ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Artikel 15 i 2006/54 om gennemførelse af princippet om lige muligheder for og ligebehandling af mænd og kvinder i forbindelse med beskæftigelse og erhverv skal fortolkes således, at den er til hinder for en national lovgivning, der af hensyn til den offentlige interesse udelukker en kvinde, der er på barselsorlov, fra en erhvervsuddannelse, der er en integrerende del af hendes ansættelse, og som er obligatorisk for at kunne opnå endelig udnævnelse til en stilling som tjenestemand samt for at nyde godt af en forbedring af hendes arbejdsvilkår, og samtidig sikrer hende en ret til at deltage i det næste planlagte kursus, men hvis starttidspunkt er usikkert.

Udelukkelsen fra det første kursus og det efterfølgende forbud mod deltagelse i den afsluttende eksamen indebærer nemlig, at den berørte mister muligheden for på samme måde som sine kolleger at nyde godt af forbedringer i arbejdsvilkårene, og må således anses for en ugunstig behandling i henhold til artikel 15 i direktiv 2006/54.

Selv om de nationale myndigheder efter omstændighederne råder over et vist skøn ved vedtagelsen af foranstaltninger, som anses for nødvendige for at garantere en medlemsstats offentlige sikkerhed, har de, når de indfører foranstaltninger, der fraviger en grundlæggende rettighed, såsom ligebehandling af mænd og kvinder, hvis gennemførelse direktiv 2006/54 tilsigter at sikre, ikke desto mindre pligt til at overholde proportionalitetsprincippet, som er en af EU-rettens almindelige grundsætninger.

Det skal imidlertid fastslås, at den nævnte nationale lovgivning, der foreskriver automatisk udelukkelse fra uddannelseskurset og indebærer, at der ikke kan gås op til den efterfølgende eksamen, uden at der tages særligt hensyn til det stadium af kurserne, hvorpå fraværet som følge af barselsorloven indtræder, eller til den undervisning, der allerede er modtaget, og som alene giver en kvinde, der har taget en sådan orlov, ret til at deltage i et uddannelseskursus på et senere, ukendt tidspunkt, ikke forekommer at være i overensstemmelse med det pågældende proportionalitetsprincip.

(jf. præmis 33 og 35, 36-39 samt domskonkl. 1)
Det følger af artikel 267 TEUF, at den præjudicielle procedure forudsætter, at der reelt verserer en retssag for den nationale domstol, og at denne domstol skal træffe en afgørelse, hvis udfald kan påvirkes af den præjudicielle afgørelse. Hvis den forelæggende ret angiver til Domstolen, at den sag, den er blevet forelagt, stadig verserer, er en sådan angivelse fra en national ret bindende for Domstolen og kan i princippet ikke anfægtes af parterne i hovedsagen.

Når der er iværksat appel til prøvelse af forelæggelsesafgørelsen, tilkommer ansvaret for at bedømme, om det præjudicielle spørgsmål er relevant og nødvendigt, i overensstemmelse med artikel 267 TEUF således principielt alene den ret, der beslutter at foretage en præjudiciel forelæggelse, med forbehold af den begrænsede kontrol, som udøves af Domstolen. Det påhviler således den forelæggende ret at drage konsekvenserne af en eventuel afgørelse truffet efter appel af afgørelsen om at foretage præjudiciel forelæggelse og særligt at fastslå, at den præjudicielle forelæggelse skal opretholdes, eller at den skal ændres eller trækkes tilbage. Det følger heraf, at Domstolen i klarhedens og retssikkerhedens interesse er bundet af den afgørelse, der har anordnet en præjudiciel forelæggelse, som har virkning, så længe den ikke er blevet ændret eller tilbagekaldt af den ret, der har truffet afgørelsen, idet alene den sidstnævnte ret kan fastslå, at den præjudicielle forelæggelse skal trækkes tilbage eller ændres. Det er kun i tilfælde af, at appelretten i henhold til de anvendelige nationale processuelle retsregler træffer afgørelse om at ophæve den forelæggende rets afvisning af at tage sagsøgeren i hovedsagens hævelse af sagen til efterretning og træffer afgørelse om at tilbagekalde den anmodning om præjudiciel afgørelse, som den forelæggende ret har indgivet, at Domstolen kunne påtænke at drage konsekvenser af denne afgørelse og eventuelt slette sagen af Domstolens register efter i givet fald at have indhentet den forelæggende rets bemærkninger i den henseende.

(jf. præmis 28 og 30-33)
Artikel 70, stk. 1, i forordning nr. 2913/92 om indførelse af en EF-toldkodeks skal fortolkes således, at idet bestemmelsen alene finder anvendelse på varer omfattet af en og samme angivelse, giver den ikke toldmyndighederne mulighed for, når disse varer er blevet undersøgt af disse myndigheder i perioden forud for frigivelsen heraf, at udstrække resultaterne af en undersøgelse af en del af varerne, der er omfattet af en toldangivelse, til varer, der er omfattet af tidligere toldangivelser, og som allerede er frigivet af de pågældende myndigheder.

Artikel 78 i forordning nr. 2913/92 om indførelse af en EF-toldkodeks skal fortolkes således, at den tillader toldmyndighederne at udstrække resultaterne af en undersøgelse af en del af varerne, der er omfattet af en toldangivelse, foretaget på grundlag af udtagne prøver af disse varer, til varer, der er omfattet af tidligere toldangivelser indgivet af samme klarerer, som ikke har været og ikke længere kan være genstand for en sådan undersøgelse, idet frigivelsen allerede er bevilget, når disse varer er identiske.

I denne henseende er det uden betydning, at klarereren ikke længere har mulighed for at anmode om en yderligere undersøgelse af de pågældende varer og, i givet fald, yderligere prøveudtagninger. Toldkodeksens artikel 78 finder således i princippet anvendelse efter varernes frigivelse, på et tidspunkt, hvor det kan vise sig umuligt at frembyde varerne.

Det er imidlertid af betydning, at klarereren har ret til at anfægte en sådan udvidelse – bl.a. når han skønner, at resultatet af undersøgelsen af en del af varerne, der er omfattet af en angivelse, uagtet de oplysninger, der er afgivet af ham selv i toldangivelserne, ikke kan overføres til varer omfattet af tidligere angivelser – ved at fremlægge ethvert bevis for dette synspunkt for at godtgøre, at de pågældende varer ikke er identiske.

Selv om toldkodeksens artikel 78 endvidere ikke indfører nogen særlig frist for revision af toldangivelsen, kan toldmyndighederne i overensstemmelse med kodeksens artikel 221, stk. 3, give meddelelse om en ny toldskyld inden for en frist på tre år regnet fra datoen for toldskyldens opståen.

(jf. præmis 34, 35, 38, 40 og 43 samt domskonkl.)
§ 2, stk. 4, i den rammeaftale vedrørende forældreorlov, der findes i bilaget til direktiv 96/34/EF om den rammeaftale vedrørende forældreorlov, der er indgået af UNICE, CEEP og EFS, som ændret ved direktiv 97/75, læst i lyset af både de formål, der forfølges med denne, og rammeaftalens § 2, stk. 6, skal fortolkes således, at den er til hinder for, at den faste beskyttelsesgodtgørelse, der skal udbetales til en arbejdstager, der afholder forældreorlov i form af nedsat arbejdstid, såfremt arbejdsgiveren, uden at der foreligger tungtvejende grunde eller en tilstrækkelig begrundelse, ensidigt opsiger ansættelsesforholdet med denne arbejdstager, der har en tidsubegrænset fuldtidsansættelse, beregnes på grundlag af den nedsatte løn, som vedkommende modtager på tidspunktet for sin afskedigelse.

Når en arbejdstager er blevet uberettiget afskediget under forældreorlov bevilget i form af nedsat arbejdstid, som denne havde krav på, skal en fast beskyttelsesgodtgørelse som fastsat i den nationale lovgivning følgelig beregnes på grundlag af lønnen for denne arbejdstagers fuldtidsarbejde for at være forenelig med kravene i rammeaftalen. Denne beskyttelsesgodtgørelse ville ellers, idet den er en beskyttelsesforanstaltning som omhandlet i rammeaftalens § 2, stk. 4, der har til formål at beskytte arbejdstagerne mod afskedigelse som følge af ansøgning om forældreorlov eller som følge af selve orloven, i det væsentlige miste sin effektive virkning. En sådan metode til beregning af den faste godtgørelse – på grundlag af den nedsatte løn, der udbetales under en forældreorlov, der er bevilget i form af nedsat arbejdstid – ville måske ikke have en tilstrækkelig afskrækkende virkning til at forhindre, at arbejdstagere, der befinder sig i en situation med forældreorlov bevilget i form af nedsat arbejdstid, afskediges.

(jf. præmis 35, 38, 47 og 48 samt domskonkl.)
1)

Den Franske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem, og særligt direktivets artikel 148, litra a), c) og d), idet den ikke betinger merværdiafgiftsfritagelsen for de transaktioner, der omhandles i artikel 262, II, nr. 2, 3, 6 og 7, i code général des impôts (den franske skattelov), af, at de anvendes til sejlads i rum sø for så vidt angår fartøjer, som mod betaling udfører passagerbefordring, og fartøjer, der anvendes i forbindelse med handelsvirksomhed.
Nøgleord

Sagens genstand

Afgørelse



Nøgleord

EU-ret – EUF-traktaten– almindelige og afsluttende bestemmelser – medlemsstaternes kompetence til at vedtage foranstaltninger, som har til formål at sikre den nationale sikkerhed – produktion og handel med våben – bestemt procedure, der er indført ved artikel 348 TEUF – skade for konkurrencen, der følger af en ordning om støtte til civile aktiviteter – finder ikke anvendelse [art. 107 TEUF, art. 346, stk. 1, litra b), TEUF og 348 TEUF] (jf. præmis 16-22 og 40-42)

2. Appel – anbringender – urigtig vurdering af faktiske omstændigheder – afvisning – Domstolens prøvelse af vurderingen af de faktiske omstændigheder og af beviselementer – udelukket, medmindre de er gengivet urigtigt (art. 256 TEUF; statutten for Domstolen, art. 58, stk. 1) (jf. præmis 28 og 29)

3. Statsstøtte – administrativ procedure – Kommissionens forpligtelse til at opfordre de berørte parter til at fremsætte deres bemærkninger – de interesserede parters manglende ret til at påberåbe sig ret til kontradiktion (art. 108, stk. 2, TEUF) (jf. præmis 54 og 55)

Sagens genstand

Angående

Appel af dom afsagt af Retten (Syvende Afdeling) den 15. marts 2012 i sag T-391/08, Ellinika Nafpigeia mod Kommissionen, som frifandt Kommissionen for en påstand om delvis annullation af dens beslutning K(2008) 3118 endelig af 2. juli 2008, hvorved den erklærede den støtte, som de græske myndigheder havde tildelt Ellinika Nafpigeia (Hellenic Shipyards »HSY«) i forbindelse med ændringer af den oprindelige investeringsplan vedrørende omstillingen af dette skibsværft (statsstøtte C 16/04 (ex NN 29/2004, CP 71/2002 og CP 133/2005)), uforenelig med fællesmarkedet.

Afgørelse

Konklusion

1) Appellen forkastes.

2) Ellinika Nafpigeia AE betaler sagens omkostninger.
Nøgleord

Sagens genstand

Afgørelse



Nøgleord

Harmonisering af afgiftslovgivningerne – det fælles merværdiafgiftssystem – indførselsafgifter – nationale retsforskrifter, hvorved der indføres en udsat betaling for bestemte kategorier af afgiftspligtige og en betingelse om opnåelse af et certifikat, der ikke kræves i henhold til direktiv 2006/112 – formål, der består i at opkræve afgiften i sin helhed – lovlig – betingelse – overholdelse af princippet om afgiftsneutralitet – den nationale rets afgørelse (Rådets direktiv 2006/122, art. 211) (jf. præmis 24-27 og 29-31 samt domskonkl.)

2. Præjudicielle spørgsmål – formaliteten – spørgsmål forelagt uden tilstrækkelige oplysninger om den faktiske og lovgivningsmæssige sammenhæng samt om grundene til, at en besvarelse af de præjudicielle spørgsmål er nødvendig – afvisning [art. 267 TEUF; Domstolens procesreglement, art. 94, litra c)] (jf. præmis 35-38)

Sagens genstand

Angående

Anmodning om præjudiciel afgørelse – Curtea de Apel Alba Iulia – fortolkning af artikel 211 i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (EUT L 347, s. 1) – fortolkning af artikel 26, stk. 2, TEUF, artikel 28 TEUF, 30 TEUF og 107 TEUF – adgang for medlemsstaterne til at tillade udsættelse af betaling af moms på import – spørgsmålet om nationale retsforskrifter, hvorved der indføres en betingelse om opnåelse af dokumentation for udsættelse af betaling, der ikke er fastsat i direktivet – efterfølgende lovændringer, hvorved der indrømmes visse afgiftspligtige fritagelse for betaling af moms på import – forskelsbehandling – tilsidesættelse af forbuddet mod opkrævning af importtold.

Afgørelse

Konklusion

Artikel 211 i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for anvendelsen af en medlemsstats retsforskrifter, såsom de i hovedsagen omhandlede, hvorefter udsat betaling af skyldig merværdiafgift på indførte varer er betinget af opnåelse af et certifikat, som ikke er påkrævet i henhold til dette direktiv, for så vidt som betingelserne for at opnå et sådant certifikat overholder princippet om afgiftsneutralitet, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.
Artikel 119, stk. 4, og artikel 168, stk. 4, i Domstolens procesreglement skal fortolkes således, at det er muligt at rette op på det forhold, at der mangler en fuldmagt på tidspunktet for indleveringen af appelstævningen, idet der efterfølgende kan fremlægges et dokument, der bekræfter, at der foreligger en sådan fuldmagt. Det følger heraf, selv om sagsøgerens advokater på tidspunktet for iværksættelsen af en appel ikke har nogen fuldmagt udstedt af denne sagsøger, at en ad hoc-befuldmægtiget efter dennes udnævnelse ikke desto mindre gyldigt kan bekræfte sin hensigt om at lade den nævnte sagsøger tilslutte sig en appel, der allerede er iværksat af en anden sagsøger.

(jf. præmis 33 og 34)
Artikel 45 TEUF skal fortolkes således, at en kvinde, som ophører med at arbejde eller med at søge arbejde som følge af fysiske begrænsninger i forbindelse med en graviditets sene stadier og eftervirkningerne af en fødsel, bevarer sin status som »arbejdstager« som omhandlet i denne artikel, forudsat at hun genoptager sit arbejde eller finder et andet arbejde inden for en rimelig tid efter barnets fødsel.

I denne forbindelse følger det hverken af artikel 7 i direktiv 2004/38 om unionsborgeres og deres familiemedlemmers ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område i sin helhed eller af de øvrige bestemmelser i samme direktiv, at en unionsborger, som ikke opfylder de i nævnte artikel fastsatte betingelser under sådanne omstændigheder derved systematisk fratages sin status som »arbejdstager« som omhandlet i artikel 45 TEUF.

Den med nævnte direktiv ønskede kodificering af de EU-retlige instrumenter, der var gældende før dette direktiv, som udtrykkeligt tilsigter at lette udøvelsen af unionsborgeres ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område, kan ikke i sig selv begrænse rækkevidden af begrebet arbejdstager som omhandlet i EUF-traktaten.

Med henblik på at afgøre, om den periode, der er forløbet mellem fødslen og genoptagelsen af arbejdet, kan anses for rimelig, påhviler det den pågældende nationale ret at tage hensyn til alle de specifikke omstændigheder i hovedsagen og til de gældende nationale regler vedrørende barselsorlovens varighed i overensstemmelse med artikel 8 i direktiv 92/85 om iværksættelse af foranstaltninger til forbedring af sikkerheden og sundheden under arbejdet for arbejdstagere, som er gravide, som lige har født, eller som ammer.

En unionsborger ville nemlig blive afholdt fra at udøve sin ret til fri bevægelighed, hvis hun i det tilfælde, hvor hun var gravid i værtsmedlemsstaten og af denne grund opgav sin beskæftigelse, uanset om det kun var for en kort periode, risikerede at miste sin status som arbejdstager i denne medlemsstat.

I henhold til den særlige beskyttelse til kvinder som følge af barsel og bl.a. artikel 16, stk. 3, i direktiv 2004/38 gælder, at hvis et fravær begrundet i en vigtig begivenhed som graviditet og fødsel ikke påvirker den uafbrudte karakter af det ophold på fem år i værtsmedlemsstaten, som kræves med henblik på tildelingen af nævnte ret, kan fysiske begrænsninger i forbindelse med en graviditets sene stadier og eftervirkningerne af en fødsel, som tvinger en kvinde til midlertidigt at ophøre med at arbejde, så meget desto mere ikke medføre, at sidstnævnte mister sin status som arbejdstager.

(jf. præmis 31, 32, 42, 44, 46 og 47 samt domskonkl.)
For så vidt som en rammeaftale om partnerskab og samarbejde mellem Den Europæiske Union og Republikken Filippinerne bl.a. bidrager til gennemførelsen af de mål, der er omhandlet i artikel 21, stk. 2, litra d), TEU, og artikel 208, stk. 1, TEUF henhører den under politikken for udviklingssamarbejde. Rammeaftalens bestemmelser om tilbagetagelse af de kontraherende parters statsborgere samt transport og miljø indeholder ikke forpligtelser af et sådant omfang, at de kan anses for at udgøre særskilte mål i forhold til udviklingssamarbejdets mål, som hverken er sekundære eller indirekte i forhold til disse.

Unionens politik på området for udviklingssamarbejde er nemlig ikke begrænset til foranstaltninger, der direkte har til formål at udrydde fattigdom, men forfølger også formålene i artikel 21, stk. 2, TEU, såsom det, der fremgår af nævnte stk. 2, litra d), om at fremme en bæredygtig udvikling i økonomisk, social og miljømæssig henseende i udviklingslande med det hovedformål at udrydde fattigdommen. Da udryddelse af fattigdom omfatter adskillige aspekter, forudsætter en virkeliggørelse af målene ifølge punkt 12 i erklæringen om Den Europæiske Unions udviklingspolitik, kaldet den europæiske konsensus, at der iværksættes mange udviklingsaktiviteter. Migration, herunder bekæmpelse af ulovlig migration, transport og miljø er i denne henseende integreret i den udviklingspolitik, der er defineret i den europæiske konsensus.

Denne brede opfattelse af udviklingssamarbejdet er bl.a. blevet konkretiseret ved vedtagelsen af forordning nr. 1905/2006 om oprettelse af et instrument til finansiering af udviklingssamarbejde, der med henblik på at fremme de samme mål bestemmer, at Unionens hjælp skal gennemføres ved hjælp af geografiske og tematiske programmer, der omfatter mange aspekter.

(jf. præmis 37, 42, 43, 47, 49 og 59)
Eftersom ingen bestemmelser i forordning nr. 715/2009 om betingelserne for adgang til naturgastransmissionsnet og om ophævelse af forordning nr. 1775/2005 udtrykkeligt fastsætter en forpligtelse til at tilbyde en virtuel gastransmissionskapacitet i modsat retning (backhaul), kan der ikke til støtte for, at en sådan forpligtelse skulle følge indirekte af nævnte forordnings bestemmelser, foretages en fortolkning, som på trods af den klare og præcise ordlyd af denne forordnings bestemmelser tilsigter at korrigere disse bestemmelser og herved udvide de forpligtelser, der følger heraf for medlemsstaterne.

En sådan forpligtelse kan ikke udledes af ordlyden eller af opbygningen af artikel 14, stk. 1, artikel 16, stk. 1, og artikel 16, stk. 2, litra b), i forordning nr. 715/2009, hvilket understøttes af forarbejderne til forordning nr. 1775/2005 om betingelserne for adgang til naturgastransmissionsnet og forordning nr. 715/2009.

(jf. præmis 34, 35 og 51)
Artikel 101 TEUF skal fortolkes således, at den er til hinder for en fortolkning og anvendelse af en medlemsstats nationale ret, hvorefter det af retlige grunde kategorisk er udelukket, at virksomheder, der deltager i et kartel, civilretligt er erstatningsansvarlige for skader, der er en følge af, at en virksomhed, der ikke deltager i dette kartel, på grund af kartellets ulovlige handlinger har fastsat sine priser på et niveau, der er højere end det, som den havde kunnet anvende uden kartellet.

Artikel 101 TEUF's fulde effektivitet ville således blive bragt i fare, hvis retten for enhver til at kræve erstatning for en påført skade, kategorisk og uanset de særlige omstændigheder i det enkelte tilfælde, blev undergivet en betingelse i national ret om, at der skal foreligge en direkte årsagsforbindelse, samtidigt med at denne ret udelukkes som følge af den omstændighed, at den berørte ikke har haft kontraktmæssige forbindelser med et medlem af kartellet, men med en virksomhed, der ikke er medlem af dette kartel, og hvis prispolitik er en konsekvens af kartellet, der har bidraget til at fordreje mekanismerne for dannelse af de priser, der gælder på konkurrenceprægede markeder.

Et offer for umbrella pricing kan følgelig opnå erstatning for en skade, der er forvoldt af medlemmerne af et kartel, selv om den skadelidte ikke har haft kontraktmæssige forbindelser med disse medlemmer, når det er godtgjort, at dette kartel alt efter omstændighederne i det konkrete tilfælde, herunder de særlige forhold på det omhandlede marked, kunne have den konsekvens, at selvstændigt handlende tredjeparter har anvendt umbrella pricing, og at disse omstændigheder og særlige forhold ikke kunne ignoreres af medlemmerne af nævnte kartel. Det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve, om disse betingelser er opfyldt.

(jf. præmis 33, 34 og 37 samt domskonkl.)
1.

Fælles handelspolitik — beskyttelse mod dumping — skade — institutionernes skønsbeføjelser — godtgørelse af årsagsforbindelse — institutionernes forpligtelser — hensyntagen til faktorer, der er dumping uvedkommende — sådanne faktorers betydning for at bevise årsagssammenhængen — bevisbyrden påhviler de parter, der påberåber sig, at forordningen, der pålægger en antidumpingtold, er ulovlig (Rådets forordning nr. 384/96, art. 3, stk. 5-7) (jf. præmis 20-25, 28, 29 og 39)
2.

Traktatbrudssøgsmål — manglende overholdelse af forpligtelsen til at tilbagesøge ulovlig støtte — forsvarsanbringender — absolut umulighed for gennemførelsen — bedømmelseskriterier — gennemførelsesvanskeligheder — medlemsstatens forpligtelse til at træffe reelle foranstaltninger i forhold til de pågældende virksomheder og foreslå Kommissionen alternative løsninger, der gør det umuligt at overvinde sådanne vanskeligheder — Kommissionens og medlemsstatens forpligtelse til, i tilfælde af vanskeligheder i forbindelse med gennemførelsen, at samarbejde om en løsning i overensstemmelse med traktaten — manglende vedtagelse inden for den fastsatte frist af de nødvendige foranstaltninger for at tilbagesøge den støtte, der er erklæret ulovlig, hos modtagerne — undladelse (art. 4, stk. 3, TEU; art. 108, stk. 2, TEUF og art. 288, stk. 4, TEUF; Rådets forordning nr. 659/1999, art. 14, stk. 3; Kommissionens afgørelse 2011/746) (jf. præmis 36-41 og 43 samt domskonkl.)
1.

Konkurrence — EU-retlige forskrifter — overtrædelser — ansvar — moder- og datterselskaber — økonomisk enhed — bedømmelseskriterier — formodning for, at moderselskabet har udøvet en afgørende indflydelse på sine helejede datterselskaber — Kommissionens mulighed for at underbygge formodningen med faktiske oplysninger, der tilsigter at fastslå en faktisk udøvelse af en afgørende indflydelse — virksomhed, der ejes i fællesskab af to moderselskaber (art. 101 TEUF) (jf. præmis 41-53)
4.

Traktatbrudssøgsmål — manglende efterkommelse af en afgørelse fra Kommissionen om en statsstøtteforanstaltning — forsvarsanbringender — absolut umulighed for gennemførelsen — bedømmelseskriterier — gennemførelsesvanskeligheder — medlemsstaten forpligtet til at foretage henvendelser til de pågældende virksomheder og foreslå Kommissionen alternative foranstaltninger med henblik på at overvinde sådanne vanskeligheder — Kommissionens og medlemsstatens forpligtelse til at samarbejde om at søge en løsning i overensstemmelse med traktaten — vanskeligheder i forbindelse med tilpasning af den eksisterende nationale lovgivning om procedurerne for tilbagesøgning kan ikke begrunde den manglende gennemførelse af Kommissionens afgørelse (art. 4, stk. 3, TEUF og art. 108, stk. 2, TEUF) (jf. præmis 34-36)