Domstolens kendelse (Ottende Afdeling) af 30. januar 2014 – France Telecom España

(Sag C-25/13)

»Præjudiciel forelæggelse — elektroniske kommunikationsnet og -tjenester — direktiv 2002/20/EF — afgift for privat brug eller særlig udnyttelse af det lokale offentlige areal, der pålægges operatører, der leverer elektroniske kommunikationstjenester — artikel 99 i Domstolens procesreglement — besvarelse, der klart kan udledes af retspraksis«

Tilnærmelse af lovgivningerne — telekommunikation — elektroniske kommunikationsnet og -tjenester — bevilling — direktiv 2002/20 — personelt anvendelsesområde — afgift, der opkræves for brug og udnyttelse af faciliteter, der installeres på, over eller under offentlig eller privat ejendom — operatører, som ikke er indehavere af de pågældende faciliteter, men som anvender dem for at levere elektroniske kommunikationstjenester — ikke omfattet (Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/20, art. 13) (jf. præmis 26-32 og konkl.)

Angående

Anmodning om præjudiciel afgørelse – Juzgado de lo Contencioso Administrativo de Barcelona – fortolkning af artikel 13 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/20/EF af 7. marts 2002 om tilladelser til elektroniske kommunikationsnet og -tjenester (»tilladelsesdirektivet«) (EFT L 108, s. 21) – afgifter for brugsrettigheder og tilladelser til installation af faciliteter – lokalt offentligt areal – overdragelse af rettigheder og overdragelse af administrationen af brugen.

Konklusion

EU-retten skal på baggrund af dom af 12. juli 2012, Vodafone España og France Telecom España (forenede sager C-55-11, C-57/11 og C-58/11, EU:C:2012:446) fortolkes således, at den er til hinder for opkrævning af en afgift, der pålægges for brug og udnyttelse af faciliteter, der installeres på, over eller under offentlig eller privat ejendom i henhold til artikel 13 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/20/EF af 7. marts 2002 om tilladelser til elektroniske kommunikationsnet og -tjenester (»tilladelsesdirektivet«) på de operatører, der leverer elektroniske kommunikationstjenester, som ikke er indehavere af de pågældende faciliteter.

Domstolens kendelse (Ottende Afdeling) af 30. januar 2014 – France Telecom España

(Sag C-25/13)

»Præjudiciel forelæggelse — elektroniske kommunikationsnet og -tjenester — direktiv 2002/20/EF — afgift for privat brug eller særlig udnyttelse af det lokale offentlige areal, der pålægges operatører, der leverer elektroniske kommunikationstjenester — artikel 99 i Domstolens procesreglement — besvarelse, der klart kan udledes af retspraksis«

Tilnærmelse af lovgivningerne — telekommunikation — elektroniske kommunikationsnet og -tjenester — bevilling — direktiv 2002/20 — personelt anvendelsesområde — afgift, der opkræves for brug og udnyttelse af faciliteter, der installeres på, over eller under offentlig eller privat ejendom — operatører, som ikke er indehavere af de pågældende faciliteter, men som anvender dem for at levere elektroniske kommunikationstjenester — ikke omfattet (Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/20, art. 13) (jf. præmis 26-32 og konkl.)

Angående

Anmodning om præjudiciel afgørelse – Juzgado de lo Contencioso Administrativo de Barcelona – fortolkning af artikel 13 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/20/EF af 7. marts 2002 om tilladelser til elektroniske kommunikationsnet og -tjenester (»tilladelsesdirektivet«) (EFT L 108, s. 21) – afgifter for brugsrettigheder og tilladelser til installation af faciliteter – lokalt offentligt areal – overdragelse af rettigheder og overdragelse af administrationen af brugen.

Konklusion

EU-retten skal på baggrund af dom af 12. juli 2012, Vodafone España og France Telecom España (forenede sager C-55-11, C-57/11 og C-58/11, EU:C:2012:446) fortolkes således, at den er til hinder for opkrævning af en afgift, der pålægges for brug og udnyttelse af faciliteter, der installeres på, over eller under offentlig eller privat ejendom i henhold til artikel 13 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/20/EF af 7. marts 2002 om tilladelser til elektroniske kommunikationsnet og -tjenester (»tilladelsesdirektivet«) på de operatører, der leverer elektroniske kommunikationstjenester, som ikke er indehavere af de pågældende faciliteter.