Forslag til afgørelse fra generaladvokat Sir Gordon Slynn fremsat den 24. maj 1988. - KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER MOD KONGERIGET DANMARK. - FRIE VAREBEVAEGELSER - EMBALLAGE TIL OEL OG LAESKEDRIKKE. - SAG 302/86.



Samling af Afgørelser 1988 side 04607

svensk specialudgave side 00579

finsk specialudgave side 00761



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hoeje Domstol .

Denne sag vedroerer et vanskeligt og oemtaaleligt spoergsmaal, nemlig miljoebeskyttelsesforanstaltningers forenelighed med EOEF-Traktatens grundlaeggende bestemmelse om, at kvantitative restriktioner og foranstaltninger med tilsvarende virkning for indfoersler til en medlemsstat fra en anden er retsstridige .

I Danmark har man i mange aar anvendt et system med opkraevning af pant ved salg af oel og laeskedrikke i flasker . Muligheden for at faa pantet tilbage var for en vaesentlig del af forbrugerne en tilstraekkelig tilskyndelse til at tilbagelevere flaskerne frivilligt med det resultat, at tomme flasker ikke blev henkastet i naturen . Efter det oplyste fungerede denne ordning godt paa frivillig basis, saa laenge der kun anvendtes et begraenset antal forskellige flasker, og i de tilfaelde, hvor udenlandske producenter solgte laeskedrikke, blev disse ofte fremstillet paa licens i Danmark eller i det mindste tappet i Danmark .

Omkring midten af 70' erne begyndte de danske bryggerier imidlertid at anvende daaser samt flasker af forskellig udformning . Dette er under sagen blevet betegnet som konkurrence ikke blot paa drikkevarerne, men paa emballagerne . Der blev foelgelig lovgivet for at sikre, at pantordningen fortsat kunne virke effektivt . Ved lov nr . 297 af 8 . juni 1978 ( Lovtidende A 1978, s . 851 ) blev der blandt andet fastsat bestemmelser om emballager, der benyttes til drikkevarer (§ 1, stk . 1, nr . 2 ), og loven betegnedes udtrykkeligt som en forureningsbekaempende foranstaltning (§ 2, stk . 1 ). Ved loven bemyndigedes ministeren til at "fastsaette regler om begraensning af eller forbud mod anvendelse af bestemte emballagematerialer og -typer ... samt om at bestemte emballagematerialer og -typer skal anvendes" (§ 8 ) samt til at fastsaette regler om pantordninger for bestemte emballagetyper og fastsaette pantets stoerrelse (§ 9 ). Kapitel 5 (§§ 12 og 13 ) henlagde forvaltningen af loven under Miljoestyrelsen, mens §14 gav bestemmelser om oplysningspligt .

Bekendtgoerelse nr . 397 af 2 . juli 1981 ( Lovtidende A 1981, s . 1081 ), som er udstedt i henhold til den ved lov nr . 297 givne bemyndigelse, omfatter emballager til kulsyreholdig mineralvand, limonade, laeskedrikke samt oel (§ 1, stk . 1 ). Saadanne produkter maa kun markedsfoeres i returemballage (§ 2, stk . 1 ); herved forstaas, jfr . §1, stk . 2, emballage, som indgaar i et system for indsamlig og genpaafyldning, hvor en vaesentlig del af de anvendte emballager returneres til fornyet paafyldning . De naevnte emballager skal godkendes af Miljoestyrelsen, som kan fastsaette vilkaar for godkendelsen eller tilbagekalde godkendelsen (§ 2, stk . 2 ). Ved bedoemmelsen af, om en emballage skal godkendes, skal Miljoestyrelsen laegge vaegt paa :

1 ) om emballagen ud fra en teknisk vurdering er egnet til at indgaa i et retursystem,

2 ) om retursystemet sikrer, at en vaesentlig del af emballagerne faktisk returneres, og

3 ) om der allerede er godkendt en anden emballage med samme volumen, som baade er tilgaengelig og anvendelig til det paataenkte formaal (§ 2, stk . 3 ).

Der var oprindelig hjemmel til, at flasker, som ikke var godkendt efter §2, kunne anvendes paa visse betingelser . Ved bekendtgoerelsen blev der fastsat boedestraf for salg af emballager i strid med de naevnte bestemmelser . Et bilag til bekendtgoerelsen indeholder beskrivelser af 18 godkendte flasketyper ( saavel betegnet generelt, "50 cl Euroflaske", som specielt, "25 cl Coca-Cola-flaske ") og en godkendt fustage paa 10 liter . Siden bekendtgoerelsens ikrafttraedelse er yderligere én flasketype blevet godkendt . Efter det oplyste har Miljoestyrelsen hidtil ikke afslaaet nogen ansoegning om godkendelse af en emballagetype .

Efter at Kommissionen havde modtaget henvendelser fra drikkevare - og emballageproducenter i andre medlemsstater og fra europaeiske detailhandelsorganisationer, hvori disse klagede over, at emballager, som normalt anvendtes ved salg af drikkevarer, ikke kunne benyttes i Danmark, og over omkostningerne i forbindelse med indsamlingsordningen, indtog Kommissionen det standpunkt, at de naevnte bestemmelser var i strid med Traktatens artikel 30, og afgav, efter at have fremsendt en aabningsskrivelse den 16 . december 1981, en begrundet udtalelse den 21 . december 1982 . Den 16 . marts 1984 udstedte den danske regering bekendtgoerelse nr . 95 ( Lovtidende A 1984, s . 345 ), hvorved affattelsen af §3 i bekendtgoerelse nr . 397 blev aendret .

Bestemmelsen gik ud paa, at den begraensede undtagelse fra §2, som fandtes i §3, blev aendret . I henhold til den aendrede bestemmelse kan de omhandlede typer drikkevarer saelges i ikke-godkendte emballager, saafremt den aarlige omsaetning pr . producent ikke overstiger 3 000 hl, eller saafremt drikkevaren med henblik paa afproevning af markedet i Danmark saelges i en emballage, der saedvanligvis anvendes til det paagaeldende produkt i fremstillingslandet . Der maa ikke anvendes metalemballage, der skal etableres et system for returnering af emballagerne til genpaafyldning eller til materialegenvinding, og panten pr . emballage skal svare til det beloeb, der er saedvanligt for en tilsvarende godkendt emballage . Den, der markedsfoerer varen, skal afgive fyldestgoerende oplysninger til Miljoestyrelsen, saaledes at det kan fastslaas, om disse betingelser er opfyldt . I henhold til de svar, som Danmarks repraesentant gav i retsmoedet, gaelder undtagelsesbestemmelsen om 3 000 hl uden forskel for danske producenter og for importoerer af drikkevarer fremstillet uden for Danmark, hvorimod undtagelsen vedroerende afproevning af markedet kun kan anvendes af importoerer af drikkevarer fremstillet uden for Danmark .

Kommissionen kunne ikke godtage denne aendring . Efter Kommissionens opfattelse kunne miljoehensynet tilgodeses i tilstraekkeligt omfang ved en ordning, der sikrer enten genanvendelse eller materialegenvinding, og Kommissionen fandt det ikke berettiget at fastsaette en graense for, hvilke maengder af produktet, der kunne markedsfoeres i flasker, som ikke er godkendt i henhold til §2, eller for det tidsrum, hvori markedet kunne afproeves . Kommissionen sendte en ny aabningsskrivelse den 20 . juni 1984 og afgav endnu en begrundet udtalelse den 18 . december 1984, og den 1 . december 1986 anlagde Kommissionen naervaerende sag, hvorunder den har paastaaet statueret, at Kongeriget Danmark har undladt at opfylde de forpligtelser, som paahviler det i henhold til EOEF-Traktatens artikel 30, ved at indfoere og anvende det obligatoriske retursystem for emballage til oel og laeskedrikke, der er fastsat ved bekendtgoerelse nr . 397 af 2 . juli 1981, som aendret ved bekendtgoerelse nr . 95 af 16 . marts 1984 . Det Forenede Kongerige har interveneret til stoette for Kommissionens paastand .

Det er efter min opfattelse klart, og heller ikke virkeligt bestridt af Danmark, at de vedtagne bestemmelser maa henregnes til saadanne af medlemsstaterne trufne "bestemmelser for handelen, som direkte eller indirekte, aktuelt eller potentielt, kan hindre samhandelen i Faellesskabet", og at de foelgelig "maa betragtes som foranstaltninger med tilsvarende virkning som kvantitative restriktioner" ( sag 8/74, Anklagemyndigheden mod Dassonville, Sml . 1974, s . 837, 851 ff .). Domstolen har tidligere fastslaaet, at forskrifter vedroerende tilladte vareemballager er nationale foranstaltninger, som vil kunne paavirke handelen mellem medlemsstaterne ( sag 261/81, Rau mod De Smedt, Sml . 1982, s . 3961, 3972, praemis 12; sag 104/75, De Peijper, Sml . 1976, s . 613, 634, og sag 16/83, Prantl, Sml . 1984, s . 1299, 1327, praemis 25 ). Bestemmelserne i den foreliggende sag indebaerer enten en begraensning af eller en potentiel hindring for anvendelse af emballager, som lovligt benyttes ved salg af oel og laeskedrikke i den medlemsstat, hvor varen fremstilles . Forskrifterne om pant, indsamling og genanvendelse er ligeledes egnet til at begraense samhandelen inden for Faellesskabet . For en umiddelbar betragtning er foranstaltningerne derfor i strid med Traktatens artikel 30, og efter min opfattelse er de ikke omfattet af nogen af undtagelserne i artikel 36 .

Spoergsmaalet er herefter, om foranstaltningerne falder ind under det princip, som Domstolen formulerede i sag 120/78, "Cassis de Dijon", Sml . 1979, s . 649, 662, praemis 8 : "Da der ikke findes en faelles ordning vedroerende fremstilling og salg ... tilkommer det medlemsstaterne at anordne alle de regler, der paa deres omraade skal gaelde for fremstilling og afsaetning ...". Spoergsmaalet er, om der her foreligger "hindringer for samhandelen inden for Faellesskabet ... vedroerende afsaetningen af de paagaeldende produkter", der "maa accepteres i det omfang, disse bestemmelser er uomgaengeligt noedvendige af hensyn til isaer en effektiv skattekontrol, beskyttelse af den offentlige sundhed, god handelsskik og forbrugerbeskyttelse ".

Det skal i denne forbindelse bemaerkes, at Raadets direktiv 85/339/EOEF ( EFT L 176, s . 18 ) om emballager til flydende levnedsmidler anerkender betydningen af genindvinding eller genbrug af affald og den mulige miljoepaavirkning af brugte emballager; det fastslaas imidlertid i direktivet, at de foranstaltninger, som medlemsstaterne traeffer, skal vaere i overensstemmelse med Traktatens bestemmelser om de frie varebevaegelser . Direktivet angiver ikke udtrykkeligt, hvilken grad af miljoebeskyttelse der skal opnaas, og foreskriver heller ikke anvendelse af saerlige fremgangsmaader . Medlemsstaterne traeffer "under hensyn til Traktatens bestemmelser vedroerende frie varebevaegelser" "enten ved love eller administrative bestemmelser eller ved frivillige aftaler foranstaltninger, som blandt andet tager sigte paa" at fremme forbrugeroplysning vedroerende fordelene ved fornyet paafyldning eller genindvinding af emballager, at lette genanvendelse og/eller genindvinding af emballager samt, for saa vidt angaar ikke-genanvendelige emballager, at fremme selektiv indsamling heraf, at emballager frasorteres fra husholdningsaffald, og at opretholde og saa vidt muligt oege maengden af genanvendt og/eller genindvundet emballage .

I henhold til Raadets direktiv 80/777/EOEF af 15 . juli 1980 ( EFT L 229, s . 1 ) maa mineralvand kun tappes som foreskrevet i direktivets bilag II . I bilag II, punkt 2, litra d ), forbydes det at transportere naturligt mineralvand i andre beholdere end dem, der er tilladt til levering til den endelige forbruger .

Det skal endvidere bemaerkes, at der ved Den Europaeiske Faelles Akt i EOEF-Traktaten er indsat et nyt afsnit VII, hvis artikel 130 R angiver, at et af maalene med Faellesskabets virke er at bevare, beskytte og forbedre kvaliteten af miljoeet . Det bestemmes, at naturens ressourcer skal udnyttes fornuftigt, og der opstilles et princip om forebyggende indgreb; i artikel 130 S gives Raadet handlebefoejelser, men "beskyttelsesforanstaltninger, som vedtages i faellesskab i henhold til artikel 130 S, er ikke til hinder for, at de enkelte medlemsstater opretholder eller indfoerer strengere beskyttelsesforanstaltninger, som er forenelige med denne Traktat" ( artikel 130 T ).

I 1980 anerkendte Kommissionen, at miljoebeskyttelseshensyn efter omstaendighederne kunne begrunde en fravigelse af princippet i Traktatens artikel 30 ( EFT 1980 C 256, s . 2 ). Dette blev ogsaa accepteret af Domstolen i sag 240/83, Anklagemyndigheden mod Association de défense des brûleurs d' huiles usagées ( ADBHU ), Sml . 1985, s . 531, 549, praemisserne 12 og 13, hvor Domstolen udtalte, at "princippet om den fri erhvervsudoevelse ikke gaelder ubetinget, men er underkastet visse begraensninger, der er begrundet i de hensyn, Faellesskabet forfoelger i almenhedens interesse, forudsat at selve det vaesentlige indhold i dette princip ikke beroeres heraf ". Domstolen udtalte ogsaa, at det under sagen omhandlede direktiv "udgoer ... et led i miljoebeskyttelsen, som er et af Faellesskabets grundlaeggende formaal ".

Efter min opfattelse vil nationale miljoebeskyttelsesforanstaltninger kunne anses for at vaere begrundet i saadanne "uomgaengeligt noedvendige hensyn", der efter "Cassis de Dijon"-dommen betyder, at Traktatens artikel 30 maa vige, naar der ikke findes en faellesskabsregulering .

"Cassis de Dijon"-dommen giver imidlertid ikke medlemsstaterne frit spil - saaledes maa det beskyttelsesniveau, der foreskrives under paaberaabelse af et anerkendt hensyn, ikke vaere overdrevent eller urimeligt, og de foranstaltninger, der traeffes for at opfylde kravet, skal vaere noedvendige og forholdsmaessige (( sag 66/82, Fromançais SA mod Fonds d' orientation et de régularisation des marchés agricoles ( FORMA ), Sml . 1983, s . 395, 404, praemis 8; sag 116/82, Kommissionen mod Tyskland, dom af 18 . september 1986, praemis 21 )). Endvidere skal de trufne foranstaltninger formelt og materielt "gaelde uden forskel" for indenlandske producenter og producenter fra andre medlemsstater ( sag 113/80, Kommissionen mod Irland, Sml . 1981, s . 1625, 1639, praemis 10; sag 6/81, Industrie Diensten Groep mod Beele, Sml . 1982, s . 707, 716, praemis 7; sag 207/83, Kommissionen mod Det Forenede Kongerige, Sml . 1985, s . 1201, 1212, praemisserne 19-22 ).

De foranstaltninger, der er truffet i Danmark med hensyn til de godkendte flasker, er saerdeles effektive . Producenten eller importoeren stiller flasker og kasser til raadighed for grossisterne eller detailhandlerne, mod at disse betaler pant . Derefter opkraeves der i detailleddet det samme flaskepant af forbrugerne, som kan indlevere de tomme flasker til enhver detailhandler, der saelger oel og laeskedrikke . Forbrugerne faar tilbagebetalt beloebet, mens detailhandleren modtager de forskellige flasker og leverer dem tilbage i distributionsleddene til producenten eller importoeren, som til slut refunderer pantet . Leverandoerernes vogne udbringer kasser med fyldte flasker og hjembringer kasser med tomme flasker, og de forskellige flasketyper sorteres hos detailhandleren, grossisten eller producenten . Herved opnaas det - ifoelge de oplysninger der er givet - at 99% af disse flasker returneres, og flaskerne kan genbruges hele 30 gange . Nogle flasker, som ikke leveres tilbage af koeberne, indsamles af foretagsomme boern, som paa denne maade har en god indtaegtskilde i flaskepant til supplering af deres lommepenge . Resultatet er et renere miljoe og sparede raamaterialer .

Det haevdes, at ikke-godkendte emballager ikke frembyder de samme fordele . Selv om pantordningen ogsaa gaelder for saadanne flasker, kan de ikke returnes til enhver detailhandler, men kun til dem, der foerer de paagaeldende drikkevarer, og dette resulterer i, at returprocenten bliver lavere . Hertil kommer, at flaskerne ikke skal returneres til genpaafyldning, men kan knuses med henblik paa materialegenvinding . Det fremgaar af sagens akter, at der i marts 1987 blev solgt omkring 31 importerede produkter i ikke-godkendte emballager ( svarskriftet, s . 7-8 ).

Under den mundtlige forhandling blev det fra dansk side fremfoert, at Kommissionen i sine indledende skrivelser kritiserede forbudet mod salg af oel paa daase, men at Kommissionens staevning kun ses at omfatte bestemmelserne om glas - og plasticflasker . Kommissionen bestred ikke dette standpunkt . Selv om det maatte vaere korrekt, og der ikke synes at vaere nogen principiel forskel mellem begraensningen vedroerende flasker og forbudet mod metaldaaser, mener jeg ikke, at Kommissionens argumentation i forbindelse med flasker noedvendigvis praejudiceres af, at den ikke har medtaget daaser i sin paastand .

Kommissionen goer gaeldende, at de foranstaltninger, der er truffet, er for vidtgaaende . Desuden er de diskriminerende i forhold til producenter eller importoerer fra andre medlemsstater . Hertil har sagsoegte anfoert, at de foranstaltninger, der er truffet, alle har vaesentlig betydning for at opnaa et meget hoejt miljoebeskyttelsesniveau, og at der er tale om et integreret system - bestaaende af godkendelse, indsamlings - og pantordning og genanvendelse - saaledes at man ved at fjerne én af forudsaetningerne ville svaekke systemets effektivitet som helhed . Endvidere haevdes det fra dansk side, at Kommissionen i de indledende faser ikke gjorde gaeldende, at ordningen er diskriminerende i forhold til producenter fra andre medlemsstater . Selv om der maa laegges vaegt paa, at aabningsskrivelsen og den begrundede udtalelse i henhold til artikel 169 giver tilstraekkelig oplysning om Kommissionens argumentation, forekommer det mig, at Kommissionen i sin anden aabningsskrivelse og i sin anden begrundede udtalelse ganske klart rejser spoergsmaalet, om foranstaltningerne paalaegger producenter i andre lande end Danmark stoerre byrder end danske producenter . Ordene "forskelsbehandling" og "ikke finder anvendelse uden forskel" benyttes maaske ikke direkte, men det centrale punkt i argumentationen er den ekstra byrde, som de gaeldende bestemmelser medfoerer for importoerer fra andre lande end Danmark . Jeg maa derfor afvise den danske argumentation om, at Kommissionen skulle vaere afskaaret fra at goere gaeldende, at de vedtagne foranstaltninger ikke gaelder uden forskel .

Selv om det fuldt ud anerkendes, at miljoebeskyttelse er et vaesentligt hensyn - hvorved erindres, at Faellesskabet og medlemsstaterne i stigende omfang laegger vaegt paa dette hensyn - er det dog min opfattelse, at de danske regler paalaegger oel - og laeskedrikkeproducenter i de andre medlemsstater alvorlige begraensninger . For det foerste maa der kun benyttes godkendte flasker, hvilket dog ikke gaelder for et kvantum op til 3 000 hl pr . aar pr . producent . Selv om det er oplyst, at ingen flasker indtil nu er blevet naegtet godkendelse, indgaar det dog som et vaesentligt led i den danske regerings argumentation, at det nuvaerende system ikke vil kunne rumme mere end ca . 30 flasketyper . Hvis producenter i andre medlemsstater i stigende omfang oensker at saelge oel i Danmark, er der fare for, at godkendelse ikke vil blive givet, fordi der ikke kan gennemfoeres en tilbagekaldelse af en allerede meddelt godkendelse . I saa fald vil producenter i andre lande vaere tvunget til at fremstille eller koebe flasker af en allerede godkendt type - med de deraf foelgende foroegede udgifter, som i Prantl-sagen blev anset for at vaere en hindring for de frie varebevaegelser .

Det krav, der i §2 i bekendtgoerelse nr . 397 stilles om, at det over for Miljoestyrelsen skal godtgoeres, at retursystemet sikrer, at en vaesentlig del af emballagerne returneres til fornyet paafyldning, forekommer mig ogsaa at vaere en betragtelig byrde for producenter i andre medlemsstater . Enten skal de returnere de tomme flasker til deres egne anlaeg i den medlemsstat, de opererer fra ( hvilket efter min mening indebaerer en meromkostning, der virker som en barriere ), eller ogsaa skal de etablere anlaeg til oelbrygning eller til aftapning af oel, som indfoeres til Danmark i containere ( ogsaa i dette tilfaelde med maerkbare meromkostninger, som de maaske ikke oensker at afholde ). Baade i Raadets direktiv 85/339/EOEF og i den aendrede §3 i den danske bekendtgoerelse anerkendes materialegenvinding som et alternativ til genanvendelse, for §3' s vedkommende som bekendt inden for visse maengdemaessige begraensninger . Hvis flaskerne returneres eller indsamles og dermed ikke efterlades i naturen, tilgodeses miljoehensynet . Genanvendelse er ikke noedvendig af hensyn hertil . Selv om ressourcebevaring er et vaesentligt hensyn, mener jeg ikke, at et obligatorisk genanvendelsessystem boer accepteres paa faellesskabsrettens nuvaerende udviklingstrin, hvis konsekvensen er, at de frie varebevaegelser begraenses i alvorligt omfang . Efter min opfattelse er begraensningen paa 3 000 hl pr . producent aarligt for flasker, som ikke behoever at blive genanvendt, derfor ikke berettiget eller i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet .

For en umiddelbar betragtning forekommer kravet om en obligatorisk pantordning at vaere fornuftigt og effektivt . Efter naermere overvejelse forekommer det mig dog, at i det omfang, ikke-godkendte flasker vil kunne bruges, har systemet en vis restriktiv virkning i forhold til den, der importerer fra andre medlemsstater . Efter den gaeldende ordning er det kun godkendte flasker, som kan tilbageleveres til alle forretninger, mens ikke-godkendte flasker skal returneres til en detailhandler, som foerer det paagaeldende produkt . Det kan meget vel vaere, at forbrugerne af denne grund ikke vil koebe importeret oel, hvis det er vanskeligere for dem at faa pantet tilbage - selv om det naturligvis er muligt, at den, der koeber udenlandsk oel, kan taenkes at tage tilbage til forretningen for at koebe mere og at tage de tomme oelflasker med . Det kan ogsaa vaere, at en obligatorisk pantordning er uigennemfoerlig, hvis der benyttes engangsemballager .

Maaske vil nogle bryggerier foretraekke at benytte godkendte flasker for at drage fordel af ordningen, saaledes at forbrugerne kan returnere flaskerne til alle forretninger og faa pantet tilbagebetalt . Selv om ordningen formelt gaelder uden forskel for danske bryggerier og bryggerier i andre lande, og selv om det er oplyst, at udenlandsk oel, foer pant - og retursystemet blev obligatorisk, enten blev fremstillet paa licens eller aftappet i Danmark, mener jeg dog, at ordningen - som den anvendes for tiden - indebaerer stoerre ulemper for bryggerier i andre lande, dels fordi kravet om, at emballagen skal genanvendes og ikke blot dens materiale genindvindes, noedvendigvis er mere byrdefuldt for udenlandske end danske bryggerier, dels fordi anvendelsen af godkendte flasker meget vel kan medfoere yderligere generalomkostninger til anlaeg og tappeudstyr . Jeg er ikke overbevist om, at de udgifter, der paalaegges danske producenter til indsamling og sortering af flaskerne, er af samme stoerrelse som dem, der maatte afholdes af producenter fra andre medlemsstater .

Jeg er derfor af den opfattelse, at reglerne, selv om de tilsyneladende gaelder uden forskel for danske producenter og producenter i andre lande, i praksis er en tungere byrde for de sidste . Naar dette laegges til grund, kan Danmark efter min opfattelse ikke stoette ret paa "Cassis de Dijon"-princippet, eftersom de danske bestemmelser i praksis - modsat formelt - ikke anvendes uden forskel, heller ikke selv om miljoebeskyttelse henregnes til de tilfaelde, hvor de grundlaeggende principper vil kunne fraviges - hvilket jeg kan tilslutte mig .

Det er de danske myndigheder, der skal paavise, at foranstaltningerne er noedvendige, og at proportionalitetsprincippet ikke er tilsidesat i bestraebelserne paa at naa et lovligt maal, ( jfr . sag 304/84, Anklagemyndigheden mod Muller, dom af 6 . maj 1986, Sml . s . 1511 ).

Fra dansk side er det blevet fremfoert, at udenlandsk oel ikke falder i de danske forbrugeres smag, og at importeret oel kun udgjorde 0,01% af det samlede forbrug i 1985 ( nu maaske lidt mere ). Dette er ikke i sig selv et argument for restriktionerne, og hvis det overhovedet er relevant, traekker det i den modsatte retning, fordi den trussel mod miljoeet, som de importerede produkter indebaerer, da er saa meget mindre .

Jeg kan tilslutte mig den danske argumentation om, at man i Danmark opnaar det hoejeste mulige niveau for miljoebeskyttelse med hensyn til indsamling af emballager, selv om man aabenbart accepterer faren for, at nogle flasker eller emballager efterlades i naturen ( f.eks . vinflasker, som haevdes kun at blive efterladt i ringe antal ).

Jeg kan ogsaa tilslutte mig, at det kan vaere vanskeligt at opnaa samme hoeje niveau ved hjaelp af andre midler . Men efter min opfattelse er det ikke rigtigt, at Danmark skal frifindes i denne sag, medmindre Kommissionen kan paavise, at samme niveau kan opnaas ved hjaelp af andre konkrete foranstaltninger . Der maa noedvendigvis foretages en afvejning af hensynet til de frie varebevaegelser og hensynet til miljoebeskyttelsen, ogsaa selv om man for at finde balancepunktet bliver noedt til at slaekke paa det hoeje miljoebeskyttelsesniveau, som soeges opnaaet . Det tilsigtede niveau skal vaere et rimeligt beskyttelsesniveau, og jeg er ikke fuldt overbevist om, at man ikke ved hjaelp af de forskellige metoder, som naevnes i raadsdirektivet, og som blev omtalt under den mundtlige forhandling - f.eks . statslig eller privat selektiv indsamling, en frivillig pantordning, sanktioner for bortkastning af affald, oplysningskampagner - skulle kunne opnaa et rimeligt niveau, som er mindre indgribende i forhold til bestemmelserne i artikel 30 .

Jeg skal derfor foreslaa, at der gives dom efter Kommissionens paastand, og at Kommissionen tilkendes sagsomkostninger .

(*) Oversat fra engelsk .