ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
61

Endvidere er det ikke kun risikoen for et alvorligt indgreb i den sociale sikringsordnings økonomiske ligevægt, der i sig selv kan udgøre et tvingende alment hensyn, som kan begrunde en begrænsning af princippet om fri udveksling af tjenesteydelser, men endvidere kan formålet bestående i af hensyn til den offentlige sundhed at opretholde en stabil læge- og hospitalstjeneste, som alle har adgang til, også være omfattet af en af undtagelserne begrundet i hensyn til den offentlige sundhed, i det omfang et sådant formål bidrager til at opnå et højt sundhedsbeskyttelsesniveau. Foranstaltninger, der dels forfølger det generelle formål om at sikre, at der på den pågældende medlemsstats område er tilstrækkelig og vedvarende adgang til et afbalanceret udbud af god lægelig behandling, dels søger at sikre en styring af omkostningerne og i videst mulig omfang undgå ethvert spild af økonomiske, tekniske og menneskelige ressourcer, er således omfattet (dom Azienda sanitaria locale n. 5 Spezzino m.fl., C-113/13, EU:C:2014:2440, præmis 57 og den deri nævnte retspraksis).
41

Til støtte for denne fortolkning skal det konstateres, at artikel 3 og 4 i direktiv 91/271 pålægger medlemsstaterne de samme tidsfrister, for at byområderne – for så vidt angår førstnævnte artikel – er forsynet med et kloaknet for byspildevand og – for så vidt angår den anden artikel – at byspildevandet underkastes sekundær eller tilsvarende rensning, inden det udledes. Hvis man skulle lægge den fortolkning af artikel 4 i direktiv 91/271 til grund, som Kommissionen har gjort gældende, skulle slutdatoerne i direktivets artikel 4 have været fastlagt med et års mellemrum i forhold til de i artikel 3 indeholdte slutdatoer, idet dette mellemrum på et år ville gøre det muligt for medlemsstaterne at foretage prøvetagninger i henhold til nævnte direktivs bilag I, litra D. Imidlertid er der ikke i forhold til den frist, der er givet i artikel 3 i direktiv 91/271, fastlagt nogen supplerende frist for medlemsstaternes opfyldelse af kravene i direktivets artikel 4.
50

Henset til de ovenstående betragtninger skal de forelagte spørgsmål besvares således: — Artikel 101, stk. 1, TEUF skal fortolkes således, at en gruppe erhvervsdrivende, når administratoren af et IT-informationssystem, der har til formål at give rejsebureauer mulighed for at sælge rejser via deres hjemmesider ved en ensartet fremgangsmåde for reservationer, via et personligt elektronisk meddelelsessystem fremsender disse erhvervsdrivende en meddelelse, der oplyser dem om, at de rabatter, der ydes på produkter solgt via dette system fremover vil blive underlagt et loft, og det omhandlede system efter udsendelsen af denne meddelelse underkastes de for gennemførelsen af denne foranstaltning nødvendige tekniske ændringer, fra det tidspunkt, hvor de havde kendskab til den meddelelse, der blev udsendt af administratoren af systemet, kan antages at have deltaget i en samordnet praksis som omhandlet i denne bestemmelse, hvis de har undladt offentligt at tage afstand fra denne praksis, ikke har gjort myndighederne opmærksom på den og ikke har fremført andre beviser, der kan afkræfte denne formodning, såsom bevis for en systematisk anvendelse af en rabat, der overstiger det omhandlede loft. — Det tilkommer den forelæggende ret på grundlag af de nationale regler for bevisbedømmelse og kravene til bevisernes styrke at undersøge, om fremsendelsen af en meddelelse, henset til alle de omstændigheder, der fremlægges for den forelæggende ret, kan udgøre et tilstrækkeligt bevis for, at meddelelsens modtagere havde kendskab til dens indhold. Uskyldsformodningen er til hinder for, at den forelæggende ret finder, at den blotte fremsendelse af denne meddelelse kan udgøre et tilstrækkeligt bevis for, at dens adressater nødvendigvis burde have haft kendskab til dens indhold.
17

Efter at A havde anlagt sag mod SOVAG, anlagde If på sin side sag mod dette selskab ved samme ret i første instans. If nedlagde påstand om, at det fastslås, at A foruden andre kvæstelser har pådraget sig en alvorlig hjerneskade og en skade på halshvirvelsøjlen og er blevet varigt uarbejdsdygtig som følge af disse kvæstelser. If nedlagde desuden påstand om, at det fastslås, at SOVAG er forpligtet til at erstatte If samtlige allerede erlagte og fremtidige betalinger af skadeserstatning til A som følge af trafikulykken. If nedlagde desuden påstand om, at SOVAG i henhold til ulykkesforsikringslovens § 61, stk. 2, pålægges at godtgøre If alle de erstatningsbeløb, som If har udbetalt eller ville udbetale til A som følge af den pågældende ulykke, med tillæg af påløbne renter.
I forbindelse med en færdselsulykke, der fandt sted den 21. januar 2011 i Tyskland, forvoldte et trækkende køretøj med påhængskøretøj skade på tredjemands ejendom. På daværende tidspunkt var det trækkende køretøj ansvarsforsikret hos Gjensidige Baltics litauiske filial. Påhængskøretøjet var ansvarsforsikret i henhold til en ansvarsforsikringsaftale, der var indgået med PZU Lietuva.

28 Som følge af krav, der var blevet indgivet i Tyskland af ofrene for denne ulykke, betalte Gjensidige Baltic forsikringserstatning på 4331,05 LTL (ca. 1254 EUR). Gjensidige Baltic er af den opfattelse, at for så vidt som denne erstatning dækkede hele den skade, som disse ofre havde lidt, kunne selskabet anlægge et regressøgsmål over for PZU Lietuva med påstand om tilbagebetaling af halvdelen af det nævnte beløb, dvs. 2165,53 LTL (ca. 629 EUR).

29 Ved dom af 2. januar 2013 gav Vilniaus miesto apylinkės teismas (distriktsdomstolen i Vilnius) Gjensidige Baltic medhold. Den tilpligtede PZU Lietuva at tilbagebetale sidstnævnte 2165,53 LTL for den udbetalte forsikringserstatning plus en årlig rente på 6% af beløbet. Den nævnte domstol anførte, at det i overensstemmelse med Rom II-forordningens artikel 4, stk. 1, var tysk lov, der skulle finde anvendelse på den forpligtelse uden for kontrakt, der udsprang af den skadevoldende handling. I medfør af tysk ret skal ansvaret deles, når der er tale om skader, som følger af en færdselsulykke forårsaget af et køretøj med påhængskøretøj. Når den ene af forsikringsgiverne har ydet erstatning for skaden, har denne ret til at kræve halvdelen af beløbet af den anden forsikringsgiver.

30 Ved dom af 8. november 2013 ophævede Vilniaus apygardos teismas (den regionale domstol i Vilnius) dommen fra Vilniaus miesto apylinkės teismas (distriktsdomstolen i Vilnius) og forkastede det af Gjensidige Baltic anlagte regressøgsmål. Den regionale domstol fandt, at de spørgsmål, der var knyttet til ansvarsforsikringen for motorkøretøjer, i den foreliggende sag skulle afgøres på grundlag af forsikringsaftalen om lovpligtig ansvarsforsikring for motorkøretøjer, og at bestemmelserne i Rom II-forordningen ikke fandt anvendelse. For så vidt som der i hovedsagen var blevet tegnet en lovpligtig ansvarsforsikring, kan den omhandlede situation nemlig ikke henhøre under det civilretlige erstatningsansvar uden for kontrakt. Idet denne domstol fandt, at PZU Lietuvas forpligtelse udsprang af den lovpligtige ansvarsforsikringsaftale, konkluderede den, at litauisk ret fandt anvendelse.
12

Hvad angår den østrigske pensionsordning, der er blevet indført ved lov om social sikring, har den forelæggende ret forklaret, at pensionsforsikringen, som beskytter de forsikrede navnlig mod de risici, der er forbundet med alder, har til formål at give den forsikrede mulighed for at opretholde en levestandard, der svarer til den, som den pågældende havde før sin pension. For at få ret til en alderspension skal den forsikrede ikke blot have opnået den ved lov fastsatte pensionsalder, men skal også have været tilsluttet den obligatoriske forsikring et vist antal perioder. I princippet er enhver, der har beskæftigelse af mere end blot ubetydeligt omfang hos en arbejdsgiver, tilsluttet den obligatoriske forsikring. Personer, der er tilsluttet den obligatoriske pensionsforsikring, som ønsker at modtage pension i videre omfang end den pension, som de normalt ville have ret til, har mulighed for frivilligt at lade sig forsikre supplerende ved at betale bidrag, hvis årlige beløb har et loft. Da der er tale om en løbende forsikringsordning, benyttes de indbetalte bidrag direkte til finansieringen af ydelserne. Forvaltningen af pensionsforsikringen forestås af forsikringsinstitutionerne.
54

I denne sammenhæng skal det bemærkes, at det fremgår af LJJ’s og Axas bemærkninger, at bekendtgørelse af 3. december 1998 opregner restaurantydelser, rengøring i de private boliger mindst én gang om ugen og håndtering af beboerens vasketøj, som krævede valgfrie tjenester. Disse krævede valgfrie ydelser ses således – forudsat, at de svarer til de ydelser, der tilbydes af alderdomshjem – at være uomgængelig nødvendige for plejeboligernes udførelse af transaktioner, der er fritaget for afgift. Hvad derimod angår levering af andre valgfrie tjenester under omstændigheder som de i hovedsagen omhandlede, såsom adgang til en frisør- og skønhedssalon, ses den pågældende nationale lovgivning ikke at stille krav til plejeboligerne om, at de skal tilbyde disse ydelser, ligesom den heller ikke kræver det af alderdomshjemmene, hvorfor sådanne valgfrie tjenester ikke kan betragtes som værende uomgængelig nødvendige for plejeboligernes udførelse af transaktioner, der er fritaget for afgift. Det tilkommer ikke desto mindre den forelæggende ret at efterprøve dette punkt.
46

For så vidt angår Republikken Cyperns argument om, at den i sagen omhandlede lovgivning ikke stiller vandrende arbejdstagere ringere, eftersom den finder anvendelse uden forskel på alle de arbejdstagere, som vælger at forlade den cypriotiske offentlige tjeneste for at arbejde i deres hjemland eller i en anden medlemsstat, bemærkes, at det ikke er nødvendigt, for at en foranstaltning kan anses for at begrænse den frie bevægelighed, at foranstaltningen lægger de berørte personers nationalitet til grund, eller at den fører til en begunstigelse af alle indenlandske arbejdstagere eller til en ringere stilling alene for arbejdstagere, der er statsborgere i de andre medlemsstater, og ikke også for indenlandske arbejdstagere. Det er tilstrækkeligt, at den begunstigende foranstaltning kommer bestemte grupper af personer til gode, som udøver en erhvervsaktivitet i den pågældende medlemsstat (jf. dom Gouvernement de la Communauté française og Gouvernement wallon, C-212/06, EU:C:2008:178, præmis 50 og den deri nævnte retspraksis).
31

Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal de forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 143, stk. 1, litra h), i forordning nr. 2454/93 skal fortolkes således, at en køber, der er en fysisk person, og en sælger, der er en juridisk person, inden for hvilken en slægtning til denne køber faktisk har magt til at påvirke nævnte varers købspris til fordel for nævnte køber, skal anses for at være indbyrdes afhængige personer som omhandlet i toldkodeksens artikel 29, stk. 1, litra d).
61

Det bemærkes i den forbindelse, at det er tilstrækkeligt, at Kommissionen beviser, at den pågældende virksomhed har deltaget i møder, hvorunder der blev indgået konkurrencestridige aftaler, uden klart at have taget afstand herfra, for at føre tilstrækkeligt bevis for, at denne virksomhed deltog i kartellet. Når deltagelsen i sådanne møder er blevet bevist, påhviler det virksomheden at fremføre indicier af en sådan beskaffenhed, at den kan påvise, at dens deltagelse i de nævnte møder ikke var sket for at begrænse konkurrencen, og herved påvise, at den over for konkurrenterne havde oplyst, at den deltog i møderne med et andet formål end deres (dom Aalborg Portland m.fl. mod Kommissionen, C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P og C-219/00 P, EU:C:2004:6, præmis 81).
12

Punkt 22 i ECN's modelprogram for bødefritagelse og bødenedsættelse bestemmer, at »[i]n cases where the Commission is »particularly well placed« to deal with a case in accordance with paragraph 14 of the Network Notice, the applicant that has or is in the process of filing an application for immunity with the Commission may file summary applications with any NCAs which the applicant considers might be »well placed« to act under the […] Notice [on Cooperation]. Summary applications should include a short description of the following: [...] — The nature of the alleged cartel conduct; — [...] and — Information on its other past or possible future leniency applications in relation to the alleged cartel.«
Forordningens artikel 74 fastsætter i stk. 1 og 2:

»1. De produkter, som angives til overgang til fri omsætning i Den Europæiske Union, skal være de samme som dem, der er udført fra det præferenceberettigede land, i hvilket de anses for at have oprindelse. De må ikke være ændret, omdannet på nogen måde eller være gjort til genstand for andre behandlinger end behandlinger, som har til formål at bevare dem i god stand, før de angives til overgang til fri omsætning. Oplagring af produkter eller sendinger og deling af sendinger kan finde sted, hvis det sker under eksportørens eller en efterfølgende vareihændehavers ansvar, og produkterne forbliver under toldtilsyn i transitlandet eller transitlandene.

2. Stk. 1 anses for overholdt, medmindre toldmyndighederne har grund til at tro, at det modsatte er tilfældet; i så tilfælde kan toldmyndighederne anmode klarereren om at godtgøre overholdelsen, hvilket kan gøres ved hjælp af ethvert middel, bl.a. kontraktmæssige transportdokumenter som f.eks. konnossementer eller faktuelle eller konkrete beviser på grundlag af mærkning eller nummerering af kolli eller enhver form for bevis med tilknytning til selve varerne.«
1)

Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1907/2006 af 18. december 2006 om registrering, vurdering og godkendelse af samt begrænsninger for kemikalier (REACH), om oprettelse af et europæisk kemikalieagentur og om ændring af direktiv 1999/45/EF og ophævelse af Rådets forordning (EØF) nr. 793/93 og Kommissionens forordning (EF) nr. 1488/94 samt Rådets direktiv 76/769/EØF og Kommissionens direktiv 91/155/EØF, 93/67/EØF, 93/105/EF og 2000/21/EF i den affattelse, der følger af Kommissionens forordning (EF) nr. 552/2009 af 22. juni 2009, skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for, at der i national lovgivning fastsættes en forpligtelse for en importør af kemiske produkter til at registrere disse hos den kompetente nationale myndighed, selv om denne importør allerede er forpligtet til at registrere disse produkter hos Det Europæiske Kemikalieagentur i medfør af denne forordning, forudsat at denne registrering hos den kompetente nationale myndighed ikke udgør en forudgående betingelse for markedsføringen af de nævnte produkter, at registreringen vedrører andre oplysninger end dem, der kræves ved denne forordning, og at registreringen bidrager til at gennemføre de mål, der forfølges med denne, navnlig målene om at sikre et højt beskyttelsesniveau for menneskers sundhed og miljøet samt fri bevægelighed for sådanne stoffer i det indre marked, bl.a. ved at indføre en kontrolordning for en sikker håndtering af sådanne produkter i den pågældende medlemsstat og ved at evaluere denne håndtering, hvilket det tilkommer den nationale ret at efterprøve.
5

Forordningens artikel 21, stk. 1-3, 5 og 6, fastsætter en adgang for Kommissionen til at vedtage delegerede retsakter og har følgende ordlyd: »1. Med forbehold for den [pågældende medlemsstats] godkendelse som fastsat i artikel 172, stk. 2, i TEUF tillægges Kommissionen beføjelse til at vedtage delegerede retsakter i overensstemmelse med nærværende forordnings artikel 26 vedrørende ændring af del I i bilag I til nærværende forordning for at tage hensyn til ændrede finansieringsprioriteter i de transeuropæiske net og ændringer vedrørende projekter af fælles interesse udpeget i forordning (EU) nr. 1315/2013. […] 2. Kommissionen tillægges beføjelse til at vedtage delegerede retsakter i overensstemmelse med artikel 26 vedrørende ændring af de væsentligste bestemmelser, vilkår og procedurer i del III i bilag I til denne forordning om Unionens bidrag til de respektive finansielle instrumenter oprettet inden for de i del III i bilag I til denne forordning anførte rammer for lån eller egenkapital, i overensstemmelse med resultaterne af interimsrapporten og den fulde, uafhængige evaluering af pilotfasen af Europa 2020-initiativet med projektobligationer oprettet i henhold til afgørelse nr. 1639/2006/EF og forordning (EF) nr. 680/2007 samt for at tage hensyn til ændrede markedsvilkår med henblik på en optimering af udformningen og gennemførelsen af de finansielle instrumenter i henhold til nærværende forordning. […] 3. I transportsektoren og inden for de i artikel 3 anførte overordnede målsætninger samt de i artikel 4, stk. 1, litra a), nævnte sektorspecifikke mål tillægges Kommissionen beføjelse til at vedtage delegerede retsakter overensstemmelse med artikel 26, som nærmere fastsætter retningslinjer for de finansieringsprioriteter, der i løbet af CEF’s varighed skal afspejles i arbejdsprogrammerne som omhandlet i artikel 17, for de støtteberettigede aktioner i medfør af artikel 7, stk. 2. Kommissionen vedtager en delegeret retsakt senest den 22. december 2004. […] 5. Viser det sig nødvendigt at fravige tildelingen til en specifik transportmålsætning med mere end fem procentpoint, tillægges Kommissionen beføjelse til at vedtage delegerede retsakter i henhold til artikel 26 for at ændre de vejledende procentsatser som fastsat i del IV i bilag I. 6. Kommissionen tillægges beføjelse til at vedtage delegerede retsakter i henhold til artikel 26 med henblik på ændring af listen over generelle retningslinjer i del V i bilag I, som der skal tages hensyn til ved fastsættelsen af kriterier for tildeling, så listen afspejler midtvejsevalueringen af denne forordning eller de konklusioner, der drages af dens gennemførelse. Dette skal ske på en måde, der er forenelig med de respektive sektorspecifikke retningslinjer.«
73

Det følger af samtlige ovenstående betragtninger, at de forelagte spørgsmål skal besvares med, at EU-retten under omstændigheder, hvor der for en ret er indbragt en sag som den i hovedsagen omhandlede vedrørende udpegelse af en stedligt kompetent ret i den medlemsstat, hvor der er udstedt et europæisk betalingspåkrav, og hvor denne ret skal undersøge, om retterne i denne medlemsstat har international kompetence til at påkende en tvist vedrørende det krav, der ligger til grund for et sådant betalingspåkrav, mod hvilket skyldneren har gjort indsigelse inden for den frist, der er fastsat med henblik herpå, skal fortolkes således, at: — sådanne processuelle spørgsmål afgøres i henhold til artikel 26 i forordning nr. 1896/2006 efter national lov, eftersom forordningen ikke indeholder oplysninger vedrørende den forelæggende rets beføjelser og forpligtelser — forordning nr. 44/2001 kræver, at spørgsmålet om, hvorvidt retterne i den medlemsstat, hvor det europæiske betalingspåkrav er udstedt, har international kompetence, afgøres i henhold til retsplejeregler, som gør det muligt at sikre den effektive virkning af denne forordnings bestemmelser og retten til forsvar, uanset om det er den forelæggende ret, eller om det er en ret, der af den forelæggende ret udpeges som stedligt og sagligt kompetent til at behandle et krav som det i hovedsagen omhandlede under en almindelig civil retssag, der træffer afgørelse om spørgsmålet — såfremt en ret som den forelæggende ret træffer afgørelse om den internationale kompetence for retterne i den medlemsstat, hvor det europæiske betalingspåkrav er udstedt, og fastslår, at der, henset til de kriterier, der er fastsat i forordning nr. 44/2001, foreligger en sådan kompetence, er denne ret i henhold til sidstnævnte forordning og forordning nr. 1896/2006 forpligtet til at fortolke national ret således, at det i henhold hertil er muligt at identificere eller udpege en ret, der har stedlig og saglig kompetence til at træffe afgørelse i en sådan sag, og — såfremt en ret som den forelæggende ret fastslår, at der ikke foreligger en sådan international kompetence, er denne ret ikke forpligtet til ex officio at foretage en prøvelse af betalingspåkravet under analog anvendelse af artikel 20 i forordning nr. 1896/2006.
Artikel 7, stk. 1, i lov nr. 10/2010 bestemmer følgende:

»Personer, der er omfattet af denne lov, anvender hver af de enkelte legitimationsprocedurer, som er omhandlet i de foregående artikler, men kan vedtage omfanget af de foranstaltninger, som er fastsat i artikel 4, 5 og 6, på grundlag af risikoen i forbindelse med kundekategorien, forretningsforbindelsen, produktet eller transaktionen, idet disse oplysninger er indeholdt i den udtrykkelige kundegodkendelsespolitik […]

Personer, der er omfattet af denne lov, skal kunne godtgøre over for de kompetente myndigheder, at foranstaltningernes omfang må anses for at være passende i betragtning af risikoen for hvidvaskning af penge og finansiering af terrorisme, ved hjælp af en forudgående risikovurdering, som under alle omstændigheder skal være skriftlig.

Personer, der er omfattet af denne lov, anvender under alle omstændigheder legitimationsprocedurer, når der foreligger indicier for hvidvaskning af penge eller finansiering af terrorisme, uden hensyn til eventuelle afvigelser, fritagelser eller tærskler, eller når der er tvivl om, at tidligere indhentede oplysninger er korrekte eller tilstrækkelige.«
38

Den omstændighed, at varerne er i én emballage, når de frembydes i tolden, udgør således ikke en betingelse sine qua non for at fastslå, at de udgør en enhed og dermed udgør et »sæt« som omhandlet i bestemmelse 3, litra b), i de almindelige bestemmelser, men alene et holdepunkt, der giver grundlag for at lægge en sådan konstatering til grund.
41

Såfremt erklæringen for det første rejser visse spørgsmål, og medlemsstaterne ikke når frem til enighed om bl.a. at kvalificere lovgivningerne eller ordningerne som værende inden for anvendelsesområdet for forordning nr. 1408/71 og nr. 883/2004, kan de rette henvendelse til den administrative kommission, der er omhandlet i artikel 80 og 81 i forordning nr. 1408/71 og i artikel 71 og 72 i forordning nr. 883/2004. Hvis den administrative kommission for det andet ikke formår at forene medlemsstaternes synspunkter om, hvilken lovgivning der skal finde anvendelse i det pågældende tilfælde, tilkommer det i givet fald den medlemsstat, der er i tvivl om korrektheden af en anden medlemsstats erklæring, at henvende sig til Kommissionen eller i sidste instans at indlede et søgsmål i henhold til artikel 259 TEUF med henblik på, at Domstolen i forbindelse med et sådant søgsmål kan undersøge spørgsmålet om, hvilken lovgivning der skal finde anvendelse (jf. i denne retning dom Banks m.fl., C-178/97, EU:C:2000:169, præmis 44).