Forslag til afgørelse fra generaladvokat Van Gerven fremsat den 6. maj 1992. - ROSE HUGHES MOD CHIEF ADJUDICATION OFFICER, BELFAST. - ANMODNING OM PRAEJUDICIEL AFGOERELSE: SOCIAL SECURITY COMMISSIONER, BELFAST - FORENEDE KONGERIGE. - SOCIAL SIKRING - FAMILY CREDIT. - SAG C-78/91.



Samling af Afgørelser 1992 side I-04839



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hr. afdelingsformand,

De herrer dommere,

1. Denne sag angaar en anmodning fra Social Security Commissioner i Belfast om en fortolkning, dels af artikel 4, stk. 1, og artikel 73 i Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet (1), dels af artikel 7, stk. 2, i Raadets forordning (EOEF) nr. 1612/68 af 15. oktober 1968 om arbejdskraftens frie bevaegelighed inden for Faellesskabet (2). De spoergsmaal, der er forelagt Domstolen, er opstaaet under en sag mellem Rose Hughes, der er sagsoeger (herefter benaevnt "Hughes"), og Chief Adjudication Officer i Belfast, der er sagsoegt, vedroerende foerstnaevntes ret til "familiestoette" (famlily credit).

De faktiske omstaendigheder og sagens retlige baggrund

2. Familiestoette ("family credit") er en ugentlig kontantydelse, der udbetales til mindrebemidlede familier i henhold til Social Security (Northern Ireland, herefter benaevnt "NI") Order 1986 og Family Credit (General) Regulations (NI) 1987. I artikel 21 i Social Security (NI) Order er fastsat foelgende bestemmelse:

"1) De foreskrevne ordninger hjemler foelgende ydelser (i denne Order betegnet som 'indtaegtsbestemte ydelser' ):

a) indtaegtsstoette (' income support' )

b) familiestoette (' family credit' ) og

c) boligtilskud (' housing benefit' )

...

5) Under forbehold af bestemmelserne i artikel 52(1)(a), har en person i Nordirland ret til familiestoette, saafremt, paa det tidspunkt kravet fremsaettes eller anses for fremsat,

a) hans indtaegt

i) ikke overstiger det derfor fastsatte beloeb, eller

ii) overstiger dette beloeb, men kun med et saadant beloeb, at der efter fradrag af de i artikel 22(3) naevnte beloeb stadig resterer et beloeb

b) han selv, eller saafremt han er gift eller ugift samlevende, han eller den, med hvem han samlever, har indtaegtsgivende beskaeftigelse og normalt har saadan beskaeftigelse, og

c) han selv, eller saafremt han er gift eller ugift samlevende, han eller den, med hvem han samlever, er ansvarlig for et hjemmeboende barn eller en anden naermere beskrevet person".

Artikel 22 i den paagaeldende Order indeholder endvidere foelgende bestemmelse:

"...

2) Saafremt en person har ret til familiestoette i henhold til artikel 21(5)(a)(i), svarer beloebet til det beloeb, som i hans tilfaelde er den gaeldende maksimale familiestoette.

3) Saafremt en person har ret til familiestoette i henhold til artikel 21(5)(a)(ii), svarer beloebet til det beloeb, der resterer, naar den rimelige maksimale familiestoette er fratrukket en fastsat procentdel af den del af hans indtaegt, der overstiger det derfor fastsatte beloeb.

..."

Artikel 23(6) indeholder endelig foelgende bestemmelse:

"Ingen har ret til en indtaegtsbestemt ydelse, saafremt hans formue eller en naermere fastsat del deraf overstiger det fastsatte beloeb."

Family Credit (General) Regulations, og isaer Regulations 28, 46, 47 og 48, indeholder bestemmelserne om beregningen af stoerrelsen af familiestoettebeloebet. Det er vaesentligt at naevne, at for at kunne goere krav paa familiestoette maa ansoegerens formue ikke overstige 6 000 UKL, og at det ovennaevnte i forbindelse med indtaegten fastsatte beloeb (se artikel 21(5)(a) ) er fastsat til 51,45 UKL om ugen. Mere generelt skal bemaerkes, at familiestoette er en ydelse, som hverken er praemie- eller bidragspligtig.

3. Hughes, sagsoegeren i hovedsagen, bor med sin aegtefaelle og tre boern i Republikken Irland. Hun har intet erhvervsarbejde. Hendes aegtefaelle, der er britisk statsborger, arbejder i det britiske Landbrugsministerium i Nordirland og har aldrig arbejdet andre steder end i Nordirland. Den 30. marts 1988 indsendte Hughes en ansoegning om familiestoette til den kompetente britiske myndighed. Ansoegningen afvistes foerst af Adjudication Officer og efter anke af Enniskillen Social Security Appeal Tribunal med den begrundelse, at Hughes ikke opfyldte bopaelsbetingelsen i den ovennaevnte artikel 21(5) i Social Security Order, som naermere fastsat i bestemmelse 3(1)(a) og (b) i Family Credit (General) Regulations. Sidstnaevnte bestemmelser har foelgende indhold:

"En person anses for at have ophold i Nordirland paa ansoegningsdatoen, saafremt

a) han opholder sig i Nordirland og har sin saedvanlige bopael dér

b) hans eventuelle partner har sin saedvanlige bopael i Det Forenede Kongerige

..."

Hughes bestrider ikke, at hverken hun eller hendes aegtefaelle opfylder bopaelsbetingelsen. Hun er dog af den opfattelse, at hun alligevel har ret til familiestoette i henhold til faellesskabsretten. Hun goer gaeldende, at familiestoette er en social sikringsydelse efter betydningen i artikel 4, stk. 1, litra h), i forordning nr. 1408/71, og at denne forordning, og isaer artikel 73, derfor finder anvendelse. I henhold til sidstnaevnte bestemmelse har en arbejdstager (eller selvstaendig erhvervsdrivende), der er omfattet af en medlemsstats lovgivning, "for de af sine familiemedlemmer, der er bosiddende paa en anden medlemsstats omraade, ret til familieydelser efter lovgivningen i foerstnaevnte stat, som om de paagaeldende var bosiddende paa dennes omraade".

Subsidiaert goer Hughes gaeldende, at familiestoette er en social fordel efter betydningen i artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 1612/68 (3), og at den bopaelbetingelse, der er fastsat i den britiske lovgivning, udgoer en skjult forskelsbehandling af den vandrende arbejdstager, hvilket er forbudt i henhold til denne artikel.

Chief Adjudication Officer, sagsoegte i hovedsagen, mener derimod, at hverken artikel 73 i forordning nr. 1408/71 eller artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 1612/68 finder anvendelse i dette tilfaelde.

4. Ved kendelse af 14. januar 1991 har Social Security Commissioner, den nationale ret, for hvilken sagen nu verserer, forelagt Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal:

"1) Er familiestoette (' family credit' ) en social sikringsydelse efter betydningen i artikel 4, stk. 1, i forordning (EOEF) nr. 1408/71?

2) I bekraeftende fald: Har aegtefaellen til en arbejdstager, der er omfattet af lovgivningen i en medlemsstat (medlemsstat A), i henhold til artikel 73 i forordning (EOEF) nr. 1408/71 ret til familieydelser efter lovgivningen i medlemsstat A for den paagaeldende arbejdstagers familiemedlemmer, der har bopael i en anden medlemsstat (medlemsstat B), saafremt aegtefaellen ikke har og heller ikke har haft bopael eller beskaeftigelse i medlemsstat A?

3) Saafremt familiestoette (' family credit' ) ikke er en social sikringsydelse, er den da en social fordel efter betydningen i artikel 7, stk. 2, i forordning (EOEF) nr. 1612/68?

4) I bekraeftende fald: Finder den naevnte forordning anvendelse, saafremt arbejdstageren er statsborger i den medlemsstat, hvor han har beskaeftigelse og altid har haft beskaeftigelse?

5) I bekraeftende fald: Giver naevnte forordning en saadan arbejdstagers aegtefaelle selvstaendige rettigheder, saafremt aegtefaellen ikke har bopael i den medlemsstat, hvor arbejdstageren har beskaeftigelse?"

Inden jeg gaar over til at besvare disse spoergsmaal, vil jeg foerst minde om, saaledes som Domstolen ogsaa gjorde det i sin dom af 20. juni 1991, Newton (4), at det inden for rammerne af en sag i medfoer af artikel 177 ikke er Domstolens opgave at udtale sig om anvendelsen af faellesskabsretten i den konkrete sag, som er indbragt for den forelaeggende ret. Domstolen kan saaledes ikke udtale sig om, hvorvidt familiestoette er eller ikke er en ydelse efter betydningen i artikel 4, stk. 1, i forordning nr. 1408/71 [spoergsmaal 1)], eller om den er en social fordel efter betydningen i artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 1612/68 [spoergsmaal 3)]. Domstolen kan derimod angive fortolkningselementerne vedroerende de relevante faellesskabsbestemmelser, saaledes at den forelaeggende ret selv kan besvare disse spoergsmaal. Det er derfor ogsaa i den aand, at jeg vil foreslaa Domstolen at besvare ovenstaaende spoergsmaal.

Det saglige og det personelle anvendelsesomraade for forordning nr. 1408/71 [spoergsmaal 1) og 2)]

5. Ifoelge fast praksis er en ydelse en social sikringsydelse efter betydningen i artikel 4, stk. 1, i forordning nr. 1408/71 ° og ikke social forsorg som omhandlet i samme forordnings artikel 4, stk. 4 ° naar den paagaeldende ydelse udbetales til den ydelsesberettigede paa grundlag af en lovbestemt situation og ikke er knyttet til en bedoemmelse af individuelle behov, og den paagaeldende ydelse endvidere vedroerer en af de risici, der udtrykkelig er opregnet i artikel 4, stk. 1 (5). Ifoelge Hughes og Kommissionen opfylder familiestoette disse betingelser, og den er derfor en social sikringsydelse. Det Forenede Kongerige og den tyske regering deler ikke denne opfattelse.

Det er uomtvistet, at familiestoette for de ydelsesberettigede foelger af en lovbestemt situation. Det Forenede Kongerige og den tyske regering mener dog, at familiestoette ikke desto mindre er social forsorgsydelse, idet ansoegerens behov er afgoerende for tildelingen af familiestoette. Tildelingen sker nemlig paa grundlag af ansoegerens formue, hans indtaegt, antal boern og boernenes alder. Hughes og Kommissionen henviser dog med rette til, at dette er objektive kriterier, og at tildelingen af familiestoette er uafhaengig af en individuel og skoensmaessig bedoemmelse af ansoegerens personlige behov. Naar henses til Domstolens praksis mener jeg ogsaa, at familiestoette opfylder ovennaevnte, foerst anfoerte betingelse (6).

6. Det Forenede Kongerige goer ogsaa gaeldende, at hovedformaalet med familiestoette er at holde de arbejdstagere i beskaeftigelse, der har familie og et daarligt loennet arbejde, og som ville have haft en stoerre indtaegt som arbejdsloese, ved at give dem et tilskud til deres indtaegt. Naar henses til dette hovedformaal udgoer familiestoette ifoelge Det Forenede Kongerige derfor ikke noget tillaeg til en social sikringsydelse og falder foelgelig helt uden for de socialsikringsordninger, som omhandles i den ovennaevnte artikel 4, stk. 1. Jeg deler ikke denne opfattelse. Selv om jeg gerne vil acceptere, at familiestoette har til formaal at holde daarligt loennede arbejdstagere i arbejde, kan det efter min opfattelse ikke bestrides, at familiestoette er en ydelse, der tjener som hjaelp til daekning af familiens udgifter. Det er i oevrigt paa den maade, at det af Det Forenede Kongerige anfoerte formaal opnaas. Ydelsen falder derfor i den kategori, der er omhandlet i artikel 4, stk. 1, litra h), familieydelser, saaledes som de er defineret i artikel 1, litra u), nr. i), i forordning nr. 1408/71.

Endelig mener jeg, at Det Forenede Kongeriges og den tyske regerings argument om, at familiestoette ikke kan betegnes som social sikringsydelse, fordi der for familiestoette ikke gaelder noget krav om perioder med betaling af bidrag, heller ikke kan godtages. Det er ganske vist rigtigt, at familiestoette er en ydelse, der ikke modsvares af en praemie- eller bidragspligt. Artikel 4, stk. 2, i forordning nr. 1408/71 indeholder imidlertid en bestemmelse om, at ikke-bidragspligtige ydelser ikke (noedvendigvis) er udelukket fra forordningens anvendelsesomraade. Som Domstolen udtrykkelig udtalte i Giletti-dommen, foelger det af denne bestemmelse, at en ydelses finansieringsform er uden betydning for, om den skal betegnes som en social sikringsydelse (7). Endvidere kan retten til familiestoette, som Kommissionen rigtigt bemaerker, i henhold til artikel 73 i forordning nr. 1408/71 kun paaberaabes for familien til en person, der er lovpligtigt forsikret i henhold til sociallovgivningen i den medlemsstat, hvori der ansoeges om ydelsen, hvilket forudsaetter en praemie- eller bidragspligt.

7. Naar det er fastslaaet, at familiestoette er en social sikringsydelse, og at forordning nr. 1408/71 saaledes finder anvendelse, rejser der sig det spoergsmaal, om Hughes paa grundlag heraf kan goere krav paa familiestoette. I Artikel 73 i den anfoerte forordning er kun naevnt, at arbejdstageren (eller den selvstaendige erhvervsdrivende) har ret til familieydelser for de af sine familiemedlemmer, der er bosat paa en anden medlemsstats omraade. Der er ikke naevnt noget om arbejdstagerens aegtefaelle eller andre familiemedlemmer. Den tyske regering slutter deraf, at kun Brendan Hughes, men ikke hans aegtefaelle, Rose Hughes, som er sagsoegeren i hovedsagen, kan paaberaabe sig artikel 73.

I den forbindelse henviser Hughes og Kommissionen med rette til artikel 2, stk. 1, i forordning nr. 1408/71, der med hensyn til det personelle anvendelsesomraade for forordningen bestemmer foelgende:

"Denne forordning finder anvendelse paa arbejdstagere og selvstaendige erhvervsdrivende, som er eller har vaeret omfattet af lovgivningen i en eller flere medlemsstater, og som er statsborgere i en af disse stater eller er statsloese eller flygtninge bosat paa en medlemsstats omraade, samt paa deres familiemedlemmer og efterladte."

I dom af 23. november 1976, Kermaschek mod Bundesanstalt fuer Arbeit (8), har Domstolen i praemis 7 vedroerende det naermere indhold af denne bestemmelse udtalt:

"Det fremgaar allerede af den sideordning, som udtrykkes ved ordet 'samt' , at denne bestemmelse omfatter to klart forskellige persongrupper: dels arbejdstagere, dels deres familiemedlemmer og efterladte.

...

Mens personerne i den foerste gruppe har en selvstaendig ret til de i forordningen angivne ydelser, har personerne i den anden gruppe kun en afledt ret, som de har erhvervet som medlemmer af en arbejdstagers familie eller som dennes efterladte, dvs. en ret, som er afledt fra en person i den foerste gruppe."

I samme doms praemis 9 fastslaar Domstolen, at:

"... saadanne arbejdstageres familiemedlemmer har kun ret til ydelser, der efter disse lovgivninger tilkommer arbejdsloese arbejdstageres familiemedlemmer ..." (9).

Heraf foelger, at Hughes i henhold til artikel 73 kan goere en afledt ret til familieydelse gaeldende, naar hun er familiemedlem til en, der opfylder betingelserne i artikel 73, og den nationale lovgivning ogsaa hjemler ret for familiemedlemmer til de paagaeldende familieydelser. I den foreliggende sag er det uomtvistet, at Hughes' aegtefaelle opfylder betingelserne i artikel 73, og at de familieydelser, som er hjemlet ved den nationale lovgivning, i sagens natur ogsaa ydes til stoette for familiemedlemmerne. Under disse omstaendigheder foelger det af artikel 73, at Hughes kan goere en afledt ret til familiestoette gaeldende (10) (11).

Anvendelsesomraadet for forordning nr. 1612/68, navnlig artikel 7, stk. 2 [spoergsmaal 3), 4) og 5)]

8. Subsidiaert goer Hughes gaeldende, at familiestoette er en social fordel efter betydningen i forordning nr. 1612/68, artikel 7, stk. 2, og at bopaelskravet i den paagaeldende nationale lovgivning udgoer en skjult forskelsbehandling af den vandrende arbejdstager, hvilket er forbudt i henhold til denne artikel.

Som Domstolen gentagne gange har udtalt, fremgaar det af en samlet vurdering af bestemmelserne i forordning nr. 1612/68 samt af forordningens formaal, at de sociale og skattemaessige fordele, der i henhold til artikel 7, stk. 2, udvides til ogsaa at omfatte arbejdstagere, der er statsborgere i andre medlemsstater, "omfatter alle rettigheder, det vaere sig med eller uden tilknytning til en arbejdskontrakt, som tilkommer enhver indenlandsk arbejdstager, i det vaesentlige paa grund af hans objektive status som arbejdstager, eller allerede fordi han har bopael paa det nationale omraade, og hvis udstraekning til ogsaa at gaelde arbejdstagere med statsborgerskab i andre medlemsstater maa antages at kunne fremme disses mobilitet inden for Faellesskabet" (12). Der er ingen tvivl om, at paa baggrund af ovennaevnte definition skal familiestoette betegnes som en social fordel efter betydningen i artikel 7, stk. 2.

9. Det Forenede Kongerige og den tyske regering samt Kommissionen mener ikke desto mindre, at artikel 7, stk. 2, ikke finder anvendelse i det foreliggende tilfaelde. Artikel 7, stk. 2, har nemlig til formaal at afskaffe bestemmelser i beskaeftigelsesstatens lovgivning, som giver arbejdstagere, der er statsborgere i andre medlemsstater, en strengere behandling med hensyn til sociale og skattemaessige fordele eller retligt eller faktisk giver ham en ringere stilling sammenlignet med en af statens egne statsborgere under samme omstaendigheder (13). Som allerede anfoert ovenfor, er Hughes' aegtefaelle britisk statsborger, der har beskaeftigelse i Det Forenede Kongerige og altid har haft det. Da han saaledes ikke er statsborger i en anden medlemsstat end den stat, hvori han ogsaa har beskaeftigelse, finder artikel 7, stk. 2, ikke anvendelse. Jeg er enig i dette, saa meget mere som Domstolen gentagne gange har udtalt, at traktatbestemmelserne om arbejdstagernes frie bevaegelighed (14) samt den afledte lovgivning, der gennemfoerer disse bestemmelser (15), ikke kan anvendes paa forhold, der er ganske uden sammenhaeng med, hvad faellesskabsretten tilsigter at regulere. Det er i hvert fald tilfaeldet med arbejdstagere, der som Hughes' mand aldrig har gjort brug af deres ret til fri bevaegelighed inden for Faellesskabet, og som saaledes ikke ° fordi de ikke har faaet visse sociale eller skattemaessige fordele ° hindres i sin frie bevaegelighed inden for Faellesskabet.

Det er utvivlsomt saaledes, at bopaelsbetingelsen for opnaaelse af familiestoette goer det vanskeligere for britiske statsborgere, der arbejder i Nordirland, at bosaette sig i Den Irske Republik. Efter Domstolens praksis, som den gaelder i dag, sikrer faellesskabsretten dog ikke retten for en arbejdstager, der er statsborger i beskaeftigelsesstaten, til at bosaette sig uden for denne medlemsstat.

10. Saafremt Domstolen fastslaar, at forordning nr. 1612/68 alligevel finder anvendelse, oensker den forelaeggende ret at faa at vide, om og under hvilke betingelser Hughes, som aegtefaelle til en arbejdstager, i henhold til artikel 7, stk. 2, ligeledes kan goere krav paa samme sociale fordele som de indenlandske arbejdstagere. Det Forenede Kongerige goer i den forbindelse gaeldende, at Hughes som familiemedlem, der forsoerges af en arbejdstager, kun kan paaberaabe sig artikel 7, stk. 2, saafremt hun bor i den paagaeldende medlemsstat hos arbejdstageren. Det anser jeg for at vaere urigtigt.

I Lebon-dommen udtalte Domstolen udtrykkeligt, at arbejdstagerens familiemedlemmer som defineret i artikel 10 i forordning nr. 1612/68, og altsaa ogsaa arbejdstagerens aegtefaelle, har en indirekte ret til den ligestilling, der tillaegges arbejdstageren i artikel 7 (16). Men artikel 7 goer ikke arbejdstagerens ret til ligestilling afhaengig af, om han har bopael i den medlemsstat, hvor han er beskaeftiget. Det er derfor logisk, at ogsaa den af Domstolen anerkendte indirekte ret til ligestilling for arbejdstagerens familiemedlemmer ikke skal vaere betinget af, at de paagaeldende familiemedlemmer har bopael i den medlemsstat, hvor arbejdstageren er beskaeftiget. Tvaertimod, af den for nyligt afsagte Bernini-dom fremgaar det tydeligt, at der ikke eksisterer nogen saadan bopaelsbetingelse ved anvendelsen af artikel 7 (17). Det spoergsmaal, som den forelaeggende ret har stillet, kan derfor besvares med, at naar en arbejdstager i medfoer af artikel 7, stk. 2, har ret til en social fordel, har arbejdstagerens aegtefaelle et indirekte krav paa denne sociale fordel, selv om aegtefaellen ikke bor i den medlemsstat, hvor arbejdstageren har beskaeftigelse.

Det staar ganske vist fast, at artikel 7 kun sikrer ligestilling. Strengt taget betyder det, at saafremt lovgivningen i beskaeftigelsesstaten ° som i det konkrete tilfaelde ° stiller krav om, at arbejdstagere, som er dens egne statsborgere, og/eller disses familiemedlemmer skal vaere bosat paa medlemsstatens omraade for at have adgang til en social fordel, saa maa dette krav ogsaa kunne stilles til vandrende arbejdstagere og/eller deres familie (18). Her skal det dog straks bemaerkes, at efter Domstolens faste praksis forbyder bestemmelserne om ligebehandling ikke kun aabenlys forskelsbehandling paa grundlag af nationalitet, men ogsaa enhver form for skjult diskrimination, som ved anvendelse af andre kriterier reelt foerer til det samme resultat (19). Domstolen fastslog saaledes i dom af 8. maj 1990, Biehl, at

"kriteriet om permanent bopael paa det nationale omraade som betingelse for en eventuel tilbagebetaling af overskydende skat navnlig [vil] vaere til skade for skattepligtige personer, der er statsborgere i andre medlemsstater. For saadanne statsborgere vil ofte forlade eller tage bopael i landet i aarets loeb" (20).

I den sag kom Domstolen saaledes til det resultat, at det paagaeldende bopaelskrav var i strid med faellesskabsretten. Ogsaa i naervaerende sag er der ifoelge Hughes tale om en skjult diskrimination, idet bopaelskravet hovedsagelig rammer berettigede, der ikke har britisk nationalitet. Dette anbringende, som skal bedoemmes af den forelaeggende ret, bliver dog ikke behandlet i de stillede spoergsmaal. Dette er ikke overraskende i betragtning af, at arbejdstageren i det konkrete tilfaelde, der (under den forudsaetning, som jeg her er gaaet ud fra, at forordning nr. 1612/68 finder anvendelse) har ret til familiestoette, og fra hvis ret Hughes' ret er afledt, er britisk statsborger.

Forslag til afgoerelse

11. Paa grundlag af ovenstaaende foreslaar jeg Domstolen at besvare de stillede spoergsmaal som foelger:

"1) En ydelse, der for de berettigede foelger af en lovbestemt situation, og som tilkendes paa grundlag af objektive kriterier uden en individuel eller skoensmaessig bedoemmelse af ansoegerens personlige behov, og som vedroerer en af de i artikel 4, stk. 1, i forordning (EOEF) nr. 1408/71 udtoemmende anfoerte risici, er en social sikringsydelse efter betydningen i ovennaevnte artikel.

2) En person, der ikke opfylder betingelserne i artikel 73 i forordning (EOEF) nr. 1408/71, kan alligevel paaberaabe sig artikel 73 og goere krav paa en afledt ret til familieydelser, naar han er familiemedlem til en person, der opfylder betingelserne i artikel 73, og den paagaeldende ydelse i henhold til den nationale lovgivning ogsaa betales for familiemedlemmerne.

3) Sociale fordele efter betydningen i artikel 7, stk. 2, i forordning (EOEF) nr. 1612/68 er fordele, som ° uanset om de er knyttet til en arbejdskontrakt ° normalt tildeles indenlandske arbejdstagere, navnlig paa grundlag af deres objektive status som arbejdstagere, eller blot fordi de er bosat i landet, og hvis udvidelse til arbejdstagere, der er statsborgere i en anden medlemsstat, maa antages at kunne fremme deres mobilitet inden for Faellesskabet.

4) Artikel 7, stk. 2, i forordning (EOEF) nr. 1612/68 finder ikke anvendelse paa en arbejdstager, der er statsborger i den medlemsstat, hvor han har beskaeftigelse.

5) Naar en arbejdstager i henhold til artikel 7, stk. 2, i forordning (EOEF) nr. 1612/68 har ret til en social fordel, har arbejdstagerens aegtefaelle en indirekte ret til denne sociale fordel, selv om aegtefaellen ikke bor i den medlemsstat, hvor arbejdstageren har beskaeftigelse."

(*) Originalsprog: nederlandsk.

(1) - Som offentliggjort i bilaget til Raadets forordning (EOEF) nr. 2001/83 af 2.6.1983, EFT L 230, s. 6, og med hensyn til artikel 73, senest aendret ved Raadets forordning (EOEF) nr. 3427/89 af 30.10.1989, EFT L 331, s. 1.

(2) - EFT 1968 II, s. 467.

(3) - Artikel 7 i forordning nr. 1612/68 lyder:

1. En arbejdstager, der er statsborger i en medlemsstat, maa ikke paa grund af sin nationalitet behandles anderledes paa de oevrige medlemsstaters omraade end indenlandske arbejdstagere med hensyn til beskaeftigelses- og arbejdsvilkaar, navnlig for saa vidt angaar afloenning, afskedigelse og, i tilfaelde af arbejdsloeshed, genoptagelse af beskaeftigelse i faget eller genansaettelse.

2. Arbejdstageren nyder samme sociale og skattemaessige fordele som indenlandske arbejdstagere.

...

(4) - Sag C-356/89, Newton mod Chief Adjudication Officer, Sml. I, s. 3017, praemis 10.

(5) - Se f.eks. dom af 24.2.1987, forenede sager 379/85-381/85 og 93/86, Giletti, Sml. s. 955, praemis 11, af 27.3.1985, sag 249/83, Hoeckx, Sml. s. 973, praemis 12, 13 og 14, og den i note 4 anfoerte dom af 20.6.1991, Newton, praemis 11 og 19.

(6) - I dommen af 28.5.1974, sag 187/73, Callemeyn, Sml. s. 553, udtalte Domstolen med hensyn til en ydelse, om hvilken den selv bemaerkede, at trang var det vigtigste kriterium for tildeling af ydelsen, at ydelsen alligevel kunne vaere en social sikringsydelse, for saa vidt der ved tildelingen af den ses bort fra en individuel bedoemmelse, som er karakteristisk for social forsorg, og den paagaeldende har en lovbestemt ret til ydelsen (praemis 7-11). I den nye dom af 20.6.1991, Newton (se note 4), fastslog Domstolen, at for, at en ydelse skal kunne anses for en social sikringsydelse, kraeves det, at tildelingen sker paa grundlag af objektive kriterier (praemis 19).

(7) - Jf. praemis 7 i den i note 5 anfoerte dom.

(8) - Sag 40/76, Sml. s. 1669.

(9) - Jf. tillige dom af 20.6.1985, sag 94/84, Deak, Sml. s. 1873, praemis 14 og 15, og af 17.12.1987, sag 147/87, Zaoui, Sml. s. 5511, praemis 11, 12 og 13.

(10) - Det forhold, at Hughes hverken bor eller arbejder i Det Forenede Kongerige og aldrig har gjort nogen af delene, hindrer ikke erhvervelsen af denne afledte ret. Artikel 73 stiller nemlig ikke krav om, at ogsaa arbejdstagerens aegtefaelle har beskaeftigelse i den medlemsstat, hvis lovgivning finder anvendelse, og vedroerer netop den situation, hvor arbejdstagerens familie bor i en anden medlemsstat.

(11) - Spoergsmaalet om, hvorvidt det er foreneligt med artikel 73, at en national lovgivning som den britiske kraever, at for at opnaa familiestoette skal arbejdstagerens aegtefaelle, saafremt denne har beskaeftigelse, vaere beskaeftiget i den paagaeldende medlemsstat, giver ikke anledning til problemer i denne sag, da Hughes ikke har beskaeftigelse.

(12) - Se f.eks. den i note 5 anfoerte dom, Hoeckx, praemis 20.

(13) - Der henvises f.eks. til dom af 31.5.1979, sag 207/78, Even, Sml. s. 2019, praemis 21.

(14) - Der henvises f.eks. til dom af 28.6.1984, sag 180/83, Moser, Sml. s. 2539, praemis 15, af 27.10.1982, forenede sager 35/82 og 36/82, Morson og Jhanjan, Sml. s. 3723, praemis 15, og af 28.3.1979, sag 175/78, Saunders, Sml. s. 1129, praemis 11.

(15) - Se den i note 9 anfoerte Zaoui-dom, praemis 16.

(16) - Dom af 18.6.1987, sag 316/85, Lebon, Sml. s. 2811, praemis 12.

(17) - Dom af 26.2.1992, sag C-3/90, Bernini, Sml. I, s. 1071, praemis 27 og 28. I den forbindelse henvises tillige til mit forslag til afgoerelse i denne sag af 11.7.1991, punkt 22, Sml. 1992 I, s. 1085.

(18) - Det er saadan, man efter min opfattelse maa forstaa dommene af 27.3.1985, Hoeckx, jf. ovenfor, og Scrivner (sag 122/84, Sml. s. 1027). I disse domme erklaerede Domstolen at ydelser under en ordning om ret til et eksistensminimum findes herefter at vaere omfattet af begrebet social fordel i Raadets forordning nr. 1612/68, hvorfor en medlemsstat, hvori der gaelder en saadan ordning, ikke fra denne kan udelukke vandrende arbejdstagere med statsborgerskab i en anden medlemsstat, som har bopael paa den foerstnaevnte stats omraade, eller medlemmer af disses familier . (Hoeckx, praemis 22, min fremhaevelse). I disse sager stillede den paagaeldende belgiske lovgivning ogsaa over for belgiske statsborgere som betingelse, at de skulle have bopael i Belgien, for at de kunne goere krav paa et eksistensminimum . For belgiske statsborgere gjaldt der dog ikke ° som for vandrende arbejdstagere ° noget krav om, at de skulle opholde sig i Belgien i en bestemt periode.

(19) - Jf. dom af 12.2.1974, sag 152/73, Sotgiu, Sml. s. 153, praemis 11. Med hensyn til nyere domme henvises til dom af 30.5.1989, sag 33/88, Allué og Coonan, Sml. s. 1591, af 8.5.1990, sag C-175/88, Biehl, Sml. I, s. 1779, praemis 13, og af 21.11.1991, sag C-27/91, Le Manoir, Sml. I, s. 5531, praemis 10.

(20) - Se praemis 14 i den i note 19 anfoerte dom af 8.5.1990, Biehl.