Emnet for dette forslag til afgørelse er begrænset: det drejer sig udelukkende om spørgsmålet, hvorvidt det søgsmål, Andreas Reinarz den 8. juni 1976 har indgivet mod Rådet og Kommissionen kan tages under realitetspåkendelse. De vil erindre at herværende afdeling besluttede først at undersøge de sagsøgtes formalitetsindsigelser uden at gå ind på sagens realitet, som parterne altså endnu ikke har haft lejlighed til at drøfte. Det er imidlertid nødvendigt kort at erindre om de omstændigheder, der ligger til grund for sagen, og om de krav, Reinarz har fremsat

Sagsøgeren havde i længere tid været tjenestemand ved Kommissionen, da man udstedte Rådets forordning nr. 2530/72 af 4. december 1972, der bl.a. indførte særlige bestemmelser (og særlige økonomiske fordele) for de af Fællesskabets ansatte, hvis ansættelsesforhold definitivt ophørte. I henhold til denne forordning udtrådte Reinarz af tjenesten den 1. maj 1973. Nogen tid efter flyttede han til Canada (hvor han fortsat har bopæl) og som følge heraf anmodede han om og opnåede, at den godtgørelse, der tilkommer ham i henhold til artikel 3, stk. 1 i den nævnte forordning, og som er udtrykt i belgiske francs, fra den 1. maj 1974 udbetales ham i canadiske dollar (artikel 3, stk. 3, næstsidste afsnit). Hermed opstod det problem, sagen angår, nemlig spørgsmålet om den vekselkure, der skal anvendes ved omvekslingen til fremmed mønt af godtgørelsen udtrykt i belgiske francs.

I denne henseende er de fællesskabsretlige bestemmelser klare.

Den ovenfor nævnte artikel 3, stk. 3 bestemmer i sidste afsnit, at »en godtgørelse, der udbetales i en anden valuta end belgiske francs, beregnes på grundlag af de pariteter, der er omhandlet i artikel 63, stk. 3, i vedtægten«. Efter den sidstnævnte bestemmelse skal vederlag udbetalt i en anden valuta end belgiske francs beregnes på grundlag af de af Den internationale Valutafond vedtagne pariteter, som var i kraft 1. januar 1965. De pågældende tjenestegrene i Kommissionen har naturligvis anvendt disse bestemmelser over for Reinarz.

Efter sagsøgerens opfattelse bør omvekslingen til canadiske dollar af godtgørelsen derimod ske »på grundlag af den belgiske francs paritet over for den canadiske dollar på betalingstidspunktet«. Dette fordi de nævnte bestemmelser er »fuldstændig vilkårlige, diskriminerende og uretfærdige« og krænker princippet om ligebehandling af tjenestemænd; bestemmelserne bør følgelig kendes ugyldige eller i det mindste uanvendelige på sagsøgeren. Der skulle endvidere foreligge en »undladelse af at fastsætte regler« fra Rådets side, da Rådet ikke har tilpasset den justeringskoefficient, der er fastsat for Belgien, til levevilkårene i Canada. Som følge heraf har sagsøgeren nedlagt påstand om annullation af artikel 3, stk. 3, sidste afsnit i forordning nr. 2530/72, sammenholdt med vedtægtens artikel 63, stk. 3 eller i det mindste om, at bestemmelsen kendes uanvendelig i nærværende tilfælde, samt om erstatning for det tab, han har lidt som følge af de nævnte to reglers anvendelse.

Begge sagsøgte har i et særskilt dokument rejst indsigelse mod sagens antagelse til behandling, jf. procesreglementets artikel 91, stk. 1. Kommissionen har navnlig gjort gældende, at sagsøgeren ikke har indgivet den i tjenestemandsvedtægtens artikel 90, stk. 2 omhandlede klage, og at søgsmålet følgelig i henhold til artikel 91, stk. 2 må afvises. Rådet har yderligere anført, at, hvis det er sagsøgerens hensigt at støtte søgsmålet på EØF-traktatens artikel 173, frem for på tjenestemandsvedtægtens artikel 91, er de betingelser, den nævnte traktatsbestemmelse opstiller i stykke 2, ikke opfylt, og endvidere at EØF-traktatens artikel 215, stk. 2 ej heller kan påberåbes, både fordi erstatningssagen forudsætter en undersøgelse af de anfægtede bestemmelsers gyldighed og følgelig er knyttet til annullationssøgsmålet og fordi de retsmidler, tjenestemænd kan benytte sig af, under alle omstændigheder kun er de, der hjemles i vedtægtens artikler 90 og 91 med udelukkelse af søgsmål i henhold til EØF-traktatens artikel 215.

Endelig er det gjort gældende, at den manglende mulighed for at antage søgsmålet til realitetsbehandling udelukker, at der i henhold til EØF-traktatens artikel 184 fremsættes en påstand om, at den pågældende forordnning ikke kan finde anvendelse i dette tilfælde.