FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

M. CAMPOS SÁNCHEZ-BORDONA

fremsat den 19. juli 2016 ( 1 )

Sag C-294/16 PPU

JZ

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Sąd Rejonowy dla Łodzi-Śródmieścia w Łodzi (retten i første instans i Łódź, Polen))

»Præjudiciel forelæggelse — politisamarbejde og retligt samarbejde i straffesager — rammeafgørelse 2002/584/RIA — europæisk arrestordre og procedurer for overgivelse mellem medlemsstater — virkninger af overgivelsen — fratrækning af varigheden af varetægtsfængslingen i den fuldbyrdende medlemsstat — artikel 26 — varetægtsfængsling i forbindelse med fuldbyrdelsen af en europæisk arrestordre — begreb — husarrest kombineret med elektronisk overvågning — omfattet — grundlæggende rettigheder — artikel 6 og artikel 49, stk. 3, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder«

1. Den foreliggende anmodning om præjudiciel afgørelse er indgivet inden for rammerne af en sag, der vedrører en anmodning fra en person, der er idømt en strafferetlig dom, om, at den periode, hvori den medlemsstat, som har fuldbyrdet en europæisk arrestordre (Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland), har iværksat en foranstaltning i form af husarrest med elektronisk overvågning og andre begrænsende foranstaltninger, bliver fradraget i den samlede varighed af den frihedsstraf, som han er blevet idømt i den medlemsstat, der har udstedt den europæiske arrestordre (Republikken Polen).

2. Med det præjudicielle spørgsmål ønsker Sąd Rejonowy dla Łodzi-Śródmieścia w Łodzi (retten i første instans i Łódź, Polen) nærmere bestemt oplyst, om foranstaltninger som de i hovedsagen omhandlede kan anses for »varetægtsfængsl[ing]« som omhandlet i artikel 26, stk. 1, i rammeafgørelse 2002/584/RIA ( 2 ), idet dette spørgsmål giver Domstolen lejlighed til for første gang at fortolke denne bestemmelse.

3. Selv om det umiddelbart kunne synes nærliggende at konkludere, at begrebet »varetægtsfængslet« som omhandlet i rammeafgørelsens artikel 26, stk. 1, kun omfatter frihedsberøvelse i snæver forstand, følger det af en fortolkning af denne bestemmelse, der sikrer overholdelsen af de grundlæggende rettigheder, som er fastsat i artikel 6 TEU og afspejlet i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«), at begrebet varetægtsfængslet kan omfatte foranstaltninger, der har karakter af frihedsbegrænsning, og som på grund af deres omfang kan sidestilles med frihedsberøvelse.

4. Det skal i lyset af Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols praksis vurderes, om de foranstaltninger, som den fuldbyrdende medlemsstat i det foreliggende tilfælde har iværksat, som følge af sammenlægningen af disse foranstaltninger, deres alvor og varighed, indebærer en frihedsbegrænsning, der kan sidestilles med fængsling, og derfor skal fradrages i den samlede varighed af den frihedsberøvelse, der skal afsones i den medlemsstat, som har udstedt den europæiske arrestordre.

I – Retsforskrifter

A – EU-retten

1. EU-traktaten

5. Artikel 6 TEU bestemmer: »1. Unionen anerkender de rettigheder, friheder og principper, der findes i chartret [...], der har samme juridiske værdi som traktaterne. Chartrets bestemmelser udvider ikke på nogen måde Unionens beføjelser som fastsat i traktaterne. Rettighederne, frihederne og principperne i chartret skal fortolkes i overensstemmelse med de almindelige bestemmelser i chartrets afsnit VII vedrørende fortolkning og anvendelse af chartret og under behørigt hensyn til de forklaringer, der henvises til i chartret, og som anfører kilderne til disse bestemmelser. 2. Unionen tiltræder den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder[, undertegnet i Rom den 4. november 1950, (herefter »EMRK«)]. Tiltrædelse af denne konvention ændrer ikke Unionens beføjelser som fastsat i traktaterne. 3. De grundlæggende rettigheder, som de er garanteret ved [EMRK], og som de følger af medlemsstaternes fælles forfatningsmæssige traditioner, udgør generelle principper i EU-retten.«

6. Det fremgår af artikel 1, stk. 1, i protokol nr. 30 om anvendelsen af Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder i Republikken Polen og i Det Forenede Kongerige, at »[c]hartret [ikke] giver [...] øget kompetence til Den Europæiske Unions Domstol eller til nogen domstol i Polen eller i Det Forenede Kongerige til at træffe kendelse om, at Polens eller Det Forenede Kongeriges love og administrative bestemmelser, praksis eller foranstaltninger er i modstrid med de grundlæggende rettigheder, friheder og principper, som chartret bekræfter«.

2. Chartret

7. Det fremgår af chartrets artikel 6, at »[e]nhver har ret til frihed og personlig sikkerhed«.

8. Artikel 49, stk. 3, bestemmer, at »[s]traffens omfang skal stå i rimeligt forhold til overtrædelsen«.

9. Artikel 50 fastsætter, at »[i]ngen [...] i en straffesag på ny [skal] kunne stilles for en domstol eller dømmes for en lovovertrædelse, for hvilken den pågældende allerede er blevet endeligt frikendt eller domfældt i en af Unionens medlemsstater i overensstemmelse med lovgivningen«.

3. Rammeafgørelsen

10. Det fremgår af 12. betragtning til rammeafgørelsen, at denne rammeafgørelse respekterer de grundlæggende rettigheder og principper, som er anerkendt i artikel 6 TEU, og som afspejles i chartret.

11. Det fremgår af rammeafgørelsens artikel 1, stk. 3, at denne rammeafgørelse ikke »indebærer [...] nogen ændring af pligten til at respektere de grundlæggende rettigheder og grundlæggende retsprincipper, således som de er defineret i artikel 6 i traktaten om Den Europæiske Union«.

12. Rammeafgørelens artikel 26 med overskriften »Fratrækning af varigheden af varetægtsfængslingen i den fuldbyrdende medlemsstat« bestemmer i stk. 1: »Den udstedende medlemsstat fradrager enhver periode, hvor den eftersøgte har været varetægtsfængslet i forbindelse med fuldbyrdelsen af en europæisk arrestordre, i den samlede varighed af den periode, den pågældende skal afsone i den udstedende medlemsstat som følge af idømmelsen af en frihedsstraf eller en anden frihedsberøvende foranstaltning.«

B – Polsk ret

13. Artikel 63, stk. 1, i kodeks karny (straffeloven) af 6. juni 1997 ( 3 ) fastsætter en forpligtelse til at fradrage den periode med faktisk frihedsberøvelse, som den dømte har været undergivet under sagens behandling, i frihedsstraffens samlede varighed.

14. Artikel 607f i kodeks postępowania karnego (strafferetsplejeloven) af 6. juni 1997 ( 4 ) indeholder en bestemmelse, der gennemfører rammeafgørelsens artikel 26. Denne bestemmelse er affattet på samme måde som straffelovens artikel 63, stk. 1. Denne bestemmelses anvendelsesområde er imidlertid begrænset til at omfatte frihedsberøvelse, der foretages i forbindelse med fuldbyrdelsen af en europæisk arrestordre.

II – Tvisten i hovedsagen

15. I 2007 blev JZ ved en polsk ret idømt en frihedsstraf på tre år og to måneder. Eftersom JZ var udrejst af Polen, udstedte den kompetente ret en europæisk arrestordre. Den 18. juni 2014 blev JZ arresteret af myndighederne i Det Forenede Kongerige, idet disse myndigheder derved fuldbyrdede den nævnte europæiske arrestordre.

16. I perioden fra den 19. juni 2014 til den 14. maj 2015 blev JZ undergivet husarrest (curfew condition) kombineret med elektronisk overvågning (electronic monitoring condition).

17. Den 14. maj 2015 blev JZ overgivet til de polske myndigheder. Den dømte indgav derefter til den forelæggende ret en anmodning om, at den periode, hvori han var undergivet husarrest kombineret med elektronisk overvågning i Det Forenede Kongerige, skulle fradrages i den samlede varighed af den frihedsstraf, som han skulle afsone i Polen.

III – Det præjudicielle spørgsmål

18. Sąd Rejonowy dla Łodzi-Śródmieścia w Łodzi (retten i første instans i Łódź) har på denne baggrund besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »Skal [rammeafgørelsens] artikel 26, stk. 1, [...], sammenholdt med artikel 6, stk. 1 og 3, [TEU] og [chartrets] artikel 49, stk. 3, [...] fortolkes således, at begrebet »varetægtsfængslet« skal anses for også at omfatte foranstaltninger iværksat af fuldbyrdelsesstaten, der består i elektronisk overvågning af den af arrestordren omfattede persons opholdssted i kombination med husarrest?«

19. Den forelæggende ret har anført, at selv om fuldbyrdelse af visse frihedsstraffe i form af husarrest kombineret med elektronisk overvågning ikke er et ukendt fænomen inden for den polske retsorden, er denne mulighed imidlertid ikke foreskrevet for samtlige straffe. Husarrest kombineret med elektronisk overvågning har endvidere i henhold til polsk ret ikke karakter af en sikkerhedsforanstaltning. Dette giver anledning til tvivl med hensyn til, om det er muligt at fradrage de perioder, hvori en sådan foranstaltning har været anvendt, i frihedsberøvelsens samlede varighed.

20. De nationale retter synes at fortolke begrebet »varetægtsfængslet« som omhandlet i rammeafgørelsens artikel 26, stk. 1, i lyset af de tilsvarende bestemmelser i national ret, dvs. straffelovens artikel 63, stk. 1. Eftersom det begreb, der anvendes i national ret, nemlig begrebet »faktisk frihedsberøvelse«, har en forholdsvis begrænset rækkevidde, kan der konstateres en vis tilbageholdenhed hos de nationale retter med hensyn til at gøre brug af muligheden for at fradrage den periode, hvor den pågældende har været undergivet husarrest kombineret med elektronisk overvågning, i frihedsstraffen. Den polske forfatningsdomstol har imidlertid i flere afgørelser afslået at udelukke denne mulighed. Den polske forfatningsdomstol har imidlertid udtalt, at svaret i den foreliggende sag afhænger af, om betingelserne for at fuldbyrde en sådan foranstaltning gør det muligt at sidestille den med faktisk frihedsberøvelse.

21. Den forelæggende ret har endvidere henvist til Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols praksis vedrørende fortolkningen af begrebet »frihedsberøvelse« som omhandlet i EMRK’s artikel 5 for at redegøre for de forskellige tilgange til dette begreb, således som det fortolkes af de internationale retsinstanser. Den forelæggende ret har endvidere henvist til chartrets bestemmelser, herunder navnlig chartrets artikel 49, stk. 3, og ønsker oplyst, om det vil indebære en tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet i den nævnte artikels forstand, såfremt der ikke gives medhold i hovedsagen.

IV – Retsforhandlingerne for Domstolen og parternes påstande

22. Den foreliggende anmodning om præjudiciel afgørelse blev indleveret til Domstolen den 25. maj 2016. Den polske regering og Europa-Kommissionen har indgivet skriftlige indlæg.

23. Der blev afholdt et retsmøde den 4. juli 2016, i hvilken forbindelse de interesserede parter, der er nævnt i artikel 23 i statutten for Den Europæiske Unions Domstol, herunder navnlig den polske regering og Det Forenede Kongeriges regering, blev opfordret til at besvare følgende spørgsmål: — Hvilken betydning har chartrets artikel 49, stk. 3, for fortolkningen af rammeafgørelsens artikel 26, stk. 1? — Såfremt det antages, at foranstaltninger som de i hovedsagen omhandlede kan kvalificeres som varetægtsfængsling som omhandlet i rammeafgørelsens artikel 26, stk. 1, tillægger denne artikel da den judicielle myndighed i den udstedende medlemsstat et skøn med hensyn til, om de perioder, hvori sådanne foranstaltninger har været iværksat i den fuldbyrdende medlemsstat, skal medregnes (helt eller delvist)? Såfremt dette er tilfældet, er omfanget af, hvornår der skal tages hensyn til sådanne perioder, da omfattet af EU-retten eller af lovgivningen i den fuldbyrdende medlemsstat? Skal den judicielle myndighed i den udstedende medlemsstat i denne sammenhæng ligeledes tage hensyn til den fuldbyrdende medlemsstats ret?

24. Det Forenede Kongeriges regering er endvidere blevet opfordret til at fremlægge præciserende oplysninger om de bestemmelser i national ret, der er blevet anvendt i det foreliggende tilfælde, og om de præcise foranstaltninger, som er blevet anvendt over for JZ.

25. Den polske og den tyske regering samt Det Forenede Kongeriges regering og Kommissionen har afgivet mundtlige indlæg under det nævnte retsmøde.

26. Den polske regering er af den opfattelse, at en fortolkning med udgangspunkt i ordlyden af rammeafgørelsens artikel 26, stk. 1, ikke er til hinder for, at det konstateres, at anvendelsesområdet for begrebet varetægtsfængslet under visse betingelser kan omfatte andre foranstaltninger end de klassiske former for frihedsberøvelse, såsom de foranstaltninger, der består i at foretage elektronisk overvågning af den retsforfulgte persons opholdssted kombineret med husarrest.

27. Den polske regering har anført, at en fortolkning af rammeafgørelsen skal tage hensyn til de rettigheder og principper, hvortil der henvises i selve rammeafgørelsen, herunder bl.a. de rettigheder og principper, der er fastsat i artikel 6 TEU, og som afspejles i chartret. Denne regering har i denne forbindelse henvist til praksis fra Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol vedrørende fortolkningen af begrebet »frihedsberøvelse« som omhandlet i EMRK’s artikel 5. Efter den polske regerings opfattelse skal det på grundlag af denne retspraksis konstateres, at rammeafgørelsens artikel 26, stk. 1, ikke udelukkende omfatter tilbageholdelse, varetægtsfængsling eller andre klassiske former for frihedsberøvelse. Det i denne bestemmelse anvendte begreb varetægtsfængslet skal fortolkes mere bredt, nemlig således, at det omfatter alle de foranstaltninger, der i det væsentlige indebærer en faktisk frihedsberøvelse.

28. Såfremt det modsatte standpunkt tages til følge, kan dette føre til, at visse perioder med faktisk frihedsberøvelse ikke medregnes, hvilket er i strid med det proportionalitetsprincip, der er fastsat i chartrets artikel 49, stk. 3. Republikken Polen har endvidere i denne forbindelse anført, at rammeafgørelsens artikel 26, stk. 1, er udtryk for proportionalitetsprincippet. Denne artikel fastsætter nemlig, at de perioder, hvori den pågældende har været varetægtsfængslet i forbindelse med fuldbyrdelsen af en europæisk arrestordre, skal fradrages i den samlede varighed af den frihedsstraf, der skal afsones i den udstedende medlemsstat, således at den retsforfulgte person ikke idømmes en dobbelt straf, der har den samme virkning, for den samme strafbare handling.

29. Det tilkommer således den ret, ved hvilken der er anlagt sag i den medlemsstat, der har udstedt en europæisk arrestordre, at vurdere, om der som følge af, at der er anvendt andre foranstaltninger end dem, der består i de klassiske former for frihedsberøvelse, er sket faktisk frihedsberøvelse. Det tilkommer også altid denne ret at afgøre, om den foranstaltning, der er anvendt i den medlemsstat, der fuldbyrder arrestordren, har et omfang og udgør et indgreb, der er tilstrækkeligt til, at den kan sidestilles med en frihedsstraf som omhandlet i rammeafgørelsens artikel 26, stk. 1, og dermed fradrage denne foranstaltning i varigheden af den idømte straf.

30. Republikken Polen har i lyset af de ovenfor nævnte betragtninger anført, at begrebet varetægtsfængslet også omfatter de foranstaltninger, som den fuldbyrdende medlemsstat har anvendt, og som består i elektronisk overvågning af opholdsstedet for den person, der er genstand for arrestordren, kombineret med husarrest, under forudsætning af, at disse foranstaltninger har et sådant omfang og udgør et sådant indgreb, at de udgør en foranstaltning, der svarer til frihedsstraf.

31. Den tyske regering har anført, at foranstaltninger, der består i elektronisk overvågning, ikke som sådan udgør frihedsberøvende foranstaltninger, men et middel til at kontrollere en sådan foranstaltnings gennemførelse.

32. Hvad angår den forelæggende rets spørgsmål har den tyske regering tilsluttet sig den holdning, som Kommissionen har redegjort for i sit skriftlige indlæg, og som er opsummeret i punkt 42 i dette forslag til afgørelse.

33. Hvad angår de af Domstolen stillede spørgsmål har den tyske regering sat spørgsmålstegn ved, om chartrets artikel 49, stk. 3, har betydning for fortolkningen af rammeafgørelsens artikel 26, stk. 1, og anført, at rammeafgørelsens artikel 26, stk. 1, ikke fastsætter nogen skønsbeføjelse med hensyn til muligheden for at fradrage de perioder, hvori der i den fuldbyrdende medlemsstat har været iværksat foranstaltninger som de i hovedsagen omhandlede, i den udstedende medlemsstat.

34. Det Forenede Kongeriges regering er af den opfattelse, at begrebet »varetægtsfængslet« som omhandlet i rammeafgørelsens artikel 26, stk. 1, i princippet kun omfatter frihedsberøvende foranstaltninger i snæver forstand. Dette er den konklusion, der må udledes af selve den nævnte artikels ordlyd, af den lovgivningsmæssige sammenhæng, som rammeafgørelsen indgår i (i hvilken forbindelse der henvises til artikel 12), af EU-retten (navnlig rammeafgørelse 2009/829/RIA ( 5 )) og af chartres artikel 6.

35. Det Forenede Kongeriges regering er af den opfattelse, at chartrets artikel 49, stk. 3, ikke er relevant for fortolkningen af rammeafgørelsens artikel 26, stk. 1, og at der ikke foreligger nogen skønsmargen med hensyn til muligheden for at fratrække de perioder, hvori foranstaltninger som de i hovedsagen omhandlede har været iværksat i den fuldbyrdende medlemsstat, såfremt det konkluderes, at disse foranstaltninger omfatter »varetægtsfængsl[ing]« som omhandlet i rammeafgørelsens artikel 26, stk. 1.

36. Kommissionen har for sit vedkommende anført, at rammeafgørelsens artikel 26, stk. 1, skal læses og fortolkes i lyset af ordningen for overgivelsesproceduren, således som denne er fastsat i rammeafgørelsen. Det følger efter Kommissionens opfattelse af denne ordning, at overgivelsesproceduren og virkningerne af en europæisk arrestordre er baseret på et samarbejde mellem medlemsstaternes judicielle myndigheder, som kræver, at der anlægges en fælles forståelse af centrale begreber som »varetægtsfængslet«, der er afgørende for løsningen af den foreliggende sag.

37. Eftersom begrebet varetægtsfængslet ikke udtrykkeligt er defineret i rammeafgørelsen eller i en anden relevant EU-retlig bestemmelse, skal dette begreb fortolkes i lyset af ordlyden og opbygningen af samt formålet med den pågældende bestemmelse inden for den ordning, der følger af rammeafgørelsen.

38. Kommissionen er af den opfattelse, at hvis begrebet »varetægtsfængslet« ud fra en ordlydsfortolkning kun omfatter det forhold, at en person fratages muligheden for at kunne bevæge sig frit, efter at den pågældende er blevet arresteret og fængslet i en fængselsinstitution, følger det ud fra en systematisk fortolkning af rammeafgørelsens artikel 12, at der skal sondres mellem på den ene side »varetægtsfængsling« og på den anden side »midlertidig løsladelse«, der ledsages af de nødvendige foranstaltninger »for at undgå, at den pågældende flygter«. Denne bestemmelse fastsætter således i det væsentlige en sondring mellem foranstaltninger, der begrænser retten til at færdes frit (varetægtsfængsling), og ikke-frihedsberøvende foranstaltninger, der dog begrænser denne frihed, når dette anses for nødvendigt med henblik på at undgå, at den pågældende flygter.

39. Kommissionen har anført, at denne samme tanke ligger bag rammeafgørelse 2008/947/RIA ( 6 ) og rammeafgørelse 2008/909/RIA ( 7 ), der vedrører personer, der er idømt straf, og rammeafgørelse 2009/829, der vedrører personer, som er genstand for en igangværende strafferetlig forfølgning, idet disse rammeafgørelser giver anledning til at konstatere, at tilsyns- og overvågningsforanstaltninger, såsom elektronisk overvågning, henhører under de ikke-frihedsberøvende foranstaltninger.

40. Kommissionen har endvidere anført, at det er sammenlægningen, alvoren og varigheden af disse tilsyns- og overvågningsforanstaltninger, der kan have den virkning, at »omfanget kvalificerer foranstaltningerne indholdsmæssigt«, således at den begrænsning af retten til at færdes frit, der følger af samtlige disse foranstaltninger, som følge af deres strenghed må sidestilles med en frihedsberøvende foranstaltning.

41. Hvad angår en teleologisk fortolkning har Kommissionen anført, at rammeafgørelsens artikel 26 har til formål at afhjælpe en mangel ved det tidligere multilaterale udleveringssystem, hvori der, således som det fremgår af forslag til rammeafgørelse KOM(2001) 522 endelig ( 8 ), »ikke altid [var] nogen garanti for, at den tid, den pågældende var fængslet under afventning af udlevering, blev fratrukket i den samlede straf«. Den judicielle myndighed i den udstedende medlemsstat er således i henhold til artikel 26 forpligtet til at fradrage varigheden af den periode, hvor den pågældende har været varetægtsfængslet i den fuldbyrdende medlemsstat, i frihedsstraffen. På denne baggrund og under hensyn til princippet om gensidig anerkendelse skal rammeafgørelsens artikel 26 fortolkes i lyset af udviklingen af alternative foranstaltninger, der kan anvendes i stedet for varetægtsfængsling i klassisk forstand.

42. Kommissionen har heraf udledt, at begrebet »varetægtsfængslet« som omhandlet i rammeafgørelsens artikel 26 omfatter de frihedsberøvende foranstaltninger, der iværksættes af den judicielle myndighed i den fuldbyrdende medlemsstat med henblik på at fuldbyrde en europæisk arrestordre. Ud over fængsling i en fængselsinstitution må foranstaltninger, der består i tilsyn og overvågning af det sted, hvor den person, der er genstand for en europæisk arrestordre, opholder sig, sidestilles med frihedsberøvende foranstaltninger, når disse foranstaltninger som følge af deres sammenlægning, alvor og varighed, berøver denne person dennes fysiske frihed på en måde, der kan sammenlignes med fængsling. Det tilkommer den judicielle myndighed i den udstedende medlemsstat at vurdere, om dette er tilfældet under hensyntagen til alle sagens omstændigheder og på grundlag af de oplysninger, som den fuldbyrdende judicielle myndighed har fremsendt.

V – Bedømmelse

43. Den forelæggende ret har oplyst, at JZ den 18. juni 2014 blev arresteret i Det Forenede Kongerige, hvor han var varetægtsfængslet indtil den 19. juni 2014, hvor han blev løsladt mod en kaution på 2000 GBP og samtidig blev pålagt i tidsrummet mellem kl. 22 og kl. 7 at opholde sig på den af ham angivne adresse under elektronisk overvågning. Den dømte blev endvidere pålagt i) at indfinde sig på en politistation i første omgang syv dage om ugen og efter tre måneder tre gange om ugen i tidsrummet mellem kl. 10 og kl. 12, ii) et forbud mod at ansøge om udstedelse af rejsedokumenter, og iii) at have sin mobiltelefon tændt og funktionsduelig døgnet rundt. Disse foranstaltninger gjaldt indtil den 14. maj 2015, hvor han blev overgivet til de polske myndigheder.

44. På denne baggrund opstår gennem den anmodning om præjudiciel afgørelse, som Sąd Rejonowy dla Łodzi-Śródmieścia w Łodzi (retten i første instans i Łódź) har indgivet, spørgsmålet om, hvorvidt de betingelser, som JZ blev undergivet i perioden fra den 19. juni 2014 til den 14. maj 2015, udgør »varetægtsfængsl[ing]« som omhandlet i rammeafgørelsens artikel 26, stk. 1.

A – Begrebet varetægtsfængslet i rammeafgørelsen

45. Som det er almindeligt inden for EU-retten, er anvendelsen af kategorier, som skal gælde for samtlige nationale retsordener, kun mulig, i det omfang disse kategorier reduceres til et begreb, som er entydigt og ensartet for samtlige medlemsstater.

46. Som den forelæggende ret har anført, fremgår det af fast retspraksis, at »det såvel af kravene om en ensartet anvendelse af EU-retten som af lighedsprincippet [følger], at indholdet af en EU-retlig bestemmelse, som ikke indeholder nogen udtrykkelig henvisning til medlemsstaternes ret med henblik på at fastlægge dens betydning og rækkevidde, normalt i hele Unionen skal undergives en selvstændig og ensartet fortolkning, som skal søges under hensyntagen til bestemmelsens kontekst og formålet med den pågældende ordning« ( 9 ).

47. Det i rammeafgørelsen anvendte begreb »varetægtsfængslet« skal baseres på overholdelsen af de grundlæggende rettigheder og de principper, der er fastsat i artikel 6 TEU og afspejlet i chartret, idet det ikke må glemmes, at de grundlæggende rettigheder, således som de garanteres ved EMRK, og således som de følger af medlemsstaternes fælles forfatningsmæssige traditioner, udgør generelle principper i EU-retten i henhold til artikel 6, stk. 3, TEU ( 10 ).

48. Denne principielle holdning udgør selve kernen i rammeafgørelsen, idet det fremgår af artikel 1, stk. 3, i denne rammeafgørelse, hvis formål er at indføre en ny forenklet og effektiv ordning for overgivelse af personer, der er dømte eller mistænkte for at have overtrådt straffelovgivningen, at denne rammeafgørelse »ikke [indebærer] nogen ændring af pligten til at respektere de grundlæggende rettigheder«.

49. Dette er så meget desto mere tilfældet for så vidt angår rammeafgørelsens artikel 26, stk. 1, idet denne bestemmelse har til formål at beskytte retten til frihed for den person, der er genstand for en europæisk arrestordre, eftersom den fastsætter en pligt til at fradrage de perioder, hvor den pågældende allerede har været varetægtsfængslet i den fuldbyrdende medlemsstat i forbindelse med fuldbyrdelsen af den nævnte arrestordre, i den samlede varighed af den periode, som den pågældende skal afsone i den udstedende medlemsstat.

50. Som det fremgår af overskriften til rammeafgørelsens artikel 26, er formålet med denne artikel helt præcist fastlagt. Der er tale om »fratrækning af varigheden af varetægtsfængslingen i den fuldbyrdende medlemsstat«, navnlig i »den periode, hvor den [pågældende] har været varetægtsfængslet i forbindelse med fuldbyrdelsen af en europæisk arrestordre« (stk. 1 i den nævnte artikel 26). Denne »varetægtsfængsl[ing] i forbindelse med fuldbyrdelsen af en europæisk arrestordre« har ikke en anden karakter end den, der er fastsat i rammeafgørelsens artikel 11 om den eftersøgtes rettigheder, og i hvilken forbindelse den pågældende »anholdes med henblik på fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre« (stk. 2 i den nævnte artikel 11).

51. Når der tages hensyn til den betydningsmæssige sammenhæng, der ligger til grund for forholdet mellem rammeafgørelsens artikel 26, stk. 1, på den ene side, og artikel 11 og 12 på den anden side, har den forskel, der består mellem sprogversionerne af den førstnævnte bestemmelse, efter min opfattelse ikke betydning for, hvorledes den skal forstås ( 11 ).

52. Efter opfattelsen hos den for rammeafgørelsen ansvarlige lovgiver er der lighed mellem begrebet anholdes »med henblik på fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre« og begrebet »varetægtsfængslet«. Det fremgår nemlig af rammeafgørelsens artikel 12, at »[n]år en person anholdes på grundlag af en europæisk arrestordre, skal den fuldbyrdende judicielle myndighed afgøre, om den pågældende skal forblive varetægtsfængslet i overensstemmelse med den fuldbyrdende medlemsstats nationale lovgivning« ( 12 ), idet alternativet til den »fortsatte varetægtsfængsling« er »midlertidig løsladelse« ( 13 ), hvilket ifølge artikel 12 kan ske »på et hvilket som helst tidspunkt«.

53. »Varetægtsfængsling« er således blot en forlængelse af den »frihedsberøvelse«, der er forbundet med anholdelsen. Det er endvidere den frihedsberøvelse, der har været iværksat i forbindelse med fuldbyrdelsen af en europæisk arrestordre, som i henhold til rammeafgørelsens artikel 26, stk. 1, skal fradrages i den frihedsberøvelse, der skal afsones i den udstedende medlemsstat som følge af idømmelsen af en frihedsstraf eller en anden frihedsberøvende foranstaltning.

54. Når dette er sagt, er det min opfattelse, at »varetægtsfængslet« i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i rammeafgørelsens artikel 26, stk. 1, kun omfatter den situation, hvor der iværksættes frihedsberøvelse, hvilket således i princippet udelukker de situationer, der kun medfører en begrænsning af denne frihed.

55. Denne fortolkning bekræftes af andre EU-retlige bestemmelser, såsom rammeafgørelse 2009/829, der »tager […] sigte på […] at fremme brugen af ikke-frihedsberøvende foranstaltninger som et alternativ til varetægtsfængsling« ( 14 ), og hvis artikel 8 som foranstaltninger af denne art (»tilsynsforanstaltninger«) fastsætter følgende: »a) en forpligtelse for personen til at meddele den kompetente myndighed […] enhver ændring af bopæl […], b) en pligt til ikke at opholde sig på bestemte lokaliteter eller steder eller i definerede områder […], c) en forpligtelse til at blive på et bestemt sted, eventuelt i bestemte perioder, d) en forpligtelse, der består i begrænsninger i muligheden for at forlade fuldbyrdelsesstatens område, e) en pligt til på bestemte tidspunkter at henvende sig til en bestemt myndighed, f) en forpligtelse til at undgå kontakt med bestemte personer […]« ( 15 ).

56. Eftersom »anholdelse« og »frihedsberøvelse« skal sidestilles, som jeg har redegjort for i de foregående punkter, må det konstateres, at den frihedsberøvelse, der er nævnt i rammeafgørelsens artikel 26, stk. 1, i princippet har karakter af en frihedsberøvelse, der indebærer, at den anholdte person varigt og i en længere periode tilbageholdes af de retslige og/eller administrative myndigheder, dvs. at den pågældende tilbageholdes i en offentlig institution under betingelser, der indebærer en væsentlig begrænsning af den pågældendes personlige autonomi.

57. Det er ganske vist korrekt, at forskellen mellem begrebet frihedsberøvelse og begrebet begrænsning af en persons frihed er et spørgsmål om omfang snarere end et spørgsmål om art eller indhold. Der er under alle omstændigheder også tale om begrænsninger af den personlige autonomi, men de er ikke lige så betydelige som de begrænsninger, der pålægges personer, som er undergivet varetægtsfængsling eller anbragt i fængsel.

B – Betydningen af chartret og EMRK

58. Den forelæggende ret har henvist til praksis fra Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol og anført, at denne domstols lære vedrørende EMRK’s artikel 5 giver fortolkningsmæssig vejledning, der er nyttig i forhold til denne sag.

59. Det er faktisk muligt at udlede ikke blot en nyttig vejledning, men egentlige fortolkningskriterier vedrørende EMRK’s artikel 5 og dermed også vedrørende chartrets artikel 6, som rammeafgørelsens artikel 26, stk. 1, skal fortolkes i lyset af.

60. EU-lovgiver har med artikel 26 ønsket at opfylde sin generelle forpligtelse til at overholde de grundlæggende rettigheder inden for rammeafgørelsens område, herunder navnlig den grundlæggende ret til frihed, der er sikret ved chartrets artikel 6, hvis manglende overholdelse i et vist omfang vil medføre en manglende overholdelse af kravet om straffens proportionalitet (chartrets artikel 49, stk. 3) ( 16 ), og retten til ikke at blive straffet to gange for samme lovovertrædelse (chartrets artikel 50) ( 17 ).

61. På denne baggrund skal begrebet »varetægtsfængslet« som omhandlet i rammeafgørelsens artikel 26, stk. 1, fortolkes i overensstemmelse med indholdet af chartrets artikel 6, idet de deri fastsatte rettigheder ifølge forklaringerne til chartret, som Unionens retsinstanser og medlemsstaterne skal tage behørigt hensyn til som en vejledning ved fortolkningen af chartret (chartrets artikel 52, stk. 7), »svarer til dem, der er sikret ved EMRK’s artikel 5, og har i overensstemmelse med chartrets artikel 52, stk. 3, samme betydning og omfang«.

62. I denne forbindelse er det relevant at nævne Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols dom af 6. november 1980, Guzzardi mod Italien ( 18 ), hvori denne domstol udtalte, at forskellen mellem »frihedsberøvelse« og »begrænsning af en persons frihed« bestod i omfanget og ikke arten af en sådan foranstaltning, »idet indplaceringen i den ene eller den anden kategori ofte vil være vanskelig, eftersom det afgørende i visse grænsetilfælde vil bero på en ren vurdering« ( 19 ). I denne sag fastslog Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol, at for at afgøre, om en person er blevet berøvet sin frihed,»skal der tages udgangspunkt i den pågældendes konkrete situation under hensyntagen til en række kriterier, såsom arten, varigheden og virkningen af den pågældende foranstaltning, samt den måde, hvorpå den gennemføres« ( 20 ). Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol konstaterede således, at selv om det ikke var muligt at tale om frihedsberøvelse for så vidt angik hver enkelt af disse elementer, gav de ikke desto mindre samlet set anledning til at spørge, om EMRK’s artikel 5 i givet fald skulle finde anvendelse. Ved at sammenligne det ophold, som sagsøgeren havde tilbragt som interneret på øen Asinara i et »åbent fængsel« eller i en disciplinær enhed, fastslog Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol i Strasbourg, at den behandling, som sagsøgeren havde været genstand for, udgjorde frihedsberøvelse ( 21 ).

63. I dom af 2. november 2006, Dacosta Silva mod Spanien ( 22 ), fastslog Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol, at en foranstaltning i form af husarrest i seks dage, som var iværksat over for en politibetjent i Guardia Civil af dennes overordnede som følge af en disciplinær forseelse, udgjorde frihedsberøvelse, idet denne husarrest bestod i en forpligtelse til at forblive på bopælen med tilladelse til at forlade bopælen for at købe lægemidler og andre nødvendige varer og i forbindelse med deltagelse i religiøse handlinger.

64. Begrebet »varetægtsfængslet« som omhandlet i rammeafgørelsens artikel 26, stk. 1, skal fortolkes i overensstemmelse med denne praksis fra Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol, hvilket indebærer, at det er nødvendigt at tage udgangspunkt i den berørte persons konkrete situation og at tage hensyn til alle de omstændigheder, der kendetegner fuldbyrdelsen af de frihedsberøvende foranstaltninger, der har været iværksat i den fuldbyrdende medlemsstat i forbindelse med fuldbyrdelsen af den europæiske arrestordre.

C – Den nationale rets vurdering

65. Det tilkommer i princippet den forelæggende ret at undersøge, om de foranstaltninger, som sagsøgeren i hovedsagen er blevet undergivet i den fuldbyrdende medlemsstat, udgør foranstaltninger, der indebærer en faktisk frihedsberøvelse, og, såfremt dette er tilfældet, at fradrage disse foranstaltninger i den samlede varighed af den frihedsstraf, der skal afsones i den udstedende medlemsstat.

66. Det fremgår i denne forbindelse af rammeafgørelsens artikel 26, stk. 2, at »den fuldbyrdende judicielle myndighed [fremsender] alle oplysninger om varigheden af den eftersøgtes varetægtsfængsling på grundlag af den europæiske arrestordre«, hvilket giver den udstedende judicielle myndighed mulighed for også at undersøge den faktiske karakter af de omstændigheder, der kendetegner den konkrete situation, som den eftersøgte person har befundet sig i i den periode, hvor den pågældende har været »varetægtsfængslet« af myndighederne i den fuldbyrdende medlemsstat.

67. Den nationale ret skal på grundlag af disse oplysninger vurdere sammenligneligheden mellem frihedsberøvende foranstaltninger i snæver forstand på den ene side og de foranstaltninger, der er blevet iværksat over for sagsøgeren i hovedsagen, på den anden side for at afgøre, om disse sidstnævnte foranstaltninger har medført en situation, der materielt set skal sidestilles med den situation, der ligger til grund for de førstnævnte foranstaltninger.

68. For at give den forelæggende ret (og indirekte de andre retsinstanser i medlemsstaterne) et svar, der er brugbart for løsningen af tvisten i hovedsagen, er det imidlertid min opfattelse, at Domstolen på grundlag af rammeafgørelsens artikel 26 bør tage stilling til kvalificeringen af de foranstaltninger, der er vedtaget i forhold til JZ, efter at han blev løsladt i Det Forenede Kongerige. Jeg foreslår på baggrund af de oplysninger, som Sąd Rejonowy dla Łodzi-Śródmieścia w Łodzi (retten i første instans i Łódź) og Det Forenede Kongeriges regering har fremlagt under retsmødet, at besvare dette spørgsmål således, at de nævnte foranstaltninger ikke kan kvalificeres som frihedsberøvende foranstaltninger.

69. Den mest restriktive af de nævnte foranstaltninger var forpligtelsen til at tage ophold under elektronisk overvågning på den af sagsøgeren i hovedsagen angivne adresse i tidsrummet fra kl. 22 til kl. 7. De andre mindre indgribende foranstaltninger ( 23 ) bestod i i) en pligt til at henvende sig til politimyndigheden i første omgang syv gange om måneden og efter tre måneder en gang om ugen i tidsrummet fra kl. 10 til kl. 12, og ii) et forbud mod at anmode om udstedelse af dokumentation, der ville give ham mulighed for at rejse til udlandet. Disse foranstaltninger fandt anvendelse i perioden fra den 19. juni 2014 til den 14. maj 2015, som var det tidspunkt, hvor JZ blev overgivet til de polske myndigheder.

70. Der er således tale om foranstaltninger, hvis indhold og omfang svarer til, hvad der er fastsat i rammeafgørelse 2009/829, som jeg har henvist til i punkt 55 i dette forslag til afgørelse, og som EU-lovgiver har anset for foranstaltninger, der ikke indebærer frihedsberøvelse. Efter min opfattelse kan den situation, som sagsøgeren i hovedsagen har befundet sig i, ikke anses for at udgøre frihedsberøvelse, selv ikke i forhold til Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols praksis.

71. I modsætning til de situationer, som Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol har taget stilling til, indebar de betingelser, som sagsøgeren i hovedsagen var undergivet, nemlig kun foranstaltninger, der kan kvalificeres som begrænsninger af hans frihed, idet han havde mulighed for at opholde sig på en af ham angivet adresse, og idet han ikke blev berøvet friheden til at rejse inden for Det Forenede Kongerige. Det er korrekt, at han var pålagt at opholde sig på sin bopæl i tidsrummet fra kl. 22 til kl. 7, at henvende sig til politimyndigheden i første omgang hver dag og tre dage om ugen i størstedelen af den efterfølgende periode, og til enhver tid at have sin mobiltelefon på sig. Efter min opfattelse er der tale om »begrænsninger«, der, selv hvis de betragtes samlet, ikke kan sammenlignes med de begrænsninger, som sagsøgerne i de ovenfor nævnte sager for Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol var udsat for. Jeg er under alle omstændigheder af den opfattelse, at disse foranstaltninger ikke har medført en begrænsning af JZ’s personlige autonomi, der har været så væsentlig, at hans mulighed for personligt at beslutte sin egne handlinger er blevet væsentligt begrænset.

72. Det skal imidlertid bemærkes, at denne konklusion kun vedrører den forpligtelse til i forbindelse med hovedsagen at foretage den fratrækning, der er fastsat i rammeafgørelsens artikel 26, stk. 1. Der er intet til hinder for, at den forelæggende ret alene på grundlag af national ret beslutter at fradrage de perioder, der er tilbagelagt i den fuldbyrdende medlemsstat, og som under alle omstændigheder udgør ikke-frihedsberøvende foranstaltninger, men en begrænsning af denne frihed, i den frihedsstraf, der fortsat er under fuldbyrdelse.

73. Kort sagt fastsætter EU-retten inden for dette område kun en forpligtelse, som kan beskrives som en minimumsforpligtelse, nemlig en pligt til at fradrage de perioder, hvori den pågældende har været »varetægtsfængslet« som omhandlet i rammeafgørelsens artikel 26, stk. 1, idet det tilkommer den nationale ret at undersøge, om de foranstaltninger, der har været iværksat over for sagsøgeren i den fuldbyrdende medlemsstat, udgør egentlige frihedsberøvende foranstaltninger. Såfremt den ret, der skal fuldbyrde straffen, anser disse foranstaltninger for at udgøre frihedsberøvelse (og dette i overensstemmelse med de kriterier, der er opstillet i Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols praksis), skal den tage hensyn til disse foranstaltninger, således at de i henhold til rammeafgørelsens artikel 26, stk. 1, fradrages i den frihedsstraf, som den pågældende skal afsone i den udstedende medlemsstat.

74. Den nationale ret kan omvendt også tage hensyn til andre foranstaltninger end dem, der består i frihedsberøvelse som omhandlet i rammeafgørelsens artikel 26, stk. 1, med henblik på at forenkle eller lempe de betingelser, der er opstillet for at fuldbyrde den frihedsstraf, der skal afsones i den udstedende medlemsstat, såfremt en sådan mulighed findes i den nationale lovgivning.

VI – Forslag til afgørelse

75. På baggrund af ovenstående betragtninger foreslår jeg, at Domstolen besvarer den forelæggende rets spørgsmål således: »1) Artikel 26, stk. 1, i Rådets rammeafgørelse 2002/584/RIA af 13. juni 2002 om den europæiske arrestordre og om procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne, som ændret ved rammeafgørelse 2009/299/RIA, skal fortolkes således, at det tilkommer den nationale ret på grundlag af kriteriet om, at frihedsberøvende foranstaltninger i snæver forstand skal svare til de foranstaltninger, der er anvendt over for sagsøgeren i hovedsagen, at undersøge, om de sidstnævnte foranstaltninger materielt set har medført en situation, der er sammenlignelig med den situation, der følger af førstnævnte foranstaltninger, og, såfremt dette er tilfældet, at fradrage varigheden af disse foranstaltninger i den frihedsstraf, der skal afsones i den udstedende medlemsstat. 2) Under omstændigheder som de i hovedsagen omhandlede kan de omtvistede foranstaltninger ikke kvalificeres som frihedsberøvende foranstaltninger som omhandlet i artikel 26, stk. 1, i rammeafgørelse 2002/584, som ændret ved rammeafgørelse 2009/299.«

( 1 ) – Originalsprog: fransk.

( 2 ) – Rådets afgørelse af 13.6.2002 om den europæiske arrestordre og om procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne (EUT 2002, L 190, s. 1), som ændret ved Rådets rammeafgørelse 2009/299/RIA af 26.2.2009 (EUT 2009, L 81, s. 24, herefter »rammeafgørelsen«).

( 3 ) – Dz. U. nr. 88, pos. 553.

( 4 ) – Dz. U. nr. 89, pos. 555.

( 5 ) – Rådets afgørelse af 23.10.2009 om anvendelse mellem Den Europæiske Unions medlemsstater af princippet om gensidig anerkendelse på afgørelser om tilsynsforanstaltninger som et alternativ til varetægtsfængsling (EUT 2009, L 294, s. 20).

( 6 ) – Rådets afgørelse af 27.11.2008 om anvendelse af princippet om gensidig anerkendelse på domme og afgørelser om prøvetid med tilsyn med henblik på tilsyn med tilsynsforanstaltninger og alternative sanktioner (EUT 2008, L 337, s. 102).

( 7 ) – Rådets afgørelse af 27.11.2008 om anvendelse af princippet om gensidig anerkendelse på domme i straffesager om idømmelse af frihedsstraffe eller frihedsberøvende foranstaltninger med henblik på fuldbyrdelse i Den Europæiske Union (EUT 2008, L 327, s. 27).

( 8 ) – Begrundelsen, s. 16.

( 9 ) – Jf. i denne retning bl.a. dom af 14.2.2012, Flachglas Torgau (C-204/09, EU:C:2012:71, præmis 37), og af 19.12.2013, Fish Legal og Shirley (C-279/12, EU:C:2013:853, præmis 42).

( 10 ) – Protokol nr. 30 til Lissabontraktaten tillader ikke nogen undtagelser i denne forbindelse, idet denne protokols »artikel 1, stk. 1, [uddyber chartrets] artikel 51 vedrørende chartrets anvendelsesområde og [ikke har] til formål at fritage Republikken Polen og Det Forenede Kongerige for forpligtelsen til at overholde chartrets bestemmelser eller hindre en ret i en af disse medlemsstater i at sikre, at disse bestemmelser overholdes« (dom af 21.12.2011, N.S. m.fl., C-411/10 og C-493/10, EU:C:2011:865, præmis 120).

( 11 ) – I den spanske, den tyske, den franske og den portugisiske version anvendes forskellige udtryk for at angive den periode, der skal fradrages (detención, Haft, détention, detenção), og den periode, der skal afsones i den udstedende medlemsstat (privación de libertad, Freiheitsentzug, privation de liberté, privação da liberdade). I den engelske og den nederlandske version anvendes derimod det samme ord for de to perioder (detention, vrijheidsbeneming).

( 12 ) – Min fremhævelse. I den nederlandske version anvendes udtrykket »aangehouden« for »anholdes« og »in hechtenis blijft« for »forblive varetægtsfængslet«. I den engelske version anvendes udtrykket »detention« i de to situationer.

( 13 ) – Min fremhævelse. I den engelske version anvendes ordet »released«, mens udtrykket »in voorlopige vrijheid worden gesteld« anvendes i den nederlandske version.

( 14 ) – Fjerde betragtning til rammeafgørelse 2009/829. Min fremhævelse. I den engelske version anvendes udtrykkene »non-custodial mesures« og »provisional detention«, i den spanske version udtrykkene »medidas no privativas de libertad« og »prisión provisional«, i den tyske version udtrykkene »Maßnahmen ohne Freiheitsentzug« og »Untersuchungshaft« og i den italienske version udtrykkene »misure non detentive« og »detenzione cautelare«. I den portugisiske version anvendes udtrykkene »medidas não privativas de liberdade« og »prisão preventiva«.

( 15 ) – Ud over de foranstaltninger, der er nævnt i artikel 8 i rammeafgørelse 2009/829, kvalificerer artikel 4 i rammeafgørelse 2008/947 i samme retning f.eks. »påbud med hensyn til adfærd, opholdssted, uddannelse eller fritidsaktiviteter eller begrænsninger i eller regler for udøvelse af arbejde« [litra d)], »pligt til at undgå kontakt med bestemte genstande« [litra g)] eller pligten »til at underkaste sig terapi eller afvænning« [litra k)] som »tilsynsforanstaltninger og alternative sanktioner«.

( 16 ) – Uden eksistensen af rammeafgørelsens artikel 26, stk. 1, ville den frihedsberøvelse, der idømmes i den udstedende medlemsstat, blive uforholdsmæssig som følge af, at der ikke ville være foretaget en afkortning under hensyn til den frihedsberøvelse, der allerede har været iværksat i forbindelse med fuldbyrdelsen af en europæisk arrestordre, der er udstedt på grund af en overtrædelse af den relevante straffelovgivning.

( 17 ) – Tilsvarende kan den omstændighed, at der ikke tages hensyn til den frihedsberøvelse, der allerede er afsonet i forbindelse med fuldbyrdelsen af en europæisk arrestordre, materielt set indebære en form for dobbelt straf. Det er korrekt, at frihedsberøvelse i forbindelse med fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre ikke er en straf, men en foranstaltning, der skal sikre, at den retsforfulgte person faktisk overgives. Den samme overtrædelse kan imidlertid have givet anledning til to tilfælde af frihedsberøvelse, nemlig for det første den frihedsberøvelse, der sker i forbindelse med den straffelovsovertrædelse, som ligger til grund for udstedelsen af den europæiske arrestordre, og for det andet den frihedsberøvelse, der er blevet iværksat i forbindelse med fuldbyrdelsen af den nævnte ordre.

( 18 ) – ECLI:CE:ECHR:1980:1106JUD000736776.

( 19 ) – Guzzardi mod Italien (præmis 93).

( 20 ) – Guzzardi mod Italien (præmis 92).

( 21 ) – De betingelser, som sagsøgeren blev undergivet, er beskrevet i præmis 95 i dommen i sagen Guzzardi mod Italien:

»Selv om det område, som sagsøgeren kunne bevæge sig indenfor, var langt større end arealet af en fængselscelle og ikke var omgivet af en fysisk barriere, udgjorde dette område kun en meget lille del af en svært tilgængelig ø, der for ca. ni tiendedeles vedkommende husede et fængsel. Guzzardi opholdt sig i den del af bebyggelsen i Cala Reale, der hovedsageligt bestod af forældede og nedslidte bygninger, der havde været anvendt til hospital, gendarmeri, skole og kapel. Han boede på dette sted sammen med andre personer, der var undergivet de samme foranstaltninger, og politibetjente. Den fast bosiddende befolkning var næsten udelukkende bosat i Cala d’Oliva, hvor han ikke kunne tage til, og disse personer begav sig tilsyneladende ikke til Cala Reale. Guzzardi havde således ikke mange muligheder for at opnå social kontakt ud over kontakten med sine nærmeste, de øvrige beboere og det personale, der varetog overvågningsarbejdet. Der var tale om streng og tilnærmelsesvis konstant overvågning. Guzzardi kunne således ikke forlade sit opholdssted i tidsrummet mellem kl. 22 og kl. 7 uden at give myndighederne meddelelse herom i behørig tid forinden. Han skulle henvende sig til myndighederne to gange om dagen og oplyse sit navn og telefonnummeret på den, som han ønskede at kontakte, såfremt han ønskede at anvende telefonen. Han havde pligt til at opnå myndighedernes tilladelse forud for hver eneste rejse til Sardinien eller til fastlandet, idet han kun sjældent foretog sådanne rejser, der naturligvis skete under streng overvågning fra gendarmeriets side. Han risikerede at blive pålagt straf i form af »tilbageholdelse«, hvis han ikke overholdt sine forpligtelser. Endelig forløb der mellem hans ankomst til Cala Reale og hans afrejse til Force mere end 16 måneder.«

( 22 ) – ECLI:CE:ECHR:2006:1102JUD006996601.

( 23 ) – En kaution på 2000 GBP og pligten til at have sin mobiltelefon tændt, opladet og funktionsduelig døgnet rundt påvirker ikke bevægelsesfriheden.