ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
—

Det fastslås, at Irland ikke har opfyldt sine forpligtelser i henhold til Rådets direktiv 2003/96/EF (1), idet Irland fritager brændstof til handicappedes motorkøretøjer for afgift uden at respektere de minimumssatser, der er fastsat i direktivet.
2)

Såfremt spørgsmål 1 besvares bekræftende: Skal artikel 17 i forordning nr. 1896/2006 sammenholdt med artikel 24 i forordning nr. 44/2001 fortolkes således, at indgivelse af en indsigelse mod et europæisk betalingspåkrav i sig selv bevirker, at skyldneren giver møde i sagen, hvis den udstedende rets kompetence ikke anfægtes i indsigelsen?
2)

Hvis et organ som OTOC er retligt forpligtet til at gennemføre et system med obligatorisk uddannelse for dets medlemmer, kan den nugældende artikel 101 TEUF da fortolkes således, at bestemmelsen muliggør en anfægtelse af indførelsen af et uddannelsessystem, som OTOC er retligt forpligtet til at indføre, og af det regulativ, hvorved systemet gennemføres, for så vidt som OTOC blot foretager en gennemførelse af forpligtelsen, der nøje følger de retlige krav? Eller falder en sådan problemstilling derimod uden for artikel 101 TEUF’s anvendelsesområde, og skal den vurderes på grundlag af den nugældende artikel 56 TEUF ff.?
2)

Andet appelanbringende om en retlig fejl, idet Retten fandt, at argumentet om, at de salgstal, som var taget i betragtning med henblik på udmåling af den bøde, som ASPLA er blevet pålagt, var ukorrekte, er blevet fremsat for sent. Subsidiært er dette argument direkte forbundet med en ufravigelig procesforudsætning, idet Rettens manglende bedømmelse heraf i sig selv udgør en retlig fejl. Hvad angår det principale anbringende har Retten begået en fejl, fordi argumentet ikke udgør et nyt anbringende men en udvidelse af et allerede fremsat anbringende, og fordi den anvender salgstal for koncernen Armando Álvares i stedet for salgstal for ASPLA for at udmåle bøden. Hvad angår det subsidiære anbringende bunder den retlige fejl i det forhold, at Retten ikke har bedømt omfanget af den begrundelsespligt, som påhvilede Kommissionen i forbindelse med metoden for beregning af grundbeløbet af den bøde, som ASPLA er blevet pålagt.
2)

et varemærke bruges med retsbevarende virkning, såfremt det kun anvendes sammen med et andet varemærke, offentligheden i de to varemærker ser selvstændige kendetegn, og begge mærker endvidere er registreret sammen som varemærke?
II.

Utilstrækkelig og derfor fejlagtig begrundelse for ikke at tiltræde appellantens anbringende om, at der foreligger en tilsidesættelse af pligten til at udvise omhu og af retten til forsvar.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 89/17

Appel iværksat den 26. januar 2012 af Saupiquet til prøvelse af dom afsagt af Retten (Femte Afdeling) den 24. november 2011 i sag T-131/10, Saupiquet mod Kommissionen

(Sag C-37/12 P)

2012/C 89/26

Processprog: fransk

Parter

Appellant: Saupiquet SAS (ved avocat R. Ledru)

Den anden part i appelsagen: Europa-Kommissionen

Appellantens påstande

— Dom afsagt af Den Europæiske Unions Ret (Femte Afdeling) den 24. november 2011 i sag T-131/10, Saupiquet mod Kommissionen, annulleres i sin helhed.

— Påstandene i den foreliggende appel og de af selskabet Saupiquet nedlagte påstande i første instans tages til følge i deres helhed.

— Europa-Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Anbringender og væsentligste argumenter

Til støtte for søgsmålet gør appellanten for det første gældende, at Retten har tilsidesat de grundlæggende principper om ligebehandling og forbud mod forskelsbehandling og dermed artikel 2 og 9 i traktaten om Den Europæiske Union, artikel 8 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde og artikel 20 og 21 i chartret om grundlæggende rettigheder.

Appellanten foreholder for det andet Retten en tilsidesættelse af artikel 3 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, der tillægger Unionen kompetence og bl.a. enekompetence på toldområdet.

For det tredje påberåber appellanten sig en tilsidesættelse af artikel 247 og 247a i EF-toldkodeksen (1).

Endelig gør appellanten for det fjerde gældende, at der er sket en til tilsidesættelse af artikel 7 i Rådets forordning nr. 975/2003 (2).

I modsætning til, hvad Retten har gjort gældende, følger det af en kombineret anvendelse af ovennævnte tekster, at Kommissionen skal holdes ansvarlig for negative følgevirkninger af, at toldkontorerne i visse medlemsstater holder lukket om søndagen, og skal træffe de nødvendige foranstaltninger for at afhjælpe disse følgevirkninger.

(1) Rådets forordning (EØF) nr. 2913/92 af 12.10.1992 om indførelse af en EF-toldkodeks (EFT L 302, s. 1).

(2) Rådets forordning (EF) nr. 975/2003 af 5.6.2003 om åbning og forvaltning af et toldkontingent for indførsel af tunfiskekonserves henhørende under KN-kode 1604 14 11, 1604 14 18 og 1604 20 70 (EUT L 141, s. 1).
—

Bødebeløbet nedsættes for at tage hensyn til de økonomiske konsekvenser for appellanten af, at en rimelig tidsfrist er overskredet.
1)

Første anbringende om en retlig fejl og om en tilsidesættelse af retten til forsvar i forbindelse med bedømmelsen af, om appellanten kan pålægges ansvaret for overtrædelsen. Retten pålægger Armando Álvarez ansvaret for overtrædelsen i selskabets egenskab af direkte deltager i kartellet, idet den herved ikke blot tillader nye anbringender, men også andre grundlag for at pålægge et ansvar end dem, som fremgår af den anfægtede beslutning. Retten afviser desuden argumenterne fremsat i forbindelse med søgsmålet, idet den finder, at de ikke er tilstrækkelige til at afkræfte formodningen om, at Armando Álvarez faktisk har udøvet kontrol over sit datterselskab. Kommissionen opstiller imidlertid i beslutningen ingen formodning om, at kontrollen over datterselskabet faktisk blev udøvet af appellanten, hvorfor det ikke tilkom sidstnævnte at afkræfte denne formodning, idet Kommissionen fuldt ud bar bevisbyrden herfor. Retten har herved begået en fejl ved anvendelsen af begreberne deltagelse i overtrædelsen og pålæggelse af ansvar for den samme og har tilsidesat appellantens ret til forsvar.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 165/12

Sag anlagt den 23. marts 2012 — Europa-Kommissionen mod Den Franske Republik

(Sag C-143/12)

2012/C 165/20

Processprog: fransk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved G. Wilms og S. Petrova, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Den Franske Republik

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Den Franske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 5, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/1/EF af 15. januar 2008 om integreret forebyggelse og bekæmpelse af forurening (1), idet denne har undladt at meddele godkendelser i henhold til artikel 6 og 8, at revurdere og i givet fald ajourføre de bestående godkendelser samt at sikre at alle de bestående anlæg drives i overensstemmelse med kravene i artikel 3, 7, 9, 10 og 13, artikel 14, litra a) og b), og artikel 15, stk. 2, i direktiv 2008/1.

— Den Franske Republik tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

I henhold til artikel 5, stk. 1, i direktiv 2008/1 træffer medlemsstaterne de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at de kompetente myndigheder ved hjælp af godkendelser i overensstemmelse med artikel 6 og 8 eller på passende måde ved at revurdere og om nødvendigt ajourføre vilkårene, sørger for, at bestående anlæg senest den 30. oktober 2007 drives i overensstemmelse med kravene i artikel 3, 7, 9, 10 og 13, artikel 14, litra a) og b), og artikel 15, stk. 2, samt artikel 5, stk. 1, i direktiv 2008/01.

Den 3. november 2009 sendte Kommissionen en åbningsskrivelse til sagsøgte, idet denne fandt, at sagsøgte tillod drift af et stort antal bestående anlæg (1 647 anlæg), som ikke havde nogen godkendelse, der overholdt kravene i artikel 5, stk. 1, i direktiv 2008/1. På tidspunktet for meddelelsen af den begrundede udtalelse havde 784 bestående anlæg endnu ikke modtaget nogen godkendelse, der var i overensstemmelse med direktivets artikel 5, stk. 1.

Selv om situationen efterfølgende er blevet bedre, var der fortsat på tidspunktet for indgivelsen af stævningen i denne sag fire bestående anlæg i Den Franske Republik, der drives uden en godkendelse i henhold til direktivet.

På den baggrund finder Kommissionen, at Den Franske Republik endnu ikke har ophørt med sin tilsidesættelse af artikel 5, stk. 1, i direktiv 2008/1.

(1) EUT L 24, s. 8.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 165/12

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Obersten Gerichtshof (Østrig) den 19. marts 2012 — Pensionsversicherungsanstalt mod Peter Brey

(Sag C-140/12)

2012/C 165/19

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Oberster Gerichtshof

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Pensionsversicherungsanstalt

Sagsøgt: Peter Brey

Præjudicielt spørgsmål

Skal udligningstillægget anses for »en byrde for værtsmedlemsstatens sociale system« som omhandlet i artikel 7, stk. 1, litra b), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/38/EF af 29. april 2004 (1) om unionsborgeres og deres familiemedlemmers ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/38/EF af 29.4.2004 om unionsborgeres og deres familiemedlemmers ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område, om ændring af forordning (EF) nr. 1612/68 og om ophævelse af direktiv 64/221/EØF, 68/360/EØF, 72/194/EØF, 73/148/EØF, 75/34/EØF, 75/35/EØF, 90/364/EØF, 90/365/EØF og 93/96/EØF (EUT L 158, s. 77).
2)

Er artikel 62 og 63 i direktiv 2006/112 til hinder for en national forskrift, hvorefter afgiftspligten indtræder på tidspunkt, hvor den afgiftsfrie transaktion gennemføres i stedet for på det tidspunkt, hvor betingelsen om, at denne transaktion pålægges afgift, opfyldes?
—

Det fastslås, at Forbundsrepublikken Tyskland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Kommissionens direktiv 2009/131/EF af 16. oktober 2009 om ændring af bilag VII til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/57/EF om interoperabilitet i jernbanesystemet i Fællesskabet (1), idet den ikke har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme direktivet, eller ikke fuldt ud har givet Kommissionen meddelelse herom.
1)

Skal artikel 1, stk. 1, i Rådets direktiv 90/232/EØF af 14. maj 1990 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer (1), sammenholdt med artikel 3, stk. 1, i direktiv 72/166/EØF (2), fortolkes således, at den er til hinder for en national bestemmelse (såsom artikel 4 i lov nr. 381/2001 om aftaler om lovpligtig forsikring for skade forvoldt ved brug af motorkøretøjer og artikel 6 i [Den Tjekkiske Republiks] lov nr. 168/1999 Sb. om ansvarsforsikring for skade forvoldt ved brug af køretøj), hvorefter det civilretlige ansvar for brug af motorkøretøjer ikke omfatter det ikke-økonomiske tab opgjort i et pengebeløb, som de efterladte har lidt som følge af et trafikuheld forvoldt ved brug af motorkøretøjer?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 98/17

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Juzgado de Primera Instancia de Badajoz (Spanien) den 23. januar 2012 — Soledad Duarte Hueros mod Autociba S.A. og Automóviles Citroen España S.A.

(Sag C-32/12)

2012/C 98/28

Processprog: spansk

Den forelæggende ret

Juzgado de Primera Instancia de Badajoz

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Soledad Duarte Hueros

Sagsøgte: Autociba S.A. og Automóviles Citroen España S.A..

Præjudicielt spørgsmål

Hvis en forbruger efter ikke at have opnået, at en vare er blevet bragt i overensstemmelse med købsaftalen — fordi afhjælpningen trods gentagne anmodninger ikke er blevet gennemført — under en retssag kun påstår aftalen ophævet, og en sådan ophævelse ikke er mulig, fordi den manglende uoverensstemmelse er uvæsentlig, kan retten da ex officio tilkende forbrugeren et rimeligt afslag i prisen?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 98/17

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Okresný súd Prešov (Slovakiet) den 23. januar 2012 — Valeria Marcinová mod Pohotovosť, s.r.o.

(Sag C-30/12)

2012/C 98/27

Processprog: slovensk

Den forelæggende ret

Okresný súd Prešov

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Valeria Marcinová

Sagsøgt: Pohotovosť, s.r.o.

Præjudicielt spørgsmål

Er artikel 38 og 17 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder samt artikel 169 TEUF til hinder for anvendelsen af en national lovgivning, hvorefter der i henhold til en aftale om lønindeholdelse, kan foretages lønindeholdelser over for en forbruger uden nogen form for retslig kontrol af urimelige kontraktvilkår, og uden at forbrugeren har direkte mulighed for at modsætte sig disse indeholdelser?
Appellanten gør gældende, at Retten i den appellerede dom for det første undlod at tage hensyn til nogle meget væsentlige og relevante faktorer, og for det andet ikke på behørig vis anvendte nogle meget væsentlige kriterier, navnlig ordbestanddelen »ALPINE«’s manglende særpræg og beskrivende karakter. Retten tog ikke stilling til betydning af ordet »alpine« på alle sprog i den Europæiske Union. Retten drog heller ikke de retlige konklusioner ud fra sine egne konstateringer vedrørende den klare betydning af ordet »alpine«, og den udtrykte sig ikke klart med hensyn til ordet »alpine«’s manglende særpræg og beskrivende karakter, da den påståede svage grad af særpræg eller beskrivende karakter ved bestanddelen »alpine« efter Rettens opfattelse ikke kunne udelukke en risiko for forveksling. Retten fastslog, at »ALPINE« var den dominerende bestanddel i begge tegn uden at tage hensyn til det ældre varemærke ALPINE’s manglende eller i al fald meget svage grad af særpræg. Præmisserne i den appellerede dom indeholder en selvmodsigelse, som førte til, at Retten fejlagtigt fastslog, at de omhandlede varemærker begrebsmæssigt set ligner hinanden uden at tage den manglende eller i al fald svage grad af særpræg ved det ældre varemærke ALPINE i betragtning. En begrebsmæssig sammenligning af ordbestanddelen»ALPINE« er irrelevant på grund af det manglende særpræg.
2)

a) Såfremt spørgsmål 1 besvares bekræftende, skal der da i det foreliggende tilfælde, hvor kildeskattesatsen af udbytte af kapitaldeltagelse, der udloddes af et i Nederlandene hjemmehørende datterselskab til dets holdingselskab med hjemsted i De Nederlandske Antiller, pr. 1. januar 2002 i forhold til 1993 er blevet forhøjet fra 7,5 % eller 5 % til 8,3 %, ved besvarelsen af spørgsmålet, om der ved anvendelsen af artikel 57, stk. 1, EF (nu artikel 64, stk. 1, TEUF) er tale om en forhøjelse, udelukkende tages hensyn til forhøjelsen af den nederlandske kildeskat, eller må det også tages i betragtning, at de nederlandsk-antillanske myndigheder — i sammenhæng med forhøjelsen af den nederlandske kildeskat — fra 1, januar 2002 ikke længere beskatter udbytte af kapitaldeltagelse, som modtages fra et datterselskab med hjemsted i Nederlandene, mens udbyttet tidligere som en del af indkomsten blev beskattet med 2,4 %-3 % eller 5,5 %? b) Såfremt der også skal tages hensyn til den nedsættelse af beskatningen i De Nederlandske Antiller, der skyldes den i spørgsmål 2a nævnte skattefritagelse ved kapitaldeltagelse, skal der da derudover også tages hensyn til de nederlandsk-antillanske gennemførelsesbestemmelser — konkret den nederlandsk-antillanske forvaltningspraksis — som muligt havde til følge, at den faktiske beskatning af udbytte modtaget fra et datterselskab med hjemsted i Nederlandene før den 1. januar 2002 — og allerede i 1993 — var væsentligt lavere end 8,3 %?
2)

a) Såfremt spørgsmål 1 besvares bekræftende, skal der da i det foreliggende tilfælde, hvor kildeskattesatsen af udbytte af kapitaldeltagelse, der udloddes af et i Nederlandene hjemmehørende datterselskab til dets holdingselskab med hjemsted i De Nederlandske Antiller, pr. 1. januar 2002 i forhold til 1993 er blevet forhøjet fra 7,5 % eller 5 % til 8,3 %, ved besvarelsen af spørgsmålet, om der ved anvendelsen af artikel 57, stk. 1, EF (nu artikel 64, stk. 1, TEUF) er tale om en forhøjelse, udelukkende tages hensyn til forhøjelsen af den nederlandske kildeskat, eller må det også tages i betragtning, at de nederlandsk-antillanske myndigheder — i sammenhæng med forhøjelsen af den nederlandske kildeskat — fra 1, januar 2002 ikke længere beskatter udbytte af kapitaldeltagelse, som modtages fra et datterselskab med hjemsted i Nederlandene, mens udbyttet tidligere som en del af indkomsten blev beskattet med 2,4 %-3 %, eller 5,5 %? b) Såfremt der også skal tages hensyn til den nedsættelse af beskatningen i De Nederlandske Antiller, der skyldes den i spørgsmål 2a nævnte skattefritagelse ved kapitaldeltagelse, skal der da derudover også tages hensyn til de nederlandsk-antillanske gennemførelsesbestemmelser — konkret den nederlandsk-antillanske forvaltningspraksis — som muligt havde til følge, at den faktiske beskatning af udbytte modtaget fra et datterselskab med hjemsted i Nederlandene før den 1. januar 2002 — og allerede i 1993 — var væsentligt lavere end 8,3 %?
2)

Skal den visningsafgift, som appellanten i sin egenskab af afgiftsmæssig stedfortræder opkræver hos annoncørerne, og som i dennes bogholderi er godskrevet en tredjemands konto, kvalificeres som et beløb, som en »afgiftspligtig person modtager fra køber eller aftager som tilbagebetaling af omkostninger afholdt i disses navn og for disses regning, og som i hans bogholderi godskrives en interimskonto«, som omhandlet i artikel 11, punkt A, stk. 3, litra c), i direktiv 77/388/EF [nu artikel 79, litra c), i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28.11.2006]?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 98/12

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af College van Beroep voor het bedrijfsleven (Nederlandene) den 4. januar 2012 — Maatschap L.A., D.A.B. Langestraat og P. Langestraat-Troost mod Staatssecretaris van Economische Zaken, Landbouw en Innovatie

(Sag C-11/12)

2012/C 98/17

Processprog: nederlandsk

Den forelæggende ret

College van Beroep voor het bedrijfsleven

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: Maatschap L.A., D.A.B. Langestraat og P. Langestraat-Troost

Sagsøgt: Staatssecretaris van Economische Zaken, Landbouw en Innovatie

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 23, stk. 1, i forordning (EF) nr. 73/2009 (1) fortolkes således, at en landbruger, der har indgivet en støtteansøgning, skal pålægges en nedsættelse eller udelukkelse, på samme måde som det ville være tilfældet i forhold til den person, der faktisk har begået den konstaterede misligholdelse, og til eller fra hvem landbrugsjorden er blevet overdraget, såfremt denne selv havde indgivet ansøgningen? Eller betyder bestemmelsen blot, at den konstaterede manglende overholdelse skal tilregnes støtteansøgeren, hvorved det ved afgørelsen af spørgsmålet om (størrelsen af) nedsættelsen eller om udelukkelse også skal afgøres, i hvilket omfang landbrugeren selv har udvist uagtsomhed, culpa eller forsæt?

(1) Rådets forordning (EF) nr. 73/2009 af 19.1.2009 om fælles regler for den fælles landbrugspolitiks ordninger for direkte støtte til landbrugere og om fastlæggelse af visse støtteordninger for landbrugere, om ændring af forordning (EF) nr. 1290/2005, (EF) nr. 247/2006, (EF) nr. 378/2007 og om ophævelse af forordning (EF) nr. 1782/2003 (EUT L 30, s. 16).
For det andet har appellanten gjort gældende, at der er sket en tilsidesættelse af artikel 7, stk. 1, litra c), i forordning nr. 207/2009. Retten har retligt fejlagtigt klassificeret varemærket RESTORE som en rent beskrivende angivelse. Anvendelsen af artikel 7, stk. 1, litra c), i forordning nr. 207/2009 forudsætter, at det ansøgte tegn i omsætningen skal kunne tjene til »at betegne« varernes art osv. I henhold til Domstolens praksis skal det beskrivende udsagn fremgå »åbenlyst« af det ansøgte tegn, og ordet skal selv have en beskrivende karakter.

Verbet »restore« kan ikke i sig selv give nogen henvisning til de ansøgte varers art, beskaffenhed eller anvendelse. Verbet »restore« får kun en beskrivende funktion i konstruktioner med et eller flere substantiver (f.eks. »restore one’s health«). For så vidt som det antages, at der følger en medicinsk forbindelse af omstændighederne, er denne forbindelse i henhold til Domstolens praksis ikke tilstrækkelig, da en overførelse fra omsætningen side i form af den anstrengelse, der ligger i en fortolkning, ville være nødvendig. En forståelse, der vedrører medicin, kan alene opstå ved en tilføjelse af ord såsom »health«, hvilket imidlertid netop mangler her. Både appelkammeret og Retten har i stedet for at efterprøve det ansøgte varemærke RESTORE efterprøvet varemærket RESTORE SOMEONE’S HEALTH.
3)

Er princippet om ligebehandling, der forbyder enhver forskelsbehandling, til hinder for en national lovgivning, nærmere bestemt artikel 48, stk. 4, i lov om arbejdstageres rettigheder, når denne i forhold til en far, der adopterer et barn, og som er arbejdstager, anerkender en personlig adkomst til retten til orlov med ret til at vende tilbage i samme stilling og barselsdagpenge, der udbetales af den sociale sikringsordning, men derimod ikke tilkender denne far retten til en sådan personlig, selvstændig og af moderen uafhængig orlov, men alene en fra moderen afledt ret, når faderen, der er arbejdstager, har et biologisk barn?
1)

Kan en afgiftspligtig person, som i henhold til den nationale pensionslovgivning har oprettet en særskilt pensionsfond for at sikre nuværende og forhenværende tilsluttede arbejdstageres pensionsrettigheder, i henhold til artikel 17 i direktiv 77/388/EØF (1) (artikel 169 og 169 i direktiv 2006/112/EF) (2) fradrage den moms, han er blevet faktureret for ydelser, der er blevet leveret til ham i forbindelse med gennemførelsen af den nævnte pensionssikring, herunder driften af fonden?
2)

Hvis spørgsmål 1 besvares bekræftende, skal leveringen af adgang mod vederlag til et sådant kompleks med udendørs svømmebassin, som giver de besøgende den ovennævnte mulighed for at udøve sportsaktiviteter, selv om det foregår ved siden af andre former for underholdning eller rekreation, da anses for en ydelse med nær tilknytning til udøvelsen af sport eller fysisk træning, der præsteres til fordel for personer, der deltager i sport eller fysisk træning, i den i denne bestemmelse i direktiv 2006/112/EF omhandlede forstand og dermed for en tjenesteydelse, der er fritaget for merværdiafgift, for så vidt som den leveres af et organ, som ikke arbejder med gevinst for øje, og de øvrige betingelser i direktivet er opfyldt?
—

Det fastslås, at Kongeriget Spanien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 4, stk. 8, artikel 7, stk. 2, artikel 10, stk. 1 og 2, og afsnit 1.3 og 1.4 i bilag V til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/60/EF (1) af 23. oktober 2000 om fastlæggelse af en ramme for Fællesskabets vandpolitiske foranstaltninger, for så vidt angår det vandløbsopland på Fællesskabets område, der befinder sig i Spanien,
3)

Kommissionen er af den opfattelse, at infrastrukturforvalteren for egen regning skal stille infrastrukturen til rådighed for jernbanevirksomhederne, og at jernbanevirksomhederne skal betale afgifter, der svarer til de direkte omkostninger. Dette følger af nødvendigheden af dels at gøre jernbaneinfrastrukturen mere attraktiv med henblik på et stort antal jernbanevirksomheders udnyttelse af den, dels at optimere hver enkelt af disse virksomheders udnyttelse af den. Muligheden for at anvende artikel 8, stk. 1, i direktiv 2001/14/EF foreligger kun, når de i denne artikel fastsatte betingelser er opfyldt: for alle markedssegmenter, fra hvilke infrastrukturforvalteren vil opkræve tillæg, skal sidstnævnte først undersøge, om disse kan bære sådanne tillæg. Denne fortolkning følger af ordlyden af artikel 8, stk. 1, første afsnit, nærmere bestemt formuleringen »[…] hvis markedet kan bære det […]«, og af ordlyden af artikel 8, stk. 1, andet afsnit, der er sålydende: »Afgiftsniveauet må dog ikke sættes så højt, at markedssegmenter, der som et minimum kan betale de omkostninger, der er direkte forbundet med jernbanedriften, […] udelukkes fra at bruge infrastrukturerne.«