ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
5.

EU-ret – principper – ligebehandling – nødvendigheden af at overholde legalitetsprincippet – ikke muligt at påberåbe sig en ulovlighed, der er begået til fordel for andre (jf. præmis 58)
Domstolens kendelse (Ottende Afdeling) af 23. oktober 2018 –

Conseil départemental de l’ordre des chirurgiens-dentistes de la Haute-Garonne

(sag C-296/18)

»Præjudiciel forelæggelse – artikel 99 i Domstolens procesreglement – direktiv 2000/31/EF – informationssamfundstjenester – reklame på et websted – lovreguleret erhverv – tandlægekirurg – national lovgivning, der forbyder enhver form for reklame på et websted«

1. Tilnærmelse af lovgivningerne – elektronisk handel – direktiv 2000/31 – informationssamfundstjenester – tilladelse til kommerciel kommunikation, der er en del af en sådan tjeneste, som leveres af et medlem af et lovreguleret erhverv – begrebet kommerciel kommunikation – reklame på et websted oprettet af en tandlæge vedrørende mund- og tandplejeydelser – omfattet (Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/31, art. 8, stk. 1) (jf. præmis 14-16)

2. Tilnærmelse af lovgivningerne – elektronisk handel – direktiv 2000/31 – informationssamfundstjenester – tilladelse til kommerciel kommunikation, der er en del af en sådan tjeneste, som leveres af et medlem af et lovreguleret erhverv – national lovgivning, der indeholder at generelt og absolut forbud mod enhver reklame for medlemmer af tandlægeerhvervet på et websted – ikke tilladt (Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/31, art. 8, stk. 1) (jf. præmis 17-19 og 22 samt konkl.)

Konklusion

Artikel 8 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/31/EF af 8. juni 2000 om visse retlige aspekter af informationssamfundstjenester, navnlig elektronisk handel, i det indre marked (»direktivet om elektronisk handel«) skal fortolkes således, at den er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, der generelt og absolut forbyder enhver reklame for medlemmer af tandlægeerhvervet, idet den forbyder disse at lave nogen form for reklame for deres person eller deres virksomhed på deres websted.
Domstolens kendelse (Tredje Afdeling) af 18. juli 2018 –

Stiernon m.fl.

(Sag C-237/18) ( 1 )

»Præjudiciel forelæggelse – artikel 99 i Domstolens procesreglement – arbejdskraftens frie bevægelighed – erhvervsfrihed – artikel 20 TEUF, 21 TEUF og 45 TEUF – Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder – artikel 15 – erhvervet som psykomotorisk terapeut er ikke opført på den nationale liste over paramedicinske erhverv«

Fri bevægelighed for personer – arbejdstagere – restriktioner – medlemsstats oprettelse af en liste over paramedicinske erhverv – erhvervet som psykomotorisk terapeut ikke omfattet af denne liste, selv om der i denne medlemsstat er indført en bachelorgrad i psykomotorik – lovlig

(Art. 45 TEUF)

(jf. præmis 27-29 og konkl.)

Konklusion

Artikel 45 TEUF skal fortolkes således, at den i en situation som den i hovedsagen omhandlede ikke er til hinder for en medlemsstats lovgivning, hvorved der er oprettet en liste over paramedicinske erhverv, og som ikke lader erhvervet som psykomotorisk terapeut være omfattet af denne liste, selv om der er indført en bachelorgrad i psykomotorik i denne medlemsstat.

( 1 ) – EFT C 190 af 4.6.2018.
Det gælder på området for særlige rettergangsformer, at når det skal vurderes, hvorvidt det er uopsætteligt at meddele foreløbige forholdsregler for at forhindre udbredelsen af oplysninger, der angiveligt er fortrolige, overlapper denne vurdering i en vis udstrækning undersøgelsen af, om der foreligger fumus boni juris i forbindelse med den fortrolige karakter af de pågældende oplysninger, som den part, der har begæret disse forholdsregler, har gjort gældende.

I denne forbindelse er det for det første kun, når den part, der anmoder om foreløbige forholdsregler, har gjort gældende, at de oplysninger, hvis offentliggørelse denne part midlertidigt ønsker forhindret, udgør forretningshemmeligheder eller i øvrigt er omfattet af tavshedspligten, og for det andet, når denne påstand opfylder betingelsen om fumus boni juris, at dommeren i sagen om foreløbige forholdsregler i princippet er forpligtet til i forbindelse med sin undersøgelse af betingelsen om uopsættelighed at lægge den forudsætning til grund, at disse oplysninger er henholdsvis forretningshemmeligheder eller omfattet af tavshedspligten. Det er således ikke tilstrækkeligt til, at der kan anordnes foreløbige forholdsregler, at det er gjort gældende, at de oplysninger, som eventuelt skal udbredes, har fortrolig karakter, når en sådan påstand ikke opfylder betingelsen om fumus boni juris.

(jf. præmis 15, 21 og 22)
2.

Retslig procedure – stævning – formkrav – fastlæggelse af søgsmålets genstand – kort fremstilling af søgsmålsgrundene – stævning med påstand om erstatning for skade, som angiveligt er forårsaget af en EU-institution – forhold, der gør det muligt at identificere den adfærd, institutionen hævdes at have udvist, årsagsforbindelsen og den forårsagede skades reelle og sikre karakter [Statutten for Domstolen, art. 21, stk. 1, og art. 53, stk. 1; Domstolens procesreglement, art. 120, litra c)] (jf. præmis 23, 24 og 29-31)
2.

Præjudicielle spørgsmål – forelæggelse for Domstolen – nødvendigheden af en præjudiciel afgørelse og relevansen af de forelagte spørgsmål – den nationale rets vurdering – beslutning om ikke at forelægge Domstolen et præjudicielt spørgsmål – pligt til at fremsende en sådan afgørelse til Domstolen – foreligger ikke (Art. 267 TEUF; statutten for Domstolen, art. 23) (jf. præmis 31-37)
Domstolens kendelse (Ottende Afdeling) af 10. januar 2019 –

CBA Spielapparate- und Restaurantbetrieb mod Kommissionen

(Sag C-415/18 P)

»Appel – artikel 181 i Domstolens procesreglement – erstatningssøgsmål – Europa-Kommissionen ikke anlagt et traktatbrudssøgsmål i medfør af artikel 258 TEUF mod Republikken Østrig – nationale domstoles undladelse af at indgive en anmodning om præjudiciel afgørelse– Unionens retsinstanser åbenbart inkompetente – åbenbart, at sagen skal afvises«

1. Ansvar uden for kontraktforhold – betingelser – tilstrækkeligt kvalificeret tilsidesættelse af en bestemmelse, som tillægger borgerne rettigheder – institutionens skøn, da den vedtog retsakten (Art. 340, stk. 2, TEUF) (jf. præmis 19-22)

2. EU-ret – rettigheder tillagt borgerne – en medlemsstats tilsidesættelse – pligt til at erstatte tab, som er forvoldt borgerne (jf. præmis 27)

3. Appel – anbringender – anbringende rettet mod overflødig præmis – anbringende uden betydning – ikke lagt til grund (jf. præmis 29)

Konklusion

1) Appellen forkastes, idet det er åbenbart, at den delvis skal afvises, delvis er ugrundet.
Henset til den hurtige behandling, som i sagens natur kendetegner sager om foreløbige forholdsregler, er det rimeligt at kræve, at den part, der anmoder om de foreløbige forholdsregler – undtagen i helt særlige tilfælde – allerede når anmodningen fremsættes, fremlægger alle beviser, som denne part råder over til støtte for anmodningen, for at Unionens retsinstanser på dette grundlag kan bedømme, om der er grundlag for anmodningen.

Selv om det antages, at et bevis først foreligger efter fremsættelsen af anmodningen om foreløbige forholdsregler, tilkommer det alene Rettens præsident at bedømme, om det er nødvendigt at supplere bevismaterialet i de sager, som Rettens præsident forelægges til afgørelse.

(jf. præmis 56 og 57)
I henhold til artikel 160, stk. 4, i Domstolens procesreglement skal en anmodning om udsættelse af gennemførelsen af en kommissionsafgørelse på statsstøtteområdet inaudita altera parte fremsættes i et særskilt dokument. Det følger heraf, at en sådan anmodning fremsat i et appelskrift ikke kan antages til realitetsbehandling.

(jf. præmis 22 og 23)
2.

EU-varemærker – definition på og erhvervelse af et EU-varemærke – relative registreringshindringer – indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der har et omdømme – beskyttelse af det ældre varemærke med omdømme udvidet til at omfatte varer eller tjenesteydelser, der ikke er af lignende art – betingelser – sammenhæng mellem varemærkerne – bedømmelseskriterier (Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 5) (jf. præmis 9)
Domstolens kendelse (Ottende Afdeling) af 30. januar 2019 –

AK og EP (Bulgarsk beslaglæggelse af likvide midler, der ikke er angivet ved udrejse)

(Forenede sager C-335/18 og C-336/18) ( 1 )

»Præjudiciel forelæggelse – artikel 99 i Domstolens procesreglement – kontrol med likvide midler, der indføres til eller forlader Den Europæiske Union – forordning (EU) nr. 1889/2005 – artikel 3, stk. 1 – tilsidesættelse af angivelsespligten – artikel 4, stk. 2 – frihedsberøvelsesforanstaltning – artikel 9, stk. 1 – sanktioner fastsat i national ret – national lovgivning, som foruden en frihedsstraf eller en bøde, der udgør en femtedel af de likvide midler, som ikke er angivet, hjemler beslaglæggelsen af dette beløb til fordel for staten – proportionalitet«

Fri bevægelighed for kapital og frihed til at foretage betalinger – kontrol med likvide midler, der indføres til eller forlader Den Europæiske Union – forordning nr. 1889/2005 – angivelsespligt – tilsidesættelse – sanktioner – national lovgivning, der dels fastsætter konfiskation af de likvide midler, der ikke er angivet, til fordel for staten, dels en frihedsstraf på op til fem år eller en bøde svarende til en femtedel af de likvide midler, der ikke er angivet –ikke tilladt – urigtig gengivelse af de faktiske omstændigheder

(Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 1889/2005, art. 3, art. 4, stk. 2, og art. 9, stk. 1)

(jf. præmis 35-40 og konkl.)

Konklusion

Artikel 4, stk. 2, og artikel 9, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1889/2005 af 26. oktober 2005 om kontrol med likvide midler, der indføres til eller forlader Fællesskabet, skal fortolkes således, at de er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, som med henblik på at sanktionere en tilsidesættelse af angivelsespligten i forordningens artikel 3 ud over en frihedsstraf på maksimalt fem år eller en bøde, der udgør en femtedel af de likvide midler, som ikke er angivet, hjemler beslaglæggelsen af dette ikke-angivne beløb til fordel for staten.

( 1 ) – EUT C 276 af 6.8.2018.
2.

EU-varemærker – definition på og erhvervelse af et EU-varemærke – relative registreringshindringer – indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art – lighed mellem de berørte varer eller tjenesteydelser – varer eller tjenesteydelser, der supplerer hinanden – den relevante kundekreds’ opfattelse af betydningen af en vare eller en tjenesteydelse for brugen af en anden vare eller tjenesteydelse [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 5)
Domstolens kendelse (Sjette Afdeling) af 13. november 2018 –

Toontrack Music mod EUIPO

(Sag C-48/18 P) ( 1 )

»Appel – artikel 181 i Domstolens procesreglement – EU-varemærker – ansøgning om ordmærket EZMIX – afslag på ansøgningen – forordning (EF) nr. 207/2009 – artikel 7, stk. 1, litra b) og c) – artikel 65, 75 og 76 – beskrivende karakter – opfattelsen hos den relevante kundekreds – ret til kontradiktion – princippet om undersøgelse ex officio – begrundelsespligt – urigtig gengivelse – beviser fremlagt for første gang for Retten«

1. Appel – anbringender – urigtig vurdering af de faktiske omstændigheder og af beviserne – afvisning – Domstolens prøvelse af vurderingen af de faktiske omstændigheder og af beviselementer – udelukket, medmindre de er gengivet urigtigt – anbringende om urigtig gengivelse af beviserne – nødvendigheden af præcist at angive de urigtigt gengivne beviser og påvise de fejl i analysen, der har ført til denne urigtige gengivelse (Art. 256, stk. 1, TEUF; statutten for Domstolen, art. 58, stk. 1) (jf. præmis 28, 29, 46 og 47)

2. Appel – anbringender – anfægtelse af den for Retten anfægtede afgørelse og ikke af Rettens dom – afvisning (Art. 256, stk. 1, TEUF; statutten for Domstolen, art. 58, stk. 1) (jf. præmis 40)

3. Appel – anbringender – anbringende fremført for første gang i forbindelse med appellen – afvisning (Statutten for Domstolen, art. 58) (jf. præmis 42, 44 og 52)

Konklusion

1) Appellen afvises, idet det er åbenbart, at den delvis ikke kan antages til realitetsbehandling, delvis er ugrundet.

2) Toontrack Music AB betaler sagsomkostningerne.

( 1 ) – EUT C 152 af 30.4.2018.
2.

EU-varemærker – definition på og erhvervelse af et EU-varemærke – relative registreringshindringer – indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art – risiko for forveksling med det ældre varemærke – bedømmelseskriterier [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 5 og 6)
2.

Appel – anbringender – retlig fejl – undladelse af at tage hensyn til alle relevante faktorer ved vurderingen af risikoen for forveksling som omhandlet i artikel 8, stk. 1, litra b), i forordning nr. 207/2009 – formaliteten (Art. 256, stk. 1, TEUF; statutten for Domstolen, art. 58, stk. 1) (jf. præmis 5 og 7)
1.

EU-varemærker – bemærkninger fra tredjemand og indsigelse – faktiske omstændigheder, beviser og bemærkninger fremlagt til støtte for indsigelsen – bevis for et ældre registreret varemærkes eksistens, gyldighed og beskyttelsesomfang – formålsfortolkning – et registreringscertifikats karakter af tilstrækkeligt bevis – betingelser (Kommissionens forordning nr. 2868/95, art. 1, regel 19, stk. 2) (jf. præmis 5)
Domstolens kendelse (Sjette Afdeling) af 7. marts 2019 – Bettani mod Kommissionen

(Sag C-392/18 P)

»Appel – artikel 181 i Domstolens procesreglement – artikel 19, tredje og fjerde afsnit, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol – artikel 119, stk. 2 og 3, i Domstolens procesreglement – sagsøger, som er advokat og selvmøder for Domstolen – åbenbart, at appellen skal afvises«

1. Retslig procedure – stævning – formkrav – underskrift af en advokat – væsentlig formforskrift, som skal anvendes strengt – manglende underskrift – afvisning – berigtigelse ikke mulig (Statutten for Domstolen, art. 19, tredje og fjerde afsnit, og art. 21; Domstolens procesreglement, art. 57, stk. 1, og art. 119) (jf. præmis 15 og 20)

2. Retslig procedure – stævning – formkrav – stævning indgivet uden advokatbistand – sagsøger, der er advokat med møderet for en national domstol – ingen betydning – åbenbart afvisningsgrundlag (Statutten for Domstolen, art. 19, tredje og fjerde afsnit, og art. 21, første afsnit; Domstolens procesreglement, art. 57, stk. 1, og art. 119, stk. 1 og 3) (jf. præmis 16-18)

Konklusion

1) Appellen afvises.
1.

Præjudicielle spørgsmål – formaliteten – nødvendigheden af at forelægge Domstolen tilstrækkelige præciseringer med hensyn til den faktiske og retlige sammenhæng – rækkevidden af forpligtelsen på området for de grundlæggende frihedsrettigheder – spørgsmål rejst i forbindelse med en tvist, som kun har tilknytning til én medlemsstat – ingen angivelse af det tilknytningsmoment, som gør den ønskede fortolkning nødvendig for afgørelsen af tvisten – afvisning (Art. 45 TEUF og 267 TEUF; Domstolens procesreglement, art. 53, stk. 2 og 94) (jf. præmis 21, 23-25 og 30 samt domskonkl.)
1)

Artikel 4, stk. 2, og artikel 5 i Rådets direktiv 93/13/EØF af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler skal fortolkes således, at en kreditaftale om lån optaget i udenlandsk valuta, der indeholder et vilkår, hvorved forbrugeren tillægges valutakursrisikoen, uden udtrykkeligt at gøre opmærksom på, at der ikke er nogen øvre grænse for ændringer i valutakursen, og hvori størrelsen af lånet i den udenlandske valuta og afdragenes størrelse i den nationale valuta blot omtales i oplysningsøjemed, opfylder det krav om en klar og forståelig affattelse, der er fastsat i disse bestemmelser, når – forbrugeren ikke blot er blevet informeret om muligheden for stigninger eller fald i den udenlandske valuta, som lånet er optaget i, men ligeledes kan vurdere de mulige betydelige økonomiske følger, som risikoen for ændringer i valutarisikoen kan få for vedkommendes finansielle forpligtelser, og – størrelsen af det samlede beløb, som långiver har stillet til långiverens rådighed og størrelsen af afdragene klart kan fastlægges. For så vidt som fastlæggelsen af disse beløb beror på den valutakurs, der er gældende på tidspunkterne for afdragene, indebærer kravet om en klar og forståelig affattelse, at metoden til beregning af disse beløb og den gældende valutakurs skal beskrives klart.
Sag C-292/18

Petra Breyer og Heiko Breyer

mod

Sundair GmbH

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Amtsgericht Kassel)

»Præjudiciel forelæggelse – artikel 99 i Domstolens procesreglement – transport – forordning (EF) nr. 261/2004 – ret til kompensation i tilfælde af aflysning af flyvninger – artikel 3, stk. 5 – anvendelsesområde – artikel 2, litra a) – begrebet luftfartsselskab – selskab, der endnu ikke er i besiddelse af en licens på tidspunktet for en planlagt flyvning – spørgsmål, der ikke giver anledning til nogen rimelig tvivl«

Sammendrag – Domstolens kendelse (Ottende Afdeling) af 6. december 2018

Transport – lufttransport – forordning nr. 261/2004 – kompensation og bistand til passagerer – luftfartsselskab – begreb – selskab, der endnu ikke er i besiddelse af en licens på tidspunktet for en planlagt flyvning – udelukkelse – passagerers ret til kompensation – foreligger ikke – grænser

[Artikel 2, litra a), artikel 3, stk. 5, artikel 5, stk. 1, litra c), og artikel 7, stk. 1 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 261/2004; artikel 5, stk. 1, i Rådets direktiv 90/314]

Artikel 3, stk. 5, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 261/2004 af 11. februar 2004 om fælles bestemmelser om kompensation og bistand til luftfartspassagerer ved boardingafvisning og ved aflysning eller lange forsinkelser og om ophævelse af forordning (EØF) nr. 295/91, sammenholdt med denne forordnings artikel 2, litra a), skal fortolkes således, at et selskab som det i hovedsagen omhandlede, der har ansøgt om en licens, men som på tidspunktet for de planlagte flyvninger endnu ikke var blevet meddelt licensen, ikke er omfattet af den nævnte forordning, hvorfor de omhandlede passagerer ikke har ret til kompensation på grundlag af forordningens artikel 5, stk. 1, litra c), og artikel 7, stk. 1.

Det pågældende selskabs manglende gennemførelse af de planlagte flyvninger under de i hovedsagen foreliggende omstændigheder kan således ikke have virkning som en aflysning som omhandlet i artikel 5, stk. 1, litra c), i forordning nr. 261/2004, sammenholdt med samme forordnings artikel 7, stk. 1. Henset til de særlige omstændigheder i hovedsagen skal det tilføjes, at den omstændighed, at artikel 3, stk. 5, i forordning nr. 261/2004, sammenholdt med samme forordnings artikel 2, litra a), er til hinder for, at de berørte passagerer kan få kompensation på grundlag af den nævnte forordning, ikke udelukker, at de pågældende passagerer kan opnå godtgørelse på andet grundlag, herunder således som det fremgår af artikel 3, stk. 6, i den nævnte forordning navnlig på grundlag af direktiv 90/314, som i artikel 5, stk. 1, fastsætter, at medlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger til at sikre, at den rejsearrangør og/eller formidler, der er part i kontrakten, over for forbrugeren er ansvarlig for, at de kontraktmæssige forpligtelser opfyldes, uanset om disse forpligtelser påhviler rejsearrangøren/formidleren selv eller andre tjenesteydere, og uden at indskrænke rejsearrangørens og/eller formidlerens ret til at søge sig fyldestgjort hos sådanne andre tjenesteydere.

(jf. præmis 25, 26 og 28 samt domskonkl.)
Domstolens kendelse (Sjette Afdeling) af 7. marts 2019 –

Elliniko Dimosio

(Sag C-689/18) ( 1 )

»Præjudiciel forelæggelse – artikel 99 i Domstolens procesreglement – interne afgifter – forbud mod diskriminerende afgifter – afgift på luksusvarer – motorkøretøjer – afgiftsfritagelse i forhold til tidspunktet for den første ibrugtagning i den medlemsstat, der opkræver afgiften – manglende hensyntagen til datoen for den første ibrugtagning i en anden medlemsstat«

Fiskale bestemmelser – intern beskatning – forbud mod forskelsbehandling af importerede og lignende indenlandske varer – afgift på luksusvarer – afgift på personbiler med stor cylindervolumen til privat brug – fritagelse forbeholdt køretøjer, der er mere end ti år gamle efter deres første ibrugtagning – manglende hensyntagen til datoen for den første ibrugtagning i en anden medlemsstat – ulovlighed

(Art. 110 TEUF)

(jf. præmis 26 og konkl.)

Konklusion

Artikel 110 TEUF skal fortolkes således, at den er til hinder for en medlemsstats lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, hvorefter ejeren eller indehaveren af en personbil med stor cylindervolumen til privat brug, som er mere end ti år gammel beregnet fra det tidspunkt, hvor den første gang blev taget i brug i denne medlemsstat, er fritaget for afgift på luksusvarer, såfremt der ikke tages hensyn til en eventuelt tidligere ibrugtagning i en anden medlemsstat.

( 1 ) – EUT C 25 af 21.1.2019.
Domstolens kendelse (Sjette Afdeling) af 11. april 2019 –

Ryanair

(Sag C-646/18) ( 1 )

»Præjudiciel forelæggelse – artikel 99 i Domstolens procesreglement – retligt samarbejde i civile sager – forordning (EU) nr. 1215/2012 – fastlæggelse af, hvilken ret der har kompetence til at påkende et krav om kompensation for en forsinket flyvning – artikel 26 – stiltiende værnetingsaftale – krav om sagsøgtes fremmøde«

Retligt samarbejde i civile sager – retternes kompetence og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område – forordning nr. 44/2001 – aftale om værneting – sagsøgtes fremmøde uden at gøre indsigelse mod kompetencen for den ret, for hvilken sagen er indbragt – begreb – sagsøgte har ikke afgivet indlæg eller givet fremmøde – udelukket

(Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 1215/2012, art. 26, stk. 1)

(jf. præmis 21-24 samt konkl.)

Konklusion

Artikel 26, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1215/2012 af 12. december 2012 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område skal fortolkes således, at den ikke finder anvendelse i en sag som den i hovedsagen omhandlede, hvor sagsøgte hverken har afgivet indlæg eller er fremmødt.

( 1 ) – EUT C 25 af 21.1.2019.
Domstolens kendelse (Niende Afdeling) af 11. juli 2019 –

Jadransko osiguranje

(Sag C-651/18)

»Præjudiciel forelæggelse – artikel 53, stk. 2, og artikel 94 i Domstolens procesreglement – manglende tilstrækkelig præcisering af den faktiske og retlige baggrund for tvisten i hovedsagen samt manglende begrundelse for nødvendigheden af at besvare de præjudicielle spørgsmål – åbenbart afvisningsgrundlag«

Præjudicielle spørgsmål – formaliteten – spørgsmål forelagt uden tilstrækkelige præciseringer med hensyn til den faktiske og retlige sammenhæng og om grundene til, at en besvarelse af de præjudicielle spørgsmål er nødvendig – spørgsmål forelagt i en sammenhæng, der udelukker et hensigtsmæssigt svar – åbenbart afvisningsgrundlag

(Art. 267 TEUF; statutten for Domstolen, art. 23; Domstolens procesreglement, art. 53, stk. 2, og art. 94)

(jf. præmis 8-14, 19, 23, 28-30 og konkl.)

Konklusion

Den anmodning om præjudiciel afgørelse, som Općinski građanski sud u Zagrebu (byretten i civile sager i Zagreb, Kroatien) har indgivet ved afgørelser af 20. juli 2018 og 15. januar 2019, afvises.