ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Sag C-17/11 RX

Kommissionen

mod

Petrilli

»Fornyet prøvelse«

Domstolens afgørelse (den særlige afdeling fastsat i procesreglementets artikel 123b) af 8. februar 2011

Sammendrag af afgørelse

Fornyet prøvelse – konstatering af indgreb i EU-rettens ensartede anvendelse eller sammenhæng – bedømmelseskriterier

(Statutten for Domstolen, art. 62; Domstolens procesreglement, art. 123b)

Det tilkommer ikke Domstolen inden for rammerne af en fornyet prøvelse at tage stilling til, om udviklingen i Rettens praksis, som Retten har foretaget i sin egenskab af appelret, er velbegrundet.

Den omstændighed, at Domstolen endnu ikke har taget stilling til et retligt spørgsmål, er ikke i sig selv tilstrækkelig til at begrunde en fornyet prøvelse i henhold til artikel 62 i statutten for Domstolen, da det nu alene tilkommer Personaleretten og Retten at udvikle retspraksis på personaleretsområdet, idet Domstolen alene er kompetent til at forhindre, at Rettens afgørelser gør indgreb i EU-rettens ensartede anvendelse og sammenhæng.

(jf. præmis 4)
4

Det fremgår i denne forbindelse af artikel 193, stk. 4, i Domstolens procesreglement, at Afdelingen med Ansvar for Beslutninger om Fornyet Prøvelse, når den bliver forelagt et sådant forslag til fornyet prøvelse, beslutter, om Rettens afgørelse skal undergives fornyet prøvelse, og at der, når dette er tilfældet, i beslutningen om at undergive Rettens afgørelse fornyet prøvelse alene anføres de spørgsmål, som skal gøres til genstand for fornyet prøvelse.
4

Hvad angår påstanden om erstatning for den ikke-økonomiske skade, som tjenestemanden led inden sin død, har Den Europæiske Unions Ret fastslået, at Retten for EU-personalesager, om end den var kompetent til at træffe afgørelse herom, med urette afviste påstanden med henvisning til reglen om »overensstemmelse« mellem påstanden og den administrative klage. Idet tvisten med hensyn til denne påstand ikke var moden til påkendelse, fastslog Den Europæiske Unions Ret, at dette aspekt af søgsmålet burde hjemvises til Retten for EU-personalesager. Imidlertid ville Retten for EU-personalesager være forpligtet til at fastslå, at der for den selv og Den Europæiske Unions Ret var indbragt sager, der havde samme genstand, og ville i henhold til artikel 8, stk. 3, andet afsnit, i bilag I til statutten for Domstolen følgelig være forpligtet til at erklære sig inkompetent, således at Den Europæiske Unions Ret kunne træffe afgørelse i disse sager.
2)

Den fornyede prøvelse skal vedrøre spørgsmålet, om Den Europæiske Unions Rets dom af 19. juli 2018, HG mod Kommissionen (T-693/16 P, ikke trykt i Sml., EU:T:2018:492), navnlig henset til det almindelige retssikkerhedsprincip, påvirker EU-rettens ensartede anvendelse eller sammenhæng, idet Retten som appelinstans fastslog, at det dommerkollegium, der afsagde Retten for EU-Personalesagers dom af 19. juli 2016, HG mod Kommissionen (F-149/15, EU:F:2016:155), ikke var lovligt sat på grund af en ulovlighed, der påvirkede udnævnelsesproceduren for et af medlemmerne af dette dommerkollegium, som medførte en tilsidesættelse af princippet om en domstol oprettet ved lov, der er fastsat i artikel 47, stk. 2, første punktum, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder. Den fornyede prøvelse skal navnlig vedrøre spørgsmålet, om udnævnelsen af en dommer, i lighed med de retsakter, der er omhandlet i artikel 277 TEUF, kan være genstand for en indirekte legalitetskontrol, eller om en sådan indirekte legalitetskontrol – principielt eller efter at der er forløbet en vis periode – er udelukket eller begrænset til visse former for ulovligheder for at sikre den retlige stabilitet og retskraften.
2)

Den fornyede prøvelse skal vedrøre spørgsmålet, om Den Europæiske Unions Rets dom af 19. juli 2018, Simpson mod Rådet (T-646/16 P, ikke trykt i Sml., EU:T:2018:493), navnlig henset til det almindelige retssikkerhedsprincip, påvirker EU-rettens ensartede anvendelse eller sammenhæng, idet Retten som appelinstans fastslog, at det dommerkollegium, der afsagde Retten for EU-Personalesagers kendelse af 24. juni 2016, Simpson mod Rådet (F-142/11 RENV, EU:F:2016:136), ikke var lovligt sat på grund af en ulovlighed, der påvirkede udnævnelsesproceduren for et af medlemmerne af dette dommerkollegium, som medførte en tilsidesættelse af princippet om en domstol oprettet ved lov, der er fastsat i artikel 47, stk. 2, første punktum, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder. Den fornyede prøvelse skal navnlig vedrøre spørgsmålet, om udnævnelsen af en dommer, i lighed med de retsakter, der er omhandlet i artikel 277 TEUF, kan være genstand for en indirekte legalitetskontrol, eller om en sådan indirekte legalitetskontrol – principielt eller efter at der er forløbet en vis periode – er udelukket eller begrænset til bestemte former for ulovligheder for at sikre den retlige stabilitet og retskraften.
5

Det følger således af det forslag om fornyet prøvelse, som førstegeneraladvokaten har fremsat, at de formelle betingelser, der er fastsat i artikel 62 i statutten for Den Europæiske Unions Domstol, som skal være opfyldt for, at Afdelingen for Fornyet Prøvelse kan udtale sig om spørgsmålet om, hvorvidt denne dom fra Retten udgør en alvorlig risiko for, at EU-rettens ensartede anvendelse eller sammenhæng kan påvirkes, og følgelig, om der er anledning til at foretage en fornyet prøvelse af denne, ikke er opfyldt i nærværende sag.
Sag C-542/18 RX

Erik Simpson

mod

Rådet for Den Europæiske Union

»Fornyet prøvelse«

Sammendrag – Domstolens beslutning (Afdeling med Ansvar for Beslutninger om Fornyet Prøvelse) af 17. september 2018

Fornyet prøvelse – genstand for fornyet prøvelse – udnævnelse af en dommer – mulighed for at være genstand for en indirekte legalitetskontrol – betingelser

(Art. 256, stk. 2, TEUF; statutten for Domstolen, art. 62; Domstolens procesreglement, art. 193, stk. 4)

Den fornyede prøvelse skal vedrøre spørgsmålet, om Den Europæiske Unions Rets dom af 19. juli 2018, Simpson mod Rådet (T-646/16 P, ikke trykt i Sml., EU:T:2018:493), navnlig henset til det almindelige retssikkerhedsprincip, påvirker EU-rettens ensartede anvendelse eller sammenhæng, idet Retten som appelinstans fastslog, at det dommerkollegium, der afsagde Retten for EU-Personalesagers kendelse af 24. juni 2016, Simpson mod Rådet (F-142/11 RENV, EU:F:2016:136), ikke var lovligt sat på grund af en ulovlighed, der påvirkede udnævnelsesproceduren for et af medlemmerne af dette dommerkollegium, som medførte en tilsidesættelse af princippet om en domstol oprettet ved lov, der er fastsat i artikel 47, stk. 2, første punktum, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder.

Den fornyede prøvelse skal navnlig vedrøre spørgsmålet, om udnævnelsen af en dommer, i lighed med de retsakter, der er omhandlet i artikel 277 TEUF, kan være genstand for en indirekte legalitetskontrol, eller om en sådan indirekte legalitetskontrol – principielt eller efter at der er forløbet en vis periode – er udelukket eller begrænset til bestemte former for ulovligheder for at sikre den retlige stabilitet og retskraften.

(jf. beslutningens punkt 2)
Sag C-543/18 RX

HG

mod

Europa-Kommissionen

»Fornyet prøvelse«

Sammendrag – Domstolens beslutning (Afdeling med Ansvar for Beslutninger om Fornyet Prøvelse) af 17. september 2018

Fornyet prøvelse – genstand for fornyet prøvelse – udnævnelse af en dommer – mulighed for at være genstand for en indirekte legalitetskontrol – betingelser

(Art. 256, stk. 2, TEUF; statutten for Domstolen, art. 62; Domstolens procesreglement, art. 193, stk. 4)

Den fornyede prøvelse skal vedrøre spørgsmålet, om Den Europæiske Unions Rets dom af 19. juli 2018, HG mod Kommissionen (T-693/16 P, ikke trykt i Sml., EU:T:2018:492), navnlig henset til det almindelige retssikkerhedsprincip, påvirker EU-rettens ensartede anvendelse eller sammenhæng, idet Retten som appelinstans fastslog, at det dommerkollegium, der afsagde Retten for EU-Personalesagers dom af 19. juli 2016, HG mod Kommissionen (F-149/15, EU:F:2016:155), ikke var lovligt sat på grund af en ulovlighed, der påvirkede udnævnelsesproceduren for et af medlemmerne af dette dommerkollegium, som medførte en tilsidesættelse af princippet om en domstol oprettet ved lov, der er fastsat i artikel 47, stk. 2, første punktum, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder.

Den fornyede prøvelse skal navnlig vedrøre spørgsmålet, om udnævnelsen af en dommer, i lighed med de retsakter, der er omhandlet i artikel 277 TEUF, kan være genstand for en indirekte legalitetskontrol, eller om en sådan indirekte legalitetskontrol – principielt eller efter, at der er forløbet en vis periode – er udelukket eller begrænset til visse former for ulovligheder for at sikre den retlige stabilitet og retskraften.

(jf. punkt 2)
72.

En sådan tilgang, hvorpå der findes adskillige og smertelige eksempler i den nærmeste fortid og endog i nutiden, bestod i hos den ret, for hvilken sagen indbringes, at opnå eller håbe på at opnå en favorabel reaktion, som er inspireret af en form for judiciel nationalisme, som nu til dags er fuldstændig uforenelig med idéen om et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed. Barnet fratages herved vigtige og fuldt ud grundlæggende rettigheder. Ud over at man nemt kan forestille sig, at det familiemæssige pres, som barnet udsættes for, selv når barnet har nået en tilstrækkelig modenhed, fratager det dets valgfrihed og muligheden for at gøre brug af sin bevægelsesfrihed for at besøge den anden forælder, er det ganske enkelt barnets grundlæggende ret at have en naturlig kontakt til sine to forældre, som således tilsidesættes.
13.

Efter at førstegeneraladvokaten havde fremsat forslag om fornyet prøvelse af Rettens afgørelse af 6. maj 2009, vedtog Domstolen ved beslutning af 24. juni 2009, at der skulle foretages en fornyet prøvelse af denne dom, og at den fornyede prøvelse skal vedrøre spørgsmålet om, hvorvidt Rettens dom påvirker fællesskabsrettens ensartethed eller sammenhæng, idet Retten som appelinstans har fortolket begrebet »sagen er moden til påkendelse« i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 61 i Domstolens statut og artikel 13, stk. 1, i bilaget hertil, således, at Retten har mulighed for at overtage behandlingen af en sag og træffe afgørelse om realiteten, uanset den omstændighed, at den iværksatte appel vedrører undersøgelsen af en formalitetsindsigelse rejst ved førsteinstansen, og selv om der vedrørende det punkt i sagen, som Retten har overtaget til behandling, ikke havde fundet nogen kontradiktorisk drøftelse sted for denne eller for Retten for EU-personalesager som førsteinstans. Domstolen har opfordret de interesserede parter, som er nævnt i artikel 23 i Domstolens statut, og parterne i sagen for Retten til at indgive skriftlige indlæg vedrørende dette spørgsmål.
69.

Det er imidlertid netop inden for betalt ferie, at europæiske tjenestemænds situation forekommer mig sammenlignelig med situationen for arbejdstagere efter almengyldige regler. Det er nemlig ubestridt, at formålet med retten til en årlig betalt ferie er at give arbejdstageren mulighed for at hvile ud og have en periode til rådighed, hvorunder han kan slappe af og nyde sin fritid, og at disse formål ikke kan opfyldes, når den berørte er syg ( 58 ), uanset om han er arbejdstager efter almengyldige regler eller tjenestemand, og uanset om arbejdsgiveren foretager udbetalinger til ham under sygdommen eller ikke. Jeg kan dermed ikke se nogen objektiv grund, der begrunder den mindre gunstige behandling af en tjenestemand i forhold til en arbejdstager efter almengyldige regler for så vidt angår overførslen af årlige feriedage, der ikke er afholdt på grund af langvarig sygdom, således som anerkendt i retspraksis efter dommen i sagen Schultz-Hoff m.fl.
89.

I øvrigt viser disse betragtninger, at fordelene ved den øjeblikkelige indførelse af den nye aldersgrænse for at opfylde et legitimt formål skal have en betydelig vægt for at veje tungere end de ovenfor anførte tungtvejende ulemper. Uafhængigt af, om Domstolen i modsætning til min opfattelse anser foranstaltningen for at være passende og nødvendig for at opfylde et eller flere af de anførte mål, ses der ikke at foreligge sådanne tungtvejende fordele.
51.

Hvis man i øvrigt blot sammenligner procedurereglerne, er dette ikke den eneste forskel mellem disse to kategorier af personer. Mens det således i tjenestemandsvedtægtens artikel 90 og 91 er fastsat, at der skal gennemføres en forudgående administrativ procedure, hvis forskriftsmæssige og fuldstændige forløb udgør en betingelse for antagelse til realitetsbehandling af de sager, som tjenestemændene anlægger mod deres beskæftigelsesinstitution, er der derimod ved artikel 41 i EIB’s personalevedtægt indført en fakultativ intern forligsprocedure, der ikke kan konverteres til en obligatorisk procedure i lighed med den, der er omhandlet i tjenestemandsvedtægtens artikel 90 og 91, hvilken forligsprocedure ikke har nogen indflydelse på fristen for indbringelse af søgsmål for Unionens retsinstanser ( 26 ). Såfremt en ansat ved EIB anmoder om, at en sådan procedure indledes, finder Unionens retsinstanser desuden, at fristen for at indbringe et søgsmål for dem, først begynder at løbe det tidspunkt, hvor en sådan procedure er afsluttet, dog på betingelse af, at den ansatte har fremsat en anmodning om forligsmægling inden for en rimelig frist efter at have fået meddelelse om den akt, der er bebyrdende for ham, og at forligsproceduren selv har været af rimelig varighed ( 27 ).
6.

Denne »europæiske stabilitetsmekanisme« (herefter »ESM«) er i henhold til ESM-traktatens artikel 1 en international finansiel institution, hvis medlemmer er euromedlemsstaterne, og som i henhold til traktatens artikel 3, første punktum, har følgende opgave: »The purpose of the ESM shall be to mobilise funding and provide stability support under strict conditionality, appropriate to the financial assistance instrument chosen, to the benefit of ESM Members which are experiencing, or are threatened by, severe financing problems, if indispensable to safeguard the financial stability of the euro area as a whole and of its Member States.«
Jeg foreslår derfor Domstolen at besvare de forelagte spørgsmål på følgende måde:

»Artikel 21 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 562/2006 af 15. marts 2006 om indførelse af en fællesskabskodeks for personers grænsepassage (Schengengrænsekodeks) skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en medlemsstats nationale lovgivning, som tillader, at personer, der befinder sig i et køretøj på en vej i et grænseområde, standses med henblik på at kontrollere deres identitet, nationalitet og opholdsret, for så vidt som denne lovgivning foreskriver en afgrænsning som den, der er fastsat i artikel 4.17a i Vreemdelingenbesluit 2000, med henblik på at undgå, at sådanne standsninger har tilsvarende virkning som grænsekontrol.

Bestemmelsen er bl.a. ikke til hinder for, at den nationale lovgivning fastsætter, at sådanne standsninger foretages på grundlag af generelle oplysninger og erfaringer vedrørende ulovligt ophold, uden at de udløses af den pågældendes adfærd eller særlige omstændigheder, som indebærer en risiko for krænkelse af den offentlige orden, eller at de foretages på grund af behovet for at indsamle oplysninger om ulovligt ophold efter grænsepassage.«
74.

En fuldbyrdelse uden for domsstaten uden en forudgående erklæring om eksigibilitet vil i så fald ligeledes give anledning til betydelige praktiske problemer. De nationale fuldbyrdelsesorganer vil dårligt nok være i stand til overhovedet at bedømme udenlandske afgørelser, som de forelægges, navnlig om betingelserne for, at afgørelsen kan fuldbyrdes, er opfyldte, eller at udlede arten og omfanget af den fuldbyrdelse, der skal foretages. Det er netop for at udelukke sådanne usikkerheder, at forordningen har fastsat proceduren for, at en afgørelse erklæres for eksigibel. Disse praktiske vanskeligheder ved en fuldbyrdelse uden en erklæring om eksigibilitet ligger muligvis ikke lige for i hovedsagen på grund af lighederne mellem de involverede retsordener og anvendelsen af et fælles sprog. Dog kan dette spørgsmål om kravet om en erklæring om eksigibilitet naturligvis også opstå i konstellationer, hvor fuldbyrdelsesorganerne vil skulle gennemføre en retsafgørelse, der er helt ukendt for dem.
101.

Jeg foreslår på baggrund af det ovenfor anførte, at Domstolen udtaler og bestemmer følgende: »1) Den Europæiske Unions Rets dom Missir Mamachi di Lusignano mod Kommissionen (T-401/11 P, EU:T:2014:625) påvirker EU-rettens ensartede anvendelse og sammenhæng, eftersom Retten som appelinstans fastslog, at en afdød tjenestemands pårørende nødvendigvis er forpligtet til at anlægge to søgsmål, et ved Retten for EU-Personalesager og et andet ved Den Europæiske Unions Ret, alt efter om de er indtrådt i den pågældende tjenestemands rettigheder, eller om de har nedlagt påstand om erstatning for en økonomisk eller ikke-økonomisk personlig skade. 2) Den nævnte dom afsagt af Den Europæiske Unions Ret ophæves, for så vidt som Retten ex officio fastslog, at Retten for EU-Personalesager ikke har kompetence til at træffe afgørelse vedrørende påstanden om erstatning for den såvel økonomiske som ikke-økonomiske skade, som appellanten personligt og Alessandro Missir Mamachi di Lusignanos pårørende har lidt, og for så vidt som Retten besluttede at henvise dette aspekt af søgsmålet til sig selv, således at den kunne træffe afgørelse herom i sin egenskab af ret i første instans. 3) Den nævnte dom afsagt af Den Europæiske Unions Ret ophæves, for så vidt som Retten fastslog, at under omstændigheder som de i denne sag foreliggende, hvor de pårørende til en afdød tjenestemand eller øvrig ansat kræver erstatning for forskellige skader forvoldt ved samme retsakt, såvel i deres egenskab af ydelsesberettigede som på egne vegne og jure proprio, kunne de pårørende forene disse krav og anlægge et fælles søgsmål ved Den Europæiske Unions Ret. 4) Den nævnte dom afsagt af Den Europæiske Unions Ret ophæves, for så vidt som Retten fastslog, at det som ret i første instans tilkom denne at træffe afgørelse om de øvrige formalitetsindsigelser, som Europa-Kommissionen havde fremsat, i stedet for at hjemvise dette aspekt af søgsmålet til Retten for EU-Personalesager. 5) Sagen hjemvises i øvrigt til Den Europæiske Unions Ret, som tager stilling til det andet og det tredje anbringende, som Livio Missir Mamachi di Lusignano har fremført til støtte for sin appel, hvorefter den hjemviser sagen til Retten for EU-Personalesager, der som minimum skal træffe afgørelse om de formalitetsindsigelser, som Kommissionen har fremsat, og som endnu ikke er blevet behandlet, eller – såfremt den foreliggende sag har samme genstand som sag T-494/11 – erklærer sig inkompetent og henviser sagen til Den Europæiske Unions Ret. 6) Livio Missir Mamachi di Lusignano og Kommissionen bærer hver deres egne omkostninger i forbindelse med proceduren for fornyet prøvelse.«
4.

Første, femte, ottende, tolvte og trettende betragtning til rammeafgørelse 2002/584 har følgende ordlyd: »(1) Ifølge konklusionerne fra Det Europæiske Råd i Tammerfors den 15. og 16. oktober 1999, særlig punkt 35, bør den formelle udleveringsprocedure afskaffes mellem medlemsstaterne for personer, der forsøger at unddrage sig straffuldbyrdelse efter at være blevet endeligt domfældt, og der bør indføres hurtigere procedurer for udlevering af personer, som mistænkes for lovovertrædelser. […] (5) Den Europæiske Unions erklærede mål at blive et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed har skabt et ønske om at afskaffe udlevering mellem medlemsstaterne og indføre en ordning for overgivelse mellem judicielle myndigheder. Endvidere vil indførelsen af en ny forenklet ordning for overgivelse af dømte eller mistænkte personer med henblik på straffuldbyrdelse eller retsforfølgning gøre det muligt at mindske den kompleksitet og den risiko for forsinkelser, der er en følge af de nuværende udleveringsprocedurer. De traditionelle samarbejdsrelationer, som hidtil har bestået mellem medlemsstaterne, bør erstattes med en ordning med fri bevægelighed for afgørelser på det strafferetlige område, både afgørelser før domsafsigelsen og endelige afgørelser, i et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed. […] (8) Afgørelser om fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre skal underkastes tilstrækkelig kontrol, hvilket betyder, at en judiciel myndighed i den medlemsstat, hvor den eftersøgte er blevet anholdt, skal træffe afgørelse om den pågældendes overgivelse. […] (12) Denne rammeafgørelse respekterer de grundlæggende rettigheder og principper, som er anerkendt i artikel 6 i traktaten om Den Europæiske Union, og som afspejles i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder [herefter »chartret«], navnlig i kapitel VI. Intet i denne rammeafgørelse kan fortolkes som et forbud mod at nægte at overgive en person, der er omfattet af en europæisk arrestordre, hvis der er objektive grunde til at formode, at den europæiske arrestordre er udstedt med det formål at retsforfølge eller straffe en person på grund af den pågældendes køn, race, religion, etniske baggrund, nationalitet, sprog, politiske overbevisning eller seksuelle orientering, eller at den pågældendes situation kan blive skadet af en af disse grunde. Denne rammeafgørelse er ikke til hinder for, at medlemsstaterne anvender deres egne forfatningsmæssige regler om retten til en retfærdig rettergang, foreningsfrihed, pressefrihed og ytringsfrihed i andre medier. (13) Personer må ikke overføres, udsendes eller udleveres til en stat, hvor der er alvorlig risiko for, at de vil blive udsat for dødsstraf, tortur eller anden umenneskelig eller nedværdigende behandling eller straf.«
1b.

Er artikel 7, stk. 1, første led, i associeringsafgørelse nr. 1/80 til hinder for, at en medlemsstat i løbet af disse tre år kan beslutte, at et familiemedlem, der har fået adgang til det nationale område, hvis vedkommende indgår ægteskab, ikke længere kan aflede rettigheder af denne bestemmelse, selv om vedkommende fortsat bor hos den tyrkiske arbejdstager?