ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
En medlemsstat tilsidesætter sine forpligtelser i henhold til artikel 49 TEUF og 63 TEUF samt artikel 31 og 40 i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde ved at opretholde regler om beskatning af indkomst fra kapital og rørlige aktiver, der er forskellige, alt efter om indkomsten er oppebåret af hjemmehørende investeringsselskaber eller af ikke-hjemmehørende investeringsselskaber uden et fast forretningssted i medlemsstaten.

En skattelovgivning, som ikke indrømmer visse fordele i forhold til beskatning af indkomst oppebåret af investeringsselskaber, der ikke er hjemmehørende og ikke har et fast forretningssted i medlemsstaten, men indrømmer fordelene i forhold til indkomst oppebåret af hjemmehørende investeringsselskaber, indfører nemlig en ugunstig behandling af de ikke-hjemmehørende selskaber.

En sådan forskellig behandling kan kun anses for forenelig med traktatens bestemmelser om de frie kapitalbevægelser og etableringsfriheden, hvis den forskellige behandling vedrører situationer, som ikke er objektivt sammenlignelige, eller som er begrundet i tvingende almene hensyn.

Ikke-hjemmehørende investeringsselskaber, der oppebærer nævnte indkomst, befinder sig imidlertid i en situation, der er sammenlignelig med situationen for hjemmehørende selskaber for så vidt angår risikoen for kædebeskatning af indkomst fra kapital og rørlige aktiver, således at ikke-hjemmehørende modtagende selskaber ikke kan behandles anderledes end hjemmehørende modtagende selskaber.

Desuden er en sådan restriktion ikke begrundet i tvingende almene hensyn. For det første er den ikke begrundet i nødvendigheden af at sikre en afbalanceret fordeling af beskatningskompetencen, for hvis en medlemsstat har valgt ikke at beskatte modtagende selskaber, som er etableret på medlemsstatens område, af denne type indkomst, kan den ikke påberåbe sig nødvendigheden af at sikre en afbalanceret fordeling af beskatningskompetencen mellem medlemsstaterne med henblik på at begrunde en beskatning af modtagende selskaber, som er etableret i en anden medlemsstat.

For det andet er en sådan foranstaltning heller ikke begrundet i hensyn til en sammenhængende skatteordning, eftersom de ikke-hjemmehørende investeringsselskaber under ingen omstændigheder kan nyde fordel af hverken skattefritagelse for den indkomst fra kapital og rørlige aktiver, som de oppebærer fra selskaber etableret i beskatningsmedlemsstaten, eller af modregning eller tilbagebetaling af forskudsskatten af indkomst fra rørlige aktiver, uanset hvilke garantier med hensyn til skattekontrol de ville kunne stille.

(jf. præmis 38-40, 45, 51, 74-76, 80, 81 og 83 samt domskonkl. 1)
I forbindelse med et annullationssøgsmål til prøvelse af en afgørelse truffet af Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) kan Retten foretage en fuldstændig efterprøvelse af lovligheden af afgørelser truffet af Harmoniseringskontorets appelkamre og om fornødent efterprøve, om disse har foretaget en korrekt retlig kvalifikation af de faktiske forhold i sagen, eller om bedømmelsen af de faktiske forhold, der blev forelagt kamrene, er behæftet med fejl. Når Retten skal bedømme lovligheden af en afgørelse truffet af et af Harmoniseringskontorets appelkamre, er den nemlig ikke bundet af en fejlagtig bedømmelse, som appelkammeret har foretaget af de faktiske omstændigheder, for så vidt som bedømmelsen indgår i den konklusion, hvis lovlighed anfægtes ved Retten.

Retten kan imidlertid overlade Harmoniseringskontoret et vist skøn, særligt når dette skal foretage meget tekniske vurderinger, og kan, for så vidt angår omfanget af dens prøvelse af appelkammerets afgørelser i sager om industrielt design, nøjes med at foretage en prøvelse af åbenbart urigtige skøn.

(jf. præmis 39-41)
Hvis Kommissionen fastslår, at der er sket en tilsidesættelse af konkurrencereglerne, ved at basere sig på den forudsætning, at der ikke kan være nogen anden forklaring på de faktiske omstændigheder, som den har bevist, end at der foreligger en konkurrencebegrænsende adfærd, skal Unionens retsinstanser annullere den pågældende beslutning, når de omhandlede virksomheder fremfører en argumentation, der kan sætte de af Kommissionen konstaterede faktiske omstændigheder i et andet lys og dermed gør det muligt at give en anden, sandsynlig forklaring på de faktiske omstændigheder end den, som Kommissionen har lagt til grund for sin konklusion om, at der foreligger en overtrædelse af konkurrencereglerne.

Når Kommissionen imidlertid kan godtgøre, at en virksomhed havde deltaget i klart konkurrencestridige møder mellem virksomheder, påhviler det sidstnævnte at fremlægge en anden forklaring på indholdet af disse møder. Dette indebærer hverken en ubehørig vending af bevisbyrden eller en tilsidesættelse af formodningen om uskyldighed.

Når Kommissionen lægger beviselementer til grund, som i princippet er tilstrækkelige til at godtgøre, at en overtrædelse har fundet sted, er det heller ikke tilstrækkeligt, at den omhandlede virksomhed påberåber sig muligheden for, at en omstændighed har fundet sted, som kan påvirke bevisværdien af nævnte beviser, for, at Kommissionen bærer bevisbyrden med hensyn til, at denne omstændighed ikke har kunnet påvirke bevisernes bevisværdi. Tværtimod, med undtagelse af de tilfælde, hvor et sådant bevis ikke kan leveres af den omhandlede virksomhed på grund af Kommissionens egen adfærd, tilkommer det den omhandlede virksomhed at føre bevis for, dels at den af denne påberåbte omstændighed foreligger, dels at denne omstændighed rejser tvivl med hensyn til bevisværdien af de beviser, som Kommissionen lægger til grund.

(jf. præmis 74-76)
Artikel 22, stk. 2, i konventionen om indførelse af visse ensartede regler for international luftbefordring indgået i Montreal den 28. maj 1999, sammenholdt med dens artikel 3, stk. 3, skal fortolkes således, at retten til erstatning og begrænsningen af luftfartselskabets ansvar i tilfælde af bortkomst af bagage ligeledes finder anvendelse på den passager, der fremsætter krav om denne erstatning for bortkomst af bagage, som er checket ind i en anden passagers navn, når denne bagage faktisk indeholdt den første passagers genstande.

Følgelig er det ikke alene den passager, der har checket sin egen bagage ind individuelt, men ligeledes den passager, hvis genstande befandt sig i den bagage, der blev checket ind af en anden passager på samme flyvning, som ved bortkomst af disse genstande har en individuel ret til erstatning i henhold til Montrealkonventionen i overensstemmelse med de regler, der er fastsat i første punktum i konventionens artikel 17, stk. 2, og inden for de grænser, som er fastsat i dens artikel 22, stk. 2.

Med henblik på den erstatning, der er foreskrevet i den pågældende artikel 22, stk. 2, påhviler det de pågældende passagerer under de nationale retters kontrol i tilstrækkelig grad at godtgøre indholdet af den bortkomne bagage samt den omstændighed, at den bagage, der checkes ind i en anden passagers navn, rent faktisk indeholder genstande, der tilhører en anden passager på samme flyvning. Den nationale ret kan i denne forbindelse tage hensyn til den omstændighed, at passagerne er medlemmer af samme familie, har købt billetterne sammen eller checkede ind på samme tid.

(jf. præmis 27, 35 og 36 samt domskonkl.)
Den kombinerede nomenklatur i bilag I til forordning nr. 2658/87 om told- og statistiknomenklaturen og den fælles toldtarif, som ændret ved henholdsvis forordning nr. 1214/2007, nr. 1031/2008 og nr. 948/2009, skal fortolkes således, at apparater for at tariferes i underposition 8528 71 13 skal opfylde to betingelser, nemlig modtagelsen af fjernsynssignaler og foreliggelsen af et modem, der giver adgang til internettet. I mangel af en af disse funktioner skal apparaterne tariferes i underposition 8528 71 19.

Med henblik på tariferingen af sådanne apparater i underposition 8528 71 13 udgør et modem, der giver adgang til internettet, desuden ethvert udstyr, der af egen kraft, og uden at der anvendes et andet apparat eller en anden mekanisme, kan give adgang til internettet og sikre en interaktivitet.

En vares bestemmelse kan nemlig udgøre et objektivt kriterium ved tarifering, såfremt varen og dens bestemmelse hænger uløseligt sammen, og denne sammenhæng kan påvises ud fra varens objektive karakteristika og egenskaber.

Ved at udelukke det udstyr, der udfører funktioner svarende til et modems, fra begrebet »modem« på grundlag af tekniske betragtninger, når alene formålet om at kunne give adgang til internettet er relevant med henblik på tariferingen, har de forklarende bemærkninger af 7. maj 2008 om underposition 8528 71 13 derfor indskrænket betydningen af nævnte begreb. Disse bemærkninger er således på dette punkt i strid med den kombinerede nomenklatur, og der skal ses bort fra dem.

(jf. præmis 30, 43, 45, 48 og 59 samt domskonkl. 1 og 2)
Artikel 4 i direktiv 79/7 om gradvis gennemførelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder med hensyn til social sikring skal fortolkes således, at den er til hinder for en medlemsstats retsforskrift, der af deltidsansatte, som hovedsageligt udgøres af kvinder, kræver en forholdsmæssigt længere bidragsperiode i forhold til fuldtidsansatte for i givet fald at få adgang til en bidragspligtig alderspension, hvis størrelse er forholdsmæssigt nedsat i forhold til de deltidsansattes arbejdstid.

Denne retsforskrift behandler nemlig deltidsansatte ugunstigt, statistisk set hovedsageligt kvinder, som i lang tid har udført deltidsarbejde, når denne retsforskrift på grund af den metode, der anvendes ved beregning af den krævede bidragsperiode for at kunne få adgang til alderspension, i praksis udelukker disse arbejdstagere fra enhver mulighed for at opnå en sådan pension.

Denne retsforskrift er endvidere ikke berettiget ved behovet for at sikre en finansiel ligevægt i den sociale sygesikringsordning, eftersom de berørte deltidsansatte har betalt bidrag bl.a. med henblik på at finansiere pensionsordningen, og det er ubestridt, at såfremt de modtager en pension, vil størrelsen af den være forholdsmæssigt nedsat i forhold til de deltidsansattes arbejdstid og de betalte bidrag.

(jf. præmis 30-34 og 38 samt domskonkl.)
Artikel 1, stk. 2, litra a), tredje led, i direktiv 93/42 om medicinsk udstyr skal fortolkes således, at begrebet »medicinsk udstyr« kun omfatter et produkt, som af fabrikanten er udviklet til anvendelse på mennesker med henblik på undersøgelse af en fysiologisk proces, såfremt produktet skal opfylde et medicinsk formål.

Idet direktiv 93/42 skal forlige den frie bevægelighed for medicinsk udstyr med beskyttelsen af patienternes sundhed, kan direktivet nemlig kun føre til en begrænsning af de medicinske udstyrs frie bevægelighed ved for deres vedkommende at fastsætte en forpligtelse til certificering og EF-mærkning, såfremt en sådan begrænsning er nødvendig af hensyn til beskyttelsen af den offentlige sundhed. Det følger heraf, at der ikke kan kræves certificering af et produkt som medicinsk udstyr for et produkt, der ikke er blevet udviklet af fabrikanten for at blive anvendt til medicinske formål, selv når produktet anvendes i en medicinsk sammenhæng.

(jf. præmis 17, 28-30 og 33 samt domskonkl.)
For at bedømme, om det organ, der forelægger en sag, er en »ret« i artikel 267 TEUF’s forstand – et spørgsmål, som alene skal afgøres på grundlag af EU-retten – tager Domstolen en hel række forhold i betragtning, nemlig om organet er oprettet ved lov, har permanent karakter, virker som obligatorisk retsinstans, anvender en kontradiktorisk sagsbehandling, træffer afgørelse på grundlag af retsregler, og om det er uafhængigt.

Artikel 8, stk. 2, sammenholdt med bilag II, del II, til forordning nr. 1371/2007 om jernbanepassagerers rettigheder og forpligtelser, skal fortolkes således, at oplysninger om de vigtigste tilslutningsforbindelser, foruden planmæssige afgangstider, tillige skal omfatte meddelelse om forsinkelser eller aflysninger for disse tilslutningsforbindelser, uanset hvilken jernbanevirksomhed der varetager dem.

Artikel 8, stk. 2, sammenholdt med bilag II, del II, til forordning nr. 1371/2007 om jernbanepassagerers rettigheder og forpligtelser, og artikel 5, sammenholdt med bilag II til direktiv 2001/14 om tildeling af jernbaneinfrastrukturkapacitet og opkrævning af afgifter for brug af jernbaneinfrastruktur, som ændret ved direktiv 2004/49, skal fortolkes således, at infrastrukturforvalteren har pligt til uden forskelsbehandling at stille realtidsdata vedrørende tog, der drives af andre jernbanevirksomheder, til rådighed, såfremt disse tog er de vigtigste tilslutningsforbindelser som omhandlet i del II i bilag II til forordning nr. 1371/2007.

Disse data er således nødvendige for enhver jernbanevirksomhed, for at denne kan opfylde de forpligtelser, som påhviler den i medfør af forordning nr. 1371/2007.

For at sikre en rimelig konkurrence på markedet for personbefordring med jernbane og for at undgå modstrid dels med målet om at sikre øget integration i jernbanesektoren, som fremgår af første betragtning til direktiv 2001/14, dels med oplysningspligten over for passagererne skal det desuden sikres, at alle jernbanevirksomheder er i stand til at yde de sidstnævnte en tilsvarende tjenestekvalitet, uafhængig af størrelsen af det net, som de råder over.

(jf. præmis 46, 47 og 50 samt domskonkl. 2)
Den begrundelse, som kræves i henhold til artikel 296 TEUF, skal klart og utvetydigt angive de betragtninger, som den institution, der har udstedt den anfægtede retsakt, har lagt til grund, således at den berørte part kan få kendskab til grundlaget for de trufne foranstaltninger, og således at den kompetente ret kan udøve sin prøvelsesret. Den begrundelse, som kræves i henhold til artikel 296 TEUF, skal imidlertid tilpasses karakteren af den pågældende retsakt og den sammenhæng, hvori den er vedtaget, idet en retsakt, der er bebyrdende, er tilstrækkeligt begrundet, når den er truffet under omstændigheder, som er den pågældende bekendt, og således gør det muligt for vedkommende at forstå, hvilke konsekvenser den trufne foranstaltning har for denne.

Hvad angår en oprindelig afgørelse om indefrysning af midler, er det for så vidt som den berørte person ikke har ret til at blive hørt forud for vedtagelsen af afgørelsen, endnu vigtigere, at begrundelsespligten overholdes, eftersom den udgør den eneste sikkerhed for, at den pågældende i det mindste efter vedtagelsen af denne afgørelse kan gøre brug af de retsmidler, som vedkommende har til rådighed med henblik på at anfægte lovligheden af foranstaltningen.

I tilfælde af, at opførelsen af den berørte parts navn blandt de personer, der er omfattet af de restriktive foranstaltninger om indefrysning af midler, er foretaget på grund af dennes påståede ansvar i egenskab af dennes stilling som direktør for en avis for handlinger med hensyn til tilskyndelse til had og vold og misinformationskampagner, er begrundelsespligten i denne forbindelse opfyldt, hvis udstederen af retsakten giver oplysninger i begrundelsen for afgørelsen om indefrysning af midler, hvoraf det fremgår, hvorfra denne har udledt den specifikke og konkrete grund, som har ført til vedtagelsen af de restriktive foranstaltninger over for den berørte part. Dette er tilfældet, såfremt retsakten angiver de specifikke og konkrete oplysninger for så vidt angår den erhvervsmæssige stilling, der er udøvet, forlagsgruppen, avisen og de omhandlede former for handlinger og pressekampagner. Med disse oplysninger har den berørte part mulighed for at anfægte retsaktens velbegrundethed. I lyset af disse har det stået den pågældende frit for i givet fald at bestride rigtigheden af de faktiske omstændigheder, der er i nævnt i retsakten, eller at anfægte relevansen af alle eller en del af disse omstændigheder eller deres kvalifikation.

(jf. præmis 50, 51, 53, 54, 56, 57 og 59)
Artikel 13, punkt A, stk. 1, litra g), i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter, fortolket i lyset af princippet om afgiftsneutralitet, er til hinder for, at fritagelsen for merværdiafgift for den ambulante pleje, som udføres af kommercielle tjenesteydere, underlægges en betingelse, hvorefter de udgifter, der vedrører denne pleje, i det forudgående kalenderår i mindst 2/3 af tilfældene skal være blevet båret af de lovmæssige sociale sikrings- eller hjælpeorganer fuldt ud eller for den overvejende del, når denne betingelse ikke er egnet til at sikre ligebehandling inden for rammerne af anerkendelsen, med henblik på anvendelsen af denne bestemmelse, af den almennyttige karakter af andre organer end de offentligretlige.

Den nationale ret skal ud fra alle de konkrete forhold i den sag, der verserer for den, ligeledes tage hensyn til kravene i sjette direktivs artikel 13, punkt A, stk. 2, litra b). Uanset hvorledes udtrykket »med nær tilknytning til« fortolkes i forbindelse med sjette direktivs artikel 13, punkt A, stk. 1, litra g), stiller direktivets artikel 13, punkt A, stk. 2, litra b), første led, således under alle omstændigheder som betingelse for fritagelsen krav om, at de pågældende leveringer af goder eller tjenesteydelser er uomgængeligt nødvendige for udførelsen af transaktioner, der er fritaget for afgift.

I medfør af sjette direktivs artikel 13, punkt A, stk. 2, litra b), andet led, omfattes tjenesteydelser eller levering af goder i øvrigt ikke af de i samme artikels stk. 1, litra g), fastsatte fritagelser, såfremt de hovedsageligt tager sigte på at give organet yderligere indtægter ved udførelse af transaktioner i direkte konkurrence med handelsforetagender, som skal svare merværdiafgift.

(jf. præmis 60-63 og domskonkl.)
For så vidt som bestemmelserne i artikel 2, stk. 1, og artikel 3, stk. 2, i direktiv 2004/48 om håndhævelsen af intellektuelle ejendomsrettigheder, fortolket i lyset af artikel 2, stk. 1, i Pariserkonventionen om beskyttelse af industriel ejendomsret, og artikel 41, stk. 1 og 2, i aftalen om handelsrelaterede intellektuelle ejendomsrettigheder (TRIPs), der er indeholdt i bilag 1 C til overenskomsten om oprettelse af Verdenshandelsorganisationen (WTO), godkendt ved Rådets afgørelse 94/800 om indgåelse på Det Europæiske Fællesskabs vegne af de aftaler, der er resultatet af de multilaterale forhandlinger i Uruguay-rundens regi, ikke finder anvendelse i en ugyldighedsprocedure vedrørende beskyttelsen af en brugsmodel, skal disse bestemmelser ikke anses for at være til hinder for, at en national ret i forbindelse med en sådan retssag ikke er bundet af parternes påstande og øvrige erklæringer og ex officio kan træffe bestemmelse om fremlæggelse af de beviser, som den finder nødvendige, ikke er bundet af en administrativ afgørelse, der er truffet vedrørende en ugyldighedsbegæring, eller af de faktiske omstændigheder, der er lagt til grund for denne afgørelse, og ikke på ny kan bedømme de beviser, der allerede blev fremlagt i forbindelse med en tidligere ugyldighedsbegæring.

De ovennævnte bestemmelser har således ikke til hensigt at regulere alle aspekter af de intellektuelle ejendomsrettigheder, men alene dem, der vedrører dels håndhævelsen af disse rettigheder, dels krænkelserne af disse ved at forpligte til etablering af effektive retsmidler, der kan forhindre, standse eller rette op på enhver krænkelse af en eksisterende intellektuel ejendomsret. Det følger heraf, at de nævnte bestemmelser alene sikrer håndhævelsen af de forskellige rettigheder, som de personer, der har erhvervet intellektuelle ejendomsrettigheder, har, dvs. indehavere af sådanne rettigheder, og de omhandlede bestemmelser skal ikke fortolkes således, at de regulerer de forskellige foranstaltninger og procedurer, der stilles til rådighed for personer, der uden selv at være indehaver af sådanne rettigheder anfægter de intellektuelle ejendomsrettigheder, der er erhvervet af andre.

En ugyldighedsprocedure vedrørende beskyttelsen af en brugsmodel er netop stillet til rådighed for en person, der uden at være indehaver af en intellektuel ejendomsret anfægter den beskyttelse af en brugsmodel, som er tildelt indehaveren af de dertil svarende rettigheder. En sådan procedure har ikke til formål at sikre beskyttelse af indehavere af intellektuel ejendomsret som omhandlet i de omhandlede bestemmelser.

(jf. præmis 75, 77-79 og 82 samt domskonkl.)
Underposition 5607 49 11 i den kombinerede nomenklatur, der er indeholdt i bilag I til forordning nr. 2658/87 om told- og statistiknomenklaturen og den fælles toldtarif, som ændret ved forordning nr. 1549/2006, skal fortolkes således, at kabler, der består af såvel polypropylen som forzinket ståltråd, ikke som sådan henhører under denne underposition, når disse to materialer er kombineret på en sådan måde, så de tilsammen udgør de omhandlede kabler.

Den almindelige tariferingsbestemmelse 3 b) vedrørende fortolkning af den kombinerede nomenklatur, der er indeholdt i bilag I til forordning nr. 2658/87 om told- og statistiknomenklaturen og den fælles toldtarif, som ændret ved forordning nr. 1549/2006, skal fortolkes således, at tariferingen af kabler, der består af såvel polypropylen som forzinket ståltråd, ikke skal foretages i henhold til denne bestemmelse, med forbehold for den nationale rets efterprøvelse af – under hensyn til alle de faktiske omstændigheder, der er fremlagt for den – at ingen af de to materialer, som disse kabler består af, i sig selv er karaktergivende for nævnte kabler.

Hvis ingen af de to materialer, som kablerne består af, i sig selv er karaktergivende for disse kabler, er det ved tariferingen af sådanne kabler den almindelige tariferingsbestemmelse 3 c) vedrørende fortolkning af den kombinerede nomenklatur, som skal finde anvendelse. I henhold til denne tariferingsbestemmelse skal sådanne kabler henføres under den position i den kombinerede nomenklatur, som har det højeste nummer blandt de positioner, der i lige grad kan komme i betragtning.

(jf. præmis 40 og 42 samt domskonkl. 2)
Domstolen kan af egen drift prøve, om de i artikel 258 TEUF fastsatte betingelser for at anlægge et traktatbrudssøgsmål er opfyldt.

I denne henseende – som det bl.a. fremgår af artikel 38, stk. 1, litra c), i Domstolens procesreglement – skal stævningen angive søgsmålets genstand og en kort fremstilling af søgsmålsgrundene, og disse angivelser skal være tilstrækkeligt klare og præcise til, at sagsøgte kan tilrettelægge sit forsvar, og at Domstolen kan udøve sin kontrol. Følgelig skal de væsentlige faktiske og retlige omstændigheder, som et søgsmål støttes på, fremgå af selve stævningen på en sammenhængende og forståelig måde, og påstandene heri skal være utvetydigt formuleret for at undgå, at Domstolen træffer afgørelse ultra petita eller undlader at tage stilling til et klagepunkt.

Da der er tale om et traktatbrudssøgsmål, opfylder den manglende angivelse af en uundværlig omstændighed i stævningens indhold, såsom i det foreliggende tilfælde perioden, hvori medlemsstaten ifølge Kommissionens påstande skulle have overtrådt EU-retten, ikke kravene om sammenhæng, klarhed og præcision. I et sådant tilfælde kan Kommissionen ikke begrænse sig til at hævde, at der er tale om et aktuelt traktatbrud, og at Domstolens afgørelse skal vedrøre nutiden og ikke fortiden, uden dog at præcisere den omhandlede periode.

(jf. præmis 42-44, 46 og 47)
Artikel 13, punkt B, litra b), i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter skal fortolkes således, at begrebet bortforpagtning og udlejning af fast ejendom omfatter udlejning af en husbåd, med dertilhørende fortøjningsareal og anløbsbro, som er gjort stationær ved hjælp af fortøjningsanordninger, der ikke let kan demonteres og er fastgjort til en flods bred og bund, som ligger på en afgrænset og identificerbar fortøjningsplads i floden, og som i henhold til lejeaftalen udelukkende er beregnet til varig drift af restaurant og diskotek på denne fortøjningsplads. Denne udlejning udgør én enkelt ydelse, som er fritaget for afgift, og der skal ikke sondres mellem udlejningen af husbåden og udlejningen af anløbsbroen.

(jf. præmis 29 og domskonkl. 1)