Sag C‑334/13

Nordex Food A/S

mod

Hauptzollamt Hamburg-Jonas

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesfinanzhof)

»Præjudiciel forelæggelse — landbrug — forordning (EF) nr. 800/1999 — eksportrestitutioner — forordning (EF) nr. 1291/2000 — ordning med eksportlicenser — udførselsangivelse indgivet uden eksportlicens — frist indrømmet af udførselstoldstedet — tolddokumenter, der godtgør de eksporterede produkters ankomst til destinationslandet — forfalskede dokumenter — afhjælpning af mangler — anvendelse af den i artikel 51 i forordning (EF) nr. 800/1999 omhandlede sanktion«

Sammendrag – Domstolens dom (Sjette Afdeling) af 16. oktober 2014

Toldunion – toldangivelser – efterfølgende kontrol – udførselstoldstedets indrømmelse af en fristforlængelse for indgivelse af eksportlicensen – bindende karakter for det toldsted, der er ansvarlig for udbetaling af eksportrestitution – betingelser – efterprøvelse påhviler den nationale ret

Landbrug – fælles markedsordning – eksportrestitutioner – betingelser for indrømmelse – fremlæggelse af udførselsangivelsen for varerne, inden de forlader toldområdet – eksportøren er ikke i besiddelse af en gyldig eksportlicens på datoen for antagelse af udførselsangivelsen – fremlæggelse af licensen inden for en forlænget frist indrømmet af den kompetente myndighed – ret til restitution

Artikel 4, stk. 1, i forordning nr. 800/1999 om fælles gennemførelsesbestemmelser for eksportrestitutioner for landbrugsprodukter, som ændret ved forordning nr. 2299/2001, sammenholdt med artikel 24 i forordning nr. 1291/2000 om fælles gennemførelsesbestemmelser for ordningen med import- og eksportlicenser og forudfastsættelsesattester for landbrugsprodukter, skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for, at eksportrestitution indrømmes under særlige omstændigheder, som sådanne, hvor udførslen fandt sted uden fremlæggelse af eksportlicensen, hvis eksistens imidlertid var godtgjort på tidspunktet for udførselsangivelsen, og som blev fremlagt af eksportøren inden for den yderligere frist på en uge, som det kompetente toldsted indrømmede for fremlæggelse deraf. Selv om fremlæggelse af eksportlicensen udgør et væsentligt element i ordningen med efterprøvelse af restitutionsansøgninger, er fremlæggelsen af eksportlicensen på tidspunktet for antagelsen af udførselsangivelsen under alle omstændigheder ikke en ufravigelig betingelse for indrømmelse af eksportrestitution dog med forbehold for, at formålene med EU-lovgivningen på området for eksportrestitutioner ikke bringes i fare, og at den fysiske kontrol har kunnet gennemføres af de kompetente myndigheder. (jf. præmis 33, 39 og 43 samt domskonkl. 1)

De EU-retlige toldbestemmelser skal fortolkes således, at det toldsted, som er ansvarlig for udbetaling af eksportrestitution, er bundet af en afgørelse fra udførselstoldstedet, såsom en beslutning om at indrømme en fristforlængelse for fremlæggelse af en eksportlicens, hvis denne afgørelse opfylder alle de formelle og materielle betingelser for en afgørelse i henhold til såvel artikel 4, nr. 5), i forordning nr. 2913/92 om indførelse af en EF-toldkodeks som de relevante bestemmelser i den pågældende nationale ret. Det tilkommer de nationale retsinstanser at efterprøve, om den omhandlede afgørelse opfylder disse betingelser. (jf. præmis 41 og 42)

Artikel 49 og 50 i forordning nr. 800/1999 om fælles gennemførelsesbestemmelser for eksportrestitutioner for landbrugsprodukter, som ændret ved forordning nr. 2299/2001, skal fortolkes således, at en eksportør, der for at godtgøre eksporterede varers ankomst til destinationslandet har fremlagt tolddokumenter, som efterfølgende viser sig at være forfalskede, ikke efter udløbet af de frister, der er foreskrevet i disse artikler, kan fremlægge gyldige tolddokumenter i forbindelse med en verserende retssag om indrømmelse af eksportrestitution, selv om denne indrømmelse blev forsinket af andre årsager end de vedrørende beviset for varernes ankomst, undtagen i tilfælde af force majeure. Når udførselsfristerne eller fristerne for levering af de beviser, der er nødvendige for at opnå betaling af restitutionen, er overskredet, ydes der således ikke længere restitution. I den henseende kan manglende overholdelse af de processuelle regler i forordningen føre til en nedsættelse og endog til fortabelse af retten til eksportrestitution, idet dette navnlig er tilfældet, når eksportøren først fremlægger den dokumentation, der kræves for at få eksportrestitution, efter, at fristerne i artikel 49, stk. 2, og 50, stk. 2, i forordning nr. 800/1999 er udløbet. Denne konklusion drages ikke i tvivl af den omstændighed, at den for sene fremlæggelse af bevis for de eksporterede varers ankomst til destinationslandet ikke havde nogen indflydelse på forløbet af proceduren om indrømmelse af eksportrestitution, idet denne procedure var forsinket af andre årsager end de vedrørende beviset for denne ankomst. Derudover kan varigheden af de undersøgelser, som de kompetente nationale myndigheder foretog, og som gav mulighed for at fastslå forfalskningen af de dokumenter, der dokumenterede de eksporterede varers ankomst til destinationslandet, ikke ligestilles med et tilfælde af force majeure som omhandlet i artikel 49, stk. 2, i forordning nr. 800/1999, for så vidt som de nationale myndigheders forsinkelser kan udgøre et tilfælde af force majeure, når de er af administrativ karakter, men ikke når de kan tilregnes eksportøren. Selv om eksportørens medkontrahents uagtsomhed eller fejl kan anses for at udgøre en omstændighed, der ligger uden for eksportørens kontrol, forholder det sig ikke desto mindre således, at dette henhører under sædvanlig handelsrisiko og ikke kan anses for uforudseeligt i handelsforhold. Eksportøren har et frit valg med hensyn til sine medkontrahenter, og det påhviler eksportøren at træffe passende modforholdsregler enten ved at indføje bestemmelser herom i de kontrakter, som eksportøren indgår med disse medkontrahenter, eller ved at tegne en særlig forsikring i den henseende. (jf. præmis 52, 53 og 55-57 samt domskonkl. 2)