ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
7.

Retslig procedure – indbringelse af sag for Retten på grundlag af en voldgiftsklausul – kontrakter indgået som led i et specifikt program for forskning, teknologisk udvikling og demonstration – Kommissionens afslag på at anse visse beløb, som modtageren har angivet, for støtteberettigede udgifter – afslag begrundet i den manglende opførelse af midlerne i modtagerens regnskab – modtagerens aktiver forvaltet af en fond med den følge, at midlerne blev opført i mandatarens regnskaber – den støtteberettigede karakter af udgifterne angivet (Art. 272 TEUF) (jf. præmis 82 og 84-87)
Rettens dom (Ottende Afdeling) af 19. september 2018 –

HD mod Parlamentet

(Sag T-604/16)

»Personalesag – tjenestemænd – løn – familietillæg – husstandstillæg – uddannelsestillæg – børnetilskud – betingelser for tildeling – fradrag af et tillæg af samme art, som oppebæres fra anden side – tilbagesøgning af fejlagtigt udbetalte beløb – afgørelser om at bringe retten til visse tillæg til ophør – retlig fejl – åbenbart urigtigt skøn«

1. EU-institutionerne–beskyttelse af fysiske personer i forbindelse med behandling af personoplysninger–forordning nr. 45/2001–behandling af personoplysninger–underretningspligt i tilfælde af oplysninger, der ikke er blevet indsamlet hos den pågældende person–tilsidesættelse–indvirkning på lovligheden af retsakter vedtaget på grundlag af de pågældende oplysninger–foreligger ikke (Art. 340 TEUF; Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 45/2001, art. 12, stk. 1, og art. 32) (jf. præmis 70-73)

2. Den Europæiske Unions budget–finansforordning–den anvisningsberettigedes beføjelser og opgaver–beføjelse til at anmode om oplysninger hos de nationale myndigheder–omfattet (Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 966/2012, art. 66) (jf. præmis 79, 83 og 85)

3. Tjenestemænd–tilbagesøgning af fejlagtigt udbetalte beløb–betingelser–fejlens åbenbare karakter–den pågældendes kendskab hertil–kriterier [Tjenestemandsvedtægten, art. 67, stk. 1, litra c), og art. 85] (jf. præmis 101-109, 113-115 og 120)

4. Tjenestemænd–løn–familietillæg–uddannelsestillæg–betingelser for tildeling–regelmæssig modtagelse af heltidsundervisning (Tjenestemandsvedtægten, bilag VII, art. 3, stk. 1) (jf. præmis 131-133)

Angående

Søgsmål støttet på artikel 270 TEUF med påstand om annullation, for det første, af Parlamentets afgørelser af 21. september, 5. oktober, 27. november og 15. december 2015 om tilbagesøgning af de beløb, som sagsøgeren uretmæssigt har oppebåret i form af uddannelsestillæg, for det andet, af Parlamentets afgørelser af 5., 13. og 23. oktober og af 5., 11. og 12. november 2015 om tilbagesøgning af de beløb, som hun uretmæssigt har oppebåret i form af uddannelsestillæg og børnetilskud, og om fratagelse af hendes ret til husstandstillæg og, for det tredje, »om fornødent« af afgørelsen af 21. april 2016 om afslag på hendes klage.

Konklusion

1) Europa-Parlamentet frifindes.
Når der for Retten er iværksat en appel i henhold til artikel 9 i bilag I til statutten for Den Europæiske Unions Domstol, kan Retten i medfør af procesreglementets artikel 129 til enhver tid af egen drift efterprøve, om en sag skal afvises, fordi ufravigelige procesforudsætninger ikke er opfyldt. Da betingelserne for at antage en sag til realitetsbehandling i henhold til vedtægtens artikel 90 og 91 er en ufravigelig procesforudsætning, tilkommer det i givet fald Retten at prøve dem ex officio, forudsat at den har opfordret parterne til at fremsætte deres bemærkninger.

Eksistensen af en akt, der indeholder et klagepunkt som omhandlet i vedtægtens artikel 90, stk. 2, og artikel 91, stk. 1, er en forudsætning for, at en sag anlagt af tjenestemænd eller ansatte i EU mod den EU-institution eller det EU-agentur, i hvilken de er ansat, kan antages til realitetsbehandling. I denne henseende udgør kun de foranstaltninger, der hidrører fra den kompetente myndighed, og som indeholder en endelig stillingtagen fra administrationens side, som har retligt bindende virkninger, som kan berøre sagsøgerens interesser direkte og umiddelbart gennem en væsentlig ændring af hans retsstilling, akter, der indeholder et klagepunkt.

Forflyttelsen af et EU-agenturs hjemsted følger af en overenskomst mellem medlemsstaterne og en retsakt fra EU-lovgiver. Følgelig har ansættelsesmyndigheden i den anfægtede afgørelse blot gentaget princippet om forflyttelse af personalet, således som det blev besluttet ved fælles aftale mellem medlemsstaterne. Herved har ansættelsesmyndigheden ikke i væsentlig grad ændret appellanternes retsstilling, som i denne henseende fulgte af den fælles aftale mellem medlemsstaterne.

Hvad angår appellanternes vedtægtsmæssige økonomiske rettigheder er fastsættelsen af den justeringskoefficient, som finder anvendelse på personalet i et agentur, ikke overladt til ansættelsesmyndigheden, men er konsekvensen af levevilkårene på tjenestestedet. Heraf følger, at anvendelsen af justeringskoefficienten for det nye hjemsted på appellanterne alene er en automatisk konsekvens dels af den fælles aftale mellem medlemsstaterne, dels af vedtægtens artikel 64, første afsnit.

Desuden er der i den omtvistede afgørelse fastsat mulighed for, at datoen for tiltrædelse i det nye hjemsted og varslet for ansøgning om afskedigelse forhandles individuelt mellem agenturets direktør og de ansatte, som ikke ønsker at følge med til nævnte hjemsted. Ansættelsesmyndigheden har således med vedtagelsen af denne afgørelse defineret almindelige retningslinjer, på grundlag af hvilke agenturet senere ville vedtage individuelle afgørelser, hvori det i givet fald fastslås, at ansatte, som ikke har tiltrådt tjenesten i det nye hjemsted på det angivne tidspunkt, var afskediget efter ansøgning, under hensyn til hver enkelt ansats særlige situation.

(jf. præmis 49, 50, 60, 61, 64, 69, 72 og 75)
Rettens dom (Ottende Afdeling) af 4. oktober 2018 – Tataram mod Kommissionen

(Sag T-546/16)

»Personalesag – tjenestemænd – tilpasning af lønninger – forordning (EU) nr. 423/2014 – lønseddel – søgsmålsfrist – forældelse – afvisning«

1. Ulovlighedsindsigelse–anfægtelige retsakter–generel retsakt, der er hjemmel for den anfægtede afgørelse–formaliteten–betingelser (Art. 263, stk. 2, TEUF, art. 270 TEUF og art. 277 TEUF) (jf. præmis 32, 33, 45, 46 og 49)

2. Tjenestemandssager–akt, der indeholder et klagepunkt–begreb–lønseddel–omfattelse almindeligt anerkendt med henblik på udøvelse af søgsmålsrettigheder (Tjenestemandsvedtægten, art. 90, stk. 2, og art. 91, stk. 1) (jf. præmis 36)

3. Tjenestemandssager–akt, der indeholder et klagepunkt–begreb–lønseddel eller pensionsopgørelse, der afspejler en afgørelse, som har et rent økonomisk formål–omfattet–lønseddel eller pensionsopgørelse, som blot bekræfter tidligere administrative afgørelser–ikke omfattet (Tjenestemandsvedtægten, art. 90, stk. 2, og art. 91, stk. 1) (jf. præmis 37 og 38)

4. Tjenestemandssager–forudgående administrativ klage–frister–begyndelsestidspunkt (Tjenestemandsvedtægten, art. 90) (jf. præmis 39)

Angående

Søgsmål støttet på artikel 270 TEUF med påstand om annullation af afgørelsen om fastsættelse af sagsøgerens løn for maj måned 2014, således som denne kom til udtryk i lønsedlen for den nævnte måned, som hun fik tilsendt den 15. maj 2014, og som er den første lønseddel, hvorpå Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 423/2014 af 16. april 2014 om tilpasning med virkning fra den 1. juli 2012 af vederlag og pensioner til tjenestemænd og øvrige ansatte ved Den Europæiske Union samt af justeringskoefficienterne for disse vederlag og pensioner (EUT 2014, L 129, s. 12) finder anvendelse.

Konklusion

1) Sagen afvises.

2) Marina Tataram betaler sagsomkostningerne.
Proceduren for suspension af månedlige betalinger til en medlemsstat, der er fastsat i artikel 41 i forordning nr. 1306/2013 om finansiering, forvaltning og overvågning af den fælles landbrugspolitik, har ikke samme formål som proceduren for efterprøvende regnskabsafslutning, der er fastsat i samme forordnings artikel 52. Suspensionsproceduren giver nemlig Kommissionen mulighed for midlertidigt at suspendere de månedlige betalinger til en medlemsstat i henhold til Den Europæiske Garantifond for Landbruget (EFGL) eller Den Europæiske Landbrugsfond for Udvikling af Landdistrikterne (ELFUL), navnlig i de tilfælde, hvor der foreligger alvorlige mangler ved det nationale kontrolsystem, eller i tilfælde af tilbagesøgning af uretmæssigt udbetalte beløb.

Proceduren for efterprøvende regnskabsafslutning giver derimod Kommissionen mulighed for at fastlægge de beløb, der endeligt er udelukket fra EU-finansiering, når udgifter under EGFL og ELFUL ikke er blevet afholdt i overensstemmelse med EU-retten. Det kan af eksistensen af proceduren for efterprøvende regnskabsafslutning, der gør det muligt at udelukke EU-finansiering, ikke udledes, at Kommissionen hverken før eller samtidig kan anvende suspensionsproceduren for så vidt angår de månedlige betalinger, der svarer til disse beløb. Det fremgår nemlig udtrykkeligt af artikel 41, stk. 3, i forordning nr. 1306/2013, at suspensioner ifølge denne bestemmelse ikke berører anvendelsen af nævnte forordnings artikel 51 og 52, der vedrører henholdsvis regnskabsafslutning og efterprøvende regnskabsafslutning. Det skal endvidere bemærkes, at proceduren for suspension af månedlige betalinger i lighed med proceduren for efterprøvende regnskabsafslutning giver den berørte stat processuelle garantier, således at denne stat får mulighed for at fremsætte sine bemærkninger før vedtagelsen af en afgørelse om suspension af betalingerne.

(jf. præmis 60 og 61)
Artikel 429, stk. 14, i forordning nr. 575/2013 om tilsynsmæssige krav til kreditinstitutter og investeringsselskaber, som ændret ved forordning 2015/62, skal fortolkes således, at den tillægger de kompetente myndigheder en skønsbeføjelse til at afvise at indrømme den undtagelse, som er indført ved denne bestemmelse, selv om de heri omhandlede betingelser er opfyldt.

Ved denne undtagelse, vedtaget af lovgiver, gav Kommissionen nemlig mulighed for, at et kreditinstituts eksponeringer mod offentlige enheder, som på grund af en statsgaranti indebærer det samme lave risikoniveau som eksponeringer mod denne stat, og som ikke udgør et investeringsmæssigt valg fra kreditinstituttets side – idet det er pålagt en forpligtelse til at overføre de pågældende beløb – ikke anses for relevante for beregningen af gearingsgraden og derfor kan udeholdes herfra. De eneste eksponeringer, der er omfattet af artikel 429, stk. 14, i forordning nr. 575/2013, er eksponeringer, som ved anvendelsen af standardmetoden til beregning af minimumskapitalkrav har en risikovægt på 0%.

Anvendelsen af nævnte forordnings artikel 429, stk. 14, kræver følgelig, at to formål forenes: For det første skal der være overensstemmelse med tankegangen bag gearingsgraden, hvorefter beregningen heraf omfatter målet for et kreditinstituts samlede eksponering uden risikovægtning, og for det andet skal der tages hensyn til Kommissionens mål, vedtaget af lovgiver, hvorefter visse eksponeringer, der har en særlig lav risikoprofil og ikke følger af kreditinstituttets investeringsmæssige valg, alt efter omstændighederne, ikke er relevante for beregningen af gearingsgraden og kan udeholdes herfra. Det skal dog konstateres, at den omstændighed, at de kompetente myndigheder indrømmes en skønsbeføjelse i forbindelse med anvendelsen af artikel 429, stk. 14, i forordning nr. 575/2013, giver dem mulighed for at foretage en afvejning af disse to formål på baggrund af de særlige omstændigheder i hvert enkelt tilfælde.

(jf. præmis 52-56)
5.

Tilnærmelse af lovgivningerne – forurenende stoffer i levnedsmidler – forordning nr. 315/93 – Kommissionens fastsættelse af de nødvendige maksimumstolerancer for visse forurenende stoffer – vedtagelse af en gennemførelsesforordning, hvorved grænseværdierne for et forurenende stof fastsættes – fremkomsten af nye oplysninger – forpligtelse til at tilpasse forordningen (Rådets forordning nr. 315/93, art. 2, stk. 3) (jf. præmis 137)
3.

Landbrug – fælles landbrugspolitik – integreret system for forvaltning og kontrol af visse støtteordninger – nedsættelse af eller udelukkelse fra betalinger ved misligholdelse af krydsoverensstemmelsesreglerne – nødvendigheden af, at hver enkelt landbrugsbedrift har været genstand for en kontrol – foreligger ikke – anvendelse af en finansiel korrektion, der er fastsat til en højere sats end den maksimale sats, der er fastsat for nedsættelser i forordning nr. 1122/2009 – urigtig gengivelse af de faktiske omstændigheder – foreligger ikke (Rådets forordning nr. 1290/2005, art. 31, stk. 2, og forordning nr. 73/2009; Kommissionens forordning nr. 1122/2009, art. 50, art. 51, stk. 4, og art. 71, stk. 4) (jf. præmis 42-44, 47, 49 og 50)
8.

Statsstøtte – tilbagesøgning af en ulovlig støtte – femårig forældelse – forældelsesfristens begyndelsestidspunkt – det tidspunkt, hvor støtten blev ydet støttemodtageren – fastsættelse af tidspunktet for ydelse af en støtte, som varierer i forhold til arten af den pågældende støtte – prøvelse af lovligheden af en afgørelse fra en national domstol – tidspunktet for ydelsen svarer til tidspunktet for underskrivelsen af kontrakten (Art. 108, stk. 2, TEUF; Rådets forordning 2015/1589, art. 17) (jf. præmis 171-187)
1.

Statsstøtte – påtænkte støtteforanstaltninger – Kommissionens undersøgelse – indledende fase og kontradiktorisk fase – en støtteforanstaltnings forenelighed med fællesmarkedet – vanskeligheder ved bedømmelsen – Kommissionens forpligtelse til at indlede den kontradiktoriske fase – begreb – alvorlige vanskeligheder – objektiv karakter – varigheden af den indledende procedure kan ikke alene godtgøre, at der foreligger sådanne vanskeligheder – utilstrækkelig eller mangelfuld karakter af Kommissionens undersøgelse under den indledende undersøgelsesprocedure – oplysninger, der godtgør, at der foreligger alvorlige vanskeligheder (Art. 108, stk. 2 og 3, TEUF; Rådets forordning nr. 659/1999, art. 4, stk. 3) (jf. præmis 49, 88-95, 100, 101, 107, 108, 127 og 140)
5.

Landbrug – finansiering gennem EGFL – tildeling af støtte og præmier – medlemsstaternes forpligtelse til at indføre et effektivt system med administrativ kontrol og kontrol på stedet – rækkevidde – kontrol på stedet af dyr – formål – mulighed for at foretage efterfølgende kontrol på grundlag af dokumenter vedrørende perioden for dyreholdet – foreligger ikke – krav om en fysisk kontrol (Kommissionens forordning nr. 1122/2009, art. 42) (jf. præmis 54)
Et søgsmål, som er anlagt til prøvelse af en afgørelse fra Kommissionen om ændring af en tidligere afgørelse, hvorved sagsøgeren og dennes tidligere datterselskaber pålægges solidarisk hæftelse for bøder for konkurrencebegrænsende adfærd, kan antages til realitetsbehandling, idet den anfægtede afgørelse blev vedtaget efter en dom fra Unionens retsinstanser om annullation af en afgørelse, hvis konklusion var fuldkommen identisk med konklusionen i den anfægtede afgørelse, og som ændrede bestemmelserne i den oprindelige afgørelse til samme ordlyd som bestemmelserne i den anfægtede afgørelse ved at fordele bødernes beløb på en anden måde, end de var fordelt i henhold til bestemmelserne i disses oprindelige affattelse. Selv om de tidligere datterselskaber således ikke var parter i det søgsmål, som sagsøgeren anlagde til prøvelse af den afgørelse, som Unionens retsinstanser har annulleret, blev deres respektive retsstillinger ligesom sagsøgerens retsstilling dels berørt af denne annullation, dels er datterselskabernes retsstilling hvad angår de annullerede bestemmelser knyttet til sagsøgerens retsstilling, for så vidt som disse bestemmelser har til formål at fastlægge størrelsen af de bøder, som skal pålægges disse for de overtrædelser, som de hæfter for solidarisk, samt disse selskabers ydre hæftelsesansvar for disse bøder.

Et annullationssøgsmål, der er anlagt af en fysisk eller juridisk person, kan kun antages til realitetsbehandling, såfremt sagsøgeren har en retlig interesse i, at den anfægtede retsakt annulleres, idet en sådan interesse forudsætter, at en annullation af retsakten med sit resultat kan tilføre den part, der har anlagt søgsmålet, en fordel.

Ligebehandlingsprincippet, som kræver, at ensartede situationer ikke må behandles forskelligt, og at forskellige situationer ikke må behandles ens, medmindre forskelsbehandlingen er objektivt begrundet, er et grundlæggende princip i EU-retten, som er fastslået i artikel 20 og 21 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder.

For så vidt angår en afgørelse fra Kommissionen, der fordeler beløbet af de bøder, som et moderselskab og de to tidligere datterselskaber, ACW og CPA, er blevet pålagt solidarisk for konkurrencebegrænsende adfærd, skal der ved vurderingen af, om der er udøvet forskelsbehandling, ikke alene tages hensyn til den bøde, som ACW, CPA og moderselskabet er blevet pålagt solidarisk, men også til den bøde, som ACW og moderselskabet er blevet pålagt solidarisk. I denne forbindelse tilsidesatte Kommissionen ligebehandlingsprincippet uden at give nogen objektiv begrundelse, da den ikke fordelte nedsættelsen af ACW’s del af bøden forholdsmæssigt i begge de to omhandlede tilfælde af solidarisk hæftelsesansvar. Dels befinder moderselskabet og CPA sig således i en ensartet situation i den forstand, at de begge er selskaber, der sammen med ACW hæfter solidarisk for en bøde. Dels kunne Kommissionen utvivlsomt have fastsat den del af bøden, som ACW og moderselskabet fortsat hæftede solidarisk for, anderledes, med henblik på at begrænse den del af bøden, for hvilken moderselskabet kunne være den eneste betalingspligtige.

(jf. præmis 97, 106-109 og 111)
Sag T-447/16

Pirelli Tyre SpA

mod

Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret

»EU-varemærker – ugyldighedssag – EU-figurmærke, der gengiver en »L«-formet rille – absolut registreringshindring – absolut registreringshindring – tegn, som udelukkende består af en udformning af varen, som er nødvendig for at opnå et teknisk resultat – artikel 7, stk. 1, litra e), nr. ii), i forordning (EF) nr. 40/94 – artikel 7, stk. 1, litra e), nr. ii), i forordning nr. 207/2009 [nu artikel 7, stk. 1, litra e), nr. ii), i forordning 2017/1001] – forordning (EU) 2015/2424 – tidsmæssig anvendelse af retsregler – varens udformning – tegnets art – hensyntagen til elementer, der er nyttige for identificeringen af tegnets væsentligste kendetegn – den almene interesse, der ligger bag artikel 7, stk. 1, litra e), nr. ii), i forordning nr. 40/94

Sammendrag – Rettens dom (Syvende Udvidede Afdeling) af 24. oktober 2018

Institutionernes retsakter – tidsmæssig anvendelse – regler om proceduren – materielle bestemmelser – sondring

EU-varemærker – definition på og erhvervelse af et EU-varemærke – absolutte registreringshindringer – tegn, som udelukkende består af en udformning af varen, som er nødvendig for at opnå et teknisk resultat – affattelse af artikel 7, stk. 1, litra e), nr. ii), i forordning nr. 207/2009, der følger af forordning (EF) nr. 2015/2424 – ikke anvendelse på forhold, der lå forud for dens ikrafttrædelse [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 7, stk. 1, litra e), nr. ii); Rådets forordning 2015/2424]

EF-varemærker – definition på og erhvervelse af et EF-varemærke – absolutte registreringshindringer – tegn, som udelukkende består af en udformning af varen, som er nødvendig for at opnå et teknisk resultat – undtagelse – fornødent særpræg opnået ved brug – ikke anvendelig [Rådets forordning nr. 40/94, art. 7, stk. 1, litra e), og art. 7, stk. 3]

EF-varemærker – definition på og erhvervelse af et EF-varemærke – absolutte registreringshindringer – tegn, som udelukkende består af en udformning af varen, som er nødvendig for at opnå et teknisk resultat – begreb – fortolkning i lyset af den bagvedliggende almene interesse [Rådets forordning nr. 40/94, art. 7, stk. 1, litra e), nr. ii)]

EF-varemærker – definition på og erhvervelse af et EF-varemærke – absolutte registreringshindringer – tegn, som udelukkende består af en udformning af varen, som er nødvendig for at opnå et teknisk resultat – identifikation af et tegns væsentlige kendetegn – hensyntagen til nyttige bestanddele undtagen bestanddele, der ikke indgår i tegnet [Rådets forordning nr. 40/94, art. 7, stk. 1, litra e), nr. ii)]

EF-varemærker – afkald, fortabelse og ugyldighed – absolutte ugyldighedsgrunde – registrering i strid med artikel 7, stk. 1, litra e), nr. ii), i forordning nr. 40/94 – figurmærke, der gengiver en »L«-formet rille [Rådets forordning nr. 40/94, art. 7, stk. 1, litra e), nr. ii); Rådets forordning nr. 207/2009, art. 52, stk. 1, litra a)]
1.

EU-varemærker – definition på og erhvervelse af et EU-varemærke – relative registreringshindringer – indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art – risiko for forveksling med det ældre varemærke – bedømmelseskriterier [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 16, 17 og 45)
Selv forudsat, at en kun delvis godtgørelse af de skoleudgifter, der overstiger det vedtægtsbestemte loft for tredjelande, begrænser retten til uddannelse som fastsat i artikel 14 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, ville en sådan begrænsning under alle omstændigheder kunne begrundes i henhold til nævnte charters artikel 52, stk. 1. Det drejer sig nemlig om en begrænsning, der er fastsat i en lov, som forfølger et formål vedrørende Unionens almindelige interesse, nærmere bestemt formålet om at udstrække godtgørelsen af de skoleudgifter, der overstiger det vedtægtsbestemte loft for tredjelande, til flest mulige tjenestemænd, der har ansøgt herom, alt imens der tages hensyn til de budgetmæssige begrænsninger vedrørende sådanne udgifter.

Hverken ordlyden af artikel 15 i bilag X til vedtægten eller det forberedende arbejde til dette bilag foreskriver en fortolkning af denne artikels andet punktum, hvorefter der i særlige tilfælde i dette punktums forstand gælder en ret til fuld og ubegrænset godtgørelse af de skoleudgifter, der overstiger det vedtægtsbestemte loft for tredjelande. Tværtimod bør dette punktum fortolkes således, at ansættelsesmyndigheden ved anvendelsen af denne bestemmelse er i sin gode ret til at tage hensyn til budgetmæssige begrænsninger.

Retten til at påberåbe sig beskyttelsen af en berettiget forventning er betinget af, at tre betingelser er opfyldt, nemlig for det første, at præcise, ubetingede og samstemmende forsikringer, der hidrører fra en pålidelig kilde med den nødvendige bemyndigelse, er fremsat af EU-myndigheden over for parten, for det andet, at disse forsikringer er af en sådan art, at de er egnede til at skabe en berettiget forventning hos den, til hvem de er rettet, og for det tredje, at forsikringerne er i overensstemmelse med gældende regler.

I denne henseende kan alene den omstændighed, at en tjenestemand, der gør tjeneste i et tredjeland, førhen har kunnet modtage uddannelsestillæg, der oversteg det vedtægtsbestemte loft for tredjelande, og som dækkede de fulde udgifter til skolegangen, ikke i sig selv anses for at udgøre en præcis, ubetinget og samstemmende forsikring.

(jf. præmis 79 og 80)