Domstolens Dom (Femte Afdeling) af 8. juli 1999. - Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber mod Den Franske Republik. - Traktatbrud - Direktiv 91/157/EØF om batterier og akkumulatorer, der indeholder farlige stoffer - Medlemsstatens manglende indførelse af de i direktivets artikel 6 omhandlede programmer. - Sag C-178/98.



Samling af Afgørelser 1999 side I-04853



Sammendrag

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

Tilnaermelse af lovgivningerne - batterier og akkumulatorer, der indeholder farlige stoffer - direktiv 91/157 - medlemsstaternes pligt til at udarbejde saerlige programmer med henblik paa at naa bestemte maal - raekkevidde

(Raadets direktiv 91/157, art. 6)

Sammendrag

$$Artikel 6 i direktiv 91/157 om batterier og akkumulatorer, der indeholder farlige stoffer, paalaegger for at naa maalene med direktivet medlemsstaterne at udarbejde programmer og dernaest at kontrollere og ajourfoere dem regelmaessigt.

I denne forbindelse foelger det af artiklens ordlyd og af direktivets generelle opbygning, at de forskellige problemer i forbindelse med saerligt affald som batterier og akkumulatorer skal loeses inden for en praecis tidsplan. Den omstaendighed, at der i forhold til direktivets maal er opnaaet visse resultater inden udloebet af direktivets frist for gennemfoerelse af programmerne, fritager ikke en medlemsstat for at udarbejde programmerne. Denne forpligtelse kan ikke opfyldes ved ivaerksaettelse af punktvise konkrete foranstaltninger eller ordninger paa delomraader.

Positive foranstaltninger truffet i overensstemmelse med maalene i artikel 6, stk. 1, som kun udgoer en raekke regulerende indgreb og enkeltstaaende handlinger, og som ikke har karakter af planlaegning og strukturering med henblik paa at naa maalene, kan heller ikke anses for at vaere programmer i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artiklen.

Dommens præmisser

1 Ved staevning indleveret til Domstolens Justitskontor den 14. maj 1998 har Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber i medfoer af EF-traktatens artikel 169 (nu artikel 226 EF) anlagt sag med paastand om, at det fastslaas, at Den Franske Republik har tilsidesat de forpligtelser, der paahviler den i henhold til Raadets direktiv 91/157/EOEF af 18. marts 1991 om batterier og akkumulatorer, der indeholder farlige stoffer (EFT L 78, s. 38, herefter »direktivet«), idet den ikke har truffet og/eller givet meddelelse om alle de foranstaltninger, der er noedvendige for at efterkomme direktivets artikel 6.

2 Direktivets artikel 1 har foelgende ordlyd: »Formaalet med dette direktiv er at gennemfoere en indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivning om nyttiggoerelse og kontrolleret bortskaffelse af brugte batterier og akkumulatorer, der indeholder farlige stoffer som anfoert i bilag I.«

3 I direktivets artikel 6 bestemmes det:

»Medlemsstaterne udarbejder programmer med henblik paa foelgende maal:

- mindskelse af tungmetalindholdet i batterier og akkumulatorer

- fremme af markedsfoering af batterier og akkumulatorer, der indeholder mindre maengder af farlige stoffer, og/eller som indeholder mindre forurenende stoffer

- gradvis nedbringelse af maengden af brugte batterier og akkumulatorer henhoerende under bilag I i husholdningsaffald

- fremme af forskning vedroerende nedbringelse af indholdet af farlige stoffer, anvendelse af mindre forurenende erstatningsstoffer i batterier og akkumulatorer samt vedroerende mulighederne for genanvendelse

- saerskilt bortskaffelse af brugte batterier og akkumulatorer henhoerende under bilag I.

Programmerne udarbejdes foerste gang for en periode paa fire aar, der begynder den 18. marts 1993. De meddeles Kommissionen senest den 17. september 1992.

Programmerne kontrolleres og ajourfoeres regelmaessigt og mindst hvert fjerde aar under hensyntagen til den tekniske udvikling og de oekonomiske og miljoemaessige forhold. De aendrede programmer meddeles i god tid til Kommissionen.«

4 Ifoelge direktivets artikel 11, stk. 1, skulle medlemsstaterne traeffe de noedvendige foranstaltninger for at efterkomme direktivet inden den 18. september 1992. De skulle straks underrette Kommissionen herom.

5 Den 22. december 1992 sendte Kommissionen en skrivelse til den franske regering for at minde den om dens forpligtelser i henhold til direktivets artikel 6 og for at anmode den om at fremsende en kopi af de programmer, der er naevnt i denne bestemmelse. Skrivelsen blev ikke besvaret.

6 Paa denne baggrund sendte Kommissionen den 3. juli 1995 i overensstemmelse med proceduren i traktatens artikel 169 den franske regering en aabningsskrivelse, hvori den anfoerte, at Den Franske Republik efter de oplysninger, der forelaa for Kommissionen, ikke havde opfyldt sine forpligtelser i henhold til direktivets artikel 6, og hvori den opfordrede Den Franske Republik til at fremsaette sine bemaerkninger hertil inden for en frist paa to maaneder.

7 Ved skrivelse af 19. september 1995 besvarede den franske regering skrivelsen, idet den henviste til, at man var i faerd med at udarbejde en bekendtgoerelse, der skulle gennemfoere direktivet i national ret, og som var under behandling i Conseil d'État. Den 9. april 1996 sendte regeringen Kommissionen et forslag til bekendtgoerelse og anfoerte, at der var udarbejdet programmer i henhold til direktivets artikel 6, og at de ville blive underskrevet inden for én til to maaneder.

8 Da der ikke fremkom andre oplysninger om disse programmer, sendte Kommissionen den 5. maj 1997 den franske regering en begrundet udtalelse, hvori den konstaterede, at Den Franske Republik ikke havde overholdt de forpligtelser, der paahviler den, idet den ikke havde givet meddelelse om de programmer, der er omhandlet i direktivets artikel 6, og hvori den opfordrede regeringen til at rette sig efter udtalelsen inden for en frist paa to maaneder efter meddelelsen heraf.

9 Ved skrivelse af 12. juni 1997 meddelte den franske regering Kommissionen, at forslaget til bekendtgoerelse om markedsfoering af batterier og akkumulatorer, der indeholder farlige stoffer, og om bortskaffelse heraf var blevet forelagt premierministeren til endelig afgoerelse, og at man regnede med, at alle bestemmelserne ville vaere indfoert inden den 1. januar 1998.

10 Den 12. maj 1998 besluttede Kommissionen at anlaegge denne sag, da den ikke havde faaet meddelelse om andre foranstaltninger truffet af den franske regering til gennemfoerelse af de i direktivets artikel 6 omhandlede programmer.

11 Den franske regering har i svarskriftet gjort gaeldende, at de fem maal, der er naevnt i direktivets artikel 6, er naaet eller er ved at blive det som foelge af forskellige foranstaltninger truffet af de nationale myndigheder. Regeringen har erkendt, at disse foranstaltninger ikke har form af programmer, men den har gjort gaeldende, at det traktatbrud, den haevdes at have begaaet, er rent formelt, da de naevnte foranstaltninger daekker maalene i direktivets artikel 6.

12 Den franske regering har i den forbindelse for det foerste henvist til en raekke foranstaltninger, som er truffet i forstaaelse med markedsdeltagerne, navnlig batteri- og akkumulatorproducenterne, forbrugerne og de offentlige institutioner. Den har navnlig henvist til et program til nedbringelse af kviksoelvindholdet, som er ivaerksat af de franske producenter, et forbud, som producenterne havde anmodet om, og som skulle gaelde fra den 1. januar 1999, mod markedsfoering af kviksoelvoxidbatterier, ikke-alkaliske batterier og alkaliske batterier, der indeholder ekstra kviksoelv, et forslag om at forlaenge blybatteriers levetid ved at tilsaette et ikke forurenende tilsaetningsstof, en kampagne for, at kviksoelv- og cadmiumprocenten anfoeres paa batterierne, indledt af batteriproducenterne, samt foranstaltninger truffet af industrivirksomheder, producenter, lokale organer og forretninger til indsamling af batterier og akkumulatorer.

13 For det andet har den franske regering gjort gaeldende, at 5,4 mio. ud af 6 mio. blybatterier indsamles og nyttiggoeres, og at ca. 1 000 tons baerbare nikkel-cadmium og nikkel-metal-hydrid batterier og akkumulatorer er blevet behandlet i 1997, dvs. en genanvendelsesprocent paa ca. 4-5%. Den har ligeledes henvist til den oekonomiske stoette, som Kontoret for Miljoe og Energikontrol (herefter »ADEME«) har ydet dels til genanvendelse af nikkel-metal-hydrid akkumulatorer og nyttiggoerelse af de 10-15% bly, der stadig findes i affaldet fra batterierne, og genanvendelse af ikke-forurenede polymere stoffer, der hidroerer herfra, dels til indfoerelse af et genanvendelsessystem for lithiumbatterier og -akkumulatorer. Den franske regering har tilfoejet, at ADEME har offentliggjort oplysninger om alle de steder i Frankrig, hvor batterier og akkumulatorer nyttiggoeres.

14 For det tredje har regeringen anfoert, at en arbejdsgruppe, som har vaeret nedsat siden 1992 med repraesentanter for forskellige ministerier og styrelser, staar bag oprettelsen af et organ, der skal staa for indsamlingen og bortskaffelsen af baerbare batterier. Med hensyn til saerskilt bortskaffelse af brugte batterier og akkumulatorer henhoerende under bilag I til direktivet har den franske regering anfoert, at Frankrig allerede raader over tilstraekkelige anlaeg til behandling af alle brugte batterier og akkumulatorer.

15 Endelig har regeringen henvist til den rolle, som spilles af ADEME, som er et offentligt organ for industri og handel, der hoerer under det ministerium, som har ansvaret for miljoespoergsmaal. ADEME har bidraget til gennemfoerelsen af en lang raekke foranstaltninger, der er truffet for at naa de maal, der er fastsat i direktivets artikel 6.

16 Kommissionen har i replikken anfoert, at den ikke deler den franske regerings opfattelse af, at det traktatbrud, den haevdes at have begaaet, er rent formelt. Kommissionen har gjort gaeldende, at de af regeringen opregnede foranstaltninger ikke er egnede til at opfylde forpligtelsen til at udarbejde programmer i henhold til direktivets artikel 6, da de fleste af disse foranstaltninger ikke er programmer, som er indfoert, eller i det mindste koordineret af medlemsstaten, saaledes som det klart fremgaar af bestemmelsens ordlyd, men resultatet af spredte aktioner, som er utilstraekkelige og forskellige fra den ene del af Frankrig til den anden, og som er indledt af privatpersoner eller lokale organer, hvilket udelukker enhver mulighed for, at de kan sidestilles med de i direktivets artikel 6 omhandlede programmer. Endvidere foreligger der i forbindelse med disse foranstaltninger hverken talmateriale om deres omfang eller oplysninger om tidspunkterne for deres gennemfoerelse.

17 Det maa konstateres, at direktivets artikel 6 for at naa maalene med direktivet paalaegger medlemsstaterne at udarbejde programmer og dernaest at kontrollere og ajourfoere dem regelmaessigt.

18 I denne forbindelse foelger det af ordlyden af artikel 6 og af direktivets generelle opbygning, at de forskellige problemer i forbindelse med saerligt affald som batterier og akkumulatorer skal loeses inden for en praecis tidsplan.

19 Dernaest bemaerkes, at selv om der i forhold til direktivets maal er opnaaet visse resultater inden udloebet af direktivets frist for gennemfoerelse af programmerne, fritager dette ikke en medlemsstat for at udarbejde programmerne (jf. dom af 21.1.1999, sag C-347/97, Kommissionen mod Belgien, Sml. I, s. 309, praemis 18).

20 Som Domstolen allerede har fastslaaet, kan en medlemsstat ikke opfylde sin forpligtelse til at udarbejde programmer med henblik paa at naa de i direktivets artikel 6 fastsatte maal ved ivaerksaettelse af punktvise konkrete foranstaltninger eller ordninger paa delomraader (jf. dom af 28.5.1998, sag C-298/97, Kommissionen mod Spanien, Sml. I, s. 3301, praemis 16).

21 I det foreliggende tilfaelde maa det fastslaas, at Den Franske Republik - som den i oevrigt har erkendt i svarskriftet - ikke har udarbejdet programmer vedroerende de naevnte maal.

22 De foranstaltninger, som den franske regering har paaberaabt sig, opfylder ikke forpligtelsen til at udarbejde de i direktivets artikel 6 omhandlede programmer, eftersom den franske regering ikke har truffet bestemmelse om, at de skal kontrolleres og ajourfoeres regelmaessigt, og der ikke er en praecis tidsplan for denne ajourfoering, som skal finde sted mindst hvert fjerde aar, navnlig under hensyntagen til den tekniske udvikling og de oekonomiske og miljoemaessige forhold.

23 Det bemaerkes, at selv om de franske myndigheder har truffet positive foranstaltninger i overensstemmelse med maalene i direktivets artikel 6, stk. 1, udgoer de kun en raekke regulerende indgreb og enkeltstaaende handlinger, som ikke har en saadan karakter af planlaegning og strukturering med henblik paa at naa maalene, at de kan anses for at vaere programmer i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 6 (jf. i denne retning dommen i sagen Kommissionen mod Belgien, praemis 23).

24 Det maa derfor fastslaas, at Den Franske Republik har tilsidesat de forpligtelser, der paahviler den i henhold til direktivets artikel 6, idet den ikke inden for den fastsatte frist har truffet alle de foranstaltninger, der er noedvendige for at efterkomme denne artikel.

Afgørelse om sagsomkostninger

Sagens omkostninger

25 I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt paastand herom. Da Kommissionen har nedlagt paastand om, at Den Franske Republik tilpligtes at betale sagens omkostninger, og Den Franske Republik har tabt sagen, boer det paalaegges den at betale sagens omkostninger.

Afgørelse

Paa grundlag af disse praemisser

udtaler og bestemmer

DOMSTOLEN

(Femte Afdeling)

1) Den Franske Republik har tilsidesat de forpligtelser, der paahviler den i henhold til artikel 6 i Raadets direktiv 91/157/EOEF af 18. marts 1991 om batterier og akkumulatorer, der indeholder farlige stoffer, idet den ikke inden for den fastsatte frist har truffet alle de foranstaltninger, der er noedvendige for at efterkomme denne artikel.

2) Den Franske Republik betaler sagens omkostninger.