Hvad angår sagens kompleksitet er sager vedrørende Kommissionens anvendelse af konkurrenceretten mere komplekse end andre typer sager, navnlig med hensyn til længden af den anfægtede afgørelse, sagsakternes omfang og nødvendigheden af at foretage en detaljeret vurdering af mange komplekse faktiske omstændigheder, som ofte strækker sig vidt i tidsmæssig og geografisk henseende. 15 måneder mellem afslutningen af den skriftlige forhandling og indledningen af den mundtlige forhandling er i princippet passende til at behandle sager, som vedrører anvendelsen af konkurrenceretten. Herefter er det i princippet nødvendigt at behandle sager, som er blevet anlagt til prøvelse af den samme afgørelse, som Kommissionen har truffet under anvendelse af EU-konkurrenceretten, herunder når sagerne ikke er forbundne, parallelt. Den parallelle behandling er bl.a. begrundet i sagernes sammenhæng og i nødvendigheden af at sikre en sammenhæng i analysen og besvarelsen af disse sager. Den parallelle behandling af konnekse sager kan derfor begrunde en forlængelse på en måned for hver yderligere konneks sag af perioden mellem den skriftlige forhandlings afslutning og indledningen af den mundtlige forhandling. Sagens faktuelle, juridiske og processuelle kompleksitet kan ikke begrunde en længere sagsbehandlingstid, da sagen i perioden mellem afslutningen på den skriftlige forhandling og indledningen af den mundtlige forhandling ikke blev afbrudt eller forsinket af, at Retten vedtog nogen form for foranstaltning med henblik på dennes tilrettelæggelse.

I overensstemmelse med artikel 299, stk. 1, TEUF kan en kommissionsafgørelse om en procedure efter artikel 101 TEUF tvangsfuldbyrdes, såfremt den indebærer en forpligtelse for modtagerne til at betale en pengeydelse Den omstændighed, at der er anlagt sag med påstand om annullation af denne beslutning i henhold til artikel 263 TEUF, rejser ikke tvivl om, at den nævnte beslutning kan tvangsfuldbyrdes, idet det følger af artikel 278 TEUF, at indbringelse af klager for Den Europæiske Unions Domstol ikke har opsættende virkning.

Betingelsen om årsagssammenhæng i artikel 340 TEUF forudsætter, at den kritiserede adfærd har været afgørende for skadens indtræden. Selv om institutionernes bidrag til det tab, der kræves erstattet, eventuelt foreligger, kan det med andre ord være for fjernt som følge af andre personers ansvar, herunder i givet fald sagsøgerens.

En skade, der består i omkostninger til en bankgaranti, der er afholdt af et selskab, som er blevet pålagt en bøde ved en kommissionsbeslutning, som Unionens retsinstanser senere har annulleret, er ikke direkte afledt af denne beslutnings retsstridighed, idet denne skade er opstået på grund af dette selskabs egen beslutning om at stille en bankgaranti for ikke at opfylde sin forpligtelse til at betale bøden inden for den i den omtvistede beslutning fastsatte frist. Det forholder sig imidlertid anderledes i tilfælde af, at proceduren for Unionens retsinstanser har overskredet en rimelig sagsbehandlingstid, for det første idet tilsidesættelsen af en rimelig sagsbehandlingstid ikke var mulig at forudse på det tidspunkt, hvor der blev stillet bankgaranti, og idet sagsøgeren med føje kunne forvente, at sagen ville blive behandlet inden for en rimelig frist. For det andet skete tilsidesættelsen af en rimelig sagsbehandlingstid efter sagsøgerens oprindelige beslutning om at stille en bankgaranti.

Det følger heraf, at der foreligger en tilstrækkelig direkte årsagssammenhæng mellem Unionens retsinstansers tilsidesættelse af en rimelig sagsbehandlingstid, på den ene side, og den skade, som sagsøgeren har lidt inden afsigelsen af dommen, og som består i betaling af omkostninger til bankgarantien i den periode, der svarer til overskridelsen af den nævnte sagsbehandlingstid, på den anden side. Dermed er der ikke en tilstrækkelig direkte årsagssammenhæng mellem den omstændighed, at omkostningerne til bankgarantien blev betalt efter afsigelsen af den dom, som bragte tilsidesættelsen af en rimelig sagsbehandlingstid i den pågældende sag til ophør, og denne tilsidesættelse, idet betalingen af disse omkostninger var resultatet af sagsøgerens egen selvstændige beslutning, som selskabet traf efter den nævnte tilsidesættelse, om ikke at betale bøden, om ikke at anmode om udsættelse af gennemførelsen af den omtvistede beslutning og om at iværksætte appel til prøvelse af nævnte dom.

(jf. præmis 86-88, 98 og 99)