ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Præjudicielle spørgsmål – forelæggelse for Domstolen – en national ret i artikel 234 EF’s forstand – begreb

(Art. 234 EF)

2. Miljø – vurdering af visse projekters indvirkning på miljøet – direktiv 85/337 – anvendelsesområde

(Rådets direktiv 85/337, som ændret ved direktiv 2003/35, art. 2, stk. 1, og art. 4, stk. 1, samt bilag I, punkt 20)

Sammendrag

1. Umweltsenat, som opfylder betingelserne om at være oprettet ved lov, virke som en obligatorisk retsinstans, have permanent karakter, træffe afgørelse på grundlag af retsregler og om, at dette organ er uafhængigt, samt opfylder betingelserne, der sikrer kontradiktorisk sagsbehandling, må anses for en ret ifølge artikel 234 EF.

(jf. præmis 36, 38 og 39)

2. Artikel 2, stk. 1, og artikel 4, stk. 1, i direktiv 85/337 om vurdering af visse offentlige og private projekters indvirkning på miljøet, som ændret ved direktiv 2003/35, skal fortolkes således, at de kompetente myndigheder i en medlemsstat skal underkaste et projekt som omhandlet i punkt 20 i bilag I til dette direktiv – såsom anlæg af stærkstrømsluftledninger med en spænding på mindst 220 kV og en længde på over 15 km – proceduren for vurdering af indvirkningen på miljøet, uanset at dette projekt er grænseoverskridende, og alene en del på under 15 km befinder sig på denne medlemsstats område.

Formålet med direktiv 85/337 kan nemlig ikke omgås gennem en projektopdeling, og manglende hensyntagen til flere projekters kumulative virkning kan ikke i praksis føre til, at samtlige projektdele fritages for vurderingsforpligtelsen, idet projekterne i deres helhed kan få »væsentlig indvirkning på miljøet« som omhandlet i artikel 2, stk. 1, i direktiv 85/337.

Det følger heraf, at de i bilag I til direktiv 85/337 omhandlede projekter, som strækker sig over flere medlemsstaters område, ikke kan undgå at være omfattet af dette direktivs anvendelsesområde alene af den grund, at dette direktiv ikke indeholder udtrykkelige bestemmelser desangående.

(jf. præmis 53, 54 og 58 samt domskonkl.)
Medlemsstaternes domstole kan ved fortolkningen af artikel 24 i forordning nr. 2913/92 om indførelse af en EF-toldkodeks anvende de kriterier, som følger af listereglerne, som Kommissionen har udarbejdet, med henblik på at præcisere de begreber, som er indeholdt i nævnte artikel 24, og som bidrager til at afgøre varernes ikke-præferenceoprindelsesstatus, forudsat at dette ikke resulterer i en ændring af denne bestemmelse. Indholdet af de nævnte listeregler, som ikke er retligt bindende, skal være i overensstemmelse med oprindelsesreglerne som fastsat i nævnte artikel 24 og må ikke ændre disses rækkevidde.

Med henblik på at fastlægge oprindelsen for varer tariferet i pos. 7312 i den kombinerede nomenklatur som indeholdt i bilag I til forordning nr. 2658/87 om told- og statistiknomenklaturen og den fælles toldtarif, som ændret ved forordning nr. 1719/2005, kan væsentlige bearbejdninger eller forarbejdninger som omhandlet i artikel 24 i forordning nr. 2913/92 om indførelse af en EF-toldkodeks ikke blot omfatte sådanne, som bevirker, at de varer, som har været genstand for en forarbejdning eller bearbejdning, tariferes i en anden position i den kombinerede nomenklatur, men også sådanne, som i mangel af et toldpositionsskifte resulterer i fremstillingen af en vare, som besidder særlige karakteristika eller egenskaber, som denne vare ikke besad før den nævnte bearbejdning eller forarbejdning.

Ved fortolkningen af begrebet »væsentlig bearbejdning eller forarbejdning« i toldkodeksens artikel 24 kan anvendelsen af ét enkelt kriterium, nemlig kriteriet om en vares toldpositionsskifte, uden nogen form for angivelse af de særlige bearbejdninger eller forarbejdninger, som varen har undergået, begrænse rækkevidden af denne artikel 24. Dette kriterium er hverken baseret på en objektiv og reel sondring mellem basisproduktet og det forarbejdede produkt eller på hvert af disse produkters særlige fysiske egenskaber og tager ikke hensyn til de særlige bearbejdninger eller forarbejdninger, som har resulteret i fremstillingen af det bearbejdede produkt. Selv om det udgør en angivelse af, om der er tale om en væsentlig bearbejdning eller forarbejdning af varen, og også omfatter de fleste situationer, gør dette kriterium alene det ikke muligt at fastlægge alle de situationer, hvor bearbejdningen eller forarbejdningen af varen er væsentlig.

(jf. præmis 33-37 og domskonkl.)
Derfor kan den omstændighed, at studiet af en medlemsstats ret, henset til uddannelsesniveauet og den tidsmæssige indsats, kan anses for sammenligneligt med det studium, der kan formidle de kundskaber, der attesteres ved de i en anden medlemsstat krævede kvalifikationer, ikke i sig selv føre til en forpligtelse til inden for rammerne af den sammenlignende undersøgelse at give de kundskaber, der attesteres ved de i førstnævnte medlemsstat opnåede kvalifikationer, som i det væsentlige vedrører denne medlemsstats ret, forrang for de kundskaber, som kræves i de nationale bestemmelser i den medlemsstat, hvor kandidaten anmoder om adgang til den erhvervsmæssige uddannelse, som er en forudsætning for adgang til de juridiske erhverv.

Artikel 39 EF skal fortolkes således, at den ikke som sådan påbyder, at en medlemsstats myndigheder ved undersøgelsen af en anmodning fra en statsborger i en anden medlemsstat om at få adgang til en praktik, der — ligesom den forberedende praktik — er en forudsætning for senere udøvelse af et reguleret juridisk erhverv, inden for rammerne af den ligeværdighedsbedømmelse, der skal foretages i medfør af fællesskabsretten, skal stille lavere krav til kandidatens juridiske kundskaber end dem, der attesteres ved den kvalifikation, der i denne medlemsstat kræves for at kunne få adgang til denne praktik. Det skal imidlertid præciseres, dels at denne artikel ikke er til hinder for en lempelse af kravene, dels at det er vigtigt, at muligheden for delvis gensidig anerkendelse af kundskaber, som den pågældende har godtgjort, ikke blot forbliver fiktiv i praksis, hvilket det tilkommer den nationale ret at efterprøve.

(jf. præmis 65 og domskonkl. 2)
En manglende eller utilstrækkelig begrundelse falder ind under begrebet væsentlige formelle mangler i artikel 230 EF og udgør et anbringende, som Fællesskabets retsinstanser kan — eller skal — tage stilling til ex officio. Ved at tage et sådant anbringende under påkendelse af egen drift går Fællesskabets retsinstanser ikke ud over rammerne for den sag, som er indbragt for dem, og tilsidesætter på ingen måde procedurereglerne vedrørende sagens genstand og påstandene i stævningen.

Overholdelsen af kontradiktionsprincippet, der er en elementær retsgrundsætning, udgør en del af retten til forsvar. Det gælder for enhver procedure, som kan munde ud i, at en fællesskabsinstitution træffer en beslutning, der berører en persons interesser mærkbart. Fællesskabets retsinstanser håndhæver kontradiktionsprincippet og overholder selv princippet.

Kontradiktionsprincippet må komme sagens parter i procedurer ved Fællesskabets retsinstanser til gode, uanset vedkommendes retlige status. Fællesskabsinstitutionerne kan derfor også støtte ret herpå, når de er parter under en sådan sag.

Retsinstansen skal selv overholde kontradiktionsprincippet, navnlig når den pådømmer en tvist på grundlag af et anbringende, der er behandlet af egen drift.

Kontradiktionsprincippet giver som hovedregel ikke blot hver part i en tvist ret til at få kendskab til de aktstykker og indlæg, som modparten har fremlagt for retsinstansen, og kommentere disse, og er ikke blot til hinder for, at Fællesskabets retsinstanser baserer deres afgørelse på faktiske omstændigheder og dokumenter, som parterne eller en af disse ikke havde kunnet skaffe sig kendskab til, og som de således ikke har kunnet tage stilling til. Princippet indebærer ligeledes retten for parterne til at få kendskab til de anbringender, som retsinstansen af egen drift har rejst, og hvorpå den agter at basere sin afgørelse, og kommentere dem.

Det skøn, som Retten råder over hvad angår genåbning af den mundtlige forhandling i medfør af procesreglementets artikel 62, kan ikke udøves uden overholdelse af kontradiktionsprincippet.

En dom om annullation af Kommissionens anfægtede beslutning på grundlag af et anbringende, som Retten påkendte af egen drift, om tilsidesættelse af artikel 253 EF, uden at parterne blev opfordret til at fremsætte deres bemærkninger om det pågældende anbringende under den skriftlige eller mundtlige forhandling, tilsidesætter kontradiktionsprincippet. Selv om en manglende begrundelse således udgør en fejl, der i princippet ikke kan afhjælpes, sker konstateringen af en sådan fejl ikke desto mindre på grundlag af en vurdering, der skal tage hensyn til en række forhold. En sådan vurdering kan føre til en diskussion, særligt hvis den ikke vedrører en fuldstændig mangel på begrundelse, men et konkret faktisk eller retligt spørgsmål.

(jf. præmis 50-57 og 59-61)
Artikel 73 i forordning nr. 1408/71, som ændret og ajourført ved forordning nr. 118/97, skal fortolkes således, at en fraskilt person, der oppebar børnetilskud fra den kompetente institution i den medlemsstat, hvor hun boede, og hvor hendes tidligere ægtefælle fortsat bor og arbejder, bevarer retten til disse tilskud til sit barn, forudsat at barnet anerkendes som »familiemedlem« til den tidligere ægtefælle i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i forordningens artikel 1, litra f), nr. i), selv om hun forlader denne stat for at bosætte sig sammen med sit barn i en anden medlemsstat, hvor hun ikke arbejder, og selv om nævnte tidligere ægtefælle ville kunne oppebære de pågældende tilskud i dennes bopælsmedlemsstat.

(jf. præmis 32 og domskonkl. 1)
Sag C-461/08

Don Bosco Onroerend Goed BV

mod

Staatssecretaris van Financiën

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Hoge Raad der Nederlanden)

»Sjette momsdirektiv — fortolkning af artikel 13, punkt B, litra g), og artikel 4, stk. 3, litra a) — levering af en grund med en delvist nedrevet bygning, som skal erstattes af en nyopført bygning — momsfritagelse«

Domstolens dom (Fjerde Afdeling) af 19. november 2009 I ‐ 11081

Sammendrag af dom

Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – omsætningsafgifter – det fælles merværdiafgiftssystem – fritagelser i henhold til sjette direktiv – fritagelse for levering af bygninger med tilhørende jord

[Rådets direktiv 77/388, art. 4, stk. 3, litra a), og art. 13, punkt B, litra g)]

Artikel 13, punkt B, litra g), i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter, sammenholdt med dette direktivs artikel 4, stk. 3, litra a), skal fortolkes således, at levering af en grund, hvor der endnu står en gammel bygning, som skal rives ned, for at der i dens sted kan opføres en ny bebyggelse, og hvis nedrivning med henblik herpå, som sælgeren har påtaget sig at udføre, allerede er påbegyndt før nævnte levering, ikke er omfattet af fritagelsen for merværdiafgift i henhold til den førstnævnte af disse bestemmelser. I henseende til merværdiafgiften udgør en sådan levering og en sådan nedrivning én enkelt transaktion, der som helhed betragtet har levering af en ubebygget grund, og ikke af den eksisterende bygning med tilhørende jord som genstand, uafhængigt af, hvor langt arbejdet med nedrivningen af den gamle bygning er fremskredet på tidspunktet for den faktiske levering af grunden.

(jf. præmis 44 og domskonkl.)
Artikel 1, stk. 1, i direktiv 89/665/EØF om samordning af love og administrative bestemmelser vedrørende anvendelsen af klageprocedurerne i forbindelse med indgåelse af offentlige indkøbs- samt bygge- og anlægskontrakter, som ændret ved direktiv 92/50/EØF, kræver, at fristen for at anlægge en sag med påstand om, at der fastslås en tilsidesættelse af reglerne om indgåelse af offentlige kontrakter eller om erstatning for tilsidesættelsen af disse regler, løber fra den dato, hvor sagsøgeren havde kendskab eller burde have haft kendskab til denne tilsidesættelse.

Det i artikel 1, stk. 1, i direktiv 89/665 fastsatte formål vedrørende sikring af en effektiv mulighed for at indgive klage til prøvelse af tilsidesættelse af de bestemmelser, der finder anvendelse i forbindelse med indgåelse af offentlige kontrakter, kan kun opfyldes, hvis de frister, der er pålagt for at indgive disse klager, først begynder at løbe fra den dato, hvor sagsøgeren havde kendskab eller burde have haft kendskab til den angivelige tilsidesættelse af nævnte bestemmelser.

Den omstændighed, at en ansøger eller en bydende får kendskab til, at selskabets tilbud er blevet forkastet, gør imidlertid ikke selskabet i stand til faktisk at anlægge et søgsmål. Det er alene efter, at en berørt ansøger eller en berørt bydende er blevet oplyst om årsagerne til, at virksomheden er blevet udelukket fra udbudsproceduren, at det er muligt for virksomheden at tage klart stilling til den eventuelle tilstedeværelse af en tilsidesættelse af de bestemmelser, der finder anvendelse, og til muligheden for at anlægge et søgsmål.

(jf. præmis 30-32 og 35 samt domskonkl.)
Artikel 13, punkt A, stk. 1, litra j), i Rådets sjette direktiv 77/388/EØF om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter skal fortolkes således, at ydelser, som leveres af en diplomingeniør i dennes egenskab af underviser ved en uddannelsesinstitution, der er oprettet som en privatretlig forening, inden for rammerne af efteruddannelseskurser, der afsluttes med en prøve, og som er rettet mod deltagere, der allerede som minimum har en universitetsuddannelse eller en uddannelse fra en anden højere læreanstalt som arkitekt eller ingeniør eller en tilsvarende uddannelse, kan udgøre »[timer] på skole- eller universitetsniveau« i denne bestemmelses forstand. Andre former for virksomhed end egentlig undervisning kan også udgøre sådanne timer, for så vidt som de i det væsentlige udøves inden for rammerne af overførsel af viden og kompetencer mellem en underviser og elever eller studerende på skole- eller universitetsniveau. Det tilkommer, for så vidt som der er behov herfor, den forelæggende ret at efterprøve, om alle de omhandlede former for virksomhed, der udøves af underviseren, udgør »[timer] på skole- eller universitetsniveau« i denne bestemmelses forstand.

Artikel 13, punkt A, stk. 1, litra j), i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter skal fortolkes således, at en selvstændig underviser, der er selskabsdeltager i et selskab, og som leverer ydelser i sin egenskab af underviser inden for rammerne af efteruddannelseskurser, der udbydes af tredjemand, ikke kan anses for at have givet »privattimer« i denne bestemmelses forstand, for så vidt som det var dette organ — og ikke den omhandlede underviser — der havde ansvaret for uddannelsesinstitutionen, og som leverede uddannelsesydelser til deltagerne i denne undervisning. Sidstnævnte omstændighed udelukker i sig selv, at underviseren — og dermed det selskab, hvori han er selskabsdeltager — kan anses for at have givet »privattimer« som omhandlet i sjette direktivs artikel 13, punkt A, stk. 1, litra j).

I denne forbindelse kan den omstændighed, at man »selvstændigt« udøver en økonomisk virksomhed og opfylder de øvrige kriterier i sjette direktivs artikel 4 for at kunne anses for at være momspligtig, ikke i sig selv og uden videre lede til den konklusion, at en underviser, som ikke er bundet af en arbejdskontrakt eller af et arbejdstager-arbejdsgiverforhold svarende til det, der følger af en sådan kontrakt, udøver sin økonomiske virksomhed i form af at give »privattimer« som omhandlet i dette direktivs artikel 13, punkt A, stk. 1, litra j).

(jf. præmis 48, 52-53 og 55 samt domskonkl. 2)
Selv om det inden for rammerne af den præjudicielle procedure ikke tilkommer Domstolen at udtale sig om, hvorvidt bestemmelser i national ret er forenelige med reglerne i EU-retten, er den beføjet til at forsyne den forelæggende ret med alle under EU-retten henhørende fortolkningsbidrag, som gør det muligt for den forelæggende ret at vurdere dette spørgsmål om foreneligheden med henblik på bedømmelsen af den sag, der er indbragt for den.

EU-retten er til hinder for anvendelsen af en regel i en medlemsstat, hvorefter et erstatningssøgsmål mod staten, der støttes på, at EU-retten er blevet tilsidesat ved en national lov, hvilket er fastslået af De Europæiske Fællesskabers Domstol i en dom afsagt i medfør af artikel 226 EF, kun kan gennemføres, hvis sagsøgeren først har udtømt alle nationale retsmidler til prøvelse af gyldigheden af den skadevoldende administrative afgørelse, der er truffet med hjemmel i denne lov, mens en tilsvarende regel ikke finder anvendelse på et erstatningssøgsmål mod staten, der støttes på, at den kompetente retsinstans har fastslået, at den samme lov er i strid med forfatningen.

Ækvivalensprincippet kræver, at alle de bestemmelser, der finder anvendelse på søgsmål, finder anvendelse uden forskel på søgsmål, der vedrører tilsidesættelse af EU-retten, og lignende søgsmål, der vedrører tilsidesættelse af national ret. De to erstatningssøgsmål kan med hensyn til deres genstand og væsentligste momenter imidlertid anses for sammenlignelige, dels fordi de har nøjagtigt samme genstand, nemlig erstatning for det tab, som den skadelidte part har lidt som følge af en handling eller en undladelse fra statens side, dels fordi den eneste forskel mellem de to omhandlede søgsmål består i den omstændighed, at de retsbrud, som søgsmålene er baseret på, for det ene søgsmåls vedkommende fastslås af Domstolen i en dom afsagt i medfør af artikel 226 EF og for det andet søgsmåls vedkommende i en dom afsagt af den kompetente nationale ret. Uden angivelse af andre faktorer, der gør det muligt at fastslå andre forskelle mellem de nævnte søgsmål, er denne sidstnævnte omstændighed ikke tilstrækkelig til at godtgøre en forskel mellem disse to søgsmål med hensyn til ækvivalensprincippet. Dermed er ækvivalensprincippet til hinder for anvendelsen af en sådan regel.

(jf. præmis 33, 36, 43-46 og 48 samt domskonkl.)
En sådan procedure skal være enkel og kunne afsluttes inden for en rimelig frist, og såfremt resultatet af proceduren bliver et afslag, skal dette kunne indbringes for domstolene.

En medlemsstat har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 28 EF, såfremt den for tekniske hjælpestoffer hidrørende fra andre medlemsstater, hvor de er lovligt fremstillet og/eller bragt i omsætning, og for fødevarer fra andre medlemsstater, der fremstilles ved anvendelse af sådanne tekniske hjælpestoffer, har foreskrevet en ordning med forudgående godkendelse, der er i strid med proportionalitetsprincippet.

Selv om det således i tilfælde, hvor der ikke er sket en harmonisering, tilkommer medlemsstaterne at afgøre, hvor langt de vil strække beskyttelsen af menneskers sundhed og liv, og om de vil kræve en forudgående tilladelse til at markedsføre tekniske hjælpestoffer og levnedsmidler, ved hvis tilvirkning der er anvendt tekniske hjælpestoffer, og selv om en medlemsstat som følge af en høj grad af videnskabelig og praktisk usikkerhed i medfør af forsigtighedsprincippet kan træffe beskyttelsesforanstaltninger uden at afvente, at det fuldt ud påvises, at der er en risiko ved markedsføringen af disse produkter, og hvilket omfang denne har, skal en national lovgivning, der forholder sig til tilstedeværelsen af risikoen ved visse typer af tekniske hjælpemidler, ikke desto mindre stadig være målrettet og klart begrundet med beviser i forhold til de omhandlede typer. En godkendelsesordning er således uforholdsmæssig, for så vidt som den systematisk forbyder markedsføring uden forudgående godkendelse af alle tekniske hjælpemidler og alle fødevarer, ved hvis fremstilling der er anvendt tekniske hjælpemidler, som er lovligt fremstillet og/eller bragt i omsætning i andre medlemsstater, uden at sondre mellem de forskellige tekniske hjælpemidler eller de forskellige niveauer af risiko, som deres anvendelse muligvis vil kunne udvise for sundheden

(jf. præmis 85, 90, 91, 95, 97, 100 og 122 samt domskonkl.)
Sag C-472/08

Alstom Power Hydro

mod

Valsts ieņēmumu dienests

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Augstākās Tiesas Senāts)

»Anmodning om præjudiciel afgørelse — sjette momsdirektiv — artikel 18, stk. 4 — national lovgivning, som fastsætter en præklusionsfrist på tre år for tilbagebetaling af overskydende moms«

Domstolens dom (Første Afdeling) af 21. januar 2010 I ‐ 625

Sammendrag af dom

Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – omsætningsafgifter – det fælles merværdiafgiftssystem – fradrag for indgående afgift – tilbagebetaling af det overskydende beløb

(Rådets direktiv 77/388, art. 18, stk. 4)

Artikel 18, stk. 4, i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter skal fortolkes således, at denne bestemmelse ikke er til hinder for en medlemsstats lovgivning, som fastsætter en præklusionsfrist på tre år for indgivelse af en anmodning om tilbagebetaling af overskydende merværdiafgift, som med urette er blevet opkrævet af skattemyndighederne i denne stat.

En sådan frist kan ikke i sig selv i praksis gøre udøvelsen af fradragsretten umulig eller uforholdsmæssigt vanskelig, eftersom en præklusionsfrist på tre år i princippet gør det muligt for enhver normalt agtpågivende afgiftspligtig person at gøre de rettigheder, som vedkommende har i medfør af EU-retten, gældende.

(jf. præmis 20-22 og domskonkl.)
Hvis det under den ved artikel 4, stk. 2, første afsnit, i direktiv 92/43 regulerede udlægningsprocedure var muligt for medlemsstaterne ikke at give deres samtykke af andre grunde end dem, der vedrører naturbeskyttelsen, ville det dermed bringe opnåelsen af det i dette direktivs artikel 3, stk. 1, opstillede mål i fare, nemlig oprettelsen af nettet Natura 2000. Dette ville navnlig være tilfældet, hvis medlemsstaterne kunne nægte at give deres samtykke på grund af økonomiske, sociale eller kulturelle behov samt regionale eller lokale særpræg, som dette direktivs artikel 2, stk. 3, henviser til, og som i øvrigt ikke udgør en selvstændig fravigelse af den generelle beskyttelsesordning, som dette direktiv har indført.

Artikel 4, stk. 2, første afsnit, i direktiv 92/43 om bevaring af naturtyper samt vilde dyr og planter, som ændret ved direktiv 2006/105, skal fortolkes således, at den ikke åbner mulighed for, at en medlemsstat i forhold til optagelsen af en eller flere lokaliteter på det af Europa-Kommissionen udarbejdede udkast til en liste over lokaliteter af fællesskabsbetydning nægter at give sit samtykke, hvis dette sker af andre grunde end naturbeskyttelse.

Artikel 6, stk. 3 og 4, i direktiv 92/43 om bevaring af naturtyper samt vilde dyr og planter, som ændret ved direktiv 2006/105, skal fortolkes således, at løbende foranstaltninger til vedligeholdelse af en sejlrende i flodmundinger, som ikke er forbundet med eller nødvendige for lokalitetens forvaltning, og som der i henhold til national ret allerede er givet tilladelse til inden udløbet af fristen for gennemførelsen af dette direktiv, i det omfang foranstaltningerne udgør et projekt og kan påvirke den omhandlede lokalitet væsentligt, skal underkastes en vurdering af deres indvirkning på denne lokalitet i henhold til disse bestemmelser, hvis foranstaltningerne fortsætter efter områdets optagelse på listen over lokaliteter af fællesskabsbetydning i henhold til dette direktivs artikel 4, stk. 2, tredje afsnit.

Hvis disse vedligeholdelsesarbejder bl.a. i lyset af deres tilbagevendende karakter eller betingelserne for deres udførelse kan anses for at udgøre et enkeltstående arbejde — navnlig når de har til formål at bevare en vis dybde i sejlrenden gennem regelmæssige og nødvendige opmudringer med henblik herpå — kan disse vedligeholdelsesarbejder anses for et og samme projekt som omhandlet i artikel 6, stk. 3, i direktiv 92/43.

(jf. præmis 50 og 51 samt domskonkl. 2)