1.

Efter sagsøgerens opfattelse blev tjenestemandsvedtægtens artikel 7, stk. 1, tilsidesat i to henseender i forbindelse med afgørelsen om den ændrede placering. For det første iagttog Kommissionen ikke den fremgangsmåde, som er foreskrevet i forbindelse med forflyttelser; for det andet skal afgørelsen ikke udelukkende være truffet under hensyn til tjenstlige synspunkter. For så vidt angår det første synspunkt behøver jeg kun at gentage, at afgørelsen ikke er en forflyttelse i vedtægtens forstand, og at der således ikke var anledning til at iagttage den fremgangsmåde, der er foreskrevet for sådanne tilfælde. Det fremgår imidlertid af sagsøgerens anbringender, at tilsidesættelsen af tjenestens interesser efter hans opfattelse har størst betydning. a) Før jeg herefter gennemgår sagsøgerens argumentation, bør det imidlertid afklares, hvilken form for kontrol Domstolen kan udøve over for en afgørelse om forflyttelse eller om en ændret placering. På den ene side fremgår det af Domstolens faste praksis (dommen af 11. juli 1968, Labeyrie mod Kommissionen, sag 16/67, Sml. 1965-1968, s. 519, dommen af 16. juni 1971, Vistosi mod Kommissionen, sag 61/70, Sml. 1971, s. 145, dommen af 14. juli 1977, Geist mod Kommissionen, sag 61/76, Sml. 1977, s. 1419 og dommen af 24. februar 1981, Carbognani og Coda Zabetta mod Kommissionen, forenede sager 161 og 162/80), at »Fællesskabets institutioner frit kan organisere deres tjenestegrene afhængigt af de opgaver, som er betroet dem, og med henblik herpå placere det personale, som er til deres disposition«. Derfor har — som jeg anførte i mit forslag til afgørelse i Geist-sagen (sag 61/76, jf. ovenfor) »ansættelsesmyndigheden ... et vidt skøn med hensyn til udstedelsen af sådanne retsakter, som er snævert forbundet med ansættelsesmyndighedens kompetence til at fordele arbejdet«. Domstolen kan som følge heraf »ikke i et sådant tilfælde blande sig i alle detailspørgsmål, navnlig ikke i sådanne som indeholder hensigtsmæssighedsovervejeiser« (Sml. 1977, s. 1441). På den anden side er det ikke tilstrækkeligt, at administrationen abstrakt påberåber sig tjenestens interesse, for at ændringen af tjenestemandens placering dermed er retmæssig. Begrebet »tjenestens interesse« er et uskarpt, vagt begreb, og det forhold, at det blot anføres — hvilket kan antage en sædvanemæssig karakter og ikke behøver at svare til noget mere præcist — er ikke tilstrækkeligt til at give mulighed for en endog begrænset judiciel kontrol. Jeg anser det for nødvendigt at administrationen er i stand til at angive, hvori denne interesse rent konkret består, og at dens betydning ikke er væsentlig ringere end de af vedkommende tjenestemands interesser, som der gøres indgreb i. Efter disse principper vil jeg således kun gennemgå de af sagsøgerens argumenter, der er anført til støtte for, at den afgørelse, der er truffet over for ham, er i strid med en egentlig tjenstlig interesse, og at den — i modsætning til hvad Kommissionen har anført — heller ikke har været i tjenestemandens egen interesse. b) Jeg skal begynde med den sondring, sagsøgeren opstiller med hensyn til, om den ændrede placering finder sted som følge af en reorganisering af tjenestegrenene — som den, der fandt sted for oversættelsestjenestens vedkommende i 1973 — eller om dette ikke er tilfældet. Sagsøgeren indrømmer, at en ændret placering af en stilling og af den, der er anstat i stillingen, i forbindelse med en reorganisering kan være begrundet i tjenestens interesse. Da den her omhandlede afgørelse imidlertid er truffet uden nogen som helst, endog delvis forbindelse med en reorganisering, kan den ikke begrundes med det bevis — som følger af de arbejdsopgaver, der har ført til reorganiseringen — for, at hans placering i den afdeling, hvortil han blev knyttet, skulle være nyttigere end i den afdeling, hvor han tidligere var placeret. Disse betragtninger beror efter min opfattelse på en urigtig forudsætning. Den sondring, sagsøgeren opstiller, forekommer mig at være i strid med såvel den generelle formulering i de domme, hvorved Fællesskabets institutioner tillægges ret til at organisere og ændre organiseringen af deres tjenestegrene og til at placere det personale, der står til rådighed, i overensstemmelse dermed, som med de faktiske omstændigheder, som lå til grund for i hvert fald nogle af dommene (specielt de allerede nævnte domme i Labeyrie-sagen og Vistosisagen). c) De øvrige argumenter, der er fremført, har ringe vægt. Jacobus Kindermann har således nævnt de negative virkninger, som omplaceringen af ham skal have haft for arbejdet i CASSTM's oversættelsesgruppe, og som han opfatter M. Schneider's skrivelse af 29. august 1979 til A. Ciancio som en bekræftelse på. I skrivelsen gav CASSTM's generalsekretær over for direktøren for oversættelsestjenesten udtryk for sin bekymring med hensyn til den indvirkning på arbejdet i CASSTM og i de dertil knyttede organer, som forflyttelsen af fire sprogrevisorer og oversættere, som i længere tid havde været stillet til rådighed, ville få. Schneider sluttede med en anmodning til A. Ciancio om, at afgørelsen blev tilbagekaldt, eller at gennemførelsen af afgørelserne blev udsat, for at det nødvendige nye personale kunne fremskaffes og indarbejdes i dets nye opgaver. Det kan ikke bestrides, at M. Schneider ved udgangen af august 1979 gav udtryk for en vis bekymring, men hans bemærkninger kan dog ikke medgives den betydning, som sagsøgeren tillægger dem. For det første vil enhver ændring i en tjenestegrens sammensætning naturligvis kunne give anledning til forbigående vanskeligheder med hensyn til arbejdets afvikling. For det andet må det på grundlag af en sammenligning mellem akterne i van Schaik-sagen og i nærværende sag formodes, at de største vanskeligheder inden for CASSTM's oversættelsesgruppe ikke fandtes i den nederlandske, men i den tyske sektion. Af i alt fire nederlandske oversættere er der kun for Kindermann's vedkommende foretaget en omplacering, og for ham kunne der på fyldestgørende måde findes en erstatning. Det er derfor sandsynligt, at M. Schneider's skrivelse — som Kommissionens repræsentant har forklaret under den mundtlige forhandling — i det væsentlige angik den tyske oversættelsesgruppe i CASSTM, der, som jeg har forstået det, skulle afgive to erfarne medlemmer af i alt fire, selv om den i forvejen var overbebyrdet med arbejde, hvilket havde ført til, at gruppen var temmelig langt bagud med oversættelsesarbejdet. d) Sagsøgeren har endvidere anført, at der efter hans opfattelse ikke var behov for at styrke den nederlandske oversættelsesafdeling, da han blev overført dertil. Man har således flyttet ham fra én tjenestegren, hvor der var brug for ham, til en anden, hvor der næppe har været beskæftigelse til ham. Et bevis herfor ser sagsøgeren i, at han i første omgang blev placeret direkte under chefen for den nederlandske afdeling, som overlod ham oversættelsesopgaver på forskellige områder. Dette anbringende må efter min opfattelse ses på baggrund af den vide beføjelse, Kommissionen har til at træffe afgørelse om organisationen af sine tjenestegrene. Da administrationen har ret til at ændre oversætternes placering, og da den kan begrunde sådanne ændringer med tjenestens interesse, er det normalt, at den kalder de oversættere, der hidtil har været stillet til rådighed for andre forvaltningsenheder, tilbage til den pågældende oversættelsesafdeling, som er det sted, de naturligt placeres. Lige så selvfølgeligt er det, at den ansvarlige for afdelingen skaffer sig et indtryk af hver enkelt oversætters særlige færdigheder ved at give dem forskellige tekster til oversættelse, før han henviser dem til en bestemt gruppe inden for afdelingen. Sagsøgeren har i øvrigt på intet tidspunkt hævdet, at han ikke har fået overladt arbejde. e) Jeg mener, at jeg dermed har påvist, at den omtvistede afgørelse ikke var i strid med tjenestens interesse. Der foreligger heller ikke en åbenbar fejl i forbindelse med skønsudøvelsen. Den af Kommissionen anførte begrundelse for omplaceringen af sagsøgeren er nemlig plausibel, idet der skal være tale om en hensigt til i alle tjenestegrene, herunder i oversættelsestjenesten, at indføre en vis mobilitet. Sagsøgte er af den opfattelse, at hvis en oversætter forbliver i samme administrative enhed i meget lang tid, fører det til en vis stivnen, som indebærer, at vedkommendes præstationer, kvantitativt og kvalitativt, forringes. Sagsøgerens modargumenter er efter min mening ikke tilstrækkelige til at påvise, at denne opfattelse skulle være urigtig. Kindermann har principielt ikke bestridt hensigtsmæssigheden af en mobilitetspolitik for personalet; han mener dog, at den i almindelighed passer dårligt til den specielle situation, oversætterne befinder sig i og specielt til de oversættere, der efter en lang og vanskelig indlæringsproces har specialiseret sig i et sagsområde som vandrende arbejdstageres sociale sikring, som kræver et særligt ordforråd. Kindermann hævder således — særlig med støtte i nogle uddrag af »Guide pratique du traducteur«, at specialisering er særlig påkrævet for oversættere, at den gennemføres i vidt omfang i Kommissionens tjenestegrene, og at den er resulteret i en forbedring af arbejdets kvalitet derved, at den giver mulighed for snævrere kontakter mellem oversætterne og de tjenestegrene, der benytter oversættelserne. Et betydningsfuldt eksempel på, at denne »tilnærmelsespolitik« er lykkedes, er netop CASSTM. Heroverfor har Kommissionen anført andre citater fra samme publikation, hvor hovedvægten lægges på mobiliteten og muligheden for at gå fra én oversættelsesgruppe til en anden. Denne tvist mellem fagfolk kan Domstolen vanskeligt afgøre. I betragtning af Domstolens begrænsede kontrolmulighed i dette spørgsmål kan jeg kun henvise til, at det ikke forekommer mig at være helt urimeligt, at selv en samvittighedsfuld tjenestemand, der i næsten ti år hele dagen lang har oversat tekster af samme karakter, risikrer at blive udsat for en vis stivhed, som administrationen ganske berettiget kan bestræbe sig på at forhindre eller afhjælpe ved at foretage en omplacering af tjenestemanden. f) Endelig har sagsøgeren anført, at den afgørelse, der er truffet over for ham, overhovedet ikke — som administrationen har hævdet — er i hans interesse, men derimod er ham til skade. Den hævdes at svække hans udsigt til at blive forfremmet, allerede fordi hans arbejde inden for hans nye arbejdsområde systematisk revideres, og dette uanset at han i CASSTM har enhvervet sig en ekspertise, som har sat ham i stand til lejlighedsvis at revidere hans kollegers arbejde. Dette argument forekommer mig ikke at kunne tages i betragtning i dette tilfælde. En ændret placering uden en ændring i den geografiske placering eller i vedkommende tjenestemands stillingsbetegnelse sætter efter min opfattelse ikke »væsentlige personlige forhold« på spil, som »ved prøvelsen af spørgsmålet, om der foreligger en saglig korrekt afgørelse«, »i hvert fald ... kan undersøges«, for nu at anvende min formulering i forslaget til afgørelse i Geist-sagen (Sml. 1977, s. 1441). Desuden er det ikke sikkert, at det anførte fuldt ud svarer til de faktiske forhold. I bedømmelsen af sagsøgeren for 1975/1977 anbefaledes en forfremmelse i det væsentlige på grundlag af hans alder, anciennitet og uddannelse. De to første faktorer må nu veje endnu tungere. For så vidt angår sagsøgerens juridiske uddannelse er forholdet det, at han efter at være fratrådt i CASSTM har fået lejlighed til i særlig grad at gøre brug af sin uddannelse, idet han, som vi har fået oplyst under den mundtlige forhandling, for kort tid siden har været afløser for en jurist-lingvist. Endelig giver den nye placering ham utvivlsomt mulighed for at udvide sin horisont, idet han nu inden for den nederlandske oversættelsesafdeling er placeret i specialgruppen for »sociale spørgsmål, administration og information«, hvis sagsområde er mere omfattende end CASSTM's.