Det er nødvendigt at sikre en særlig beskyttelse af rettighederne 
hos navnlig fordringshavere, mindretalsaktionærer og skatte ­
myndighederne, men det skal ske under overholdelse af propor ­
tionalitetsprincippet som fortolket af Domstolen.  
I så henseende kunne Den Portugisiske Republik for eksempel 
fastlægge værdien af de urealiserede værdistigninger, til hvilke 
den mener at have beskatningsretten, men uden at dette inde ­
bærer en umiddelbar opkrævning af skatten eller overholdelse af 
yderligere betingelser for at kunne udskyde betalingen heraf.  
Formålet om at sikre en effektiv skattekontrol og bekæmpe 
skattesvig er et berettiget hensyn, men det kan opnås med 
mindre indgribende midler ved at anvende de fremgangsmåder, 
der er fastsat i Rådets direktiv 77/799/EØF af 19. december 
1977 om gensidig bistand mellem medlemsstaternes kompe ­
tente myndigheder inden for området direkte skatter (  1 ) eller i 
Rådets direktiv 2008/55/EF af 26. maj 2008 om gensidig 
bistand ved inddrivelse af fordringer i forbindelse med visse 
bidrag, afgifter, skatter og andre foranstaltninger (  2 ). 
Kommissionen mener, at den portugisiske lovgivning går videre 
end, hvad der er nødvendigt for at opnå det ønskede formål, 
nemlig at sikre en effektiv skatteordning. Kommissionen er 
derfor af den opfattelse, at den portugisiske lovgivning bør 
anvende ét og samme kriterium, uanset om hjemstedet, den 
faktiske ledelse eller formueværdier flyttes, henholdsvis over ­
føres til udlandet, eller om de bliver i Portugal, dvs. at skatten 
først må kunne opkræves, efter at værdistigningen er realiseret.  
( 1 ) EFT L 336, s. 15.  
( 2 ) EUT L 150, s. 28.  
Sag anlagt den 25. januar 2010 — Europa-Kommissionen 
mod Kongeriget Belgien  
(Sag C-41/10)  
(2010/C 80/34)  
Processprog: fransk  
Parter  
Sagsøger:  Europa-Kommissionen (ved G. Rozet og N. Yerrell, 
som befuldmægtigede)  
Sagsøgt:  Kongeriget Belgien  
Sagsøgerens påstande  
— Det fastslås, at Kongeriget Belgien har tilsidesat sine forplig ­
telser, der påhviler det i henhold til bl.a. artikel 6, 8, 15, 16 
og 17 i første direktiv 73/239/EØF (  1 ) og artikel 20, 21 og 22 i tredje direktiv 92/49/EØF (  2 ), idet det har gennemført 
direktiv 73/239/EØF og 92/49/EØF ukorrekt og ufuldstæn ­
digt 
— Kongeriget Belgien tilpligtes at betale sagens omkostninger.  
Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter  
Kommissionen gør med dette søgsmål gældende, at de belgiske 
gensidige forsikringsselskabers virksomhed med hensyn til 
supplerende sygeforsikring, som ikke er en del af den lovbe ­
stemte sociale sikringsordning, ikke er i overensstemmelse med 
første og tredje direktiv om forsikringsvirksomhed bortset fra 
livsforsikring. I det omfang de gensidige forsikringsselskaber 
faktisk er i direkte konkurrence med de direkte forsikringssel ­
skaber på markedet for supplerende sygeforsikring, bør de være 
undergivet samme regler som disse. Sagsøgeren bestrider i 
denne henseende sagsøgtes påstand om, at den supplerende 
sygeforsikring, der udbydes af de gensidige forsikringsselskaber, 
henhører under undtagelsen, der er fastsat i første direktivs 
artikel 2, stk. 1, litra d), og gør gældende, at dækningen i 
henhold til den supplerende sygeforsikring ikke kan sidestilles 
med »forsikringer, der er omfattet af en lovbestemt social 
sikringsordning«.  
Kommissionen anfører for det første, at der for at få adgang til 
udøvelse af direkte forsikringsvirksomhed i henhold til første 
direktivs artikel 6 kræves en forudgående administrativ tilladelse, 
som der ansøges om hos den kompetente myndighed i den 
medlemsstat, hvor virksomheden har sit vedtægtsmæssige hjem ­
sted. De belgiske gensidige forsikringsselskaber skal imidlertid 
ikke ansøge om tilladelse i henhold til denne bestemmelse for så 
vidt angår deres virksomhed med hensyn til supplerende syge ­
forsikring.  
Sagsøgeren gør for det andet gældende, at sagsøgte har tilsidesat 
første direktivs artikel 8, stk. 1, litra a), idet de gensidige forsik ­
ringsselskaber ikke er blandt de lovbestemte juridiske selskabs ­
former, som de belgiske forsikringsselskaber skal antage. For de 
gensidige forsikringsselskaber er det tilladt at udøve en bred 
vifte af aktiviteter, der ikke har direkte forbindelse med deres 
forsikringsvirksomhed, skønt det i første direktivs artikel 8, 
stk. 1, litra b), er bestemt, at virksomheden skal begrænse sit 
formål til forsikringsvirksomhed og dermed direkte forbundne 
forretninger med udelukkelse af enhver anden erhvervsmæssig 
virksomhed. Den belgiske lovgivning giver også anledning til 
problemer med hensyn til artikel 8, stk. 1, litra c), som 
bestemmer, at virksomheden skal fremlægge en driftsplan i 
overensstemmelse med direktivets artikel 9. En sådan plan er 
imidlertid ikke blevet fremlagt af de gensidige forsikringssel ­
skaber for så vidt angår deres virksomhed med hensyn til 
supplerende sygeforsikring. De belgiske gensidige forsikringssel ­
skaber har endelig ikke pligt til at råde over en minimums ­
garantifond i modsætning til, hvad der kræves i første direktivs 
artikel 8, stk. 1, litra d).DA 27.3.2010 Den Europæiske Unions Tidende C 80/19
Kommissionen gør for det tredje gældende, at de gensidige 
forsikringsselskaber i henhold til første direktivs artikel 13 ff. 
(navnlig artikel 16, 16a og 17) og tredje direktivs artikel 15 og 
20-22 skal afsætte tilstrækkelige tekniske reserver for så vidt 
angår deres virksomhed med hensyn til supplerende sygeforsik ­
ring og oprette en i forhold til deres samlede virksomhed 
tilstrækkelig solvensmargin. I Belgien blev den tilstrækkelige 
solvensmargin for de gensidige forsikringsselskabers supplerende 
forsikringer først indført i 2002, og beregningen af denne 
margin er forskellig fra den, der er fastsat i første direktiv.  
( 1 ) Rådets første direktiv 73/239/EØF af 24.7.1973 om samordning af 
de administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om adgang til 
udøvelse af direkte forsikringsvirksomhed bortset fra livsforsikring 
(EFT L 228, s. 3).  
( 2 ) Rådets direktiv 92/49/EØF af 18.6.1992 om samordning af love og 
administrative bestemmelser vedrørende direkte forsikringsvirk ­
somhed bortset fra livsforsikring og om ændring af direktiv 
73/239/EØF og 88/357/EØF (tredje skadesforsikringsdirektiv) 
(EFT L 228, s. 1).  
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Højesteret 
(Danmark) den 28. januar 2010, Viking Gas A/S mod BP 
Gas A/S  
(Sag C-46/10)  
(2010/C 80/35)  
Processprog: dansk  
Den forelæggende ret  
Højesteret  
Parter  
Sagsøger:  Viking Gas A/S  
Sagsøgte:  BP Gas A/S  
Præjudicielle spørgsmål  
1) Skal artikel 5 sammenholdt med artikel 7 i Rådets første 
direktiv af 21. december 1988 om indbyrdes tilnærmelse af 
medlemsstaternes lovgivning om varemærker (89/104) (  1 ) 
fortolkes således, at virksomheden B har gjort sig skyldig i varemærkekrænkelse ved at påfylde og sælge gas på gasfla ­
sker hidrørende fra virksomheden A, når følgende omstæn ­
digheder lægges til grund:  
1) A sælger gas i såkaldte kompositflasker med en særlig 
udformning, der som sådan, dvs. som vareudstyrsmærke, 
er registreret som dansk varemærke og som EF-vare ­
mærke. A er ikke indehaver af disse vareudstyrsmærker, 
men har eksklusiv licens til at gøre brug af dem i 
Danmark og har ret til at påtale krænkelser i Danmark.  
2) Ved den første anskaffelse af en kompositflaske med gas 
hos en af A' s forhandlere betaler forbrugeren også for 
flasken, der således bliver forbrugerens ejendom.  
3) A foretager genopfyldning af kompositflaskerne, idet 
forbrugerne hos en af A's forhandlere mod betaling 
for gassen kan få ombyttet en tom kompositflaske 
med en tilsvarende flaske, der er påfyldt af A.  
4) B driver virksomhed med påfyldning af gas på flasker, 
herunder kompositflasker omfattet af vareudstyrsmærket 
omtalt under 1, idet forbrugerne hos en forhandler, som 
samarbejder med B, mod betaling for gassen kan få 
ombyttet en tom kompositflaske med en tilsvarende 
flaske, der er påfyldt af B.  
5) I forbindelse med B's påfyldning af gas på de omhand ­
lede kompositflasker forsynes disse af B med klister ­
mærker, som angiver, at påfyldningen er foretaget af B.  
2) Hvis det må lægges til grund, at forbrugerne i almindelighed 
vil få den opfattelse, at der består en forbindelse mellem B 
og A, skal dette da tillægges betydning ved besvarelsen af 
spørgsmål 1?  
3) Hvis spørgsmål 1 besvares benægtende, vil det da kunne 
føre til et andet resultat, såfremt kompositflaskerne — 
foruden at være omfattet af det omtalte vareudstyrsmærke 
— tillige er forsynet med (præget med) A's registrerede 
figur- og/eller ordmærke, der fortsat er synlige uanset B' s 
klistermærker?  
4) Hvis spørgsmål 1 eller 3 besvares bekræftende, vil det da 
kunne føre til et andet resultat, hvis det lægges til grund, at 
A for andre typer af flasker, der ikke er omfattet af det 
omtalte vareudstyrsmærke, men som er forsynet med A's 
ordmærke og/eller med A's figurmærke, gennem mange år 
har accepteret og fortsat accepterer, at andre virksomheder 
genopfylder flaskerne?DA C 80/20 Den Europæiske Unions Tidende 27.3.2010