2.

Jeg skal nu undersøge funktionen og betydningen af artikel 76 i forordning nr. 1408/71. Jeg tror, det er vigtigt, at man herved holder sig tre betragtninger for øje: a) Denne artikel må ses i sammenhæng med forordningens kapitel VII (»familieydelser og børnetilskud til arbejdstagere og arbejdsløse«) og frem for alt i sammenhæng med artikel 73, der bestemmer, at en arbejdstager, der er omfattet af lovgivningen i en anden medlemsstat end Frankrig, har for de af sine familiemedlemmer, der er bosat på en anden medlemsstats område, ret til familieydelser efter lovgivningen i den førstnævnte stat, som om de pågældende var bosat på dennes område. Det er klart, at denne regel er et udtryk for et princip, der altid skal anvendes, når en arbejdstagers familiemedlemmer bor i en anden medlemsstat end den, hvori arbejdstageren er beskæftiget. Det er bemærkelsesværdigt, at artikel 73 i denne sag netop passer på hr. Ragazzoni's situation, medens den ikke kan anvendes på fru Ragazzoni, der ikke har krævet og ikke kan kræve familieydelser i stedet for sin mand, som hun selvfølgelig ikke har forsørgelsespligt overfor. I forhold til artikel 73 udgør artikel 76 en undtagelse, nærmere bestemt indeholder den, således som det udtrykkeligt anføres i overskriften, »prioritetsregler i tilfælde af samtidig ret til familieydelser eller børnetilskud i medfør af artiklerne 73 eller 74 og i kraft af erhvervsudøvelse i det land, hvor familiemedlemmerne er bosat«. b) I nærværende sammenhæng mener jeg ikke, at det synspunkt, den belgiske regering har gjort gældende, er ganske korrekt. Denne regering har nemlig anført, at efter artikel 76 er det altid det land, hvori den udvandrede arbejdstagers familiemedlemmer er bosat, der skal udrede børnetilskuddene i det tilfælde, hvor et af familiemedlemmerne udøver erhverv i dette land. Dette synspunkt svarer ikke til den netop citerede overskrift til artikel 76, der netop fremhæver denne artikels karakter af et forbud mod dobbeltydelser. Synspunktet er også i strid med det forhold, at erhvervsudøvelse i familiemedlemmernes bopælsstat ikke i sig selv er tilstrækkelig til, at de rettigheder, der er erhvervet i henhold til artikel 73 stilles i bero, men at det dertil yderligere må forlanges, at disse ydelser kan kræves udbetalt efter denne medlemsstats lovgivning. Jeg skal yderligere bemærke, at den forrang, der gives det af artikel 73's flydende princip, også kommer til udtryk i formuleringen af artikel 76, særlig fordi det anføres, at ydelser i medfør af artikel 73 »stilles i bero«. c) Lige så lidt korrekt forekommer mig den italienske regerings synspunkt i nærværende sag, hvorefter artikel 76 kun finder anvendelse, hvor der efter lovgivningen i den stat, hvor arbejdstagerens familiemedlemmer er bosat, kan kræves familieydelser eller børnetilskud i kraft af det erhverv, der udøves af den udvandrede arbejdstager, som er berettiget til disse ydelser eller tilskud i en anden medlemsstat. Også selv om der ses bort fra den sjældne situation, hvor én og samme person samtidig er arbejdstager i to forskellige medlemsstater og for så vidt kan have ret til børnetilskud i to stater, så er det dog stadig et faktum, at der i artikel 76 i en sammenhæng, hvor der henvises til en arbejdstagers familiemedlemmer, tales om »erhvervsudøvelse«, uden at det nærmere angives, hvem det her drejer sig om, hvorved artiklen givet vil inddrage den langt hyppigere situation, hvor det kun er et af familiemedlemmerne, der udøver erhverv. Også den administrative kommission for vandrende arbejdstageres sociale sikring har udtalt sig i samme retning med henblik på et fortolkningsspørgsmål, således som det fremgår af referatet fra dens 143. møde, pkt. 3.