DOMSTOLENS DOM AF 3. JUNI 1992. - ALBERTO PALETTA M. FL. MOD BRENNET AG. - ANMODNING OM PRAEJUDICIEL AFGOERELSE: ARBEITSGERICHT LOERRACH - TYSKLAND. - SOCIAL SIKRING - ANERKENDELSE AF UARBEJDSDYGTIGHED. - SAG C-45/90.



Samling af Afgørelser 1992 side I-03423

svensk specialudgave side I-00115

finsk specialudgave side I-00159



Sammendrag

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

++++

1. Social sikring af vandrende arbejdstagere og selvstaendige erhvervsdrivende ° faellesskabsretlige bestemmelser ° sagligt anvendelsesomraade ° omfattede og ikke-omfattede ydelser ° kriterierne for denne sondring ° ydelser fra arbejdsgiveren til arbejdstageren i form af fortsat udbetaling af loen under sygdom ° omfattet ° udgifterne til ydelserne paahvilende arbejdsgiveren ° uden betydning

(Raadets forordning nr. 1408/71, art. 4, stk. 1)

2. Social sikring af vandrende arbejdstagere og selvstaendige erhvervsdrivende ° sygeforsikring ° arbejdstager med ophold i en anden medlemsstat end den kompetente stat ° uarbejdsdygtighed ° erklaering herom fra opholdsstedets institution ° bindende karakter ° graenser ° undersoegelse af arbejdstageren foretaget af en af den kompetente institution selv udpeget laege

(Raadets forordning nr. 574/72, art. 18, stk. 1-5)

Sammendrag

1. Sondringen mellem ydelser, der ikke er omfattet af anvendelsesomraadet for forordning nr. 1408/71, og ydelser, der er det, beror i det vaesentlige paa de grundlaeggende kendetegn ved ydelsen, navnlig dens formaal og de vilkaar, hvorunder den tilkendes, idet det er uden betydning, om ydelsen i den paagaeldende nationale lovgivning betegnes som en social sikringsydelse.

Begrebet ydelser i anledning af sygdom, jf. artikel 4, stk. 1, i forordning nr. 1408/71, omfatter en arbejdsgivers ydelser til en arbejdstager i form af fortsat udbetaling af loen under sygdom, der i maksimalt seks uger indebaerer, at udbetalingen af sygedagpenge i henhold til national lovgivning om social sikring stilles i bero. Den omstaendighed, at det paahviler arbejdsgiveren at baere udgifterne til ydelserne, er ikke til hinder for, at disse er omfattet af forordningens anvendelsesomraade, idet en ydelses finansieringsform er uden betydning for, om denne maa anses for en social sikringsydelse, der er omfattet af forordningen.

2. Artikel 18, stk. 1-4, i forordning nr. 574/72 skal fortolkes saaledes, at den kompetente institution, ogsaa selv om der herved er tale om arbejdsgiveren og ikke om en social sikringsinstitution, saavel i henseende til faktum som til den retlige kvalificering er bundet af en laegeerklaering fra bopaels- eller opholdsstedets institution, hvorefter den sikrede har vaeret uarbejdsdygtig i en vis periode, naar foerstnaevnte institution ikke udnytter sin ret i henhold til artikel 18, stk. 5, til at lade den sikrede undersoege af en af den selv udpeget laege.

De praktiske vanskeligheder, som kan opstaa for en arbejdsgiver, der ikke i praksis har vaeret i stand til at udnytte sin ret i henhold til artikel 18, stk. 5, i forordning nr. 574/72, kan ikke paavirke fortolkningen af en af forordningens bestemmelser, saaledes som denne fortolkning fremgaar af bestemmelsens ordlyd og formaal.

Dommens præmisser

1 Ved kendelse af 31. januar 1990 indgaaet til Domstolen den 21. februar 1990 har Arbeitsgericht Loerrach (Forbundsrepublikken Tyskland) i medfoer af EOEF-traktatens artikel 177 forelagt en raekke praejudicielle spoergsmaal vedroerende fortolkningen af artikel 18 i Raadets forordning (EOEF) nr. 574/72 af 21. marts 1972 om regler til gennemfoerelse af forordning (EOEF) nr. 1408/71 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet (EFT 1972 I, s. 150).

2 Spoergsmaalene er blevet rejst under en sag, som Vittorio Paletta, dennes hustru Raffaela og aegteparrets to boern Carmela og Alberto, der alle er italienske statsborgere, har anlagt mod deres arbejdsgiver, det i Forbundsrepublikken Tyskland etablerede selskab Brennet AG (herefter benaevnt "Brennet"), i anledning af, at selskabet har naegtet fortsat at udbetale sagsoegerne loen i henhold til Lohnfortzahlungsgesetz af 27. juli 1969 ("lov om loen under sygdom", BGBl. I, s. 946, herefter benaevnt "LFZG").

3 Er en arbejdstager efter paabegyndelsen af et beskaeftigelsesforhold som foelge af uarbejdsdygtighed, der ikke kan tilregnes ham, ude af stand til at udfoere sit arbejde, er arbejdsgiveren i henhold til LFZG forpligtet til fortsat at udbetale ham loen i uarbejdsdygtighedsperioden, naermere bestemt i indtil seks uger.

4 Det fremgaar af forelaeggelseskendelsen, at sagsoegerne meldte sig syge under en ferie, som Brennet havde givet dem tilladelse til at afholde i perioden 17. juli-12. august 1989, og at Brennet naegtede at udbetale sagsoegerne loen for de foerste seks sygdomsuger med den begrundelse, at selskabet ikke fandt sig bundet af laegeerklaeringer udstedt i udlandet, som det havde vaegtige grunde til at bestride rigtigheden af.

5 Sagsoegerne indbragte disse beslutninger for Arbeitsgericht Loerrach, idet de gjorde gaeldende, at da Brennet ikke havde udnyttet sin ret i henhold til artikel 18, stk. 5, i forordning nr. 574/72 til at lade dem undersoege af en af selskabet selv udpeget laege, var selskabet saavel i henseende til faktum som til den retlige kvalificering bundet af laegeerklaeringerne fra bopaelsstedets institution om, at sagsoegerne havde vaeret uarbejdsdygtige i en vis periode. Sagsoegerne henviste herved til Domstolens dom af 12. marts 1987 (sag 22/86, Rindone, Sml. s. 1339, praemis 15). Selv om den kompetente institution i denne sag var en social sikringsinstitution, maatte det princip, der fremgaar af dommen, ifoelge sagsoegerne ligeledes gaelde i tilfaelde, hvor det er arbejdsgiveren, der er den kompetente institution.

6 Med henblik paa afgoerelsen af tvisten har Arbeitsgericht Loerrach besluttet at udsaette sagen og forelaegge Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal:

"1) Gaelder de principper vedroerende fortolkningen af artikel 18, stk. 1 og 5, i Raadets forordning (EOEF) nr. 574/72, der fremgaar af Domstolens dom ° Tredje Afdeling ° af 12. marts 1987 i sag 22/86, helt eller delvis ogsaa, naar den 'institution' , som det paahviler at udbetale kontantydelser ved sygdom, er arbejdsgiveren og ikke en social sikringsinstitution, saaledes som det er tilfaeldet i henhold til § 1 ff. i den i Forbundsrepublikken Tyskland gaeldende Lohnfortzahlungsgesetz af 27. juli 1969 (Bundesgesetzblatt I, s. 946, som senest aendret ved lov af 20.12.1988 ° Bundesgesetzblatt I, s. 2477)?

Foelgende oenskes saerligt afklaret:

2) Er 'den kompetente institution' , som det i henhold til lovgivningen i Forbundsrepublikken Tyskland, jf. § 1 ff. i Lohnfortzahlungsgesetz, paahviler at udbetale ydelser i form af loen under sygdom til arbejdstagere, ved sin afgoerelse om et krav paa saadanne kontantydelser i henseende til faktum og den retlige kvalificering bundet af en erklaering fra den sociale sikringsinstitution paa arbejdstagerens bopaelssted, hvorefter den paagaeldende har vaeret uarbejdsdygtig i en vis periode?

3) Skal spoergsmaal 1 ° for saa vidt det besvares bekraeftende ° ogsaa besvares bekraeftende, saafremt arbejdsgiveren, der i henhold til § 1 er den, som skal udbetale ydelser i form af loen under sygdom, ingen faktisk og retlig mulighed har for at efterproeve erklaeringen om en indtraadt uarbejdsdygtighed, bortset fra muligheden for at anmode vedkommende sygekasse ° der i saadanne tilfaelde ikke i foerste raekke er den, der er forpligtet til at udbetale ydelserne ° om at lade arbejdstageren undersoege af en af arbejdsgiveren selv udpeget (raadgivende) laege, jf. artikel 18, stk. 5, i forordning (EOEF) nr. 574/72?"

7 Hvad naermere angaar de faktiske omstaendigheder i hovedsagen, retsforhandlingernes forloeb samt de skriftlige indlaeg for Domstolen henvises til retsmoederapporten. Disse omstaendigheder omtales derfor kun i det foelgende i det omfang, det er noedvendigt for forstaaelsen af Domstolens argumentation.

8 Ved de praejudicielle spoergsmaal oensker den forelaeggende retsinstans i det vaesentlige oplyst, hvorvidt artikel 18, stk. 1-4, i forordning nr. 574/72 skal fortolkes saaledes, at den kompetente institution, ogsaa selv om der herved er tale om arbejdsgiveren og ikke om en social sikringsinstitution, saavel i henseende til faktum som til den retlige kvalificering er bundet af en laegeerklaering fra bopaels- eller opholdsstedets institution, hvorefter den sikrede har vaeret uarbejdsdygtig i en vis periode, naar foerstnaevnte institution ikke udnytter sin ret i henhold til artikel 18, stk. 5, til at lade den sikrede undersoege af en af den selv udpeget laege.

9 Artikel 18, stk. 1-4, fastlaegger en procedure, hvorefter det henhoerer under bopaelsstedets institution at fastslaa, om den arbejdstager eller selvstaendige erhvervsdrivende, der vil goere krav paa de i artikel 18 omhandlede kontantydelser, er uarbejdsdygtig, samt i bekraeftende fald uarbejdsdygtighedens varighed. Den kompetente institution kan dog lade den sikrede undersoege af en af den selv udpeget laege (stk. 5).

10 Det bemaerkes herom, at artikel 18, der omhandler arbejdstagere og selvstaendige erhvervsdrivende med bopael i en anden medlemsstat end den kompetente stat, ligeledes finder anvendelse paa arbejdstagere og selvstaendige erhvervsdrivende, der rammes af sygdom under et ophold i en anden medlemsstat, jf. henvisningsbestemmelsen i forordningens artikel 24.

11 I dommen af 12. marts 1987, Rindone, jf. ovenfor, praemis 15, fastslog Domstolen, at "artikel 18, stk. 1-4, i forordning nr. 574/72 skal fortolkes saaledes, at den kompetente institution, saafremt den ikke udnytter sin ret i henhold til artikel 18, stk. 5, til at lade den sikrede undersoege af en af den selv udpeget laege, saavel i henseende til faktum som til den retlige kvalificering er bundet af en erklaering fra bopaelsstedets institution, hvorefter den sikrede har vaeret uarbejdsdygtig i en vis periode."

12 Med henblik paa besvarelsen af de forelagte spoergsmaal boer det indledningsvis undersoeges, hvorvidt de ydelser, som arbejdsgiveren udbetaler i form af fortsat udbetaling af loen i henhold til § 1 i LFZG, er ydelser i anledning af sygdom som omhandlet i Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet (EFT 1971 II, s. 466).

13 I henhold til artikel 4, stk. 2, i forordning nr. 1408/71 finder denne forordning anvendelse paa ordninger, der paalaegger arbejdsgiveren forpligtelser med hensyn til de i artikel 4, stk. 1, omhandlede ydelser, dvs. bl.a. ydelser i anledning af sygdom [stk. 1, litra a)].

14 Den tyske og den nederlandske regering har gjort gaeldende, at de omtvistede ydelser ikke er sociale sikringsydelser efter artikel 4 i forordning nr. 1408/71, saaledes at denne forordning, og dermed forordning nr. 574/72, ikke finder anvendelse paa dem.

15 Det bemaerkes, at Domstolen i dommen af 13. juli 1989 (sag 171/88, Rinner-Kuehn, Sml. s. 2743, praemis 7) har fastslaaet, at fortsat udbetaling af en arbejdstagers loen under sygdom i henhold til LFZG er omfattet af begrebet loen i traktatens artikel 119, men at det dog ikke foelger heraf, at saadanne ydelser fra arbejdsgiveren ikke samtidig kan vaere ydelser i anledning af sygdom i den i forordning nr. 1408/71 forudsatte betydning.

16 Om en ydelse er omfattet af anvendelsesomraadet for forordning nr. 1408/71, afhaenger i det vaesentlige af de grundlaeggende kendetegn ved ydelsen, navnlig dens formaal og de vilkaar, hvorunder den tilkendes, idet det er uden betydning, om ydelsen i den paagaeldende nationale lovgivning betegnes som en social sikringsydelse (jf. bl.a. dom af 27.3.1985, sag 249/83, Hoeckx, Sml. s. 973, praemis 11).

17 Det bemaerkes herved, at de omtvistede ydelser kun tilkendes arbejdstageren i tilfaelde af sygdom, og at ydelserne, der udbetales i maksimalt seks uger, indebaerer, at udbetalingen af sygedagpenge i henhold til Sozialgesetzbuch ("lov om social sikring") ° hvis karakter af ydelser i anledning af sygdom er ubestridt ° stilles i bero.

18 I modsaetning til, hvad den tyske og den nederlandske har gjort gaeldende, er den omstaendighed, at det paahviler arbejdsgiveren at baere udgifterne til ydelserne, ikke til hinder for, at ydelserne er omfattet af anvendelsesomraadet for forordning nr. 1408/71. Det fremgaar saaledes af Domstolens praksis (jf. dom af 24.2.1987, forenede sager 379/85-381/85 og 93/86, Giletti, Sml. s. 955, praemis 7), at en ydelses finansieringsform er uden betydning for, om ydelsen maa anses for en social sikringsydelse, der er omfattet af forordningen.

19 Det maa herefter fastslaas, at ydelser som dem, en arbejdsgiver udbetaler i form af fortsat udbetaling af loen i henhold til § 1 i LFZG, er ydelser i anledning af sygdom i den i artikel 4, stk. 1, i forordning nr. 1408/71 forudsatte betydning.

20 Det maa dernaest undersoeges, hvorvidt artikel 18 i forordning nr. 574/72 finder anvendelse, naar der er tale om ydelser i anledning af sygdom, som udbetales af arbejdsgiveren.

21 Det bemaerkes herom, at en arbejdsgiver i henhold til artikel 1, litra o), nr. iv), i forordning nr. 1408/71 kan vaere omfattet af begrebet "kompetent institution" i forordningen, "saafremt det drejer sig om en ordning om arbejdsgiverens forpligtelser vedroerende de i artikel 4, stk. 1, naevnte ydelser".

22 Da de i artikel 1 i forordning nr. 1408/71 fastlagte definitioner skal tillaegges den samme betydning, naar de optraeder i forordning nr. 574/72 [artikel 1, litra c)], maa begrebet "kompetent institution", jf. artikel 18 i forordning nr. 574/72, tillaegges det samme indhold i de to forordninger.

23 Det foelger heraf, at artikel 18 ogsaa finder anvendelse, naar det er arbejdsgiveren, der er den kompetente institution.

24 Denne fortolkning maa saa meget mere laegges til grund, naar henses til, at den er i overensstemmelse med formaalet med artikel 18, som navnlig er at forhindre, at en arbejdstager, som i mellemtiden paa ny er blevet arbejdsdygtig, bevismaessigt stilles i en vanskelig situation, og saaledes at fremme den stoerst mulige grad af fri bevaegelighed for vandrende arbejdstagere, hvilket er en del af Faellesskabets grundlag (dom af 12.3.1987, Rindone, jf. ovenfor, praemis 13).

25 Med henblik paa besvarelsen af spoergsmaalene fra den nationale retsinstans maa det endelig undersoeges, hvorvidt den fortolkning af artikel 18, som fremgaar af dommen af 12. marts 1987, Rindone, jf. ovenfor, praemis 15, ogsaa gaelder, naar arbejdsgiveren ikke raader over andre muligheder for at undersoege spoergsmaalet om uarbejdsdygtighed end at anmode vedkommende sygekasse om at lade den paagaeldende undersoege af en af arbejdsgiveren selv udpeget laege, jf. artikel 18, stk. 5.

26 Brennet, den tyske og den nederlandske regering samt Kommissionen har gjort gaeldende, at en arbejdsgiver ikke altid i praksis er i stand til at udnytte retten i henhold til artikel 18, stk. 5. Den af bopaelsstedets institution udstedte erklaering om uarbejdsdygtighed fremsendes saaledes ikke direkte til arbejdsgiveren, som alene faar den i haende ved sygekassens foranstaltning, hvilket indebaerer forsinkelser og medfoerer, at arbejdsgiveren ofte ikke faar kendskab til uarbejdsdygtigheden paa et tidspunkt, hvor denne endnu foreligger. Arbejdsgiveren er endvidere i de fleste tilfaelde uden kendskab til, hvor en arbejdstager, der holder ferie, noejagtigt opholder sig, og arbejdsgiveren er aldrig bekendt med de raadgivende laeger paa bopaelsstedet. Arbejdsgiverens eneste mulighed er derfor at anmode den kompetente sygekasse om at foranstalte en undersoegelse som omhandlet, men arbejdsgiveren kan ikke ubetinget forlange dette.

27 Det bemaerkes, at vanskeligheder som de naevnte ikke kan paavirke fortolkningen af en af forordningens bestemmelser, saaledes som denne fortolkning fremgaar af bestemmelsens ordlyd og formaal. Saadanne praktiske problemer kan nemlig loeses ved nationale eller faellesskabsretlige bestemmelser, der giver arbejdsgiverne mulighed for at raade over flere oplysninger og forbedrer deres mulighed for at anvende proceduren i artikel 18, stk. 5, i forordning nr. 574/72.

28 De af den nationale retsinstans forelagte spoergsmaal maa herefter besvares med, at artikel 18, stk. 1-4, i forordning nr. 574/72 skal fortolkes saaledes, at den kompetente institution, ogsaa selv om der herved er tale om arbejdsgiveren og ikke om en social sikringsinstitution, saavel i henseende til faktum som til den retlige kvalificering er bundet af en laegeerklaering fra bopaels- eller opholdsstedets institution, hvorefter den sikrede har vaeret uarbejdsdygtig i en vis periode, naar foerstnaevnte institution ikke udnytter sin ret i henhold til artikel 18, stk. 5, til at lade den sikrede undersoege af en af den selv udpeget laege.

Afgørelse om sagsomkostninger

Sagens omkostninger

29 De udgifter, der er afholdt af den tyske regering, den nederlandske regering og af Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgoer et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger.

Afgørelse

Paa grundlag af disse praemisser

kender

DOMSTOLEN

vedroerende de spoergsmaal, der er forelagt af Arbeitsgericht Loerrach ved kendelse af 31. januar 1990, for ret:

Artikel 18, stk. 1-4, i Raadets forordning (EOEF) nr. 574/72 af 21. marts 1972 om regler til gennemfoerelse af forordning (EOEF) nr. 1408/71 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet, skal fortolkes saaledes, at den kompetente institution, ogsaa selv om der herved er tale om arbejdsgiveren og ikke om en social sikringsinstitution, saavel i henseende til faktum som til den retlige kvalificering er bundet af en laegeerklaering fra bopaels- eller opholdsstedets institution, hvorefter den sikrede har vaeret uarbejdsdygtig i en vis periode, naar foerstnaevnte institution ikke udnytter sin ret i henhold til artikel 18, stk. 5, til at lade den sikrede undersoege af en af den selv udpeget laege.