Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Annullationssøgsmål – anbringender – ulovligheden af en af Kommissionen foretagen kontrolundersøgelse – den sagsøgende virksomheds anerkendelse af visse omstændigheder, der blev afsløret ved dokumenter indhentet i forbindelse med kontrolundersøgelsen – ingen betydning for interessen i at påberåbe anbringendet

(Art. 230 EF)

2. Konkurrence – bøder – størrelse – bødenedsættelse til gengæld for samarbejde – annullationssøgsmål – ny stillingtagen til størrelsen af bødenedsættelsen – udelukket

(Rådets forordning nr. 17, art. 15)

3. Fællesskabsret – principper – ret til kontradiktion – overholdelse heraf under administrative procedurer

(Rådets forordning nr. 17, art. 14, og nr. 4056/86, art. 18)

4. Konkurrence – administrativ procedure – Kommissionens kontrolbeføjelser – grænser – beskyttelse mod offentlige myndigheders vilkårlige eller uforholdsmæssige indgreb

(Rådets forordning nr. 17, art. 14, og nr. 4056/86, art. 18)

5. Konkurrence – administrativ procedure – Kommissionens kontrolbeføjelser – rækkevidde – adgang til virksomhedernes lokaler – grænser – angivelse af kontrolundersøgelsens genstand og formål – ret til at anlægge sag ved Fællesskabets retsinstanser

(Rådets forordning nr. 17, art. 14, og nr. 4056/86, art. 18)

6. Konkurrence – administrativ procedure – Kommissionens kontrolbeføjelser – adgang til virksomhedernes lokaler – virksomhed, som ikke er omfattet af beslutningen om kontrolundersøgelse – betingelser for adgang

(Rådets forordning nr. 4056/86, art. 18)

7. Konkurrence – administrativ procedure – Kommissionens kontrolbeføjelser – virksomhedens frivillige samarbejde – følger med hensyn til muligheden for at påberåbe sig en for kraftig indblanding fra offentlige myndigheders side

(Rådets forordning nr. 4056/86, art. 18)

8. Konkurrence – fællesskabsregler – materielt anvendelsesområde – adfærd påtvunget ved statslige foranstaltninger – ikke omfattet – betingelser

(EF-traktaten, art. 85 og 86 (nu art. 81 EF og 82 EF))

9. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier fastsat i Kommissionens retningslinjer – anvendelse på overtrædelser af konkurrencereglerne på området for søtransport

(EKSF-traktaten, art. 65, stk. 5; Rådets forordning nr. 17, art. 15, stk. 2, og nr. 4056/86, art. 19, stk. 2)

Sammendrag

1. Den omstændighed, at en virksomhed har erkendt visse forhold vedrørende en mulig tilsidesættelse af konkurrencereglerne, betyder under ingen omstændigheder, at virksomheden har givet afkald på eller betragter sig som værende forhindret i at bestride lovligheden af de af Kommissionen foretagne kontrolundersøgelser, hvorunder Kommissionen har tilvejebragt dokumenter, som kan udgøre beviser for den pågældende overtrædelse.

(jf. præmis 28)

2. Den risiko, at en virksomhed, der har opnået en bødenedsættelse til gengæld for samarbejde, senere anlægger annullationssøgsmål til prøvelse af den beslutning, hvorved overtrædelsen af konkurrencereglerne blev fastslået, og hvorved den ansvarlige virksomhed blev pålagt en sanktion i den anledning, og får medhold ved Retten i Første Instans eller ved Domstolen efter appel, er en normal konsekvens af en udnyttelse af de retsmidler, der er fastsat i traktaten og statutten for Domstolen. Det forhold, at en virksomhed, der har samarbejdet med Kommissionen og har fået nedsat bøden i den anledning, har fået medhold i en retssag, kan således ikke i sig selv give grundlag for, at der igen tages stilling til størrelsen af den bødenedsættelse, virksomheden har fået.

(jf. præmis 29)

3. I alle procedurer for anvendelse af traktatens konkurrenceregler skal kontradiktionsprincippet overholdes af Kommissionen, såvel under administrative procedurer, der kan føre til en pålæggelse af sanktioner, som under forudgående undersøgelsesprocedurer, fordi retten til kontradiktion ikke må undergraves på uoprettelig måde under procedurer, hvorved der foretages en indledende undersøgelse, herunder bl.a. kontrolundersøgelser, som kan være afgørende for tilvejebringelse af bevismateriale, der godtgør, at virksomheder har handlet retsstridigt på en sådan måde, at de ifalder ansvar.

(jf. præmis 37 og 38)

4. Hvad angår de beføjelser til at foretage kontrolundersøgelser, som er tillagt Kommissionen ved artikel 14 i forordning nr. 17, og spørgsmålet om, i hvilken grad retten til kontradiktion begrænser deres omfang, er kravet om en beskyttelse mod offentlige myndigheders vilkårlige eller uforholdsmæssige indgreb i forhold af privat karakter, hvad enten der er tale om fysiske eller juridiske personer, et generelt fællesskabsretligt princip. I henhold til retsordenerne i samtlige medlemsstater gælder, at offentlige myndigheders indgriben i forhold af privat karakter, hvad enten der er tale om fysiske eller juridiske personer, skal være hjemlet og begrundet af årsager, der er fastlagt ved lov, og disse retsordener indeholder på dette grundlag – om end forskellige – ordninger om beskyttelse mod vilkårlige eller uforholdsmæssige indgreb.

(jf. præmis 39)

5. Det fremgår af såvel formålet med forordning nr. 17 som af opregningen i forordningens artikel 14 af de beføjelser, som Kommissionens repræsentanter har, at kontrolundersøgelser kan være meget omfattende. Udøvelsen af disse vide beføjelser er imidlertid underlagt betingelser, som sikrer, at de pågældende virksomheders rettigheder overholdes.

I denne forbindelse er Kommissionens forpligtelse til at angive en kontrolundersøgelses genstand og formål et grundlæggende krav, som ikke alene har til formål at klarlægge, hvorfor det påtænkte indgreb inden for den pågældende virksomhed er berettiget, men også at skabe et grundlag for, at virksomheden bliver bekendt med omfanget af dens samarbejdspligt, samtidig med, at dens ret til kontradiktion bevares.

Det påhviler ligeledes Kommissionen i beslutningen om iværksættelse af en kontrolundersøgelse så klart som muligt at angive, hvad der efterspores, og hvad kontrolundersøgelsen skal vedrøre. Et sådant krav tjener til at beskytte de berørte virksomheders ret til kontradiktion, idet denne ret i alvorlig grad ville blive undergravet, såfremt Kommissionen over for virksomheder kunne benytte sig af bevismateriale, som tilvejebringes ved en kontrolundersøgelse, og som ikke har sammenhæng med dennes genstand og formål.

Endelig kan den virksomhed, som er adressat for beslutningen, ved Fællesskabets retsinstanser anlægge et annullationssøgsmål til prøvelse af denne. Såfremt der gives virksomheden medhold, vil Kommissionen være afskåret fra at benytte ethvert dokument eller andet bevismateriale, der er indsamlet i forbindelse med den pågældende kontrolundersøgelse.

(jf. præmis 41 og 44-46)

6. Kommissionen skal, når den udøver sin kontrolvirksomhed, overholde det legalitetsprincip, der gælder for fællesskabsinstitutionernes handlinger, og princippet om beskyttelse mod offentlige myndigheders vilkårlige indgriben i enhver fysisk eller juridisk persons forhold af privat karakter. Det ville være uforholdsmæssigt og i strid med bestemmelserne i forordning nr. 4056/86 om fastsættelse af de nærmere retningslinjer for anvendelsen af traktatens artikel 85 og 86 på søtransport og med grundlæggende retsgrundsætninger generelt at anerkende en ret for Kommissionen til, på grundlag af en beslutning om kontrolundersøgelse rettet til en bestemt juridisk person, at få adgang til en udenforstående juridisk persons lokaler blot med det påskud, at denne er nært forbundet med adressaten for beslutningen om kontrolundersøgelse, eller at Kommissionen mener dér at kunne finde den sidstnævntes dokumenter, og retten til at gennemføre kontrolundersøgelser i disse lokaler på grundlag af nævnte beslutning.

Kommissionen overskrider imidlertid ikke sine undersøgelsesbeføjelser, når den handler med omhu og i rigeligt omfang overholder sin forpligtelse til før kontrolundersøgelsen så vidt muligt at sikre sig, at de lokaler, som den agter at undersøge, faktisk er den juridiske enheds lokaler, som den ønsker at undersøge. Kommissionen holder sig inden for lovens grænser, når den, efter at have erfaret, at de lokaler, der er genstand for kontrolundersøgelsen, ikke er den i beslutningen nævnte virksomheds lokaler, kan antage, at disse lokaler ikke desto mindre anvendes af den virksomhed, der oprindeligt er omhandlet i beslutningen, til udøvelse af dens erhvervsaktiviteter, eftersom det selskab, der er etableret heri, skønt det fra et retligt synspunkt er forskellig fra det selskab, der er adressat for beslutningen, er repræsentant for dette og eneforretningsfører for de aktiviteter, der er genstand for undersøgelsen. Retten til at få adgang til virksomhedernes samtlige lokaler, grunde og transportmidler er nemlig af særlig betydning, idet Kommissionen herved sættes i stand til at indsamle bevismateriale, der godtgør, at der er sket overtrædelser af konkurrencereglerne, dér, hvor et sådant materiale normalt befinder sig, dvs. i den pågældende virksomheds forretningslokaler. Følgelig kan Kommissionen ved udøvelsen af sine kontrolundersøgelsesbeføjelser tage i betragtning, at det er logisk, at dens muligheder for at finde beviser for den formodede overtrædelse er større, hvis den foretager undersøgelser i de lokaler, hvorfra den virksomhed, som undersøgelsen gælder, sædvanligt og de facto udøver sin aktivitet som virksomhed.

(jf. præmis 66, 67, 71, 72 og 76)

7. Der er ikke tale om en uforholdsmæssig indblanding fra de offentlige myndigheders side i en virksomheds aktivitetssfære, når en kontrolundersøgelse er foretaget i samarbejde med den pågældende virksomhed, og der ikke er påberåbt noget forhold til støtte for det synspunkt, at Kommissionen har overskredet grænserne for det samarbejde, der blev tilbudt af de ansatte i den virksomhed, som var genstand for kontrolundersøgelsen.

(jf. præmis 82)

8. Traktatens artikel 85 og 86 (nu artikel 81 EF og 82 EF) tager kun sigte på konkurrencestridig adfærd fra virksomhedernes side på deres eget initiativ. Såfremt virksomhederne pånødes en konkurrencestridig adfærd ved en national lovgivning, eller såfremt denne lovgivning skaber en retlig ramme, som på sin side berøver dem enhver mulighed for at konkurrere retmæssigt, finder traktatens artikel 85 og 86 ikke anvendelse. I denne situation skyldes begrænsningen af konkurrencen ikke, som det forudsættes i disse bestemmelser, en selvstændig adfærd fra virksomhedernes side.

Derimod kan traktatens artikel 85 og 86 finde anvendelse i en situation, hvor der efter den nationale lovgivning fortsat består en mulighed for konkurrence, men hvor denne konkurrence kan hindres, begrænses eller fordrejes ved en selvstændig adfærd fra virksomhedernes side. Desuden er muligheden for at udelukke en bestemt konkurrencestridig adfærd fra anvendelsesområdet for traktatens artikel 85, stk. 1, fordi den er blevet pålagt de pågældende virksomheder af den bestående nationale lovgivning, eller fordi denne fratager dem enhver mulighed for at konkurrere, blevet fortolket snævert af Fællesskabets retsinstanser.

Det følger heraf, at Kommissionen i mangel af en bindende retsregel, der pålægger en adfærd, som strider mod konkurrencereglerne, kun kan konkludere, at de forfulgte erhvervsdrivende manglede autonomi, hvis det af objektive, relevante og samstemmende indicier fremgår, at adfærden ensidigt var blevet pånødet dem af de nationale myndigheder gennem udøvelsen af et uimodståeligt pres, såsom eksempelvis truslen om at træffe statslige foranstaltninger, som var egnede til at påføre virksomhederne væsentlige tab.

(jf. præmis 119-122)

9. Den almindelige fremgangsmåde for beregningen af bøders størrelse, der er fastsat i retningslinjerne for beregning af bøder i henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 65, stk. 5, i EKSF-traktaten, gælder også for bøder pålagt i henhold til artikel 19, stk. 2, i forordning nr. 4056/86 om fastsættelse af de nærmere retningslinjer for anvendelsen af traktatens artikel 85 og 86 på søtransport.

Eftersom beregningen af bødebeløbene efter denne metode sker på grundlag af de to kriterier, der nævnes i artikel 19, stk. 2, i forordning nr. 4056/86, dvs. overtrædelsens grovhed og varighed, med forbehold for det maksimum, der ved den samme bestemmelse er fastsat i forhold til den enkelte virksomheds omsætning, går retningslinjerne ikke ud over den retlige ramme for sanktionerne, således som den er fastsat ved denne bestemmelse.

(jf. præmis 158 og 167)