ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Artikel 2 i direktiv 2000/78 om generelle rammebestemmelser om ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv skal fortolkes således, at en national lovgivning, der inden for rammerne af en erhvervstilknyttet pensionsordning underlægger retten for medlemmernes længstlevende registrerede partnere til en efterladteydelse en betingelse om, at det registrerede partnerskab er indgået, inden medlemmet er fyldt 60 år, selv om den nationale lovgivning ikke gav det pågældende medlem mulighed for at indgå registreret partnerskab, før denne aldersgrænse blev nået, ikke udgør forskelsbehandling på grund af seksuel orientering.

Det står således medlemsstaterne frit for at indføre ægteskab for personer af samme køn eller en alternativ form for juridisk anerkendelse af deres forhold samt i givet fald at fastsætte den dato, hvorfra et sådan ægteskab eller en sådan alternativ form får virkninger.

EU-retten og navnlig direktiv 2000/78 forpligter derfor ikke den omhandlede medlemsstat hverken til inden datoen for ikrafttrædelsen af loven om registreret partnerskab at indføre ægteskab eller en form for registreret partnerskab for homoseksuelle par, eller til at give lov om registreret partnerskab samt de bestemmelser, der er vedtaget i henhold til denne lov, tilbagevirkende kraft, og heller ikke til, for så vidt angår efterladteydelsen, at fastsætte overgangsforanstaltninger for par af samme køn, hvor medlemmet allerede er fyldt 60 år på datoen for ikrafttrædelsen af den nævnte lov.

(jf. præmis 59, 60 og 62 samt domskonkl. 1)
Artikel 4 i direktiv 2000/26 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer og om ændring af direktiv 73/239 og 88/357 (fjerde motorkøretøjsforsikringsdirektiv), som ændret ved direktiv 2005/14, skal fortolkes således, at den ikke forpligter medlemsstaterne til at foreskrive, at den repræsentant, der i henhold til denne artikel er bemyndiget til at behandle skadessager, selv kan sagsøges, i stedet for det forsikringsselskab, som han repræsenterer, ved en national domstol, for hvilken der er indbragt et søgsmål om erstatning anlagt af en skadelidt, der er omfattet af anvendelsesområdet for artikel 1 i direktiv 2000/26.

EU-lovgiver har ganske vist ønsket, at bemyndigelsen fra forsikringsselskaberne, som fastsat i artikel 4, stk. 5, i direktiv 2000/26, indeholder en funktion, hvorefter de skadelidte gives mulighed for gyldigt at anlægge sag med påstand om erstatning for tab ved de nationale domstole, uden at der kan rejses tvivl om overholdelsen af internationale privatretlige bestemmelser. Til den tilstrækkelige bemyndigelse, som skadebehandlingsrepræsentanten skal have, hører i denne sammenhæng en bemyndigelse til at modtage forkyndelse af retslige dokumenter. Det fremgår derimod hverken af forarbejderne eller af betragtningerne til direktiv 2000/26, at EU-lovgivers hensigt har været at udvide denne bemyndigelse, således at der gives mulighed for at skadelidte, med henblik på at opnå erstatning hos skadevolderens forsikringsselskab, ved den nationale domstol, hvor de er bosat, kan anlægge sag mod repræsentanten for dette selskab.

(jf. præmis 33, 35 og 39 samt domskonkl.)
Artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, sammenholdt med artikel 9, stk. 2 og 4, i Århuskonventionen om adgang til oplysninger, offentlig deltagelse i beslutningsprocesser samt adgang til klage og domstolsprøvelse på miljøområdet, skal, for så vidt som den fastsætter retten til en effektiv retsbeskyttelse – på en måde, som sikrer en vid adgang til domstolsprøvelse – af de rettigheder, som en miljøbeskyttelsesorganisation, der opfylder kravene i denne konventions artikel 2, stk. 5, har i henhold til EU-retten, i det foreliggende tilfælde artikel 6, stk. 3, i direktiv 92/43 om bevaring af naturtyper samt vilde dyr og planter, som ændret ved direktiv 2006/105, sammenholdt med denne konventions artikel 6, stk. 1, litra b), fortolkes således, at den i en situation som den i hovedsagen omhandlede er til hinder for en fortolkning af de nationale procesregler, hvorefter et søgsmål til prøvelse af en afgørelse om afslag på en sådan organisations anmodning om at opnå status som part i en administrativ procedure om tilladelse til et projekt, der skal finde sted på en lokalitet, der er beskyttet i henhold til dette direktiv, ikke nødvendigvis skal pådømmes under denne procedures forløb, der kan afsluttes endeligt, før der er truffet en endelig retsafgørelse vedrørende opnåelsen af status som part, og automatisk afvises, når dette projekt tillades, hvilket tvinger denne organisation til at anlægge en anden type søgsmål med henblik på at opnå denne status som part og på, at de kompetente nationale myndigheders overholdelse af deres forpligtelser i henhold til dette direktivs artikel 6, stk. 3, undergives en domstolsprøvelse.

(jf. præmis 73 og domskonkl.)
Artikel 4 i forordning nr. 1346/2000 om insolvensbehandling skal fortolkes således, at lovgivningen i den medlemsstat, hvor insolvensbehandlingen er indledt – som over for en kreditor, som ikke har deltaget i den pågældende insolvensbehandling, fastsætter bestemmelser om fortabelse af rettigheden til at gøre sin fordring gældende eller udsættelse af tvangsfuldbyrdelsen angående denne fordring i en anden medlemsstat – henhører under bestemmelsens anvendelsesområde.

Det fremgår således af artikel 4, stk. 1, i forordning nr. 1346/2000, at det er konkurslovgivningen i den medlemsstat, hvor insolvensbehandlingen er indledt (»lex fori concursus«), der gælder for insolvensbehandlingen og dens virkninger, medmindre andet er fastsat i forordningen. Selv om det er korrekt i denne forbindelse, at artikel 4, stk. 2, i forordning nr. 1346/2000 som indeholder en opregning af, hvad der henhører under lex fori concursus, ikke specifikt nævner kreditorer, som ikke har deltaget i insolvensbehandlingen og følgelig virkningerne af denne procedure eller afslutningen heraf på disse kreditorers rettigheder, kan der imidlertid ikke være tvivl om, at disse virkninger ligeledes skal vurderes på grundlag af denne lex fori concursus. En fortolkning hvorefter lex fori concursus bestemmer virkningerne af insolvensbehandlingens afslutning, navnlig ved tvangsakkord, og hvilke rettigheder kreditorerne har efter insolvensbehandlingens afslutning, men ikke disse virkninger på rettighederne for de kreditorer, der ikke har deltaget i denne insolvensbehandling, ville således kunne bringe den pågældende insolvensbehandlings effektivitet i alvorlig fare.

Da fortabelse af fordringer, der ikke er anmeldt under insolvensbehandlingen, i princippet er tilladt, giver forordning nr. 1346/2000 så meget desto mere også mulighed for en lex fori concursus-regel, der alene udsætter fuldbyrdelsesproceduren vedrørende disse fordringer. Det er ikke relevant, hvorvidt den fordring, som gøres gældende ved tvangsfuldbyrdelse i en anden medlemsstat end den, hvor behandlingen er indledt, er en skattefordring. Bestemmelserne i forordning nr. 1346/2000 giver ikke fordringer fra skattemyndighederne i andre medlemsstater end den, hvori insolvensbehandling er indledt, en særstilling i den retning, at de skal kunne gøres til genstand for en tvangsfuldbyrdelsesprocedure selv efter iværksættelsen af en insolvensbehandling.

(jf. præmis 17, 20, 22, 29, 36, 40 og 41 samt domskonkl. 1 og 2)
Sag C-316/15

Timothy Martin Hemming m.fl.

mod

Westminster City Council

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Supreme Court of the United Kingdom)

»Præjudiciel forelæggelse – fri udveksling af tjenesteydelser – direktiv 2006/123/EF – artikel 13, stk. 2 – tilladelsesprocedurer – begrebet udgifter, de kan medføre«

Sammendrag – Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 16. november 2016

Etableringsfrihed – fri udveksling af tjenesteydelser – tjenesteydelser på det indre marked – direktiv 2006/123 – ordning med tilladelser – krav om betaling af et gebyr – del af gebyret svarende til omkostningerne til forvaltningen og håndhævelsen af den omhandlede tilladelsesordning – kan ikke antages til realitetsbehandling – del, der kan tilbagebetales i tilfælde af afslag på ansøgningen – manglende relevans

(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/123, art. 13, stk. 2)

Artikel 13, stk. 2, i direktiv 2006/123 om tjenesteydelser i det indre marked skal fortolkes således, at den er til hinder for kravet om betaling på tidspunktet for indgivelse af en ansøgning om tildeling eller fornyelse af en tilladelse af et gebyr, hvoraf en del svarer til omkostningerne til forvaltningen og håndhævelsen af den omhandlede tilladelsesordning, selv om denne del kan tilbagebetales i tilfælde af afslag på ansøgningen.

Spørgsmålet om, hvorvidt det gebyr, som en ansøger skal betale, kan tilbagebetales, hvis denne ansøgning om tilladelse ikke efterkommes, er uden relevans for fastlæggelsen af en udgift som omhandlet i nævnte direktivs artikel 13, stk. 2. Den omstændighed at skulle betale et gebyr er således en økonomisk forpligtelse og dermed en udgift, som ansøgeren skal erlægge for at få sin ansøgning behandlet, uanset om beløbet efterfølgende kan tilbagebetales i tilfælde af afslag på ansøgningen.

For at være i overensstemmelse med dette direktivs artikel 13, stk. 2, skal fastsatte udgifter i henhold til denne bestemmelse være rimelige og stå i et rimeligt forhold til omkostningerne i forbindelse med de pågældende tilladelsesprocedurer og må ikke overstige omkostningerne ved disse procedurer. En medlemsstat kan ved beregningen af størrelsen af afgifter, der har karakter af vederlag, tage hensyn ikke alene til de drifts- og lønomkostninger, som direkte har sammenhæng med udførelsen af de transaktioner, afgifterne er modydelse for, men også til den del af generalomkostningerne for den pågældende myndighed, som kan henføres til registreringerne.

Omkostningerne kan ikke omfatte udgifter, der vedrører den omhandlede tilsynsmyndigheds almindelige overvågning, henset til, at artikel 13, stk. 2, i direktiv 2006/123 for det første kun omhandler omkostningerne ved procedurerne og for det andet forfølger det formål at fremme adgang til servicevirksomhed. Dette formål tjenes således ikke ved et krav om forudbetaling af omkostningerne til forvaltning og håndhævelse af den omhandlede tilladelsesordning, der bl.a. omfatter omkostningerne til at opdage og bekæmpe virksomhed uden tilladelse.

(jf. præmis 28, 29, 31-34 og domskonkl.)
Artikel 28, stk. 2, første punktum, i forordning nr. 1924/2006 om ernærings- og sundhedsanprisninger af fødevarer, som ændret ved forordning nr. 107/2008, skal fortolkes således, at denne bestemmelse finder anvendelse i en situation, hvor en fødevare, som er forsynet med et varemærke eller en handelsbetegnelse, blev markedsført som lægemiddel inden den 1. januar 2005 og efter dette tidspunkt som fødevare, selv om den stadig har samme indholdsmæssige egenskaber og er forsynet med samme varemærke eller samme handelsbetegnelse.

Artikel 28, stk. 2, i forordning nr. 1924/2006 omfatter nemlig produkter, der er forsynet med et varemærke eller en handelsbetegnelse, som skal anses for at være en ernærings- eller sundhedsanprisning i henhold til denne forordning. Ordet »produkter« i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i denne bestemmelse, skal i denne forbindelse forstås således, at det omfatter »fødevarer« som omhandlet i forordning nr. 1924/2006. På baggrund heraf skal artikel 28, stk. 2, i forordning nr. 1924/2006 fortolkes således, at den kun henviser til de fødevarer, som er forsynet med varemærker eller handelsbetegnelser, der skal anses for at være en ernærings- eller sundhedsanprisning i henhold til denne forordning. Denne bestemmelse finder imidlertid kun anvendelse på produkter, som er forsynet med varemærker eller handelsbetegnelser, der fandtes inden den 1. januar 2005. Henset til denne bestemmelses ordlyd skal udtrykket »der fandtes« fortolkes således, at disse produkter allerede inden dette tidspunkt skal have samme indholdsmæssige kendetegn og være forsynet med et varemærke eller en handelsbetegnelse.

(jf. præmis 31, 37, 39 og 46-48 samt domskonkl.)
Direktiv 2000/60 om fastlæggelse af en ramme for Fællesskabets vandpolitiske foranstaltninger skal fortolkes således, at det ikke er til hinder for en national lovgivning, der bestemmer, at den pris for vandforsyning, som faktureres forbrugeren, ikke kun omfatter en variabel del, der beregnes på grundlag af den vandmængde, den pågældende person faktisk har forbrugt, men ligeledes en fast del, der ikke er knyttet til denne mængde.

I den udstrækning medlemsstaterne opfylder forpligtelsen til dækning af omkostninger ved forsyningspligtydelser, herunder miljømæssige og ressourcerelaterede omkostninger, kan de, således som fastsat i artikel 9 i direktiv 2000/60, vælge mellem forskellige metoder til prissætning, der er bedst tilpasset deres egen situation, inden for rammerne af de skønsbeføjelser, de er tillagt ved direktiv 2000/60, eftersom dette direktiv ikke pålægger dem en bestemt prissætningsmodel.

(jf. præmis 23, 27 og domskonkl.)
Det fremgår af artikel 3, stk. 3, i direktiv 2001/42 om vurdering af bestemte planers og programmers indvirkning på miljøet, sammenholdt med tiende betragtning hertil, at for planer og programmer, som fastlægger anvendelsen af mindre områder på lokalt plan, skal de kompetente myndigheder i den relevante medlemsstat foretage en forudgående undersøgelse med henblik på at kontrollere, om en særlig plan eller program kan få væsentlig indvirkning på miljøet, og at disse myndigheder dernæst er forpligtet til at gennemføre en miljøvurdering i henhold til dette direktiv af denne plan eller dette program, såfremt de konkluderer, at planen eller programmet kan have sådanne virkninger på miljøet.

Idet denne bestemmelse ikke fritager nogen plan eller noget program, der kan få væsentlig indvirkning på miljøet fra gennemførelse af en miljøvurdering i overensstemmelse med dette direktiv, indgår den i det med direktivet forfulgte formål om at sikre et højt miljøbeskyttelsesniveau. I denne henseende tilkommer det medlemsstaterne inden for rammerne af deres kompetence at træffe alle de almindelige eller særlige foranstaltninger, der er nødvendige for, at alle planer og programmer, som kan have væsentlig indvirkning på miljøet, i direktiv 2001/42’s forstand underkastes en miljøvurdering i overensstemmelse med fremgangsmåden og kriterierne i direktivet, inden deres vedtagelse. Under alle omstændigheder indebærer risikoen for, at de nationale myndigheder gennem deres handlinger omgår anvendelsen af direktiv 2001/42, ikke, at direktivets artikel 3, stk. 3, er ugyldig.

Parlamentet og Rådet anlagde dermed ikke et åbenbart urigtigt skøn i forhold til artikel 191 TEUF ved vedtagelsen af artikel 3, stk. 3, i direktiv 2001/42. Derfor har denne bestemmelse intet frembragt, som kan rejse tvivl om gyldigheden heraf i forhold til artikel 191 TEUF. Heraf følger, at der heller ikke ved gennemgangen af denne bestemmelse er fremkommet noget forhold, der kan påvirke dens gyldighed, henset til artikel 37 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder.

(jf. præmis 50, 56, 58-60, 63 og 64 samt domskonkl. 1)
Artikel 1, stk. 5, i direktiv 85/337 om vurdering af visse offentlige og private projekters indvirkning på miljøet, som ændret ved direktiv 97/11, fastsætter to betingelser for at udelukke et projekt fra direktivets anvendelsesområde. For det første skal projektet vedtages i enkeltheder ved en særlig lov. For det andet skal direktivets formål, herunder det formål, som består i at stille oplysninger til rådighed, nås gennem lovgivningsprocessen.

Den første betingelse indebærer, at lovgivningsakten har de samme kendetegn som en tilladelse som omhandlet i artikel 1, stk. 2, i direktiv 85/337. Den skal bl.a. give bygherren ret til at gennemføre projektet og skal i lighed med en tilladelse indeholde alle de elementer i projektet, som er relevante for vurderingen af dettes indvirkning på miljøet, efter at lovgiver har taget disse i betragtning. Det skal således fremgå af loven, at formålet med direktiv 85/337 er nået med hensyn til det pågældende projekt. Dette er ikke tilfældet, når loven ikke indeholder alle de elementer, som er nødvendige for vurderingen af dette projekts indvirkning på miljøet.

Den anden betingelse indebærer, at formålet med direktiv 85/337 skal nås gennem lovgivningsprocessen. Det følger heraf, at lovgiver bør være i besiddelse af tilstrækkelige oplysninger på tidspunktet for vedtagelsen af et projekt. I denne forbindelse skal de oplysninger, som bygherren skal give, mindst omfatte en beskrivelse af projektet med oplysninger om placering, art og dimensioner, en beskrivelse af påtænkte foranstaltninger med henblik på at undgå, nedbringe og om muligt neutralisere betydelige skadelige virkninger og de data, der er nødvendige for at konstatere og vurdere, hvilke væsentlige virkninger projektet vil kunne få for miljøet.

Det tilkommer den nationale ret at afgøre, om disse to betingelser er opfyldt under hensyntagen til såvel indholdet af den vedtagne lov som hele den lovgivningsprocedure, der førte til lovens vedtagelse, navnlig de forberedende retsakter og de parlamentariske forhandlinger.

(jf. præmis 26-31)
For så vidt angår præjudicielle sager tilkommer det hverken Domstolen at efterprøve, om forelæggelsesafgørelsen er truffet i overensstemmelse med de nationale bestemmelser vedrørende retternes organisation og virkemåde, eller at afvise en anmodning om præjudiciel afgørelse med den begrundelse, at den forelæggende ret mangler kompetence til at træffe afgørelse i hovedsagen.

En flyvning som omhandlet forordning nr. 261/2004 om fælles bestemmelser om kompensation og bistand til luftfartspassagerer ved boardingafvisning og ved aflysning eller lange forsinkelser består i en transporthandling med fly, som således udgør en enhed så at sige, og som udføres af et luftfartsselskab, der fastlægger sin rute.

Bestemmelserne i artikel 10, stk. 2, sammenholdt med artikel 2, litra f), i forordning nr. 261/2004 om fælles bestemmelser om kompensation og bistand til luftfartspassagerer ved boardingafvisning og ved aflysning eller lange forsinkelser skal fortolkes således, at i tilfælde af nedgradering af en passager på en flyvning er den pris, som skal tages i betragtning med henblik på at fastslå, hvor meget den pågældende passager skal have i refusion, prisen for den flyvning, som den pågældende blev nedgraderet på.

I denne forbindeles er en billet det dokument, som giver passageren ret til transport, og det kan efter omstændighederne vedrøre en eller flere flyvninger. Hver af disse flyvninger udgør en enhed, der i princippet udføres i henhold til de betingelser, der er aftalt mellem passageren og luftfartsselskabet. En af disse betingelser er en placering af passageren i en bestemt klasse. Når luftfartselskabet dermed på en given flyvning placerer den pågældende passager på en lavere klasse end den, billetten var købt til, nyder passageren ikke den service, der var aftalt som modydelse for den pris, der er betalt for den omhandlede flyvning. Nedgraderingen påvirker derimod ikke den service, der er aftalt på de andre flyvninger, som billetten i givet fald giver passageren ret til. Artikel 10, stk. 2, i forordning nr. 261/2004 finder dermed ikke anvendelse på de øvrige flyafgange.

Det er dermed alene prisen for den flyvning, på hvilken passageren blev nedgraderet, der skal anvendes som grundlag for den refusion, som er omhandlet i denne bestemmelse, og ikke prisen for den samlede transport, som billetten giver ret til. I en situation, hvor billetten alene angiver den samlede pris for passagertransporten, og prisen for den flyvning, hvorpå der blev foretaget en nedgradering, således ikke er angivet, skal den billetpris, som svarer til kvotienten af længden af den omhandlede flyvning og den samlede længde af den transport, passageren har ret til, lægges til grund.

(jf. præmis 21, 22, 24, 25, 29, 30 og 32 samt domskonkl. 1)
Artikel 5, nr. 3), i forordning nr. 44/2001 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område skal fortolkes således, at i en situation, hvor der er lidt et tab som følge af, at en fejl i affattelsen af en kontrakt om køb af aktier har medført, at prisen for købet af de omhandlede aktier blev mangedoblet, kan det sted i en medlemsstat, hvor skaden er indtrådt, ikke anses for »det sted, hvor skadetilføjelsen er foregået«, såfremt der ikke foreligger andre tilknytningsmomenter, når skaden udelukkende består i et formuetab, der er indtrådt direkte på sagsøgerens bankkonto som en direkte følge af en ansvarspådragende handling, der er foretaget i en anden medlemsstat.

Et rent økonomisk tab, som indtræder direkte på sagsøgerens bankkonto, kan således ikke i sig selv kvalificeres som et relevant tilknytningsmoment i henhold til artikel 5, nr. 3), i forordning nr. 44/2001. Det er alene i en situation, hvor de andre særlige omstændigheder i sagen også underbygger, at retten på det sted, hvor en rent økonomisk skade er indtrådt, skal tillægges kompetence, at en sådan skade på begrundet vis kan give sagsøgeren mulighed for at anlægge sagen ved denne ret.

(jf. præmis 38-40 og domskonkl. 1)
Artikel 47 og 48 i direktiv 2004/18 om samordning af fremgangsmåderne ved indgåelse af offentlige vareindkøbskontrakter, offentlige tjenesteydelseskontrakter og offentlige bygge- og anlægskontrakter skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en national lovgivning, som tillader en økonomisk aktør at basere sig på en eller flere andre økonomiske aktørers formåen med henblik på at opfylde minimumskravene for at deltage i en udbudsprocedure, som denne aktør kun opfylder delvist, herunder ved at benytte deres bankattesteringer.

I denne forbindelse giver direktiv 2004/18 mulighed for at kumulere flere økonomiske aktørers formåen med henblik på at opfylde de minimumskrav for formåen, som den ordregivende myndighed har fastsat, for så vidt som det over for denne bevises, at ansøgeren eller tilbudsgiveren, som baserer sig på formåen hos en eller flere andre enheder, rent faktisk disponerer over disse enheders midler, der er nødvendige for at gennemføre kontrakten. Såfremt det ikke kan udelukkes, at der findes bygge- og anlægsarbejder, som har særlige kendetegn, der medfører et behov for en vis formåen, som ikke kan opnås ved at samle ringere formåen fra flere økonomiske aktører, kan den ordregivende myndighed ikke desto mindre kræve, at en enkelt eller et begrænset antal økonomiske aktører skal opfylde minimumsniveauet for den pågældende formåen, eftersom dette krav er forbundet med og afpasset efter den pågældende kontrakts genstand. Det tilkommer imidlertid den forelæggende ret at kontrollere, om udbuddet og udbudsbetingelserne for den pågældende kontrakt udtrykkeligt bestemmer, at en enkelt økonomisk aktør, henset til de særlige kendetegn ved de ydelser, der er genstand for denne kontrakt, skal opfylde et minimumsniveau for formåen.

(jf. præmis 26, 28-30 og 34 samt domskonkl.1)