Sag C-599/12

Jetair NV ogBTW-eenheid BTWE Travel4you

mod

FOD Financiën

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af rechtbank van eerste aanleg te Brugge)

»Moms — særordning for rejsebureauer — transaktioner foretaget uden for Den Europæiske Union — sjette direktiv 77/388/EØF — artikel 28, stk. 3 — direktiv 2006/112/CE — artikel 370 — »standstill«-klausul — ændring af den nationale lovgivning, mens fristen for gennemførelse løber«

Sammendrag – Domstolens dom (Ottende Afdeling) af 13. marts 2014

Harmonisering af afgiftslovgivningerne – det fælles merværdiafgiftssystem – særordning for rejsebureauer – national lovgivning, som behandler rejsebureauer forskelligt fra formidlere – alene rejsebureauers ydelser er afgiftspligtige, når de angår rejser gennemført uden for Den Europæiske Union – lovlig

Harmonisering af afgiftslovgivningerne – det fælles merværdiafgiftssystem – mulighed for medlemsstaterne for at opretholde visse afgiftsordninger midlertidigt – rækkevidde – pålæggelse af merværdiafgift på rejsebureauernes transaktioner vedrørende rejser gennemført uden for Den Europæiske Union – tilsidesættelse af EU-retten – foreligger ikke

Harmonisering af afgiftslovgivningerne – det fælles merværdiafgiftssystem – særordning for rejsebureauer – rejsebureauernes transaktioner vedrørende rejser gennemført uden for Den Europæiske Union – national lovgivning, som ikke ligestiller disse ydelser med formidleres ydelser, som er fritaget – lovlig

Harmonisering af afgiftslovgivningerne – det fælles merværdiafgiftssystem – mulighed for medlemsstaterne for at opretholde visse afgiftsordninger midlertidigt – medlemsstaternes forpligtelser, mens fristen for gennemførelse løber – forpligtelsen til at afholde sig fra at træffe foranstaltninger, der kan bringe virkeliggørelsen af det i direktivet foreskrevne resultat i alvorlig fare – pålæggelse af merværdiafgift på rejsebureauernes transaktioner vedrørende rejser gennemført uden for Den Europæiske Union – lovlig

Artikel 28, stk. 3, i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter og artikel 370 i direktiv 2006/112 om det fælles merværdiafgiftssystem er ikke til hinder for, at en medlemsstat før den 1. januar 1978 i gennemførelsesperioden for sjette direktiv indfører en bestemmelse, der ændrer den eksisterende lovgivning ved at pålægge merværdiafgift på rejsebureauernes transaktioner vedrørende rejser gennemført uden for Den Europæiske Union. Det forholder sig ganske vist således, at mens fristen for et direktivs gennemførelse løber, skal de medlemsstater, som er adressater herfor, afholde sig fra at træffe foranstaltninger, der kan bringe virkeliggørelsen af det i direktivet foreskrevne resultat i alvorlig fare. Det følger imidlertid af ordlyden af sjette direktivs artikel 28, stk. 3 og 4, sammenholdt med direktivets artikel 15 og bilag E, at EU-lovgiver gav de medlemsstater, hvis lovgivning fastsatte, at de i direktivets artikel 26, stk. 3, omhandlede ydelser var momspligtige før den 1. januar 1978, mulighed for at fravige forpligtelsen til at fritage disse transaktioner. Hvis medlemsstaterne pålagde afgift på disse ydelser den 1. januar 1978, kunne de således fortsætte med at gøre det efter denne dato. Da sjette direktiv udtrykkeligt fastsatte denne dato som udgangspunkt for en eventuel opretholdelse af en afgiftspålæggelse, kan en lov, som pålægger afgift på disse ydelser, og som er vedtaget før denne dato i løbet af gennemførelsesperioden for dette direktiv, ikke betragtes som egnet til at bringe virkeliggørelsen af det ved direktivet foreskrevne resultat i alvorlig fare. (jf. præmis 31, 35, 37 og 38 samt domskonkl. 1)

En medlemsstat tilsidesætter ikke artikel 309 i direktiv 2006/112 om det fælles merværdiafgiftssystem ved ikke at ligestille rejsebureauers ydelser med formidleres ydelser, som er fritaget, når de vedrører rejser gennemført uden for Den Europæiske Union, og ved at pålægge merværdiafgift på disse ydelser, hvis de pålagde merværdiafgift på sådanne ydelser den 1. januar 1978. Direktivets artikel 370 giver således mulighed for at fravige artikel 309 ved at give medlemsstaterne mulighed for at lægge afgift på disse ydelser, hvis de var afgiftspligtige den 1. januar 1978. Hvis en medlemsstat opfylder denne betingelse, er den ikke forpligtet til at anvende bestemmelserne i direktivets artikel 309. (jf. præmis 41-43 og domskonkl. 2)

Artikel 370 i direktiv 2006/112 om det fælles merværdiafgiftssystem, sammenholdt med bilag X, del A, nr. 4), til dette direktiv, er ikke i strid med EU-retten, idet den giver medlemsstaterne et valg mellem, om de vil fortsætte med at pålægge afgift på rejsebureauers ydelser i forbindelse med rejser gennemført uden for Den Europæiske Union eller ej. Det er ganske vist korrekt, at ved at give en sådan mulighed til medlemsstaterne, har denne bestemmelse indført en anden ordning for de medlemsstater, der fortsætter med at pålægge afgift på disse transaktioner, end den, der gælder for de medlemsstater, der anvender bestemmelserne i direktivets artikel 309 og fritager samme ydelser. Det drejer sig imidlertid om en mulighed, som er tildelt som undtagelse på betingelse af, at kravet i den pågældende bestemmelse opfyldes. Opretholdelse af en undtagelsesordning er en afspejling af den gradvise og stadig delvise karakter, som harmoniseringen af medlemsstaternes lovgivning om merværdiafgift har. Så længe EU-lovgiver ikke har fastsat denne endelige ordning, og medlemsstaterne kan opretholde deres eksisterende lovgivning, kan der forekomme forskelle mellem disse lovgivninger, uden at disse forskelle er i strid med EU-retten. (jf. præmis 46-48, 50 og 51 samt domskonkl. 3)