Det hovedproblem, der skal løses i denne sag, består i at bestemme indholdet af og grænserne for den bistandspligt, som Fællesskaberne ifølge tjenestemandsvedtægtens artikel 24 har over for deres tjenestemænd.

De faktiske omstændigheder, der ligger til grund for sagen, er følgende: den 7. juli 1976 kom fru V., der som tjenestemand i Kommissionen var stillet til rådighed for personaleudvalgets sektion i Bruxelles, i et heftigt skænderi med sin overordnede, T., der var personaleudvalgets generalsekretær; skænderiet udartede sig til et håndgemæng, hvorunder V. blev tilføjet forskellige læsioner.

T. underrettede mundtligt chefen for afdelingen for personlige privilegier og immuniteter, A. Pratley, om den beklagelige episode; senere udarbejdede T. også en skriftlig redegørelse. V. gav ligeledes straks mundtlig meddelelse om episoden og underkastede sig en lægeundersøgelse for at få fastslået, hvilke læsioner hun var blevet tilføjet; senere sendte også hun en skriftlig redegørelse til generaldirektøren for »personale og administration«, Baichère, efter opfordring fra Baichère's sekretær, Delfausse. I den følgende tid drøftede administrationen hændelsen med fagforeningsrepræsentanterne og foreslog sagsøgeren at acceptere en overflyttelse til en anden tjenestegren. Kommissionens rettergangsfuldmægtige har under de mundtlige forhandlinger i sagen anført, at også Kommissionens sikkerhedskontor beskæftigede sig med episoden, idet det gennemførte en undersøgelse, for hvilken der dog ikke foreligger nogen dokumentation. Endelig indhentede Kommissionen — efter at V. havde anlagt sag — vidneudsagn fra to tjenestemænd, fru Nicaise og fru Joundy, som i det mindste til dels havde overværet skænderiet.

Ved brev af 10. marts 1977 forlangte V., at administrationen gav hende kendskab til resultaterne af undersøgelsen. Generaldirektøren for »personale og administration« svarede ved brev af 21. april s.å., at der var foretaget en efter omstændighederne fyldestgørende undersøgelse, men at det på grundlag af denne ikke »havde været muligt at fastslå, nøjagtigt hvem der havde ansvaret for hændelsen, dvs. at det ikke havde været muligt at nå frem til et resultat, som havde kunnet give vedkommende myndighed anledning til at træffe en administrativ afgørelse over for den ene eller den anden af de implicerede tjenestemænd«. Med hensyn til den overflyttelse af sagsøgeren til en anden tjenestegren, som der i mellemtiden var truffet beslutning om, hed det videre i generaldirektørens meddelelse, at der var tale om en foranstaltning, som længe havde været planlagt, og som angik alle de tjenestemænd, der var stillet til rådighed for personaleudvalget. Ved endnu et brev af 27. maj 1977 bekræftede Baichère uforbeholdent det standpunkt, der allerede var givet udtryk for.

V. klagede derefter til Kommissionen i henhold til tjenestemandsvedtægtens artikel 90, stk. 2, idet hun forlangte, at administrationen til opfyldelse af de pligter, der påhviler den i henhold til vedtægtens artikel 24, fortsatte undersøgelsen af hændelsen den 7. juli 1976 samt annullerede overflyttelsen af V. til en anden tjenestegren. Da klagen ikke blev imødekommet, anlagde V. denne sag, hvorunder hun har nedlagt følgende påstande: 1) det statueres, at Kommissionen i forhold til sagsøgeren ikke har opfyldt sin pligt til at yde beskyttelse og bistand, 2) sagsøgerens overflyttelse til en anden tjenestegren annulleres på grund af dens ubillige og forurettende karakter, 3) Kommissionen pålægges at erstatte den skade, den har forvoldt sagsøgeren som følge af den i nr. 2) og 3) nævnte retsstridige adfærd.