RETSMØDERAPPORT

i sag 21/85 ( *1 )

I — Faktiske omstændigheder og retsforhandlinger

I henhold til Kommissionens forordning nr. 588/81 af 4. marts 1981 om levering af blød hvede til Ethiopien som fødevarehjælp (EFT L 60, s. 19) blev Maas NV udpeget som tilslagsmodtager for transport af 5000 tons blød hvede hidrørende fra sagsøgte i hovedsagens lagre. Firmaet lastede i maj 1981 varen på skibene SS »Polanica« og SS »Vingaren«, som begge var registreret i den højeste kategori i klassificeringsregisterne, men som begge var mere end femten år gamle.

Lastningen blev afsluttet den 5. maj 1981 for SS »Polanica's« vedkommende og den 6. maj 1981 for SS »Vingaren's« vedkommende.

Bundesanstalt für landwirtschaftliche Marktordnung erklærede imidlertid den af Maas stillede sikkerhed for fortabt, fordi sidstnævnte ikke havde overholdt den lastefrist (1.-30. april 1981), der er fastsat i forordning nr. 588/81, og desuden havde anvendt skibe, der var for gamle, hvorfor sagsøgeren ikke opfyldte de leveringsbetingelser, som artikel 20, stk. 1, andet led i forordning nr. 1974/80 stiller for frigivelse af den sikkerhed, der stilles ved indgivelse af et bud.

Verwaltungsgericht Frankfurt am Main, som Maas indbragte sagen for, var i tvivl om, hvorvidt en sådan afgørelse var forenelig med proportionalitetsprincippet, navnlig fordi retten var af den opfattelse, at en tilslagsmodtager, som f. eks. kun leverede det halve af den udliciterede mængde, ifølge artikel 20, stk. 1, andet led i forordning nr. 1974/80 kun ville fortabe halvdelen af sikkerheden, mens den tilslagsmodtager, som leverer hele den udliciterede mængde, alligevel fortaber hele sikkerheden, hvis han ikke har overholdt en betingelse vedrørende lastefristen eller skibets alder, og dette gælder uanset misligholdelsens grovhed.

Ved kendelse af 15. november 1984 udsatte den derfor sagen og forelagde Domstolen følgende spørgsmål:

»Er artikel 20, stk. 1, 2. led, i Kommissionens forordning (EØF) nr. 1974/80 af 22.7.1980 om almindelige bestemmelser for gennemførelse af visse fødevarehjælpeaktioner i form af korn og ris (EFT L 192 af 26.7.1980) forenelig med proportionalitetsprincippet i det omfang, hele den sikkerhed, som skal stilles efter forordningens artikel 5, fortabes,

såfremt (første tilfælde):

tilslagsmodtageren tilsidesætter sin forpligtelse efter artikel 4, stk. 4, litra d), derved, at han lader søtransporten foregå med fartøjer, der ganske vist er registreret i første klasse i godkendte klassificeringsregistre, men som er mere end femten år gamle;

såfremt (andet tilfælde):

tilslagsmodtageren tilsidesætter sin forpligtelse til at indskibe varen inden en nærmere angiven frist [jfr. her Kommissionens forordning (EØF) nr. 588 af 4. marts 1981, bilag A, punkt 16 (EFT 60 af 6.3.1981)], idet han indskiber varen 5 eller 6 dage efter fristens udløb?«.

Forelæggelseskendelsen blev registreret på Domstolens justitskontor den 24. januar 1985.

I henhold til artikel 20 i protokollen vedrørende statutten for EØF-Domstolen er der afgivet skriftlige indlæg af Den italienske Republiks regering ved Arnaldo Squillante, leder af den diplomatiske juridiske tjeneste i udenrigsministeriet, som befuldmægtiget, bistået af avvocato dello Stato Oscar Fiumara, og af Kommissionen for De europæiske Fællesskaber ved dens juridiske konsulent Dierk Booss som befuldmægtiget.

På grundlag af den refererende dommers rapport og efter at have hørt generaladvokaten har Domstolen besluttet at indlede den mundtlige forhandling uden forudgående bevisførelse. Den har imidlertid opfordret Kommissionen til at besvare en række spørgsmål, hvilket denne har gjort ved skrivelse af 15. januar 1986.

Ved beslutning af 25. november 1985 i henhold til procesreglementets artikel 95, stk. 1 og 2 har Domstolen besluttet at henvise sagen til første afdeling.

II — Indlæg afgivet for domstolen

Den italienske Republiks regering har anført, at ifølge bestemmelserne i forordning nr. 1974/80 falder betingelserne for frigivelse af sikkerheden sammen med betalingsbetingelserne, og at betalingen, og altså også frigivelsen af sikkerheden, sker efter at tilslagsmodtageren har opfyldt sine forpligtelser på korrekt måde, dvs. i overensstemmelse med forordningen om åbning af licitationen, i dette tilfælde forordning nr. 588/81, samt under overholdelse af de forpligtelser, der er nævnt i artikel 4, stk. 4, litra b), c), d) og e) i forordning nr. 1974/80. Ifølge et almindeligt obligationsretligt princip berettiger en ikke korrekt opfyldelse af en forpligtelse til at nægte erlæggelse af modydelsen, undtagen hvis den manglende opfyldelse henset til medkontrahentens interesser kun har ringe betydning. Da de ikke opfyldte forpligtelser i dette tilfælde var specifikt fastsat og pålagt ved de nævnte forordninger, må det antages, at den manglende opfyldelse af disse forpligtelser er en væsentlig misligholdelse.

Hvis dette er tilfældet, står man ifølge den italienske regering slet ikke over for spørgsmålet om en sanktions forholdsmæssighed, men snarere over for spørgsmålet, om de forpligtelser, der er pålagt tilslagsmodtageren, er rimelige. Det afgørende er da ikke om operationen bliver gennemført på rette måde, dvs. at varen ankommer til sit bestemmelsessted, men den betydning det har for en korrekt gennemførelse, at tilslagsmodtageren overholder de påtagne forpligtelser.

Det følger heraf, at hvis manglende opfyldelse af disse forpligtelser er en væsentlig misligholdelse, må sikkerheden erklæres for fortabt.

Det er imidlertid ifølge den italienske regering indlysende, at et så stift system er absurd, hvis det fortolkes bogstaveligt, da man kan rejse det spørgsmål, om disse fastsatte forpligtelser er rimelige, når henses til, at skibets alder tilsyneladende ikke kan forøge risikoen, hvis skibet er i så god stand, at det er registreret i den højeste kategori, og overholdelsen af fristen heller ikke kan garantere, at varen ankommer til modtageren på et bestemt tidspunkt. Fastsættelse af så strenge licitationsbetingelser er navnlig i strid med princippet i artikel 4, stk. 4, i Rådets forordning nr. 2750/75, hvorefter »licitationsbetingelserne skal sikre lige adgang og behandling af enhver interesseret uanset virksomhedens beliggenhed i Fællesskabet«. Det er notorisk, at middelhavshavnene ikke med hensyn til transportmidler og lastningens varighed byder på samme udvalg af muligheder som dem, der findes i havnene i Nordeuropa. Det ses derfor ikke, hvorfor disse strenge, men urimelige betingelser skal opretholdes.

Den italienske regering har derfor foreslået, at de stillede spørgsmål besvares således, at manglende opfyldelse af forpligtelsen til at anvende et skib, der er mindre end femten år gammelt, og manglende opfyldelse af forpligtelsen til at laste varen inden for en bestemt frist ikke kan være til hinder for at udbetale tilbudsbeløbet og tilbagebetale sikkerheden.

Kommissionen har i sit indlæg henvist til sondringen i Domstolens praksis mellem misligholdelse af hovedforpligtelser, hvis overholdelse er af fundamental betydning for en fællesskabsordnings rette funktion, og misligholdelse af sekundære forpligtelser.

I det første tilfælde er fortabelse af sikkerheden ikke i strid med proportionalitetsprincippet, selv om der er tale om en mindre misligholdelse. De to forpligtelser, der her er tale om, er begge hovedforpligtelser. Lastefristen er bestemmende for licitationsbetingelserne på samme grundlag som de øvrige krav, der er nævnt i bilag A til forordning nr. 588/81, og er nødvendig for licitationen.

Overholdelsen af denne frist er desuden væsentlig for at sikre behørig levering af varerne inden for rammerne af fødevarehjælpen. Den kan ikke fraviges, uden at den således tolererede forsinkelse får indvirkning på datoen for varens ankomst til bestemmelsesstedet.

Endvidere vil en sådan fravigelse være en tilsidesættelse af princippet om ligebehandling af alle interesserede i licitationen, idet de, der på forhånd har til hensigt ikke at overholde lastefristen, kan opnå fordelagtigere betingelser end de, som har til hensigt at overholde den, og altså kan afgive bud, der er fordelagtigere end sidstnævntes.

Ifølge Kommissionen må det endelig præciseres, at i modsætning til den forelæggende rets opfattelse indeholder fællesskabsreglerne ingen bestemmelser om forskellig behandling af den tilslagsmodtager, som kun leverer en del af varen. Denne fortaber ligeledes hele den sikkerhed, som han har stillet, undtagen i det tilfælde, at nogle mængder ikke er blevet leveret på grund af modtagerens forhold eller de ikke leverede mængder ikke overskrider en tolerancetærskel på 2% af den vægt, der skal leveres.

Med hensyn til betingelsen om skibets alder er der ingen tvivl om, at skibe, der er mere end femten år gamle, frembyder en forøget risiko, hvilket bekræftes af de højere præmier, der kræves for disse skibe af de fleste forsikringsgivere, og af praksis i nogle stater i Mellemøsten, som underkaster disse skibe strengere kontrol ved sejlads i farvande, som hører under deres jurisdiktionskompetence. Hvis man også i dette tilfælde anerkendte muligheden for ikke at overholde disse betingelser, ville man tilsidesætte princippet om ligebehandling, idet de tilbudsgivere, som påregner at anvende ældre, altså billigere skibe, og som derfor kan afgive fordelagtigere tilbud, herved ville blive begunstiget.

Kommissionen har endelig henvist til, at tilladelsen til at anvende skibe, der er mere end femten år gamle, som tilslagsmodtagerne har i henhold til forordning nr. 15/84 om fødevarehjælp til Lesotho, kun er en enkeltstående undtagelse, som er berettiget, fordi det er nødvendigt at stille mindre strenge betingelser for en transport, der er langt vanskeligere end normalt på grund af dette lands geografiske forhold, og derfor altså også mindre attraktiv for de erhvervsdrivende.

III — Kommissionens svar på domstolens spørgsmål

I sit svar af 15. januar 1986 på Domstolens spørgsmål har Kommissionen anført, at alle maritime forsikringsgivere i medlemsstaterne, så vidt den bekendt, kræver en supplerende præmie for forsikring af skibe, der er mere end femten år gamle. Den har ligeledes påpeget, at der ikke er mulighed for at måle eller graduere risikoforøgelsen for et skib, der har passeret denne alder, men at der erfaringsmæssigt sker flere ulykker for sådanne skibe. En reder, som anvender et gammelt skib til sejlads, viser i øvrigt ved selve denne omstændighed, at han ikke råder over særlig rigelige økonomiske midler, hvilket lader formode, at han også vil begrænse de nødvendige vedligholdelsesarbejder for skibet, hvorfor det altså kan konkluderes, at der er en forøget risiko ved transporten.

Kommissionen har endelig præciseret, at det ifølge dens oplysninger navnlig er Saudi-Arabien og Jordan, som underkaster skibe, der er mere end femten år gamle, strengere kontrol.

G. Bosco

Refererende dommer

( *1 ) – Processprog: Tysk.

DOMSTOLENS DOM (første afdeling)

27. november 1986 ( *1 )

I sag 21/85,

angående en anmodning, som Verwaltungsgericht Frankfurt am Main i medfør af EØF-traktatens artikel 177 har indgivet til Domstolen for i den for nævnte ret verserende sag

A. Maas & Co. NV, Antwerpen,

mod

Bundesanstalt für landwirtschaftliche Marktordnung, Frankfurt am Main,

at opnå en præjudiciel afgørelse vedrørende gyldigheden af artikel 20, stk. 1, i Kommissionens forordning nr. 1974/80 af 22. juli 1980 om almindelige bestemmelser for gennemførelse af visse fødevarehjælpeaktioner i form af korn og ris (EFT L 192, s. 11),

har

DOMSTOLEN (første afdeling),

sammensat af præsidenten Mackenzie Stuart, afdelingsformanden F. Schockweiler, dommeren G. Bosco,

generaladvokat: C. O. Lenz

justitssekretær: fuldmægtig D. Louterman

efter at der er afgivet indlæg af:

— sagsøgeren i hovedsagen A. Maas & Co. NV under den mundtlige forhandling ved advokat Kiwitz, Duisburg,

— den italienske regerings republik ved Arnaldo Squillante, leder af den diplomatiske juridiske tjeneste i udenrigsministeriet, bistået af avvocato dello Stato Oscar Fiumara,

— Kommissionen for De europæiske Fællesskaber ved juridisk konsulent Dierk Booss,

på grundlag af retsmøderapporten og efter mundtlig forhandling den 13. marts 1986,

og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgørelse den 23. april 1986,

afsagt følgende

DOM

1 Ved kendelse af 15. november 1984, indgået til Domstolen den 24. januar 1985, har Verwaltungsgericht Frankfurt am Main i medfør af EØF-traktatens artikel 177 stillet et præjudicielt spørgsmål vedrørende gyldigheden af artikel 20, stk. 1, andet led i Kommissionens forordning nr. 1974/80 af 22. juli 1980 om almindelige bestemmelser for gennemførelse af visse fødevarehjælpeaktioner i form af korn og ris (EFT L 192, s. 11).

2 Dette spørgsmål er blevet rejst under en sag, som verserer for den nævnte ret mellem A. Maas & Co. NV, Antwerpen, og det tyske interventionsorgan, Bundesanstalt für landwirtschaftliche Marktordnung (herefter benævnt »BALM«), Frankfurt am Main.

3 Maas NV, som i henhold til Kommissionens forordning nr. 588/81 af 4. marts 1981 om levering af blød hvede til Ethiopien som fødevarehjælp (EFT L 60, s. 19) var blevet udpeget som tilslagsmodtager for transport af 5000 tons blød hvede hidrørende fra BALM's lagre, lastede varen i to partier, henholdsvis den 5. maj 1981 og den 6. maj 1981, på to skibe, der var registreret i den højeste kategori i anerkendte maritime klassificeringsregistre, men som begge var mere end femten år eamle. Transporten forløb uden problemer helt til bestemmelsesstedet.

4 BALM erklærede imidlertid den sikkerhed, Maas havde stillet i henhold til artikel 5, stk. 1, i forordning nr. 1974/80, for fortabt, fordi tilslagsmodtageren ikke havde overholdt den frist for lastning af varen, som er fastsat i punkt 16 i bilag A til forordning nr. 588/81 (1.-30. april 1981) og fordi selskabet desuden havde anvendt skibe, der var mere end femten år gamle, i strid med artikel 4, stk. 4, litra d), i forordning nr. 1974/80.

5 Interventionsorganet var nemlig af den opfattelse, at tilslagsmodtageren, i strid med artikel 11, stk. 1, i forordning nr. 1974/80, ikke havde opfyldt »sine forpligtelser i overensstemmelse med licitationsbetingelserne i forordningen om åbning af licitationen samt overholdt de forpligtelser, der er påtaget i de i artikel 4, stk. 4, litra b), c), d) og e) omhandlede erklæringer« i forordning nr. 1974/80, hvorfor der ikke kunne være tale om at anvende artikel 20, stk. 1, andet led i samme forordning, hvorefter sikkerheden frigives for de leverede mængder »i overensstemmelse med bestemmelserne vedrørende denne levering«.

6 Verwaltungsgericht Frankfurt am Main, ved hvilken Maas anlagde sag til prøvelse af BALM's afgørelse, udsatte sagen og stillede ved kendelse af 15. november 1984 Domstolen følgende spørgsmål: »Er artikel 20, stk. 1, 2. led, i Kommissionens forordning (EØF) nr. 1974/80 af 22.7.1980 om almindelige bestemmelser for gennemførelse af visse fødevarehjælpeaktioner i form af korn og ris (EFT L 192 af 26.7.1980) forenelig med proportionalitetsprincippet i det omfang, hele den sikkerhed, som skal stilles efter forordningens artikel 5, fortabes, såfremt (første tilfælde) : tilslagsmodtageren tilsidesætter sin forpligtelse efter artikel 4, stk. 4, litra d), derved, at han lader søtransporten foregå med fartøjer, der ganske vist er registreret i første klasse i godkendte klassificeringsregistre, men som er mere end femten år gamle; såfremt (andet tilfælde) : tilslagsmodtageren tilsidesætter sin forpligtelse til at indskibe varen inden en nærmere angiven frist (jfr. her Kommissionens forordning (EØF) nr. 588 af 4 marts 1981, bilag A, punkt 16, EFT L 60 af 6.3.1981), idet han indskiber varen 5 eller 6 dage efter fristens udløb?«

7 Maas, sagsøgeren i hovedsagen, har under retsmødet gjort gældende, at den ringe forsinkelse i lastningen — som selskabet i øvrigt tilskriver force majeure — ikke kan være en grov misligholdelse af tilslagsmodtagerens forpligtelser, og at anvendelse af skibe, der er mere end femten år gamle, men som er registreret højeste klasse i maritime klassificeringsregistre, ikke kan medføre en forøget risiko ved transporten.

8 Den italienske Republiks regering, som har afgivet indlæg, mener, at en fortolkning af licitationsbetingelserne, der er så streng, at enhver, selv meget ringe, tilsidesættelse af tilslagsmodtagerens forpligtelser er en væsentlig misligholdelse, som berettiger til at nægte erlæggelse af modydelsen, ikke er rimelig. Sådanne betingelser er i øvrigt navnlig uforenelige med princippet i artikel 4, stk. 4, i Rådets forordning nr. 2750/75 af 29. oktober 1985 om fastsættelse af kriterier for tilvejebringelse af korn til fødevarehjælp (EFT L 281, s. 89), hvorefter »licitationsbetingelserne skal sikre lige adgang og behandling af enhver interesseret uanset virksomhedens beliggenhed i Fællesskabet«. Det er imidlertid en kendsgerning, at middelhavshavnene ikke, hvad angår transportmidler og lastefrister, byder på samme udvalg af muligheder som det, der findes i havnene i Nordeuropa.

9 Kommissionen har anført, at de forpligtelser, som tilslagsmodtageren har misligholdt, er hovedforpligtelser, hvis overholdelse er af fundamental betydning for fødevarehjælpesystemets rette funktion, hvorfor fuld fortabelse af sikkerheden ikke er i strid med proportionalitetsprincippet. Hvis sikkerheden ikke fortabes i sådanne tilfælde, vil man desuden tilsidesætte princippet om ligebehandling af alle tilbudsgivere, idet de, der på forhånd har til hensigt ikke at overholde lastefristen eller at anvende skibe, der er mere end femten år gamle, kan afgive fordelagtigere tilbud end de andre.

10 Det bemærkes, at sikkerheden i henhold til artikel 20, stk. 1, andet led, i forordning nr. 1974/80 frigives »til tilslagsmodtageren for de leverede mængder, jfr. dog den i artikel 15, stk. 2, andet afsnit omhandlede tolerance på 2%, i overensstemmelse med bestemmelserne vedrørende denne levering og mod fremlæggelse af originaleksemplaret af den i artikel 16 omhandlede overtagelsesattest eller en bekræftet kopi heraf, eller eventuelt af den attest og de dokumenter, der omhandles i artikel 16, stk. 2«.

11 I det foreliggende tilfælde er der, som det fremgår af bilag A til forordning nr. 588/81, tale om en cif-levering, og sikkerheden skulle således i henhold til bestemmelserne i forordning nr. 1974/80 frigives mod fremlæggelse af de dokumenter, der er fastsat i denne forordnings artikel 16, stk. 2, hvilket er de samme dokumenter, hvis fremlæggelse berettiger udbetalingen af det i budet anførte beløb i henhold til artikel 17, stk. 3, andet afsnit. På grundlag af disse dokumenter blev det i budet anførte beløb udbetalt til Maas af BALM, som således anerkendte, at licitationskontrakten var blevet behørigt opfyldt.

12 Imidlertid erklærede BALM den af Maas stillede sikkerhed for fortabt, fordi leveringen ikke var blevet foretaget i overensstemmelse med bestemmelserne i forordning nr. 1974/80 og med betingelserne i bilaget til forordning nr. 588/81.

13 Der består ikke tvivl om, at de omtvistede forpligtelser skal overholdes af tilslagsmodtageren, for så vidt de bidrager til — sammen med de øvrige forpligtelser, der er fastsat i forordningen om almindelige betingelser for licitationen og i forordningen om åbning af licitationen — at garantere en korrekt opfyldelse af kontrakten ved at sikre, at transporten af varen til modtagerstaten sker under de bedst mulige betingelser.

14 Verwaltungsgericht Frankfurt am Main udtrykker dog i forelæggelseskendelsen tvivl om, hvorvidt artikel 20, stk. 1, andet led i forordning nr. 1974/80 er forenelig med proportionalitetsprincippet, for så vidt den ikke tillader, at sanktionen, nemlig fortabelse af sikkerheden, afpasses efter misligholdelsens omfang eller grovhed, men medfører fuldstændigt tab af sikkerheden for en tilslagsmodtager, der har leveret hele den udliciterede mængde, men som har udført transporten på skibe, der er mere end femten år gamle, og/eller har overskredet den for lastningen fastsatte frist, mens en tilslagsmodtager, som på den anden side har overholdt de øvrige leveringsbetingelser, men kun har leveret halvdelen af varen, kun fortaber halvdelen af sikkerheden.

15 For at besvare det af den nationale ret stillede spørgsmål må det ifølge fast retspraksis (domme af 20. februar 1979, Buitoni, 122/78, Sml. s. 677; 21. juni 1979, Atalanta, 240/78, Sml. s. 2137; 2. december 1982, RUMI, 272/81, Sml. s. 4167; 23. februar 1983, Fromançais, 66/82, Sml. s. 395; 17. maj 1984, Denkavit, 15/83, Sml. s. 2171) undersøges, om de forpligtelser, denne sag drejer sig om, skal betragtes som hovedforpligtelser, hvis overholdelse er af fundamental betydning for fællesskabsordningens rette funktion, og hvis tilsidesættelse kan sanktioneres ved fortabelse af hele sikkerheden, uden at det medfører en tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet, eller om de skal anses for sekundære forpligtelser, hvis tilsidesættelse ikke må sanktioneres med samme strenghed som manglende overholdelse af en hovedforpligtelse.

16 Hvad angår forpligtelsen til at laste varen i løbet af en bestemt periode, kan det ikke bestrides, at der her er tale om en hovedforpligtelse, idet manglende overholdelse af lastefristen på mere eller mindre alvorlig måde kan gribe ind i fødevarehjælpens effektivitet, enten fordi de fødevarer, der skal transporteres, er let fordærvelige, eller på grund af begivenheder, der eventuelt indtræffer efter denne frists udløb.

17 Det må dog antages, at en forsinkelse på nogle dage af lastningen af varen og af skibets afsejling inden for søtransport ikke kan anses for en tilsidesættelse af denne forpligelse.

18 I det foreliggende tilfælde er det ikke bestridt, at datoen for skibets ankomst til bestemmelseshavnen er overholdt. Det må følgelig konkluderes, at en ringe overskridelse af lastefristen ikke begrunder fortabelse af hele sikkerheden, når den ikke påvirker fødevarehjælpesystemets rette funktion.

19 Hvad angår forpligtelsen til at anvende skibe, der er mindre end femten år gamle til transporten, har Kommissionen under henvisning til tarifferne for de præmier, der opkræves af forsikringsselskaberne, og som varierer alt efter datoen for skibenes bygning, anført, at transporten, som i dette tilfælde er udført på skibe, der er mere end femten år gamle, er en så grov misligholdelse af tilslagsbetingelserne, at den i sig selv begrunder fortabelse af hele sikkerheden. Kommissionen har i denne forbindelse fremlagt de almindelige forsikringsbetingelser, som anvendes af de forsikringsgivere, der eľeubleret i medlemsstaterne.

20 Det fremgår af disse dokumenter, at præmierne er de samme såvel for skibe, der er mellem femten og femogtyve år gamle, og som er registreret i den højeste kategori i anerkendte maritime klassificeringsregistre, når de har »etableret og opretholdt en regelmæssig handelssejlads efter en offentliggjort sejlplan med henblik på lastning og losning i særlige havne, dog med udelukkelse af chartrede skibe«, dvs. når der er tale om linjeskibe, som for skibe, der er mindre end femten år gamle.

21 Heraf må udledes, at der for linjeskibes vedkommende tilsyneladende ikke består en øget risiko, fordi disse skibe vedligeholdes mere regelmæssigt og mere omhyggeligt. Heraf følger, at brug af disse skibe ikke kan anses for en misligholdelse af en forpligtelse, som er pålagt tilslagsmodtageren, og følgelig ikke begrunder fortabelse af sikkerheden.

22 Transport med skibe, der er mere end 15 år gamle, og som ikke opfylder de ovenfor nævnte betingelser, dækkes derimod kun af forsikringsgiverne mod en præmie, der aftales fra tilfælde til tilfælde. Det må heraf udledes, at forsikringsbetingelserne er strengere for disse skibe på grund af den forøgede risiko for ulykker i forhold til nyere skibe eller skibe, der sejler i linjefart. Såfremt den nationale domstol måtte fastslå, at transporten i dette tilfælde er udført med et skib, der ikke opfylder de betingelser, som forsikringsgiverne stiller for at sidestille skibe, der er mere end 15 år gamle, med nyere skibe, må det erkendes, at tilslagsmodtageren har misligholdt en forpligtelse, som påhvilede det i henhold til de forordninger, der indeholder udliciteringsbestemmelserne.

23 Grovheden af denne misligholdelse må dog bedømmes i forhold til samtlige bestemmelser om den nærmere gennemførelse af fødevarehjælpen, navnlig artikel 14, litra b), i forordning nr. 1974/80, hvorefter tilslagsmodtageren hurtigst muligt meddeler det interventionsorgan, som er ansvarlig for udbetaling, »skibets betegnelse og flag, indskibningsdato, afsejlingsdato samt forventet og faktisk ankomstdato«.

24 I det foreliggende tilfælde fremgår det af sagens akter, at tilslagsmodtageren har opfyldt de ovennævnte forpligelser, og at interventionsorganet følgelig havde været i stand til at eliminere den pågældende misligholdelse af forpligtelsen ved i tide at påtale, at de af Maas anvendte skibe var af utilstrækkelig kvalitet.

25 Ved bedømmelsen af grovheden af den misligholdelse, Maas har gjort sig skyldig i, må der ligeledes tages hensyn til, at forpligtelsen for tilslagsmodtageren til at laste varen på skibe, der er mindre end femten år gamle, ikke længere figurerer i Kommissionens forordning nr. 75/84 af 12. januar 1984 om ændring af forordning nr. 3406/83 om levering af blød hvede til Lesotho som fødevarehjælp (EFT L 10, s. 37).

26 Det kan af denne bestemmelse udledes, at forpligtelsen til at transportere varer bestemt til fødevarehjælp på skibe, der var mindre end femten år gamle, som fandtes i de tidligere forordninger, ikke efter Kommissionens skøn var af fundamental betydning for en korrekt udførelse af transporten.

27 Det af Kommissionen fremførte argument, hvorefter den måtte opgive dette krav, fordi ingen erhvervsdrivende havde accepteret at udføre transporten af blød hvede til Lesotho på de tidligere fastsatte betingelser på grund af rejsens vanskelige karakter, støttes ikke af betragtningerne til forordning nr. 75/84, som herom blot fastslår, at »det bør fastsættes, hvilke krav der skal opfyldes med hensyn til søtransporten«.

28 Det fremgår af de foregående betragtninger, at selv om den nationale domstol skulle fastslå, at de skibe, på hvilke Maas har udført transporten, ikke er blandt de skibe, der er registreret i den højeste kategori, og som sejler i linjefart, og derfor med hensyn til risikoen for ulykker sidestilles med skibe, der er mindre end femten år gamle, må fortabelse af hele sikkerheden under alle omstændigheder anses for en uforholdsmæssig sanktion i forhold til misligholdelsen af en forpligtelse, som hverken BALM eller Kommissionen selv i virkeligheden synes at anse for væsentlig.

29 På baggrund af de foregående betragtninger må det konstateres, dels at en ubetydelig overskridelse af lastefristen samt anvendelse af over femten år gamle linjeskibe, som dog garanterer en sikkerhed, der i det væsentlige er den samme som sikkerheden ved skibe, der er under femten år gamle, ikke er misligholdelse af de tilslagsmodtageren påhvilede forpligtelser, og dels at artikel 20, stk. 1, andet led, i forordning nr. 1974/80 er i strid med proportionalitetsprincippet, for så vidt den efter forordningens artikel 5 stillede sikkerhed i henhold til den førstnævnte bestemmelse erklæres for fuldstændig fortabt, såfremt en transport udføres på over femten år gamle skibe, som ikke bruges i linjefart, men som er registreret i første klasse i godkendte maritime klassificeringsregistre.

Sagens omkostninger

30 De udgifter, der er afholdt af Den italienske Republiks regering og af Kommissionen for De europæiske Fællesskaber, som har afgivet indlæg for Domstolen, kan ikke godtgøres. Da sagens behandling i forhold til parterne i hovedsagen udgør et led i den sag, der verserer for den nationale domstol, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagens omkostninger.

På grundlag af disse præmisser, kender DOMSTOLEN (første afdeling), vedrørende det spørgsmål, der er forelagt den af Verwaltungsgericht Frankfurt am Main ved kendelse af 15. november 1984, for ret:

— En ubetydelig overskridelse af lastefristen samt anvendelse af mere end femten år gamle linjeskibe, som dog garanterer en sikkerhed, der i det væsentlige er den samme som sikkerheden ved skibe, der er mindre end femten år gamle, er ikke tilsidesættelser af de tilslagsmodtageren påhvilende forpligtelser.

— Artikel 20, stk. 1, andet led, i forordning nr. 1974/80 er i strid med proportionalitetsprincippet, for så vidt den efter forordningens artikel 5 stillede sikkerhed i henhold til den førstnævnte bestemmelseerklæres for fuldstændig fortabt, såfremt en transport udføres på mere end femten år gamle skibe, som ikke bruges i linjefart, men som er registreret i første klasse i godkendte maritime klassificeringsregistre.

Mackenzie Stuart Schockweiler Bosco Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 27. november 1986. P. Heim Justitssekretær F. Schockweiler Formand for første afdeling

( *1 ) – Processprog. Tysk.