ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Sag C-520/03

José Vicente Olaso Valero

mod

Fondo de Garantía Salarial (Fogasa)

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal Superior de Justicia de la Comunidad Valenciana)

»Socialpolitik – beskyttelse af arbejdstagerne i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens – direktiv 80/987/EØF – anvendelsesområde – begrebet »tilgodehavender« – begrebet »løn« – godtgørelse for uberettiget afskedigelse«

Sammendrag af dom

1. Socialpolitik – tilnærmelse af lovgivningerne – beskyttelse af arbejdstagerne i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens – direktiv 80/987 – anvendelsesområde – begrebet »løn« – anvendelsen af national ret – national lovgivning, der omfatter godtgørelse for uberettiget afskedigelse – lovlig

(Rådets direktiv 80/987, art. 2, stk. 2)

2. Socialpolitik – tilnærmelse af lovgivningerne – beskyttelse af arbejdstagerne i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens – direktiv 80/987 – anvendelsesområde – begrebet løn – national lovgivning, der omfatter godtgørelse for uberettiget afskedigelse, som er tilkendt ved dom eller administrativ afgørelse og udelukker krav, som er aftalt ved forlig – tilsidesættelse af princippet om ligebehandling – den nationale rets forpligtelser og beføjelser

(Rådets direktiv 80/987, art. 2, stk. 2)

1. Ifølge artikel 2, stk. 2, i direktiv 80/987 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om beskyttelse af arbejdstagerne i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens tilkommer det national ret at præcisere udtrykket »løn« og at definere indholdet heraf.

I den forbindelse udelukker den omstændighed, at direktivet knytter udbetaling af løn til referenceperioder, ikke dets anvendelse på godtgørelse for uberettiget afskedigelse. Hvis således begrebet »løn« som defineret i national ret omfatter sådan godtgørelse, er den omfattet af direktiv 80/987, også i dettes affattelse forud for den ændring, der blev foretaget ved direktiv 2002/74 om ændring af direktiv 80/987.

(jf. præmis 31-33 og domskonkl. 1)

2. I forbindelse med anvendelsen af direktiv 80/987/EØF om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om beskyttelse af arbejdstagerne i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens gælder, at når krav om godtgørelse for uberettiget afskedigelse, som er tilkendt ved dom eller administrativ afgørelse, ifølge de relevante nationale bestemmelser er omfattet af begrebet løn, skal tilsvarende krav, der er aftalt ved et forlig, også anses for tilgodehavender, som arbejdstagere i medfør af en arbejdsaftale eller et ansættelsesforhold har erhvervet, og som vedrører løn i direktivets forstand. Arbejdstagere, der uberettiget er blevet afskediget, befinder sig nemlig i en sammenlignelig situation, for så vidt som de har ret til godtgørelse i tilfælde af manglende genansættelse.

Den nationale ret bør tilsidesætte en national bestemmelse, som i strid med ligebehandlingsprincippet ikke lader begrebet »løn« i henhold til denne bestemmelse omfatte de sidstnævnte tilgodehavender.

(jf. præmis 35 og 38 samt domskonkl. 2)
Sag C-36/03

Approved Prescription Services Ltd

mod

Licensing Authority

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court))

»Lægemidler – markedsføringstilladelse – procedurer for produkter, der i det væsentlige svarer til hinanden«

Sammendrag af dom

Tilnærmelse af lovgivningerne – lægemidler – markedsføringstilladelse – hybrid forkortet procedure – referencelægemiddel ved behandlingen af ansøgningen om tilladelse – adgang for den kompetente myndighed til at henvise til en ny lægemiddelform af et produkt, som har været godkendt i Fællesskabet i mindst seks eller ti år

[Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/83, art. 10, stk. 1, litra a), nr. iii)]

En ansøgning om tilladelse til markedsføring af et produkt C kan indgives i henhold til den forkortede hybride procedure, der er indført ved artikel 10, stk. 1, litra a), nr. iii), i direktiv 2001/83/EF om oprettelse af en fællesskabskodeks for humanmedicinske lægemidler, når ansøgningen søger at påvise, at produkt C i det væsentlige svarer til produkt B, når produkt B er en ny lægemiddelform af produkt A, og produkt A i modsætning til produkt B har været godkendt til markedsføring i Fællesskabet i mindst den seks- eller tiårs periode, der er fastsat i den nævnte bestemmelse.

(jf. præmis 30 og domskonkl.)
Sag C-123/03 P

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

mod

Greencore Group plc

»Påstand om annullation af en skrivelse fra Kommissionen – afvisning af at betale renter af et tilbagebetalt beløb – begrebet »retsakt, som bekræfter en tidligere retsakt« – betaling af hovedstolen uden renterne – ingen tidligere beslutning om afvisning«

Sammendrag

1. Appel – anbringender – fejlagtig bedømmelse af de faktiske omstændigheder – kan ikke antages til realitetsbehandling – afvisning – retlig bedømmelse af de faktiske omstændigheder – kan antages til realitetsbehandling

(Art. 225 EF)

2. Annullationssøgsmål – retsakter, der kan anfægtes – begreb – retsakter, der fremkalder bindende retsvirkninger – en institutions tavshed eller manglende handlen – tilbagebetaling af for meget opkrævet bødebeløb uden stillingtagen til det af fordringshaver fremsatte rentekrav − ikke omfattet

(Art. 230 EF)

1. Selv om Domstolen ikke er kompetent til at foretage en kontrol af Rettens vurdering af de faktiske omstændigheder, har den i henhold til artikel 225 EF kompetence til at gennemføre en kontrol med den retlige vurdering af disse faktiske omstændigheder og de retlige konsekvenser, Retten har draget heraf.

(jf. præmis 36)

2. Der foreligger retsakter eller beslutninger, der kan gøres til genstand for et annullationssøgsmål i medfør af artikel 230 EF, når foranstaltningerne har bindende retsvirkninger, som kan berøre sagsøgerens interesser gennem en væsentlig ændring af hans retsstilling. En institutions tavshed kan principielt ikke i sig selv sidestilles med en stiltiende afvisning, undtagen når en sådan følge udtrykkeligt er fastsat ved en fællesskabsretlig bestemmelse. Selv om det ikke kan udelukkes, at man under særlige omstændigheder kan undlade at anvende dette princip, således at en institutions tavshed eller manglende handlen undtagelsesvis kan antages at have karakter af en stiltiende afvisning, udgør den omstændighed, at Kommissionen – i et tilfælde, hvor Retten i en dom har nedsat bøden, hvorefter sagsøgeren i en skrivelse til Kommissionen har anmodet denne om at tilbagebetale den del af bøden, som er pålagt uretmæssigt, med tillæg af renter – blot betaler hovedstolen uden udtrykkeligt at tage stilling til rentekravet, ikke en stiltiende afvisning af dette krav.

(jf. præmis 44 og 45)
Sag C-79/03

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

mod

Kongeriget Spanien

»Traktatbrud – direktiv 79/409/EØF – beskyttelse af vilde fugle – jagt med limpinde«

Sammendrag af dom

1. Miljø – beskyttelse af vilde fugle – direktiv 79/409 – medlemsstaternes gennemførelse – fravigelse af forbuddet mod at dræbe eller indfange beskyttede arter – hindring af omfattende skader på afgrøder – betingelse – der foreligger ingen anden tilfredsstillende løsning

[Rådets direktiv 79/409, art. 9, stk. 1, litra a)]

2. Miljø – beskyttelse af vilde fugle – direktiv 79/409 – medlemsstaternes gennemførelse – fravigelse af forbuddet mod at dræbe eller indfange beskyttede arter – betingelse – indfangning i mindre mængder – kriterier

[Rådets direktiv 79/409, art. 9, stk. 1, litra c)]

1. Der kan kun fraviges fra artikel 8 i direktiv 79/409 om beskyttelse af vilde fugle, som forbyder anvendelse af alle midler, indretninger eller metoder til massefangst eller -drab eller ikke selektiv fangst eller drab, i henhold til nævnte direktivs artikel 9, stk. 1, såfremt der ikke findes nogen anden tilfredsstillende løsning og kun af de grunde, der udtømmende er opregnet i samme artikel 9, stk. 1, litra a)-c), herunder for at hindre omfattende skader på afgrøder.

(jf. præmis 24)

2. For at vurdere, om en fravigelse, der er indrømmet af en medlemsstat i henhold til artikel 9, stk. 1, litra c), i direktiv 79/409 om beskyttelse af vilde fugle, overholder betingelsen om, at indfangningen af de pågældende fugle er sket i mindre mængder, kan Domstolen som følge af den videnskabelige autoritet, som må tillægges udtalelser fra ORNIS-udvalget – det i henhold til direktivets artikel 16 nedsatte udvalg for tilpasning af direktivet til den tekniske og videnskabelige udvikling – og da der ikke er fremlagt videnskabeligt bevis herimod, anvende dem som referencegrundlag. Dette er tilfældet med hensyn til den udtalelse, der foreslår kriteriet om mindre mængder, uanset den omstændighed, at det ikke er retligt bindende for medlemsstaterne.

(jf. præmis 41)
Sag C-472/03

Staatssecretaris van Financiën

mod

Arthur Andersen & Co. Accountants c.s.

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Hoge Raad der Nederlanden)

»Sjette momsdirektiv – artikel 13, punkt B, litra a) – momsfritagelse for tjenesteydelser i forbindelse med forsikringstransaktioner, som udføres af forsikringsmæglere og -formidlere – livsforsikring – »backoffice«-virksomhed«

Forslag til afgørelse fra generaladvokat M. Poiares Maduro, fremsat den 12. januar 2005

Domstolens dom (Første Afdeling) af 3. marts 2005

Sammendrag af dom

Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – omsætningsafgifter – det fælles merværdiafgiftssystem – fritagelser i henhold til sjette direktiv – fritagelse af tjenesteydelser i forbindelse med forsikringstransaktioner, som udføres af forsikringsmæglere og forsikringsformidlere – begreb – »backoffice«-virksomhed, der består i at bistå et forsikringsselskab i at udføre dets opgaver – ikke omfattet

[Rådets direktiv 77/388, art. 13, punkt B, litra a)]

Artikel 13, punkt B, litra a), i sjette direktiv 77/388 vedrørende fritagelse for merværdiafgift for forsikrings- og genforsikringstransaktioner, herunder visse tjenesteydelser i forbindelse med disse transaktioner, skal fortolkes således, at »backoffice«-virksomhed, der består i mod vederlag at udføre tjenesteydelser for et forsikringsselskab, ikke er tjenesteydelser i forbindelse med forsikringstransaktioner, som udføres af forsikringsmæglere eller -formidlere i bestemmelsens forstand.

For så vidt som disse tjenesteydelser for det første har visse særpræg, såsom opgørelse og betaling af provision til forsikringsformidlere, opfølgning på kontakten med forsikringsformidlerne, administration af forholdene vedrørende genforsikring og informationsformidling til forsikringsformidlere og afgiftsmyndighederne, og der for det andet er væsentlige dele af en forsikringformidlers opgaver, der ikke foreligger, såsom at søge efter kundeemner og at sætte dem i kontakt med forsikringsgiveren, må den pågældende virksomhed anses for en form for samarbejde, der består at bistå forsikringsselskabet i at udføre de opgaver, der normalt påhviler det, uden at indgå kontraktmæssige forhold med forsikringstagerne og er en opdeling af forsikringsselskabets virksomhed og ikke tjenesteydelser, der udføres af en forsikringsformidler.

(jf. præmis 35, 36, 38 og 39 samt domskonkl.)
Forenede sager C-96/03 og C-97/03

A. Tempelman og ægteparret T.H.J.M. van Schaijk

mod

Directeur van de Rijksdienst voor de keuring van Vee en Vlees

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af College van Beroep voor het bedrijfsleven)

»Landbrug – bekæmpelse af mund- og klovesyge – beskyttelsesforanstaltninger truffet ud over de foranstaltninger, der er omhandlet i direktiv 85/511/EØF – medlemsstaternes kompetence«

Forslag til afgørelse fra generaladvokat M. Poiares Maduro fremsat den 2. december 2004

Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 10. marts 2005

Sammendrag af dom

Landbrug – tilnærmelse af lovgivningerne – bekæmpelse af mund- og klovesyge – direktiv 85/511 – supplerende nationale foranstaltninger til bekæmpelse af sygdommen med hjemmel i direktiv 90/425 – lovlighed – betingelser

(Rådets direktiv 85/511, som ændret ved direktiv 90/423 og 90/425, art. 10, stk. 1)

Da mund- og klovesyge er en sygdom, der udgør en alvorlig fare for dyr, kan medlemsstaterne af artikel 10, stk. 1, i direktiv 90/425 om veterinærkontrol og zooteknisk kontrol i samhandelen med visse levende dyr og produkter inden for Fællesskabet med henblik på gennemførelse af det indre marked udlede en kompetence til at træffe andre supplerende foranstaltninger til bekæmpelse af sygdommen end dem, der er omhandlet i direktiv 85/511 om fællesskabsforanstaltninger til bekæmpelse af mund- og klovesyge, som ændret ved direktiv 90/423. Medlemsstaterne har bl.a. kompetence til at træffe foranstaltning til nedslagtning af dyr, som befinder sig på en nabobedrift eller inden for en fastsat radius omkring en bedrift med smittede dyr.

Sådanne supplerende foranstaltninger skal imidlertid træffes i overensstemmelse med formålene med de gældende fællesskabsretlige bestemmelser og nærmere bestemt med direktiv 85/511, som ændret ved direktiv 90/423, med fællesskabsrettens generelle principper, såsom proportionalitetsprincippet, og med meddelelsesforpligtelsen i artikel 10, stk. 1, i direktiv 90/425.

(jf. præmis 52 og domskonkl.)
Sag C-469/03

Straffesag

mod

Filomeno Mario Miraglia

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunale di Bologna)

»Artikel 54 i konventionen om gennemførelse af Schengen–aftalen – princippet ne bis in idem – anvendelsesområde – beslutning om tiltalefrafald i en straffesag truffet af de retslige myndigheder i en medlemsstat alene i anledning af iværksættelsen af en tilsvarende sag i en anden medlemsstat«

Domstolens dom (Femte Afdeling) af 10. marts 2005.

Sammendrag af dom

Den Europæiske Union – politisamarbejde og retligt samarbejde i kriminalsager – protokol om integration af Schengen-reglerne – konventionen om gennemførelse af Schengen-aftalen – princippet ne bis in idem – anvendelsesområde – beslutning om tiltalefrafald i en straffesag truffet af de retslige myndigheder i en medlemsstat i anledning af iværksættelsen af en tilsvarende sag i en anden medlemsstat uden nogen vurdering af realiteten – ikke omfattet

(Art. 2, stk. 1, fjerde led, EU; konventionen om gennemførelse af Schengen-aftalen, art. 54)

Princippet ne bis in idem, der er fastsat i artikel 54 i konventionen om gennemførelse af Schengen-aftalen, som har til formål at undgå, at en person, der udøver sin ret til fri bevægelighed, som følge heraf retsforfølges for de samme forhold på flere medlemsstaters område, finder ikke anvendelse på en afgørelse truffet af en medlemsstats retslige myndigheder, hvorved det fastslås, at en sag er afsluttet, efter at anklagemyndigheden har besluttet ikke at rejse formel tiltale alene i anledning af – og uden at der er foretaget nogen vurdering af realiteten – at der er indledt en straffesag i en anden medlemsstat mod samme tiltalte og vedrørende samme forhold. En sådan beslutning kan nemlig ikke anses for en endelig dom vedrørende en person i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i nævnte artikel 54.

Anvendelsen af dette princip på en sådan beslutning om at afslutte en straffesag ville imidlertid have til virkning at gøre det vanskeligere, eller endog hindre, konkret at sanktionere den ulovlige adfærd, som foreholdes tiltalte, i nogen af de berørte medlemsstater. En sådan konsekvens ville helt åbenbart være i strid med selve formålet med bestemmelserne i afsnit VI i traktaten om Den Europæiske Union, således som fastsat i artikel 2, stk. 1, fjerde led, EU.

(jf. præmis 30 og 33-35 samt domskonkl.)
Sag C-33/03

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

mod

Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland

»Traktatbrud – sjette momsdirektivs artikel 17 og 18 – nationale bestemmelser, hvorefter en arbejdsgiver har ret til at fratrække moms på levering af brændstof til sine ansatte i forbindelse med refusion af udgifterne hertil til disse«

Forslag til afgørelse fra generaladvokat C. Stix-Hackl fremsat den 14. december 2004

Domstolens dom (Første Afdeling) af 10. marts 2005

Sammendrag af dom

Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – omsætningsafgifter – det fælles merværdiafgiftssystem – fradrag af indgående moms – nationale bestemmelser, hvorefter en arbejdsgiver har ret til at fratrække moms på levering af brændstof til sine ansatte – brændstof, der ikke udelukkende anvendes til erhvervsmæssige formål – ikke tilladt

[Rådets direktiv 77/388, art. 17, stk. 2, litra a), og art. 18, stk. 1, litra a)]

En medlemsstat tilsidesætter de forpligtelser, der påhviler den i henhold til artikel 17, stk. 2, litra a), og artikel 18, stk. 1, litra a), i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter, når den indrømmer afgiftspligtige personer, i det foreliggende tilfælde arbejdsgivere, ret til at fratrække merværdiafgiften på visse leveringer af brændstof til ikke-afgiftspligtige personer, i det foreliggende tilfælde deres arbejdstagere, under betingelser, der ikke sikrer, at den fratrukne afgift udelukkende vedrører brændstof, der er anvendt til brug for den afgiftspligtige persons afgiftspligtige transaktioner.

(jf. præmis 18, 26 og 31 samt domskonkl.)
Sag C-336/03

easyCar (UK) Ltd

mod

Office of Fair Trading

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division)

»Forbrugerbeskyttelse i forbindelse med aftaler vedrørende fjernsalg – direktiv 97/7/EF – aftaler om levering af tjenesteydelser i form af transport – begreb – aftaler om biludlejning«

Forslag til afgørelse fra generaladvokat C. Stix-Hackl fremsat den 11. november 2004

Domstolens dom (Første Afdeling) af 10. marts 2005.

Sammendrag af dom

Tilnærmelse af lovgivningerne – forbrugerbeskyttelse i forbindelse med aftaler vedrørende fjernsalg – direktiv 97/7 – anvendelsesområde – fritagelser fastsat ved artikel 3, stk. 2 – aftaler om levering af tjenesteydelser i form af transport – begreb – aftaler om levering af tjenesteydelser i form af biludlejning – omfattet

(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/7, art 3, stk. 2)

Artikel 3, stk. 2, i direktiv 97/7 om forbrugerbeskyttelse i forbindelse med aftaler vedrørende fjernsalg skal fortolkes således, at begrebet »aftaler om levering af tjenesteydelser i form af transport« kan omfatte alle aftaler, der omhandler tjenesteydelser på transportområdet, herunder de aftaler, som forudsætter en aktivitet, der ikke i sig selv indebærer transport af kunden eller dennes goder, men som har til formål at gøre det muligt for kunden at gennemføre denne transport. Dette begreb omfatter således aftaler om levering af tjenesteydelser i form af biludlejning, der er kendetegnet ved, at der stilles et transportmiddel til rådighed for en forbruger.

(jf. præmis 23, 27 og 31 samt domskonkl.)
Sag C-195/03

Ministerie van Financiën

mod

Merabi Papismedov m.fl.

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Hof van Beroep te Antwerpen)

»EF-toldkodeks – frembydelse af varer for toldvæsenet – begreb – cigaretter angivet under betegnelsen »køkkengrej« – opståen af toldskyld ved indførsel – toldskyldens debitor«

Forslag til afgørelse fra generaladvokat J. Kokott fremsat den 30. september 2004

Domstolens dom (Sjette Afdeling) af 3. marts 2005

Sammendrag af dom

1. Toldunion – toldtilsyn – rækkevidde – alle varer undergivet toldtilsyn, hvad enten indførslen til Fællesskabets område er sket forskriftsmæssigt eller ej

(Rådets forordning nr. 2913/92, art. 4, nr. 13, og art. 37)

2. Toldunion – opståen af toldskyld ved ikke-forskriftsmæssig indførsel af varer – begrebet ikke-forskriftsmæssig indførsel – vare toldangivet under urigtig betegnelse – omfattet

(Rådets forordning nr. 2913/92, art. 202)

3. Toldunion – opståen af toldskyld ved ikke-forskriftsmæssig indførsel af varer – begrebet skyldner – vare toldangivet under urigtig betegnelse – den nationale rets vurdering – kriterier

(Rådets forordning nr. 2913/92, art. 202, stk. 3)

1. Det følger af artikel 4, nr. 13, sammenholdt med artikel 37 i forordning nr. 2913/92 om indførelse af en EF-toldkodeks, at varer, der ankommer til Fællesskabets toldområde, er undergivet toldtilsyn fra det tidspunkt, de indføres til området, hvad enten indførslen er sket forskriftsmæssigt eller under tilsidesættelse af toldkodeksens artikel 38-41 og artikel 177, stk. 1, andet led, hvilket tilsynsmyndighederne netop skal fastslå under deres kontrol. Det følger heraf, at den omstændighed, at varer undergives toldtilsyn, ikke har nogen betydning for spørgsmålet om, hvorvidt de er indført forskriftmæssigt til området.

(jf. præmis 22)

2. Varer, der frembydes for toldvæsenet, og for hvilke der er indleveret en summarisk angivelse og registreret et dokument for ekstern fællesskabsforsendelse, er ikke blevet indført forskriftsmæssigt til Fællesskabets toldområde, når varerne i de til toldmyndighederne indleverede dokumenter er blevet angivet under en urigtig betegnelse. I dette tilfælde opstår der toldskyld i henhold til artikel 202 i forordning nr. 2913/92 om indførelse af en EF-toldkodeks, som fastsætter de måder, hvorpå toldskylden opstår, når varerne ikke er blevet indført forskriftsmæssigt.

(jf. præmis 32 og 36 samt domskonkl. 1 og 2)

3. For at fastlægge, hvem der er debitor for toldskylden i tilfælde af indlevering af en summarisk angivelse eller en toldangivelse med anførelse af en urigtig varebetegnelse, skal den forelæggende ret kontrollere, om den person, der har indleveret den summariske angivelse eller toldangivelsen, har givet anledning til den ikke-forskriftsmæssige indførsel af varen, fordi vedkommende har anført en urigtig betegnelse. Såfremt dette ikke er tilfældet, tilkommer det nævnte ret at undersøge, om den pågældende ved denne adfærd har deltaget i indførslen af varerne, selv om vedkommende vidste eller med rimelighed burde have vidst, at den foregik på ikke-forskriftsmæssig måde.

(jf. præmis 41 og domskonkl. 3)
Sag C-32/03

I/S Fini H

mod

Skatteministeriet

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Højesteret)

»Sjette momsdirektiv – afgiftspligtige personer – fradragsret – afvikling af virksomhed – direkte og umiddelbar forbindelse – transaktioner, der er dele af den samlede økonomiske virksomhed«

Forslag til afgørelse fra generaladvokat F.G. Jacobs fremsat den 28. oktober 2004

Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 3. marts 2005

Sammendrag af dom

Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – omsætningsafgifter – fælles merværdiafgiftssystem – økonomisk virksomhed som omhandlet i sjette direktivs artikel 4 – afgiftspligtige personer – begreb – person, der ophører med at drive forretningsmæssig virksomhed, men som fortsat betaler leje og omkostninger vedrørende det lokale, der har været anvendt til denne virksomhed, fordi lejekontrakten ikke kan opsiges – omfattet – ret til fradrag – betingelser

(Rådets direktiv 77/388, art. 4, stk. 1-3)

Artikel 4, stk. 1-3, i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter skal fortolkes således, at en person, der ophører med at drive forretningsmæssig virksomhed, men som fortsat betaler leje og omkostninger vedrørende det lokale, der har været anvendt til denne virksomhed, fordi lejekontrakten indeholder en uopsigelighedsklausul, kan anses for en afgiftspligtig person i denne artikels forstand og derfor kan fradrage merværdiafgift vedrørende de således erlagte beløb, for så vidt som der er en direkte og umiddelbar forbindelse mellem denne betaling og den forretningsmæssige virksomhed, og det er godtgjort, at der ikke foreligger hensigt til svig eller misbrug.

Transaktioner såsom de betalinger, en person fortsat har måttet foretage i perioden med afviklingen af sin virksomhed, skal anses for at være del af den økonomiske virksomhed i sjette direktivs artikel 4’s forstand. Der er desuden en direkte og umiddelbar forbindelse mellem pligten til fortsat at betale husleje og andre omkostninger, efter at den økonomiske virksomhed er ophørt, for så vidt som lejekontrakten er blevet indgået med henblik på at råde over et lokale, der var nødvendigt for udøvelsen af virksomheden, og dette lokale faktisk blev anvendt til dette formål. Varigheden af pligten til at betale leje og omkostninger vedrørende lokalet er herved uden betydning, for så vidt som dette tidsrum er strengt nødvendigt for gennemførelsen af afviklingen

(jf. præmis 24, 26, 28, 29 og 35 samt domskonkl.)