ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2

Følgende fremgår af første til tredje betragtning til det delegerede direktiv MiFID II: »(1) Ved [Europa-Parlamentets og Rådets] direktiv 2014/65/EU [af 15. maj 2014 om markeder for finansielle instrumenter og om ændring af direktiv 2002/92/EF og direktiv 2011/61/EU (EUT 2014, L 173, s. 349), som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2016/1034 af 23. juni 2016 (EUT 2016, L 175, s. 8) (herefter »MiFID II-direktivet«),] er der fastsat et omfattende regelsæt, der har til formål at sikre investorbeskyttelse. (2) Beskyttelsen af kunders finansielle instrumenter og midler er en vigtig del af dette regelsæt, idet investeringsselskaberne er underlagt en forpligtelse til at træffe passende foranstaltninger til beskyttelse af investors ejendomsret og rettigheder vedrørende værdipapirer og midler, som et investeringsselskab har fået betroet. Investeringsselskaberne bør have etableret passende og specifikke ordninger for at sikre beskyttelse af kunders finansielle instrumenter og midler. (3) For yderligere at præcisere regelsættet for investorbeskyttelse og øget klarhed for kunderne og i overensstemmelse med den overordnede strategi for at fremme jobskabelse og vækst i Unionen gennem en integreret retlig og økonomisk ramme, som er effektiv og behandler alle aktører fair, har Kommissionen fået beføjelse til at vedtage nærmere regler for at imødegå de specifikke risici for investorbeskyttelsen eller for markedets integritet.«
Nævnte direktivs artikel 18 har følgende ordlyd:

»1. I tilfælde af, at et usædvanligt stort antal tredjelandsstatsborgere, der skal tilbagesendes, medfører en uforudset stor byrde for kapaciteten af en medlemsstats faciliteter for frihedsberøvede eller for dens administrative personale eller retspersonale, kan denne medlemsstat, så længe den usædvanlige situation varer, beslutte at tillade længere perioder til domstolsprøvelser end de i artikel 15, stk. 2, tredje afsnit fastsatte og at træffe hasteforanstaltninger med hensyn til forholdene under frihedsberøvelse, som afviger fra de i artikel 16, stk. 1, og artikel 17, stk. 2, fastsatte.

2. Når der tages sådanne ekstraordinære foranstaltninger i brug, underretter den pågældende medlemsstat Kommissionen. Den underretter også Kommissionen, så snart årsagerne til anvendelsen af disse ekstraordinære foranstaltninger ikke længere foreligger.

3. Intet i denne artikel må fortolkes som en tilladelse til medlemsstaterne til at fravige deres generelle forpligtelse til at træffe enhver hensigtsmæssig foranstaltning af generel eller særlig karakter for at sikre, at deres forpligtelser i henhold til dette direktiv opfyldes.«
87

Som anført i første betragtning til forordning nr. 715/2007 bør de tekniske krav til typegodkendelse af motorkøretøjer hvad angår emissioner således harmoniseres bl.a. for at sikre dette mål. Desuden anføres det i femte betragtning til denne forordning, at opfyldelse af EU’s målsætninger for luftkvalitet kræver, at der ydes en konstant indsats for at begrænse emissionerne fra køretøjer. Sjette betragtning præciserer, at der navnlig er behov for en betydelig begrænsning af dieselkøretøjers NOx-emissioner for at forbedre luftkvaliteten og overholde grænseværdierne for luftforurening.
13

Proceduren for tildeling af stabilitetsstøtte til et medlem af ESM er beskrevet i ESM-traktatens artikel 13 som følger: »1. An ESM Member may address a request for stability support to the Chairperson of the Board of Governors. Such a request shall indicate the financial assistance instrument(s) to be considered. […] 2. On the basis of the request of the ESM Member and the assessment referred to in paragraph 1, the Board of Governors may decide to grant, in principle, stability support to the ESM Member concerned in the form of a financial assistance facility. 3. If a decision pursuant to paragraph 2 is adopted, the Board of Governors shall entrust the [Commission] – in liaison with the ECB and, wherever possible, together with [The International Monetary Fund (IMF)] – with the task of negotiating, with the ESM Member concerned, a memorandum of understanding (an »MoU«) detailing the conditionality attached to the financial assistance facility. The content of the MoU shall reflect the severity of the weaknesses to be addressed and the financial assistance instrument chosen. In parallel, the Managing Director of the ESM shall prepare a proposal for a financial assistance facility agreement, including the financial terms and conditions and the choice of instruments, to be adopted by the Board of Governors. The MoU shall be fully consistent with the measures of economic policy coordination provided for in the [FEU Treaty], in particular with any act of European Union law, including any opinion, warning, recommendation or decision addressed to the ESM Member concerned. 4. The [Commission] shall sign the MoU on behalf of the ESM, subject to prior compliance with the conditions set out in paragraph 3 and approval by the Board of Governors. 5. The Board of Directors shall approve the financial assistance facility agreement detailing the financial aspects of the stability support to be granted and, where applicable, the disbursement of the first tranche of the assistance. […] 7. The [Commission] – in liaison with the ECB and, wherever possible, together with the IMF – shall be entrusted with monitoring compliance with the conditionality attached to the financial assistance facility.«
48

Hvad angår sjette direktivs artikel 13, punkt A, stk. 1, litra m), der svarer til momsdirektivets artikel 132, stk. 1, litra m), har Domstolen fastslået, at afgørelsen af, om et organ »ikke arbejder med gevinst for øje« i førstnævnte bestemmelses forstand, skal træffes med udgangspunkt i organets formål, dvs. at organet ikke må have til formål at skabe et økonomisk overskud til fordeling mellem dets medlemmer, i modsætning til det, der er formålet med en kommerciel virksomhed. Når de kompetente nationale instanser har konstateret, at et organ opfylder dette krav, under hensyn til organets vedtægtsmæssige formål, kan den omstændighed, at dette organ fremdeles skaber overskud, selv om det søger at opnå eller faktisk skaber overskud på systematisk måde, derfor ikke rejse tvivl om den oprindelige klassificering af organet, så længe dette overskud ikke fordeles mellem organets medlemmer (jf. i denne retning dom af 21.3.2002, Kennemer Golf, C-174/00, EU:C:2002:200, præmis 26-28).
Denne forordnings artikel 21 med overskriften »[Unionens] interesser« bestemte som følger:

»1. En afgørelse om, hvorvidt det af hensyn til beskyttelsen af [Unionens] interesser er påkrævet at gribe ind, træffes på grundlag af en vurdering af alle involverede parters interesser som helhed, herunder den indenlandske erhvervsgrens, brugernes og forbrugernes interesser, og der træffes kun afgørelse i henhold til denne artikel, når alle parter har haft lejlighed til at tilkendegive deres synspunkter i henhold til stk. 2. I en sådan undersøgelse tages der særligt hensyn til behovet for at bringe den fordrejning af handelen, som skyldes skadevoldende dumping, til ophør og at genskabe en situation med effektiv konkurrence. De foranstaltninger, der fastsættes på grundlag af den konstaterede dumping og deraf følgende skade, må ikke anvendes, når myndighederne på grundlag af alle fremlagte oplysninger klart kan fastslå, at det ikke er i [Unionens] interesse at anvende sådanne foranstaltninger.

2. For at sikre, at myndighederne kan tage hensyn til alle synspunkter og oplysninger på et solidt grundlag, når de træffer afgørelse om, hvorvidt det er i [Unionens] interesse at indføre foranstaltninger, kan klagerne, importørerne og deres repræsentative sammenslutninger samt repræsentative brugere og repræsentative forbrugerorganisationer inden for de frister, der er fastsat i meddelelsen om indledning af antidumpingundersøgelsen, give sig til kende og indgive oplysninger til Kommissionen. Sådanne oplysninger eller passende sammendrag deraf stilles til rådighed for de øvrige parter, der er omhandlet i denne artikel, og disse er berettiget til at fremsætte bemærkninger hertil.

[…]«
72

I denne henseende bemærkes for det første, at de samme konsekvenser, såfremt de anses for godtgjort, ligeledes kan indtræde i en situation, hvor en medlemsstat beslutter ikke at gøre brug af den mulighed, der er fastsat i momsdirektivets artikel 188, stk. 2, for at undlade at kræve regulering. Som anført i nærværende doms præmis 68 giver dette direktivs artikel 137, stk. 1, litra b), for det andet medlemsstaterne mulighed for at indrømme afgiftspligtige personer ret til at vælge at betale afgift for levering af bygninger, hvilket gør det muligt at undgå de konsekvenser, der er nævnt i den foregående præmis.
90

I det foreliggende tilfælde er det tilstrækkeligt at fastslå, at Rettens argumentation i den appellerede doms præmis 122-125 gør det muligt såvel for Kommissionen at få kendskab til begrundelsen for, at Retten tog GEA’s femte anbringendes første led i første instans til følge, som for Domstolen at råde over de oplysninger, der er nødvendige for, at den kan udøve sin prøvelsesret.
66

Hvad angår fortolkningen af en international overenskomst såsom enkeltkonventionen bemærkes, at en international traktat ifølge fast retspraksis skal fortolkes både efter sin ordlyd og i lyset af sit formål. Artikel 31 i Wienerkonventionen af 23. maj 1969 om traktatretten (United Nations Treaty Series, bind 1155, s. 331) og i Wienerkonventionen af 21. marts 1986 vedrørende retten til at indgå traktater mellem stater og internationale organisationer eller mellem internationale organisationer indbyrdes (Official Records of the United Nations Conference on the Law of Treaties between States and International Organizations or between International Organizations, bind II, s. 91), som i denne forbindelse er udtryk for den almindelige internationale sædvaneret, præciserer i denne henseende, at en traktat skal fortolkes loyalt i overensstemmelse med den sædvanlige betydning, der må tillægges traktatens udtryk i deres sammenhæng og under hensyn til dens hensigt og formål (jf. i denne retning dom af 10.1.2006, IATA og ELFAA, C-344/04, EU:C:2006:10, præmis 40).
20

I det foreliggende tilfælde konstaterede appelkammeret, at distributionsaftalen mellem parterne fastsatte, at John Mills påtog sig ansvaret for at distribuere Jerome Alexander Consultings varer inden for Unionen. Appelkammeret bemærkede ligeledes, at der i aftalen var indført bestemmelser vedrørende aftalens eksklusive karakter, en konkurrencebegrænsningsklausul og bestemmelser vedrørende Jerome Alexander Consultings intellektuelle ejendomsrettigheder. Appelkammeret fandt, at bevismidlerne – dvs. ordresedler, hvoraf en var dateret to måneder før indgivelsen af ansøgningen det omtvistede varemærke – som Jerome Alexander Consulting havde fremlagt, bekræftede, at der forelå et vigtigt handelsforhold, der var mere vidtgående end et normalt forhold mellem leverandør og distributør. Appelkammeret konkluderede derfor, at der forelå et reelt, faktisk og varigt handelsforhold, som skabte en generel tillids- og loyalitetsforpligtelse, på datoen for indgivelsen af ansøgningen om det omtvistede varemærke, og at John Mills var en »agent« som omhandlet i artikel 8, stk. 3, i forordning nr. 207/2009.
Samme direktivs artikel 22, der har overskriften »Udsættelse af frister for opfyldelse og undtagelse fra forpligtelsen til at anvende visse grænseværdier«, har følgende ordlyd:

»1. Hvis overholdelse af grænseværdierne for nitrogendioxid eller benzen i en given zone eller et givet bymæssigt område ikke kan opnås inden for fristerne i bilag XI, kan en medlemsstat udsætte disse frister med højst fem år for den pågældende zone eller det pågældende bymæssige område, på betingelse af, at der opstilles en luftkvalitetsplan i overensstemmelse med artikel 23 for den zone eller det bymæssige område, udsættelsesperioden skulle gælde for; en sådan luftkvalitetsplan skal suppleres med de oplysninger, der er opført på listen i bilag XV, del B, over de pågældende forurenende stoffer, og påvise, hvordan grænseværdierne nås inden den nye frist.

2. Hvis overholdelse af grænseværdierne for PM10 som anført i bilag XI i en given zone eller et givet bymæssigt område ikke kan opnås på grund af lokalitetsspecifikke spredningsegenskaber, ugunstige klimaforhold eller grænseoverskridende bidrag, fritages medlemsstaten fra forpligtelsen til at anvende de pågældende grænseværdier indtil den 11. juni 2011, forudsat at betingelserne i stk. 1 opfyldes, og at medlemsstaten godtgør, at der på nationalt, regionalt og lokalt plan er truffet alle hensigtsmæssige foranstaltninger for at overholde fristerne.

3. Når en medlemsstat anvender stk. 1 eller 2, sikrer den, at grænseværdien for hvert forurenende stof ikke overskrides med mere end den højeste tolerancemargen, der er fastsat i bilag XI for hvert af de forurenende stoffer.

4. Medlemsstaterne meddeler Kommissionen, hvor stk. 1 eller stk. 2 efter deres opfattelse finder anvendelse, og fremsender de i stk. 1 omhandlede luftkvalitetsplaner, herunder alle relevante oplysninger, som er nødvendige for, at Kommissionen kan vurdere, hvorvidt de pågældende betingelser er opfyldt. Ved vurderingen tager Kommissionen hensyn til forventede virkninger på luftkvaliteten i medlemsstaterne, på nuværende tidspunkt og i fremtiden, forventede virkninger af foranstaltninger, som er truffet af medlemsstaterne og [EU,] samt forventede virkninger af nuværende [EU-]foranstaltninger og planlagte [EU-]foranstaltninger, som Kommissionen vil stille forslag om.

Hvis Kommissionen ikke har gjort indsigelser inden ni måneder efter modtagelsen af den pågældende meddelelse, anses de relevante betingelser for anvendelse af stk. 1 eller 2 for at være opfyldt.

Hvis der gøres indsigelse, kan Kommissionen anmode medlemsstaterne om at tilpasse eller forelægge nye luftkvalitetsplaner.«
38

I anden række har Rådet gjort gældende, at kompetencen til at fastlægge hjemstedet for et af Unionens agenturer tilkommer repræsentanterne for medlemsstaternes regeringer, der træffer afgørelse ved fælles overenskomst. Grundlaget for denne kompetence findes således i artikel 341 TEUF, således som den fortolkes i lyset af den historiske udvikling, den sammenhæng, hvori denne artikel indgår, nemlig artikel 340 TEUF og 342 TEUF, protokol nr. 6 og Edinburghafgørelsens artikel 2 samt den fulgte almindelige praksis. Det fremgår navnlig af denne praksis, for det første, at fastlæggelsen af hjemstedet for et af Unionens agenturer følger af en retligt bindende afgørelse truffet ved fælles overenskomst mellem repræsentanterne for medlemsstaternes regeringer. En sådan afgørelses retsstiftende virkning fremgår i øvrigt af den omstændighed, at basisretsakten i visse tilfælde ikke siger noget om valget af hjemsted, og at denne omstændighed på ingen måde har forhindret oprettelsen af det pågældende agentur eller indgåelsen af hjemstedsaftalen. For det andet har den omstændighed, at hjemstedet er angivet i den basisretsakt, hvorved der oprettes et agentur i Unionen, en rent konstaterende og anerkendende værdi på samme måde som enhver henvisning i en retsakt til en faktisk omstændighed. EU-lovgiver kan således ikke fravige det valg, som repræsentanterne for medlemsstaternes regeringer allerede har foretaget, og som således er bindende. Angivelsen af hjemstedet i basisretsakten er imidlertid ikke helt uden retlig betydning. Ud over den omstændighed, at denne angivelse spiller en vigtig rolle for retssikkerheden, kan lovteksten, i det foreliggende tilfælde med indføjelsen af artikel 71a i forordning nr. 726/2004 ved forordning 2018/1718, knytte den nævnte angivelse sammen med en række andre normative elementer, såvel materielle som processuelle, med henblik på at supplere den rent geografiske fastlæggelse af hjemstedet.
77

Efter i den appellerede kendelses præmis 62 og 63 at have analyseret advokatfirmaet Z’s struktur og dets beslutningsproces, konkluderede Retten i kendelsens præmis 63, at PJ udøvede en effektiv kontrol med firmaets beslutninger vedrørende S., og at denne omstændighed bevirker, at S. til trods for, at hun er undergivet de fagetiske forpligtelser for advokathvervet, ikke har samme grad af uafhængighed over for PJ som en advokat, der er ansat på et andet advokatkontor end det, hvor dennes klient er partner.
12

Efter at CVVP i november 2011 ved Juzgado de lo Mercantil (handelsret, Spanien) havde fremsat en begæring om iværksættelse af midlertidige foranstaltninger med henblik på, at krænkelsen af de eksklusive rettigheder til sorten Nadorcott blev fastslået, anlagde CVVP to sager mod Pardo, nemlig dels en sag med påstand om, at der blev iværksat en foranstaltning som »midlertidig beskyttelse« vedrørende de handlinger, som dette selskab havde foretaget forud for meddelelsen af beskyttelsen, dvs. før den 15. februar 2006, dels en sag om krænkelse på grund af de handlinger, der var blevet foretaget efter denne dato. CVVP nedlagde navnlig påstand om, at det blev fastslået, at der var sket en krænkelse af de eksklusive rettigheder til sorten Nadorcott fra den 15. februar 2006 og indtil krænkelsens ophør. CVVP nedlagde endvidere påstand om, at Pardo blev tilpligtet at ophøre med denne ulovlige udnyttelse og i givet fald at destruere ethvert plantemateriale af denne sort, der var i selskabets besiddelse, samt at betale CVVP en godtgørelse for den nævnte udnyttelse.
71

Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal de forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 4 og 17 i direktiv 2004/25, sammenholdt med retten til forsvar, der er sikret ved EU-retten, herunder navnlig retten til at blive hørt, og chartrets artikel 47 og 48, skal fortolkes således, at disse bestemmelser er til hinder for en medlemsstats praksis, hvorefter en afgørelse, hvorved det fastslås, at der foreligger en overtrædelse af dette direktiv, og som er blevet endelig, har bindende virkning i en efterfølgende sag om pålæggelse af en administrativ sanktion, der har karakter af straf, for overtrædelse af dette direktivs bestemmelser, for så vidt som de berørte parter i denne sag ikke under den forudgående procedure til konstatering af denne overtrædelse fuldt ud har kunnet udøve retten til forsvar og navnlig retten til at blive hørt og hverken har kunnet gøre retten til at nægte at udtale sig gældende eller været omfattet af uskyldsformodningen vedrørende de faktiske omstændigheder, som efterfølgende bruges til støtte for anklagen, eller som ikke har adgang til effektive retsmidler til prøvelse af en sådan afgørelse for en domstol, som har kompetence til at træffe afgørelse med hensyn til såvel faktiske som retlige spørgsmål.
39

Under disse omstændigheder kan artikel 3, stk. 1a, fjerde afsnit, nr. iii), i direktiv 2004/109 i modsætning til, hvad finanstilsynet har anført i sit skriftlige indlæg, ikke fortolkes således, at den myndighed, som er udpeget i henhold til artikel 24, stk. 1, i direktiv 2004/109, med ansvar for at føre tilsyn med anvendelsen af de nationale bestemmelser til gennemførelse af dette direktiv, er sagligt kompetent til at føre tilsyn med overholdelsen af de omhandlede strengere krav, selv om disse er omfattet af anvendelsesområdet for direktiv 2004/25.
48

Det skal ligeledes tilføjes, at retten til samvittigheds- og religionsfrihed, der er fastsat i chartrets artikel 10, stk. 1, og som udgør en integrerende del af den relevante sammenhæng for at fortolke direktiv 2000/78, svarer til den ret, der er sikret i EMRK’s artikel 9, og at den i henhold til chartrets artikel 52, stk. 3, har samme betydning og omfang som denne (dom af 14.3.2017, G4S Secure Solutions, C-157/15, EU:C:2017:203, præmis 27). I henhold til praksis fra Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol (herefter »EMD«) repræsenterer retten til at tænke frit og til samvittigheds- og religionsfrihed, der er fastsat i EMRK’s artikel 9, »[…] one of the foundations of a »democratic society« within the meaning of [this c]onventionen«, og »[i]n its religious dimension, it is one of the most vital elements that go to make up the identity of believers and their conception of life« samt »a precious asset for atheists, agnostics, sceptics and the unconcerned«, der bidrager til »[t]he pluralism indissociable from a democratic society, which has been dearly won over the centuries« (Menneskerettighedsdomstolen, 15.2.2001, Dahlab mod Schweiz, CE:ECHR:2001:0215DEC004239398).
Det nævnte direktivs artikel 8 med overskriften »Sanktioner og retsmidler« bestemmer:

»1. Medlemsstaterne indfører passende sanktioner og retsmidler over for krænkelser af de rettigheder og forpligtelser, der er fastsat i dette direktiv, og de træffer de foranstaltninger, der er nødvendige for at sikre, at sanktionerne og retsmidlerne finder anvendelse. Sanktionerne skal være effektive, stå i et rimeligt forhold til krænkelsen og være afskrækkende.

2. Hver medlemsstat træffer de foranstaltninger, der er nødvendige for at sikre, at rettighedshavere, hvis interesser påvirkes af en krænkelse på dens område, kan anlægge erstatningssøgsmål og/eller kræve nedlagt forbud og i givet fald kræve beslaglæggelse af det materiale, der ligger til grund for krænkelsen, samt de i artikel 6, stk. 2, nævnte anordninger, produkter eller komponenter.

3. Medlemsstaterne sikrer, at rettighedshaverne kan kræve nedlagt forbud over for mellemmænd, hvis tjenester anvendes af tredjemand til at krænke ophavsrettigheder eller beslægtede rettigheder.«
Artikel 263, stk. 1 og 6, TEUF har følgende ordlyd:

»Den Europæiske Unions Domstol prøver lovligheden af lovgivningsmæssige retsakter, af retsakter vedtaget af Rådet, Kommissionen eller Den Europæiske Centralbank, bortset fra henstillinger og udtalelser, samt af de af Europa-Parlamentets og Det Europæiske Råds retsakter, der skal have retsvirkning over for tredjemand. Den prøver ligeledes lovligheden af de af Unionens organers, kontorers og agenturers retsakter, der skal have retsvirkning over for tredjemand.

[…]

De i denne artikel omhandlede klager skal indgives, inden to måneder efter at retsakten, alt efter sin art, er offentliggjort eller meddelt klageren, eller i mangel heraf senest to måneder efter at klageren har fået kendskab til den.«
34

Appellanterne har fremsat fem anbringender til støtte for appellen. Med det første anbringende gøres det gældende, at Retten begik en retlig fejl ved at fastslå, at toldkodeksen samt den delegerede forordning og gennemførelsesforordningen ikke tillægger Kommissionen beføjelse til at træffe afgørelser, der er bindende for de nationale toldmyndigheder under en procedure vedrørende udstedelse af en bevilling til aktiv forædling. Med det andet anbringende gøres det gældende, at Retten begik en retlig fejl ved at fastslå, at Kommissionens rolle under undersøgelsen af de økonomiske forudsætninger er af ren proceduremæssig karakter. Med det tredje anbringende gøres det gældende, at Retten begik en retlig fejl ved at finde, at dom af 11. maj 2006, Friesland Coberco Dairy Foods (C-11/05, herefter Friesland Coberco-dommen, EU:C:2006:312), var juridisk bindende for fortolkningen af gennemførelsesforordningens artikel 259, stk. 5. Med det fjerde anbringende gøres det gældende, at Retten begik en retlig fejl, idet den ikke som bevis for den bindende karakter af de omtvistede konklusioner tog hensyn til de »Administrative forholdsregler vedrørende undersøgelse af de økonomiske forudsætninger i overensstemmelse med [toldkodeksens] artikel 211, stk. 6, og [gennemførelsesforordningens] artikel 259« (Administrative practice regarding the examination of the economic conditions in accordance with Articles 211(6) (Union Customs Code (UCC)) and 259 (UCC Implementing Act (IA UCC))) af 5. august 2016 (Ares(2016)4155451, herefter »de administrative forholdsregler«). Med det femte anbringende gøres det gældende, at Retten begik en retlig fejl ved ikke at fastslå, at appellanterne var umiddelbart og individuelt berørt af de omtvistede konklusioner.