ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
26

Ifølge Kommissionen har Retten begået en retlig fejl, idet den nedsatte ansvaret for en enhed i »virksomheden Tomkins« med den begrundelse, at varigheden af deltagelsen i overtrædelsen var blevet nedsat for en anden enhed i denne virksomhed, nemlig datterselskabet Pegler. Nedsættelsen af Peglers ansvar med hensyn til overtrædelsen var baseret på Peglers status som et »hvilende« selskab, og ikke på den omstændighed, at den pågældende koncern ikke havde deltaget i overtrædelsen. Den omstændighed, at Pegler ikke kunne være rette adressat inden for koncernen for en vis periode, angår kun dette datterselskab og fritager ikke virksomheden i sin helhed for ansvar for overtrædelse af konkurrencereglerne. Retten kunne således ikke lovligt annullere Tomkins’ bøde for perioden fra den 20. januar 1989 til den 29. oktober 1993 med den begrundelse, at »Tomkins’ ansvar var snævert forbundet med Peglers ansvar« ved at basere sig på en sådan forbindelse, selv om den ikke findes.
63

Hvad angår spørgsmålet om, hvorvidt momsdirektivets artikel 28 – hvoraf det fremgår, at »[n]år en afgiftspligtig person, som handler i eget navn, men for tredjemands regning, optræder som formidler i forbindelse med en ydelse, anses han for selv at have modtaget og leveret den pågældende ydelse« – er relevant i lyset af de i hovedsagen omhandlede omstændigheder, bemærkes for det første, at selv om BGŻ Leasing har indgået den i hovedsagen omhandlede forsikringsaftale i eget navn og for egen regning, hvilket det påhviler den forelæggende ret at efterprøve, er den pågældende transaktion ikke omfattet af denne artikel 28’s anvendelsesområde (jf. analogt dom af 3.5.2012, sag C-520/10, Lebara, præmis 43). I det tilfælde, hvor nævnte forsikringsaftale er indgået for tredjemands regning, støtter Domstolens praksis vedrørende momsdirektivets artikel 28 for det andet fritagelsen af den i hovedsagen omhandlede transaktion.
34

Det er på denne baggrund, at Rechtbank Haarlem har besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Hvilken betydning har det, under hensyn til det [af Rechtbank Haarlem] anførte vedrørende print- og kopieringshastigheden, at print- og kopieringshastigheden bestemmes af samme printenhed, og forskellen i hastighed mellem disse funktioner alene skyldes, at der ved kopiering først skal scannes, før der kan printes? 2) Under hensyn til det [af Rechtbank Haarlem] anførte vedrørende antallet af papirbakker og den omstændighed, at der findes en papirføder, skal Domstolens udtalelser herom i dommen i sagen Kip Europe m.fl. fortolkes således, at forekomsten af flere papirbakker og en papirføder er objektive kendetegn, der giver grundlag for at antage, at der snarere er tale om et kopieringsapparat end en printer? 3) Under hensyn til det [af Rechtbank Haarlem] anførte vedrørende svaret på spørgsmålet om, hvad der er de pågældende apparaters væsentligste karakter, og under hensyntagen til de kriterier, som cour d’appel de Paris i denne henseende har opstillet i sin dom af 20. maj 2010 med hensyn til apparater, der ligner den i hovedsagen omhandlede, skal værdien og vægten af den centrale printindretning (printengine) da henregnes til printerfunktionen eller kopieringsfunktionen, og skal værdien og vægten af scanningsenheden henregnes til kopieringsfunktionen, eventuelt delvist? 4) Er toldsatsen på 6% for KN[-underpositionen] 8443 31 19 i forordning 1031/2008 gyldig i betragtning af det af Rechtbank [Haarlem] anførte, for så vidt der er tale om multifunktionelle printere, som ifølge Domstolens retningslinjer i dommen i sagen Kip Europe m.fl. skulle have været tariferet i underposition 8471 60 20 i KN, såfremt de var blevet indført før den 1. januar 2007?«
24

Woningstichting og Europa-Kommissionen er derimod af den opfattelse, at de betingelser, som er opstillet i den nederlandske lovgivning med det formål at definere byggegrunde, er for restriktive, og at de ikke dækker alle de situationer, hvor en grund kan anses for at være beregnet til at blive bebygget. De er ligeledes af den opfattelse, at det på grundlag af oplysningerne i sagsakterne er åbenlyst, at den i hovedsagen omhandlede grund objektivt set kan anses for at være beregnet til at blive bebygget.
21

Den forelæggende ret har ligeledes anført, at Retten ved dom af 9. oktober 2002, Hans Fuchs mod Kommissionen (sag T-134/01, Sml. II, s. 3909), og af 10. februar 2004, Calberson GE mod Kommissionen (forenede sager T-215/01, T-220/01 og T-221/01, Sml. II, s. 587), har fastslået, at det for det første fremgår af bestemmelserne i forordning nr. 2802/98 og nr. 111/1999, at der opstår et retsforhold mellem Kommissionen og tilslagsmodtageren, uden at eksistensen af dette retsforhold berøres af den omstændighed, at leveringernes tilvejebringelsesforanstaltninger delvis gennemføres af medlemsstaternes interventionsorganer, bl.a. hvad angår betaling til tilslagsmodtagerne, for det andet, at dette retsforhold i mangel af en udtrykkelig kontraktmæssig kvalificering i de forordninger, der finder anvendelse, ikke desto mindre opfylder betingelserne for, at en gensidig kontrakt kan anses for at foreligge, og for det tredje, at artikel 16 i forordning nr. 111/1999 er en voldgiftsbestemmelse i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 272 TEUF.
82

Kongeriget Spanien har bestridt den fortolkning af begrebet »handicap«, som Kommissionen har foreslået. Medlemsstaten har anført, at det i mangel af en fælles definition af dette begreb på EU-plan er nødvendigt at anvende de nyeste koncepter fra Verdenssundhedsorganisationen. Ved anvendelsen af disse koncepter skal enhver person, der lider af en invaliderende sygdom, anses for en handicappet person. En sådan definition giver således mulighed for at anse personer som lider af sygdomme som AIDS, kræft eller nyreinsufficiens for handicappede personer, hvorved det kan undgås, at personer, der lider af disse sygdomme, udsættes for diskrimination. Den omstændighed, at den foreliggende sag vedrører skatte- og afgiftsområdet, kan ikke i sig selv føre til en anden fortolkning.
I direktivets artikel 5 er fastsat følgende:

»1. Urimelig handelspraksis forbydes.

2. En handelspraksis er urimelig, hvis:

a) den er i modstrid med kravet om erhvervsmæssig diligenspligt og

b) væsentligt forvrider eller kan forventes væsentligt at forvride den økonomiske adfærd i forhold til produktet hos gennemsnitsforbrugeren, som bliver genstand for den, eller som den er rettet mod, eller, hvis den pågældende handelspraksis rettes mod en særlig gruppe af forbrugere, hos et gennemsnitligt medlem af denne gruppe.

3. Handelspraksis, der på en måde, som den erhvervsdrivende med rimelighed kan forventes at forudse, må formodes kun at forvride den økonomiske adfærd væsentligt hos en klart identificerbar gruppe af forbrugere, som er særligt sårbare over for denne praksis eller det omhandlede produkt på grund af deres mentale eller fysiske handicap, alder eller godtroenhed, vurderes med udgangspunkt i et gennemsnitligt medlem af gruppen. Dette berører ikke den almindelige og legale reklamepraksis, der består i at fremsætte overdrevne udtalelser eller udtalelser, som ikke er beregnet til at blive opfattet bogstaveligt.

4. En handelspraksis er i særdeleshed urimelig, hvis den er

a) vildledende, jf. artikel 6 og 7 eller

b) aggressiv, jf. artikel 8 og 9.

5. I bilag I findes fortegnelsen over de former for handelspraksis, som under alle omstændigheder vil blive betragtet som urimelige. Den samme fortegnelse skal anvendes i alle medlemsstater og må kun ændres ved en revision af dette direktiv.«
12

Tvistens baggrund blev af Retten i den appellerede kendelses præmis 8-13 fremstillet som følger: »8 […] Planet […] er et græsk selskab, der leverer rådgivningstjenester på området for virksomhedsledelse. Siden 2006 har selskabet – som medlem af tre konsortier – været involveret i tre projekter i Syrien, der finansieres af Kommissionen. Siden den 16. oktober 2007 har selskabet været genstand for en OLAF-undersøgelse på grund af mistanke om uregelmæssigheder i forbindelse med disse tre projekter. 9 Efter afholdelse af et offentligt udbud, der var iværksat inden for rammerne af det syvende rammeprogram for forskning og teknologisk udvikling, opfordrede Kommissionen ved skrivelse af 18. april 2008 [Planet] til at indgå forhandlinger med henblik på at fastsætte den endelige ordlyd af en tilskudsaftale vedrørende selskabets forslag om at indtræde i rollen som koordinator for et konsortium vedrørende projektet »Advancing knowledge – intensive entrepreneurship and innovation for growth and social well-being in Europe« (herefter »AEGIS-projektet«). I Kommissionens skrivelse blev det anført, at Fællesskabets mulige tilskud ikke kunne overstige et beløb på 3300000 EUR, og at forhandlingerne skulle afsluttes inden den 30. juni 2008. 10 Gennemførelsen af den ovenfor i punkt 8 nævnte undersøgelse foranledigede OLAF til to gange at anmode om registrering af [Planet] i varslingssystemet. Den 26. februar 2009 anmodede OLAF om aktivering af en W1a-varsling, og den 19. maj 2009 anmodede OLAF om aktivering af en W1b-varsling. Registreringerne blev foretaget den 10. marts og den 25. maj 2009. 11 Den 27. februar 2009 tilsendte Kommissionen [Planet] den tilskudsaftale, som var blevet forhandlet (herefter »aftalen«), med henblik på, at [Planet] og de andre medlemmer af det konsortium, som [Planet] er den del af, kunne underskrive den. Den 11. marts 2009 sendte [Planet] den underskrevne aftale tilbage til Kommissionen, således at Kommissionen kunne underskrive den. 12 Den 4. juni 2009 meddelte Kommissionen [Planet] i en e-mail (herefter »e-mail af 4. juni 2009«), at proceduren om aftalens underskrivelse var blevet udsat, indtil en yderligere betingelse var blevet opfyldt, nemlig [Planets] åbning af en spærret bankkonto, hvorfra [Planet] udelukkende ville kunne råde over den del af forskuddet fra kontrakten, der tilkom [Planet], mens banken ville overføre resten af forskuddet direkte til de andre medlemmer af konsortiet. Det var i e-mailen [af 6. juni 2009] anført, at kravet om denne nye betingelse skyldtes en uventet hændelse, nemlig [Planets] registrering i varslingssystemet i form af aktiveringen af en W1a-varsling og derefter en W1b-varsling. 13 Efter at [Planet] havde aftalt med sin bank, at banken ved modtagelsen af det af Kommissionen udbetalte forskud ville overføre det beløb til hvert medlem af konsortiet, som tilkom medlemmet, underskrev Kommissionen kontrakten den 3. juli 2009.«
12

Artikel 2.3 i Beneluxaftalen [WIPO’s oversættelse] bestemmer: »In determining the order of priority for filings, account shall be taken of rights, existing at the time of filing and maintained at the time of the litigation, in: a. identical trademarks filed for identical goods or services; b. identical or similar trademarks filed for identical or similar goods or services, where there exists in the public mind a likelihood of confusion that includes the risk of association with the prior trademark; […]«
2

Anmodningen er blevet indgivet under en sag mellem Grande Área Metropolitana do Porto (herefter »GAMP«), der er en sammenslutning af kommuner, og flere nationale myndigheder repræsenteret ved Comissão Directiva do Programa Operacional Potencial Humano (eksekutivkomiteen for det operationelle program for menneskelig kapital), Ministério do Ambiente e do Ordenamento do Território, nu Ministério da Agricultura, do Mar, do Ambiente e do Ordenamento do Território (ministeriet for miljø og fysisk planlægning, nu ministeriet for landbrug, hav, miljø og fysisk planlægning) og Ministério do Trabalho e da Solidariedade Social (ministeriet for arbejde og social solidaritet) vedrørende anvendelsen af EU-midler.
37

På baggrund af samtlige ovenstående betragtninger skal det forelagte spørgsmål besvares med, at andet direktivs artikel 8, litra a), skal fortolkes således, at bestemmelsen ikke giver en afgiftspligtig person ret til efterfølgende at anse afgiftsgrundlaget for en levering af varer for nedsat, når en agent efter varernes leveringstidspunkt modtog en kredit fra leverandøren, som vedkommende valgte at modtage enten i form af en betaling i kontanter eller i form af en kredit til modregning i de beløb, der skyldtes leverandøren for leveringer af varer, der allerede havde fundet sted.
3

Følgende fremgår af 6.-8. og 12. betragtning til forordning nr. 1393/2007: »(6) En effektiv og hurtig afvikling af de civilretlige procedurer kræver, at retslige og udenretslige dokumenter fremsendes direkte og ved hjælp af hurtige midler mellem de af medlemsstaterne udpegede lokale instanser. Medlemsstaterne kan oplyse, at de har til hensigt kun at udpege én fremsendende instans eller én modtagende instans eller en enkelt instans til at varetage begge funktioner i en periode på fem år. En sådan udpegelse kan imidlertid forlænges hvert femte år. (7) En hurtig fremsendelse forudsætter, at alle egnede midler anvendes, dog under overholdelse af visse krav vedrørende det modtagne dokuments læselighed og pålidelighed. En sikker fremsendelse kræver, at det fremsendte dokument ledsages af en formular, som skal udfyldes på det officielle sprog eller et af de officielle sprog på forkyndelsesstedet eller på et andet sprog, som accepteres af den modtagende medlemsstat. (8) Denne forordning bør ikke finde anvendelse på forkyndelse af et dokument over for en parts godkendte repræsentant i den medlemsstat, hvor retssagen finder sted, uanset partens bopæl. […] (12) Den modtagende instans bør under anvendelse af formularen give adressaten skriftlig underretning om, at han kan nægte at modtage det dokument, der skal forkyndes, i forbindelse med forkyndelsen eller ved at returnere dokumentet til den modtagende instans senest en uge efter, hvis det ikke er affattet enten på et sprog, som han forstår, eller på det officielle sprog eller et af de officielle sprog på forkyndelsesstedet. Denne bestemmelse bør også finde anvendelse på den efterfølgende forkyndelse, hvis adressaten har gjort brug af sin ret til at nægte at modtage dokumentet. Disse bestemmelser om nægtelse bør også finde anvendelse på forkyndelse ved diplomatiske eller konsulære repræsentanter, postforkyndelse og direkte forkyndelse. Det bør fastsættes, at forkyndelsen af det dokument, der nægtes modtaget, kan afhjælpes ved at forkynde en oversættelse af dokumentet for adressaten.«
8

Artikel 16 med overskriften »Henvisning til fællesskabsretten« har følgende ordlyd: »1. De kontraherende parter vil for at virkeliggøre målene i denne aftale træffe alle nødvendige foranstaltninger med henblik på at sikre, at de rettigheder og forpligtelser, som svarer til dem, der er indeholdt i de EF-retsakter, som der henvises til, anvendes i deres indbyrdes forbindelser. 2. Såfremt anvendelsen af denne aftale omfatter fællesskabsretlige begreber, skal der tages hensyn til EF-Domstolens relevante retspraksis forud for datoen for aftalens undertegnelse. Retspraksis efter datoen for aftalens undertegnelse vil blive meddelt Schweiz. For at sikre, at aftalen fungerer tilfredsstillende, fastlægger det blandede udvalg efter anmodning fra en af de kontraherende parter, hvilke virkninger den pågældende retspraksis vil have.«
56

Henset til ovenstående betragtninger skal det første forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 49 TEUF og 54 TEUF under de i hovedsagen omhandlede omstændigheder ikke er til hinder for en national lovgivning, der udelukker, at et hjemmehørende moderselskab, som fusionerer med et datterselskab, der er hjemmehørende i en anden medlemsstat, og som har indstillet sin virksomhed, har mulighed for i sin skattepligtige indkomst at fradrage dette datterselskabs underskud i de skatteår, som ligger forud for fusionen, når denne nationale lovgivning indrømmer en sådan mulighed, når fusionen gennemføres med et hjemmehørende datterselskab. En sådan national lovgivning er ikke desto mindre uforenelig med EU-retten, hvis den ikke giver moderselskabet mulighed for at bevise, at dets ikke-hjemmehørende datterselskab har udtømt alle muligheder for at tage hensyn til dette underskud, og at der ikke foreligger nogen mulighed for, at enten datterselskabet eller en tredjepart kan tage hensyn til det i forbindelse med fremtidige skatteår i datterselskabets hjemstat.
52

Henset til ovenstående skal de forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 48 TEUF, artikel 3, artikel 46, stk. 2, litra a), og artikel 47, stk. 1, litra g), i forordning nr. 1408/71 samt rubrik H, stk. 4, i bilag VI til denne forordning skal fortolkes således, at de er til hinder for en lovgivning i en medlemsstat som den i hovedsagen omhandlede, hvorefter den teoretiske ydelse for en selvstændig erhvervsdrivendes alderspension, uanset om den pågældende er vandrende eller indenlandsk arbejdstager, altid beregnes på grundlag af den pågældendes bidragsbasis i en fast referenceperiode, som ligger forud for indbetalingen af det sidste bidrag i denne medlemsstat, hvorpå anvendes en fast divisor, uden at hverken varigheden af denne periode eller denne divisor kan tilpasses for at tage hensyn til den omstændighed, at den pågældende har udøvet sin ret til fri bevægelighed.
67

Hvad angår den af den estiske regering påberåbte risiko for ophævelse af forsikringsaftalen i tilfælde, hvor forsikringstageren flytter til en anden medlemsstat end den, hvor den pågældendes sædvanlige bopæl var beliggende på tidspunktet for indgåelse af aftalen – såfremt det antages, at en sådan risiko foreligger – bemærkes, at denne risiko ikke følger direkte af en såkaldt »dynamisk« fortolkning af artikel 50, stk. 1, i direktiv 2002/83, men af en fremtidig og hypotetisk handling fra forsikringsselskabets side, hvorfor denne risiko må anses for at være alt for fjern og indirekte til at have betydning for bestemmelsens fortolkning.
Direktivets artikel 395, stk. 1-3, har følgende ordlyd:

»1. Rådet kan med enstemmighed på forslag af Kommissionen give en medlemsstat tilladelse til at indføre særlige foranstaltninger, der fraviger bestemmelserne i dette direktiv, for at forenkle afgiftsopkrævningen eller for at forhindre visse former for momsunddragelse eller momsundgåelse.

Foranstaltninger til forenkling af afgiftsopkrævningen må ikke eller kun i ubetydelig grad påvirke medlemsstatens samlede indtægt fra afgifter, der opkræves ved det endelige forbrug.

2. En medlemsstat, der ønsker at indføre de i stk. 1 omhandlede foranstaltninger, sender en anmodning herom til Kommissionen med alle fornødne oplysninger. Finder Kommissionen, at oplysningerne ikke er tilstrækkelige, kontakter den inden to måneder efter modtagelse af anmodningen den pågældende medlemsstat og præciserer, hvilke yderligere oplysninger der er behov for.

Så snart Kommissionen råder over alle de oplysninger, den finder nødvendige for at kunne vurdere anmodningen, underretter den inden én måned den anmodende medlemsstat herom og fremsender, på originalsproget, anmodningen til de øvrige medlemsstater.

3. Inden tre måneder efter, at Kommissionen har givet underretning i overensstemmelse med stk. 2, andet afsnit, forelægger den Rådet et passende forslag eller, hvis anmodningen om fravigelse giver Kommissionen anledning til at rejse indvendinger, en meddelelse, hvori den redegør for disse indvendinger.«
Følgelig skal fjerde og femte spørgsmål besvares med, at artikel 5, stk. 1, litra b), og artikel 9 i forordning nr. 261/2004 skal fortolkes således, at i tilfælde af, at en flyafgang aflyses som følge af »usædvanlige omstændigheder« af tilsvarende varighed som den i hovedsagen omhandlede, skal forpligtelsen til at sørge for forplejning til og indkvartering af passagerer som omhandlet i disse bestemmelser opfyldes, uden at bestemmelsernes gyldighed påvirkes.

En flypassager kan imidlertid – som kompensation for luftfartsselskabets manglende overholdelse af sin forpligtelse til at sørge for forplejning og indkvartering som omhandlet i artikel 5, stk. 1, litra b), og artikel 9 i forordning nr. 261/2004 – alene opnå godtgørelse for beløb, som, i lyset af hver enkelt sags faktiske omstændigheder, var nødvendige, passende og rimelige med henblik på at kompensere luftfartsselskabets manglende forplejning til og indkvartering af nævnte passagerer, hvilket det tilkommer den nationale dommer at vurdere.
23

I denne forbindelse bemærkes, at den omstændighed, at parterne i hovedsagen ikke for den forelæggende ret har anført, at sagen rejser et EU-retligt spørgsmål, ikke er til hinder for, at retten forelægger en anmodning for Domstolen. Artikel 267, stk. 2 og 3, TEUF, hvorefter Domstolen har kompetence til at afgøre præjudicielle spørgsmål, »såfremt et sådant spørgsmål rejses ved en ret i en af medlemsstaterne«, indebærer ikke, at Domstolen kun kan behandle de sager, i hvilke en af hovedsagens parter har rejst spørgsmålet om EU-rettens fortolkning eller gyldighed; Domstolen kan også behandle de sager, hvori et sådant spørgsmål rejses ex officio af den nationale ret, når denne skønner, at en afgørelse af dette spørgsmål »er nødvendig, før den afsiger sin dom« (dom af 16.6.1981, sag 126/80, Salonia, Sml. s. 1563, præmis 7, og af 8.3.2012, sag C-251/11, Huet, præmis 23).
6

I direktivets artikel 3 er fastsat følgende: »1. Et kontraktvilkår, der ikke har været genstand for individuel forhandling, anses for urimeligt, hvis det til trods for kravene om god tro bevirker en betydelig skævhed i parternes rettigheder og forpligtelser ifølge aftalen til skade for forbrugeren. 2. Et kontraktvilkår anses altid for ikke at have været genstand for individuel forhandling, når det er udarbejdet på forhånd, og forbrugeren derved ikke har haft nogen indflydelse på indholdet, navnlig i forbindelse med en standardkontrakt. Den omstændighed, at visse elementer i et kontraktvilkår eller et enkelt kontraktvilkår har været genstand for individuel forhandling, udelukker ikke anvendelse af denne artikel på resten af en aftale, hvis en samlet vurdering fører til den konklusion, at der alligevel er tale om en standardkontrakt. Hvis en erhvervsdrivende hævder, at et standardiseret kontraktvilkår har været genstand for individuel forhandling, har han bevisbyrden. 3. Bilaget indeholder en vejledende og ikke-udtømmende liste over de kontraktvilkår, der kan betegnes som urimelige.«
45

Det er ubestridt, at såfremt der mellem disse to selskaber forelå en horisontal aftale eller en samarbejdet praksis, som havde til formål at opdele markedet, ville en sådan aftale eller praksis skulle anses for at have et konkurrencebegrænsende formål og desuden medføre, at de vertikale aftaler, der er indgået for at gennemføre denne aftale eller praksis, er ulovlige. Allianz og Generali har imidlertid anfægtet, at de har indgået aftaler eller samordnet praksis, og har anført, at den anfægtede beslutning har fastslået, at der ikke foreligger en sådan aftale eller praksis. Det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve rigtigheden af disse påstande og, for så vidt som den nationale ret tillader dette, at vurdere, om der er tilstrækkelige beviser til at godtgøre, at der foreligger en aftale eller samordnet praksis mellem Allianz og Generali.
Det følger af artikel 82 i kongeligt lovdekret nr. 1/2007:

»1. Alle kontraktvilkår, der ikke har været genstand for individuel forhandling, og alle former for praksis, hvorom der ikke er udtrykkelig enighed, anses for urimelige, hvis de til trods for kravene om god tro bevirker en betydelig skævhed i parternes rettigheder og forpligtelser til skade for forbrugeren.

[…]

3. Karakteren af et urimeligt kontraktvilkår vurderes under hensyn til, hvilken type varer eller tjenesteydelser aftalen omfatter, og ved at tage hensyn til alle omstændigheder i forbindelse med dens indgåelse samt til alle andre vilkår i aftalen eller i en anden aftale, som hænger sammen med denne.

4. Uanset bestemmelserne i de foregående stykker er kontraktvilkår under alle omstændigheder urimelige i henhold til bestemmelserne i artikel 85-90, hvis de:

a) knytter kontrakten til den erhvervsdrivendes vilje

b) begrænser forbrugerens og brugerens rettigheder

c) bevirker manglende gensidighed i kontrakten

d) pålægger forbrugeren eller brugeren uforholdsmæssige garantier eller uretmæssigt pålægger dem bevisbyrden

e) er uforholdsmæssige i forhold til indgåelsen og gennemførelsen af aftalen, eller