FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

N. JÄÄSKINEN

fremsat den 5. marts 2015 ( 1 )

Sag C-242/14

Saatgut-Treuhandverwaltungs GmbH

mod

Gerhard und Jürgen Vogel GbR

Jürgen Vogel

Gerhard Vogel

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Landgericht Mannheim (Tyskland))

»EF-sortsbeskyttelse — forordning (EF) nr. 2100/94 — artikel 14 og 94 — forordning (EF) nr. 1768/95 — landbrugernes anvendelse af høstudbyttet fra en beskyttet sort uden tilladelse fra indehaveren af beskyttelsen — undtagelse fra beskyttelsen — »farmer’s privilege« — forpligtelse til at betale et rimeligt vederlag til indehaveren — fristen for, hvornår betalingen skal finde sted, for at undtagelsen kan finde anvendelse — fristens begyndelses- og udløbstidspunkt«

I – Indledning

1. Anmodningen om præjudiciel afgørelse indgivet af Landgericht Mannheim (Tyskland) vedrører hovedsageligt fortolkningen af artikel 14 og 94 i Rådets forordning (EF) nr. 2100/94 af 27. juli 1994 om EF-sortsbeskyttelse ( 2 ) (herefter »grundforordningen«) samt visse bestemmelser i Kommissionens forordning (EF) nr. 1768/95 af 24. juli 1995 om gennemførelsesbestemmelser vedrørende landbrugsundtagelsen i artikel 14, stk. 3, i forordning nr. 2100/94 ( 3 ) (herefter »gennemførelsesforordningen«) ( 4 ).

2. Anmodningen er indgivet under en sag mellem Saatgut-Treuhandverwaltungs GmbH (herefter »STV«), der repræsenterer en række indehavere af beskyttede sorter, og Gerhard und Jürgen Vogel GbR, et selskab, der driver landbrug, samt Gerhard og Jürgen Vogel, der personligt hæfter for dette selskab (herefter under ét »Vogel«), vedrørende disses anvendelse af formeringsmaterialet af en af de nævnte sorter uden forudgående tilladelse fra dens indehaver.

3. STV har gjort gældende, at denne anvendelse udgjorde en krænkelse, og har i henhold til grundforordningens artikel 94 afkrævet sagsøgte i hovedsagen betaling af et beløb, der skulle svare til det samlede licensgebyr, for brug af den pågældende beskyttede sort. Vogel har bestridt dette krav under påberåbelse af ordningen indført ved artikel 14 i samme forordning, hvorefter landbrugerne kan opnå en undtagelse fra den EU-retlige beskyttelse af sorter, såfremt de opfylder visse betingelser, herunder bl.a. forpligtelsen til at betale indehaveren af den beskyttede sort et rimeligt vederlag, som er lavere end det beløb, der kan kræves i erstatning i tilfælde af krænkelse.

4. I det væsentlige ønsker den forelæggende ret oplyst, om en landbruger har mulighed for at påberåbe sig denne undtagelsesordning, når han betaler det i den nævnte artikel 14 fastsatte rimelige vederlag på en dato, der ligger efter den pågældendes anvendelse af den pågældende sort, idet han sår udbyttet fra sin høst, således at denne handling anses for tilladt, og han derfor ikke kan retsforfølges i henhold til den nævnte artikel 94. I bekræftende fald anmodes Domstolen om at fortolke bestemmelserne i disse artikler for ligeledes at afgøre, indtil hvilken dato den pågældende landbruger kan betale det pågældende vederlag.

II – Hovedsagen, de præjudicielle spørgsmål og retsforhandlingerne for Domstolen

5. STV er et selskab med hjemsted i Tyskland, som repræsenterer indehavere af forskellige sortsbeskyttelser ( 5 ), og som på vegne af indehaverne bl.a. håndhæver rettighederne til vinterbygsorten »Finita« (herefter »Finita-sorten«), der i Den Europæiske Union er beskyttet i henhold til grundforordningen.

6. I denne forbindelse offentliggør STV, på sin internetside, en liste over alle de sorter, som selskabet ifølge aftale med indehaverne repræsenterer, samt det vederlag for dyrkningen, der skal erlægges herfor. Endvidere opfordrer STV på generel vis hvert år landbrugerne til at oplyse om en eventuel foretaget dyrkning af en af de nævnte sorter og har til dette formål fremsendt formularer til afgivelse af en erklæring samt en dyrkningsvejledning, som indeholder en fortegnelse over alle de sorter, som STV administrerede i det pågældende produktionsår, samt de pågældende indehavere af sortsbeskyttelsesrettighederne og licenstagere.

7. Vogel, som ikke har noget kontraktforhold med STV, har ikke besvaret disse anmodninger om oplysninger. Den 16. december 2011 fik STV gennem en oplysning fra en forarbejdningsvirksomhed ( 6 ) kendskab til, at Vogel i produktionsåret 2010/2011 bl.a. havde fået forarbejdet frømateriale af sorten »Finita«.

8. Ved skrivelse af 31. maj 2012 opfordrede STV Vogel til at verificere disse oplysninger, der afslørede en uberettiget brug af formeringsmaterialet af den nævnte sort, som blev opnået ved dyrkning heraf, og til at give STV oplysningerne herom senest den 20. juni 2012. Vogel besvarede ikke denne skrivelse.

9. Ved skrivelse af 27. juli 2012 krævede STV, at Vogel betalte et beløb på 262,50 EUR, svarende til det samlede beløb for retten til at dyrke sorten »Finita« på licens, benævnt »C-licensgebyr«, som erstatning for det lidte tab som følge af den uberettigede dyrkning af denne beskyttede sort.

10. Da Vogel ikke betalte, anlagde STV sag ved Amtsgericht Euskirchen den 18. marts 2013 med påstand om bl.a. at få udbetalt den nævnte erstatning. Den 13. september 2013 erklærede denne ret sig inkompetent til fordel for Landgericht Mannheim.

11. Til støtte for sin påstand har STV gjort gældende, at Vogel, i henhold til grundforordningens artikel 94, stk. 1, er forpligtet til at betale selskabet et rimeligt vederlag, der beløber sig til et beløb svarende til det fulde C-licensgebyr, idet Vogel har begået en rettighedskrænkelse ved at have foretaget en dyrkning uden »tilladelse« hertil i henhold til den pågældende bestemmelse. STV har gjort gældende, at Vogel ikke kan påberåbe sig undtagelsen fastsat i artikel 14, stk. 1, i samme forordning, da de ikke har overholdt forpligtelsen til at betale det rimelige vederlag til indehaveren af den pågældende beskyttede sort som omhandlet i artikel 14, stk. 3, fjerde afsnit. STV har herved gjort gældende, at enhver landbruger i princippet skal opfylde denne betalingsforpligtelse før udsåning, men under alle omstændigheder inden udløbet af det produktionsår, hvor dyrkningen er foretaget, og dette på landbrugerens eget initiativ, uafhængig af om indehaveren har anmodet om disse oplysninger i god tid eller ej.

12. Vogel bestrider disse påstande. De finder, at de højst skal betale et beløb, der skal nedsættes på grundlag af en »berettiget« dyrkning under anvendelse af undtagelsen fastsat i grundforordningens artikel 14, stk. 1. I øvrigt har de gjort gældende, at for at betingelserne for retten til erstatning, som fastsat i forordningens artikel 94, kan anses for opfyldt, skal der være sket en tilsidesættelse af forpligtelsen til at meddele oplysninger til rettighedsindehaveren, som fastsat i EU-retten, hvilket ifølge disse ikke er tilfældet i den foreliggende sag ( 7 ).

13. Ved kendelse af 9. maj 2014, indleveret til Domstolen den 19. maj 2014, har Landgericht Mannheim udsat sagen og forelagt Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Er en landbruger, som har benyttet formeringsmateriale af en beskyttet sort, der er tilvejebragt ved dyrkning, uden at have indgået kontraktlig aftale herom med indehaveren af sortsbeskyttelsen, forpligtet til at betale et rimeligt vederlag i henhold til artikel 94, stk. 1, i Rådets forordning (EF) nr. 2100/94 af 27. juli 1994 om EF-sortsbeskyttelse og – hvis den pågældende har handlet forsætligt eller uagtsomt – at betale erstatning for en yderligere opstået skade som følge af krænkelsen af sortsbeskyttelsen i henhold til forordningens artikel 94, stk. 2, hvis han på tidspunktet for den faktiske anvendelse af høstudbyttet med henblik på formering på marken endnu ikke har opfyldt de forpligtelser til at betale et rimeligt vederlag (dyrkningsvederlag), som påhviler ham i henhold til denne forordnings artikel 14, stk. 3, fjerde led, jf. artikel 5 ff. i Kommissionens forordning (EF) nr. 1768/95 af 24. juli 1995 om gennemførelsesbestemmelser vedrørende landbrugsundtagelsen i artikel 14, stk. 3, i Rådets forordning (EF) nr. 2100/94 om EF-sortsbeskyttelse? 2) Hvis det første spørgsmål skal besvares således, at landbrugeren også kan opfylde sin forpligtelse til at betale et rimeligt vederlag for dyrkningen efter den faktiske anvendelse af høstudbyttet med henblik på formering på marken: Skal de nævnte bestemmelser fortolkes således, at de fastsætter en frist, inden for hvilken landbrugeren, som har anvendt formeringsmateriale tilvejebragt ved dyrkning af en beskyttet sort, skal opfylde den ham påhvilende forpligtelse til at betale et rimeligt vederlag for dyrkningen, for at dyrkningen i henhold til artikel 94, stk. 1, i forordning (EF) nr. 2100/94 jf. artikel 14 i samme forordning kan betragtes som »berettiget«?«

14. STV, Vogel, den spanske og den nederlandske regering samt Europa-Kommissionen har indgivet skriftlige indlæg til Domstolen. Der er ikke blevet afholdt mundtlig forhandling.

III – Gennemgang

A – Rækkevidden af den for Domstolen forelagte problematik

15. Det er væsentligt indledningsvis at nævne visse elementer i den retlige ordning, der er genstand for den foreliggende sag, og som enten er afklaret i de relevante tekster samt tilknyttet retspraksis, eller forbliver uafklarede på EU-rettens nuværende trin. På baggrund heraf skal indholdet af de spørgsmål, der forelægges Domstolen, præciseres.

16. I medfør af grundforordningens artikel 11, stk. 1, tilkommer EF-sortsbeskyttelsen den person, også benævnt »forædleren«, »der har frembragt eller fundet og udviklet sorten, eller dennes successor«. Forordningens artikel 13, stk. 1, præciserer, at den nævnte beskyttelse har til formål at sikre, at indehaveren eller indehaverne af denne har eneret til at foretage visse handlinger, som er opregnet i artiklens stk. 2.

17. Herefter betinger det nævnte stk. 2 i princippet en tredjepersons gennemførelse af de handlinger, der nævnes i stk. 2, herunder bl.a. »reproduktion (formering)« og »behandling med henblik på formering« af høstudbyttet af en beskyttet sort, af en tilladelse fra indehaveren af en EF-sortsbeskyttelse (herefter »indehaveren«). Dette krav sanktioneres ved muligheden for at anlægge civilretlige søgsmål, hvilket indehaveren har adgang til i henhold til forordningens artikel 94, når brugen af en sådan sort viser sig at udgøre en krænkelse.

18. Imidlertid nævner grundforordningens artikel 14, »i almenhedens interesse« ( 8 ) og mere præcist »sikring af landbrugsproduktionen« ( 9 ), en »undtagelse« til dette princip, der sædvanligvis benævnes »farmer’s privilege« ( 10 ). Forudsat at samtlige betingelser nævnt i den pågældende artikel er opfyldt, har landbrugerne ret til, på egne vegne og uden at indhente tilladelse fra indehaveren, at anvende det høstudbytte, som er tilvejebragt ved dyrkning af en af de nævnte beskyttede sorter ( 11 ), med henblik på formering på deres marker, på deres egen bedrift, hvilket ligeledes betegnes som brug til »udsæd af egen avl« ( 12 ). Gennemførelsen af de betingelser, som virkningerne af denne undtagelsesordning er underlagt, er defineret i gennemførelsesforordningen, der betegner den nævnte ordning som »landbrugsundtagelsen« ( 13 ).

19. Navnlig fastsætter artikel 14, stk. 3, fjerde led, at som modydelse for en sådan anvendelse ( 14 ) skal den landbruger, der ønsker at benytte sig af dette privilegium, betale indehaveren et »rimeligt vederlag« ( 15 ). Gennemførelsesforordningens rtikel 6, stk. 1, fastsætter, under hvilke omstændigheder den »individuelle forpligtelse« til at betale det nævnte vederlag opstår og forfalder, uden imidlertid udtrykkeligt at fastsætte en frist eller et præcist tidspunkt for foretagelsen af den krævede betaling. Den internationale konvention om beskyttelse af plantenyheder ( 16 ) (herefter »UPOV-konventionen«), som bestemmelserne i grundforordningen er tilpasset ( 17 ), fastsætter en lignende undtagelse, men den giver heller ingen præciseringer vedrørende fastsættelsen af en sådan frist ( 18 ). Det er denne midlertidige usikkerhed, som er årsag til den præjudicielle forelæggelse, og som jeg vil behandle i nedenstående.

20. Hvis landbrugeren ikke rettidigt opfylder sin individuelle betalingsforpligtelse, anses han for at have foretaget en uberettiget anvendelse af en beskyttet sort ( 19 ). Det samme gælder for en landbruger, der ved ikke at angive en del af det høstudbytte, denne har dyrket, ikke har betalt et rimeligt vederlag ( 20 ). I sådanne tilfælde fortaber den pågældende muligheden for »farmer’s privilege«, og det er ikke undtagelsesordningen i grundforordningens artikel 14, men derimod princippet fastsat i dens artikel 13, stk. 2, der finder anvendelse, hvilket STV påberåber sig i tvisten i hovedsagen ( 21 ).

21. I disse tilfælde kan indehaveren af den pågældende sort anlægge sag mod den landbruger, der har anvendt sorten uden dennes tilladelse ( 22 ), i henhold til grundforordningens artikel 94 ( 23 ). Gennemførelsesforordningens artikel 17 bekræfter, at den pågældende har ret til at tage retsskridt i anledning af en »krænkelse« mod enhver person, der ikke har overholdt de betingelser, der er knyttet til den i grundforordningens artikel 14 omhandlede undtagelse. I medfør af den pågældende forordnings artikel 94, stk. 1, kan indehaveren kræve, at krænkelsen bringes til ophør, eller at der betales en rimelig godtgørelse, eller begge dele. Det tilføjes i artikel 94, stk. 2, at hvis den retsforfulgte landbruger har handlet forsætligt eller uagtsomt, er han desuden forpligtet til at erstatte indehaveren eventuel yderligere opstået skade som følge af krænkelsen ( 24 ).

22. For at undgå at skabe uklarhed herom skal det understreges, at det rimelige vederlag i henhold til den nævnte artikel 14, stk. 3, fjerde led, som skal betales som en legitim godtgørelse direkte til indehaveren af enhver, der har gjort brug af »farmer’s privilege«, adskiller sig fra det rimelige vederlag, der nævnes i artikel 94, stk. 1, som eventuelt pålægges en landbruger, der retsforfølges, hvis den sagsøgende indehaver beviser, at der er tale om krænkelse ( 25 ). Denne forskel kommer til udtryk i de kriterier, der regulerer fastsættelsen af vederlagene. I det første tilfælde er vederlaget mere begrænset, eftersom det skal »være betydeligt lavere end det beløb, der opkræves for en licens til produktion af formeringsmateriale af samme sort i samme område« ( 26 ), mens i det andet tilfælde »skal der som beregningsgrundlag anvendes det beløb, der svarer til det gebyr, der skal betales for produktion på C-licens« ( 27 ). Vogel gør gældende, at deres situation eventuelt henhører under det første tilfælde, der er gunstigere på det økonomiske plan, og under ingen omstændigheder henhører under det andet tilfælde.

23. Inden for disse rammer anmodes Domstolen i det væsentlige om at fastsætte, hvornår og indtil hvilket tidspunkt en landbruger, der har anvendt formeringsmateriale af en beskyttet sort, tilvejebragt ved dyrkning, uden at have indgået en aftale herom med indehaveren af beskyttelsen vedrørende denne art, skal betale sidstnævnte det rimelige vederlag i medfør af grundforordningens artikel 14, stk. 3, fjerde led, således at den pågældende landbruger kan undtages fra forpligtelsen til opnå tilladelse fra indehaveren, som fastsat i den pågældende artikel, og således undgå retsforfølgelse som fastsat i artikel 94 i samme forordning.

24. Da disse bestemmelser ikke i sig selv giver et tydeligt svar på dette dobbelte spørgsmål, er det nødvendigt at undersøge indholdet af grundforordningens artikel 14 og 94, ikke kun sammenholdt med gennemførelsesforordningens artikel 5 ff., men ligeledes i lyset af fortolkningsregler, som Domstolen gentagne gange har nævnt og fulgt. Derfor skal der tages hensyn til de sædvanlige kriterier såsom bestemmelsernes oprindelse ( 28 ), deres generelle opbygning, deres formål, deres formulering i de forskellige sprogversioner af de nævnte forordninger ( 29 ) og, navnlig såfremt lovgivningen intet siger herom eller er mangelfuld, den mere overordnede ordning, som disse bestemmelser indgår i.

25. Selv om det forekommer mig muligt at give et fælles svar på de to stillede spørgsmål, når formålet med begge i sidste instans er at fastslå den frist, inden for hvilken en landbruger skal opfylde sin forpligtelse til at betale et rimeligt vederlag under forholdene nævnt i grundforordningens artikel 14, skal disse spørgsmål behandles særskilt, idet de vedrører diametrale modsatte tidspunkter for den pågældende frist, og idet de relevante fortolkningselementer for hver af disse er forskellige. En sådan særskilt behandling forekommer mig endnu mere nødvendig, idet de anvendte fortolkningsmetoder og det retlige grundlag for at besvare disse to spørgsmål er forskellige, for så vidt som definitionen af hvornår denne frist begynder at løbe i hovedsagen hviler på en bestemt bestemmelse i gennemførelsesforordningen, mens fastsættelsen af hvornår fristen udløber primært støtter sig på væsentlige principper, på baggrund af hvilke grundforordningen er udarbejdet.

B – Begyndelsestidspunktet for landbrugerens frist til at betale et rimeligt vederlag i henhold til grundforordningens artikel 14

26. Med sit første spørgsmål anmoder den foreliggende ret i det væsentlige Domstolen om at fastslå det tidspunkt, fra hvilket den landbruger, der ønsker at benytte sig af undtagelsesordningen fastsat i grundforordningens artikel 14, er forpligtet til at betale indehaveren af den beskyttede sort, som han ønsker at bruge, det rimelige vederlag, der er fastsat i den nævnte artikels stk. 3, fjerde led, idet han i modsat fald kan blive retsforfulgt for krænkelse som fastsat i forordningens artikel 94. Den foreliggende ret ønsker nærmere oplyst, om de fordele, der er forbundet med denne undtagelse, finder anvendelse, enten udelukkende når den krævede betaling erlægges inden dyrkningen af høstudbyttet af den pågældende sort, eller ligeledes når betalingen erlægges efterfølgende.

27. STV har gjort gældende, at den berørte landbruger nødvendigvis skal opfylde samtlige betingelser for anvendelse af denne undtagelsesordning under den faktiske anvendelse af høstudbyttet af den beskyttede sort, dvs. på den dato hvor det pågældende produkt faktisk sås med henblik på formering på markerne. Navnlig skal den pågældende landbruger opfylde sin forpligtelse til at betale et rimeligt vederlag, på eget initiativ ( 30 ), inden han begynder at dyrke den beskyttede sort, dvs. så snart han har valgt at anvende »farmer’s privilege« nævnt i artikel 14. Den forelæggende ret er i tvivl om dette synspunkt. De øvrige parter, der har afgivet indlæg for Domstolen, har alle fremført modsatte synspunkt end det, som sagsøgeren i hovedsagen har gjort gældende.

28. Ligesom den forelæggende ret og sidstnævnte parter mener jeg, at selv om grundforordningens artikel 14, stk. 3, fjerde led, ganske vist ikke udtrykker sig tydeligt herom, findes der betydelige fortolkningsbidrag i gennemførelsesforordningen, der netop har til formål at definere, hvordan undtagelsen nævnt i artikel 14 gennemføres.

29. Jeg mener, at ordlyden af gennemførelsesforordningens artikel 6, stk. 1, er til hinder for, at landbrugeren er forpligtet til at forudbetale det nævnte vederlag, dvs. at betale vederlaget inden han endnu har foretaget den pågældende tilsåning.

30. Det fremgår af det nævnte stykkes første afsnit, at den forpligtelse, der påhviler en landbruger til at betale det rimelige vederlag i henhold til grundforordningens artikel 14, stk. 3, fjerde led, »opstår […] på det tidspunkt, hvor han faktisk anvender det høstede produkt til formering på marken« på sin egen landbrugsbedrift ( 31 ), og udelukkende fra dette eksakte tidspunkt ( 32 ).

31. STV har gjort gældende, at det kan udledes af det pågældende afsnit, at forpligtelsen til at betale det nævnte vederlag opstår på det tidspunkt, hvor en landbruger beslutter at foretage en tilsåning med formeringsmaterialet fra en beskyttet sort, som han selv har dyrket, uden at opnå tilladelse fra den pågældende indehaver, og at betalingen herefter skal erlægges straks.

32. Imidlertid modsiger det efterfølgende i artikel 6, stk. 1, efter min opfattelse denne analyse. I henhold til den nævnte artikel 6, stk. 1, andet afsnit, første punktum, i gennemførelsesforordningen kan »[i]ndehaveren […] bestemme betalingstidspunktet og betalingsmåden« for det rimelige vederlag, navnlig når han har indgået en kontrakt med landbrugeren, hvilket ikke var tilfældet i tvisten i hovedsagen. Under alle omstændigheder præciseres det i den andet punktum i det pågældende afsnit, at »[h]an [dog ikke kan] bestemme et betalingstidspunkt, der ligger forud for det tidspunkt, hvor forpligtelsen er opstået« ( 33 ). Det fremgår af den pågældende bestemmelse, set i sammenhæng med det ovennævnte første afsnit, at indehaveren ikke kan kræve en forudbetaling, dvs. betaling før høstudbyttet konkret er blevet anvendt til dyrkning med henblik på ovennævnte formering.

33. Endvidere mener jeg, at denne sidste fortolkning af grundforordningens artikel 14, stk. 3, fjerde led, er i overensstemmelse med både målet med denne undtagelsesordning, som blev vedtaget »i almenhedens interesse til sikring af landbrugsproduktionen«, ifølge den formulering, der er anvendt i Domstolens praksis ( 34 ), og med nødvendigheden af i denne forbindelse at sikre en rimelig ligevægt mellem landbrugerens og indehaverens legitime interesser ( 35 ), i overensstemmelse med anden betragtning til gennemførelsesforordningen og artikel 2 heri ( 36 ).

34. Efter min mening vil det være overdrevent at pålægge en landbruger, for at denne kan benytte den omhandlede undtagelse, at opfylde sin betalingspligt allerede inden såningen af dennes høstudbytte af den beskyttede sort, når indehaverens rettigheder endnu ikke konkret er blevet påvirket, og der således ikke er anledning til at tildele denne en økonomisk modydelse herfor. Et sådant krav kan bevirke, at en landbruger afholder sig fra at påberåbe sig »farmer’s privilege«, og kan således være til skade for den i ordningen tilsigtede landbrugsproduktion ( 37 ).

35. Derfor foreslår jeg at besvare det første præjudicielle spørgsmål benægtende, således at en landbruger først er forpligtet til at betale indehaveren det rimelige vederlag i henhold til grundforordningens artikel 14, stk. 3, fjerde led, fra det øjeblik, hvor han faktisk anvender høstudbyttet med henblik på formering på markerne, og således kan denne landbruger ikke retsforfølges på grundlag af forordningens artikel 94, hvis han endnu ikke har opfyldt sin betalingsforpligtelse på det tidspunkt, hvor han foretager denne faktiske anvendelse.

C – Om udløbet af landbrugerens frist til at betale det rimelige vederlag i henhold til grundforordningens artikel 14

36. Den forelæggende ret stiller det andet præjudicielle spørgsmål subsidiært for det tilfælde, at Domstolen, således som jeg foreslår, måtte nå til det resultat, at landbrugeren for at være omfattet af undtagelsesordningen i grundforordningens artikel 14 ikke er forpligtet til at betale et rimeligt vederlag, til indehaveren af den beskyttede sort, han ønsker at anvende, før han foretager de handlinger, der er nævnt i den pågældende artikel. I det væsentlige ønsker den forelæggende ret oplyst, om »farmer’s privilege«, hvis der ikke foreligger en kontrakt med den nævnte indehaver, er betinget af overholdelsen af en betalingsfrist, fastsat på grundlag af de EU-retlige bestemmelser, og i givet fald hvilke kriterier der skal anvendes ved fastsættelsen heraf. Den forelæggende ret mener ikke, at der findes noget klart retsgrundlag for en sådan frist hverken i de for sagen relevante retsakter eller i Domstolens praksis.

37. I denne henseende har Vogel og den spanske regering gjort gældende, at EU-retten ikke fastsætter nogen frist, i løbet af hvilken en landbruger skal betale et rimeligt vederlag til indehaveren under de pågældende omstændigheder. Derimod finder den nederlandske regering, at når indehaveren ikke har anmodet landbrugeren om betaling af det nævnte vederlag, er den pågældende landbruger forpligtet til, for at kunne påberåbe sig undtagelsesordningen, at betale dette vederlag »inden for en rimelig frist«. STV og Kommissionen har foreslået at besvare spørgsmålet med, at betalingen skal være foretaget senest inden udgangen af det produktionsår, hvor den pågældende landbruger har foretaget såning af høstudbyttet, medmindre indehaveren og landbrugeren udtrykkeligt har aftalt andet. Jeg er enig i dette synspunkt.

38. Det er ganske vist korrekt, som bl.a. Vogel og den spanske regering har gjort gældende, at hverken grundforordningens artikel 14 eller gennemførelsesforordningens artikel 6 udtrykkeligt fastsætter en frist for forpligtelsen til at betale det omtalte rimelige vederlag, al den stund at sidstnævnte artikel kun regulerer denne forpligtelses opståen og ikke dens afslutning.

39. Ikke desto mindre mener jeg, at det vil være i strid med opbygningen og den effektive virkning af de relevante bestemmelser på området at anerkende, at fristen for at opfylde den pågældende forpligtelse er uden tidsbegrænsning. Navnlig fratages muligheden for retsforfølgelse fastsat i grundforordningens artikel 94 sit formål, hvis en person, der ønsker at påberåbe sig »farmer’s privilege«, havde en tidsubegrænset frist til at betale det rimelige vederlag til indehaveren i henhold til forordningens artikel 14. Alene fastsættelsen af en tidsfrist pålagt den berørte landbruger gør det muligt at anlægge sag for eventuelle krænkelser og for herefter at sikre overholdelsen af denne forpligtelse.

40. I denne henseende skal det fremhæves, at grundforordningen har indført en beskyttelsesordning, der skal anvendes ens i hele Unionen, navnlig hvad angår de måder, hvorpå en landbruger har ret til at anvende høstudbyttet til formering ( 38 ), hvilket ikke ville være tilfældet, hvis dette instrument blev fortolket således, at det ikke indirekte krævede overholdelse af en fælles frist for betaling. Endvidere skal det fremhæves, at det her ikke drejer sig om en frist af processuel art, som er en kategori af frister, i henseende til hvilke medlemsstaterne har lovgivningsautonomi, når der ikke findes EU-lovgivning på området ( 39 ), men en frist af materiel karakter, idet den gør det muligt at forhindre tabet af en materiel ret såsom »farmer’s privilege«.

41. Endvidere skal det erindres, at der skal sikres en rimelige ligevægt mellem den pågældende landbrugers og indehavers respektive legitime interesser, i henhold til formålet nævnt i gennemførelsesforordningens artikel 2. Hvis der ikke var nogen strengt fastsat frist, kunne en landbruger i ond tro, uden at løbe nogen betydelig risiko, vente på ubestemt tid med at betale i håbet om helt at undgå at skulle betale ( 40 ), mens det derimod er nødvendigt at tilskynde landbrugerne til at overholde de forpligtelser, der påhviler disse i forhold til indehaverne af de EF-beskyttede sorter ( 41 ). STV har gjort gældende, at hvis en landbruger kunne lovliggøre sin situation, selv efter at indehaveren har opdaget en uberettiget brug, er sidstnævntes interesser ikke længere tilstrækkeligt beskyttede ( 42 ). Endvidere ville en adgang til en sådan lovliggørelse være i strid med EU-lovgivers hensigt, eftersom denne i grundforordningens artikel 94 har fastsat mulighed for retsforfølgelse i tilfælde af tilsidesættelse af pligten til at betale et rimeligt vederlag i henhold til forordningens artikel 14. Det må derfor godtages, at det er logisk, at en betalingsfrist pålægges den landbruger, der påberåber sig undtagelsen fastsat i sidstnævnte artikel.

42. For at styrke retssikkerheden, der er et almindeligt princip i EU-retten, hvis overholdelse er særligt vigtig i forbindelse med økonomiske forpligtelser ( 43 ), forekommer det mig, at det ikke er hensigtsmæssigt at følge den nederlandske regerings forslag, hvorefter det skal anerkendes, at kriteriet vedrørende en »rimelig frist« er tilstrækkelig i henseende til betalingen af det pågældende vederlag. Jeg finder det mest hensigtsmæssigt at fastsætte en frist, der indeholder en klarere, og således mere forudsigelig, udløbsfrist.

43. Ligesom STV og Kommissionen mener jeg, at datoen for udløbet af det produktionsår, hvor den pågældende landbruger rent faktisk har anvendt formeringsmaterialet af en beskyttet sort, er den mest hensigtsmæssige udløbsdato. Det fremgår af gennemførelsesforordningens artikel 7, stk. 2, at det rimelige vederlag fastsat i grundforordningens artikel 14, stk. 3, skal betales »i« det »produktionsår«, som defineres fra »den 1. juli til den 30. juni det følgende kalenderår«. Jeg er enig i Kommissionens synspunkt, hvorefter bestemmelsen, selv om den vedrører et andet område end »farmer’s privilege« ( 44 ), belyser det forhold, at produktionsåret af EU-lovgiver opfattes som værende den relevante frist, i løbet af hvilken det rimelige vederlag fastsat i grundforordningens artikel 14 skal betales.

44. I øvrigt tilslutter den nederlandske regering sig denne fremgangsmåde, eftersom den præciserer, at den »rimelige frist«, som den foreslår, under alle omstændigheder skal udløbe inden den dato, der markerer begyndelsen på det tilsåningsår, der efterfølger det produktionsår, hvor høstudbyttet blev sået, med den, efter min opfattelse velunderbyggede, begrundelse, at det er logisk at afkræve en landbruger, at han har opfyldt sin økonomiske forpligtelse senest inden denne dato, eftersom han da, i princippet, har modtaget det produkt, der er frembragt ved høstudbyttet.

45. Hvad endelig angår måden for betaling af det rimelige vederlag i henhold til grundforordningens artikel 14, stk. 3, fjerde led, er spørgsmålet om, hvorvidt dette skal betales spontant af landbrugeren eller efter anmodning fra indehaveren, ikke udtrykkeligt rejst i de præjudicielle spørgsmål, men det antydes ikke desto mindre i forelæggelsesafgørelsens begrundelse. I denne henseende har STV gjort gældende, at i modsætning til, hvad Vogel og den spanske regering har gjort gældende ( 45 ), er forpligtelsen til at betale det nævnte vederlag ikke betinget af en betalingsanmodning, eller at indehaveren forudgående sender en regning, med den begrundelse, at de berørte landbrugere selv kan fastsætte beløbet for dette vederlag med henblik på at betale det til den pågældende indehaver ( 46 ).

46. Ordlyden af det fjerde led synes at tale for STV’s opfattelse, eftersom det fremgår heraf, i bydende vendinger, at »landbrugere skal betale indehaveren et rimeligt vederlag«, mens det sjette led i samme stk. 3, nævner, at »indehaveren skal efter anmodning have relevante oplysninger fra landbrugere« ( 47 ). Hvis det endvidere var tilstrækkeligt for en landbruger i ond tro at undlade at give sig til kende, når han har foretaget de i grundforordningens artikel 14 nævnte handlinger, ville det være overdrevent let at undslippe betalingsforpligtelsen, indtil den blev genstand for en hypotetisk kontrol, idet det bemærkes, at landbrugeren har endnu mindre at frygte, når det drejer sig om landbrugsafgrøder, der, som kartofler, ikke er genstand for forarbejdning.

47. Som det ofte er tilfældet i forbindelse med udnyttelse af intellektuelle ejendomsrettigheder, er deres brugere forpligtet til selv at søge oplysninger om indehaverne af disse rettigheder og om betingelserne for udnyttelse heraf, navnlig ud fra et økonomisk synspunkt. Dette følger af bestemmelserne i grundforordningens artikel 94, stk. 1, der fastsætter en forpligtelse til at betale et rimeligt vederlag som kompensation, selv i tilfælde af uforskyldt krænkelse, hvor retsforfølgelsen af den pågældende landbruger indledes på objektivt grundlag ( 48 ).

48. For at bevare en rimelig ligevægt mellem landbrugerens og indehaverens legitime interesser, som nævnt i gennemførelsesforordningens artikel 2, forekommer det mig, at landbrugeren i princippet skal tage initiativet til at foretage betalingen af det rimelige vederlag, inden for den frist, der vil blive fastsat af Domstolen, men at denne i tilfælde af tvivl om det skyldige beløb, idet beregningen kan være vanskelig selv at foretage ( 49 ), bør henvende sig til indehaveren for med dennes hjælp at fastsætte det beløb, der skal betales ( 50 ). Domstolen har ganske vist udelukket, at forpligtelsen til at underrette indehaveren som fastsat i grundforordningens artikel 14, stk. 3, sjette led, betragtes som pålagt samtlige landbrugere generelt set ( 51 ), men denne retspraksis antyder på ingen måde, at en landbruger, der bevidst har besluttet at gøre brug af undtagelsen i grundforordningens artikel 14, ikke er forpligtet til af sig selv at oplyse den pågældende indehaver herom ( 52 ).

49. Derfor mener jeg, at de to spørgsmål, der er forelagt Domstolen, skal besvares ens, og det bør fastslås, at grundforordningens artikel 14 og 94 skal fortolkes således, at medmindre andet er aftalt mellem de pågældende parter, er en landbruger, der påberåber sig undtagelsen i artikel 14, først forpligtet til at betale et rimeligt vederlag til indehaveren af en beskyttet sort, når han rent faktisk anvender denne sort og senest ved udgangen af det produktionsår, hvor denne handling pågår, dvs. senest den 30. juni efter datoen for tilsåning.

50. For at styrke den fortolkning af bestemmelserne nævnt i anmodningen om præjudiciel afgørelse, som jeg således anbefaler, skal det understreges, at denne fremgangsmåde svarer til den generelle regel inden for området for intellektuel ejendomsret, hvorefter forpligtelsen til at betale et vederlag, sædvanligvis i form af royalties, i mangel af forudbetaling, hvilket i den foreliggende sag ifølge min opfattelse er udelukket, er knyttet til den egentlige udnyttelse af den pågældende ret. Endvidere har den forelæggende ret fremhævet, at denne fremgangsmåde ligeledes er i overensstemmelse med den praksis, der sædvanligvis følges i forbindelse med beskyttelse af plantesorter, og som navnlig STV følger.

IV – Forslag til afgørelse

51. På baggrund af ovennævnte betragtninger foreslår jeg, at Domstolen besvarer de præjudicielle spørgsmål fra Landgericht Mannheim (Tyskland) således: »Artikel 14 og 94 i Rådets forordning (EF) nr. 2100/94 af 27. juli 1994 om EF-sortsbeskyttelse, sammenholdt med artikel 5 ff. i Kommissionens forordning (EF) nr. 1768/95 af 24. juli 1995 om gennemførelsesbestemmelser vedrørende landbrugsundtagelsen i artikel 14, stk. 3, i forordning nr. 2100/94, skal fortolkes således, at en landbruger har mulighed for at anvende det høstudbytte, der er tilvejebragt ved dyrkning på dennes egen bedrift, af formeringsmaterialet af en beskyttet sort, uden tilladelse fra indehaveren af den nævnte beskyttelse, på betingelse af, at han betaler denne et rimeligt vederlag i henhold til den nævnte artikel 14 inden for en frist, der påbegyndes på det tidspunkt, hvor landbrugeren ren faktisk har sået høstudbyttet, og som udløber ved udgangen af det produktionsår, hvor denne anvendelse fandt sted.«

( 1 ) – Originalsprog: fransk.

( 2 ) – EFT L 227, s. 1.

( 3 ) – EFT L 173, s. 14.

( 4 ) – De efterfølgende ændringer, der er foretaget i de pågældende forordninger efter deres vedtagelse, er uden direkte betydning for den foreliggende sag.

( 5 ) – Hvad angår STV vedtægtsmæssige formål og gyldigheden af en sådan forening af indehavere, jf. dom Saatgut-Treuhandverwaltungsgesellschaft (C-182/01, EU:C:2004:135, præmis 17, 51 og 58).

( 6 ) – Hvad angår den forpligtelse, der påhviler forarbejderne til at give oplysninger til indehaveren af EF-sortsbeskyttelsen, i henhold til grundforordningens artikel 14, jf. domme Brangewitz (C-336/02, EU:C:2004:622, præmis 54 og 66) og Raiffeisen-Waren-Zentrale Rhein-Main (C-56/11, EU:C:2012:713, præmis 42).

( 7 ) – Vogel har gjort gældende, at de ikke var forpligtede til at besvare anmodningen om oplysning af den 31.5.2012, med den begrundelse at denne anmodning ikke vedrørte det indeværende produktionsår, i strid med, hvad der er fastsat i gennemførelsesforordningens artikel 8, stk. 3. Den pågældende artikel regulerer de oplysninger, der i henhold til grundforordningens artikel 14, stk. 3, sjette led, skal gives af en landbruger til indehaveren af beskyttelsen, på sidstnævntes anmodning. Jf. i denne retning domme Schulin (C-305/00, EU:C:2003:218, særligt præmis 59-72) og Saatgut-Treuhandverwaltungsgesellschaft (C-182/01, EU:C:2004:135, præmis 59-62).

( 8 ) – I henhold til 17. betragtning til grundforordningen skal »udøvelsen af de til EF-sortsbeskyttelsen knyttede rettigheder […] være […] undergivet begrænsninger fastlagt i bestemmelser, der vedtages i almenhedens interesse«.

( 9 ) – Jf. 18. betragtning til grundforordningen og artikel 14, stk. 1, heri.

( 10 ) – Jf. bl.a. dom Schulin (C-305/00, EU:C:2003:218, præmis 7 og 47).

( 11 ) – Undtagelsen anvendes udelukkende på de landbrugsafgrøder, der udtømmende nævnes i artikel 14, stk. 2, herunder »Hordeum vulgare L. – byg«, korn hvis uberettigede dyrkning er genstand for tvisten i hovedsagen.

( 12 ) – En landbruger, der på regelmæssig vis har fået frø fra en beskyttet sort, har indehaverens samtykke til at foretage en første reproduktion eller formering af denne sort. Derimod er brugen af det høstudbytte, der følger heraf, en handling, som indehaveren normalt ikke har samtykket i, og som således kan udgøre en krænkelse. I medfør af undtagelsen fastsat i den nævnte artikel 14 har landbrugeren dog ret til at anvende hele eller dele af sit høstudbytte til at dyrke sorten en anden gang, dvs. at tilså den på sine egne marker (jf. bl.a. N. Bouche, »Protection communautaire des obtentions végétales«, JurisClasseur Droit international, Bind 572-200, 2014, punkt 150 ff.).

( 13 ) – Jf. første og anden betragtning til gennemførelsesforordningen.

( 14 ) – Formålet med en »legitim godtgørelse« i denne henseende nævnes i gennemførelsesforordningens artikel 5, stk. 3, vedrørende »vederlagets størrelse« fastsat i den nævnte artikel 14.

( 15 ) – Tredje led i dette stk. 3 bestemmer imidlertid, at »små landbrugere« er fritaget fra at betale det nævnte vederlag til indehaveren.

( 16 ) – Konvention underskrevet i Paris den 2.12.1961, ændret flere gange og sidste gang den 19.3.1991, som kan læses på følgende internetadresse: http://www.upov.int/fr/publications/conventions/1991/act1991.htm. EU blev medlem af UPOV den 29.7.2005.

( 17 ) – Jf. 29. betragtning til grundforordningen.

( 18 ) – Artikel 15, stk. 2, i UPOV-konventionen fastsætter en »fakultativ undtagelse«, som er således affattet: »Uanset artikel 14 [vedrørende »forædlerrettigheders anvendelsesområde«] kan de kontraherende parter inden for rimelige grænser, og forudsat at forædlerens legitime interesser beskyttes, begrænse forædlerrettighederne vedrørende en hvilken som helst sort med henblik på at give landbrugere tilladelse til at anvende udbytte, som de har tilvejebragt ved på deres egne bedrifter at plante den beskyttede sort […]« Vedrørende oprindelsen og de særlige forhold ved denne bestemmelse i forhold til de tilsvarende i EU-retten jf. G. Würtenberger, m.fl., European Community Plant Variety Protection, Oxford University Press, Oxford, 2009, s. 131.

( 19 ) – Dom Schulin (C-305/00, EU:C:2003:218, præmis 71).

( 20 ) – Dom Geistbeck (C-509/10, EU:C:2012:416, præmis 13, 23 og 24).

( 21 ) – Ibidem, præmis 34 og 35.

( 22 ) – Det fremgår af dom Greenstar-Kanzi Europe (C-140/10, EU:C:2011:677, præmis 44 og 49), at indehaveren eller licenstageren kan anlægge søgsmål om krænkelse også mod tredjemand, der har erhvervet høstudbyttet fra en beskyttet sort fra en anden licenstager, som ikke har overholdt de betingelser eller begrænsninger, der er fastsat i den licensaftale, som denne tidligere har indgået med indehaveren, uanset om tredjemand var oplyst om disse kontraktvilkår.

( 23 ) – Jf. domme Schulin (C-305/00, EU:C:2003:218, præmis 71) og Geistbeck (C-509/10, EU:C:2012:416, præmis 25), i hvilken Domstolen har understreget, at dyrkningen af ikke-anmeldt såsæd udgør en »krænkelse« som omhandlet i grundforordningens artikel 94.

( 24 ) – Det præciseres i det nævnte stk. 2, at »[v]ed simpel uagtsomhed kan dette krav nedsættes i forhold til graden af den simple uagtsomhed, men dog ikke så meget, at det bliver mindre end den fordel, den krænkende part har haft som følge af krænkelsen«.

( 25 ) – Om denne sondring, jf. mit forslag til afgørelse Geistbeck (C-509/10, EU:C:2012:187, punkt 41 ff.) og dom Geistbeck (C-509/10, EU:C:2012:416, præmis 28).

( 26 ) – Min fremhævelse. Vedrørende dette begreb, der optræder i den nævnte artikel 14, stk. 3, sjette led, jf. dom Saatgut-Treuhandverwaltung (C-7/05 – C-9/05, EU:C:2006:376) om fortolkningen af gennemførelsesforordningens artikel 5, stk. 2, 4 og 5, som ændret ved Kommissionens forordning (EF) nr. 2605/98 af 3.12.1998 (EFT L 328, s. 6), der fastsætter de kriterier, der gør det muligt at vurdere den præcise størrelse af det vederlag, der skal betale til indehaveren, når der ikke er indgået nogen kontrakt eller hvis en sådan ikke gælder mellem de pågældende.

( 27 ) – Min fremhævelse. Dom Geistbeck (C-509/10, EU:C:2012:416, præmis 43).

( 28 ) – I denne henseende skal det bemærkes, at undtagelsen i grundforordningens artikel 14 skyldes et kompromis, idet vedtagelsen af bestemmelsen gav anledning til lange debatter på grund af forskellige opfattelser hos avlerne og landbrugsproducenterne, og uenighed blandt medlemsstaterne, ifølge B. Kiewiet, »Régime de protection communautaire des obtentions végétales«, Comptes rendus de l’Académie d’agriculture de France, 1997, bind. 83, nr. 2, s. 5 ff., punkt 2.3.

( 29 ) – Således er visse unøjagtigheder i den franske sprogudgave af grundforordningen og gennemførelsesforordningen blevet rettet af Domstolen i lyset af andre sprogudgaver af de pågældende instrumenter i domme Geistbeck (C-509/10, EU:C:2012:416, præmis 28) og Raiffeisen-Waren-Zentrale Rhein-Main (C-56/11, EU:C:2012:713, præmis 27).

( 30 ) – I denne henseende jf. punkt 45 ff. i dette forslag til afgørelse.

( 31 ) – Min fremhævelse.

( 32 ) – Den opfattelse, hvorefter tidspunktet for betalingsforpligtelsen opstår straks, er tydeligere i andre sprogudgaver end den franske, såsom den spanske, italienske, portugisiske og finske sprogudgave.

( 33 ) – Min fremhævelse.

( 34 ) – Jf. bl.a. dom Schulin (C-305/00, EU:C:2003:218, præmis 47).

( 35 ) – I henseende til de aktuelle interesser, jf. forslag til afgørelse fra generaladvokat Ruiz-Jarabo Colomer Saatgut-Treuhandverwaltung (C-7/05 – C-9/05, EU:C:2006:97, præmis 22 og 23).

( 36 ) – Den nævnte artikel 2, med overskriften »Beskyttelsen af interesser«, pålægger, i stk. 1, at de betingelser, der gør det muligt at anvende undtagelsen i grundforordningens artikel 14, »gennemføres såvel af indehaveren […] som af landbrugeren på en sådan måde, at begge parters legitime interesser beskyttes«, hvilket ifølge artiklens stk. 2 medfører, at »hensyntagen til behovet for at opretholde en rimelig ligevægt mellem alle disse interesser eller til behovet for, at formålet med en given regel og de faktiske virkninger af dens gennemførelse står i forhold til hinanden«.

( 37 ) – Det kan supplerende nævnes, at den forelæggende ret har anført, at det forhold at fastsætte begyndelsestidspunktet for den betalingsforpligtelse, der påhviler landbrugeren, til efter datoen for tilsåning og, i givet fald, efter en anmodning fra indehaveren af EU-sortsbeskyttelsen, svarer til almindelig praksis på området.

( 38 ) – Jf. 3. og 19. betragtning til den nævnte forordning, hvor sidstnævnte bestemmelse understreger, at »det må sikres, at betingelserne fastlægges på fællesskabsplan«.

( 39 ) – Jf. bl.a. dom Kone m.fl. (C-557/12, EU:C:2014:1317, præmis 24 ff.).

( 40 ) – I denne henseende har Kommissionen fremhævet, at der skal tages hensyn til den omstændighed, at indehaverne i henhold til grundforordningens artikel 14, stk. 3, femte led, er eneansvarlige for kontrol og overvågning af anvendelsen af de beskyttede sorter i forbindelse med lovlig dyrkning, og at de derfor er afhængige af de pågældende landbrugeres gode tro og samarbejde. (jf. dom Geistbeck, C-509/10, EU:C:2012:416, præmis 42).

( 41 ) – Jf. ibidem og mit forslag til afgørelse Geistbeck (C-509/10, EU:C:2012:187, punkt 54).

( 42 ) – Jf. analogt dom Raiffeisen-Waren-Zentrale Rhein-Main (C-56/11, EU:C:2012:713, præmis 26-28), hvori Domstolen har fastslået, at det vil være i strid med formålet med gennemførelsesforordningen, der tilsigter at beskytte forædlerens og landbrugerens legitime interesser, således at der opnås en ligevægt mellem disse, at antage, at der ikke skulle være nogen tidsmæssig begrænsning i den oplysningspligt, som påhviler forarbejdningsvirksomheden.

( 43 ) – Retssikkerhedsprincippet, der indgår i Unionens retsorden, skal overholdes både af Unionens institutioner og af medlemsstaterne i udøvelsen af de beføjelser, som gives dem ved EU-retsakter. Princippet kræver på den ene side, at retsreglerne skal være klare og præcise, og på den anden side at deres anvendelse skal være forudsigelig for borgerne. Dette princip gælder med særlig styrke, når der er tale om bestemmelser med retsvirkninger af økonomisk art, således at de berørte kan få et nøjagtigt kendskab til de forpligtelser, der herved pålægges. Jf. bl.a. domme Schulin (C-305/00, EU:C:2003:218, præmis 58), »Goed Wonen« (C-376/02, EU:C:2005:251, præmis 32) og Traum (C-492/13, EU:C:2014:2267, præmis 27-29).

( 44 ) – Som det fremgår af femte betragtning til gennemførelsesforordningen, fuldstændiggør dens artikel 7, med overskriften »Små landbrugere«, de kriterier, der gør det muligt at fastsætte denne kategori af landbrugere, der udtrykkeligt fritages fra at betale et rimeligt vederlag, som er nævnt i grundforordningens artikel 14, stk. 3, tredje led. Artikel 7, stk. 2, præciserer, at arealer, som er omfattet af jordudtagning i »det produktionsår […], hvor betalingen af vederlaget forfalder«, anses for at være arealer, på hvilke der stadig dyrkes planter, hvis der til jordudtagningen ydes tilskud eller godtgørelser fra Fællesskabet eller den pågældende medlemsstat (min fremhævelse).

( 45 ) – Den spanske regering mener, at eftersom EU-retten ikke fastsætter en præcis frist for at betale vederlaget, skal indehaveren anmode om betaling inden for den forældelsesfrist, der er fastsat i de nationale bestemmelser om handlinger af denne art, ved i en faktura at fastsætte det beløb, der skal betales, og ved at angive betalingsfristen, og såfremt dette ikke gøres, kan forpligtelsen til at betale vederlaget, selv om forpligtelsen er opstået, ikke anses for at forfalde til betaling, med det resultat at landbrugeren ikke vil kunne begå den krænkelse, der er omfattet af grundforordningens artikel 94.

( 46 ) – STV mener, at den vejledning, der indeholder en fortegnelse over samtlige de beskyttede sorter, den administrerer, og som årligt sendes til landbrugeren, samt de yderligere oplysninger, der findes på dens internetside (jf. punkt 6 ovenfor), i den foreliggende sag gør det muligt for de pågældende med lethed at beregne det beløb, som de skal betale.

( 47 ) – Min fremhævelse.

( 48 ) – Forpligtelsen til at erstatte det tab, som indehaveren, der er offer for en krænkelse, har lidt, hvilket er formålet med den nævnte artikel 94 (jf. dom Geistbeck, C-509/10, EU:C:2012:416, præmis 36), indeholder derimod et element af hensigt under de omstændigheder, der nævnes i artiklens stk. 2.

( 49 ) – Kriterierne for at fastsætte størrelsen af det rimelige vederlag, der er fastsat i artikel 5, stk. 2 ff., er komplekse. Endvidere fremgår det af grundforordningens artikel 14, stk. 3, sjette led in fine, at »dette rimelige vederlag kan ændre størrelse i tidens løb«.

( 50 ) – Gennemførelsesforordningens artikel 10 præciserer, at indehaveren er forpligtet til at give landbrugeren de oplysninger, der er nødvendige for beregningen af det rimelige vederlag i henhold til grundforordningens artikel 14, stk. 3, fjerde led.

( 51 ) – I domme Schulin (C-305/00, EU:C:2003:218, præmis 69 ff.), Brangewitz (C-336/02, EU:C:2004:622, præmis 53 ff.) og Saatgut-Treuhandverwaltungsgesellschaft (C-182/01, EU:C:2004:135, præmis 62) har Domstolen fastslået, at hverken grundforordningen eller gennemførelsesforordningen fastsætter en mulighed for indehaveren, når denne ikke har holdepunkter for en persons eventuelle brug af »farmer’s privilege«, for at anmode denne om oplysninger om, hvorvidt den har udøvet eller påtænker at udøve dette privilegium.

( 52 ) – Det er i tysk retslitteratur fastslået, at der ikke er nogen som helst grund til, at en person, der har anvendt »farmer’s privilege«, ikke skal være forpligtet til direkte at give oplysninger i denne henseende (jf. G. Würtenberger, »Nachbauvergütungen: eine kritische Bestandsaufnahme«, i Rechtsschutz von Pflanzenzüchtungen, A. Metzger, [red.], Mohr Siebeck, Tübingen, 2014, s. 111).