ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Udviklingssamarbejde – finansiel og faglig bistand til og økonomisk samarbejde med udviklingslande – forordning nr. 443/92

(Art. 202, tredje led, EF; Rådets forordning nr. 443/92, art. 1, 5, 6, 7, 8 og 15)

Sammendrag

Inden for rammerne af de gennemførelsesbeføjelser, Kommissionen er blevet tillagt af Rådet i medfør af artikel 202, tredje led, EF, hvis grænser hovedsageligt bedømmes på grundlag af de vigtigste generelle mål bag de pågældende regler, er Kommissionen beføjet til at træffe samtlige de foranstaltninger, der er nødvendige eller hensigtsmæssige med henblik på at gennemføre grundforordningen, forudsat at disse ikke strider mod denne.

I medfør af artikel 15 i forordning nr. 443/92 om finansiel og faglig bistand til og økonomisk samarbejde med udviklingslandene i Asien og Latinamerika har Rådet tildelt Kommissionen en beføjelse til at varetage forvaltningen af den finansielle og faglige bistand samt af det økonomiske samarbejde med de nævnte udviklingslande. Det er i medfør af denne gennemførelsesbeføjelse, at Kommissionen har truffet en beslutning om godkendelse af et projekt vedrørende sikkerheden ved Filippinernes grænser for at forbedre sikkerheden og forvaltningen af grænserne i overensstemmelse med De Forenede Nationers Sikkerhedsråds resolution 1373 (2001), der har til formål at bekæmpe terrorisme og international kriminalitet.

Forordning nr. 443/92 nævner imidlertid ikke udtrykkeligt bekæmpelse af terrorisme og international kriminalitet. For så vidt angår spørgsmålet om, hvorvidt et sådant projekt henhører under forordningens anvendelsesområde, fordi det bidrager til styrkelse af den institutionelle kapacitet i det berørte land, hvilket interventionsområde udtrykkeligt er nævnt både i forordningens artikel 5 og 6 med hensyn til den finansielle og faglige bistand og i forordningens artikel 7 og 8 med hensyn til det økonomiske samarbejde, skal det præciseres, at støtten til udviklingslandenes institutioner inden for rammerne af den finansielle og faglige bistand ikke udgør et mål i sig selv, men et middel til styrkelse af deres kapacitet til at forvalte deres udviklingspolitik og deres udviklingsprojekter på de nævnte områder, som ikke omfatter bekæmpelse af terrorisme og international kriminalitet, og at styrkelsen af den institutionelle kapacitet i relation til det økonomiske samarbejde skal have en direkte forbindelse med støttens formål som omhandlet i forordningen om at styrke investeringerne og udviklingen, hvilket ikke fremgår af noget element i den omhandlede beslutning.

Den nævnte beslutning forfølger således et formål om bekæmpelse af terrorisme og international kriminalitet, der går ud over rammerne for den politik for udviklingssamarbejde, der forfølges med forordning nr. 443/92, hvorfor Kommissionen har overskredet de gennemførelsesbeføjelser, den er blevet tillagt af Rådet ved forordningens artikel 15.

(jf. præmis 51-53, 59-62 og 66-68)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. De Europæiske Fællesskabers egne indtægter – fastlægges og stilles til rådighed af medlemsstaterne

[Rådets forordning nr. 1552/89, art. 17, stk. 2, og nr. 2913/92, art. 220, stk. 2, litra b); Rådets afgørelse 94/728, art. 2 og 8]

2. Traktatbrudssøgsmål – Domstolens prøvelse af søgsmålsgrundlaget – ingen skadelige virkninger af det påståede traktatbrud – irrelevant

(Art. 226 CE)

Sammendrag

1. Medlemsstaterne har pligt til at fastslå en fordring fra Fællesskabet på egne indtægter, når deres toldmyndigheder har de nødvendige oplysninger og følgelig er i stand til at beregne afgiftsbeløbet vedrørende en toldskyld og fastslå, hvem der er debitor, uafhængigt af, om betingelserne for anvendelse af artikel 220, stk. 2, litra b), i forordning nr. 2913/92 om indførelse af en EF-toldkodeks er opfyldt, og således af, om der kan ske bogføring og efterfølgende opkrævning af den pågældende toldskyld.

Under disse omstændigheder tilsidesætter en medlemsstat, som undlader at fastslå en fordring fra Fællesskabet på egne indtægter og at stille det tilsvarende beløb til rådighed for Kommissionen, uden at betingelserne i artikel 17, stk. 2, i forordning nr. 1552/89 om gennemførelse af afgørelse 88/376 om ordningen for Fællesskabernes egne indtægter er opfyldt, sine forpligtelser i henhold til fællesskabsretten og navnlig artikel 2 og 8 i afgørelse 94/728 om ordningen for De Europæiske Fællesskabers egne indtægter.

(jf. præmis 32 og domskonkl.)

2. Da undladelsen af at opfylde en ved en fællesskabsretlig bestemmelse pålagt forpligtelse i sig selv udgør et traktatbrud, er et anbringende om, at den manglende opfyldelse ikke har haft skadelige virkninger, uden enhver relevans.

(jf. præmis 35)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Appel – anbringender – urigtig bedømmelse af de faktiske omstændigheder – afvisning – Domstolens prøvelse af bedømmelsen af beviserne – udelukket, medmindre de er gengivet forkert

(Art. 225 EF)

2. Appel – anbringender – anbringender og argumenter, som blot gentager det for Retten påberåbte – manglende identificering af den påberåbte retlige fejl – afvisning

[Art. 225 EF; Domstolens statut, art. 58, stk. 1; Domstolens procesreglement, art. 112, stk. 1, litra c)]

Sammendrag

1. Det følger af artikel 225, stk. 1, EF, at en appel er begrænset til retsspørgsmål. Det er derfor alene Retten, der har kompetence til at fastlægge og bedømme de relevante faktiske omstændigheder såvel som til at vurdere beviserne, medmindre disse omstændigheder og beviser er blevet urigtigt gengivet.

(jf. præmis 49)

2. Det fremgår af artikel 225 EF, artikel 58, stk. 1, i Domstolens statut og artikel 112, stk. 1, litra c), i Domstolens procesreglement, at et appelskrift præcist skal angive, hvilke elementer der anfægtes i den dom, som påstås ophævet, samt de retlige argumenter, der særligt støtter denne påstand.

Dette krav er ikke opfyldt, når appelskriftet – endog uden at indeholde en argumentation, der har til formål præcist at angive den retlige fejl, den appellerede dom angiveligt er behæftet med – blot gentager de anbringender og argumenter, der allerede er blevet fremført for Retten. En sådan appel har i realiteten kun til formål at opnå, at de i stævningen for Retten fremsatte påstande pådømmes endnu en gang, hvilket ligger uden for Domstolens kompetence.

(jf. præmis 55)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Tilnærmelse af lovgivningerne – gensidig bistand mellem medlemsstaternes myndigheder inden for området direkte og indirekte skatter – direktiv 77/799

(Rådets direktiv 77/799, art. 1, stk. 2 og 3)

2. Tilnærmelse af lovgivningerne – gensidig bistand mellem medlemsstaternes myndigheder inden for området direkte og indirekte skatter – direktiv 77/799

(Rådets direktiv 77/799, art. 8, § 1)

3. Frie kapitalbevægelser – restriktioner – afgift på handelsværdien af fast ejendom, der indehaves af juridiske personer

(EF-traktaten, art. 73 B (nu art. 56 EF))

Sammendrag

1. En afgift, der af en medlemsstat er indført på handelsværdien af fast ejendom beliggende i denne medlemsstat, der indehaves af juridiske personer, udgør en afgift af lignende art som de skatter, der er omhandlet i artikel 1, stk. 3, i direktiv 77/799 om gensidig bistand mellem medlemsstaternes kompetente myndigheder inden for området direkte og indirekte skatter, der pålignes på grundlag af dele af formuen som omhandlet i direktivets artikel 1, stk. 2.

(jf. præmis 37 og domskonkl. 1)

2. Direktiv 77/799 om gensidig bistand mellem medlemsstaternes kompetente myndigheder inden for området direkte og indirekte skatter og særligt direktivets artikel 8, stk. 1, er ikke til hinder for, at to medlemsstater er bundet af en international overenskomst til undgåelse af dobbeltbeskatning og om fastsættelse af regler om gensidige administrativ bistand for så vidt angår indkomst- og formueskatter, hvorefter en kategori af skattepligtige, der er undergivet en skat, der er omfattet af direktivet, i den ene medlemsstat er udelukket fra overenskomstens anvendelsesområde, for så vidt som lovgivningen eller den administrative praksis i den medlemsstat, der skal afgive oplysningerne, ikke tillader den kompetente myndighed at fremskaffe eller anvende disse oplysninger til den pågældende medlemsstats egne formål, hvilket det tilkommer den nationale ret at undersøge.

(jf. præmis 55 og domskonkl. 2)

3. Traktatens artikel 73 B (nu artikel 56 EF) skal fortolkes således, at den er til hinder for en national lovgivning, hvorefter selskaber, der er etableret i denne medlemsstat, fritages for afgiften på handelsværdien af fast ejendom, der i medlemsstaten indehaves af juridiske personer, hvorimod denne fritagelse for selskaber, der er etableret i en anden medlemsstat, er betinget af, at der mellem den pågældende medlemsstat og den anden stat er indgået en overenskomst om administrativ bistand til bekæmpelse af skattesvig og skatteunddragelse, eller af, at disse selskaber i medfør af en overenskomst, der indeholder en klausul om forbud mod forskelsbehandling på grundlag af nationalitet, ikke må undergives en hårdere beskatning end den, der gælder for selskaber, der er etableret i den første medlemsstat, og hvorefter det ikke er muligt for et selskab, der er etableret i en anden medlemsstat, at fremlægge beviser for identiteten af de fysiske personer, der er selskabets aktionærer.

(jf. præmis 102 og domskonkl. 3)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Den Europæiske Union – politisamarbejde og retligt samarbejde i kriminalsager – protokollen om integration af Schengenreglerne – artikel 5, stk. 1, andet afsnit – anvendelsesområde

(Protokollen om integration af Schengenreglerne i Den Europæiske Union, art. 4 og art. 5, stk. 1, andet afsnit)

2. Visum, asyl, indvandring – passage af medlemsstaternes ydre grænser – fælles regler for standarder og procedurer for kontrol

(Protokollen om integration af Schengenreglerne i Den Europæiske Union, art. 5, stk. 1, første afsnit; Rådets forordning nr. 2007/2004, første, anden og tredje betragtning samt art. 1, stk. 1, og art. 2, stk. 2)

Sammendrag

1. Artikel 5, stk. 1, andet afsnit, i protokollen om integration af Schengenreglerne i Den Europæiske Union skal fortolkes således, at den kun kan finde anvendelse på forslag og initiativer til udbygning af et område under Schengenreglerne, som Det Forenede Kongerige og/eller Irland har fået tilladelse til at deltage i i henhold til samme protokols artikel 4.

(jf. præmis 68)

2. Personkontrollen ved medlemsstaternes ydre grænser, og følgelig den effektive gennemførelse af fælles regler for standarder og procedurer for denne kontrol, skal anses for at udgøre forhold, som henhører under Schengenreglerne i henhold til artikel 5, stk. 1, første afsnit, i protokollen om integration af Schengenreglerne i Den Europæiske Union.

Forordning nr. 2007/2004 om oprettelse af et europæisk agentur for forvaltning af det operative samarbejde ved EU-medlemsstaternes ydre grænser, som både har til formål og opgave at forbedre kontrollen, skal således anses for at udgøre en foranstaltning til udbygning af nævnte regler. Dels fremgår det nemlig af de tre første betragtninger til forordningen og af dens artikel 1, stk. 1 og 2, at den har til formål at forbedre den integrerede forvaltning af de ydre grænser samt fremme og effektivisere anvendelsen af de fælles regler for standarder og procedurer for kontrol ved de ydre grænser. Dels har det agentur, som er oprettet ved forordningen, til opgave, som det fremgår af forordningens tredje betragtning og artikel 2, at samordne det operative samarbejde mellem medlemsstaterne hvad angår forvaltning af de ydre grænser, bistå medlemsstaterne med uddannelse af nationale grænsevagter og yde medlemsstaterne – i situationer, hvor dette er krævet – en øget teknisk og operativ bistand ved de ydre grænser.

De fælles regler, som forordning nr. 2007/2004 henviser til, og som skal anvendes inden for rammerne af den integrerede forvaltning af de ydre grænser, er fastsat i Den Fælles Håndbog, der er vedtaget af Schengen-eksekutivkomitéen, som er nedsat ved konventionen om gennemførelse af Schengenaftalen (gennemførelseskonventionen), der er udarbejdet med henblik på gennemførelse af bestemmelserne i kapitel II, som har overskriften »Passage af de ydre grænser«, i gennemførelseskonventionens afsnit II, og som udgør en del af Schengenreglerne, jf. Schengenprotokollens artikel 1.

(jf. præmis 79-82, 84 og 85)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Den Europæiske Union – politisamarbejde og retligt samarbejde i kriminalsager – protokollen om integration af Schengenreglerne – artikel 5, stk. 1, andet afsnit – anvendelsesområde

(protokollen om integration af Schengenreglerne i Den Europæiske Union, art. 4 og art. 5, stk. 1, andet afsnit)

2. Visum, asyl, indvandring – passage af medlemsstaternes ydre grænser – fælles regler for standarder og procedurer for kontrol

(protokollen om integration af Schengenreglerne i Den Europæiske Union, art. 5, stk. 1, første afsnit; Rådets forordning nr. 2252/2004, anden og tredje betragtning samt art. 1, art. 2, og art. 4, stk. 3)

Sammendrag

1. Artikel 5, stk. 1, andet afsnit, i protokollen om integration af Schengenreglerne i Den Europæiske Union skal fortolkes således, at bestemmelsen kun kan finde anvendelse på forslag og initiativer til udbygning af et område under Schengenreglerne, som Det Forenede Kongerige og/eller Irland har fået tilladelse til at deltage i i henhold til samme protokols artikel 4.

(jf. præmis 50)

2. Personkontrollen ved medlemsstaternes ydre grænser og følgelig den effektive gennemførelse af de fælles regler for standarder og procedurer for denne kontrol skal anses for at udgøre forhold, der henhører under Schengenreglerne i henhold til artikel 5, stk. 1, første afsnit, i protokollen om integration af Schengenreglerne i Den Europæiske Union.

For så vidt som undersøgelsen af ægtheden af pas og andre rejsedokumenter udgør det væsentligste element i forbindelse med personkontrollen ved de ydre grænser, skal de foranstaltninger, der gør det muligt på en nemmere og mere pålidelig måde at fastslå denne ægthed samt identiteten af indehaveren af det omhandlede dokument, anses for at kunne sikre og forbedre kontrollens effektivitet og tillige den integrerede forvaltning af de ydre grænser, som er indført ved Schengenreglerne.

Forordning nr. 2252/2004 om standarder for sikkerhedselementer og biometriske identifikatorer i pas og rejsedokumenter, som medlemsstaterne udsteder, skal, når der henses til dens formål og opgave, anses for at udgøre en sådan foranstaltning. Det fremgår af forordningens anden og tredje betragtning og af forordningens artikel 4, stk. 3, at den har til formål at bekæmpe forfalskning og svigagtig anvendelse af pas og andre rejsedokumenter, som medlemsstaterne udsteder. Med henblik på at nå dette mål foreskriver forordning nr. 2252/2004, som det fremgår af dens artikel 1 og 2, en harmonisering og en forbedring af minimumssikkerhedsstandarderne for pas og rejsedokumenter, som medlemsstaterne udsteder, samt indførelse i disse dokumenter af et bestemt antal biometriske elementer, som vedrører dokumenternes indehaver.

(jf. præmis 58-60, 65 og 66)
Nøgleord

Sagens genstand

Afgørelse



Nøgleord

Traktatbrudssøgsmål – manglende efterkommelse af en beslutning fra Kommissionen om en statsstøtteforanstaltning – forsvarsanbringender (art. 10 EF og art. 88, stk. 2, EF) (jf. præmis 19, 20 og 25)

2. Statsstøtte – tilbagesøgning af en ulovlig støtte (art. 88, stk. 2, EF) (jf. præmis 28)

Sagens genstand

Angående

Traktatbrud – tilsidesættelse af artikel 2, 3 og 4 i Kommissionens beslutning 2004/800/EF af 30. marts 2004, der fastslår, at Italiens støtteordning til hasteforanstaltninger til fremme af beskæftigelsen i kriseramte virksomheder, som er omfattet af en særlig insolvensprocedure, og som har over 1 000 ansatte, er uforenelig med fællesmarkedet (støtte nr. CR 62/2003 ex NN 7/2003 – Italien) (EUT L 352, s.10) – tilsidesættelse af pligten til inden for den fastsatte frist at træffe de nødvendige foranstaltninger med henblik på at tilbagesøge den støtte, som er blevet erklæret uforenelig med fællesmarkedet.

Afgørelse

Konklusion

1) Den Italienske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 2 og 3 i Kommissionens beslutning 2004/800/EF af 30. marts 2004 om Italiens støtteordning til hasteforanstaltninger til fremme af beskæftigelsen, idet den ikke inden for de fastsatte frister har truffet de nødvendige foranstaltninger med henblik på fra modtagerne at tilbagesøge den støtte, der ved denne beslutning blev erklæret for ulovlig og uforenelig med fællesmarkedet.

2) Den Italienske Republik betaler sagens omkostninger.
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Traktatbrudssøgsmål – sagens genstand

(Art. 226 EF)

2. Fri bevægelighed for personer – etableringsfrihed – restriktioner – nationale bestemmelser vedrørende udøvelse af sundhedserhverv

(Art. 12 EF og 43 EF)

Sammendrag

1. Et traktatbrudssøgsmål, som er rettet mod det forhold, at overgangsbestemmelser, som gør det muligt at udøve erhverv inden for overenskomsten med sygesikringen, er forbeholdt alene de psykoterapeuter, som har udøvet deres erhverv i en region i en medlemsstat inden for denne medlemsstats sygesikringsordning i løbet af en referenceperiode, mens denne mulighed ikke er åben for psykoterapeuter, som har udøvet deres erhverv i løbet af den samme periode uden for denne medlemsstat inden for sygesikringsordningen i en anden medlemsstat, kan antages til realitetsbehandling, eftersom den omstændighed, at det ikke er muligt for de sidstnævnte at benytte sig af overgangsbestemmelserne, ikke er tidsbegrænset, men tværtimod er af permanent karakter og vedblev med at bestå også efter udløbet af fristen fastsat i den begrundede udtalelse.

(jf. præmis 17-20)

2. En medlemsstat tilsidesætter sine forpligter i henhold til artikel 43 EF ved udelukkende at anvende overgangsbestemmelserne eller princippet om »velerhvervede rettigheder«, som gør det muligt for psykoterapeuter at opnå autorisation eller godkendelse uafhængigt af de gældende bestemmelser om den lovpligtige sygesikring, på psykoterapeuter, som har udøvet deres erhverv inden for denne medlemsstats lovpligtige sygesikringsordning, og ved ikke at have taget hensyn til tilsvarende eller lignende erhvervsmæssig beskæftigelse, der er udøvet af psykoterapeuter i andre medlemsstater. Betingelsen om, at erhvervet som psykoterapeut skal være praktiseret i en region i den pågældende medlemsstat inden for rammerne af overenskomsten med medlemsstatens sygesikring, indebærer, selv om den finder ens anvendelse, at tildelingen af en rettighed afhænger af opfyldelsen af et bopælskrav i en region i denne medlemsstat, og stiller dermed indenlandske statsborgere bedre end statsborgere fra andre medlemsstater, hvilket er i strid med forbuddet mod forskelsbehandling i artikel 12 EF.

En sådan restriktion for den frie bevægelighed for fysiske personer kan ikke begrundes i hensynet til beskyttelsen af en velerhvervet rettighed, i form af bevarelsen af en kundekreds af patienter, som bunder i flere års beskæftigelse, for så vidt som restriktionen går videre, end hvad der kan anses for nødvendigt med henblik på at nå dette mål.

(jf. præmis 56, 57, 63, 65, 73 og 76 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Fri bevægelighed for personer – etableringsfrihed – traktatens bestemmelser – anvendelsesområde

(Art. 43 EF)

2. Præjudicielle spørgsmål – Domstolens kompetence – grænser

(Art. 234 EF)

3. Fri bevægelighed for personer – etableringsfrihed – frie kapitalbevægelser – skattelovgivning – indkomstbeskatning

(Art. 43 EF og 56 EF)

Sammendrag

1. Det forhold, at en eller flere fysiske personer, der har bopæl i en medlemsstat, erhverver alle kapitalandelene i et selskab, der har sit vedtægtsmæssige hjemsted i en anden medlemsstat, er omfattet af traktatens bestemmelser om etableringsfriheden, når kapitalandelene giver de pågældende fysiske personer en bestemmende indflydelse på beslutningerne i selskabet og sætter dem i stand til at træffe afgørelse om dets drift. Traktatens bestemmelser om etableringsfriheden finder således anvendelse på en situation, hvor alle andelene i selskabet direkte eller indirekte ejes af medlemmer af en og samme familie, der forfølger samme interesser, idet de efter fælles overenskomst og ved mellemkomst af en og samme repræsentant på selskabets generalforsamling træffer beslutningerne vedrørende selskabet og dets drift.

(jf. præmis 30-32)

2. Domstolen har ikke inden for rammerne af artikel 234 EF kompetence til at fastslå, om en kontraherende medlemsstat tilsidesætter bestemmelserne i bilaterale dobbeltbeskatningsoverenskomster. Domstolen kan ikke undersøge forholdet mellem en national foranstaltning og bestemmelserne i en dobbeltbeskatningsoverenskomst, da dette spørgsmål ikke vedrører fællesskabsrettens fortolkning.

(jf. præmis 46 og 47)

3. Artikel 43 EF og 56 EF skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en skattelovgivning i en medlemsstat, hvorefter en hjemmehørende persons indtægter fra kapital, der er investeret i en virksomhed, der har hjemsted i en anden medlemsstat, uanset en foreliggende dobbeltbeskatningsoverenskomst med den medlemsstat, hvor virksomheden har hjemsted, ikke fritages for national indkomstbeskatning, men undergives national beskatning med modregning af den skat, som er pålignet i den anden medlemsstat.

Medlemsstaterne har på fællesskabsrettens nuværende udviklingstrin hvad angår den skatteretlige harmonisering en vis autonomi. Det følger af denne kompetence på skatteområdet, at friheden for selskaber til at vælge mellem forskellige etableringsmedlemsstater på ingen måde indebærer, at disse stater er forpligtede til at tilpasse deres eget skattesystem til de forskellige beskatningssystemer i de andre medlemsstater med henblik på at sikre, at et selskab, der har valgt at etablere sig i en given medlemsstat, på nationalt plan bliver beskattet på samme måde som et selskab, der har valgt at etablere sig i en anden medlemsstat. Nævnte autonomi på skatteområdet indebærer tillige, at medlemsstaterne frit kan fastsætte betingelserne og niveauet for beskatning af forskellige etableringsformer, der anvendes af indenlandske selskaber, som udøver virksomhed i udlandet, under forbehold af at de behandles på en måde, som ikke er diskriminerende i forhold til sammenlignelige indenlandske etableringsformer.

(jf. præmis 43, 45, 51, 53 og 57 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Fri udveksling af tjenesteydelser – restriktioner

(Art. 45 EF, 49 EF og 55 EF; Rådets forordning nr. 2092/91)

Sammendrag

En medlemsstat tilsidesætter sine forpligtelser i henhold til artikel 49 EF, idet den kræver, at private kontrolorganer inden for området for økologisk landbrug, som er godkendt i en anden medlemsstat, skal have et forretningssted på sit område, for at de kan udøve deres kontrolvirksomhed dér.

Den vejledende og forberedende funktion, som er tilkendt de private organer ved forordning nr. 2092/91 om økologisk produktionsmetode for landbrugsprodukter og om angivelse heraf på landbrugsprodukter og levnedsmidler i forhold til tilsynsmyndigheden, kan ikke betragtes som direkte og særligt forbundet med udøvelse af offentlig myndighed i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 55 EF, sammenholdt med artikel 45, stk. 1, EF, hvilken funktion derfor ikke kan begrunde en undtagelse fra disse bestemmelser, men skal betragtes som en supplerende aktivitet, som kan adskilles fra udøvelsen af sådan myndighed. Et sådant krav går videre end det, der er objektivt nødvendigt med henblik på at nå formålet om forbrugerbeskyttelse, som kan begrunde en begrænsning af den frie udveksling af tjenesteydelser.

(jf. præmis 31, 32, 42, 46 og 52-54 samt domskonkl.)