Gennemgangen af det præjudicielle spørgsmål har intet frembragt, der kan rejse tvivl om gyldigheden af punkt 6.4 i bilag III til direktiv 2006/126 om kørekort, henset til artikel 20, artikel 21, stk. 1, eller artikel 26 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder.

En forskelsbehandling, som en person udsættes for, afhængigt af, om den pågældende har den nødvendige synsstyrke for at kunne føre et motorkøretøj, er nemlig i princippet ikke i strid med forbuddet mod forskelsbehandling på grund af handicap i artikel 21, stk. 1, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, for så vidt som et sådant krav rent faktisk tilgodeser et mål af almen interesse, er nødvendigt og ikke medfører en uforholdsmæssig stor byrde. Idet bilag III til direktiv 2006/126 fastsætter en minimumsgrænse for synsstyrken på det dårligste øje for førere i direktivets gruppe 2, har dette direktiv nemlig til formål at forbedre færdselssikkerheden, og det forfølger dermed et mål af almen interesse om en forbedring af færdselssikkerheden. Hvad angår spørgsmålet om nødvendigheden af et mindstekrav er det af hensyn til færdselssikkerheden afgørende, at de personer, som får udstedt et kørekort, har de passende fysiske evner, navnlig for så vidt angår deres syn, eftersom manglende fysiske evner kan have vidtrækkende konsekvenser. Endelig foretog EU-lovgiver en afvejning af på den ene side kravene om færdselssikkerheden og på den anden side retten for personer med et synshandicap til ikke at blive forskelsbehandlet på en måde, som ikke kan antages at være uforholdsmæssig i forhold til de forfulgte formål.

Selv om artikel 26 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder kræver, at Unionen anerkender og respekterer retten for mennesker med handicap til at nyde godt af integrationsforanstaltninger, indebærer det i artiklen omhandlede princip derimod ikke, at EU-lovgiver er forpligtet til at vedtage den ene eller den anden særlige foranstaltning. For at denne artikel fuldt ud kan få virkning, skal den nemlig konkretiseres ved bestemmelser i EU-retten eller i national ret. Denne artikel tillægger således ikke i sig selv private en subjektiv ret, der som sådan kan påberåbes.

Den omstændighed, at førere i gruppe 1 som omhandlet i bilag III til direktiv 2006/126, der ikke opfylder kravene om bl.a. synsstyrke, alligevel i »ganske særlige tilfælde« kan komme i betragtning til at få udstedt et kørekort, når føreren underkaster sig en individuel lægeundersøgelse vedrørende hans egnethed til at føre et motorkøretøj, mens det samme ikke gør sig gældende for førere i gruppe 2, udgør ikke en forskelsbehandling, der er i strid med artikel 20 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder. EU-lovgiver har indført to kategorier af chauffører afhængigt af køretøjets størrelse, antallet af transporterede passagerer og det ansvar, der følger med kørsel med disse køretøjer. De omhandlede køretøjers karakteristika, såsom størrelsen, vægten eller styreegenskaberne, berettiger, at der opstilles forskellige betingelser for udstedelsen af et kørekort med henblik på kørslen heraf. Situationen for førere af sådanne køretøjer kan følgelig ikke sammenlignes. I det omfang situationerne ikke kan sammenlignes, udgør en forskellig behandling af de omhandlede situationer ikke en tilsidesættelse af den ret til »lighed for loven« i henhold til artikel 20 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, som tilkommer førerne i en af disse to grupper af førere.

(jf. præmis 50, 51, 54, 72, 78, 80, 83, 84 og 86 samt domskonkl.)