ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2.

Skal begrebet »overføring til almenheden« i artikel 3, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/29/EF om harmonisering af visse aspekter af ophavsret og beslægtede rettigheder i informationssamfundet fortolkes således, at denne foretages af en kommerciel udbyder af en komplet (on premises) IPTV-løsning, med hvilken denne ud over soft- og hardware til modtagelse af tv-programmer via internettet også yder teknisk support og foretager løbende tilpasninger af tjenesten, men hvor tjenesten i det hele drives på kundens infrastruktur, såfremt tjenesten giver brugeren adgang ikke blot til indhold af programmer, som de pågældende rettighedshavere har givet tilladelse til at anvende online, men også til sådant beskyttet indhold, for hvilket der ikke sikret et tilsvarende samtykke vedrørende rettigheder, og udbyderen a) kan udøve indflydelse på, hvilke tv-programmer der kan modtages af slutbrugeren via tjenesten, b) ved, at dennes tjeneste ligeledes gør det muligt at modtage beskyttet indhold af programmer uden rettighedshavernes samtykke, men dog c) ikke reklamerer med denne mulighed for ulovlig brug af sin tjeneste og derved skaber et væsentligt incitament til at købe produktet, men tværtimod ved aftalens indgåelse oplyser sine kunder om, at de selv skal sørge for at få overdraget rettighederne, og d) ikke ved sin virksomhed skaber en specifik adgang til indhold af programmer, som ikke eller kun vanskeligt kan modtages uden udbyderens medvirken?
3)

Gælder dette også, hvis passageren reserverer en anden flyforbindelse uden det transporterende luftfartsselskabs medvirken og via denne flyforbindelse når frem til en anden lufthavn, der betjener samme by eller region (jf. artikel 8, stk. 3, i forordning (EF) nr. 261/2004) som den oprindeligt reserverede flyvning, på et tidspunkt, der ikke ligger væsentligt senere end planlagt ankomsttid til det endelige bestemmelsessted for den oprindeligt reserverede flyvning? Såfremt det andet spørgsmål besvares bekræftende:
C 462/30

Appel iværksat den 17. september 2021 af Irish Wind Farmers’ Association Clg, Carrons Windfarm Ltd, Foyle Windfarm Ltd og Greenoge Windfarm Ltd til prøvelse af dom afsagt af Retten (Første Afdeling) den 7. juli 2021 i sag T-680/19, Irish Wind Farmers’ Association m.fl. mod Kommissionen

(Sag C-578/21 P)

(2021/C 462/35)

Processprog: engelsk

Parter

Appellanter: Irish Wind Farmers’ Association Clg, Carrons Windfarm Ltd, Foyle Windfarm Ltd og Greenoge Windfarm Ltd (ved abogada M. Segura Catalán og avocate M. Clayton)

Den anden part i appelsagen: Europa-Kommissionen

Appellanterne har nedlagt følgende påstande

— Den appellerede dom ophæves.

— Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne i første instans og i appelsagen.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellen er støttet på to anbringender.

Med det første anbringende gøres det gældende, at Retten foretog en urigtig fortolkning af artikel 108 TEUF og artikel 4 i forordning 2015/1589 (1), idet den fastslog, at vurderingen af den pågældende støtteforanstaltning ikke krævede, at Kommissionen skulle indlede den formelle undersøgelsesprocedure, eftersom der ikke forelå alvorlige vanskeligheder vedrørende kvalificeringen heraf som statsstøtte og dens forenelighed med det indre marked.

Det første anbringende består af seks led.

Det første led: Retten begik en retlig fejl med hensyn til Kommissionens pligt til at undersøge de faktiske og retlige forhold i tilfælde af ulovlig støtte.

Det andet led: Retten begik en retlig fejl, idet den foretog forskellig behandling af oplysningerne fra henholdsvis medlemsstaterne og klagerne.

Det tredje led: Retten begik en retlig fejl ved vurderingen af varigheden af den foreløbige undersøgelse.

Det fjerde led: Retten begik en retlig fejl ved fastlæggelsen af den bevisbyrde, som klagerne skulle løfte.

Det femte led: Retten begik en retlig fejl ved at se bort fra, at ordningen i Det Forenede Kongerige var relevant for den foreliggende sag.

Det sjette led: Retten udledte en forkert konklusion af den tekniske art af metoden til vurdering af nettoaktivværdien af anlæg til produktion af elektricitet på grundlag af fossile brændstoffer.

Med det andet anbringende har appellanterne gjort gældende, at Retten foretog en urigtig gengivelse af den klare betydning af de beviser, som appellanterne havde fremlagt.

(1) Rådets forordning (EU) 2015/1589 af 13.7.2015 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af artikel 108 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde (EUT 2015, L 248, s. 9).
3)

Såfremt det andet spørgsmål besvares bekræftende ønskes det oplyst, om direktiv (2002/58) — i betragtning af den lave følsomhed af data, der vedrører den civile identitet [på brugerne], af den omstændighed, at disse data alene kan indsamles med henblik på at forhindre tilsidesættelser af forpligtelser, der i national ret er præcist, indskrænkende og udtømmende defineret, og af den omstændighed, at en systematisk kontrol af adgangen til data om hver enkelt bruger foretaget af en domstol eller en uafhængig administrativ enhed, der træffer bindende afgørelser, vil skade opfyldelsen af den samfundsopgave, der er overdraget den uafhængige administrative myndighed, der er beføjet til at foretage denne indsamling — er til hinder for, at denne kontrol foretages i overensstemmelse med hensigtsmæssige retningslinjer, såsom en automatisk kontrol, i givet fald under tilsyn af en intern enhed i det pågældende organ, hvis embedsmænd, der foretager indsamlingen, er uafhængige og upartiske?
Appel iværksat den 21. september 2021 af Ryanair DAC og Laudamotion GmbH til prøvelse af kendelse afsagt af Retten (Tredje Afdeling) den 12. juli 2021 i sag T-866/19, Ryanair og Laudamotion mod Kommissionen

(Sag C-581/21 P)

(2021/C 462/36)

Processprog: engelsk

Parter

Appellanter: Ryanair DAC og Laudamotion GmbH (ved avocat E. Vahida, abogado S. Rating og dikigoros I.-G. Metaxas-Maranghidis)

Den anden part i appelsagen: Europa-Kommissionen

Appellanterne har nedlagt følgende påstande

— Den appellerede kendelse ophæves.

— Sagen hjemvises til Retten med henblik på fornyet afgørelse.

— Afgørelsen om sagsomkostningerne i første instans og i appelsagen udsættes.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanterne har fremsat to anbringender.

Retten tilsidesatte EU-retten og den gengav de faktiske omstændigheder urigtigt (1) ved at fastslå, at hovedformålet med slotforordningen (1) er relevant med henblik på at afgøre, om trafikfordelingsreglerne (2) omfatter gennemførelsesforanstaltninger, og (2) ved at se bort fra begivenhedernes normale forløb ved afgørelsen af, om appellanternes anmodning om en gennemførelsesforanstaltning fra slotkoordinatorens side var kunstig.

Appellanterne har desuden gjort gældende, at Retten ikke angav grundene til sine konklusionen i den appellerede kendelse.

(1) Rådets forordning (EØF) nr. 95/93 af 18.1.1993 om fælles regler for tildeling af ankomst- og afgangstidspunkter i Fællesskabets lufthavne (EFT 1993, L 14, s. 1).

(2) Kommissionens gennemførelsesafgørelse (EU) 2019/1585 af 24.9.2019 om fastsættelse af trafikfordelingsregler i henhold til artikel 19 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1008/2008 for lufthavnene Amsterdam Schiphol og Amsterdam Lelystad (meddelt under nummer C(2019) 6816) (EUT 2019, L 246, s. 24).
c)

Argumentet om, at udtrædelsesaftalen eksternt kan anses for at svare til det, en lovgivningsmæssig retsakt er internt, er fejlagtigt.
1.

Skal artikel 38, stk. 3, andet punktum, i forordning (EU) 2016/679 (1) fortolkes således, at den er til hinder for en bestemmelse i national lovgivning, som § 38, stk. 1 og 2, sammenholdt med § 6, stk. 4, første punktum, i Bundesdatenschutzgesetz, der finder anvendelse i den foreliggende sag, i henhold til hvilken afskedigelsen af databeskyttelsesrådgiveren, som foretages af den dataansvarlige i dennes egenskab af arbejdsgiver for databeskyttelsesrådgiveren, sker under henvisning til betingelserne i databeskyttelsesforordningen uafhængigt af, om databeskyttelsesrådgiveren afskediges for at udføre sine opgaver? Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende:
c.

Fornyet ansøgning 1. Skal Dublin III-forordningens artikel 7, stk. 2, og artikel 20, stk. 1, fortolkes således, at de ikke udelukker en anvendelse af bestemmelserne i kapitel III og gennemførelse af en overtagelsesprocedure i henhold til Dublin III-forordningens kapitel VI, afsnit II i tilfælde, hvor ansøgerne allerede har indgivet en asylansøgning i den anmodende medlemsstat og denne oprindeligt er blevet afvist af den anmodende medlemsstat på grundlag af artikel 33, stk. 2, litra c), sammenholdt med artikel 38 i direktiv 2013/32/EU (7), men der nu — f.eks. som følge af den faktiske gennemførelse af »Erklæring fra EU og Tyrkiet af 18. marts 2016« (jf. EN P-000604/2021, Answer given by Ms Johansson on behalf of the European Commission af 1.6.2021) — gennemføres en lovlig procedure vedrørende en fornyet ansøgning? 2. Såfremt spørgsmål c.1. besvares benægtende: Skal Dublin III-forordningens artikel 7, stk. 2, og artikel 20, stk. 1, i det under c.1. beskrevne tilfælde da fortolkes således, at de ikke udelukker en anvendelse af bestemmelserne i kapitel III og gennemførelse af en overtagelsesprocedure i henhold til Dublin III-forordningens kapitel VI, afsnit II, i tilfælde af ansvarskriterier vedrørende familiens enhed (Dublin III-forordningens artikel 8-11, 16)? 3. Kan Dublin III-forordningens artikel 17, stk. 2, stadig anvendes, når ansøgerne allerede har indgivet en asylansøgning i den anmodende medlemsstat og denne oprindeligt er blevet afvist af den anmodende medlemsstat på grundlag af artikel 33, stk. 2, litra c), sammenholdt med artikel 38 i direktiv 2013/32/EU, men der nu — f.eks. som følge af den faktiske gennemførelse af »Erklæring fra EU og Tyrkiet af 18. marts 2016« (jf. EN P-000604/2021, Answer given by Ms Johansson on behalf of the European Commission af 1.6.2021) — gennemføres en lovlig procedure vedrørende en fornyet ansøgning? 4. Såfremt spørgsmål c.3. besvares bekræftende: Giver Dublin III-forordningens artikel 17, stk. 2, asylansøgerne en subjektiv ret, som kan gøres gældende — i den anmodede stat? Findes der i så henseende EU-retlige krav til de nationale myndigheders udøvelse af skøn — f.eks. hensyn til familiens enhed, børns tarv — eller er dette spørgsmål alene undergivet national ret?
Sag anlagt den 28. september 2021 — Europa-Kommissionen mod Republikken Polen

(Sag C-601/21)

(2021/C 490/24)

Processprog: polsk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved Stobiecka-Kuik, G. Wils og P. Ondrůšek, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Republikken Polen

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Republikken Polen har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 1, stk. 1 og 3, og artikel 15, stk. 2 og 3, i direktiv 2014/24/EU (1) om offentlige udbud, sammenholdt med artikel 346, stk. 1, litra a), TEUF, idet denne medlemsstat har tilføjet undtagelser til fremlæggelsen af visse dokumenter, stempler og mærker, som ikke er fastsat i direktiv 2014/24/EU.

— Republikken Polen tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Polen har ved gennemførelsen af direktiv 2014/24 undtaget en lang række dokumenter, stempler og mærker fra anvendelsesområdet for de procedurer, der er fastsat i direktivet. De undtagelser, som Polen har indført, vedrører offentlige dokumenter (såsom eksempelvis nationale ID-kort, pas og søfartsbøger), afgiftsmærker, juridiske mærker, og køretøjskontrolmærker, stemmekort, holografiske mærker på stemmeretscertifikater, mikroprocessorer med software anvendt til håndtering af offentlige dokumenter samt IT-systemer og databaser, der er af væsentlig betydning for anvendelsen af offentlige dokumenter. Ifølge Kommissionen udgør indførelsen af disse undtagelser en tilsidesættelse af direktiv 2014/24, idet anvendelsesområdet for dette direktiv er blevet begrænset på en måde, der ikke kan begrundes af bestemmelserne i direktiv 2014/24 eller artikel 346 TEUF. Kommissionen har henvist til Domstolens dom i sag C-187/16, Kommissionen mod Østrig, som vigtig præcedens i denne forbindelse.

I forbindelse med den administrative procedure har Polen gjort gældende, at der er behov for at sikre sikkerheden af officielle dokumenter. Kommissionen har medgivet, at der er behov for at sikre sikkerheden og autenticiteten af sådanne dokumenter, men finder, at Polen ikke har godtgjort, at den nødvendige sikring, herunder sikringen mod forfalskning eller beskyttelse vedrørende bestemmelserne om beskyttelse af personoplysninger, ikke kan ske inden for rammerne af den offentlige udbudsprocedure, der er fastsat i direktiv 2014/24.

(1) EUT 2014, L 94, s. 65.
2.

Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende: Kan medlemsstaterne i henhold til artikel 10 i direktiv 98/6/EF opretholde bestemmelser, der afviger fra 3, stk. 1 og 4, sammenholdt med artikel 2, litra a), i direktiv 98/6/EF, såsom § 1, stk. 4, i Preisangabenverordnung (den tyske bekendtgørelse om prisangivelser), hvorefter der, såfremt der ud over vederlaget for en vare kræves betaling af en refundérbar sikkerhed, skal foretages en specifik angivelse af sikkerhedsbeløbet ud over prisen for varen i stedet for at angive et samlet beløb, eller er dette i strid med princippet i direktiv 2005/29/EF (2) om fuld harmonisering?
2)

Når henses til ordlyden af artikel 2, nr. 1), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/7/EU af 16. februar 2011 om bekæmpelse af forsinket betaling i handelstransaktioner udgør en kontrakt, hvis genstand er levering af varer, som forpligter den erhvervsdrivende til at levere en bestemt mængde varer til ordregiveren til den i kontrakten fastsatte pris, og som samtidig giver ordregiveren ret til ensidigt at bestemme fristerne for og mængderne af de enkelte leveringer, som udgør udførelsen af kontraktens genstand, herunder muligheden for at afstå fra dele af de kontraherede varer uden at det vil have negative følger, i henhold til hvilken ordregiveren er forpligtet til at betale for hver del af leveringen inden for en bestemt frist, som regnes fra tidspunktet for modtagelsen af den pågældende del af leveringen, en enkelt særskilt handelstransaktion, eller udgør hver af disse delleverancer, som er baseret på de af ordregiveren angivne behov, en særskilt handelstransaktion i direktivets forstand, selv om delleverancen ikke udgør en særskilt kontrakt i henhold til national ret?
C 490/22

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesfinanzhof (Tyskland) den 8. september 2021 — Hauptzollamt Hamburg mod Shell Deutschland Oil GmbH

(Sag C-553/21)

(2021/C 490/21)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Bundesfinanzhof

Parter i hovedsagen

Revisionsappellant: Hauptzollamt Hamburg

Revisionsindstævnt: Shell Deutschland Oil GmbH

Præjudicielt spørgsmål

Gælder det EU-retlige proportionalitetsprincip også for den fakultative afgiftsnedsættelse i henhold til artikel 5, første punktum, fjerde led, i direktiv 2003/96 (1) med den konsekvens, at medlemsstaten ikke må nægte afgiftsnedsættelsen efter udløbet af den ansøgningsfrist, der er fastsat i medlemsstatens lovgivning, hvis der på tidspunktet for indleveringen af ansøgningen til den kompetente myndighed endnu ikke er indtrådt fastsættelsesforældelse?

(1) Rådets direktiv 2003/96/EF af 27.10.2003 om omstrukturering af EF-bestemmelserne for beskatning af energiprodukter og elektricitet (EUT 2003, L 283, s. 51).
2)

Kan artikel 14, stk. 1, litra a), første punktum, i direktiv 2003/96, for så vidt som den fastsætter, at elektricitet, der anvendes til at opretholde muligheden for produktion af elektricitet, fritages for beskatning, under hensyntagen til artikel 21, stk. 3, tredje punktum, i direktiv 2003/96 fortolkes således, at også anvendelse af elektricitet til drift af silosystemer og transportmidler, som er nødvendige for at drive kraftværkerne permanent, fritages for beskatning?
b.

Kan de personer, der har behandlet J.M.’s kundeoplysninger, i denne forbindelse under visse kriterier anses for modtagere af personoplysningerne som omhandlet i databeskyttelsesforordningens artikel 15, stk. 1, litra c), som den registrerede har ret til at få oplysning om?
1)

Skal udtrykket »tab af provision« som omhandlet i artikel 17, stk. 2, litra a), andet led, i Rådets direktiv 86/653/EØF (1) af 18. december 1986 om samordning af medlemsstaternes lovgivning om selvstændige handelsagenter fortolkes således, at en sådan provision også omfatter provision for indgåelse af kontrakter som handelsagenten ville have indgået, såfremt agenturkontrakten ikke var blevet opsagt, med kunder, som han har skaffet for agenturgiver, eller med hvilke den pågældende agent i et betydeligt omfang har øget forretningen?
1)

Skal artikel 3, stk. 1, i direktiv 93/13/EØF (1), sammenholdt med nr. 1, litra e) og f), i bilaget til dette direktiv fortolkes således, at kontraktvilkår til trods for kravene om god tro bevirker en betydelig skævhed i parternes rettigheder og forpligtelser ifølge aftalen til skade for forbrugeren, hvis de forhøjer forbrugerens omkostninger i henhold til denne kontrakt betydeligt, medmindre forbrugeren hver måned overfører sin lønindtægt [til en konto] i den kreditgivende bank, når man tager hensyn til, at forbrugeren ifølge kontraktvilkårene er forpligtet til at give pant i sit løntilgodehavende, uanset hvorledes og i hvilken stat han modtager sin lønindtægt?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Înalta Curte de Casație și Justiție (Rumænien) den 10. august 2021 — WA mod Direcția pentru Evidența Persoanelor și Administrarea Bazelor de Date din Ministerul Afacerilor Interne

(Sag C-491/21)

(2021/C 481/23)

Processprog: rumænsk

Den forelæggende ret

Înalta Curte de Casație și Justiție

Parter i hovedsagen

Kassationsappellant: WA

Kassationsindstævnt: Direcția pentru Evidența Persoanelor și Administrarea Bazelor de Date din Ministerul Afacerilor Interne

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 26, stk. 2, TEUF, artikel 20, artikel 21, stk. 1, og artikel 45, stk. 1, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder samt artikel 4-6 i Europa-Parlamentets og rådets direktiv 2004/38/EF af 29. april 2004 om unionsborgeres og deres familiemedlemmers ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område, om ændring af forordning (EF) nr. 1612/68 og om ophævelse af direktiv 64/221/EØF, 68/360/EØF, 72/194/EØF, 73/148/EØF, 75/34/EØF, 75/35/EØF, 90/364/EØF, 90/365/EØF og 93/96/EØF (1) fortolkes således, at de er til hinder for en national lovgivning, hvorefter et identitetskort, der kan gælde som rejsedokument i EU, ikke kan udstedes til statsborgeren i en medlemsstat, fordi han har flyttet sin bopæl til en anden medlemsstat?

(1) EFT 2004, L 158, s. 77.
Sag anlagt den 14. oktober 2021 — Europa-Kommissionen mod Den Hellenske Republik

(Sag C-633/21)

(2021/C 513/34)

Processprog: græsk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved M. Kostantinidis og M. Noll-Ehlers)

Sagsøgt: Den Hellenske Republik

Sagsøgernes påstande

— Det fastslås for det første, at Den Hellenske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 13 i direktiv 2008/50/EF (1), sammenholdt med bilag XI hertil, idet årsgrænseværdierne for nitrogendioxid siden 2010 systematisk og vedvarende er blevet overskredet i det bymæssige område (EL0003) Athen.

— Det fastslås for det andet, at Den Hellenske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 23, stk. 1, i direktiv 2008/50, sammenholdt med del A i bilag X hertil, herunder navnlig forpligtelsen i dette direktivs artikel 23, stk. 1, andet afsnit, til at fastsætte egnede foranstaltninger, så overskridelsesperioden bliver kortest mulig, idet den ikke efter den 11. juni 2010 har truffet de nødvendige foranstaltninger for at sikre overholdelsen af årsgrænseværdierne for NO2 i det bymæssige område (EL0003) Athen.

— Den Hellenske Republik tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Kommissionen har med det første anbringende gjort gældende, at direktiv 2008/50 om luftkvaliteten og renere luft i Europa pålægger medlemsstaterne at begrænse befolkningens eksponering for nitrogendioxid (NO2). Kommissionen har anført, at Den Hellenske Republik ifølge de årsberetninger om luftkvaliteten, som den har fremsendt, siden 2005, hvor det i henhold til artikel 13 i direktiv 2008/50 blev obligatorisk at overholde døgn- og årsgrænseværdierne for nitrogendioxid (NO2) konsekvent har undladt at sikre overholdelsen af døgngrænseværdierne i det bymæssige område EL000 Athen.

Kommissionen har med det andet anbringende anført, at i tilfælde af overskridelse af grænseværdierne pålægger artikel 23, stk. 1, andet afsnit, i direktiv 2008/50 medlemsstaterne en klar og umiddelbar forpligtelse til at udarbejde luftkvalitetsplaner, der omfatter egnede foranstaltninger, så overskridelsesperioden bliver kortest mulig. Kommissionen har gjort gældende, at Den Hellenske Republik i strid med artikel 23, stk. 1, i direktiv 2008/50 ikke har udarbejdet en egnet luftkvalitetsplan med hensyn til nitrogendioxid for det bymæssige område EL0003 Athen.

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/50/EF af 21.5.2008 om luftkvaliteten og renere luft i Europa (EUT 2008, L 152, s. 1).
3)

Er nationale bestemmelser og fortolkningen heraf i overensstemmelse med artikel 10, stk. 2, i direktiv 2014/104 og/eller med artikel 102 TEUF samt effektivitetsprincippet, når det af disse bestemmelser og denne fortolkning følger, at »kendskab til, at der er forvoldt en skade« — hvilket er afgørende for, at den subjektive forældelsesfrist begynder at løbe — er forbundet med skadelidtes kendskab til de »specifikke delvise skader«, som er opstået gradvist i løbet af en igangværende eller vedvarende konkurrencebegrænsende adfærd (da retspraksis er baseret på den forudsætning, at hele det pågældende erstatningskrav kan opdeles), og den subjektive forældelsesfrist for så vidt angår disse skader begynder at løbe fra forskellige tidspunkter, uanset den skadelidtes kendskab til det fulde omfang af skaden, som er forvoldt ved den samlede overtrædelse af artikel 102 TEUF, dvs. nationale bestemmelser og en fortolkning heraf, som muliggør, at forældelsesfristen for erstatningssøgsmål for skader, som er forvoldt ved konkurrencebegrænsende adfærd, som består i at placere og vise sin egen sammenligningstjeneste på en meget fordelagtig måde i strid med artikel 102 TEUF, begynder at løbe inden ophøret af denne adfærd?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Oberster Gerichtshof (Østrig) den 9. september 2021 — UniCredit Bank Austria AG mod Verein für Konsumenteninformation

(Sag C-555/21)

(2021/C 513/28)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Oberster Gerichtshof

Parter i hovedsagen

Revisionsappellant: UniCredit Bank Austria AG

Revisionsindstævnt: Verein für Konsumenteninformation

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 25, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/17/EU af 4. februar 2014 om forbrugerkreditaftaler i forbindelse med fast ejendom til beboelse og om ændring af direktiv 2008/48/EF og 2013/36/EU og forordning (EU) nr. 1093/2010 (1) fortolkes således, at den er til hinder for en national lovgivning, der i en situation, hvor kredittageren udøver sin ret til helt eller delvis at indfri kreditbeløbet før udløbet af den aftalte periode, bestemmer, at de renter, som kredittageren skal betale, og de omkostninger, som afhænger af løbetiden, nedsættes forholdsmæssigt, mens der ikke gælder en tilsvarende regel for de løbetidsuafhængige omkostninger?

(1) EUT 2014, L 60, s. 34.