5.

For at kunne løse problemerne i den første gruppe må forordning nr. 101/77 vurderes i forhold til de fællesskabsregler, der gik forud for den, hovedsageligt de forskrifter i Rådets forordninger, som regulerer Kommissionens retsanordnende beføjelse. Som jeg allerede tidligere har haft lejlighed til at understrege, er de relevante bestemmelser i denne forbindelse, dels de grundlæggende regler om den monetære udligningsordning (Rådets forordning nr. 974/71 og Kommissionens forordning nr. 572/76) og dels reglerne vedrørende den fælles markedsordning for sukker (Rådets forordning nr. 3330/74 og Kommissionens forordning nr. 458/73). Sagsøgerne i den for den franske ret verserende sag fremfører følgende: a) ifølge forordning nr. 974/71 kunne Kommissionen ikke indføre monetære udligningsbeløb for de produkter, der er undtaget fra interventionsordningen i Fællesskabet, som f.eks. sukker, produceret udover maksimalkvotaen; b) Kommissionen kunne ikke, ved at indføre udligningsbeløb, indholdsmæssigt ændre forordning nr. 3330/74; c) den overdragelse af eksportlicenser for C-sukker, som er hjemlet i forordning nr. 458/73 og betinget af erlæggelsen af et fast beløb som udligning af de heraf flydende fordele, kunne ikke pålægges endnu en økonomisk byrde ved forordning nr. 101/77, uden at forordning nr. 458/73 ophævedes. Jeg skal behandle disse tre argumenter i den nævnte rækkefølge. Om det synspunkt, som er gjort gældende under a), skal jeg først bemærke, at det monetære udligningsbeløb i henhold til forordning nr. 101/77 ikke forskelsløst tager sigte på alle de mængder af sukker, som er produceret udover maksimalkvotaen (»C-sukker«). Tværtimod, C-sukkeret er underkastet den monetære udligningsmekanisme, i det omfang det eksporteres fra en anden medlemsstat end den, hvori det er produceret. Endvidere finder denne mekanisme kun anvendelse, når der skal svares udligningsbeløb på eksporttidspunktet (dvs. udelukkende i tilfælde af eksport fra lande med en svag valuta). Disse betingelser er begrundet i den omstændighed, at eksporten af C-sukker kan medføre fordrejninger i samhandelen »når det i handelen inden for Fællesskabet kan erstattes af sukker, der er fremstillet inden for den maksimumskvote, for hvilken der anvendes monetære udligningsbeløb«, som det hedder i den anden betragtning til forordning nr. 101/77. Kort sagt, det sukker, som i henhold til forordning nr. 101/77 belægges med en afgift i form af et udligningsbeløb, er i virkeligheden det A- eller B-sukker, der eksporteres inden for de fiktive rammer af en eksportlicens for C-sukker. Følgelig består ændringen af fodnote 1, bilag I, del 7, i forordning nr. 572/76 ved artikel 1 i nævnte forordning ikke i en ophævelse af bestemmelsen om, at udligningsbeløbene ikke finder anvendelse på C-sukker (»sukker, der udføres til tredjelande i henhold til artikel 26 i forordning (EØF) nr. 3330/74«, jf. selve artiklens ordlyd). Denne bestemmelse forbliver uændret, idet den udtrykkeligt gentages i forordning nr. 101/77, men den begrænses i den betydning, som jeg har understreget ovenfor, nemlig således at udligningsbeløbet opkræves »når toldbehandlingen ved udførsel er blevet foretaget i en anden medlemsstat end den, hvor eksportlicensen er blevet udstedt«. Disse betragtninger er væsentlige for at vurdere lovligheden af forordning nr. 101/77 ud fra artikel 1, stk. 2, i Rådets forordning nr. 974/71. Ifølge denne bestemmelses litra a) finder de monetære udligningsbeløb for det første anvendelse »på produkter for hvilke interventionsforanstaltninger er fastsat inden for rammerne af de fælles markedsordninger for landbrugsvarer«. Det er rigtigt, at det C-sukker, som produceredes udover maksimalkvotaen, på tidspunktet for vedtagelsen af forordning nr. 101/77 var undtaget fra interventionsforanstaltningerne inden for Fællesskabet, og at der, inden for rammerne af den fælles markedsordning for sukker, blev pålagt sukkerproducenterne pligt til at eksportere sukkeret til tredjeland, netop for at undgå, at interventionsmekanismerne blev bebyrdet hermed. Men det produkt, som forordning nr. 101/77 refererer til, er, som jeg tidligere har sagt, det A- eller B-sukker, som eksporteres i henhold til licenser for C-sukker. Som modstykke til en eksport af denne art (altså eksport af fransk sukker i henhold til licensen vedrørende tysk C-sukker) har en tilsvarende mængde tysk sukker, produceret uden for kvota, i den foreliggende sag, kunnet komme ind i kategorien af sukker, produceret inden for kvota. Under disse omstændigheder kan det kun ud fra et rent formelt synspunkt fastholdes, at det monetære udligningsbeløb blev opkrævet for et produkt, som var undtaget fra interventionsforanstaltninger (C-sukker). I virkeligheden har afgiften forhindret, at et produkt, som er undergivet interventionsforanstaltninger, falder uden for ordningen med de monetære udligningsbeløb. En ikke udelukkende bogstavtro og formel fortolkning af artikel 1, stk. 2, litra a), i forordning nr. 974/71 fører altså til, at denne regel må anses for tilstrækkelig hjemmel for de i henhold til forordning nr. 101/77 vedtagne foranstaltninger. Men man må heller ikke overse det argument, som kan udledes af artikel 1, stk. 2, litra b), i den ovenfor nævnte forordning fra Rådet, ifølge hvilken de monetære udligningsbeløb for det andet finder anvendelse »på produkter, hvis pris er afhængig af prisen på de varer, der er nævnt under litra a), og som hører under de fælles markedsordninger«. Der er ikke tvivl om, at alt sukker, også det som produceres udover maksimalkvotaen, henhører under den fælles markedsordning, og det er netop i medfør af denne ordning, at C-sukkeret, der som regel skal sælges uden for Fællesskabet, her kan erstattes af A- eller B-sukker fra en anden producent. Både denne forpligtelse og den ovenfor nævnte substitutionsmulighed viser, at sukkeret i kvota C er undergivet markedsordningen. Men ifølge den ovenfor nævnte bestemmelse skal produktets pris (hvis det forudsættes, at produktet er undtaget fra interventionsforanstaltninger) være afhængig af prisen på de produkter, for hvilke der er fastsat interventionsforanstaltninger. Selve den omstændighed, at C-sukkeret skal sælges på verdensmarkedet uden at kunne opnå nogen restitution fra Fællesskabet, betyder imidlertid, at dets pris udelukkende er afhængig af verdensmarkedsprisernes niveau. Her må det dog for anden gang bemærkes, at den vare, som er omfattet af foranstaltningerne i henhold til forordning nr. 101/77, er A- eller B-sukker fra en medlemsstat med en svag valuta, som eksporteres i henhold til en licens for C-sukker. Selv om denne vare ligestilles med den vare, som produceres ud over maksimalkvotaen, kan den ikke helt og holdent identificeres hermed. Dens faktiske pris, dvs. det beløb, der opnås ved at eksportere varen i stedet for C-sukkeret fra en medlemsstat med en opskrevet valuta, er utvivlsomt højere end den pris, der erhverves på verdensmarkedet. Som Kommissionen har understreget, må det rimeligvis antages, at producenten af A- eller B-sukker kun vil medvirke i Substitutionstransaktionen, såfremt han drager fordel heraf. Takket være den pågældende substitution får han altså del i den fortjeneste, som producenten af sukker i kvota C erhverver på bekostning af interventionsmekanismerne. I denne forstand afhænger den eksporterede vares faktiske pris, forstået som det totale beløb ved dettes eksportsalg som sukker under kvota C, også i sidste ende af prisen på de produkter, for hvilke der er fastsat interventionsforanstaltninger inden for rammerne af den fælles markedsordning. Producenten i den stat, der har en svag valuta, opnår i virkeligheden en pris, der ikke blot er højere end produktets pris på verdensmarkedet, men også højere end den af interventionsmekanismerne garanterede pris, idet det må antages, at kombinationen af disse mekanismer med ordningen for de monetære udligningsbeløb giver større fortjeneste end den, som producenten ville have opnået ved at sælge sit sukker i kvota A eller B som sådant. Hvis man derfor i tilstrækkeligt omfang tager hensyn til den økomoniske virkelighed, må det erkendes, at den egentlige pris på A- eller B-sukker, substitueret med C-sukker ved eksport til tredjelande, i det foreliggende tilfælde afhænger af prisen på de produkter, for hvilke der er fastsat interventionsforanstaltninger i Fællesskabet. Vi kan hermed anse vedtagelsen af forordningen nr. 101/77 for at have tilstrækkeligt grundlag, i det mindste i litra b) i artikel 1, stk. 2, i Rådets forordning nr. 974/71, hvis da ikke allerede i litra a) i samme bestemmelse.