ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1.

Når den af institutionen givne stillingsbeskrivelse ikke indeholder tilstrækkelige oplysninger til, gennem stillingsopslag eller meddelelse om udvælgelsesprøve, at fremkalde de bedst mulige ansøgninger til de stillinger, som skal besættes, påhviler det ansættelsesmyndigheden, der i henhold til vedtægten skal udstede de pågældende opslag og meddelelser, at udvide den af institutionen foretagne beskrivelse med de nødvendige specifikationer under hensyn til tjenestens behov. I det omfang ansættelsesmyndigheden ikke overskrider rammerne for den af institutionen foretagne beskrivelse, er en specialisering af de stillinger, der er genstand for stillingsopslaget eller meddelelsen om udvælgelsesprøve, et berettiget middel i forfremmelses- og ansættelsespolitikken, for så vidt angår opgaver, der kræver ganske særlige kvalifikationer.
DOMSTOLENS DOM

AF 13. MARTS 1968

Industria Molitoria Imolese m.fl.

mod Rådet for De europæiske Fællesskaber

Sag 30/67

Processprog: Italiensk

Angående:

Spørgsmålet på sagens nuværende stade, om et søgsmål om annullation af artikel 2 og 3 i Rådets forordning nr. 128/67 af 13. juni 1967 om fastsættelse af priserne og de vigtigste afsætningscentre i kornsektoren for høståret 1967 — 68 samt denne forordnings bilag A og D, i det omfang disse bestemmelser og de nævnte bilag fastsætter afledte interventionspriser for blød hvede i afsætningscentrene Bologna og Ancona kan antages til realitetsbehandling.

Domskonklusion:

Sag 30/67 afvises.

Generaladvokatens forslag til afgørelse:

Den indsigelse om afvisning, som det sagsøgte ministerråd har rejst i henhold til procesreglementets artikel 91, er berettiget. Domstolen bør derfor afvise den af firma »Industria Molitoria Imolese« m.fl. anlagte sag.

Sammendrag

1. En institutions retsakter — sager anlagt af private — forordning — mulighed for interne individuelle foranstaltninger i en forordning (EØF-traktatens artikel 173, stk. 2 og artikel 189, stk. 2)

2. En institutions retsakter — sager anlagt af private — regler om regional rækkevidde der ikke individuelt berører private

1. En retsakt, der som helhed har karakter af forordning i betydningen af EØF-traktatens artikel 189, stk. 2, kan samtidig indeholde foranstaltninger, der retter sig til bestemte personer, således at disse berøres individuelt i den i traktatens artikel 173, stk. 3 forudsatte betydning. Jf. sammendrag nr. 5 i de forenede sager 16 og 17/62, Sml. 1954-64, s. 359.
2.

Udtrykket »væsentlig del af den afsatte produktion i løbet af et år eller derunder« i stk. 2, andet afsnit i forordning nr. 23, artikel 11, som ændret ved forordning nr. 65/65/EØF, viser, at Kommissionen har en vis skønsfrihed med hensyn til valget af de sorter, der skal lægges til grund ved fastsættelsen af referenceprisen for frugt og grønsager. Domstolen må derfor i påkommende tilfælde begrænse sig til at undersøge, om Kommissionens valg har været vilkårligt.
1.

Som konsekvens af stk. 1 i artikel 12 i protokollen vedrørende EØF's privilegier og immuniteter, der fastsætter opkrævning til fordel for Fællesskabet af skat på løn, vederlag og honorarer, som udbetales Fællesskabets tjenestemænd og øvrige ansatte, fritager stk. 2 i artikel 12 lønnen, vederlagene og honorarerne for national beskatning, således at artikel 12 i sin helhed sikrer ensartet beskatning af nævnte lønninger, vederlag og honorarer for alle Fællesskabets tjenestemænd og øvrige ansatte, idet den navnlig forhindrer, dels at den faktiske løn, som følge af opkrævning af nationale skatter efter forskellige satser, varierer efter de pågældendes nationalitet eller bopæl, dels at lønnen, beskæres ekstraordinært som følge af dobbeltbeskatning. Det fremgår af denne sammenhæng, at stk. 2 i artikel 12 i lighed med stk. 1 omhandler indenlandsk beskatning af løn, uanset under hvilken form eller benævnelse den opkræves. Jf. sammendrag nr. 6 i dommen i sag 6/60, Sml. 1954 — 64, s. 207.
DOMSTOLENS DOM

AF 8. FEBRUAR 1968

Fonderie Acciaierie Giovanni Mandelli

mod Kommissionen for De europæiske Fællesskaber

Sag 3/67

Processprog: Italiensk

Angående:

Annullation af to individuelle beslutninger fra Den Høje Myndighed for Det europæiske Kul- og Stålfællesskab af 7. december 1966, hvoraf den første fastsætter den mængde tilkøbsskrot, der blev anvendt af den sagsøgende virksomhed i perioden 1. februar 1957 til 30. november 1958, og den anden pålægger virksomheden at betale 137910340 lire som bidrag til udligningsordningen.

Domskonklusion:

Sagsøgte frifindes.

Generaladvokatens forslag til afgørelse:

Der er ikke tilstrækkelige holdepunkter for at antage, at en bevisførelse i form af syn og skøn eller åstedsforretning er nødvendig. Firma Mandelli's søgsmål kan antages til realitetsbehandling men savner fornødent grundlag. Sagsøgte bør derfor frifindes.

Sammendrag

1. En institutions retsakter — Den Høje Myndigheds beslutninger — begrundelse — forberedende undersøgelser — irrelevante indsigelser — usikkerhed som følge af sagsøgerens eget forhold (EKSF-traktatens artikel 15)

2. Påligning — fastsœttelse ex officio — Den Høje Myndigheds beføjelser (Den Høje Myndigheds beslutning nr. 13/58 af 24. juli 1958, artikel 2, JO 1958, s. 269; findes ikke på dansk; Den Høje Myndigheds beslutning nr. 16/58 af 24. juli 1958, artikel 15, JO 1958, s. 275; findes ikke på dansk)

1. Jf. sammendrag nr. 1 i dommen i sag 38/64, Sml. 1965 — 68, s 45. Sammendrag nr. 2 i dommen i sag 2/56, Sml. 1954 — 64, s. 41. Den Høje Myndighed er ikke forpligtet til at give meddelelse om alle sine forberedende undersøgelser og ej heller til at tage stilling til irrelevante indsigelser. En part kan ikke til sin fordel påberåbe sig usikkerhed i forbindelse med Den Høje Myndigheds adfærd, der skyldes partens eget forhold.
3.

Når en vandrende arbejdstagers ret til pension opstår uden sammenlægning af tilbagelagte perioder, og når ydelserne for faktisk tilbagelagte forsikringsperioder i en medlemsstat for en og samme periode falder sammen med ydelser for fiktive perioder i en anden medlemsstat, er den stat, hvis lovgivning opererer med fiktive perioder til den forsikredes fordel, berettiget til fra disse at trække de faktisk tilbagelagte perioder i en anden stat, uden at en sådan fremgangsmåde kan antages at stride mod traktatens artikel 51, idet det dog ikke tilkommer fællesskabsmyndigheden men den nationale myndighed, som socialsikringsinstitutionen henhører under, at træffe afgørelse herom efter sin egen lovgivning.
DOMSTOLENS DOM

AF 13. FEBRUAR 1969 ( 1 )

Walt Wilhelm og andre

mod Bundeskartellamt

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Kammergericht Berlin

Sag 14/68

Sammendrag

EØF-traktaten har skabt en selvstændig retsorden, der er blevet indlemmet i medlemsstaternes retssystemer og skal anvendes af disses domstole. Det ville stride mod et sådant systems natur at tillade medlemsstaterne at vedtage eller opretholde foranstaltninger, der kan skade traktatens nyttevirkning. Den bindende virkning af traktaten og de til dens gennemførelse udstedte retsakter kan ikke være forskellig fra stat til stat på grund af nationale retsakter, uden at dette hæmmer fællesskabssystemets funktion og bringer gennemførelsen af traktatens målsætninger i fare. Derfor bør konflikter mellem fællesskabsretten og de nationale retsregler løses ved anvendelse af princippet om fællesskabsrettens forrang.

Så længe en i henhold til traktatens artikel 87, stk. 2, litra e) udstedt forordning ikke bestemmer andet, kan de nationale myndigheder skride ind mod et kartel under anvendelse af deres interne konkurrencelovgivning, selv om nævnte kartels forenelighed med fællesskabsretten samtidig undersøges af Kommissionen, idet det dog er forudsat, at denne anvendelse af national ret ikke kan hæmme den uindskrænkede og ensartede anvendelse af fællesskabsretten og virkningerne af foranstaltningerne til dennes gennemførelse. Hvis forekomsten af sideløbende indgreb skulle føre til en sammenlægning af sanktioner, kræver et almindeligt billighedshensyn, at der ved udmålingen af en eventuel sanktion tages hensyn til enhver forudgående beslutning af lignende art.
c)

Ovennævnte bestemmelser forpligter medlemsstaternes myndigheder, og navnlig de kompetente domstole, til at beskytte borgernes interesser, for så vidt disse berøres af en eventuel tilsidesættelse af de omhandlede bestemmelser, ved at sikre den en direkte og umiddelbar varetagelse af deres interesser. Det tilkommer imidlertid den nationale retsorden at fastlægge, hvilken domstol der er kompetent til at sikre denne beskyttelse, og i denne forbindelse at afgøre, hvorledes den individuelle retsstilling, der således beskyttes, skal kvalificeres.
DOMSTOLENS DOM

AF 19. DECEMBER 1968 ( 1 )

Giovanni de Cicco

mod Landesversicherungsanstalt Schwaben

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Sozialgericht Augsburg

Sag 19/68

Sammendrag

Det tilkommer ikke Domstolen inden for rammerne af en præjudiciel sag at vurdere indholdet af lovgivningen i en af Fællesskabets medlemsstater i forhold til bestemmelser i fællesskabsretten, idet denne funktion er forbeholdt de nationale retter, som har til opgave at sikre fællesskabsrettens anvendelse på de tvister, de har til behandling.

Det tilkommer ikke Domstolen at udtale sig om de nationale retters kompetence og om antagelsen til realitetsbehandling af sager, som anlægges ved disse. Domstolen har gyldigt fået en sag forelagt og er forpligtet til at udtale sig, når en national ret anmoder den om en præjudiciel afgørelse af et af de spørgsmål, der er nævnt i traktatens artikel 177, såfremt den pågældende ret finder, at en afgørelse på dette punkt er nødvendig, før den afsiger sin dom.

Domstolen kan ikke tillade, at andre personer eller institutioner end dem, der er nævnt i statuttens artikel 20, deltager i den præjudicielle sagsbehandling.

Når i kraft af en national lovgivning bestemmelserne i en ordning for social sikring, der gælder for samtlige arbejdstagere, udvides til andre personer end de arbejdstagere, der er nævnt i forordning nr. 3, såsom selvstændige håndværkere, skal disse personer i det omfang, de er beskyttet mod den samme fare, betragtes som ligestillede med arbejdstagerne i henseende til forordningens anvendelse uden hensyn til formen og fremgangsmåden for den udvidelse, der er foretaget af den national lovgiver. De bidragsperioder, der tilbagelægges under disse omstændigheder, er forsikringsperioder i forordning nr. 3's forstand.
DOMSTOLENS DOM

AF 10. DECEMBER 1968 ( 1 )

Kommissionen for De europæiske Fællesskaber

mod Den italienske Republik

Sag 7/68

Sammendrag

I medfør af traktatens artikel 169 tilkommer det Kommissionen at vælge tidspunktet for indbringelsen af en sag for Domstolen; de overvejelser, der er afgørende for dette valg, har ingen betydning for formalitetsspørgsmålet, der udelukkende er undergivet objektive regler.

Ved varer i den i EØF-traktatens artikel 9 forudsatte betydning skal der forstås produkter, hvis værdi kan måles i penge, og som i sig selv kan være genstand for omsætning. Genstande af kunstnerisk eller historisk interesse er omfattet af fællesmarkedets regler alene med forbehold af de undtagelser, der udtrykkeligt er hjemlet i traktaten.

Enhver afgift, der ved at ændre prisen for en eksporteret vare får samme virkning på varens frie bevægelighed som en told, skal betragtes som en afgift med tilsvarende virkning som udførselstold i den i EØF-traktatens artikel 16 forudsatte betydning. En afgift, som opkræves på udførsel af genstand af kunstnerisk eller historisk interesse, rammes af forbudet i artikel 16, idet den hæmmer eksporthandelen med de pågældende genstande ved hjælp af en økonomisk byrde, der belaster de eksporterede varers pris.

Ifølge deres natur adskiller de i EØF-trak tatens artikel 36 nævnte forbud eller re striktioner vedrørende indførsel eller ud førsel sig klart fra told og afgifter med til svarende virkning, der påvirker de økono miske betingelser for indførslen eller ud førslen uden for så vidt at gribe tvangs mæssigt ind i de erhvervsdrivendes beslutning. Anvendelsen af sådanne foranstaltninger er underlagt en snæver fortolkning, idet den udgør en undtagelse fra det fundamentale princip om fjernelse, af enhver hind ring for de frie varebevægelser mellem medlemsstaterne.
DOMSTOLENS DOM

AF 11. JULI 1968 ( 1 )

Zuckerfabrik Watenstedt GmbH

mod Rådet for De europæiske Fællesskaber

Sag 6/68

Sammendrag

En institutions retsakter – forordning – begreb

(EØF-traktatens artikel 189)

En foranstaltning må anses for en forordning, når den finder anvendelse på objektivt bestemte situationer og skaber retsvirkninger for personkredse, som er bestemt på almen og abstrakt måde.

Jf. sammendrag nr. 3 i de forenede sager 16 og 17/62, Sml. 1954 — 64, s. 359, Rec. VIII-1962, s. 905.

En regel, der ophæver en forskrift af almen gyldighed eller begrænser dens anvendelse i tid, antager samme almindelige karakter som nævnte forskrift.

Jf. sammendrag nr. 2 i de forenede sager 36, 37, 38, 40 og 41/58, Sml. 1954 — 64, s. 135, Rec. V-1958-1959, s. 335.

En retsakt mister ikke sin karakter af forordning, fordi man på et bestemt tidspunkt med større eller mindre nøjagtighed kan fastslå antallet eller endog identiteten af de retssubjekter, som den finder anvendelse på, når blot den efter sit sigte finder anvendelse på et objektivt sagsforhold af retlig eller faktisk art, som den selv definerer.

Den omstændighed, at en retsregel in concreto kan have forskellige retsvirkninger for de forskellige retssubjekter, den finder anvendelse på, er ikke i strid med dens karakter af forordning, når den pågældende situation er objektivt bestemt.

( 1 ) – Processprog: Tysk.
1.

Den fritagelse for retsforfølgning, der fastsættes i artikel 12, a i protokollen vedrørende De europæiske Fællesskabers privilegier og immuniteter (artikel 11, a i protokollen vedrørende Det europæiske Atomenergifællesskabs privilegier og ' immuniteter), har til formål at sikre, at Fællesskabets og dets ansattes embedshandlinger unddrages enhver bedømmelse på grundlag af medlemsstaternes interne lovgivning, således at Fællesskabet kan varetage sin opgave i fuld uafhængighed.
3.

For at kunne påberåbe sig force majeure i denne forordnings betydning skal importøren bevise, at han ikke har kunnet gennemføre importen inden for de fastsatte frister på grund af udefra kommende omstændigheder, som er af usædvanlig karakter, og hvis følger han, trods alle nødvendige bestræbelser fra hans side, kun kunne have forhindret ved en urimelig opofrelse.
DOMSTOLENS DOM (ANDEN AFDELING)

AF 11. JULI 1968

Fernand De Schacht

mod Rådet for De europæiske Fællesskaber

Sag 3/68

Processprog: Fransk

Angående:

Navnlig et krav om, at sagsøgte tilpligtes at betale sagsøgeren de beløb, som omhandles i artikel 62, litra a) og b) i den tidligere personaleordning for EKSF og artikel 12, litra a) og b) i bilag VIII til vedtægten for tjenestemænd i EKSF af 1. januar 1962.

Domskonklusion:

Sagsøgte frifindes.

Generaladvokatens forslag til afgørelse:

Sagsøgte bør frifindes.

Sammendrag

Tjenestemænd — princippet om fællesskabskarrierens enhed — overgang til anden fællesskabsvedtægt — manglende udtræden af tjenesten

(Vedtægten for tjenestemænd i EKSF, bilag VIII, artikel 12, litra a) og b); personaleordningen for EKSF, artikel 62, litra a) og b))

Bestemmelserne såvel i den nye Vedtægt for tjenestemænd i EKSF (artikel 92 til 105) som i Vedtægten for EØF-Euratom (navnlig artiklerne 2 og 3 i bilag VIII) knæsætter princippet om fællesskabskarrierens enhed. Følgelig kan artiklerne 62, litra a) og b) i den tidligere personaleordning for EKSF og 12, litra a) og b) i bilag VIII til den nye Vedtægt for tjenestemænd i EKSF ikke finde anvendelse, når den pågældendes vedtægtsmæssige tilknytning til EKSF er bragt til ophør ved selve den omstændighed, at han er blevet omfattet af Vedtægten for tjenestemænd i EØF og Euratom.
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

TJENESTEMAEND - OEVRIGE ANSATTE - MIDLERTIDIGT ANSATTE - ANSAETTELSE I EN STILLING HOS EN POLITISK GRUPPE I DEN EUROPAEISKE PARLAMENTARISKE FORSAMLING - KONTRAKT INDGAAET PAA UBESTEMT TID - BESTEMMELSE OM OPSIGELSESFRIST - KONTRAKTENS OPSIGELSE - BEGRUNDELSE IKKE NOEDVENDIG

( ANSAETTELSESVILKAARENE FOR DE OEVRIGE ANSATTE , ANSAETTELSESVILKAARENE 11 OG 47 )

Sammendrag

DEN I ARTIKEL 47 I ANSAETTELSESVILKAARENE FOR DE OEVRIGE ANSATTE UDTRYKKELIGT HJEMLEDE ENSIDIGE OPSIGELSE AF EN MIDLERTIDIG ANSATS KONTRAKT , INDGAAET PAA UBESTEMT TID MED OPSIGELSESFRIST , KAN SKE I MEDFOER AF SELVE ANSAETTELSESKONTRAKTEN OG KRAEVER DERFOR INGEN BEGRUNDELSE . SOM FOELGE AF DETTE ANSAETTELSESFORHOLDS BESKAFFENHED ADSKILLER EN MIDLERTIDIG ANSATS RETSSTILLING SIG VAESENTLIGT FRA DEN RETSSTILLING , SOM EN TJENESTEMAND INDTAGER I HENHOLD TIL TJENESTEMANDSVEDTAEGTEN ; SAERLIGT MANGLER DEN AARSAGERNES LIGHED , DER ER BEGRUNDELSEN OG GRAENSEN FOR HENVISNINGEN I ARTIKEL 11 I ANSAETTELSESVILKAARENE FOR DE OEVRIGE ANSATTE TIL TJENESTEMANDSVEDTAEGTENS ARTIKEL 25 .
Den omstændighed alene, at en retsakt er egnet til at øve indflydelse på de på et bestemt marked herskende konkurrenceforhold, er ikke tilstrækkelig til, at enhver part på markedet, som på en eller anden måde konkurrerer med adressaten for retsakten, kan anses for umiddelbart og individuelt berørt af denne. Kun eksistensen af særlige omstændigheder kan berettige en borger, der hævder, at retsakten påvirker hans stilling på markedet, til at indgive søgsmål i henhold til artikel 173.
Domstolens fortolkning i henhold til EØF-traktatens artikel 177 binder de nationale retter, som behandler sagen. Det tilkommer imidlertid disse at vurdere, om den trufne præjudicielle afgørelse er tilstrækkeligt oplysende, eller om det er nødvendigt på ny at spørge Domstolen.

Artikel 97 tillader de pågældende stater at beskatte en indført vare efter en enhedssats, som anses for svarende til summen af de afgifter, der bæres af de indenlandske varer.

For at den nationale ret kan afgøre, om et foreliggende tilfælde henhører under artikel 97, er det nødvendigt og tiktrække-ligt for den at kunne erkende, dels om det nævnte tilfælde vedrører en omsætningsafgift, der opkræves som en kumulativ flerledsafgift, dels om medlemsstaten faktisk har udnyttet adgangen efter nævnte artikel, så snart den nævnte ret kan fastslå, at de to betingelser er opfyldt, tilkommer det udelukkende Kommissionen og de andre medlemsstater at anvende de retsmidler, som er hjemlet i artiklerne 97, pkt. 2, 169, 170 og 173 med henblik på at prøve eller foranledige prøvet lovligheden af de trufne foranstaltninger.

Spørgsmålet, om adgangen efter artikel 97 faktisk er udnyttet i et givet tilfælde, er, i henseende til fællesskabsretten, et spørgsmål, som den nationale domstol skal afgøre inden for rammerne af sin interne ret.
1.

Den administrative klage afbryder fristen for sagsanlæg ved Domstolen, hvis den selv er indgivet inden for fristerne for sagsanlæg og materielt angår de samme klagepunkter.
For at forhindre en overskudsproduktion og fremme den regionale specialisering af produktionen har de nævnte forordninger for en overgangsperiode indført en kvotaordning, der består i, at hver virksomhed eller fabrik, der producerer sukker, tildeles en basiskvota, for hvilken Fællesskabet påtager sig en pris- og afsætningsgaranti, hvorimod denne garanti er begrænset eller udelukket for de udover denne kvota fabrikerede mængder;

med dette mål for øje er hver medlemsstat tildelt en basismængde, der for 90 til 85 %'s vedkommende fordeles mellem de indenlandske virksomheder og fabrikker, der producerer sukker, efter i artikel 23 i forordning nr. 1009/67, indeholdt matematisk formel, der er baseret på deres produktion i en referenceperiode (produktionsårene 1961/62 til 1965/66), og for de resterende 10 — 15 %'s vedkommende efter den pågældende regerings skøn under hensyn til eventuelle ændringer i sukkerindustrien og sukkerroedyrkningen eller andre særlige omstændigheder;
3.

Kun akter, der er egnet til umiddelbart at påvirke en bestemt retsstilling, kan anses for at indeholde et klagepunkt.
b)

Et krav om, at Domstolen kender for ret, at tilskudet for en person, over for hvem der består forsørgerpligt, fortsat skal ydes sagsøgeren til fordel for hendes moder.
1.

Rådet har ikke ved at tillægge Kommissionen beføjelse til — især i henhold til artikel 4 i forordning nr. 259/68 — at træffe de individuelle foranstaltninger til afskedigelse som følge af rationalisering og nedskæring af personalet overdraget Kommissionen nogen lovgivende magt men har indenfor grænsen af de beføjelser, som traktaten tillægger det, pålagt den konkret at gennemføre de bestemmelser, der er fastsat i nævnte forordning.
2.

Tjenestemænd — rationalisering af tjenestegrenene som følge af fusionstraktaten — ordning vedrørende tjenestemænds udtræden af tjenesten — umulighed af at reducere denne ordning til de andre former for stillingsfratræden der er fastsat i vedtægten — ingen mulighed for at påberåbe sig dem over for den særligt fastsatte ordning.
2.

a) En afgift, der ensidigt pålægges indenlandske eller fremmede varer, når de føres over grænsen, udgør, hvor lav den end måtte være, og hvordan den end betegnes og opkræves, hvis den ikke er en told i egentlig forstand, en afgift med tilsvarende virkning i betydningen af traktatens artikler 9, 12, 13 og 16, selv om den ikke opkræves til fordel for staten og ikke udøver nogen diskriminerende eller beskyttende virkning, og selv om den belastede vare ikke konkurrerer med nogen indenlandsk produktion. b) Forordningerne vedrørende de fælles landbrugsordninger tilsigter ikke at tillægge begrebet afgifter med tilsvarende virkning en anden rækkevidde end den, der tilkommer det inden for rammerne af selve traktaten, og dette så meget mindre som disse forordninger, der tager hensyn til de specielle krav som følge af oprettelsen af et fælles landbrugsmarked, forfølger målsætningerne i traktatens artikler 9 til 13, til hvis gennemførelse de er udstedt.
Ved at gøre det muligt for medlemsstaterne at fastsætte gennemsnitssatser for grupper af varer har traktaten blot villet angive, at staterne ikke er forpligtet til at fastsætte individuelle satser for hver enkelt vare;

der er intet holdepunkt i artikel 97 for at antage, at egenskaben af »gennemsnitssats« afhænger af sammensætningen af de grupper, der er omfattet af den pågældende sats;
2.

Det følger ikke af bestemmelserne i artiklerne 4, stk. 2, 29 og 30 i vedtægten for tjenestemænd i De europæiske Fællesskaber, at ansættelsesmyndigheden er forpligtet til at følge en påbegyndt ansættelsesprocedure op med en besættelse af den ledige stilling.
3.

Det fremgår af artikel 6, stk. 2, litra e), at forordning nr. 3 ikke tilsigter at gøre indgreb i bestemmelserne i de overenskomster, der er indgået før dens ikrafttræden. Forordningen forbliver gældende, for så vidt som disse overenskomster ikke er til hinder herfor. Det påhviler den nationale ret at træffe afgørelse om virkningen af de i bilag D anførte overenskomster.
DOMSTOLENS DOM (ANDEN AFDELING)

AF 7. MAJ 1969

X

mod Kontrolkommissionen for De europæiske Fællesskaber

Sag 12/68

Processprog: Fransk

Angående:

En påstand om annullation af Kontrolkommissionens beslutning af 26. marts 1968 om sagsøgerens fjernelse fra tjenesten såvel som en påstand om tilkendelse af skadeserstatning.

Domskonklusion:

Domstolen udpeger ved kendelse en specialist, hvis opgave det bliver at fastlå, hvorvidt sagsøgerens mentale tilstand på tidspunktet for de forhold, der gav anledning til Kontrolkommissionens disciplinære afgørelse af 26. marts 1968 vedrørende X, var af en sådan art, at den udelukkede forsætlighededn af de handlinger, der lægges ham til last.

Generaladvokatens forslag til Afgørelse:

Sagsøgte bør frifindes.

Sammendrag

1. Fremgangsmåde — stævning — formforskrifter — påberåbte søgsmålsgrunde — vildfarelse ved angivelsen af den bestemmelse der skal finde anvendelse — antagelse til realitetsbehandling (Protokollen vedrørende statutten for Domstolen, artikel 19; procesreglementet for Domstolen, artikel 38)

2. Disciplinær forfølgning — ret til forsvar — grænser (Vedtægten for tjenestemænd, bilag IX, artikel 7)

1. Sagsøgerens vildfarelse ved angivelsen af den bestemmelse, der skal finde anvendelse, kan ikke medføre afvisning af den påberåbte søgsmålsgrund.