ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
43.

Domstolen har navnlig fundet, at en effektiv beskyttelse af de rettigheder, som direktiv 93/13 tillægger forbrugerne, alene kan sikres på betingelse af, at den nationale processuelle ordning inden for rammerne af betalingspåkravsproceduren eller fuldbyrdelsesproceduren for betalingspåkravet muliggør en kontrol af egen drift af den potentielt urimelige karakter af de vilkår, der er indeholdt i den pågældende kontrakt ( 20 ). I tilfælde af, at der ikke på tidspunktet for fuldbyrdelsen af betalingspåkravet er fastsat nogen ex officio-kontrol foretaget af en national ret af urimelige kontraktvilkår, skal en national lovgivning anses for at kunne berøre den effektive karakter af den beskyttelse, der er ønsket med direktiv 93/13, hvis den ikke fastsætter en sådan kontrol på tidspunktet for udstedelsen af betalingspåkravet, eller, når en sådan kontrol udelukkende er fastsat på tidspunktet for indsigelsen mod det udstedte betalingspåkrav, hvis der foreligger en ikke ubetydelig risiko for, at forbrugere ikke fremsætter den krævede indsigelse, enten på grund af den særligt korte frist, der er fastsat hertil, eller i betragtning af de omkostninger, som en retssag ville medføre i forhold til den anfægtede gælds størrelse, eller fordi den nationale lovgiver ikke har fastsat en pligt til at fremsende forbrugeren alle de oplysninger, som er nødvendige for at sætte den pågældende i stand til at fastlægge omfanget af sine rettigheder ( 21 ). Direktiv 93/13 er derfor til hinder for, at national lovgivning tillader, at der udstedes et betalingspåkrav, uden at forbrugeren på noget tidspunkt i proceduren har nogen garanti for, at en efterprøvelse af, at der ikke findes urimelige vilkår i den pågældende kontrakt, foretages af en dommer ( 22 ).
18.

Retten bemærkede for det tredje, at begrebet »statsmidler« som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF anvendes i meget bred forstand, eftersom denne bestemmelse fastsætter, at støtte, som ydes ved hjælp af disse midler »under enhver tænkelig form«, er uforenelig med det indre marked. Disse midler kan følgelig være udformet forskelligt, og Kommissionen er derfor forpligtet til at identificere og analysere dem omhyggeligt. Den bemærkede videre, at statsmidlerne er en af de faktorer, der skal være til stede for, at der er tale om statsstøtte. I denne henseende skal udtrykket »finansiel støtte«, som Kommissionen anvendte i indledningsafgørelsen, selv om det antages, at det kan fortolkes således, at det omfatter de to finansieringskilder, anses for ikke at være tilstrækkeligt præcist. Retten tilføjede, at den endelige afgørelse ganske vist kan indeholde visse afvigelser i forhold til indledningsafgørelsen. En sådan afvigelse var dog ikke begrundet i den foreliggende sag. Som Kommissionen anerkendte, havde medlemsstaten oplyst den om finansieringen via delstaten Bayerns almindelige budgetmidler allerede længe inden vedtagelsen af indledningsafgørelsen. Derudover bemærkede Retten, at Kommissionen udtrykkeligt henviste til finansieringen af støtten via Bayerns almindelige budget, og dermed anerkendte, at denne form for finansiering ikke var et irrelevant forhold i dens analyse. Retten konkluderede, at den omtvistede afgørelse blev vedtaget uden at give de interesserede parter mulighed for at tage stilling til finansieringen hidrørende fra delstaten Bayerns almindelige budgetmidler.
76.

Der bør efter min opfattelse ses på en sådan retspraksis i en situation som den i hovedsagen omhandlede. Når et barn, der er unionsborger, bortføres til et tredjeland, vil antagelsen om, at retterne i dette land har kompetence til at træffe afgørelse om forældreansvaret over for dette barn, nemlig medføre, at enhver forbindelse til EU-retten afbrydes, selv om det nævnte barn er blevet udsat for ulovlig fjernelse eller tilbageholdelse. Efter min opfattelse kan denne ulovlige handling imidlertid ikke fratage et sådant barn den effektive nydelse af retten til at få forældreansvaret over for dette barn efterprøvet af en ret i en medlemsstat.
79.

Unionens retsinstanser har således været tilbageholdende med at gribe for meget ind over for de nationale valg eller med at pålægge medlemsstaterne en omfattende forpligtelse. For eksempel fastslog Domstolen i UTECA-dommen, at national lovgivning, der krævede, at TV-selskaber skulle afsætte en bestemt procentdel af deres driftsindtægter til præfinansiering af europæiske spille- og TV-film, hvis originalsprog var et af de officielle sprog i den pågældende medlemsstat, var forenelig med EU-retten ( 42 ). I Runevič-Vardyn-dommen fastslog Domstolen, at EU-retten ikke var til hinder for nationale myndigheders afvisning af at ændre de berørte personers for- og efternavne som angivet på fødsels- og vielsesattesterne med den begrundelse, at fysiske personers for- og efternavne skal angives på disse dokumenter på en måde, der følger det officielle nationale sprogs stavemåde ( 43 ). Mere overordnet har Domstolen konsekvent fastslået, at formålet om at beskytte og fremme et eller flere officielle sprog i en medlemsstat kan begrunde undtagelser fra bestemmelserne om fri bevægelighed, og har kun erklæret nationale foranstaltninger, der er vedtaget med henblik på dette formål, uforenelige med EU-retten, når den fandt, at de var uforholdsmæssige i forhold til dette mål ( 44 ).
52.

Domstolen har derfor allerede korrekt fastslået, at nationale bestemmelser, der reelt indebærer et system med solidarisk ansvar uden skyld, går ud over, hvad der er nødvendigt for at beskytte statskassens rettigheder ( 18 ). Den omstændighed, at ansvaret for betaling af moms placeres på en anden person end den, der har pligt til at betale momsen, uden at give denne person mulighed for at undgå dette ansvar ved at bevise, at den pågældende er helt uden indflydelse på denne betalingspligtiges handlinger, skal derfor anses for uforenelig med proportionalitetsprincippet ( 19 ). Det er nemlig klart uforholdsmæssigt at lade en sådan person være ubetinget ansvarlig for manglende afgiftsindtægter på grund af en afgiftspligtig tredjemands handlinger, som den nævnte person ikke har indflydelse på ( 20 ).
Da Rīgas rajona tiesa (distriktsdomstol i Riga) i denne forbindelse er i tvivl om anvendeligheden og rækkevidden af immuniteterne i henhold til protokollen vedrørende Den Europæiske Unions privilegier og immuniteter, udsatte den ved kendelse af 20. december 2019 sagen og forelagde i henhold til artikel 267 TEUF Domstolen følgende spørgsmål til præjudiciel afgørelse:

»1) Finder artikel 11, litra a), og artikel 22, stk. 1, i protokollen vedrørende Den Europæiske Unions privilegier og immuniteter anvendelse på funktionen som medlem af Styrelsesrådet for Den Europæiske Centralbank, hvilken udføres af chefen for en centralbank i en medlemsstat, nærmere bestemt formanden for Letlands nationalbank?

2) Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende, sikrer disse bestemmelser da fortsat denne person fritagelse i forhold til en straffesag, selv efter at vedkommende har fratrådt sit embede som chef for centralbanken i en medlemsstat, og dermed sit embede som medlem af Styrelsesrådet for Den Europæiske Centralbank?

3) Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende, vedrører denne fritagelse da kun fritagelse »for retsforfølgning«, som anført i artikel 11, litra a), i protokollen vedrørende Den Europæiske Unions privilegier og immuniteter, eller omfatter den også strafforfølgning, herunder forkyndelse af et anklageskrift og bevisoptagelse? I det tilfælde, at fritagelsen gælder strafforfølgning, har denne omstændighed da indflydelse på muligheden for at anvende bevismateriale?

4) Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende, giver artikel 11, litra a), i protokollen vedrørende Den Europæiske Unions privilegier og immuniteter, sammenholdt med nævnte protokols artikel 17, den for sagen ansvarlige eller, på det tilsvarende stadium af retssagen, dommerkollegiet mulighed for at vurdere, om der inden for rammerne af nævnte sag foreligger en interesse for Den Europæiske Union, og for – kun såfremt en sådan interesse kan konstateres, dvs. såfremt de handlinger, som [den anklagede] er tiltalt for, vedrører udførelsen af dennes funktioner ved en af Den Europæiske Unions institutioner – at anmode den pågældende institution, dvs. Den Europæiske Centralbank, om at ophæve denne persons immunitet?

5) Skal Den Europæiske Unions interesse ved anvendelsen af bestemmelserne i protokollen vedrørende Den Europæiske Unions privilegier og immuniteter altid være direkte knyttet til beslutninger og handlinger, der finder sted under udførelsen af funktioner ved en af Den Europæiske Unions institutioner? Kan en sådan tjenestemand f.eks. gøres til genstand for en strafferetlig processuel handling, hvis sigtelsen af den pågældende ikke vedrører dennes funktioner ved en af Den Europæiske Unions institutioner, men derimod de aktiviteter, som vedkommende udfører inden for rammerne af sine funktioner i en medlemsstat?«
77.

I dommen i sagen Terra Baubedarf-Handel fremførte Domstolen således udtrykkeligt følgende argumentation: »Hvad angår proportionalitetsprincippet bliver dette princip på ingen måde tilsidesat ved, at der stilles krav om, at den afgiftspligtige fratrækker indgående moms for den afgiftsperiode, hvor såvel betingelsen om besiddelse af en faktura eller et tilsvarende dokument som betingelsen om fradragsrettens indtræden er opfyldt. For det første er dette krav i overensstemmelse med et af sjette direktivs formål, nemlig at sikre opkrævningen af moms og myndighedernes kontrol med denne [henvisninger], og for det andet […] sker betaling for levering af goder eller tjenesteydelser, og dermed betaling af indgående moms, normalt ikke før modtagelsen af en faktura.« ( 37 ) I Senatex-dommen fastslog Domstolen, at retten til momsfradrag i princippet skal udøves i den periode, hvor denne ret for det første indtræder, og hvor den afgiftspligtige person for det andet »er i besiddelse af en faktura«.
81.

Den fortolkning, som Domstolen foretager af en EU-retlig regel under udøvelse af sin kompetence i henhold til artikel 267 TEUF, skal belyse og præcisere betydningen og rækkevidden af den pågældende regel, således som den skal forstås og anvendes, henholdsvis burde have været forstået og anvendt fra sin ikrafttræden ( 62 ). Domstolen vil kun undtagelsesvis i henhold til et almindeligt retssikkerhedsprincip, der er sikret i Unionens retsorden, finde anledning til at begrænse borgernes mulighed for at påberåbe sig en således fortolket bestemmelse med henblik på anfægtelse af tidligere i god tro stiftede retsforhold. To hovedkriterier skal være opfyldt, inden en sådan begrænsning kan pålægges, nemlig at de berørte parter skal være i god tro, og at der skal være fare for alvorlige forstyrrelser ( 63 ).
En medlemsstat er i henhold til artikel 4, stk. 3, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/38/EF af 29. april 2004 om unionsborgeres og deres familiemedlemmers ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område, om ændring af forordning (EF) nr. 1612/68 og om ophævelse af direktiv 64/221/EØF, 68/360/EØF, 72/194/EØF, 73/148/EØF, 75/34/EØF, 75/35/EØF, 90/364/EØF, 90/365/EØF og 93/96/EØF forpligtet til at forsyne et barn, der er statsborger i denne medlemsstat, og hvis forældre er et par bestående af to kvinder, som i den fødselsattest, der er udstedt i fødsels- og opholdsmedlemsstaten, er angivet som dette barns mødre, med et identitetsbevis og de nødvendige rejsedokumenter, hvori disse to kvinder er nævnt som barnets forældre, selv om retten i barnets oprindelsesmedlemsstat hverken tillader, at der indgås ægteskab mellem to personer af samme køn, eller at et barns biologiske mors hustru anerkendes som mor.

Artikel 21, stk. 1, TEUF skal fortolkes således, at denne medlemsstat af de samme grunde heller ikke kan nægte at anerkende slægtskabsforholdet mellem dette barn og de to kvinder, der er angivet som dets forældre på den fødselsattest, der er udstedt af opholdsmedlemsstaten, med henblik på udøvelsen af de rettigheder, som dette barn har ifølge den afledte EU-ret om borgernes frie bevægelighed.
17.

Det er i denne forbindelse tilstrækkeligt at bemærke, at det følger af Domstolens faste praksis, at det inden for rammerne af samarbejdet mellem Domstolen og de nationale retter i henhold til artikel 267 TEUF udelukkende tilkommer de nationale retter, for hvilke tvisten er indbragt, og som har ansvaret for den retsafgørelse, der skal træffes, på grundlag af de konkrete omstændigheder i hver sag at vurdere såvel, om en præjudiciel afgørelse er nødvendig for, at de kan afsige dom, som relevansen af de spørgsmål, de forelægger Domstolen. Når de stillede spørgsmål vedrører fortolkningen af EU-retten, er Domstolen derfor principielt forpligtet til at træffe afgørelse. Heraf følger, at der foreligger en formodning for, at spørgsmål om EU-retten er relevante. Domstolen kan kun afvise at træffe afgørelse om et præjudicielt spørgsmål fremsat af en national ret, hvis det klart fremgår, at den ønskede fortolkning af EU-retten savner enhver forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand, såfremt problemet er af hypotetisk karakter, eller såfremt Domstolen ikke råder over de faktiske og retlige oplysninger, som er nødvendige for, at den kan give en hensigtsmæssig besvarelse af de forelagte spørgsmål ( 4 ).
120.

Under en traktatbrudssag i henhold til artikel 258 TEUF påhviler det ganske vist Kommissionen at godtgøre, at det hævdede traktatbrud foreligger. Det er således Kommissionen, som skal fremføre de omstændigheder, der er nødvendige, for at Domstolen kan efterprøve, om der foreligger et traktatbrud, og Kommissionen kan ikke påberåbe sig nogen formodning herom. Medlemsstaterne er imidlertid i medfør af artikel 4, stk. 3, TEU forpligtede til at bistå Kommissionen ved gennemførelsen af dens opgave, som i henhold til artikel 17, stk. 1, TEU bl.a. består i at tage passende initiativer med henblik på gennemførelsen af traktatens bestemmelser og af de foranstaltninger, der vedtages af institutionerne på grundlag heraf. Der skal navnlig tages hensyn til, at når det drejer sig om at undersøge, om nationale bestemmelser gennemfører direktivbestemmelser korrekt, vil Kommissionen, som ikke har egne undersøgelsesbeføjelser på området, i vid udstrækning være afhængig af de oplysninger, som er fremlagt af eventuelle klagere og af den pågældende medlemsstat i sagen. Heraf følger bl.a., at når Kommissionen har afgivet tilstrækkelige oplysninger om, at bestemte forhold foreligger på den sagsøgte medlemsstats område, påhviler det den pågældende medlemsstat konkret og detaljeret at anfægte de således fremlagte oplysninger og følgerne heraf ( 46 ).
52.

Formålet med artikel 132, stk. 1, litra q), i direktiv 2006/112 er derimod dels at nedbringe omkostningerne for virksomhed af almen interesse ved at fritage den fra moms, dels at undgå de konkurrenceforvridninger, der kan opstå som følge af fritagelsen af virksomhed, der udøves på konkurrencevilkår med private radio- og TV-selskaber. For at nå disse formål er det dog ikke nødvendigt at definere omfanget af begrebet »kommerciel virksomhed« som i Kommissionens meddelelse. Det er således tilstrækkeligt ud fra et konkurrenceretligt synspunkt, at disse radio- og TV-selskabers virksomhed pålægges afgift for de tjenesteydelser, de leverer mod vederlag, dvs. udsendelse af kommerciel kommunikation. Dette sikrer navnlig, at disse foretagender opererer på markedet på de samme vilkår som de private radio- og TV-selskaber. Kvalificeringen af udsendelser med et andet indhold, såfremt det finansieres af indtægterne fra kommerciel kommunikation mod vederlag, som ikke er afgiftspligtigt eller fritaget, kan derimod ikke siges at bidrage til opfyldelsen af formålene i artikel 132, stk. 1, litra q), i direktiv 2006/112. Det kan tværtimod bidrage til forøgelsen af omkostningerne ved denne virksomhed, eftersom en sådan kvalificering alene vil bevirke, at offentlige radio- og TV-selskaber fratages retten til at fradrage den indgående moms, der er erlagt eller skal betales for de varer og tjenesteydelser, der anvendes til denne virksomhed.
16.

Nu overvejer retspræsidenten for Okresný súd (kredsdomstolen i Bratislava III) at udstede en europæisk arrestordre mod en af de tiltalte. I denne sag har retspræsidenten forelagt Domstolen følgende spørgsmål: »1) Er princippet »ne bis in idem« til hinder for udstedelsen af en europæisk arrestordre som omhandlet i rammeafgørelse 2002/584[...] og under hensyn til artikel 50 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, i den situation, hvor en straffesag er endeligt afsluttet ved en retsafgørelse om frifindelse eller om afbrydelse af sagen, når disse afgørelser er truffet på grundlag af en amnesti, som lovgiver har ophævet, efter at disse afgørelser er blevet endelige, og den nationale retsorden foreskriver, at ophævelse af denne amnesti har den virkning, at offentlige myndigheders afgørelser annulleres, for så vidt som de er truffet og begrundet med henvisning til amnesti eller benådning, og at de retlige hindringer for at gennemføre strafforfølgning, der følger af en således ophævet amnesti, fjernes, uden at dette sker ved en retsafgørelse eller en særlig retslig procedure? 2) Er en national lovbestemmelse, der uden videre og uden en afgørelse fra en national ret medfører ophævelse af den afgørelse, som en national ret har truffet om at afbryde straffesagen, og som i henhold til national ret har karakter af en endelig afgørelse, der medfører frifindelse, og på grundlag af hvilken straffesagen er blevet endeligt afbrudt som følge af amnesti, der er indrømmet i henhold til en national lov, i overensstemmelse med retten til en upartisk domstol, der er sikret ved artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, og retten til ikke at blive retsforfulgt eller straffet to gange for samme lovovertrædelse, der er sikret ved artikel 50 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder[,] samt artikel 82 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde? 3) Er en national lovbestemmelse, der begrænser forfatningsdomstolens mulighed for at foretage prøvelse af en resolution om ophævelse af amnesti eller individuelle benådninger, som Národná rada Slovenskej republiky (Den Slovakiske Republiks Nationalråd) har vedtaget i henhold til § 86, litra i), i Den Slovakiske Republiks forfatning, til kun at omfatte en prøvelse af resolutionens forfatningsmæssighed, uden at der tages hensyn til de bindende retsakter, der er vedtaget af Den Europæiske Union, og navnlig Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde og traktaten om Den Europæiske Union, i overensstemmelse med loyalitetsprincippet som omhandlet i artikel 4, stk. 3, i traktaten om Den Europæiske Union, artikel 267 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, artikel 82 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, retten til en upartisk domstol, der er sikret ved artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, og retten til ikke at blive retsforfulgt eller straffet to gange for samme lovovertrædelse, der er sikret ved artikel 50 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder?«
47.

Det bemærkes i denne forbindelse, at karakteren af de foranstaltninger, der er nævnt i vedtægtens artikel 60, stk. 1, ikke er sammenfaldende med genstanden for og formålet med de disciplinære sanktioner, der fremgår af artikel 9 i bilag IX til vedtægten. EU-lovgiver har udtømmende opregnet de foranstaltninger, der kan træffes over for en tjenestemand, der ubeføjet udebliver. Fradrag af feriedage, eller – såfremt disse er opbrugt – fortabelse af retten til vederlag i en periode af tilsvarende længde, er foranstaltninger, der efter deres karakter og virkninger har til formål at tjene til udligning af tjenestemandens fysiske fravær, ikke at irettesætte eller bebrejde denne hans upassende adfærd, for at have udvist inkompetence eller for ikke at have stået til disposition i den periode, hvor han arbejdede. Som Retten bemærkede i dom af 8. juli 1998, Aquilino mod Rådet ( 17 ), er der herved tale om at opnå erstatning for den »økonomiske modværdi« af tjenestemandens fravær i dennes løn ( 18 ).
75.

Denne identifikation har afgørende betydning for, at køretøjets indehaver kan ifalde civilretligt ansvar, og føreren kan ifalde strafferetligt ansvar. I henhold til princippet om straffens personalitet ifalder alene føreren et strafferetligt ansvar for de strafbare handlinger, som den pågældende begår under kørslen. Det er således nødvendigt at identificere føreren ved navn, for at den pågældende kan holdes ansvarlig for at have begået færdselsforseelsen og pålægges en sanktion. Som de foranstaltninger, der er vedtaget inden for rammerne af direktiv 2015/413, vidner om, er denne identifikation afgørende, når den strafbare handling vedrører visse færdselslovsovertrædelser, herunder hastighedsovertrædelser, spirituskørsel eller undladelse af at stoppe for rødt lyssignal ( 48 ). Som den østrigske regering har anført i sit svar på de spørgsmål, som Domstolen har stillet den, er føreren af køretøjet i hovedsagen mistænkt for at have begået en hastighedsovertrædelse som omhandlet i dette direktivs artikel 2, litra a). Det bør anføres, at Domstolen i dom af 4. marts 2020 i sagen Bank BGŻ BNP Paribas ( 49 ) fastslog, at bestemmelserne i direktiv 2015/413 foreskriver, at medlemsstaterne i en ånd af loyalt samarbejde skal fremme grænseoverskridende udveksling af oplysninger om de i direktivets artikel 2 omhandlede trafiksikkerhedsrelaterede færdselslovsovertrædelser for at fremme håndhævelsen af sanktionerne, når disse overtrædelser er begået med et køretøj, der er registreret i en anden medlemsstat end den medlemsstat, hvor overtrædelsen blev begået, og dermed bidrage til at nå det mål, som forfølges med dette direktiv, nemlig at sikre et højt beskyttelsesniveau for alle trafikanter i Unionen ( 50 ). Med henblik herpå fastslog Domstolen, at den grænseoverskridende udveksling af oplysninger indebærer, at de oplysninger, som tilvejebringes af registreringsmedlemsstaten, i det foreliggende tilfælde fuldbyrdelsesstaten, gør det muligt at identificere ikke blot den, i hvis navn køretøjet er registreret, men også den person, som er ansvarlig herfor efter national ret i tilfælde af en færdselslovsovertrædelse, med henblik på at fremme fuldbyrdelsen af eventuelle bødestraffe ( 51 ).
84.

Med hensyn til problemet med tilbagebetaling af uretmæssigt opkrævede afgifter har Menneskerettighedsdomstolen den holdning, at et krav, der er fastslået med en tilstrækkelig grad af sikkerhed, udgør »ejendom« i henhold til artikel 1 i protokol nr. 1 til EMRK. Retten til tilbagebetaling af for meget betalt afgift til administrative organer udgør et sådant krav ( 47 ). I henhold til Menneskerettighedsdomstolen, set i lyset af artikel 1 i protokol nr. 1 til EMK, giver betaling af renter mulighed for at kompensere for det tab, den pågældende har i den periode, hvor han ikke var i stand til at disponere over midler, der blev uretmæssigt opkrævet af administrative organer. Betingelserne for tilbagebetaling af uretmæssigt opkrævet skat må således ikke påføre den pågældende person for store byrder eller i væsentlig grad påvirke vedkommendes økonomiske situation ( 48 ). I en situation, hvor den uretmæssigt betalte skat refunderes efter en længere periode, kan manglende betaling af renter af den for meget betalte skat derfor tilsidesætte balancen mellem de offentlige og individuelle interesser og dermed udgøre en krænkelse af artikel 1 i protokol nr. 1 til EMRK ( 49 ).