller tjenesteydelser og dermed størrelsen på den betaling, der skal foretages, der er omfattet af artikel 4, stk. 2, og ikke f.eks. vilkårene for denne betaling.

( 8 ) – Dom af 30.4.2014, Kásler and Káslerné Rábai (C-26/13, EU:C:2014:282, præmis 49-51).

( 9 ) – Dom af 30.4.2014, Kásler og Káslerné Rábai (C-26/13, EU:C:2014:282, præmis 70-73).

( 10 ) – Dom af 30.4.2014, Kásler og Káslerné Rábai (C-26/13, EU:C:2014:282, præmis 75), af 23.4.2015, Van Hove (C-96/14, EU:C:2015:262, præmis 50), og af 20.9.2017, Andriciuc m.fl. (C-186/16, EU:C:2017:703, præmis 45). Selv om et kontraktvilkår er grammatisk forståeligt, kan det ikke desto mindre være udelukket fra anvendelsesområdet for artikel 4, stk. 2, hvis en almindeligt oplyst, rimelig opmærksom og velunderrettet forbruger ikke kan forstå dettes omfang og anvendelse. Under sådanne omstændigheder og uden beskyttelsen i artikel 4, stk. 2, kan et sådant vilkår anses for urimeligt.

( 11 ) – Europa-Parlamentets og Rådets direktiv af 23.4.2008 om forbrugerkreditaftaler og om ophævelse af Rådets direktiv 87/102/EØF (EUT 2008, L 133, s. 66, samt berigtigelser i EUT 2009, L 207, s. 14, EUT 2010, L 199, s. 40, og EUT 2011, L 234, s. 46).

( 12 ) – Dom af 21.4.2016, Radlinger og Radlingerová (C-377/14, EU:C:2016:283, præmis 84).

( 13 ) – Artikel 13 i direktiv 2014/17 og artikel 5 i direktiv 2008/48.

( 14 ) – Udtrykket »krav om gennemsigtighed« er blevet anvendt i andre domme. I de fleste af dem er udtrykket dog anvendt som henvisning til den opfattelse, som jeg tidligere har givet udtryk for, hvorefter leverandøren, hvis et vilkår ikke indeholder alle de oplysninger, der er nødvendige for at vurdere dets omfang, skal give forbrugerne disse oplysninger på en anden måde for, at de bliver i stand til at vurdere aftalens økonomiske konsekvenser. Jf. dom af 23.4.2015, Van Hove (C-96/14, EU:C:2015:262, præmis 40 og 41), og af 20.9.2017, Andriciuc m.fl. (C-186/16, EU:C:2017:703, præmis 44 og 45).

( 15 ) – Dom af 26.2.2015, Matei (C-143/13, EU:C:2015:127, præmis 74-77). Inden denne dom henviste Domstolen kun til behovet for at oplyse forbrugere om vilkårets formål. Jf. dom af 26.4.2012, Invitel (C-472/10, EU:C:2012:242, præmis 30). I Domstolens senere dom af 30.4.2014, Kásler og Káslerné Rábai (C-26/13, EU:C:2014:282), var der imidlertid ingen henvisning til direktiv 2003/55.

( 16 ) – I hovedsagen forekommer det, at det, som Gyula Kiss har kritiseret, ikke er, at aftalen ikke omtaler de specifikke tjenesteydelser, der leveres til gengæld for hvert prisvilkår, men at den ikke omtaler de interne opgaver, som banken skal varetage som følge af, at der ydes et lån, og som kan begrunde prisvilkåret. En sådan detaljeringsgrad forekommer mig imidlertid at være overdreven, idet spørgsmålet, om den pris, der betales for de levered varer eller tjenesteydelser, er passende, falder uden for området for kontrol med urimelige kontraktvilkår.

( 17 ) – I denne henseende understreger jeg, at begrebet »vilkår«, der er anvendt i 1993-direktivet, skal forstås i materiel og ikke formel forstand, dvs. som en henvisning til en specifik rettighed eller forpligtelse ifølge aftalen og ikke til en bestemt aftalebestemmelse. Som følge heraf kan et vilkår indeholde flere kontraktvilkår, og et kontraktvilkår kan være i form af flere vilkår.

( 18 ) – Enhver modsat fortolkning udgør efter min opfattelse en alvorlig krænkelse af friheden til at udøve økonomisk virksomhed, som ifølge Domstolen omfatter aftalefriheden, uden nogen reel begrundelse for en sådan krænkelse. Jf. dom af 21.12.2016, AGET Iraklis (C-201/15, EU:C:2016:972, præmis 67).

( 19 ) – I henhold til fast retspraksis hviler den ved 1993-direktivet indførte beskyttelsesordning på den betragtning, at forbrugeren befinder sig i en svagere stilling end den erhvervsdrivende, hvad angår såvel forhandlingsstyrke som informationsniveau, og at forbrugeren som følge heraf tiltræder betingelser, der på forhånd er udarbejdet af den erhvervsdrivende, uden at kunne øve nogen indflydelse på disses indhold. Dette leder forbrugeren til at indvillige i kontraktvilkår, som den erhvervsdrivende har udarbejdet på forhånd, uden at kunne øve indflydelse på kontraktvilkårenes indhold, eller endog uden at være bekendt med dem. Jf. i denne retning, dom af 3.6.2010, Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid (C-484/08, EU:C:2010:309, præmis 27).

( 20 ) – En anden langt enklere forklaring på eksistensberettigelsen af artikel 4, stk. 2, kunne være, at lovgiver ikke ønskede, at domstolene skulle have beføjelse til at ændre det materielle indhold af kontrakter. Dette ville imidlertid ikke forklare, hvorfor anvendelse af denne bestemmelse er underlagt den betingelse, at de omhandlede vilkår udarbejdelse af en aftale affattes på en klar og forståelig måde.

( 21 ) – Jeg anfører analogt, at hvis lovgiveren i tilfælde af en forordning eller et direktiv forsøger i betragtningerne til denne retsakt at angive eksistensberettigelsen for enhver bestemmelse heri, er dette ikke altid tilfældet.

( 22 ) – Jf. f.eks. vedrørende låneaftaler 18., 19., 31. og 32. betragtning til Europa-Parlamentets direktiv 2008/48/EF af 23.4.2008 om forbrugerkreditaftaler og om ophævelse af Rådets direktiv 87/102/EØF (EUT 2008, L 133, s. 66) og 20. og 22. betragtning til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/17/ЕU af 4.2.2014 om forbrugerkreditaftaler i forbindelse med fast ejendom til beboelse og om ændring af direktiv 2008/48/EF og 2013/36/EU og forordning (EU) nr. 1093/2010 (EUT 2014, L 60, s. 34).

( 23 ) – Jf. i denne retning, dom af 26.2.2015, Matei (C-143/13, EU:C:2015:127, præmis 66).

( 24 ) – Dom af 3.6.2010, Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid (C-484/08, EU:C:2010:309, præmis 40).

( 25 ) – Sag C-34/18, EU:C:2019:245.

( 26 ) – F.eks. når lånet er i udenlandsk valuta, mens tilbagebetalingen skal foretages i den indenlandske valuta (eller det beløb, der skal tilbagebetales, er indekseret i forhold til en udenlandsk valuta), har prisklausulen to komponenter: Den udtrykker først prisen på den leverede tjenesteydelse, og derefter foretager den overførsel af en valutakursrisiko.

( 27 ) – Jf. i denne retning, dom af 26.2.2015, Matei (C-143/13, EU:C:2015:127, præmis 70).

( 28 ) – Jf. i denne retning, dom af 20.9.2017, Andriciuc m.fl. (C-186/16, EU:C:2017:703, præmis 39 og 40).