Det spørgsmål, som De skal løse i den foreliggende sag, kan i det væsentlige gengives således: såfremt en statsborger i en medlemsstat har erhvervet ret til sociale sikringsydelser over for en institution for social sikring i en anden medlemsstat i medfør af en beskæftigelse, han har udøvet uden for Fællesskabet på et område, der på daværende tidspunkt var associeret og nu er en uafhængig stat, er det da efter fællesskabsretten tilladt, at betalingen af disse ydelser gøres betinget af overholdelse af et krav om bopæl i den stat, hvor den institution, som det påhviler at udrede ydelserne, er beliggende? Det er et tilsvarende problem, som Domstolen skal behandle i forbindelse med sag 79/76 Fossi, i hvilken generaladvokat Warner i går fremsatte forslag til afgørelse. Jeg skal dog med det samme sige, at der også findes betragtelige forskelle mellem de faktiske omstændigheder i de to sager.

Hovedsagen, i medfør af hvilken disse fortolkningsspørgsmål er forelagt, er anlagt ved Tribunal du Travail de Bruxelles (arbejds- og socialretlig domstol i første instans) af en italiensk statsborger, der arbejdede i Belgisk Congo fra 12. juli 1952 til 13. maj 1960 for selskabet B.C.K. Manganese. På grund af sygdom måtte han opgive sin stilling og rejse tilbage til Italien, hvor han fra 18. august 1960 blev tildelt invalidepension i medfør af det belgiske koloniale dekret af 7. august 1952 om obligatorisk syge- og invalideforsikring for ansatte i kolonierne (denne ordning blev finansieret af arbejdstagere og arbejdsgivere). Det skal straks fremhæves, at dette dekret i artikel 2, stk. 1, andet afsnit bestemte, at den ydelsesberettigede efter denne ordning skulle have sin faktiske og sædvanlige bopæl i Belgien, i Belgiske Congo, i Ruanda-Urundi eller i et land, med hvilket der var indgået en gensidig aftale, medmindre han af Fonds Colonial d'Invalidité (koloniernes invalidefond) af helbredsgrunde havde fået tilladelse til midlertidigt at forlade sin bopæl.

I forbindelse med Congos selvstændighed den 30. juni 1960 påtog Belgien sig ved lov af 16. juni 1960 at opretholde de institutioner for social sikring, som var blevet oprettet for de oversøiske områder, bl.a. med en garanti for de ydelser efter det koloniale dekret af 7. august 1952, der var erhvervet før 1. juni 1960 og på de betingelser, der fulgte af gældende regler i disse territorier på lovens ikrafttrædelsesdato. Også det allerede nævnte bopælskrav blev her gentaget uden nogen ændring. Da Bozzone fortsat opretholdt sin bopæl i Italien, som Belgien ikke havde indgået nogen aftale om gensidighed med, ophørte Fonds Colonial d'Invalidité med at betale invalidepension fra 1. februar 1961.

Først 6 år senere, mere nøjagtigt den 7. februar 1967, henvendte Bozzone sig til Office de sécurité sociale d'outre-mer (den oversøiske sociale sikring) i Bruxelles, der i mellemtiden var trådt i stedet for Fonds Colonial d'invalidité i medfør af den belgiske lov af 17. juli 1963 om den sociale sikring i de oversøiske områder, og Bozzone anmodede om, at hans invalidepension på ny kom til udbetaling. Han støttede sig herved — men så vidt ses med urette — på den belgiske kongelige anordning, arrêté royal af 16. november 1966, i medfør af hvilken visse rettigheder efter loven af 17. juli 1963 om den sociale sikring for de oversøiske områder blev udstrakt til også at gælde for statsborgere i EØF's medlemsstater. I en afgørelse af 21. marts 1967 imødekom den belgiske sociale sikringsinstitution Bozzones anmodning og tildelte ham fra den 8. februar s.å. ydelser i henhold til de belgiske anordninger (arrétés royaux) om syge- og invalideforsikring for ansatte i Congo og Ruanda-Urundi, først i en periode af 6 måneder, der senere i andre seks månedersperioder blev forlænget indtil den 31. december 1973.

Efter det af den belgiske institution for social sikring i nærværende sag anførte imødekom den Bozzones ansøgning for at undgå, at han blev diskrimineret i forhold til de statsborgere i EØF-stater, der havde arbejdet i de oversøiske områder efter den 1. juli 1960, idet en lov af 17. juli 1963 havde ophævet bopælskravet for de sidstnævntes vedkommende. Den belgiske institution havde også lagt til grund, at den belgiske lovgiver på daværende tidspunkt var i gang med at undersøge, hvorvidt det var muligt også at ophæve bopælskravet for de ydelsers vedkommende, der hidrørte fra forsikringsperioder, der før den 1. juli 1960 var tilbagelagt i oversøiske områder, hvilke ydelser som nævnt var tilsikret ved loven af 16. juni 1960.

Grundet pres fra den belgiske rigsrevision så den pågældende institution sig imidlertid tvunget til fra 1. januar 1974 på ny at ophæve den invalidepension, som den havde tildelt Bozzone, som følge af at denne fortsat boede i Italien, og at det således var umuligt at betragte denne bopæl som midlertidig i den i artikel 2 i det belgiske décret colonial af 7. august 1952 forudsatte forstand.

Bozzone anlagde sag mod denne afgørelse ved Tribunal du Travail de Bruxelles og gjorde gældende, at denne bestemmelse skabte en forskelsbehandling, der stred mod EØF-traktaten. Han henviste her særligt til artikel 10, stk. 1, første afsnit i Rådets forordning nr. 1408/71 af 14. juni 1971, der bestemmer, at ydelser ved invaliditet, hvortil der er erhvervet ret efter lovgivningen i en eller flere medlemsstater, [ikke] kan nedsættes, ændres, stilles i bero, inddrages eller beslaglægges som følge af, at den berettigede er bosat i en anden medlemsstat end den, hvori den institution, som det påhviler at udrede ydelsen, er beliggende.

Den pågældende institution for social sikring, sagsøgte i hovedsagen, indvendte hertil, at fællesskabsreglerne udelukkende finder anvendelse i de dele af medlemsstaterne, der kan betegnes som moderlandet, og anførte herved, at på det tidspunkt, da EØF-traktaten trådte i kraft, var Belgisk Congo en del af de associerede områder og bevarede denne status i den tid, sagsøger arbejdede dér. Sagsøgte tilføjede, at der ikke var indgået nogen konvention, der regulerede arbejdskraftens frie bevægelighed mellem dette territorium og Fællesskabet i den i EØF-traktatens artikel 135 anførte forstand. Ifølge sagsøgte fulgte det heraf, at den pågældende belgiske sikringsordning, der udelukkende vedrørte arbejdstagere, der var beskæftiget i de oversøiske områder, ikke er omfattet af anvendelsesområdet for forordning nr. 1408/71 om vandrende arbejdstageres sociale sikring.

I forelæggelseskendelsen har Tribunal du Travail de Bruxelles kritiseret visse af sagsøgtes anbringender og har anført, at traktatens artikel 135 omhandler arbejdskraftens frie bevægelighed fra de associerede territorier til medlemsstaternes territorier og omvendt, skønt det i sagen drejer sig om en italiensk statsborger, der er bosat i en medlemsstat. Den belgiske ret har også rejst det spørgsmål, om ikke EØF-traktaten, i mangel af en særlig bilateral aftale mellem Belgien og Italien, må tillægges betydning som en aftale om gensidighed, der omhandles i artikel 2, stk. 1, andet afsnit i décret colonial af 7. august 1952.

Hvorledes det end forholder sig har den belgiske ret fulgt forslaget fra det offentliges repræsentant og i medfør af EØF-traktatens artikel 177 forelagt Domstolen følgende spørgsmål til præjudiciel afgørelse:

»1. Finder artikel 10, stk. 1, første afsnit i forordning nr. 1408/71 om ophævelse af bopælsbestemmelser anvendelse på modtageren af ydelser, som er erhvervet i henhold til en beskæftigelse, der udelukkende er udøvet på et associeret territorium, når denne modtager, der er statsborger i en medlemsstat, er bosat i en anden medlemsstat end den, som skal betale de sociale sikringsydelser for arbejde, som er udført på det nævnte associerede territorium; med andre ord, om artikel 2, stk. 2 i décret colonial af 7. august 1952, som ændret ved dekret af 2. juli 1956, strider mod forordning nr. 1408/71, for så vidt som bestemmelsen foreskriver sædvanlig og faktisk bopæl i Belgien, i Belgisk Congo, i Ruanda-Urundi eller i en stat, med hvilken der er truffet aftale om gensidighed?