ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
RETTENS DOM (Tredje Afdeling)

9. marts 2000

Sag T-10/99

Miguel Vicente Nuñez

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Tjenestemænd — forfremmelse — sammenligning af fortjenester — liste over de mest forfremmelsesværdige tjenestemænd — liste over tjenestemænd, der er blevet forfremmet — bedømmelsesrapport — manglende begrundelse«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-203

Angående:

Påstand om annullation af listen over tjenestemænd, der er blevet forfremmet til lønklasse A5, og af listen over tjenestemænd, der anses for mest egnede til forfremmelse til denne lønklasse i forbindelse med forfremmelsesproceduren for 1998, for så vidt som sagsøgerens navn ikke er opført på disse lister, og af den stiltiende afvisning af sagsøgerens klage, samt påstand om erstatning.

Udfald:

Kommissionens afgørelse, som er stadfæstet ved den stiltiende afvisning af klagen, om ikke at opføre sagsøgerens navn på listen over tjenestemænd, der er blevet forfremmet til lønklasse A5 i forbindelse med forfremmelsesproceduren for 1998, offentliggjort i Administrative Oplysninger den 6. april 1998, annulleres. I øvrigt frifindes Kommissionen. Kommissionen betaler sagens omkostninger.

Sammendrag

Tjenestemænd – søgsmål – bebyrdende retsakt – begreb – afgørelse om udfærdigelse af liste over tjenestemænd, der kan forfremmes til lønklasse A5 – formalitetsbetingelse for søgsmålet, at der er ansøgt om en ledig stilling – ikke opfyldt

Tjenestemænd – søgsmål – bebyrdende retsakt – begreb – liste over de mest forfremmelsesværdige tjenestemænd – forberedende retsakt – udelukkelse – akt, der kan anfægtes under et annullationssøgsmål til prøvelse af en afgørelse om forfremmelse

Lovligheden af listen, udfærdiget af ansættelsesmyndigheden, over tjenestemænd, der anses for mest egnede til forfremmelse uden for stillingsgruppe, og af andre forberedende akter vedtaget under den administrative procedure kan kun anfægtes under et annullationssøgsmål anlagt til prøvelse af den endelige afgørelse truffet ved forfremmelsesprocedurens afslutning. Udfærdigelsen af denne liste udgør kun én af flere på hinanden følgende etaper i proceduren til udvælgelse af forfremmelsesværdige tjenestemænd, som afsluttes med afgørelsen om udpegelse af de tjenestemænd, der skal forfremmes. Listen er en forberedende akt uden endelig retsvirkning og kan derfor ikke udgøre en akt, der indeholder et klagepunkt i vedtægtens artikel 90, stk. 2's forstand. (jf. præmis 27 og 28) Henvisningtil: Domstolen, 14. februar 1989, sag 346/87, Bossi mod Kommissionen, Sml. s. 303, præmis 22 og 23; Retten, 5. december 1990, sag T-82/89, Marcato mod Kommissionen, Sml. II, s. 735, præmis 43; Retten, 21. februar 1995, sag T-506/93, Moat mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 43, og II, s. 147, præmis 24.
En administrativ praksis, der består i automatisk at forfremme de tjenestemænd, som under den foregående forfremmelsesprocedure var opført på listen over de mest fortjenstfulde, men som ikke var blevet forfremmet, er åbenbart i strid med vedtægtens artikel 45, stk. 1. For det første forudsætter afgørelserne om forfremmelse, at ansættelsesmyndigheden foretager en sammenligning af fortjenesten hos de tjenestemænd, der kan forfremmes, og af deres bedømmelsesrapporter. For det andet skal en sådan sammenligning foretages under hver enkelt forfremmelsesprocedure.

En tjenestemand kan ikke under henvisning til princippet om ligebehandling påberåbe sig en praksis, som strider mod vedtægtens bestemmelser, idet ingen til egen fordel kan påberåbe sig en ulovlighed, der er begået til fordel for andre.

Under forfremmelsesproceduren skal ansættelsesmyndigheden foretage udvælgelsen på grundlag af en sammenligning af bedømmelsesrapporterne for de tjenestemænd, som kan forfremmes, samt disses fortjeneste. I så henseende har ansættelsesmyndigheden efter vedtægten beføjelse til at foretage en sådan sammenligning på grundlag af den procedure eller metode, som den finder bedst egnet.

I den forbindelse må den forudgående undersøgelse af der personlige aktmapper for de tjenestemænd, som kan forfremmes inden for det enkelte generaldirektorat, ikke medføre, at institutionen forsømmer at foretage en behørig sammenligning af disses fortjeneste, men dette er tværtimod i overensstemmelse med god forvaltningsskik.

En sådan forudgående undersøgelse inden for det enkelte generaldirektorat kan ikke erstatte den sammenligning, som forfremmelsesudvalget siden skal foretage. Enhver tjenestemand, der kan forfremmes, er derfor berettiget til at forvente, at forfremmelsesudvalget sammenligner hans fortjeneste med de øvrige tjenestemænds, som kan forfremmes til den pågældende lønklasse.

Ved denne sammenligning i forfremmelsesudvalget af fortjenesten hos de tjenestemænd, der kan forfremmes, foretages der en foreløbig udvælgelse blandt de pågældende tjenestemænd, og der opstilles en liste over de mest fortjenstfulde, men den kan ikke fritage ansættelsesmyndigheden for selv at foretage en sammenligning af fortjenesten hos samtlige tjenestemænd på listen med henblik på at afgøre, hvem af dem der skal forfremmes.

Særligt kan ansættelsesmyndigheden ikke lovligt nøjes med at undersøge fortjenesten hos de tjenestemænd, som er højest placeret på listerne udfærdiget i de forskellige generaldirektorater, idet forfremmelsesudvalgets sammenligning af fortjenesten hos samtlige tjenestemænd, der kan forfremmes til den pågældende lønklasse, derved ville blive formålsløs.

(jf. præmis 55-59)

Henvisning til: Domstolen, 1. juli 1976, sag 62/75, De Wind mod Kommissionen, Sml. s. 1167, præmis 17, Retten, 13. juli 1995, sag T-557/93, Rasmussenmod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 195, og II, s. 603, præmis 20 og 21, Retten, 12. december 1996, sag T-130/95, X mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 603, og II, s. 1609, præmis 67, Retten, 16. september 1998, sag T-234/97, Rasmussen mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 507, og II, s. 1533, præmis 24.
Retten udtalte, at det hverken følger af vedtægtens artikel 72, stk. 1, eller af artikel 3, stk. 1, i ordningen vedrørende sygesikring af tjenestemænd, at dækningen af ægtefællen til en person, der er tilsluttet den fælles sygesikring, forudsætter, at den pågældende ægtefælle er tilsluttet sygesikringen i henhold til andre love og administrative bestemmelser, alene fordi den pågældende udøver erhvervsmæssig beskæftigelse. Retten bemærkede, at det således ikke kan antages, at det er den erhvervsmæssige beskæftigelse, der udøves af tjenestemandens ægtefælle, der enten forpligter den pågældende til at blive sygeforsikret eller giver denne en ret til at blive tilsluttet en frivillig forsikring mod de samme risici.

På denne baggrund fastslog Retten, at ægtefællen til en tjenestemand, hvis årlige indtægter fra tidligere udøvelse af erhvervsmæssig beskæftigelse ikke overstiger den tærskel, som er fastsat i sikringsordningens artikel 3, stk. 1, andet led, og som har ret til at blive tilsluttet en sygesikringsordning i en medlemsstat alene som følge af, at den pågældende har bopæl i denne stat, kun komplementært er tilsluttet den fælles sygeforsikringsordning.

(jf. præmis 43)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1 EF-varemærker - definition og erhvervelse af et EF-varemærke - tegn, der kan udgøre et varemærke - betingelse - adskillelsesevne - bedømmelse i relation til de varer eller tjenesteydelser, der er omfattet af registreringsansøgningen

(Rådets forordning nr. 40/94, art. 4)

2 EF-varemærker - definition og erhvervelse af et EF-varemærke - absolutte hindringer for registrering - varemærker uden adskillelsesevne - ordet »COMPANYLINE«

[Rådets forordning nr. 40/94, art. 7, stk. 1, litra b)]

Sammendrag

1 Det følger af artikel 4 i forordning nr. 40/94 om EF-varemærker - hvorefter det afgørende kriterium for, at et tegn, der kan gengives grafisk, kan udgøre et EF-varemærke, er, at det er egnet til at adskille en virksomheds varer fra en anden virksomheds - at adskillelsesevnen for et tegn, der søges registreret, kun kan bedømmes i relation til de varer eller tjenesteydelser, som tegnet søges registreret for.

(jf. præmis 23 og 24)

2 Ifølge artikel 7, stk. 1, litra b), i forordning nr. 40/94 om EF-varemærker er det udelukket at registrere »varemærker, som mangler fornødent særpræg«. Hvad herved angår ansøgningen om registrering af ordet »COMPANYLINE« for tjenesteydelserne »forsikringsvæsen og finansvæsen« bemærkes, at dette ord ikke kan udgøre et EF-varemærke, da det mangler fornødent særpræg. Det er således to almindelige ord, der blot angiver et udvalg af varer eller tjenesteydelser, der er bestemt for virksomheder. Den omstændighed, at de sættes sammen - uden nogen grafisk eller semantisk ændring - udgør ingen yderligere egenskab, hvorved tegnet i sin helhed bliver egnet til at adskille en virksomheds tjenesteydelser fra andre virksomheders.

(jf. præmis 26, 27 og 29)
Den bedømmelse, der anlægges over tjenestemændene i deres bedømmelsesrapporter, er ikke undergivet den retslige kontrol, der kun omfatter en efterprøvelse af, om der foreligger formfejl, om administrationens bedømmelse er behæftet med åbenbar faktisk vildfarelse, eller om der foreligger magtfordrejning. Den omstændighed, at bedømmeren, sammenlignet med de tidligere bedømmelsesrapporter, har anlagt en tilsvarende vurdering af den pågældende ved alene at nedsætte de tildelte karakterer, udgør ikke i sig selv nødvendigvis en åbenbar faktisk vildfarelse eller magtfordrejning.

Reglen om, at der skal være overensstemmelse mellem den forudgående administrative klage og påstanden under sagen, indebærer, at et anbringende, der rejses for Fællesskabets retsinstanser, allerede er blevet gjort gældende under den administrative procedure, idet ansættelsesmyndigheden skal have været i stand til tilstrækkeligt nøjagtigt at tage stilling til de kritikpunkter, som den berørte part retter mod den anfægtede beslutning.

(jf- præmis 39)

Henvisning til: Retten, 3. marts 1993, sag T-58/91, Booss og Fischer mod Kommissionen, Sml. II, s. 147, præmis 83; Retten, 18. marts 1997, forenede sager T-178/95 og T-179/95, Picciolo og Caló mod Regionsudvalget, Sml. Pers. II, s. 155, præmis 60.
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Annullationssøgsmål fysiske eller juridiske personer retsakter, der berører dem umiddelbart og individuelt umiddelbar indvirkning kriterier kommissionsbeslutning, hvorved det efterfølgende fastslås, at en national foranstaltning er forenelig med fællesskabsretten umiddelbar indvirkning foreligger ikke

(EF-traktaten, art. 173, stk. 4 (efter ændring nu artikel 230, stk. 4, EF))

Sammendrag

$$Den udstedte fællesskabsretsakt skal for at en borger er umiddelbart berørt i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i traktatens artikel 173, stk. 4 (efter ændring nu artikel 230, stk. 4, EF) umiddelbart have indvirkning på den pågældendes retsstilling, og gennemførelsen skal ske helt automatisk, udelukkende i medfør af fællesskabsretsreglerne og uden anvendelse af andre mellemkommende regler.

Dette er ikke tilfældet med en kommisssionsbeslutning, der udelukkende indebærer en efterfølgende konstatering af, at en national foranstaltning der er selvstændigt udstedt af en medlemsstat under udøvelsen af dens skønsbeføjelser er forenelig med fællesskabsretten.

( jf. præmis 24 og 27 )
Administrationen kan ikke benægte en lægeattests gyldighed og lægge til grand, at den pågældende tjenestemand ubeføjet er udeblevet fra tjenesten, uden først at have ladet den pågældende gennemgå en lægeundersøgelse, hvis konklusioner først har administrative virkninger fra datoen for dens gennemførelse. Institutionernes pligt til at foretage en sådan kontrol, før de afslår at anerkende en lægeattest, indebærer, at tjenestemanden så hurtigt som muligt skal fremlægge lægeattester, hvoraf det med tilstrækkelig nøjagtighed og bestemthed fremgår, hvilken form for uarbejdsdygtighed vedkommende påberåber sig, idet bestemmelserne i vedtægtens artikel 59 og 60 ellers kan blive virkningsløse.

En lægeattest, der indgives to arbejdsdage efter vedkommendes genoptagelse af arbejdet og inden ti dage efter det tidspunkt, hvor fremlæggelsen heraf var nødvendig, kan herved godtgøre en sygeorlov. Den omstændighed, at en lægeattest, der er indgivet inden nævnte frister, er blevet udfærdiget efter sygeorloven, indebærer ikke nødvendigvis, at den ikke kan godtgøre vedkommendes fravær.

(jf. præmis 30, 31 og 32)

Henvisning til: Retten, 11. juli 1997, sag T-29/96, Schoch mod Parlamentet, Sml. Pers. IA, s. 219, og II, s. 635, præmis 38 og 39.
Valget mellem at begrunde opsigelsen af en midlertidig ansats kontrakt med henvisning til kontraktens opsigelsesbestemmelse, jf. artikel 47, stk. 1, litra b), i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte, snarere end med henvisning til vilkårenes artikel 49 og 50a om disciplinær forfølgning er omfattet af forvaltningens vide skønsbeføjelse, hvorfor prøvelsen ved Fællesskabets retsinstanser skal begrænses til at efterprøve, at der ikke foreligger et åbenbart urigtigt skøn eller magtfordrejning. Artikel 47, stk. 1, i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte kan ikke fortolkes således, at forvaltningen i intet tilfælde kan gøre brug af bestemmelsen om førtidig opsigelse af en kontrakt ved at påberåbe sig grunde, der er forbundet med den pågældende ansattes adfærd i tjenesten.

Institutionerne har en bred skønsmargen ved bedømmelsen af tjenestens interesse, og prøvelsen ved Fællesskabets retsinstitutioner af en afgørelse, der støttes på tjenestens interesse, skal derfor begrænses til spørgsmålet om, hvorvidt den pågældende kompetente myndighed har holdt sig inden for rimelige grænser og ikke har misbrugt sin skønsbeføjelse på åbenbart fejlagtig vis. Hvad angår bedømmelsen af tjenestens interesse er den kompetente myndighed forpligtet til, når den træffer afgørelsen vedrørende den ansattes situation, at tage hensyn til alle de forhold, der kan påvirke dens afgørelse, herunder navnlig den pågældende ansattes interesse. Dette fremgår af forvaltningens omsorgspligt, der afspejler den balance mellem rettigheder og pligter, som vedtægten og dermed analogt ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte har skabt i forholdet mellem den offentlige myndighed og dens ansatte.

En midlertidig ansat er ved sin underskrift på ansættelseskontrakten underlagt bestemmelserne i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte. Dette indebærer, at han, når han tiltræder tjenesten, formelt giver tilsagn om at overholde de vedtægtsmæssige forpligtelser, der følger af disse bestemmelser, under straf af disciplinære sanktioner. Der er dog ingen af bestemmelserne i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte, der bestemmer, at en ansat skal efterkomme en anmodning om formelt at gentage dette tilsagn, der blev givet i forbindelse med hans ansættelse.

En midlertidigt ansats afvisning af at efterkomme en sådan anmodning kan derfor ikke udgøre en gyldig begrundelse for en førtidig opsigelse af hans kontrakt. Institutionerne kan heller ikke påberåbe sig denne afvisning som et forhold, der skader den tillid, der skal være mellem institutionen og sagsøgeren.

(jf. præmis 74 og 76)
Selv om det er en ufravigelig betingelse for at anlægge sag til prøvelse af en akt, der indeholder et klagepunkt imod en person, der er omfattet af vedtægten, at der indgives en administrativ klage, har denne ikke til formål at fastlægge genstanden for en eventuel senere retssag strikte og endeligt, såfremt krav, der fremsættes under retssagen, hverken ændrer årsagen til eller genstanden for klagen. Det gælder også et annullationssøgsmål vedrørende den afgørelse, som har givet anledning til klagen, når anbringenderne under dette søgsmål har nær sammenhæng med klagepunkterne.

Selv om et anbringende ikke er blevet udtrykkeligt gjort gældende i en administrativ klage, må det antages at have nær sammenhæng hermed, når det alene tilsigter at tilbagevise et argument, som ansættelsesmyndigheden har fremført i afgørelsen om afvisningen af klagen.

Såfremt ansættelsesmyndigheden har rejst det pågældende spørgsmål under den administrative procedure, er det således ikke i strid med retssikkerheds- og kontradiktionsprincippet - som ligger til grund for reglen om, at der skal være overensstemmelse mellem den administrative klage og søgsmålet - at fremføre et anbringende herom under retssagen, selv om klagen ikke omhandler det.

(jf. præmis 35-38 og 40)

Henvisning til: Retten, 28. maj 1998, forenede sager T-78/96 og T-170/96, W mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 239, og II, s. 745, præmis 66; Domstolen, 19. november 1998, sag C-316/97 P, Parlamentet mod Gaspari, Sml. I, s. 7597, præmis 17 og 18.
RETTENS DOM (Første Afdeling)

15. november 2000

Sag T-261/99

Jean Dehon

mod

Europa-Parlamentet

»Tjenestemænd — forfremmelse — stillingsopslag — sammenligning af fortjenester — lige muligheder«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-1133

Angående:

Påstand dels om, at Europa-Parlamentets afgørelse om at afvise sagsøgerens ansøgning om stillingen som viceafdelingschef i den franske oversættelsesafdeling, opslået ved stillingsopslag nr. 8503, annulleres, dels om, at afgørelsen om at udnævne W. i denne stilling annulleres.

Udfald:

Europa-Parlamentets afgørelse om at afvise sagsøgerens ansøgning om stillingen som viceafdelingschef i den franske oversættelsesafdeling, som opslået ved stillingsopslag nr. 8503, og om at udnævne W. i denne stilling annulleres. Europa-Parlamentet betaler sagens omkostninger.

Sammendrag

Tjenestemænd – stillingsopslag – genstand – ansættelsesmyndighedens skøn – grænser – overholdelse af de i stillingsopslaget stillede betingelser – domstolsprøvelse

(Tjenestemandsvedtægten, art. 7)

Selv om ansættelsesmyndigheden har et vidt skøn ved sammenligningen af ansøgeres kvalifikationer og udtalelser om dem og bl.a. kan udøve dette skøn med henblik på den ledige stilling, skal det dog ske inden for de rammer, som den selv har opstillet ved stillingsopslaget. Stillingsopslagets rolle er således at underrette interesserede så nøjagtigt som muligt om de betingelser, der skal opfyldes ved besættelsen af den pågældende stilling, for at bringe dem i stand til at bedømme, om det har noget formål for dem at indgive en ansøgning.

Det skøn, ansættelsesmyndigheden har ved udnævnelser og forfremmelser, forudsætter derfor en nøje undersøgelse af sagsakterne og en omhyggelig iagttagelse af de i stillingsopslaget opstillede betingelser, og den skal se bort fra enhver ansøger, der ikke opfylder disse betingelser.

Med henblik på at efterprøve, om ansættelsesmyndigheden ikke har overskredet grænserne for denne retlige ramme, påhviler det Retten for det første at fastslå, hvilke kvalifikationer der i det pågældende tilfælde kræves efter stillingsopslaget, og derefter at undersøge, om den ansøger, der er valgt til den ledige stilling, faktisk opfylder disse betingelser.

(jf. præmis 33-36)

Henvisning til: Domstolen, 30. oktober 1974, sag 188/73, Grassi mod Rådet, Sml. s. 1099, præmis 38 og 40; Domstolen, 18. marts 1993, sag C-35/92, Parlamentet mod Frederiksen, Sml. I, s. 991, præmis 13-17; Retten, 19. marts 1997, sag T-21/96, Giannini mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 69, og II, s. 211, præmis 19.
Klage- og søgsmålsfristerne i vedtægtens artikel 90 og 91 er ufravigelige og kan ikke ændres af parterne eller dommeren, idet de er fastsat for at sikre klarhed og sikkerhed i retsstillingen. Eventuelle undtagelser eller fravigelser fra fristerne må fortolkes snævert. Kun forekomsten af nye og væsentlige omstændigheder kan begrunde indgivelse af en ansøgning om genbehandling af en definitiv afgørelse.

Ændring af en bedømmelse udgør ikke en ny og væsentlig omstændighed, der indebærer, at klagefristen for indgivelse af klage over en afgørelse om ikke at være blevet forfremmet løber på ny, medmindre ansættelsesmyndigheden ved sammenligningen af fortjenesterne i det pågældende forfremmelsesår alene har taget hensyn til den første version af bedømmelsen. I dette tilfælde og under hensyn til den senere ændring af bedømmelsen er ansættelsesmyndigheden forpligtet til at tage afgørelsen om ikke-forfremmelse op til fornyet behandling, idet denne afgørelse er blevet truffet på grundlag af forhold og oplysninger, der klart er ufuldstændige.

(jf. præmis 33 og 37)

Henvisning til: Retten. 26. oktober 1994, sag T-18/93, Marcato mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 215, og II, s. 681, præmis 28; Retten, 11. juli 1997, sag T-16/97, Chauvin mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 237, og II, s. 681, præmis 37; Retten, 17. september 1998, sag T-40/98, Pagliarani mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 515, og II, s. 1555, præmis 25.
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

EF-varemærke - definition og opnåelse af EF-varemærke - absolutte registreringshindringer - varemærker uden fornødent særpræg - ordet »TRUSTEDLINK«

[Rådets forordning nr. 40/94, art. 7, stk. 1, litra b)]

Sammendrag

$$I henhold til artikel 7, stk. 1, litra b), i forordning nr. 40/94 om EF-varemærker er »varemærker, der mangler fornødent særpræg«, udelukket fra registrering. Hvad i denne forbindelse angår den ansøgte registrering af ordet »TRUSTEDLINK« for tjenesteydelser vedrørende elektronisk handel og andre dertil hørende varer og tjenesteydelser kan dette ord ikke udgøre et EF-varemærke, idet det mangler det fornødne særpræg. Det pågældende tegn består af to ord, hvoraf det ene er en artsbetegnelse og ikke gør andet end at betegne en væsentlig teknisk egenskab for den elektroniske handel, og det andet angiver, at den har den ønskede kvalitet, i dette tilfælde pålidelighed. Den omstændighed, at de sættes sammen - uden nogen grafisk eller semantisk ændring - udgør ingen yderligere egenskab, hvorved tegnet i sin helhed bliver egnet til at adskille sagsøgerens varer og tjenesteydelser fra andre virksomheders.

( jf. præmis 36, 37 og 38 )
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

EF-varemærker - definition og opnåelse af EF-varemærke - absolutte registreringshindringer - varemærker uden fornødent særpræg - ordet »Investorworld«

[Rådets forordning nr. 40/94, art. 7, stk. 1, litra b)]

Sammendrag

$$I henhold til artikel 7, stk. 1, litra b), i forordning nr. 40/94 om EF-varemærker er »varemærker, der mangler fornødent særpræg«, udelukket fra registrering. Hvad i denne forbindelse angår den ansøgte registrering af ordet »Investorworld« for tjenesteydelserne »forsikringsvirksomhed, finansiel virksomhed, valutarisk virksomhed, ejendomsmæglervirksomhed«, kan dette ord ikke registreres som EF-varemærke, idet det mangler det fornødne særpræg. Ordet »investor« lader forstå, at de benævnte tjenesteydelser henvender sig til investorer. Det forhold, at dette ord sammensættes med »world«, giver intet yderligere præg, der kunne gøre tegnet i dets helhed egnet til at adskille sagsøgerens varer fra andre virksomheders. Det pågældende tegn gør ikke andet end at henvise til »investorens verden«, hvilket betyder, at de omhandlede tjenesteydelser vedrører alt, der kan opfattes som værende af interesse for investoren.

( jf. præmis 21, 22, 24 og 25 )