Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Transport – søtransport – fri udveksling af tjenesteydelser – cabotagesejlads

[Rådets forordning nr. 3577/92, art. 2, nr. 1, litra a) og c)]

2. Transport – søtransport – fri udveksling af tjenesteydelser – cabotagesejlads

(Rådets forordning nr. 3577/92)

3. Transport – søtransport – fri udveksling af tjenesteydelser – cabotagesejlads

(Rådets forordning nr. 3577/92, art. 1)

4. Transport – søtransport – fri udveksling af tjenesteydelser – cabotagesejlads – forordning nr. 3577/92

(EF-traktaten, art. 62 (ophævet ved Amsterdam-traktaten); art. 49, stk. 1, EF; Rådets forordning nr. 3577/92, art. 6 og 7)

Sammendrag

1. Ved fortolkningen af udtrykkene »søtransport […] mellem havne«, som indgår i definitionerne af fastlandscabotage og ø-cabotage i artikel 2, nr. 1, litra a) og c), i forordning nr. 3577/92 om anvendelse af princippet om fri udveksling af tjenesteydelser inden for søtransport i medlemsstaterne (cabotagesejlads) skal formålet med forordningen – nemlig at gennemføre fri udveksling af tjenesteydelser i cabotagesejlads på de i forordningen fastlagte vilkår og med forbehold af de deri fastlagte undtagelser – tages i betragtning.

En sidestilling af begrebet søen i den forstand, hvori dette er anvendt i forordning nr. 3577/92, med begrebet søterritoriet i den forstand, hvori dette er anvendt i De Forenede Nationers havretskonvention af 10. december 1982 (herefter »Montego Bay-konventionen«), kan ikke godtages, idet en sådan sidestilling vil kunne skade opnåelsen af dette formål. Hvis anvendelsen af nævnte forordning var begrænset til søterritoriet i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i konventionen, ville dette nemlig hindre gennemførelsen af fri udveksling af potentielt betydelige tjenesteydelser inden for søtransport, som forordningen tilsigter, når disse gennemføres i farvandene på den landvendte side af den basislinje for søterritoriet, som staterne kan trække i medfør af den nævnte konvention, og derved lukke bugters naturlige indsejlingsveje. Endvidere fremgår det ikke af forordning nr. 3577/92, at fællesskabslovgiver har villet begrænse dennes anvendelsesområde til søterritoriet i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i Montego Bay-konventionen.

(jf. præmis 24-27)

2. I betragtning af den kontekst, som forordning nr. 3577/92 om anvendelse af princippet om fri udveksling af tjenesteydelser inden for søtransport i medlemsstaterne (cabotagesejlads) må bedømmes ud fra, og efter det formål, den forfølger, nemlig gennemførelsen af fri udveksling af tjenesteydelser inden for cabotagesejlads, omfatter begrebet havn som omhandlet i den nævnte forordning infrastrukturer, selv af begrænset omfang, hvis funktion er at muliggøre ind- og udskibning af varer eller personer, der transporteres ad søvejen.

(jf. præmis 33)

3. En national foranstaltning, der via en administrativ koncession på 20 år, som kan forlænges med 10 år, forbeholder en enkelt virksomhed retten til at udbyde tjenesteydelser inden for søtransport på en floddal oversvømmet af havet, kan vanskeliggøre eller ligefrem udelukke ikke-hjemmehørende virksomheders levering af sådanne tjenesteydelser og udgør dermed en hindring for den frie udveksling af tjenesteydelser inden for cabotagesejlads på Fællesskabets område. Tilsvarende gælder en foranstaltning, der fastsætter opnået erfaring med transport på denne floddal som kriterium for udvælgelse af den koncessionerede virksomhed. Sådanne restriktioner kan ikke desto mindre anses for at være begrundede i tvingende almene hensyn, når de finder anvendelse på enhver person eller ethvert selskab, der driver virksomhed på værtsmedlemsstatens område, når de er egnet til at sikre opnåelsen af det formål, de forfølger, og når de ikke går videre end nødvendigt for at nå dette. Dette er imidlertid ikke tilfældet i den foreliggende sag.

Hvad angår visse øer, som er beliggende inde i floddalen, kan mindre begrænsende foranstaltninger end den nævnte koncession – såsom etablering af en ordning med reservation og salg af besøgspladser – nemlig iværksættes med henblik på at tilpasse trafikken til disse øer såvel til de miljømæssige krav som til den begrænsede kajkapacitet. Hvad dernæst angår kravene i relation til tilrettelæggelsen af trafikken i den berørte geografiske zone har medlemsstaten ikke påvist, at passagertransporttjenester fra kyst til kyst på den samme floddal bør være genstand for en koncession på 20 år, som kan forlænges til 30 år, og som tilstås en enkelt erhvervsdrivende. Desuden har staten heller ikke godtgjort, at tæt maritim trafik på denne floddal vil skabe vanskeligheder, der ikke vil kunne imødegås på anden måde end ved fastsættelse af en så restriktiv foranstaltning som koncessionen, og – selv om det antages, at betydelige investeringer vil være påkrævede med henblik på at opretholde de omhandlede søtransportforbindelser – heller ikke, at disse ikke ville kunne afskrives i løbet af 20 eller endog 30 år.

Hvad endelig angår udvælgelseskriteriet vedrørende opnået erfaring med transport på denne floddal er ingen tvingende almene hensyn, der kan berettige den begrænsning, der udspringer af dette kriterium, blevet gjort gældende. Hertil kommer, at den omstændighed, at kriteriet ikke har været afgørende for tildelingen, ikke er relevant, idet en konstatering af, at en medlemsstat har overtrådt sine forpligtelser, ikke forudsætter, at der følger en skade deraf.

(jf. præmis 44-50)

4. Artikel 7 i forordning nr. 3577/92 om anvendelse af princippet om fri udveksling af tjenesteydelser inden for søtransport i medlemsstaterne (cabotagesejlads) må fortolkes i lyset af den umiddelbart foregående bestemmelse. Mens den nævnte forordnings artikel 6 i visse tilfælde tillader medlemsstaterne at opretholde eksisterende restriktioner efter datoen for denne forordnings ikrafttræden og i en overgangsperiode, foreskriver artikel 7 nærmere bestemt, at disse stater ikke må indføre nye begrænsninger set i forhold til den bestående situation på datoen for denne forordnings ikrafttræden. De to bestemmelser supplerer følgelig hinanden og udgør faktisk to dele af et system til gradvis liberalisering. Denne fortolkning af ovennævnte artikel 6 og 7 understøttes af den omstændighed, at ophævelsen ved Amsterdam-traktaten af traktatens artikel 62 – som den nævnte artikel 7 henviser til, og som fastsatte et forbud for medlemsstaterne mod at indføre nye restriktioner for udveksling af tjenesteydelser – faldt sammen med ophævelsen i artikel 49, stk. 1, EF af henvisningen til den gradvise afskaffelse i løbet af overgangsperioden af restriktioner, der hindrer fri udveksling af tjenesteydelser inden for Fællesskabet. Heraf følger, at artikel 7 kun giver mening, når den ses i sammenhæng med den gradvise liberalisering af tjenesteydelser, som denne forordning tilsigter.

(jf. præmis 62-64)