Inden for rammerne af direktiv 96/71 udgør artikel 3, stk. 10, første led, en undtagelse fra princippet om, at de områder, inden for hvilke værtsmedlemsstaten kan pålægge de nævnte virksomheder at overholde dens lovgivning, er udtømmende opregnet i direktivets artikel 3, stk. 1, første afsnit. Denne bestemmelse skal derfor fortolkes indskrænkende. Bestemmelsen fritager ikke medlemsstaterne for at opfylde deres forpligtelser i henhold til traktaten, navnlig forpligtelserne vedrørende den frie udveksling af tjenesteydelser.

De bestemmelser, som en medlemsstat betegner som nationale ordens- og sikkerhedsforskrifter, må forstås således, at der sigtes til bestemmelser, hvis overholdelse er blevet anset for at være så afgørende for opretholdelsen af den pågældende medlemsstats politiske, sociale og økonomiske organisation, at de kræves overholdt af enhver person, der befinder sig på denne medlemsstats nationale område, eller i forbindelse med ethvert retsforhold i denne stat. Undtagelsesbestemmelsen af hensyn til den offentlige orden, som afviger fra det grundlæggende princip om den frie udveksling af tjenesteydelser, skal derfor fortolkes strengt og kan ikke fastlægges ensidigt af medlemsstaterne.

Ifølge direktivets artikel 3, stk. 10, første led, har medlemsstaterne dog mulighed for under iagttagelse af EF-traktaten at pålægge virksomheder, som udstationerer arbejdstagere på deres område, arbejds- og ansættelsesvilkår på andre områder end dem, der er nævnt i artikel 3, stk. 1, første afsnit, for så vidt som der er tale om grundlæggende retsprincipper (ordre public), og bestemmelserne anvendes uden forskel.

Artikel 3, stk. 1, første afsnit, i direktiv 96/71 om udstationering af arbejdstagere som led i udveksling af tjenesteydelser bestemmer, at medlemsstaterne skal påse, at de virksomheder, der er etableret i en anden medlemsstat, og som udstationerer arbejdstagere på deres område som led i en grænseoverskridende udveksling af tjenesteydelser, uanset hvilken lovgivning der finder anvendelse på ansættelsesforholdet, inden for de områder, som er nævnt i bestemmelsen, sikrer de udstationerede arbejdstagere de arbejds- og ansættelsesvilkår, som er fastsat i den medlemsstat, på hvis område arbejdet udføres. Med henblik herpå indeholder bestemmelsen en udtømmende opregning af de områder, inden for hvilke medlemsstaterne kan gøre gældende, at de gældende bestemmelser i værtsmedlemsstaten finder anvendelse.

En medlemsstat tilsidesætter sine forpligtelser i henhold til artikel 3, stk. 10, første led, i direktiv 96/71 om udstationering af arbejdstagere som led i udveksling af tjenesteydelser, såfremt den erklærer, at bestemmelserne i en national lovgivning om gennemførelse af direktiv 96/71 udgør ufravigelige bestemmelser vedrørende den nationale offentlige orden, når disse bestemmelser forpligter de pågældende virksomheder dels til kun at udstationere ansatte, som har indgået en skriftlig arbejdskontrakt eller et andet dokument, som er ligestillet hermed ifølge direktiv 91/533 om arbejdsgiverens pligt til at underrette arbejdstageren om vilkårene for arbejdskontrakten eller ansættelsesforholdet, dels til at overholde de nationale lovbestemmelser om deltidsbeskæftigelse og tidsbegrænset ansættelse.

Sådanne bestemmelser indebærer, at de virksomheder, som udstationerer arbejdstagere i værtsmedlemsstaten, pålægges en forpligtelse, som de allerede er undergivet i den medlemsstat, hvor de er etableret. Da en sådan supplerende forpligtelse kan afskrække de virksomheder, som er etableret i en anden medlemsstat, fra at udøve deres ret til fri udveksling af tjenesteydelser på grund af de procedurer, som den medfører, er den i øvrigt så meget desto mere overflødig i betragtning af formålet med direktiv 96/71, som er at sikre overholdelsen af en vis kerne af minimumsbestemmelser til beskyttelse af arbejdstageren.

Fællesskabsretten er ganske vist ikke til hinder for, at medlemsstaterne lader deres lovgivning eller de kollektive overenskomster, der er indgået mellem arbejdsmarkedets parter, gælde for alle, som udøver en lønnet beskæftigelse på deres område, herunder en midlertidig beskæftigelse, uanset i hvilken medlemsstat arbejdsgiveren er etableret, men en sådan beføjelse er betinget af, at de pågældende arbejdstagere, som udfører midlertidigt arbejde i værtsmedlemsstaten, ikke i forvejen er sikret den samme eller en i det væsentlige tilsvarende beskyttelse i kraft af de forpligtelser, som allerede påhviler disses arbejdsgivere i den medlemsstat, hvor de er etableret.

Navnlig kan den frie udveksling af tjenesteydelser, som er et grundlæggende princip i traktaten, kun begrænses ved regler, der er begrundet i tvingende almene hensyn, og som gælder for enhver person eller ethvert selskab, der driver virksomhed på værtsmedlemsstatens område, og kun i det omfang disse hensyn ikke tilgodeses i kraft af de bestemmelser, tjenesteyderen er undergivet i den medlemsstat, hvor denne er etableret.

(jf. præmis 41-44 og 60 samt domskonkl.)