RETTENS DOM (Femte Afdeling)

15. juli 1997

Sag T-187/95

R.

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Tjenestemænd — sygeforsikringsordning — erhvervssygdom — begrebet risiko — mangler ved lægeudvalgets udtalelse«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-729

Angående:

Påstand for det første om annullation af Kommissionens afslag af 14. december 1994 på sagsøgerens ansøgning om, at det anerkendes, at den sygdom, hendes ægtefælle døde af, var erhvervsbetinget, for det andet om tilkendelse af morarenter, og for det tredje om tilkendelse af erstatning.

Udfald:

Annullation.

Resumé af dom

Sagsøgerens ægtefælle (herefter »R.«) arbejdede som kemiker ved Fællesskabets institutioner fra 1958 til 1986, i hvilket år han afgik ved døden. Han var ansat ved forskellige atomforskningscentre.

I 1979 konstaterede nogle læger, at R. havde symptomer på, at han var blevet smittet med en hepatitis B-viras. Selv om R. kom under behandling, blev sygdommen kronisk fra 1981. R.'s helbredstilstand blev derpå stadig dårligere, indtil han afgik ved døden den 21. juni 1986.

Ved skrivelse af 8. oktober 1986 anmodede sagsøgeren Kommissionen om anerkendelse af, at hendes ægtefælles sygdom var erhvervsbetinget, og om, at artikel 73, stk. 2, i vedtægten for tjenestemænd ved De Europæiske Fællesskaber (herefter »vedtægten«) blev bragt i anvendelse, nærmere betegnet den bestemmelse, der gælder, når en tjenestemand afgår ved døden som følge af en erhvervssygdom.

Ved skrivelse af 19. marts 1990 meddelte Kommissionen under henvisning til en rapport fra ansættelsesmyndighedens læge og en supplerende undersøgelse, foretaget af en radiolog ved Université catholique de Louvain (Belgien), sagsøgeren, at den ikke fandt, at der var årsagsforbindelse mellem den stråling, som R. kunne være blevet udsat for under sin tjeneste ved Fællesskaberne, og den sygdom, som R. døde af.

Ved skrivelse af 28. oktober 1991 anmodede sagsøgeren om, at der blev nedsat et lægeudvalg i henhold til artikel 23 i ordningen om dækning af risikoen for ulykker og erhvervssygdomme hos tjenestemænd ved De Europæiske Fællesskaber (herefter »ordningen«).

Ifølge ordlyden af det hverv — i dettes endelige udformning — som ansættelsesmyndigheden pålagde lægeudvalget, skulle udvalget afgøre:

— om den sygdom, R. døde af, er nævnt i den europæiske liste over erhvervssygdomme

— om R.'s udøvelse af sine opgaver i tjenesten var den vigtigste — eller den helt overvejende — årsag til den sygdom, R. døde af, eller om den havde kunnet bidrage til en forværring af en allerede bestående sygdom.

Den 8. december 1993 konkluderede lægeudvalget, at der ikke var nogen årsagsforbindelse mellem R.'s opgaver i tjenesten og den omstændighed, at denne var blevet ramt af en hepatitis B-virus.

Da det dels ikke udtrykkeligt var angivet i udvalgets konklusion, om den sygdom, R. døde af, var optaget på den europæiske liste over erhvervssygdomme, og da udvalgets rapport dels ikke omfattede den periode, hvorunder R. gjorde tjeneste i Bologna, anmodede Kommissionen udvalget om at udfærdige en supplerende rapport, hvori det udtrykkeligt udtalte sig om disse to spørgsmål.

I en supplerende rapport af 2. maj 1994, som var underskrevet af to af lægeudvalgets tre medlemmer, konkluderede udvalget, at »det fremgår ikke, at [R.] under hele sin tjeneste har været udsat for en umådeholden ioniserende stråling«.

Den 14. december 1994 meddelte Kommissionen sagsøgeren, at den tilsluttede sig lægeudvalgets udtalelse, hvorfor den ikke fandt at kunne imødekomme hendes ansøgning om anerkendelse af, at R.'s sygdom var erhvervsbetinget.

Påstanden om annullation

Det første anbringende om, at der var begået fejl ved sagsbehandlingen

Sagsøgeren havde kritiseret Kommissionen for, at den havde begået sagsbehandlingsfejl på fire punkter. For det første gjorde sagsøgeren gældende, at Kommissionen havde fordrejet proceduren ved at give en uhensigtsmæssig formulering af det hverv, som blev pålagt lægeudvalget, og ved at udstikke fejlagtige retningslinjer for undersøgelsen af de lægelige spørgsmål. For det andet tilsendte Kommissionen ikke lægeudvalget alle relevante oplysninger. For det tredje varede proceduren uforholdsmæssigt længe. For det fjerde forsømte ansættelsesmyndigheden med urette udtrykkeligt at pålægge lægeudvalget et andet hverv, efter at udvalget havde afgivet den første lægerapport.

Påstanden om, at Kommissionen udstak fejlagtige retningslinjer for proceduren

Retten bemærkede, at lægeudvalgets rent lægelige vurderinger må anses for definitive, når de er kommet i stand efter de forskriftsmæssige betingelser herom. Den retlige kontrol er begrænset til spørgsmål vedrørende forskriftsmæssigheden af udvalgets nedsættelse, dets virksomhed samt dets udtalelser (præmis 35).

Henvisning til: Retten, 23. november 1995. sag T-64/94, Benecos mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 769, præmis 42; Retten, 21. marts 1996, sag T-376/94, Otten mod Kommissionen, Sml. Pers II, s. 401, præmis 47; Retten, 21. marts 1996, sag T-10/95, Chehab mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 419, præmis 41.

Betingelsen for, at lægeudvalgets udtalelse er gyldig, er navnlig, at det hverv, udvalget pålægges, omfatter alle de spørgsmål, som det skal undersøge med henblik på anvendelsen af de relevante bestemmelser i ordningen (præmis 36).

For at vurdere, om det hverv, der var pålagt lægeudvalget i sagen, var korrekt formuleret, fandt Retten, at det først måtte bestemmes, hvilke lægelige spørgsmål der skulle undersøges med henblik på anvendelsen af de relevante bestemmelser (præmis 37).

Retten fastslog herom, at den relevante bestemmelse i sagen var ordningens artikel 3, og at det afgørende kriterium efter artikel 3, stk. 1 og 2, er, om den pågældende sygdom er optaget på den europæiske liste over erhvervssygdomme. Hvis sygdommen er optaget på demie liste, er den en erhvervssygdom, såfremt det er fastslået, at tjenestemanden under sin tjeneste har været udsat for risiko for at pådrage sig den (stk. 1). Hvis sygdommen ikke er optaget på denne liste, kan den kun anses for en erhvervssygdom, såfremt det er tilstrækkelig godtgjort, at den er opstået under eller i forbindelse med tjenesten ved Fællesskaberne (stk. 2) (præmis 38).

I denne forbindelse bemærkede Retten, at forskellen på de ordninger, der finder anvendelse i disse to situationer, beror på fællesskabslovgivers ønske om at forbedre beskyttelsen af arbejdstagere, hvis opgaver i tjenesten fremmer forekomsten af visse sygdomme, ved en begrænsning af kravene til beviset for, at de er erhvervsbetinget (præmis 39).

Forudsætningen for, at den pågældende under tjenesten kan anses for at have været udsat for risiko for at pådrage sig sygdommen, er, at der er en forbindelse mellem sygdommen og erhvervet, selv om der kun er en mulighed for, at der består en sådan forbindelse. Såfremt den sygdom, tjenestemanden dør af, er optaget på den europæiske liste over erhvervssygdomme, behøver de ydelsesberettigede ikke bevise, at årsagen til sygdommen beroede på den tjenstlige virksomhed, men at det er sandsynligt, at tjenestemanden har pådraget sig den i forbindelse med tjenesten, dvs. at der består en mulighed for, at sygdommen udspringer af den tjenstlige virksomhed (præmis 40).

Følgelig skal ansættelsesmyndigheden for at kunne afgøre, om betingelserne i ordningens artikel 3, stk. 1, er opfyldt, opfordre lægeudvalget til at undersøge, om den pågældende under tjenesten ved De Europæiske Fællesskaber har været udsat for risiko for at pådrage sig en af de sygdomme, som er optaget på den europæiske liste over erhvervssygdomme (præmis 41).

I den foreliggende sag undersøgte lægeudvalget, på trods af det ufuldstændige hverv, som det havde fået pålagt, samtlige de lægelige spørgsmål, der skulle undersøges med henblik på anvendelsen af ordningens artikel 3, stk. 1 (præmis 44).

Påstanden om, at de til lægeudvalget fremsendte dokumenter var ufuldstændige

Retten bemærkede, at det er en betingelse for, at lægeudvalgets udtalelse kan anses for gyldig, at udvalget har haft mulighed for at gøre sig bekendt med samtlige de dokumenter, som kan have betydning for dets vurderinger (præmis 49).

I sagen fremgik det af Kommissionens skriftlige besvarelser af Rettens spørgsmål af 7. marts 1997 samt af de lægelige akter vedrørende R., at lægeudvalget ikke rådede over samtlige disse akter (præmis 50).

Da udvalget følgelig ikke fik adgang til de fuldstændige lægelige akter, udførte det ikke sin virksomhed forskriftsmæssigt, hvorfor dets rapport var ugyldig.

I betragtning af den pågældende sygdom fandt Retten, at resultaterne af analyserne, bl.a. af R.'s urin eller blod, herunder omkring 30 analyser af indholdet af radionukleider, som lægeudvalget ikke fik tilsendt, efter deres karakter kunne være relevante for lægeudvalgets vurdering. Det var derfor ikke udelukket, at udvalget i sin rapport kunne være kommet frem til andre konklusioner, hvis det havde haft adgang til disse resultater.

Da den anfægtede afgørelse udelukkende var baseret på lægeudvalgets rapport, var også denne afgørelse ugyldig.

Påstanden om erstatning

Hvad angår sagsøgerens påstand om, at Kommissionen idømtes betaling af 1 symbolsk ECU til godtgørelse af den ikke-økonomiske skade, hun havde lidt, bemærkede Retten, at en annullation af den afgørelse, som en tjenestemand har anfægtet, i sig selv kan udgøre en passende erstatning, der normalt er tilstrækkelig til at genoprette det tab, som tjenestemanden kan have lidt (præmis 61).

Henvisning til: Retten, 12. februar 1992, sag T-52/90, Volger mod Parlamentet, Sml. II, s. 121, præmis 46; Otten mod Kommissionen, a.st., præmis 55.

Påstanden om tilkendelse af morarenter

Retten udtalte, at der kun skal udbetales morarenter, dersom hovedstolen lyder på et bestemt beløb, eller beløbet i det mindste kan opgøres på grundlag af objektivt fastlagte kriterier, og såfremt administrationen uden grund har forsinket udbetalingen af erstatningen (præmis 66).

Henvisning til: Retten, 12. marts 1996, sag T-361/94, Weir mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 381, præmis 52, og de heri nævnte domme.

Da Retten havde taget annullationspåstandene til følge med den begrundelse, at lægeudvalgets arbejde var behæftet med en formel mangel, tilkom det den ikke at udtale sig om, hvorvidt sagsøgeren havde et krav på Kommissionen i medfør af vedtægtens artikel 73, og end mindre om størrelsen afet sådant eventuelt krav. Der kunne derfor ikke under sagen antages at være ført bevis for sagsøgerens påstand på dette punkt (præmis 67).

Konklusion:

Kommissionens afslag af 14. december 1994 på ansøgningen om, at det anerkendes, at den sygdom, sagsøgerens ægtefælle døde af, var erhvervsbetinget, annulleres.

Kommissionen frifindes for påstanden om erstatning.

Det er ufornødent at træffe afgørelse vedrørende påstanden om morarenter.