RETTENS DOM (Tredje Afdeling)

5. juni 1996

Sag T-92/94

Rodolfo Maslias

mod

Europa-Parlamentet

»Tjenestemænd — højere erhvervsmæssig indkomst for ægtefællen end det efter vedtægten gældende højeste beløb — tilbagekaldelse med tilbagevirkende gyldighed af en afgørelse om tilkendelse af husstandstillæg — tilbagesøgning af fejlagtigt udbetalte beløb«

Fuldstændig gengivelse på græsk II-713

Angående:

Påstand om annullation af afgørelsen om med tilbagevirkende gyldighed at fratage sagsøgeren retten til husstandstillæg og om tilbagesøgning af de fejlagtigt udbetalte beløb.

Udfald:

Delvis annullation og frifindelse i øvrigt.

Resumé af dom

Sagsøgeren havde siden den 1. januar 1987 været indplaceret i lønklasse LA4 i Parlamentet, idet han udførte sprogrevisions- og oversættelsesopgaver. Sagsøgerens hustru havde været midlertidigt ansat i Parlamentet med indplacering i lønklasse C4, løntrin 3, fra den 1. maj 1982 til den 29. februar 1984, idet hun derefter, fra den 1. marts 1984, var indplaceret i lønklasse C5, løntrin 2, hvorefter hun blev udnævnt til tjenestemand og i perioden 1. februar — 31. juli 1988 var indplaceret i lønklasse C3, løntrin 2. Hun blev senere, med virkning fra den 1. august 1988, indplaceret i lønklasse B5, løntrin 1, idet hun den 1. oktober 1989 blev forfremmet til lønklasse B4, løntrin 1.

Indtil den 1. maj 1982 udbetalte Parlamentet husstandstillæg til sagsøgeren på det grundlag, at hans hustrus erhvervsmæssige indkomst ikke kunne antages at være højere end det efter vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber (»vedtægten«) gældende højeste beløb, der i artikel 1, stk. 3, i bilag VII til vedtægten er fastsat til den årlige grundløn for en tjenestemand i lønklasse C3, løntrin 3, inden fradrag af skat.

Med virkning fra den 1. maj 1982 ophørte Parlamentet med at udbetale sagsøgeren husstandstillæg og forlangte de beløb, der var blevet fejlagtigt udbetalt, tilbagebetalt, idet betingelserne i henhold til den nævnte bestemmelse ikke længere kunne anses for opfyldt, hvorefter Parlamentet, med virkning fra den 1. marts 1984, på ny tilkendte sagsøgeren husstandstillæg, idet sagsøgerens hustrus indkomst i lønklasse C5, løntrin 2, atter var lavere end det efter vedtægten gældende højeste beløb.

Efter at sagsøgerens hustru med virkning fra den 1. oktober 1991 var blevet indplaceret i lønklasse B4, løntrin 2, traf Parlamentet ved afgørelse af 29. juli 1992 beslutning om, at sagsøgeren ikke kunne få udbetalt husstandstillæg, idet de fejlagtigt ydede beløb med virkning fra den 1. januar 1993 blev tilbagesøgt i form af indeholdelse i sagsøgerens løn.

Sagsøgeren klagede og anlagde derefter sag (sag T-42/93), idet denne senere blev slettet af registret. Efter at være blevet opmærksom på, at der med virkning fra den 1. august 1988, da sagsøgerens hustru blev indplaceret i lønklasse B5, løntrin 1 — og ikke med virkning fra den 1. oktober 1991 - fejlagtigt var blevet udbetalt husstandstillæg, tilbagekaldte Parlamentet den første afgørelse om tilbagesøgning af 156240 LFR og traf ved en ny afgørelse af 21. juni 1993 beslutning om, at sagsøgeren fra og med den 1. august 1988 ikke havde haft ret til husstandstillæg, og om, at der skulle ske tilbagesøgning af 676800 LFR.

Spørgsmålet, om der fra og med den 1. august 1988 fejlagtigt var blevet udbetalt husstandstillæg

Retten bemærkede, at begrebet erhvervsmæssig indkomst omfatter al indkomst, som den pågældende oppebærer regelmæssigt som modydelse for sit arbejde. Ved afgørelsen om, hvorvidt sagsøgerens hustrus erhvervsmæssige indkomst, brutto, oversteg den årlige grundløn for en tjenestemand i lønklasse C3, løntrin 3, var det således tilstrækkeligt at sammenlægge de forskellige dele af hustruens vederlag, dvs. den grundløn og det udlandstillæg, som hun havde oppebåret fra den 1. august 1988, da hun blev indplaceret i lønklasse B5, løntrin 1, og fra det pågældende beløb at trække udgifterne til social sikring, idet der herved ikke skulle tages hensyn til indeholdt skat. Det fremgik heraf, at sagsøgerens hustrus erhvervsmæssige indkomst i lønklasse B5, løntrin 1, var højere end det efter vedtægten gældende højeste beløb for erhvervsmæssig indkomst (præmis 25 og 26).

Henvisning til: Retten. 10. februar 1994. sag T-107/92, White mod Kommissionen. Sml. Pers. II, s. 143, præmis 19 og 42.

Lovligheden af afgørelsen om at fratage sagsøgeren retten til husstandstillæg

Retten forkastede anbringendet om, at artikel 1, stk. 3, i bilag VII til vedtægten strider mod princippet om ligebehandling af mænd og kvinder i arbejdslivet, og følgelig anbringendet om, at der var sket en tilsidesættelse af princippet om god forvaltningsskik (præmis 34 og 42).

Sagsøgeren havde fået udbetalt husstandstillæg i sin egenskab af ægtefælle med den højeste grundløn, jf. artikel 1, stk. 4, i bilag VII til vedtægten, hvorfor det savnede grundlag for ham at henvise til Domstolens praksis vedrørende indirekte forskelsbehandling på grundlag af køn. Endvidere var det ikke i egen interesse, men i husstandens interesse, at sagsøgeren havde fået udbetalt husstandstillæg (præmis 35 og 36).

Det måtte endvidere antages, at selv om en manglende fortsat udbetaling af husstandstillæg måtte kunne afsvække sagsøgerens hustrus interesse i at fremme sin karriere, kunne dette forhold under alle omstændigheder kun være til skade for hende, som var den eneste, der havde en retlig interesse. Herudover måtte sagsøgerens hustrus indplacering i kategori B — som var det forhold, der førte til tilbagekaldelsen med tilbagevirkende gyldighed af afgørelsen om tilkendelse af husstandstillæg — antages at have givet hende bedre karriereudsigter end dem, der ville have været tilfældet i kategori C. Det måtte følgelig fastslås, at der ikke var blevet lagt hindringer i vejen for sagsøgerens hustrus bestræbelser på at fremme sin karriere (præmis 37 og 38).

Lovligheden af afgørelsen om at tilbagesøge de fejlagtigt udbetalte beløb

Lovligheden af afgørelsen om at tilbagesøge det samlede beløb på 676800 LFR

Da tvisten på dette punkt angik den anden af de to i vedtægtens artikel 85 omhandlede former for tilfælde, måtte der ske en undersøgelse af omstændighederne omkring udbetalingen af de pågældende beløb med henblik på at afgøre, hvorvidt fejlen i forbindelse med de til sagsøgeren udbetalte beløb var så åbenbar, at sagsøgeren burde have kendt den (præmis 59).

Henvisning til: Domstolen, 27. juni 1973, sag 71/72, Kuhl mod Rådet, Sml. s. 705, præmis 11.

Retten bemærkede herom, at den pågældende ikke er fritaget for enhver undersøgelsespligt, men er forpligtet til at tilbagebetale beløb, der er fejlagtigt udbetalt, såfremt der er tale om en fejl, som en tjenestemand, der udviser normal omhu, og som må formodes at kende reglerne vedrørende sin aflønning, ville have opdaget. Der må herved tages hensyn til vedkommendes mulighed for at foretage de nødvendige undersøgelser. De forhold, som Retten skal lægge vægt på i denne forbindelse, er faktorer såsom tjenestemandens ans varsniveau, lønklasse og anciennitet, hvorvidt betingelserne i de pågældende vedtægtsbestemmelser om udbetalingen af ydelsen er klare, samt betydningen af de ændringer, som er indtrådt i den pågældende tjenestemands personlige eller familiemæssige situation, når udbetalingen af de omhandlede beløb afhænger af administrationens vurdering af denne situation (præmis 60 og 61).

Henvisning til: Domstolen, 11. juli 1979, sag 252/78, Broe mod Kommissionen, Sml. s. 2393, præmis 13; Domstolen, 17. januar 1989. sag 310/87. Stempels mod Kommissionen, Sml. s. 43, præmis 11; Retten, 13. marts 1990, forenede sager T-34/89 og T-67/89, Costacurta mod Kommissionen, Sml. II, s. 93, præmis 39; Retten, 28. februar 1991, sag T-124/89, Kormeier mod Kommissionen, Sml. II, s. 125, præmis 18; Retten, 24. februar 1994, sag T-38/93, Stahlscbmidtmod Parlamentet, Sml. Pers. II, s. 227, præmis 19 og 21; og Retten, 13. juli 1995, sag T-545/93. Kschwendt mod Kommissionen. Sml. Pers. II, s. 565, præmis 104.

Retten fastslog herefter, at sagsøgerens hustrus erhvervsmæssige indkomst i lønklasse B5, løntrin 1, indtil den 30. november 1989 ikke i meget væsentlig grad oversteg det efter vedtægten gældende højeste beløb, hvorfor betingelsen om, at fejlen i forbindelse med udbetalingen skal være åbenbar, indtil dette tidspunkt ikke var opfyldt (præmis 62 og 63).

Hvad derimod angår perioden fra den 1. december 1989 kunne sagsøgeren ikke antages at have udvist den omhu, der normalt kan forventes af en tjenestemand med sagsøgerens anciennitet inden for tjenesten og med det pågældende ans varsniveau. De samlede virkninger af sagsøgerens hustrus forfremmelse den 1. oktober 1989 og af den mere væsentlige overskridelse af det efter vedtægten gældende højeste beløb for erhvervsmæssig indkomst med virkning fra den 1. december 1989, da sagsøgerens hustru oppebar løn svarende til lønklasse B5, løntrin 2, samt fortilfældet fra 1982 burde have givet sagsøgeren mistanke om, at hans ret til husstandstillæg med virkning fra den 1. december 1989 i bedste fald måtte anses for tvivlsom (præmis 64 og 67).

Selv ora man antog, at sagsøgeren ikke med nøjagtighed fra det nævnte tidspunkt havde kunnet få klarlagt omfanget af den pågældende fejl, burde han dog have gjort administrationen opmærksom på problemet med henblik på, at spørgsmålet blev undersøgt nærmere (præmis 68).

Henvisning til: White mod Kommissionen, a.st., præmis 42.

Der kunne ikke gives sagsøgeren medhold i det af ham anførte, hvorefter de relevante bestemmelser var uklare, idet Fællesskabets retsinstanser flere gange har fastslået, at de pågældende bestemmelser er så klare og utvetydige, at en ansat, der udviser normal omhu, vil være i stand til at blive klar over, at et husstandstillæg i givet fald er blevet fejlagtigt udbetalt (præmis 69).

Henvisning til: Broe mod Kommissionen, a.st.; Retten, 24. februar 1994, sag T-93/92, Burck mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 201.

Der kunne heller ikke gives sagsøgeren medhold i, at han havde kunnet overse fortilfældet fra 1982, idet han dengang ved en behørigt begrundet afgørelse fuldt ud var blevet underrettet om beslutningen om manglende udbetaling af husstandstillæg og om, at der ville ske tilbagesøgning af de dengang fejlagtigt udbetalte beløb (præmis 70).

Den omstændighed, at administrationen har gjort sig skyldig i forsømmelighed eller fejl, er uden betydning for spørgsmålet om en anvendelse af vedtægtens artikel 85, som netop forudsætter, at administrationen har begået en fejl. Der kan i demie forbindelse ikke lægges vægt på, om fejlen er åbenbar for administrationen, idet det afgørende er, om den må have været det for den pågældende. Det gælder endvidere, at den situation, som en administration, der foretager tusinder af lønudbetalinger samt udbetalinger af tillæg af enhver art, befinder sig i, også selv om den råder over moderne administrative systemer, ikke kan sammenlignes med tjenestemandens, der har en personlig interesse i at kontrollere de månedlige udbetalinger, han modtager (præmis 71 og 72).

Henvisningtil: Broe mod Kommissionen, a. st. præmis 11; Stahlschmidtmod Parlamentet, a.st., præmis 23.

Der kunne ikke lægges vægt på det af sagsøgeren anførte, hvorefter han havde været i god tro, idet det i vedtægtens artikel 85 anvendte udtryk til karakteristik af fejlen — »så åbenbar« — betyder, at der skal ske tilbagebetaling, såfremt der er tale om en fejl, som en tjenestemand, der udviser normal omhu, ikke ville have overset (præmis 73).

Henvisning til: Stempels mod Kommissionen, a.st., præmis 10.

Anbringendet om, at der var sket en tilsidesættelse af vedtægtens artikel 85, for så vidt der ved den anfægtede afgørelse var blevet truffet bestemmelse om tilbagesøgning af de for perioden efter den 30. november 1989 fejlagtigt udbetalte beløb, måtte herefter forkastes (præmis 75).

Lovliglieden af afgørelsen om at tilbagesøge de fejlagtigt udbetalte beløb for så vidt angår yderligere 520560 LFR

Retten forkastede sagsøgerens anbringende om, at der var sket magtmisbrug og truffet afgørelse i strid med forbuddet mod reformatio in pejus, idet Parlamentet, da en tjenestemand kun har ret til vederlag på de i vedtægten fastsatte betingelser, i princippet i overensstemmelse med legalitetsprincippet var forpligtet til at tilbagesøge de fejlagtigt udbetalte beløb med virkning fra det tidspunkt, fra hvilket de uhjemlede udbetalinger for første gang var sket (præmis 82 og 83).

Sagsøgeren kunne så meget mindre kræve en opretholdelse af afgørelsen af 29. juli 1992, for så vidt han selv under sag T-42/93, der var blevet anlagt til prøvelse af denne afgørelse, havde rejst spørgsmål om årsagerne til, at Parlamentet først havde anvendt artikel 1, stk. 3, i bilag VII til vedtægten, da hans hustru var blevet indplaceret i lønklasse B4, løntrin 2, og ikke før, idet han anførte, at lønnen i såvel lønklasse B5, løntrin 1, som i lønklasse B4, løntrin 1, er højere end lønnen for en tjenestemand i lønklasse C3, løntrin 3 (præmis 85 og 86).

Konklusion:

Parlamentets afgørelse af 21. juni 1993 annulleres, for så vidt der herved blev truffet bestemmelse om tilbagesøgning af de beløb, der i form af husstandstillæg var blevet fejlagtigt udbetalt for perioden 1. august 1988 — 30. november 1989.

I øvrigt frifindes Parlamentet.