Forslag til afgørelse fra generaladvokat Fennelly fremsat den 20. marts 1997. - Europa-Parlamentet mod Rådet for Den Europæiske Union. - Tredjelandsstatsborgere - Visum - Lovgivningsprocedure - Høring af Europa-Parlamentet. - Sag C-392/95.



Samling af Afgørelser 1997 side I-03213



Generaladvokatens forslag til afgørelse

1 Europa-Parlamentet har til stoette for sin paastand i denne sag gjort gaeldende, at ordlyden af Raadets forordning (EF) nr. 2317/95 af 25. september 1995 om fastlaeggelse af de tredjelande, hvis statsborgere skal vaere i besiddelse af visum ved passage af medlemsstaternes ydre graenser (1) (herefter »forordningen«), er vaesentligt forskellig fra Kommissionens forslag, som Parlamentet blev hoert om, og at Raadet foelgelig har overskredet sin kompetence paa Parlamentets bekostning. Det er nemlig Raadets opfattelse, at en ny hoering ikke er paakraevet, naar det gennem den foerste hoering er blevet tilstraekkeligt bekendt med Parlamentets oensker.

I - Sagens retlige og faktiske omstaendigheder

2 Forordningen er udstedt med hjemmel i artikel 100 C i traktaten om oprettelse af Det Europaeiske Faellesskab (herefter »traktaten«), der for saa vidt angaar den hér relevante del af artiklen har foelgende ordlyd (2):

»1. Raadet, der traeffer afgoerelser med enstemmighed paa forslag af Kommissionen og efter hoering af Europa-Parlamentet, udpeger de tredjelande, hvis statsborgere skal vaere i besiddelse af visum ved passage af medlemsstaternes ydre graenser.

...

3. Fra den 1. januar 1996 traeffer Raadet de i stk. 1 naevnte afgoerelser med kvalificeret flertal. Raadet vedtager inden denne dato med kvalificeret flertal paa forslag af Kommissionen og efter hoering af Europa-Parlamentet foranstaltninger vedroerende en ensartet udformning af visa.

...

6. Bestemmelserne i denne artikel finder anvendelse paa andre forhold, hvis der traeffes beslutning herom i henhold til artikel K.9 i bestemmelserne om samarbejde vedroerende retlige og indre anliggender i traktaten om Den Europaeiske Union med forbehold af de afstemningsregler, der fastlaegges samtidig hermed.

7. Bestemmelserne i konventioner, som er i kraft mellem medlemsstaterne vedroerende forhold, der er omfattet af denne artikel, forbliver i kraft, saa laenge deres indhold ikke er erstattet af direktiver eller foranstaltninger, der er vedtaget i henhold til denne artikel.«

A - Forslaget til forordning og Parlamentets udtalelse

3 Den 10. december 1993 forelagde Kommissionen Raadet et forslag om udfaerdigelse af en liste over tredjelande i artikel 100 C, stk. 1's forstand (3). Forslaget var knyttet til et samtidigt forslag til Kommissionens beslutning om aftale om kontrol med personer ved passage af medlemsstaternes ydre graenser, der var hjemlet ved artikel K.3 i traktaten om Den Europaeiske Union (4). Det foerste af disse forslag indeholdt i artikel 1, stk. 1, en bestemmelse om, at statsborgere fra de tredjelande, der er anfoert i bilaget til forordningen (som Kommissionen kalder »negativlisten«), paalaegges pligt til at vaere i besiddelse af et visum. Efter artikel 1, stk. 2, skulle medlemsstaterne indtil den 30. juni 1996 have mulighed for at afgoere, om der skulle kraeves visa for statsborgere fra tredjelande, som ikke var anfoert i bilaget. I tilslutning hertil var det dog bestemt, at Raadet inden naevnte dato »efter proceduren i artikel 100 C for hvert af disse lande traeffer afgoerelse om, om de skal tilfoejes paa listen, eller om deres statsborgere skal fritages for visumpligten«, idet der paa denne maade skabes en »positivliste«. For det mellemliggende tidsrum indeholdt forslagets artikel 1, stk. 3, en bestemmelse om, at medlemsstaterne giver de oevrige medlemsstater og Kommissionen meddelelse om de foranstaltninger, de har truffet i henhold til stk. 2. Forslagets artikel 2 gik ud paa at ivaerksaette det i anden betragtning til forslaget fastlagte princip om, at medlemsstaternes gensidige anerkendelse af visa, der er udstedt af andre medlemsstater, er noedvendig for at opnaa den fulde virkning af artikel 100 C og udgoer en ledsageforanstaltning af afgoerende betydning for opnaaelsen af det i [traktatens] artikel 7 A fastsatte maal med hensyn til fri bevaegelighed for personer. I overensstemmelse hermed var det i forslagets artikel 2 bestemt, at en medlemsstat ikke har ret til at kraeve visum af en person, der oensker at passere medlemsstatens ydre graenser, og som er i besiddelse af et visum udstedt af en anden medlemsstat, saafremt det paagaeldende visum er gyldigt for hele Faellesskabet (min fremhaevelse).

4 Ved skrivelse af 11. januar 1994 indhentede Raadet i henhold til traktatens artikel 100 C, stk. 1, Parlamentets udtalelse vedroerende Kommissionens forslag. Parlamentets Udvalg om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender afgav herefter sin betaenkning vedroerende forslaget til Parlamentet den 29. marts 1994 (5). Den lovgivningsmaessige beslutning, der indeholder Parlamentets udtalelse blev vedtaget den 21. april 1994 (6). Heri foreslog Parlamentet fjorten aendringer og anmodede udtrykkeligt om fornyet hoering, hvis Raadet agtede at aendre Kommissionens forslag i vaesentlig grad. De vigtigste foreslaaede aendringer var foelgende (7): i) medlemsstaterne skulle ikke kunne stille krav om visa over for lande, der ikke af rimelige, objektive grunde var medtaget paa negativlisten, og intet tredjeland, hvis statsborgere ikke aktuelt havde pligt til at vaere i besiddelse af et visum ved indrejse i en medlemsstat, skulle forekomme paa negativlisten (tredje aendring); ii) det tidsrum, medlemsstaterne har til at afgoere, om de vil kraeve visa af statsborgere fra tredjelande, der ikke er anfoert i bilaget, dvs. opstilling af en positivliste, boer forkortes (syvende aendring); iii) man maa skaerpe forbuddet mod, at medlemsstaterne stiller krav om, at en person, der oensker i kortere tid at opholde sig paa en medlemsstats omraade, og som er i besiddelse af et faellesskabsvisum eller en opholdstilladelse, der er udstedt af en anden medlemsstat - der er her tale om princippet om gensidig anerkendelse - skal besidde et visum, der er udstedt af den paagaeldende medlemsstats egne myndigheder (ottende aendring), og iv) negativlisten skal aendres, saa den kommer til at stemme overens med de principper, der er fastlagt i afsnit 3 i foerste betragtning (8) (fjortende aendring).

B - Forordningen

5 Raadet vedtog den 25. september 1995 forordningen, idet det paa visse punkter fraveg Kommissionens forslag. Det vigtige spoergsmaal, som Domstolen skal loese, er derfor, om de forskelle, der herved bliver tale om, er vaesentlige, og i givet fald, om dette skal medfoere, at forordningen annulleres.

6 Ved forordningens artikel 1, stk. 1, sammenholdt med bilaget til forordningen, opstilles der en »faelles liste« over lande, hvis statsborgere »skal vaere i besiddelse af visum ved passage af medlemsstaternes ydre graenser«. I artikel 1, stk. 2, er det bestemt, at »statsborgere fra lande, der er opstaaet af lande, som er opfoert paa den faelles liste, er underlagt kravene i stk. 1, indtil Raadet traeffer anden afgoerelse efter fremgangsmaaden i traktatens artikel 100 C«. I artikel 2, stk. 1, er det bestemt, at »medlemsstaterne traeffer afgoerelse om, hvorvidt der skal gaelde visumtvang for statsborgere fra tredjelande, der ikke er opfoert paa den faelles liste«. Der siges altsaa nu ikke laengere noget om, at befoejelsen hertil ophoerer den 30. juni 1996. I henhold til artikel 2, stk. 4, skal medlemsstaterne give Kommissionen meddelelse om de foranstaltninger, de har truffet i medfoer af stk. 1, 2 og 3, hvorefter Kommissionen offentliggoer disse i De Europaeiske Faellesskabers Tidende. Forordningen etablerer imidlertid ikke en ordning om gensidig anerkendelse af visa, der er udstedt af andre medlemsstater. I anden betragtning til forordningen hedder det, at »opstillingen af den faelles liste ... er et vigtigt skridt paa vejen mod harmoniseringen af visumpolitikken [og] at ... de videre foranstaltninger, der skal bidrage til harmoniseringen af visumpolitikken ... fastlaegges inden for rammerne af afsnit VI i traktaten om Den Europaeiske Union« (min fremhaevelse). Dette belyses i fjerde betragtning, hvori det hedder:

»Der boer inden for rammerne af afsnit VI i traktaten om Den Europaeiske Union fastlaegges principper om, at en medlemsstat ikke kan kraeve visum af en person, som oensker at passere dens ydre graenser, naar denne person er i besiddelse af et visum udstedt af en anden medlemsstat, som opfylder de harmoniserede betingelser for visumudstedelse og er gyldigt i hele Faellesskabet, eller naar denne person er i besiddelse af en passende tilladelse udstedt af en medlemsstat« (min fremhaevelse).

7 Endvidere bliver der nu ifoelge forordningen ikke tale om en frist for vedtagelsen af en positivliste. I overensstemmelse hermed indeholder artikel 3 foelgende bestemmelse:

»Kommissionen udarbejder fem aar efter denne forordnings ikrafttraeden en situationsrapport om harmonisering af medlemsstaternes visumpolitik over for de tredjelande, der ikke er opfoert paa den faelles liste, og forelaegger i givet fald Raadet forslag til de videre foranstaltninger, der er noedvendige for at gennemfoere harmoniseringsmaalsaetningen i artikel 100 C.«

8 Ifoelge artikel 4, stk. 1, kan medlemsstaterne »fastsaette undtagelser fra visumtvangen for statsborgere fra tredjelande, som er underlagt denne tvang efter artikel 1, stk. 1 og 2«. Artikel 5 indeholder en definition af begrebet »visum«. Efter artikel 6 kan enhver medlemsstat traeffe foranstaltninger med henblik paa en mere vidtgaaende harmonisering, »ud over den faelles liste«. Bortset fra de bestemmelser, hvorefter medlemsstaterne er forpligtet til at give underretning om de foranstaltninger, de traeffer dels vedroerende tredjelande, der ikke findes paa den faelles liste, dels om undtagelser for statsborgere fra de lande, der findes paa den, traadte forordningen i kraft den 3. april 1996, jf. forordningens artikel 7.

II - Retsforhandlinger og indlaeg til Domstolen

9 Parlamentet anlagde ved staevning indgivet til Domstolens Justitskontor den 15. december 1995 sag med paastand om annullation af forordningen. Sagsoegte, dvs. Raadet, har nedlagt paastand om frifindelse og om, at sagsoegeren tilpligtes at afholde sagens omkostninger. Subsidiaert har det anmodet Domstolen om i tilfaelde af annullation af forordningen at opretholde dennes retsvirkninger, indtil der er udstedt nye visumbestemmelser. Den Franske Republik har ved kendelse af 23. maj 1996 faaet tilladelse til at intervenere i sagen til stoette for Raadets paastande.

10 Sagsoegeren og sagsoegte har indgivet skriftlige og mundtlige indlaeg. Intervenienten har indgivet skriftlige indlaeg, i anledning af hvilke sagsoegeren, men ikke sagsoegte har indgivet supplerende skriftlige indlaeg.

III - Sammenfatning af indlaeggene

11 Parlamentet har gjort gaeldende, at Raadet indfoerte i alt tre vaesentlige aendringer af Kommissionens forslag, og at det derfor var forpligtet til paa ny at hoere Parlamentet (9). For det foerste er ved forordningens artikel 2, selv om det i forslagets artikel 1 var bestemt, at der foer den 30. juni 1996 skulle udfaerdiges en endelig liste over lande, hvis statsborgere skulle vaere i besiddelse af visum ved passage af Faellesskabets ydre graenser, princippet herom blevet opgivet med bestemmelsen om, at medlemsstaterne »traeffer afgoerelse om, hvorvidt der skal gaelde visumtvang for statsborgere fra tredjelande, der ikke er opfoert paa den faelles liste«. Sagsoegeren har dernaest gjort gaeldende, at Raadet begraensede den »faelles listes« raekkevidde vaesentligt, ved at nedbringe antallet af lande paa listen fra 126 til 98. For det tredje goer Parlamentet gaeldende, at opgivelsen af princippet om gensidig anerkendelse af visa, som Kommissionen betegnede »hovedhjoernestenen« i forslaget (10), og som skulle goere det muligt for medlemsstaterne at traeffe afgoerelse med hensyn til en eventuel anerkendelse af visa, der var udstedt af andre medlemsstater, udgoer en vaesentlig aendring. Kommissionen har i anden betragtning til forslaget til forordning klart givet udtryk for, at det efter dens mening var noedvendigt inden for rammerne af artikel 100 C at gennemfoere gensidig anerkendelse af visa, og at dette var af afgoerende betydning for opnaaelsen af det i artikel 7 A fastsatte maal.

12 Raadet har i svarskriftet bestridt, at disse aendringer er vaesentlige. Det fremgaar af en sammenligning af traktatens artikel 3, litra d), og artikel 100 C paa den ene side og artikel K.1 i traktaten om Den Europaeiske Union paa den anden side, at den kompetence, der ved artikel 100 C tillaegges Faellesskabet, gaelder for det foerste udfaerdigelsen af en liste over lande, hvis statsborgere skal vaere i besiddelse af et visum ved passage af medlemsstaternes ydre graenser, og for det andet indfoerelsen af en bestemt visumtype. Det er Raadets opfattelse, at det kun har pligt til paa ny at hoere Parlamentet, naar de aendringer, det foretager i Kommissionens forslag, er saa vaesentlige, at de vedroerer selve kernen i den ordning, der blev indfoert, under ét, hvilket ikke er tilfaeldet i den foreliggende sag.

13 Raadet goer gaeldende, at den eneste retlige forskel mellem forordningen og forslaget bestaar i, at forordningen fastlaegger en laengere overgangsperiode, i hvilken medlemsstaterne fortsat har kompetence til at udstede regler om visumtvang for statsborgere fra tredjelande, der ikke er naevnt paa den faelles liste. Da Raadet »var helt bekendt med« Parlamentets oensker (dvs. dets accept af Kommissionens forslag med tillaeg af et forslag om en kortere overgangsperiode, der skulle udloebe den 31.12.1995 i stedet for den 30.6.1996), har der efter dets opfattelse ikke vaeret grund til at hoere Parlamentet paa ny (11). Det er Raadets opfattelse, at de aendringer, det gennemfoerte i den af Kommissionen foreslaaede negativliste, havde en helt underordnet karakter. De bestod kun i indsaettelsen af tre stater eller territoriale enheder i den foreslaaede liste og i fjernelsen fra listen af visse lande, der tidligere har vaeret visse medlemsstaters kolonier, eller fra hvilke der efter Raadets opfattelse kun udrejses i saa begraenset omfang, at der ikke bestaar nogen risiko af betydning for Faellesskabet.

14 Raadet goer gaeldende, at princippet om gensidig anerkendelse kun kan finde anvendelse, naar de af en medlemsstat udstedte visa anses for gyldige i hele Faellesskabet. Kommissionens forslag indeholdt imidlertid ikke bestemmelser herom, idet Kommissionen ikke efter traktatens artikel 100 C har befoejelse til at foreslaa saadanne bestemmelser. Raadet goer paa baggrund heraf gaeldende, at forslagets artikel 2 kun kunne have konstaterende virkning, hvorfor den af retssikkerhedsgrunde maatte fjernes (12), saa der ikke opstod forvirring. Det goer derfor gaeldende, at der retligt ikke er nogen vaesentlig forskel mellem virkningerne af henholdsvis forslaget og forordningen.

15 Den Franske Republik har betonet, at fastlaeggelsen af de tredjelande, hvis statsborgere skal vaere i besiddelse af et visum, er en politisk oemtaalelig sag. Efter dens opfattelse kan en harmonisering af visumpolitikken derfor kun vaere gradvis, mens Raadet i henhold til traktatens artikel 100 C har kompetence til at udfaerdige en minimumsliste for Faellesskabet. Den Franske Republik har vedroerende de paastaaede materielle aendringer gjort gaeldende, at forordningen blot har udsat tidspunktet for den foreslaaede fuldstaendige harmonisering. Den goer vedroerende den gensidige anerkendelse af visa gaeldende, at forslagets artikel 2 blev udformet med henblik paa en samtidig vedtagelse af aftalen om kontrol med personer ved passage af de ydre graenser (13). Den Franske Republik har anfoert, at aftalen ikke kunne paaregnes vedtaget hurtigt paa grund af de politiske forhold. Raadet maatte derfor aendre forslaget, idet det - fremdeles ifoelge Den Franske Republik - ikke besad kompetence til at gennemfoere gensidig anerkendelse af visa inden for rammerne af traktatens artikel 100 C. Efter Den Franske Republiks opfattelse var det under disse specielle omstaendigheder ikke paakraevet paa ny at hoere Parlamentet for at fjerne forslagets artikel 2.

IV - Gennemgang

A - Indledning

16 Selv om indlaeggene i denne sag udtrykkeligt vedroerer beskaffenheden af forholdet mellem artikel K.1 i afsnit VI i traktaten om Den Europaeiske Union og den kompetence, der ved traktatens artikel 100 C er tildelt faellesskabslovgiver, maa man huske paa, at det vigtigste retlige spoergsmaal, der foreligger til bedoemmelse, er, om de aendringer, som Raadet har indsat ved vedtagelsen af forordningen, var af en saadan art, at det var noedvendigt paa ny at hoere Parlamentet. Saafremt Parlamentets argumentation er korrekt, maa forordningen annulleres, idet Domstolen dog vil kunne traeffe afgoerelse om, at dens virkninger skal opretholdes, indtil der vedtages en ny forordning. Paa baggrund heraf mener jeg ikke, at jeg er noedt til at give udtryk for en helt bestemt opfattelse af traktatens artikel 100 C's raekkevidde eller af omfanget af den kompetence, som Domstolen paa baggrund af artikel L i traktaten om oprettelsen af Den Europaeiske Union har i forbindelse med vurderingen af traktatens artikel 100 C's raekkevidde til, som foreslaaet af Raadet, at drage sammenligninger ud fra indholdet af samme traktats afsnit VI.

B - Retten til at blive hoert paa ny

17 Der foreligger i dag en fast retspraksis om »fornyet hoering« af Europa-Parlamentet. Jeg vil noejes med at kommentere de principper, der er relevante i den foreliggende sag.

18 Domstolen fastslog i »afgifter paa vejgodstransport«-dommen foelgende (14):

»17 Det bemaerkes indledningsvis, at den forskriftsmaessige hoering af Parlamentet i de af traktaten bestemte tilfaelde er en vaesentlig formforskrift, hvis tilsidesaettelse foerer til den beroerte retsakts ugyldighed (15) ... Parlamentets effektive deltagelse i lovgivningsproceduren i Faellesskabet efter de i traktaten fastlagte fremgangsmaader udgoer saaledes et vaesentligt element i den institutionelle ligevaegt som foelge af traktaten. Denne kompetence er udtryk for et grundlaeggende demokratisk princip, hvorefter folkeslagene deltager i udoevelsen af magten ved hjaelp af en repraesentativ forsamlings medvirken ... (16).

18 Kravet om, at Europa-Parlamentet som led i lovgivningsproceduren skal hoeres, naar traktaten indeholder bestemmelse herom, indebaerer, at der skal ske en fornyet hoering i alle tilfaelde, hvor den endeligt udstedte retsakt som helhed efter sit indhold adskiller sig vaesentligt fra det forslag, som Parlamentet allerede er blevet hoert om, bortset fra de tilfaelde, hvor aendringerne i det vaesentlige svarer til den opfattelse, som Parlamentet har givet udtryk for ... (17).

19 Det maa derfor undersoeges, om de aendringer, som Parlamentet har henvist til, vedroerer retsaktens indhold som helhed.«

19 Domstolen foretager paa grundlag af disse principper en sammenligning af teksten til Kommissionens oprindelige forslag og den tekst, som Raadet har vedtaget (18). Den benytter med andre ord et »objektivt grundlag, nemlig sammenligningen af to tekster« (19). Domstolen har ogsaa fastslaaet, at saafremt den af Raadet vedtagne aendring - og eventuelt en vaesentlig aendring - »i vidt omfang svarer til de oensker, Parlamentet har givet udtryk for« (20), er en hoering paa ny ikke paakraevet. Som Raadets befuldmaegtigede saerdeles rigtigt har anfoert, kan dette oenske kun vaere det oenske, som Parlamentet har givet udtryk for i den udtalelse, der findes som bilag til dets lovgivningsmaessige beslutning. Parlamentets andre maader at give sin opfattelse til kende paa har ingen relevans for hoeringsproceduren. I det foreliggende tilfaelde har Raadet ikke bestridt, at de fleste af de aendringer, det gennemfoerte, gaar imod denne opfattelse.

20 Raadets hovedargument gaar ud paa, at naar Raadet er fuldstaendig bekendt med Parlamentets oensker vedroerende et punkt i et forslag, er der, uanset om disse oensker er i overensstemmelse med Raadets endelige afgoerelse eller ej, ingen mening i at hoere Parlamentet paa ny. Fornyet hoering i et saadant tilfaelde vil blot forsinke Raadets vedtagelse af den endelige retsakt. Raadets befuldmaegtigede har i retsmoedet fremhaevet, at traktaten ikke stiller krav om, at der, hver gang Raadet er uenigt med en af Parlamentet udtrykt opfattelse, skal gennemfoeres hoering paa ny. Han har tilfoejet, at man, hvis det var tilfaeldet, ville goere hoeringen til en rent formel forpligtelse. Hoeringsproceduren udgoer til forskel fra andre af Faellesskabets lovgivningsprocedurer ikke en lejlighed til at lade forslag gaa til andenbehandling. Efter Raadets opfattelse finder det samme princip anvendelse, naar det aendrer en bestemmelse, som Parlamentet ikke har taget stilling til. Raadet goer gaeldende, at Parlamentet i det foreliggende tilfaelde i sin udtalelse klart gav udtryk for sine oensker vedroerende alle punkter i det forslag, som blev aendret af Raadet, og at det derfor var unoedvendigt at hoere det paa ny.

21 Jeg kan ikke tilslutte mig Raadets argumentation om, at en ny hoering bliver unoedvendig, naar Raadet er bekendt med Parlamentets oensker for saa vidt angaar de paataenkte aendringer. Raadets befuldmaegtigede har udtalt, at hoeringen har til formaal at give Parlamentets opfattelse vedroerende alle forslagets punkter. Det er ikke let at se, hvorledes der kan foreligge en saadan udtalelse, naar der ikke laengere er tale om den tekst, som Parlamentet blev anmodet om at udtale sig om. Mens der pr. definition kun findes én maade at aendre en tekst paa, saaledes at den kommer til at svare til Parlamentets oensker, findes der et uendeligt antal maader at aendre den paa, saaledes at den gaar imod disse oensker. Foerst naar en af Raadet gennemfoert aendring i alt vaesentligt er i overensstemmelse med Parlamentets oensker, kan Raadet haevde, at det virkelig er bekendt med Parlamentets synspunkt netop vedroerende denne aendring. Saafremt det ikke forholdt sig saadan, ville Raadet ikke handle »efter hoering af Europa-Parlamentet« for saa vidt angaar de aendrede dele af teksten. Faktisk foerer Raadets opfattelse uundgaaeligt til det resultat, at der ikke bestaar noget krav om fornyet hoering, undtagen i tilfaelde, hvor Raadet i stedet for blot at aendre Kommissionens forslag i teksten til en retsakt indsaetter helt nye dele.

22 Jeg har vanskeligt ved at se, at det argument, Raadet har fremfoert vedroerende aendringer af en bestemmelse, som Parlamentet ikke har udtalt sig om, har nogen relevans. Denne situation er der ikke tale om i det foreliggende tilfaelde. Man kan naturligvis mene, at Parlamentet, naar det godkender det samlede forslag, godkender enhver bestemmelse, det ikke har oensket aendret, og disse bestemmelser kan noedvendiggoere en ny hoering paa samme betingelser som bestemmelser, der har vaeret genstand for aendringer fra Parlamentets side.

23 Selv om man kan komme ud for tilfaelde, i hvilke Parlamentets udtalelse om det oprindelige forslag er saa klar, at det i al fald fra politiske synspunkter er givet, at Parlamentet og Raadets synspunkter ikke stemmer overens, har dette retligt ingen relevans. Naar traktaten indeholder bestemmelser om hoering, har Parlamentet kompetence til at udtrykke sin opfattelse baade vedroerende det oprindelige forslag og vedroerende den aendrede tekst hertil, saafremt der er tale om vaesentlige aendringer. Da Raadet ikke inden for rammerne af en ny hoering pr. definition kan traeffe nogen endelig eller bindende afgoerelse, foer Parlamentet har afgivet udtalelse om den aendrede tekst (21), maa resultatet efter min mening blive, at der ikke kan ses bort fra Parlamentets anden udtalelses retlige betydning. Som fastslaaet af Domstolen kan en saadan udtalelse [fra Europa-Parlamentet] ... have konsekvenser for indholdet af den vedtagne retsakt (22). At undlade hoering som foelge af en forhaandsopfattelse om, at Parlamentets holdning var kendt og ikke kunne accepteres af Raadet, er et udtryk for forudfattede meninger og en uforsonlig holdning hos de to institutioner og i strid med formaalet med hoeringsproceduren.

24 Domstolen har i al fald tidligere ganske utvetydigt forkastet Raadets argumentation herom. I afgifter paa godstransport-sagen fremfoerte Raadet i duplikken et helt lignende argument, hvorefter Raadet, »selv under den forudsaetning, at den endeligt udstedte retsakt som helhed efter sit indhold adskiller sig vaesentligt fra det forslag, som Parlamentet er blevet hoert om, ikke er forpligtet til paa ny at hoere denne institution, naar det har tilstraekkelige oplysninger om Parlamentets opfattelse af de vaesentlige omhandlede punkter« (23). Efter at have fastslaaet, at Raadets anbringende herom ikke kan tages til foelge, udtaler Domstolen (24):

»... Saafremt Raadets antagelse foelges, vil man paa det groveste tilsidesaette denne deltagelse, som er vaesentlig for opretholdelsen af den i traktaten foreskrevne institutionelle ligevaegt, og lade haant om den indflydelse, som den forskriftsmaessige hoering af Parlamentet kan have paa vedtagelsen af den paagaeldende retsakt.«

Denne udtalelse maa ogsaa have gyldighed i det foreliggende tilfaelde.

25 Heller ikke de generelle bemaerkninger, hvormed Raadet sammenligner fornyet hoering med en andenbehandling, har efter min mening nogen relevans. Det er klart, at den udtalelse, Parlamentet afgiver under en ny hoering, ikke har samme retlige raekkevidde som en andenbehandling under samarbejdsproceduren eller proceduren for den faelles beslutningstagning. Desuden opstaar kravet om fornyet hoering efter definitionen heraf i Domstolens praksis kun, naar forskellige objektive betingelser er opfyldt; da kravet kun gaelder de aendringer, hvorved den paagaeldende akt under ét aendres vaesentligt, er det klart, at det ikke opstaar hver gang, Raadet er uenigt med Parlamentet. Det betyder imidlertid, at det raaderum, som Raadet har ved behandlingen af lovforslag, begraenses af dets forpligtelse til at respektere de befoejelser, der ved traktaten er tillagt Parlamentet, og at det ikke endeligt kan traeffe afgoerelse om, hvorvidt en ny hoering af Parlamentet er overfloedig.

26 Heraf foelger, at Raadets maade at definere forpligtelsen til paa ny at gennemfoere hoering paa, ikke kan laegges til grund.

C - Forordningens gyldighed

27 Jeg er enig med sagsoegeren i, at listen i bilaget, jf. artikel 1, stk. 1, i Kommissionens forslag, skulle vaere en klar, udtoemmende liste, der bandt samtlige medlemsstater og uden undtagelse angav de tredjelande, hvis statsborgere skal vaere i besiddelse af visum ved passage af medlemsstaternes ydre graenser. Artikel 1, stk. 2, er ogsaa en klar bestemmelse, for saa vidt som medlemsstaterne og Raadet derved faar en begraenset ret til at udarbejde listerne foer den 30. juni 1996. Disse bestemmelser viser, navnlig naar de sammenholdes med fjerde betragtning til forslaget til forordning, hvori der tales om at tillade afvigelser mellem de forskellige medlemsstaters bestemmelser og praksis for en begraenset periode (min fremhaevelse), at Kommissionen blot foreslog, at det blev tilladt medlemsstaterne for en begraenset periode at opretholde nationale lister, der stillede krav om visum for tredjelande, der ikke findes paa den faelles liste. Der var efter min mening tale om et vaesentligt element i forslaget. Det maa derfor undersoeges, hvordan Raadets aendringer har paavirket listens maade at virke paa.

28 Artikel 1, stk. 1, er stort set uaendret i forordningen, men ved artikel 2, stk. 1, begraenses dens raekkevidde paa afgoerende maade med bestemmelsen om, at medlemsstaterne traeffer afgoerelse om, hvorvidt der skal gaelde visumtvang for statsborgere fra tredjelande, der ikke er opfoert paa den faelles liste (min fremhaevelse). For befoejelsen hertil gaelder der ingen tidsbegraensning som omhandlet i forslagets artikel 1, stk. 2 (nemlig inden den 30.6.1996). Forordningens artikel 3 fremhaever raekkevidden af denne aendring, idet Kommissionen herefter blot er forpligtet til at udarbejde en situationsrapport om harmoniseringen af medlemsstaternes visumpolitik ... Raadet har erstattet et forslag om en alene for Faellesskabet gaeldende faelles politik i visumspoergsmaal med en akt, som Parlamentet ganske praecist i retsmoedet har beskrevet som »den mindste faellesnaevner«, nemlig med en faelles liste for Faellesskabet, der eventuelt skal vaere gyldig samtidig med 15 andre nationale lister. En saadan aendring har en lige saa stor raekkevidde som den aendring, Domstolen sanktionerede i kabotagekoersel-dommen.

29 Derfor udgoer efter min mening Raadets opgivelse af Kommissionens forslag, der havde til formaal senest den 30. juni 1996 at indfoere en fuldstaendig politik for Faellesskabet paa visumomraadet, isoleret betragtet en saa vaesentlig aendring i forhold til den foreslaaede tekst under ét, at den kan begrunde en annullation af forordningen paa grund af manglende hoering.

30 Endvidere er indholdet af den faelles liste en anden end den af Kommissionen foreslaaede opstilling, hvori negativlisten skulle vaere bestemmende for graden af den foerste harmonisering af medlemsstaternes politik i visumspoergsmaal, saaledes at en fuldstaendig harmonisering skulle ske senest den 30. juni 1996. Raadet har ved forordningens vedtagelse fjernet forskellige tredjelande fra denne liste og tilfoejet tre andre. Parlamentet og Raadet er fuldstaendig enige om, at udarbejdelsen af den faelles liste udgoer selve formaalet med artikel 100 C og forordningen. Raadet har ikke bestridt, at det ville have vaeret noedt til paa ny at hoere Parlamentet, hvis det havde fjernet eller tilfoejet et stoerre antal tredjelande. Det staar ikke desto mindre fast, at den gruppeinddeling af de beroerte tredjelande, som er blevet foelgen, er et saerligt oemtaaleligt politisk anliggende, som kan skille institutionerne og paavirke forholdet mellem Faellesskabet og de paagaeldende lande staerkt. Bilaget er den vigtigste dispositive del i forordningen, og det er grunden til, at Raadet efter min mening ikke har befoejelse til at aendre denne liste, medmindre Parlamentet har haft lejlighed til at udtale sig om de paagaeldende aendringer. I det foreliggende tilfaelde mener jeg ikke, at de aendringer, listen har undergaaet, er saa underordnede, at de fritager Raadet for den klare forpligtelse til at hoere Parlamentet om udfaerdigelsen af listen over tredjelande, der beroeres af kravet om visum.

31 Jeg mener i al fald, at Domstolen har udformet kriteriet om »vaesentlige aendringer« med det formaal at afgoere, om Parlamentet var blevet hoert i tilstraekkeligt omfang i forbindelse med politiske omraader, paa hvilke Domstolen har et vidt skoen, og navnlig transportpolitikken. Efter min mening kan kriteriet vise sig uhensigtsmaessigt, naar traktaten stiller krav om hoering af Parlamentet vedroerende et klart valg mellem to muligheder. Raadet skal saaledes f.eks. efter traktatens artikel 188 B, stk. 3, hoere Parlamentet vedroerende udnaevnelsen af medlemmerne af Revisionsretten. Saafremt Raadet efter at have faaet Parlamentets godkendelse af en liste, der indeholder otte kandidater, oensker at udskifte en af disse med en anden kandidat, kan det ikke unddrage sig sin forpligtelse til paa ny at hoere Parlamentet med den begrundelse, at den nye ansoeger efter en eventuel udnaevnelse blot vil udgoere en femtendedel af den samlede Revisionsret, og at aendringen derfor ikke har vaeret vaesentlig. Paa samme maade stilles der i det foreliggende tilfaelde i traktatens artikel 100 C udtrykkeligt krav om, at Parlamentet skal hoeres ved udpegelsen af de »tredjelande, hvis statsborgere skal vaere i besiddelse af visum ved passage af medlemsstaternes ydre graenser«. Valget bestaar her i paa listen at medtage eller udelade det enkelte land; mens kriteriet om en »vaesentlig aendring« kan anvendes paa forordningens andre bestemmelser, er det efter min mening alt andet end sikkert, at det kan anvendes, naar det gaelder om at fastlaegge anvendelsen af traktatens saerlige krav paa den liste, der findes som bilag til denne forordning. Dette beroerer ikke paa nogen maade det skoen, Raadet reelt har med hensyn til valget af lande, der skal findes paa listen over tredjelande; det tager blot sigte paa at sikre en passende iagttagelse af proceduren ifoelge artikel 100 C, stk. 1, ved udfaerdigelsen af denne liste.

32 Raadet har villet begrunde fjernelsen fra listen af 28 lande med, at disse for stoerstedelens vedkommende ikke gav risiko for en stoerre tilstroemning til Faellesskabet baade paa grund af deres fjerne beliggenhed og deres ringe indbyggerantal. Raadet har efter Parlamentets fremhaevelse af, at Sydafrika, Zimbabwe og Botswana var blandt disse lande, og af, at en vurdering af faren for tilstroemning af personer under alle omstaendigheder kun kan have gyldighed for kortere tidsrum, blot anerkendt rigtigheden af det sidstnaevnte argument, dog under fremhaevelse af den positive politiske udvikling for nylig i Sydafrika. Det har anfoert, at Parlamentet maatte antages at kunne bifalde denne politiske udvikling. Det kan godt vaere, at det forholder sig saaledes, men der foreligger dog med udtalelsen herom en politisk vurdering, som Raadet ikke selvstaendigt har kunnet gennemfoere.

33 Raadet har for foerste gang i duplikken gjort gaeldende, at fjernelsen af disse lande fra negativlisten i bilag I skyldtes Parlamentets standpunkt, hvorefter »intet tredjeland, til hvis borgere der ikke for tiden stilles krav om visum ved indrejse i en medlemsstat« (tredje aendring, min fremhaevelse), boer findes paa denne liste. Raadet har udtalt, at alle disse lande, som visse medlemsstaters og navnlig Det Forenede Kongeriges tidligere kolonier, opfylder betingelsen herom. Efter min mening er det hverken noedvendigt eller muligt at fremkomme med en mening herom, naar henses til det naevnte aendringsforslags ufuldstaendigt oplyste og tvetydige karakter. Det bliver efter min mening under alle omstaendigheder afgoerende, at tre lande er tilfoejet.

34 Med Raadets indsigelse vedroerende tilfoejelsen af Peru, den tidligere jugoslaviske republik Makedonien og Den Foederative Republik Jugoslavien (Serbien og Montenegro) paa den af Kommissionen foreslaaede liste haevdes det, at i betragtning af antallet af lande paa den foreslaaede liste (126) maa medtagelsen af disse tre lande anses for en underordnet aendring. Jeg kan ikke tilslutte mig denne indstilling hos Raadet. Tilfoejelsen eller fjernelsen af blot ét land uden hoering af Parlamentet udgoer efter min mening principielt en vaesentlig aendring. I en fase, hvor der skal traeffes politiske beslutninger, tilkommer det alene de deltagende parter at bestemme, hvilke lande der skal medtages paa listen. Domstolen kan ikke efterproeve Raadets i det store hele politiske argumenter eller paa rent talmaessigt grundlag tage stilling til, om aendringen af listen er vaesentlig. Det maa derfor laegges til grund, at disse tilfoejelser har karakter af vaesentlige aendringer.

35 Parlamentets tredje hovedanbringende vedroerer ophaevelsen af den principielle gensidige anerkendelse, der fandtes i forslaget, og navnlig fjernelsen af bestemmelsen i forslagets artikel 2, hvorefter »en medlemsstat ... ikke [har] ret til at kraeve visum af en person, der oensker at passere medlemsstatens ydre graenser, og som er i besiddelse af et visum udstedt af en anden medlemsstat, saafremt det paagaeldende visum er gyldigt for hele Faellesskabet«. Raadet goer gaeldende, at fjernelsen af enhver henvisning til princippet om gensidig anerkendelse var noedvendig af retssikkerhedsgrunde, idet de foranstaltninger, der kraeves for at gennemfoere dette princip, kun kan vedtages i medfoer af afsnit VI i traktaten om Den Europaeiske Union, der baerer overskriften »Bestemmelser om samarbejde, om retlige og indre anliggender« og naermere betegnet artikel K-K.9. Det har anfoert, at Faellesskabet alene har kompetence til at udfaerdige en landeliste, jf. traktatens artikel 100 C, stk. 1, og til at forberede en standardudformning for visa, mens samtlige oevrige spoergsmaal, herunder den gensidige anerkendelse, er omfattet af artikel K. Paa baggrund heraf har det gjort gaeldende, at det ophaevede den gensidige anerkendelse ud fra den opfattelse, at medtagelsen heraf i forordningen ville vaere ulovlig.

36 Saafremt man maatte foelge Raadets argumentation, ville Domstolen blive stillet over for meget vanskelige spoergsmaal. Det foerste drejer sig om Domstolens opgave i forbindelse med fortolkningen af traktaten om Den Europaeiske Union. Denne traktats artikel L (25) er til hinder for, at Domstolen for saa vidt angaar afsnit VI i traktaten om Den Europaeiske Union udoever den kompetence, den har i henhold til EF-traktaten, og den kan derfor efter min mening ikke fortolke dette afsnit. Domstolen maa imidlertid fortolke traktatens artikel 100 C, hvis en saadan fortolkning har betydning for den afgoerelse, der skal traeffes. Den maa herved foelge sin faste praksis, og laegge vaegt paa den paagaeldende bestemmelses »aand, opbygning og ordlyd under hensyntagen til traktatens systematik og dens saerlige maalsaetning« (26). Domstolen maa, naar der skal traeffes afgoerelse vedroerende den faellesskabsretlige kompetence ifoelge traktatens artikel 100 C, behandle denne bestemmelse i sammenhaeng med den traktat, den er en del af, og den kan efter min mening ikke uddybe eller begraense denne fortolkning under henvisning til en bestemmelse, som det udtrykkeligt er forbudt den at fortolke. Imidlertid er det, saafremt Domstolen generelt kan tage hensyn til, at afsnit VI i traktaten om Den Europaeiske Union foreligger, og til dette afsnits indhold, klart, at dette afsnit vedroerer samarbejdet mellem medlemsstaterne, hvilket er en virksomhed, der efter sin art ikke skulle kunne begraense den faellesskabsretlige kompetence. Desuden er det i artikel M i traktaten om Den Europaeiske Union bestemt, at denne traktat - som afsnit VI findes i - intet indeholder, »der beroerer traktaterne om oprettelse af De Europaeiske Faellesskaber ...«. Artikel M selv er omfattet af Domstolens kompetence. Sammenfattende maa Domstolen efter min mening fortolke artikel 100 C uden at tage hensyn til indholdet af afsnit VI og herved erindre sig, at indholdet af dette afsnit - bortset fra artikel K.3, stk. 2, litra c), tredje afsnit - ikke kan beroere artikel 100 C selv.

37 Det naeste spoergsmaal haenger snaevrere sammen med denne sags karakter; den er anlagt af Parlamentet paa et retligt grundlag, inden for hvilket beskyttelsen af Parlamentets befoejelser, nemlig retten til at blive hoert, er den eneste begrundelse for Domstolens kompetence. Generelt har Parlamentet ikke adgang til at paaberaabe sig den generelle befoejelse, der ved artikel 173 er tillagt medlemsstaterne, Raadet og Kommissionen, til at bestride bl.a. gyldigheden af en af Raadet udstedt retsakt under anbringende af manglende kompetence. Raadet har faktisk paaberaabt sig, at det ikke har vaeret kompetent. Saafremt Parlamentet skal imoedegaa dette synspunkt, maa det noedvendigvis indirekte indlade sig i en droeftelse vedroerende kompetencen i en sammenhaeng, inden for hvilken det kun har oensket at beskytte sine befoejelser. Hoeringsproceduren er et vaesentligt element i den institutionelle ligevaegt og afspejler Parlamentets status som demokratisk valgt forsamling. Domstolen kraever, at denne procedure foelges retligt, men det er ikke dens opgave med tilbagevirkende gyldighed at afgoere, om den ene eller anden institutions opfattelse vedroerende kompetencespoergsmaalet har vaeret rigtig.

38 Disse to spoergsmaal maa efter min mening besvares ved at sammenligne de forskellige tekster, saaledes som det er sket i Domstolens praksis. Saafremt Raadet vaesentligt aendrer anvendelsesomraadet og raekkevidden af en tekst, maa det, ogsaa naar det mener, at aendringen er begrundet i manglende kompetence og at Parlamentet ikke deler denne opfattelse, paa ny hoere Parlamentet. Under alle omstaendigheder er den omstaendighed, at den fortolkning, som Raadet giver de gaeldende bestemmelser, noedvendiggoer en aendring, ikke tilstraekkelig til at fritage det fra forpligtelsen til at gennemfoere hoering paa ny. Alle Faellesskabets politiske institutioner foretager jo, naar de foreslaar, behandler og vedtager faellesskabsregler, en fortolkning af de anvendelige traktatbestemmelser, som de oevrige institutioner kan vaere enige eller uenige i. Det samme kan siges at vaere tilfaeldet, naar Raadet foretager en aendring af hjemmelen for faellesskabsbestemmelser, som Kommissionen har foreslaaet og Parlamentet godkendt; naar denne aendring har medfoert, at der blev tale om en lovgivningsprocedure, under hvilken der blev sikret Parlamentet en mindre omfattende medvirken end den, der oprindeligt var foreslaaet, har Raadet altid og efter min mening med rette fundet, at denne aendring beroerte forslaget vaesentligt, og derfor gjorde det noedvendigt for det at gennemfoere en ny hoering (27).

39 Hvad spoergsmaalet om vaesentligheden af ophaevelsen af gensidig anerkendelse angaar, kan der ikke herske tvivl om, at Parlamentets forslag (jf. dets ottende ovenfor i punkt 4 sammenfattede aendring) om at udbygge pligten til gensidig anerkendelse, som paabydes ved artikel 2 i Kommissionens forslag, om bestemmelser vedroerende omfanget af denne pligt og de for udstedelsen af standardiserede visa gaeldende betingelser viser, hvilken betydning det tillagde dette princip. Raadets argumentation gaar ikke ud paa at haevde, at fjernelsen af gensidig anerkendelse ikke i og for sig udgoer en vaesentlig aendring. Tvaertimod haevder Raadet, at det ikke paa grundlag af traktaten var muligt at gennemfoere gensidig anerkendelse, idet denne efter dets opfattelse ikke kunne vedtages med hjemmel i artikel 100 C, men forudsatte samtidig vedtagelse i medlemsstaterne i henhold til artikel K.3 i traktaten om Den Europaeiske Union af konventionen om passage af Faellesskabets ydre graenser. Raadets befuldmaegtigede har i retsmoedet talt om en vis politisk naivitet, der kommer til udtryk i Kommissionens forslag, hvilket jeg naturligvis ikke vil udtale mig om. Raadet har udtalt, at saa laenge denne konvention ikke var vedtaget - og det var den ikke - havde tanken om »et for hele Faellesskabet gyldigt visum«, jf. forslagets artikel 2, ingen mening, og at opretholdelsen af denne reference i den endelige forordning ville have virket vildledende og dermed vaere til skade for retssikkerhedsprincippet. Som det fremgaar af selve formuleringen af dette argument, hviler det paa en vis opfattelse vedroerende omfanget af den kompetence, som ved traktatens artikel 100 C er forbeholdt Faellesskabet, men der er ikke tale om, at det hermed bestrides, at der tilsyneladende er sket en vigtig aendring af forordningen i forhold til forslaget. Raadets indskraenkende fortolkning er ikke den eneste mulige. Umiddelbart synes traktatens artikel 100 C, stk. 1, ogsaa at kunne fortolkes saaledes, at et visum til en borger fra et tredjeland, der er naevnt i en faellesskabsretsakt, der er vedtaget i henhold til denne bestemmelse, skal eller kan anerkendes i samtlige medlemsstater, for saa vidt dette er bestemt i naevnte akt. Det er i det foreliggende tilfaelde ufornoedent at afgoere, hvilken af disse to fortolkninger der er den rigtige. Det maa imidlertid formodes, at faktisk goer forskellige opfattelser sig gaeldende ikke blot hos Parlamentet og Raadet, men ogsaa hos Kommissionen (28). Jeg skal noejes med at fastslaa, at saafremt artikel 100 C, stk. 1, omfatter gensidig anerkendelse, er aendringens vaesentlige karakter utvivlsom, og baade Parlamentet og Kommissionen synes at have valgt denne fortolkning af artiklen. Da den rigtige maade at vurdere en aendrings vaesentlige karakter paa bygger mere paa en sammenligning af tekster end paa en udredning af kompetencespoergsmaal, skulle Raadet have hoert Parlamentet paa ny. Jeg mener derfor, at Parlamentets paastande skal tages til foelge.

D - Opretholdelse af forordningens virkninger

40 Raadet har i svarskriftet fremsat begaering om, at Domstolen i medfoer af traktatens artikel 174 begraenser virkningerne af en eventuel annullation af forordningen. Parlamentet har ikke fremsat bemaerkninger hertil. Sagsoegte har anfoert, at statsborgere fra tredjelande, der findes paa den faelles liste i bilaget til forordningen, uden en opretholdelse af forordningens retsvirkninger indtil nye bestemmelser vedtages, kan komme ud for en betydelig retlig usikkerhed. Da vedtagelsen af denne liste repraesenterer et »skridt« i retning af en eventuel fuldstaendig harmonisering af listen over tredjelande, hvis statsborgere skal vaere forsynet med visa for at indrejse i Faellesskabet, vil en blot og bar ophaevelse af forordningens virkninger paradoksalt foere til en genoprettelse af den tidligere situation, hvor medlemsstaterne kunne anvende deres egen visumpolitik. Den faelles liste fritager derfor, selv om den nu kun kan have en oplysende karakter, statsborgere fra de omfattede lande fra eventuelt at soege oplysninger hos femten forskellige nationale myndigheder om deres eventuelle pligt til at vaere forsynet med et visum ved indrejse i Faellesskabet. Jeg mener derfor, at forordningens virkninger af retssikkerhedsgrunde boer betragtes som fortsat bestaaende. Imidlertid maa det i tilslutning til denne anbefaling naevnes, at navnlig Raadet har pligt til hurtigst muligt at vedtage en ny forordning i overensstemmelse med den i traktatens artikel 100 C fastlagte procedure. Det maa huskes, at i afgifter paa godstransport-dommen naaede Domstolen, selv om den afslog Parlamentets anmodning om, at der blev paalagt Raadet en frist, at Raadet »har ... pligt til inden for en rimelig frist at afhjaelpe den begaaede formfejl« (29).

V - Forslag til afgoerelse

41 Af de ovenfor anfoerte grunde foreslaar jeg Domstolen

1) at annullere Raadets forordning (EF) nr. 2317/95 af 25. september 1995 om fastlaeggelse af de tredjelande, hvis statsborgere skal vaere i besiddelse af visum ved passage af medlemsstaternes ydre graenser

2) at fastslaa, at retsvirkningerne af den annullerede forordning opretholdes, indtil Raadet har fastsat nye bestemmelser paa omraadet

3) at paalaegge Raadet at betale sagens omkostninger

4) at bestemme, at Den Franske Republik baerer sine egne omkostninger.

(1) - EFT L 234, s. 1.

(2) - Som indsat ved artikel G, nr. 23, i traktaten om Den Europaeiske Union.

(3) - Forslaget blev offentliggjort i januar 1994 (EFT C 11, s. 15).

(4) - KOM(93) 684 endelig udg. af 10.12.1993 (EFT 1994 C 11, s. 6).

(5) - Dokument A3-0193/94.

(6) - Den blev offentliggjort i EFT C 128, s. 346, jf. s. 350.

(7) - Denne begraensede opregning gentager de aendringer, der efter min mening maa ses i sammenhaeng med de aendringer, Raadet foretog.

(8) - I den af Parlamentet foreslaaede tredje aendring anmodes der om, at dette afsnit tilfoejes.

(9) - Parlamentet har henvist til dom af 16.6.1992, sag C-65/90, Parlamentet mod Raadet, Sml. I, s. 4593, herefter »kabotagekoersel«-dommen, af 1.6.1994, sag C-388/92, Parlamentet mod Raadet, Sml. I, s. 2067, herefter »kabotagekoersel i form af rutekoersel«-dommen, og dom af 5.7.1995, sag C-21/94, Parlamentet mod Raadet, Sml. I, s. 1827, herefter »afgifter paa godstransport«-dommen.

(10) - Jf. den begrundelse, der fulgte med Kommissionens forordningsforslag, navnlig bemaerkningerne heri vedroerende forslaget til artikel 2, jf. begrundelsens side 4, der paa sin side findes i dokumentet KOM(93) 684 endelig udg.

(11) - Raadet har herved bl.a. henvist til kabotagekoersel i form af rutekoersel-dommen, praemis 10.

(12) - Raadet har i den forbindelse henvist til punkt 7 i Raadets resolution af 8.6.1993 om affattelse af Faellesskabets retsakter (EFT C 166, s. 1), hvorefter »bestemmelser, der ikke har karakter af bindende retsregler ... boer undgaas«.

(13) - Det ovenfor i note 4 naevnte dokument KOM(93) 684.

(14) - Praemis 17, 18 og 19.

(15) - Domstolen henviser her eksempelvis til dom af 10.5.1995, sag C-417/93, Parlamentet mod Raadet, »TACIS«, Sml. I, s. 1185, praemis 9.

(16) - Domstolen henviser her eksempelvis til dom af 30.3.1995, sag C-65/93, Parlamentet mod Raadet, Sml. I, s. 643, praemis 21.

(17) - Domstolen henviser her eksempelvis til praemis 10 i den ovenfor i note 9 naevnte dom, samt til dom af 5.10.1994, sag C-204/93, Tyskland mod Raadet, Sml. I, s. 4973, praemis 38.

(18) - Jf. praemis 13 i kabotagekoersel-dommen.

(19) - Jf. praemis 34 i generaladvokat Léger's forslag til afgoerelse i afgifter paa godstransport-sagen.

(20) - Dom af 4.2.1982, sag 817/79, Buyl m.fl. mod Kommission, Sml. s. 245.

(21) - Jf. for saa vidt angaar hoeringsproceduren, praemis 10 i den ovenfor i note 15 naevnte TACIS-dom.

(22) - Jf. dom af 27.9.1988, sag 165/87, Kommissionen mod Raadet, Sml. s. 5545, praemis 20.

(23) - Dommens praemis 24; jf. endvidere punkt 61 i generaladvokat Léger's forslag til afgoerelse med den ledsagende note 72. Jf. fremdeles praemis 17 i den ovenfor i note 9 naevnte kabotagekoersel-dom.

(24) - Praemis 25 og 26.

(25) - I artikel L er det bestemt, at bestemmelserne i de forskellige traktater om oprettelse af De Europaeiske Faellesskaber, »der vedroerer EF-Domstolens kompetence samt udoevelsen af denne«, kun finder anvendelse paa visse bestemmelser i traktaten om Den Europaeiske Union, herunder artikel L, men ikke paa hele artikel K, bortset fra artikel K.3, stk. 2, litra c), der ikke har nogen relevans i den foreliggende sag.

(26) - Dom af 21.2.1973, sag 6/72, Europemballage og Continental Can mod Kommissionen, Sml. s. 215, praemis 22.

(27) - Jf. eksempelvis de omstaendigheder Domstolen tog stilling til i dom af 11.6.1991, sag C-300/89, Kommissionen mod Raadet, Sml. I, s. 2867, praemis 3; jf. endvidere punkt 19 i generaladvokat Jacobs' forslag til afgoerelse i sag C-295/90, Parlamentet mod Raadet (dom af 7.7.1992, Sml. I, s. 4193, paa s. 4221) samt dom af 26.3.1996, sag C-271/94, Parlamentet mod Raadet, Sml. I, s. 1689, praemis 7.

(28) - Jf. eksempelvis de synspunkter, der er naevnt i O'Keeffe: »The New Draft External Frontiers Convention and the Draft Visa Regulation« i J. Monar & R. Morgan, udg.: The Third Pillar of the European Union, Bruxelles, 1994, s. 135 ff; Hailbronner: »Visa Regulations and Third-Country Nationals in EC Law«, 1994, 31 CMLRev 969; Peers: »The Visa Regulation: Free Movement Blocked Indefinitely«, 1996, 21 ELRev 150.

(29) - Praemis 33.