Domstolens Dom af 11. maj 1999. - Pfeiffer Großhandel GmbH mod Löwa Warenhandel GmbH. - Anmodning om præjudiciel afgørelse: Handelsgericht Wien - Østrig. - EF-traktatens artikel 30 og 52 (efter ændring nu artikel 28 EF og 43 EF) - Industriel og kommerciel ejendomsret - Firmabetegnelse. - Sag C-255/97.



Samling af Afgørelser 1999 side I-02835



Sammendrag

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

1 Fri bevaegelighed for personer - etableringsfrihed - national bestemmelse, der paa grund af risiko for forveksling forbyder brug af en firmabetegnelse som en saerlig betegnelse for en virksomhed - lovlighed - betingelser

(EF-traktaten, art. 52 (efter aendring nu art. 43 EF))

2 Frie varebevaegelser - national bestemmelse, der paa grund af risiko for forveksling forbyder brug af en firmabetegnelse som en saerlig betegnelse for en virksomhed - forbuddet i overensstemmelse med traktatens artikel 52 (efter aendring nu artikel 43 EF) - lovlighed - betingelser

(EF-traktaten, art. 30 (efter aendring nu art. 28 EF))

Sammendrag

1 Traktatens artikel 52 (efter aendring nu artikel 43 EF) er ikke til hinder for en national bestemmelse, der paa grund af en risiko for forveksling forbyder brug af en firmabetegnelse som en saerlig betegnelse for en virksomhed.

Forbuddet er til ugunst for virksomheder, der har hjemsted i en anden medlemsstat, hvor de lovligt anvender en firmabetegnelse, og som er interesserede i at bruge den paagaeldende betegnelse uden for denne medlemsstat. Imidlertid er en saadan restriktion for etableringsretten, som foelger af en national bestemmelse, der bl.a. beskytter firmabetegnelser mod risikoen for forveksling, begrundet i tvingende samfundsmaessige hensyn, der vedroerer beskyttelsen af den industrielle og kommercielle ejendomsret. Den beskyttelse, der i national ret gives mod risikoen for forveksling, kan ikke paatales i henhold til faellesskabsretten, da beskyttelsen svarer til den saerlige genstand for beskyttelsen af firmabetegnelsen, der bestaar i at beskytte indehaveren mod forvekslingsrisikoen.

2 Traktatens artikel 30 (efter aendring nu artikel 28 EF) er ikke til hinder for en national bestemmelse, der paa grund af en risiko for forveksling forbyder brug af en firmabetegnelse som en saerlig betegnelse for en virksomhed.

Da et saadant forbud ikke strider mod traktatens artikel 52 (efter aendring nu artikel 43 EF), fordi det er begrundet i tvingende hensyn, kan det kun vaere i strid med traktatens artikel 30, saafremt og i det omfang det har andre restriktive virkninger paa de frie varebevaegelser mellem medlemsstaterne end dem, som indirekte foelger af restriktionen for etableringsfriheden. Selv om det maatte antages, at en saadan begraensning har restriktive virkninger for de frie varebevaegelser, er der intet, der indicerer, at der ikke er tale om virkninger, som foelger indirekte af restriktionen for etableringsfriheden.

Dommens præmisser

1 Ved kendelse af 24. marts 1997 indgaaet til Domstolen den 14. juli 1997 har Handelsgericht Wien i medfoer af EF-traktatens artikel 177 (nu artikel 234 EF) forelagt et praejudicielt spoergsmaal vedroerende fortolkningen af EF-traktatens artikel 30 og 52 (efter aendring nu artikel 28 EF og 43 EF).

2 Spoergsmaalet er blevet rejst i forbindelse med en sag mellem Pfeiffer Grosshandel GmbH (herefter »Pfeiffer«) og Loewa Warenhandel GmbH (herefter »Loewa«), hvorunder Pfeiffer har nedlagt paastand om, at det forbydes Loewa at anvende en bestemt firmabetegnelse.

3 Pfeiffer har siden 1969 drevet et supermarked i Pasching i OEstrig under firmabetegnelsen »Plus KAUF PARK«. Denne betegnelse er registreret hos Patentamt (OEstrig's patentmyndighed) som ord/figurmaerke med prioritet pr. 5. august 1969. Pfeiffer saelger forskellige varer, navnlig levnedsmidler, under maerket »Plus wir bieten mehr«, der er registreret i OEstrig med prioritet pr. 22. september 1989.

4 Loewa driver i OEstrig 139 discountforretninger med samme vareudbud som Pfeiffer's supermarked. Loewa's moderselskab, det tyske selskab Tengelmann Warenhandelsgesellschaft (herefter »Tengelmann«), er indehaver af det internationale maerke »Plus« med prioritet pr. 15. november 1989. Et af Tengelmann's andre datterselskaber, det tyske selskab Plus Warenhandelsgesellschaft mbH & Co., er indehaver af ord/figurmaerket »Plus prima leben und sparen«, der er registreret i OEstrig med prioritet pr. 18. december 1979. Loewa er selv indehaver af ord/figurmaerket »Pluspunkt«, der er registreret i OEstrig med prioritet pr. 15. april 1994.

5 Tengelmann og Plus Warenhandelsgesellschaft er repraesenteret i sektoren for discountforretninger i Tyskland, Italien, Spanien, Den Tjekkiske Republik og Ungarn under firmabetegnelsen »Plus«. Tengelmann tilstraeber et ensartet image for sine forretninger i hele Europa af hensyn til muligheden for at anvende ensartet reklamering over hele Europa og for yderligere at udbygge koncernens »corporate identity«.

6 Med henblik herpaa begyndte Loewa i 1994 at markedsfoere varer under betegnelsen »Plus« og at aendre navnet paa 17 af sine 139 supermarkeder i OEstrig fra »Zielpunkt« til »Plus prima leben und sparen«, hvis grafiske udformning svarer fuldstaendig til soesterselskabets ord/figurmaerke og adskiller sig fra den firmabetegnelse, som Pfeiffer anvender, saavel ved tilfoejelsen af forskellige angivelser som ved den optiske udformning.

7 Pfeiffer har under hovedsagen med henvisning til § 9 i Gesetz gegen den unlauteren Wettbewerb (herefter »UWG«) nedlagt paastand om, at det forbydes Loewa i delstaterne Niederoesterreich, Oberoesterreich og Salzburg at drive detailforretninger, der henvender sig til endelige forbrugere, under firmabetegnelsen »Plus« med eller uden tilfoejelser.

8 Ifoelge UWG's § 9, stk. 1, kan det forbydes, at der goeres brug af et navn, en firmabetegnelse eller af den saerlige betegnelse for en virksomhed, saafremt brugen er egnet til at fremkalde forveksling med det navn, den firmabetegnelse eller den saerlige betegnelse, der lovligt anvendes af en anden person. Ifoelge UWG's § 9, stk. 3, omfatter den saerlige betegnelse for en virksomhed registrerede maerker og forretningsbetegnelser, der inden for de relevante omsaetningskredse betragtes som kendetegn for virksomheden, saavel som andre foranstaltninger, der tjener til at adskille virksomheden fra andre virksomheder.

9 I forelaeggelseskendelsen har Handelsgericht Wien anfoert

- at UWF's § 9 i oestrigsk retspraksis fortolkes saaledes, at varemaerker saavel som saerlige virksomhedsbetegnelser kun nyder beskyttelse efter naevnte bestemmelse, saafremt de har adskillelsesevne, dvs. at de skal have et saerligt, individuelt praeg, der som saadant er egnet til at adskille indehaveren fra andre personer, eller saafremt de - uanset originalitet - ved indarbejdelse har opnaaet saerpraeg

- at ifoelge denne retspraksis er »Plus« som betegnelse for en virksomhed, der i supermarkeder forhandler meget forskellige varer - ikke blot levnedsmidler, men ogsaa andre dagligvarer - helt igennem original og ikke blot beskrivende og kan foelgelig opnaa beskyttelse, og

- at Loewa's brug af firmabetegnelsen »Plus« med eller uden tilfoejelser tilsidesaetter UWG's § 9, da Pfeiffer har prioritet.

10 Handelsgericht Wien er imidlertid af den opfattelse, at det forbud mod brug, som retten maa nedlaegge over for Loewa i medfoer af UWG's § 9, paavirker samhandelen inden for Faellesskabet. Under disse omstaendigheder har retten besluttet at udsaette sagen og forelaegge Domstolen foelgende spoergsmaal:

»Skal EF-traktatens artikel 30 og 52 ff. fortolkes saaledes, at de er til hinder for at bringe nationale retsforskrifter i anvendelse, hvorefter det varemaerke eller den firmabetegnelse, der er aeldst i prioritet, skal nyde beskyttelse, saafremt der er tale om maerker eller betegnelser, der kan forveksles, saaledes at det i tre oestrigske delstater forbydes en virksomhed at anvende et varemaerke eller en firmabetegnelse, som selskaber, der indgaar i samme koncern som denne, lovligt anvender i andre medlemsstater?«

11 Indledningsvis bemaerkes, at den forelaeggende ret anser det for bevist, at der bestaar den risiko for forveksling, som sagsoegeren i hovedsagen har paaberaabt sig til stoette for sin paastand om, at det i henhold til en national bestemmelse om illoyal konkurrence forbydes sagsoegte i hovedsagen at bruge en firmabetegnelse. Foelgelig spoerger den forelaeggende ret naermere bestemt, om traktatens artikel 30 og 52 er til hinder for en national bestemmelse, der paa grund af en risiko for forveksling forbyder brug af en firmabetegnelse som saerlig betegnelse for en virksomhed.

12 Pfeiffer, der bl.a. har paaberaabt sig Domstolens praksis vedroerende beskyttelse af varemaerker i forbindelse med EF-traktatens artikel 30 og 36 (sidstnaevnte efter aendring nu artikel 30 EF), har foreslaaet, at dette spoergsmaal besvares benaegtende. Pfeiffer har gjort gaeldende, at UWG's § 9, stk. 1, som en national bestemmelse, der udelukkende fastsaetter naermere regler om salg og ikke om varer, og som uden forskel skal anvendes paa samtlige beroerte erhvervsdrivende, uanset om de er oestrigske statsborgere eller ej, er forenelig med traktatens artikel 30 og ikke beroerer den ved traktatens artikel 52 knaesatte etableringsfrihed.

13 Loewa har i det vaesentlige gjort gaeldende, at et forbud over for et selskab mod paa en del af OEstrig's omraade at bruge samme betegnelse som den, der bruges i andre medlemsstater af selskaber tilhoerende samme koncern, udgoer et indgreb i de frie varebevaegelser, da forbuddet hindrer koncernen i at gennemfoere et ensartet reklamekoncept inden for hele Faellesskabet og derfor tvinger importoererne til at anvende forskellige emballager for deres produkter, alt efter hvor disse skal bringes i omsaetning. Loewa er desuden af den opfattelse, at forbuddet mod at bruge en firmabetegnelse ogsaa paa uretmaessig maade kan begraense etableringsfriheden ifoelge traktatens artikel 52.

14 Den oestrigske regering, som er af den opfattelse, at den oestrigske lovgivnings forenelighed med faellesskabsretten nu skal bedoemmes paa grundlag af Raadets foerste direktiv 89/104/EOEF af 21. december 1988 om indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivning om varemaerker (EFT 1989 L 40, s. 1), har gjort gaeldende, at UWG's § 9, stk. 1, er forenelig med bestemmelserne i det naevnte direktiv, for saa vidt som den sikrer beskyttelse af aeldre varemaerker.

15 Kommissionen har for det foerste anfoert, at traktatens artikel 52 ikke er til hinder for en bestemmelse som UWG's § 9, stk. 1, for saa vidt som denne ikke direkte vedroerer muligheden for og de naermere vilkaar for etablering og derfor ikke har nogen, i det mindste ikke nogen tilstraekkelig forbindelse med etableringsfriheden. Kommissionen har tilfoejet, at det paa ingen maade kan udledes af forelaeggelseskendelsen, at UWG's § 9, stk. 1, denne bestemmelses anvendelse i praksis eller den nationale retspraksis paa omraadet indebaerer en direkte eller indirekte forskelsbehandling mellem oestrigske virksomheder og virksomheder, der etablerer sig i OEstrig.

16 Kommissionen har for det andet gjort gaeldende, at traktatens artikel 30 heller ikke er til hinder for en bestemmelse som den, der er indeholdt i UWG's § 9, stk. 1, thi hvis naermere regler om salg er udelukket fra anvendelsesomraadet for traktatens artikel 30 i medfoer af dommen i Keck og Mithouard-sagen (dom af 24.11.1993, forenede sager C-267/91 og C-268/91, Sml. I, s. 6097), maa dette saa meget desto mere gaelde, naar der er tale om bestemmelser, der ikke fastsaetter naermere regler om salg.

17 Det skal for det foerste undersoeges, om et forbud som det i hovedsagen omhandlede er i strid med traktatens artikel 52, som foreskriver ophaevelse af restriktioner for etableringsfriheden inden for Faellesskabet. Ifoelge sagsoegte i hovedsagen ville det forhold, at et forbud faktisk blev nedlagt, begraense etableringsfriheden i OEstrig for den koncern, som sagsoegte tilhoerer, da forbuddet ville forhindre sagsoegte i dér at goere brug af den betegnelse, som koncernen anvender i andre medlemsstater, navnlig den, hvor sagsoegtes moderselskab er etableret.

18 Det bemaerkes, at etableringsretten i henhold til traktatens artikel 52, sammenholdt med EF-traktatens artikel 58 (nu artikel 48 EF), anerkendes for saavel fysiske personer med statsborgerskab i en af Faellesskabets medlemsstater som for juridiske personer i traktatens artikel 58's forstand. Den indebaerer - med forbehold af de fastsatte undtagelser og betingelser - dels adgang til enhver form for selvstaendig virksomhed og udoevelsen heraf paa en hvilken som helst anden medlemsstats omraade, dels oprettelse og drift af virksomheder, samt oprettelse af agenturer, filialer eller datterselskaber.

19 Nationale foranstaltninger, der stiller selskaber fra andre medlemsstater faktisk eller retligt ringere end selskaber, der er hjemmehoerende i etableringsmedlemsstaten, udgoer en restriktion for adgangen til disse aktiviteter i etableringsmedlemsstaten (jf. dom af 17.6.1997, sag C-70/95, Sodemare m.fl., Sml. I, s. 3395, praemis 33). En saadan restriktion er i strid med traktatens artikel 52, sammenholdt med artikel 58, selv om den anvendes uden forskelsbehandling, medmindre den er begrundet i tvingende samfundsmaessige hensyn, er egnet til at sikre virkeliggoerelsen af det formaal, den forfoelger, og ikke gaar ud over, hvad der er noedvendigt for at opnaa formaalet (jf. dom af 30.11.1995, sag C-55/94, Gebhard, Sml. I, s. 4165, praemis 37).

20 Et forbud som det, der paastaas nedlagt af sagsoegeren i hovedsagen, er til ugunst for virksomheder, der har hjemsted i en anden medlemsstat, hvor de lovligt anvender en firmabetegnelse, og som er interesseret i at bruge den paagaeldende betegnelse uden for denne medlemsstat. Forbuddet vil nemlig kunne hindre virksomhederne i at gennemfoere et ensartet reklamekoncept inden for hele Faellesskabet, eftersom det kan tvinge dem til at anvende en forskellig udformning af deres forretningers fremtraeden, alt efter etableringsstedet.

21 Imidlertid er en saadan restriktion for etableringsretten, som foelger af en national bestemmelse, der bl.a. beskytter firmabetegnelser mod risikoen for forveksling, begrundet i tvingende samfundsmaessige hensyn, der vedroerer beskyttelsen af den industrielle og kommercielle ejendomsret (jf. i denne retning dom af 18.3.1980, sag 62/79, Coditel, Sml. s. 881, praemis 15).

22 Den beskyttelse, der i national ret gives mod risikoen for forveksling, kan ikke paatales i henhold til faellesskabsretten, da beskyttelsen svarer til den saerlige genstand for beskyttelsen af firmabetegnelsen, der bestaar i at beskytte indehaveren mod forvekslingsrisikoen (jf. i samme retning paa varemaerkeomraadet dom af 30.11.1993, sag C-317/91, Deutsche Renault, Sml. I, s. 6227, praemis 37).

23 Det bemaerkes endvidere - saaledes som generaladvokaten har gjort det i punkt 63-68 i forslaget til afgoerelse - at det af Pfeiffer kraevede forbud i hovedsagen kan sikre gennemfoerelsen af det maal, der soeges naaet, og ikke gaar videre end, hvad der er noedvendigt for at naa det, saafremt den nationale ret paa grundlag af national lovgivning kommer til det resultat, at der faktisk bestaar risiko for forveksling.

24 Traktatens artikel 52 er saaledes ikke til hinder for et forbud som det, der vil kunne nedlaegges over for Loewa i hovedsagen.

25 Det skal for det andet undersoeges, om et saadant forbud er i strid med traktatens artikel 30, hvorefter kvantitative restriktioner for indfoerslen af varer saavel som alle foranstaltninger med tilsvarende virkning er forbudt mellem medlemsstaterne.

26 Som anfoert i denne doms praemis 17-24 er det forbud, som det forelaeggende ret paataenker at nedlaegge, ikke - selv om det begraenser mulighederne for virksomheder, der er etableret i andre medlemsstater, for at anvende de samme firmabetegnelser i den paagaeldende medlemsstat - i strid med traktatens artikel 52, fordi det er begrundet i tvingende hensyn. Det kan foelgelig kun vaere i strid med traktatens artikel 30 om frie varebevaegelser, saafremt og i det omfang det har andre restriktive virkninger paa de frie varebevaegelser mellem medlemsstater end dem, som indirekte foelger af restriktionen for etableringsfriheden.

27 Selv om det i denne sag maatte antages, at den omtvistede foranstaltning har restriktive virkninger for de frie varebevaegelser, er der intet, der indicerer, at der ikke er tale om virkninger, som foelger indirekte af restriktionen for etableringsfriheden.

28 Traktatens artikel 30 er saaledes heller ikke til hinder for et forbud som det, der vil kunne nedlaegges over for Loewa i hovedsagen.

29 Under hensyn til det ovenfor anfoerte skal det praejudicielle spoergsmaal besvares med, at traktatens artikel 30 og 52 ikke er til hinder for en national bestemmelse, der paa grund af en risiko for forveksling forbyder brug af en firmabetegnelse som saerlig betegnelse for en virksomhed.

Afgørelse om sagsomkostninger

Sagens omkostninger

30 De udgifter, der er afholdt af den oestrigske regering og af Kommissionen, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgoer et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger.

Afgørelse

Paa grundlag af disse praemisser

kender

DOMSTOLEN

vedroerende det spoergsmaal, der er forelagt af Handelsgericht Wien ved kendelse af 24. marts 1997, for ret:

EF-traktatens artikel 30 og 52 (efter aendring nu artikel 28 EF og 43 EF) er ikke til hinder for en national bestemmelse, der paa grund af en risiko for forveksling forbyder brug af en firmabetegnelse som saerlig betegnelse for en virksomhed.