Over for disse argumenter, der taler for et bekræftende svar på det spørgsmål, som Bundesarbeitsgericht har forelagt, anfører regeringen for Forbundsrepublikken Tyskland og den i hovedsagen sagsøgte virksomhed for det første, at den lov, hvis begunstigelser, der gøres krav på, ikke udgør en del af arbejdsretten men en del af den militære lovgivning; som følge heraf kan den ikke være berørt af forordningerne nr. 38/64 og 1612/68, og den falder overhovedet ikke ind under traktatens anvendelsesområde. Forbundsrepublikken Tyskland henviser i denne forbindelse til traktatens artikel 223, stk. 1, litra b), der giver medlemsstaterne mulighed for at træffe sådanne — fra traktaten afvigende — foranstaltninger vedrørende fabrikation af eller handel med våben, som de anser for nødvendige for deres sikkerhedsinteresser, såvel som til artikel 224, der i tilfælde af en alvorlig krise tillader medlemsstaterne at træffe de nødvendige foranstaltninger uden at være forpligtet til at overholde traktatens bestemmelser. Den udleder heraf at den frit kan regulere hele forsvarslovgivningen, hvortil også hører den lov, hvis begunstigelser der gøres krav på.

Det ses straks, at de to artikler i traktaten, der henvises til, ikke har nogen fællesnævner med den lov, det her drejer sig om.

Denne er benævnt: »Lov om arbejdspladsbeskyttelse under aftjening af værnepligt«; den har til formål at regulere de retlige følger for arbejdskontrakten, som arbejdstagerens fravær på grund af aftjening af værnepligt medfører. Naturligvis er bestemmelser af den art, som Ugliola påberåber sig ved den tyske domstol, forbundet med problemerne vedrørende det nationale forsvar, men de udgør dog også en del af »beskæftigelses- og arbejdsvilkårene« i betydningen af artiklerne 9 i forordning nr. 38/64 og 7 i forordning nr. 1612/68.

Denne bedømmelse gælder imidlertid kun inden for grænserne at det stillede spørgsmål. Selv om Domstolen hverken skal fortolke eller bedømme den tyske lov, skal det bemærkes, at denne fastsætter forholdsregler af forskellig art, hvoraf nogle vedrører forsvarsproblemer, medens andre angår spørgsmål om beskæftigelsen; endelig er der enkelte, som omhandler de offentligt ansatte og således faktisk er unddraget anvendelsesområdet for de omtvistede forordninger. Der kan ikke være tale om at henlægge samtlige bestemmelser i arbejdspladsbeskyttelsesloven til disse forordningers anvendelsesområde, og selvfølgelig kan man have sin tvivl med hensyn til visse forholdsregler, som denne lov fastsætter, en tvivl, der er så meget alvorligere, som det kriterium, som Kommissionen foreslog i går, og hvorefter det er afgørende, om de nævnte forholdsregler pålægges staten eller virksomhederne, synes diskutabelt. Men efter min opfattelse udgør medregningen af værnepligtstiden i arbejdspladsancienniteten en del af arbejdsvilkårene.

Som Kommissionen med rette bemærker, står det en medlemsstat frit at regulere følgerne af en indkaldelse for beskæftigelsen, som den anser det for rigtigt; den kan endog helt undlade at fastsætte en ordning. Men den ordning, den fastsætter for sine egne statsborgere, må også gælde med hensyn til værnepligt, der aftjenes i hjemlandet af de statsborgere fra andre medlemsstater, der arbejder på dens område.

Man må i øvrigt ikke tro, at dette problem er særegent for Forbundesrepublikken Tyskland. I alle de øvrige medlemsstater eksisterer der retsforskrifter, der i større eller mindre omfang beskytter arbejdspladsen i tilfælde af indkaldelse. Udenlandske arbejdstagere kan på samme måde som indenlandske udlede krav af disse ordninger. Den byrde, som den tyske lovgivning pålægger Forbundsrepublikken Tyskland til fordel for de udenlandske arbejdstagere, finder således sit sidestykke i de fordele, tyske statsborgere, der arbejder i de andre medlemsstater, kan gøre krav på i henhold til lovgivningen i disse stater.