ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Der foreligger kun retsakter eller afgørelser, der kan gøres til genstand for et annullationssøgsmål i medfør af artikel 263 TEUF, når foranstaltningerne har retligt bindende virkninger, som kan berøre sagsøgernes interesser. I øvrigt bemærkes, at en retsakt, der ikke kan afføde retsvirkninger og heller ikke har til formål at skabe sådanne virkninger, ikke kan gøres til genstand for et annullationssøgsmål. Ved afgørelsen af, om en anfægtet retsakt har sådanne virkninger, skal vægten lægges på dens indhold.

Det følger heraf, at Kommissionens afgørelse, hvormed den besluttede at fjerne et selskab fra listen over selskaber, der er opført under Taric-tillægskode A 950, og at opføre selskabet under Taric-tillægskode C 129, havde retsvirkninger, der blev iværksat af de nationale toldmyndigheder regnet fra indførelsen af Taric-tillægskode C 129, som havde til formål, at de pågældende myndigheder ikke længere skulle kunne opkræve den antidumpingtold, der var fastsat i gennemførelsesforordning 2015/2272, i forhold til de varer, der er fremstillet af dette selskab, selv om denne forordning hverken var blevet annulleret eller erklæret ugyldig af Unionens retsinstanser. Retsvirkningerne af denne afgørelse berører således interesserne hos de virksomheder, som havde anmodet om antidumpingundersøgelsen.

(jf. præmis 22, 23, 32 og 34)
2.

Tjenestemandssager – fuld prøvelsesret – muligheden for af egen drift at pålægge den sagsøgte institution at betale en godtgørelse (Tjenestemandsvedtægten, art. 91, stk. 1) (jf. præmis 178)
1)

Afgørelsen truffet af udvælgelseskomitéen for den almindelige udvælgelsesprøve EPSO/AST-SC/03/15 på grundlag af prøver af 10. august 2016 om ikke at opføre Danilo Di Bernardo på reservelisten med henblik på ansættelse af sekretærer/kontorpersonale i lønklasse SC 1, inden for området økonomisk bistand, annulleres.
Det fremgår af ordlyden af artikel 11, stk. 3, andet og tredje afsnit, i forordning nr. 1225/2009 om beskyttelse mod dumpingimport fra lande, der ikke er medlemmer af Det Europæiske Fællesskab, som ændret ved forordning nr. 37/2014, at formålet med en delvis genoptaget undersøgelse af antidumpingforanstaltningerne er at vurdere behovet for at opretholde disse foranstaltninger, og at når anmodningen om en fornyet undersøgelse fra en eksportør udelukkende vedrører dumping, skal institutionerne i første omgang vurdere behovet for at opretholde den eksisterende foranstaltning og herved konstatere tilstedeværelsen af ikke blot betydelige, men også varige ændrede omstændigheder med hensyn til dumpingen. Det følger heraf, at den anmodning om delvis genoptagelse, der er omhandlet i nævnte artikel 11, stk. 3, der er begrænset til dumpingaspekter og indgivet af en eksporterende producent, skal indeholde beviser for, at de forhold, der udgjorde grundlaget for fastlæggelsen af den dumpingmargen, der blev anvendt til fastsættelsen af den antidumpingtold, som fandt anvendelse på den eksporterende producent, som havde indgivet nævnte anmodning, havde gennemgået en betydelig og varig udvikling.

Hvad i denne henseende angår de eksporterende producenter, der ikke har samarbejdet i forbindelse med den undersøgelse, der førte til vedtagelsen af forordning nr. 917/2011 om indførelse af en endelig antidumpingtold og endelig opkrævning af den midlertidige told på importen af keramiske fliser med oprindelse i Folkerepublikken Kina, og som er blevet blev pålagt en antidumpingtoldsats, som var fastsat under anvendelse af den højeste dumpingmargen, som blev konstateret for en repræsentativ vare, produceret af en eksporterende producent, der havde samarbejdet, i overensstemmelse med 66. og 77. betragtning til forordning nr. 258/2011 om indførelse af en midlertidig antidumpingtold på importen af keramiske fliser med oprindelse i Folkerepublikken Kina, og 92. og 93. betragtning til forordning nr. 917/2011, skal enhver eksporterende producent, der henhører under denne kategori, godtgøre, at de omstændigheder, der lå til grund for denne konstatering, har gennemgået en betydelig og varig udvikling. Eftersom denne konstatering er baseret på oplysninger vedrørende stikprøven, kan en sådan eksporterende producent løfte den bevisbyrde, der påhviler virksomheden i sagen, idet den pågældende producent enten kan godtgøre, at de forhold, der lå til grund for fastlæggelsen af den dumpingmargen, der blev anvendt til fastsættelsen af de antidumpingtoldsatser, som fandt anvendelse på de selskaber, der indgik i stikprøven, havde gennemgået en betydelig og varig udvikling, eller at sådanne ændringer havde påvirket samtlige eksporterende producenter i eksportlandet.

(jf. præmis 25, 27, 29 og 30)
1.

Annullationssøgsmål – akter, der kan være genstand for søgsmål – begreb – akter, der fremkalder bindende retsvirkninger – Kommissionens skrivelse til sagsøgeren, hvorved rækkevidden af de tilsagn, der er afgivet af en tredje virksomhed for at gøre en fusion forenelig med det indre marked, fortolkes – udelukket (Art. 263, stk. 4, TEUF) (jf. præmis 30, 35, 36 og 39)
1)

Afgørelsen af 22. december 2015 truffet af kontorchefen for »Career and Performance« i Europa-Kommissionens generaldirektorat »Human Resources and Security« om omplacering af Nikolaos Pipiliagkas med virkning fra den 1. januar 2013 annulleres.
Rettens dom (Fjerde Afdeling) af 4. december 2018 – Schneider mod EUIPO

(Sag T-560/16)

»Personalesag – midlertidigt ansatte – intern omstrukturering af EUIPO’s afdelinger – omplacering – retsgrundlag – vedtægtens artikel 7 – tjenestens interesse – væsentlig ændring af arbejdsopgaverne – stillingernes ækvivalens – skjult disciplinær sanktion – magtfordrejning – ret til kontradiktion – begrundelsespligt«

1. Tjenestemænd – forflyttelse – omplacering – kriterium for sondringen (Tjenestemandsvedtægten, art. 4, art. 7, stk. 1, og art. 29) (jf. præmis 34)

2. Tjenestemandssager – forudgående administrativ klage – overensstemmelse mellem klagen og søgsmålet – identitet mellem genstand og årsag (Tjenestemandsvedtægten, art. 90 og 91) (jf. præmis 40, 41 og 44)

3. Tjenestemænd – tjenestegrenenes organisation – personalets placering – omplacering – administrationens skønsbeføjelse – rækkevidde – domstolsprøvelse – grænser (Tjenestemandsvedtægten, art. 7) (jf. præmis 52-55, 60 og 67)

4. Tjenestemænd – reorganisering af tjenestegrene – omplacering – overholdelse af stillingernes ækvivalens – rækkevidde – den pågældendes ret til at bevare bestemte funktioner – foreligger ikke (Tjenestemandsvedtægten, art. 7) (jf. præmis 82-85)

5. Tjenestemandssager – anbringender – magtfordrejning – begreb – afgørelse i overensstemmelse med tjenestens interesse – ingen magtfordrejning (jf. præmis 98 og 99)

6. Tjenestemænd – tjenestegrenenes organisation – personalets placering – foranstaltning bestående i omplacering i tjenestens interesse – den pågældendes ret til at blive hørt – foreligger ikke [Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 41, stk. 2, litra a); tjenestemandsvedtægten, art. 7, stk. 1] (jf. præmis 113 og 114)

Angående

Søgsmål støttet på artikel 270 TEUF med påstand om annullation af afgørelsen af 2. oktober 2014 fra EUIPO’s administrerende direktør om at omplacere sagsøgeren fra dette organs afdeling for »internationalt samarbejde og retlige anliggender« til afdelingen for »operationer«.

Konklusion

1) Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO) frifindes.
Rettens dom (Fjerde Afdeling) af 12. december 2018 –

Colin mod Kommissionen

(Sag T-614/16)

»Personalesag – ansættelse – meddelelse om udvælgelsesprøve – almindelig udvælgelsesprøve – adgangsbetingelser – ikke opført på reservelisten – eksamensbevis – erhvervserfaring«

1. Tjenestemænd – søgsmål – akt, der indeholder et klagepunkt – afgørelse truffet efter fornyet behandling af tidligere afgørelse – afgørelse vedtaget af en udvælgelseskomité efter fornyet behandling af sagsakterne vedrørende en ansøger, som ikke har fået adgang til at deltage i prøven (Tjenestemandsvedtægten, art. 90, stk. 2, og art. 91, stk. 1) (jf. præmis 26)

2. Tjenestemænd – udvælgelsesprøve – udvælgelsesprøve på grundlag af kvalifikationsbeviser og prøver – adgangsbetingelser – forpligtelser, der påhviler ansøgerne – rækkevidde (Tjenestemandsvedtægten, bilag III, art. 2) (jf. præmis 48)

3. Tjenestemænd – udvælgelsesprøve – udvælgelsesprøve på grundlag af kvalifikationsbeviser og prøver – krav om eksamensbevis – begrebet eksamensbevisbevis, der giver adgang til videregående uddannelse – bedømmelse på grundlag af lovgivningen i den stat, hvor studierne er gennemført (jf. præmis 56 og 57)

4. Tjenestemænd – udvælgelsesprøve – udvælgelsesprøve på grundlag af kvalifikationsbeviser og prøver – adgangsbetingelser – kvalificering af ansøgerens eksamensbevis – pligt til at tage hensyn til den kvalificering, der tidligere er fastsat af samme administration (Tjenestemandsvedtægten, bilag III, art. 5) (jf. præmis 63-65)

5. Tjenestemænd – udvælgelsesprøve – udvælgelsesprøve på grundlag af kvalifikationsbeviser og prøver – adgangsbetingelser – erhvervserfaring – udvælgelseskomitéens vurdering af ansøgernes erhvervserfaring – domstolsprøvelse – grænser (Tjenestemandsvedtægten, bilag III, art. 2 og 5) (jf. præmis 72-75)

6. Tjenestemænd – udvælgelsesprøve – udvælgelsesprøve på grundlag af kvalifikationsbeviser og prøver – adgangsbetingelser – dokumentation – ansøgernes pligt til at sikre, at denne er tilstrækkelig (Tjenestemandsvedtægten, bilag III, art. 2) (jf. præmis 76)

Angående

Søgsmål støttet på artikel 270 TEUF med påstand om annullation, for det første, af afgørelsen af 18. februar 2015 truffet af udvælgelseskomitéen for den almindelige udvælgelsesprøve EPSO/AST-SC/01/14, afholdt af Det Europæiske Personaleudvælgelseskontor (EPSO), om ikke at opføre sagsøgeren på reservelisten med henblik på besættelse af de ledige stillinger som tjenestemænd i EU-institutionerne, for det andet, af afgørelsen af 17. september 2015 truffet af samme udvælgelseskomité om afslag på hendes ansøgning om fornyet gennemgang og, for det tredje, af Kommissionens afgørelse om afslag af 12. maj 2016 som svar på sagsøgerens klage over udvælgelseskomitéens afgørelse.

Konklusion

1) Afgørelsen af 17. september 2015, hvori udvælgelseskomitéen for den almindelige udvælgelsesprøve EPSO/AST-SC/01/14, efter fornyet gennemgang, bekræftede, at sagsøgeren ikke kunne opføres på reservelisten efter den nævnte udvælgelsesprøve, annulleres.

2) I øvrigt frifindes Europa-Kommissionen.
Princippet om god forvaltningsskik indebærer navnlig en forpligtelse for den kompetente institution til omhyggeligt og upartisk at vurdere samtlige relevante forhold i tilknytning til den pågældende sag. Kravet om upartiskhed omfatter dels den subjektive upartiskhed, hvilket vil sige, at ingen af den omhandlede institutions medlemmer med ansvar for sagen må give udtryk for partiskhed eller en personlig forudfattet mening, dels den objektive upartiskhed, hvilket vil sige, at institutionen skal sikre en tilstrækkelig garanti for, at enhver rimelig tvivl herom kan udelukkes. Der formodes at foreligge subjektiv upartiskhed, indtil det modsatte er bevist.

Der findes ikke noget krav i EU-retten om, at der formelt skal fremsættes en ulovlighedsindsigelse. En ulovlighedsindsigelse kan således anses for at være fremsat implicit, når det fremgår relativt klart af stævningen, at sagsøgeren rent faktisk har fremsat et sådant anbringende.

Retssikkerhedsprincippet, som hører til blandt de almindelige EU-retlige grundprincipper, kræver, at retsreglerne er klare, præcise og forudsigelige i deres retsvirkninger, således at de berørte parter kan orientere sig i situationer og retsforhold, der henhører under EU-retten. Rækkevidden af begrebet om, hvad der kunne forudses, afhænger i vidt omfang af indholdet af den relevante bestemmelse, det område, den omfatter, samt antallet af dens adressater og disses karakter. Lovens forudsigelighed er ikke til hinder for, at den pågældende finder det nødvendigt at søge faglig bistand med henblik på i et efter sagens omstændigheder rimeligt omfang at kunne vurdere de følger, en bestemt handling vil kunne have.

Endvidere er retssikkerhedsprincippet ikke til hinder for, at EU-retten indrømmer den kompetente forvaltning en skønsbeføjelse, eller for, at den anvender ubestemte juridiske begreber, der skal fortolkes og anvendes af den pågældende forvaltning på den foreliggende sag, uden at dette berører EU’s retsinstansers prøvelse. Retssikkerhedsprincippets krav kan i øvrigt ikke forstås således, at de kræver, at en norm, som anvender et ubestemt juridisk begreb, skal nævne de forskellige konkrete tilfælde, hvori begrebet kan finde anvendelse, for så vidt som lovgiver ikke på forhånd kan fastlægge alle disse tilfælde.

(jf. præmis 68-71)
Europa-Kommissionen tilsidesætter hverken princippet om god forvaltning efter artikel 41, stk. 1 og 2, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder eller retten til forsvar for de virksomheder, der har modtaget en støtte, når den vedtager en afgørelse, hvorved denne støtte erklæres uforenelig med det indre marked og anordnes tilbagesøgt, uden at have givet de nævnte støttemodtagere aktindsigt og uden at have givet dem en forudgående underretning om de faktiske omstændigheder og betragtninger, som den havde til hensigt at støtte denne afgørelse på. I proceduren for statsstøttekontrol kan modtagere af støtten således ikke påberåbe sig en egentlig ret til forsvar.

Det gælder i denne forbindelse, at chartret ikke har til formål at ændre karakteren af den statsstøttekontrol, der er indført ved EUF-traktaten, eller at give tredjemænd en ret til indsigt, som artikel 108 TEUF ikke fastsætter. Den statsstøttekontrolordning, der er fastsat i artikel 108 TEUF, ville blive draget i tvivl, hvis de interesserede parter i forbindelse med en statsstøttekontrolprocedure var i stand til at få aktindsigt i dokumenter i Kommissionens administrative sagsakter. Ligeledes ville en forpligtelse for Kommissionen til på forhånd at tilsende støttemodtagerne de oplysninger, som den har til hensigt at støtte sin endelige afgørelse på, være ensbetydende med at indføre en kontradiktorisk behandling i lighed med den, der indledes til fordel for den for støttetildelingen ansvarlige medlemsstat, til trods for at disse støttemodtagere i det væsentlige kun har den rolle at tjene som oplysningskilde under proceduren.

De interesserede parter som omhandlet i artikel 108, stk. 2, TEUF har imidlertid ret til at blive inddraget i den administrative procedure, i det omfang det må anses for formålstjenligt under hensyn til sagens konkrete omstændigheder. Beslutningen om at indlede den formelle undersøgelsesprocedure skal således gøre det muligt for de interesserede parter at deltage aktivt i denne procedure, under hvilken de kan gøre deres argumenter gældende. Det er i denne henseende tilstrækkeligt, at de interesserede parter får kendskab til Kommissionens begrundelse for midlertidigt at anse den omhandlede foranstaltning for at være en ny støtte, der er uforenelig med det indre marked.

(jf. præmis 52-55, 57, 68 og 71)
Ansættelsesmyndighedens afgørelser om at indplacere sagsøgerne i stillingstyperne »administrator i en overgangsstilling« eller »administrator«, således som indført ved forordning nr. 1023/2013 om ændring af vedtægten for tjenestemænd i Den Europæiske Union og ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte i Den Europæiske Union, og som kom til udtryk ved indførelsen af en tilføjelse vedrørende sagsøgernes indplacering i disse stillingstyper i deres personlige aktmapper i det personaleadministrative IT-system benævnt »SysPer 2«, er bebyrdende for dem, eftersom de har den konsekvens, at de, med virkning fra den 1. januar 2014, mister retten til forfremmelse til en højere lønklasse.

Der foreligger kun en tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet, som er et almindeligt EU-retligt princip, der er knæsat i artikel 20 og 21 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder og finder anvendelse på Unionens tjenestemandsret, når to persongrupper, hvis faktiske og retlige situation ikke adskiller sig væsentligt fra hinanden, behandles forskelligt, og en sådan forskelsbehandling ikke er objektivt begrundet. Ved anvendelsen af dette princip skal undersøgelsen af de situationer, der skal sammenlignes, tage hensyn til samtlige forhold, som karakteriserer disse. Lighedsprincippet indebærer imidlertid, at alle tjenestemænd, som forfremmes til samme lønklasse, skal have samme muligheder for at blive forfremmet til den trinhøjere lønklasse, hvis de har samme fortjenester.

Hvad angår tjenestemandsansatte »administratorer« i lønklasse AD 5 – AD 11 må det konstateres, at disse ikke objektivt set befinder sig i samme situation som tjenestemænd i lønklasserne AD 12 eller AD 13, eftersom de, i modsætning til sidstnævnte, endnu ikke har nået den højeste lønklasse, der er fastsat for den stillingstype, inden for hvilken de har ret til forfremmelse.

For så vidt angår kontorchefer, og henset til karakteren af de opgaver, der varetages af disse, som er væsentligt mere vigtige end de opgaver, der varetages af administratorer, som netop er placeret under disse kontorchefer, kan de berørte ikke, når de er indplaceret i stillingstyperne »administrator« eller »administrator i en overgangsstilling«, gøre gældende, at de befinder sig i en situation, der kan sammenlignes med situationen for de nævnte kontorchefer. Hvad angår »konsulenter eller tilsvarende« skal disse, ligesom »kontorchefer eller tilsvarende« eller de tjenestemænd, der ansættes som den for Kommissionen særegne betegnelse »senioreksperter«, udføre opgaver, som er forskellige fra eller supplerende i forhold til de opgaver, som udføres af »administratorer«, endog ledelsesansvar, som kommer til udtryk ved »stort ansvar« eller eventuelt større ansvar end tidligere, og som kan begrunde, at »juridiske rådgivere« og »senioreksperter« i henhold til tjenestemandsvedtægten, som ændret ved forordning nr. 1023/2013, beklæder stillinger, som henhører under stillingstypen »konsulent eller tilsvarende« i lønklasse AD 13 med ret til forfremmelse til lønklasse AD 14, hvilket ikke er tilfældet for »administratorer« i lønklasse AD 12 eller AD 13.

(jf. præmis 62, 64, 65, 67 og 68)
Sag T-603/16

(offentliggørelse i uddrag)

Zoher Brahma

mod

Den Europæiske Unions Domstol

»Personalesag – prøveansatte tjenestemænd – prøvetid – forlængelse af prøvetiden – afskedigelse ved prøvetidens udløb – vedtægtens artikel 34 – magtfordrejning – begrundelsespligt – vedtægtens artikel 25, stk. 2 – ret til at blive hørt – vedtægtens artikel 90, stk. 2 – ansvar – formkrav – regel om overensstemmelse mellem stævningen og klagen – formaliteten – økonomisk tab – ikke-økonomisk skade – årsagsforbindelse«

Sammendrag – Rettens dom (Tredje Afdeling) af 22. november 2018

Tjenestemænd – ansættelse – prøvetid – vedtægtsbestemt varighed – forlængelse af prøvetiden ud over femten måneder – udelukket

(Tjenestemandsvedtægten, art. 34, stk. 1, andet afsnit)

Ifølge ordlyden af tjenestemandsvedtægtens artikel 34, stk. 1, andet afsnit, kan prøvetidens samlede længde under ingen omstændigheder overstige 15 måneder. Ifølge en ordlydsfortolkning af denne bestemmelse kan ingen forhindring for, at den prøveansatte tjenestemand kan udøve sit hverv i prøvetiden, begrunde en forlængelse af dennes prøvetid ud over femten måneder fra datoen for påbegyndelsen af dennes prøvetid. Hverken sammenhængen eller de formål, som vedtægten forfølger, som der ligeledes skal tages hensyn til ved fortolkningen af en af dens bestemmelser, afsvækker denne fortolkning af vedtægtens artikel 34, stk. 1, andet afsnit. Hvad angår det formål, der forfølges med denne bestemmelse, er det blevet fastslået, at fastsættelsen af en maksimal varighed for prøvetiden har til formål dels – både i administrationens og i den prøveansatte tjenestemands interesse – at begrænse den periode, hvori ansættelsesforholdet er påvirket af en vis usikkerhed, dels at fastlægge den periode, i løbet af hvilken tjenestemandens måde at arbejde på skal bedømmes af ansættelsesmyndigheden. Dette formål bekræfter den ovennævnte fortolkning af vedtægtens artikel 34, stk. 1, andet afsnit. Ved uafhængigt af den prøveansatte tjenestemands forhindringer at fastsætte den maksimale varighed af dennes prøvetid til femten måneder, at regne fra begyndelsen af denne, begrænser vedtægten nemlig tidsmæssigt og på absolut måde i retssikkerhedens interesse det usikre ansættelsesforhold mellem den prøveansatte og administrationen, og den fastsætter den maksimale periode, som ansættelsesmyndigheden kan tage hensyn til, for at bedømme den måde, tjenestemanden arbejder på.

(jf. præmis 189-192)
En ulovlighedsindsigelse, der er fremsat subsidiært i medfør af artikel 277 TEUF, når der i hovedsagen anfægtes en anden retsakts lovlighed, kan kun antages til realitetsbehandling, når der er en sammenhæng mellem denne retsakt og den bestemmelse, hvis ulovlighed påberåbes. For så vidt som artikel 277 TEUF ikke har til formål at gøre det muligt for en part at anfægte anvendeligheden af en generel retsakt, uanset hvilket søgsmål der anlægges, skal ulovlighedsindsigelsens rækkevidde begrænses til det, der er absolut nødvendigt for at afgøre tvisten. Det følger heraf, at den generelle retsakt, hvis ulovlighed påberåbes, skal finde direkte eller indirekte anvendelse på det tilfælde, der er genstand for sagen, og der skal være en direkte retlig forbindelse mellem den anfægtede individuelle afgørelse og den pågældende generelle retsakt.

Artikel 277 TEUF skal fortolkes vidt for at sikre en effektiv legalitetskontrol med institutionernes generelle retsakter til fordel for personer, der ikke er beføjet til at anlægge direkte søgsmål til prøvelse af sådanne retsakter. Anvendelsesområdet for artikel 277 TEUF skal endvidere udstrækkes til at omfatte de af institutionernes retsakter, der har været af relevans for vedtagelsen af den afgørelse, som er genstand for annullationssøgsmålet, for så vidt som den anfægtede afgørelse i det væsentlige hviler på en bestemmelse i den retsakt, hvis lovlighed er blevet anfægtet, selv om disse retsakter ikke formelt var retsgrundlaget for denne afgørelse.

Det er herefter relevant at bemærke, at selve formålet med en overgangsperiode er at tilsikre et gradvist skifte fra én ordning til en anden for at imødegå vanskeligheder, der er forbundet med indførelsen af en ny ordning, eller for at undgå en brat ændring af den tidligere ordning.

I betragtning af sammenhængen mellem overgangsbestemmelserne og de endelige bestemmelser, hvor der ikke er behov for de førstnævnte uden de sidstnævnte, og i betragtning af, at den kompetente myndighed ikke råder over en skønsmæssig beføjelse, må det fastslås, at der i det foreliggende tilfælde er en direkte juridisk forbindelse mellem den anfægtede afgørelse og den nye artikel 6, første afsnit, i bilag X til vedtægten, og eftersom bestemmelsen i dette første afsnit er resultatet af den nye artikel 6, andet afsnit, første led, i bilag X til vedtægten, er den i det mindste indirekte anvendelig på de anfægtede afgørelser, idet den var relevant for deres vedtagelse, som hovedsageligt var baseret på den, selv om den ikke udgjorde den formelle hjemmel.

(jf. præmis 30, 31, 34 og 35)
10.

Den Europæiske Union – domstolskontrol af lovligheden af institutionernes retsakter – restriktive foranstaltninger over for visse personer og enheder på baggrund af situationen i Egypten – indefrysning af midler iværksat over for personer involveret i uretmæssig tilegnelse af statens midler og over for fysiske eller juridiske personer, enheder eller organer med tilknytning til dem – omfanget af kontrollen – bevis for grundlaget for foranstaltningen – forpligtelse for Rådet til systematisk at kontrollere de beviselementer, som fremlægges af myndighederne i et tredjeland – foreligger ikke (Rådets afgørelse 2011/172/FUSP, art. 1, stk. 1, og art. 5) (jf. præmis 146-148, 365 og 382)
3.

Tjenestemandssager – akt, der indeholder et klagepunkt – begreb – afgørelse, som iværksætter en lovændring vedrørende nedsættelse af den årlige ferie for tjenestemænd, der gør tjeneste i et tredjeland – omfattet (Tjenestemandsvedtægten, art. 90, stk. 2, og art. 91, stk. 1, og bilag X, art. 6, som ændret ved forordning nr. 1023/2013) (jf. præmis 34-36)