Forslag til afgørelse fra generaladvokat Fennelly fremsat den 24. oktober 1996. - Francisco Bastos Moriana, Cristóbal Aguilera Reyes, Cristóbal Gordo Valle, Fernando Romero Ramos, Rosa Moscato og Ana Muñoz Abato mod Bundesanstalt für Arbeit. - Anmodning om præjudiciel afgørelse: Sozialgericht Nürnberg - Tyskland. - Social sikring af vandrende arbejdstagere - Ydelser til børn, der forsørges af pensionister eller rentemodtagere, og til efterladte børn. - Sag C-59/95.



Samling af Afgørelser 1997 side I-01071



Generaladvokatens forslag til afgørelse

1 Denne sag angaar fortolkningen af artikel 77, stk. 2, litra b), og artikel 78, stk. 2, litra b), i Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71. Disse bestemmelser omhandler ydelser til social sikring af boern, der forsoerges af pensionister eller rentemodtagere, og til efterladte boern. I alle de konkrete tilfaelde i denne sag er de tilskud, der ydes i henhold til det sociale sikringssystem i bopaelsmedlemsstaten, mindre end de tyske tilskud, eller gives for en kortere periode end disse. Sozialgericht Nuernberg har spurgt, om det tyske myndigheder skal udbetale en tillaegsydelse (hvorved de tyske myndigheder supplerer de ydelser, der kan opnaas i Spanien eller Italien, og haever dem til det tyske niveau), naar den pension eller rente, der er bevilget i Tyskland, i henhold til forordning nr. 1408/71 kun er blevet tildelt paa grundlag af en sammenlaegning af bidragsperioder i forskellige medlemsstater, eller naar det efterladte barns afdoede foraelder alene ville have haft ret til pension eller rente paa grundlag af en saadan sammenlaegning. Sagen drejer sig reelt om, hvorledes retspraksis vedroerende ophaevelse af hindringer for den frie bevaegelighed, der opstaar som foelge af frygt for at miste rettigheder til social sikring, skal forstaas, og herved isaer om Domstolens dom i sagen Athanasopoulos m.fl. (1). Den tyske retsinstans har, saafremt denne retspraksis skal anvendes i denne sag, spurgt, om tillaegsydelsen skal nedsaettes svarende til forholdet mellem bidragsperioderne i Tyskland og bidragsperioderne i bopaelsstaten eller en anden medlemsstat.

Retlig baggrund

Faellesskabsretlige bestemmelser

2 I henhold til anden og tredje betragtning til Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet (2) (herefter »forordningen«), er det forordningens formaal at gennemfoere artikel 51 i traktaten om oprettelse af Det Europaeiske Faellesskab (herefter »traktaten«), der omhandler ydelser til social sikring af vandrende arbejdstagere, gennem koordination »under hensyntagen til de betydelige forskelle, der stadig bestaar mellem de enkelte medlemsstaters lovgivning om social sikring«. Paa udstedelsestidspunktet blev foelgende fastslaaet i forordningens sjette betragtning: »De koordinationsregler, der er fastsat med henblik paa gennemfoerelse af traktatens artikel 51, skal goere det muligt for arbejdstagere, der flytter inden for Faellesskabet, at bevare de rettigheder og fordele, de har erhvervet, uden at reglerne foerer til uberettigede dobbeltydelser«. I ottende betragtning blev det imidlertid fastslaaet, at »det [er] ... noedvendigt som maksimum [for det opnaaede ydelsesbeloeb] at fastsaette det hoejeste ydelsesbeloeb, som en af de naevnte stater ville vaere forpligtet til at udbetale, saafremt arbejdstageren havde tilbagelagt sin samlede beskaeftigelsestid dér«.

3 Artikel 45, stk. 1, i forordningen lyder saaledes:

»Saafremt erhvervelse, bevarelse eller generhvervelse af ret til ydelser efter en ordning, som ikke er en saerordning i den i stk. 2 eller 3 omhandlede forstand, i henhold til en medlemsstats lovgivning er betinget af, at der er tilbagelagt forsikrings- eller bopaelsperioder, skal den kompetente institution i fornoedent omfang medregne forsikrings- eller bopaelsperioder, der er tilbagelagt efter en almindelig ordning eller en saerordning, og ligeledes uden hensyn til, om de er tilbagelagt efter en ordning for arbejdstagere eller en ordning for selvstaendige erhvervsdrivende. Med henblik herpaa medregnes disse perioder, som om det drejede sig om perioder, der var tilbagelagt efter den for institutionen gaeldende lovgivning.«

4 Kapitel 8 i forordningens afsnit III vedroerer »Ydelser til boern, der forsoerges af pensionister eller rentemodtagere, samt til boern, der har mistet begge foraeldre eller en af dem«. I artikel 77 fastslaas foelgende:

»1. Ved udtrykket 'ydelser' forstaas i denne artikel boernetilskud til personer, der modtager pension eller rente i anledning af alderdom, invaliditet, arbejdsulykke eller erhvervssygdom, samt de til saadanne pensioner eller renter ydede boernetillaeg, med undtagelse af tillaeg, der ydes i henhold til forsikringen mod arbejdsulykker og erhvervssygdomme.

2. Ydelserne skal udredes efter foelgende regler, uanset i hvilken medlemsstat pensionisten (rentemodtageren) eller boernene er bosat:

a) en person, der kun har ret til pension eller rente efter lovgivningen i én medlemsstat, modtager ydelserne efter lovgivningen i den medlemsstat, som er kompetent med hensyn til pensionen eller renten

b) en person, der har ret til pension eller rente efter lovgivningen i flere medlemsstater, modtager ydelserne

i) efter lovgivningen i den af disse stater, paa hvis omraade han er bosat, saafremt han dér har opnaaet ret til en af de i stk. 1 naevnte ydelser i medfoer af denne stats lovgivning, i givet fald under iagttagelse af bestemmelserne i artikel 79, stk. 1, litra a), eller

ii) i andre tilfaelde efter den af disse medlemsstaters lovgivning, hvoraf den paagaeldende har vaeret omfattet laengst, saafremt han har erhvervet ret til en af de i stk. 1 naevnte ydelser efter den naevnte lovgivning, i givet fald under iagttagelse af bestemmelserne i artikel 79, stk. 1, litra a), saafremt den paagaeldende ikke har erhvervet nogen ret efter denne lovgivning, undersoeges det, om betingelserne for erhvervelse af ret efter lovgivningen i de oevrige beroerte medlemsstater er til stede, idet de forsikrings- eller bopaelsperioder, der er tilbagelagt efter disse medlemsstaters lovgivning laegges til grund i raekkefoelge efter aftagende laengde.«

5 Forordningens artikel 78 lyder saaledes:

»1. Ved udtrykket 'ydelser' forstaas i denne artikel boernetilskud og i givet fald supplerende eller saerlige tilskud til boern, der har mistet begge foraeldre eller en af dem, samt pensioner eller renter til saadanne boern, med undtagelse af renter, der ydes de naevnte boern i henhold til forsikringen mod arbejdsulykker og erhvervssygdomme.

2. Ydelser til saadanne boern skal udredes efter foelgende regler, uanset i hvilken medlemsstat barnet eller den fysiske eller juridiske person, som faktisk forsoerger det, er bosat:

a) for saa vidt angaar et barn af en afdoed arbejdstager eller selvstaendig erhvervsdrivende, som kun har vaeret omfattet af lovgivningen i én medlemsstat, efter denne stats lovgivning

b) for saa vidt angaar et barn af en afdoed arbejdstager eller selvstaendig erhvervsdrivende, som har vaeret omfattet af lovgivningen i flere medlemsstater:

i) efter lovgivningen i den af disse stater, paa hvis omraade barnet er bosat, saafremt der dér er erhvervet ret til en af de i stk. 1 naevnte ydelser i medfoer af denne stats lovgivning, i givet fald under iagttagelse af bestemmelserne i artikel 79, stk. 1, litra a), eller

ii) i andre tilfaelde efter den af disse medlemsstaters lovgivning, hvoraf den afdoede har vaeret omfattet laengst, saafremt der er erhvervet ret til en af de i stk. 1 naevnte ydelser i medfoer af den naevnte lovgivning, i givet fald under iagttagelse af bestemmelserne i artikel 79, stk. 1, litra a); saafremt der ikke er erhvervet nogen ret efter denne lovgivning, undersoeges det, om betingelserne for erhvervelse af ret efter lovgivningen i de oevrige beroerte medlemsstater er til stede, idet de forsikrings- eller bopaelsperioder, der er tilbagelagt efter disse medlemsstaters lovgivning, laegges til grund i raekkefoelge efter aftagende laengde.

Den medlemsstats lovgivning, hvorefter de i artikel 77 omhandlede ydelser til boern af en pensionist eller en rentemodtager skal udredes, finder dog fortsat anvendelse efter den paagaeldende pensionists eller rentemodtagers doed, for saa vidt angaar udredelse af ydelser til hans efterladte boern.«

6 De dele af forordningens artikel 79, der her er relevante, lyder saaledes:

»1. Ydelserne efter artikel 77 og 78 skal udredes efter den paa grundlag af reglerne i de naevnte artikler bestemte lovgivning af den institution, som det paahviler at anvende naevnte lovgivning, og for denne institutions regning, som om pensionisten (rentemodtageren) eller den afdoede kun havde vaeret omfattet af lovgivningen i den kompetente stat.

Herved skal dog foelgende iagttages:

a) saafremt erhvervelse, bevarelse eller generhvervelse af ret til ydelser efter denne lovgivning er afhaengig af laengden af forsikrings-, beskaeftigelses- eller bopaelsperioderne eller af perioderne med selvstaendig virksomhed, fastsaettes denne laengde i givet fald under iagttagelse af bestemmelserne i artikel 45 eller 72, alt efter omstaendighederne

b) saafremt ydelsernes stoerrelse efter denne lovgivning beregnes paa grundlag af pensionens stoerrelse eller beror paa forsikringsperiodernes laengde, skal de teoretiske beloeb, der er fastsat efter bestemmelserne i artikel 46, stk. 2, laegges til grund ved beregningen af de omhandlede ydelsers stoerrelse.

...

3. Ret til ydelser i medfoer af enten national lovgivning alene eller bestemmelserne i stk. 2 og i artikel 77 og 78 stilles i bero, saafremt der i kraft af erhvervsudoevelse kan kraeves udbetalt familieydelser eller boernetilskud for de paagaeldende boern efter en medlemsstats lovgivning. I saa fald betragtes de paagaeldende som en selvstaendig erhvervsdrivendes familiemedlemmer.«

7 Ved forordningens artikel 80, stk. 1, er der oprettet en Administrativ Kommission for Vandrende Arbejdstageres Sociale Sikring (herefter »Den Administrative Kommission«), som bestaar af en regeringsrepraesentant for hver af medlemsstaterne. I henhold til forordningens artikel 80, stk. 3, og artikel 81, litra a), kan denne kommission med enstemmighed traeffe beslutninger om fortolkningsspoergsmaal, der opstaar i forbindelse med bestemmelserne i forordningen, uden at dette beroerer de paagaeldende myndigheders, institutioners eller enkeltpersoners ret til at benytte sig af de procedurer og domstole, der er fastsat i medlemsstaternes lovgivning, i forordningen eller i traktaten.

Retspraksis

8 Domstolen har fastslaaet det princip, at faellesskabsforanstaltninger, der er vedtaget med hjemmel i traktatens artikel 51, og hvorefter der kan erhverves ret til sociale sikringsydelser paa grundlag af en sammenlaegning af perioder, der tages hensyn til i flere medlemsstaters lovgivning, ikke kan begraense muligheden for at erhverve eller opretholde rettigheder til ydelser i henhold til en enkelt medlemsstats ret alene (i det foelgende ofte betegnet som »rettigheder alene i henhold til national ret«). Domstolen har gennemfoert dette princip i forskellige perioder og paa forskellige omraader, idet den enten har kraevet, at sociale sikringsydelser, der koordineres af Faellesskabet, suppleres for at udligne forskellen mellem disse ydelser og ydelser, der udelukkende ydes i henhold til national ret - denne tillaegsydelse udredes af den medlemsstat, der har pligt til at betale de nationale ydelser - (»suppleringsprincippet«), eller, at rettigheder, der udelukkende beror paa national ret, opretholdes i deres fulde omfang ved siden af rettigheder i henhold til faellesskabsretten, ogsaa selv om en vandrende arbejdstager derved maatte opnaa stoerre ydelser, end hvis vedkommende havde gennemfoert hele sin beskaeftigelse i én medlemsstat (»bevarelsesprincippet«) (3). Bevarelsesprincippet blev, hvad angaar pensioner og renter, fastslaaet i Petroni-dommen (4), hvori Domstolen kendte for ret, at den davaerende artikel 46, stk. 3, i forordningen var »uforenelig med traktatens artikel 51, i det omfang bestemmelsen foreskriver, at ved sammenlaegning af to ydelser, opnaaet i forskellige medlemsstater, skal det ydelsesbeloeb, hvortil der er erhvervet ret udelukkende i medfoer af national ret, nedsaettes« (5).

9 Lignende spoergsmaal om graenserne for at kunne sammenlaegge sociale ydelser af samme art opstod i forbindelse med familieydelser under kapitel 8 i forordningens afsnit III i Rossi-sagen (6).

Ifoelge forordningens artikel 79, stk. 3, stilles retten til ydelser i medfoer af enten national lovgivning alene eller bestemmelserne i artikel 77 og 78 i bero, saafremt der i kraft af erhvervsudoevelse kan kraeves udbetalt tilsvarende ydelser efter en medlemsstats lovgivning. Det fremgaar af generaladvokat Capotorti's forslag til afgoerelse i Rossi-sagen, at denne angik spoergsmaal om sammenlaegning, hvor en pensionist, der var flyttet til Italien, alene i henhold til belgisk ret havde et krav paa at modtage supplerende boernetilskud til boern, mens hans kone eventuelt havde ret til en lavere ydelse i Italien, som foelge af hendes arbejde dér. Generaladvokaten udtalte, at det er noedvendigt at sikre »velerhvervede rettigheder« gennem anvendelse af suppleringsprincippet (7). Domstolen fastslog, at faellesskabsretten »ikke [har] indfoert en faelles social sikringsordning, men har ladet selvstaendige ordninger bestaa, der hjemler bestemte krav mod bestemte institutioner, over for hvilke den ydelsesberettigede har direkte rettigheder enten i medfoer af national ret alene eller i medfoer af national ret om noedvendigt suppleret med faellesskabsretten« (8). Domstolen udtalte herefter, at faellesskabsretlige bestemmelser, og isaer forordningens artikel 79, stk. 3, »der skal udelukke samtidig oppeboersel af boernetilskud fra to sider ... kun [finder] anvendelse, saafremt de berettigede herved ikke uden grund fratages en del af de dem tilkommende ydelser efter en medlemsstats lovgivning«. Artikel 79, stk. 3, gjaldt derfor kun »for det beloeb, der faktisk udbetales i kraft af erhvervsudoevelse« (9), og de belgiske myndigheder skulle supplerende udbetale forskelsbeloebet.

10 I en raekke efterfoelgende sager behandlede Domstolen antikumulationsreglerne i forordningens artikel 76 og artikel 79, stk. 3, og de tilsvarende bestemmelser om selvstaendige erhvervsdrivende i artikel 10, stk. 1, i Raadets forordning (EOEF) nr. 574/72 af 21. marts 1972 om regler til gennemfoerelse af forordning (EOEF) nr. 1408/71 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere og deres familiemedlemmer, som flytter inden for Faellesskabet (10). Domstolen har anvendt suppleringsprincippet i tilfaelde, hvor krav paa familieydelser alene i medfoer af national ret bestod samtidig med rettigheder til ydelser, som kun var opstaaet som foelge af faellesskabsretten (f.eks. gennem ophaevelse af bopaelskrav i henhold til forordningens artikel 73) (11), og den har anvendt bevarelsesprincippet, hvor rettigheder, der alene hvilede paa national ret, bestod samtidig i flere forskellige medlemsstater (12).

11 Domstolen har indtaget samme holdning ved anvendelse af forordningens artikel 77 og 78. Ifoelge disse bestemmelser boer det altid kun vaere én medlemsstat, der skal betale ydelser til boern, som forsoeges af pensionister eller rentemodtagere, eller til efterladte boern, nemlig den medlemsstat, der som den eneste er kompetent med hensyn til pensionen eller renten, eller hvis lovgivning en afdoed arbejdstager udelukkende henhoerte under, eller bopaelsstaten, saafremt flere medlemsstater er kompetente med hensyn til pensionen eller renten, eller den afdoede arbejdstager henhoerte under flere medlemsstaters lovgivning eller, saafremt der ikke eksisterer noget krav i denne stat, den medlemsstat, hvor der bestaar saadanne krav, og i hvilken arbejdstageren har boet laengst eller har haft sin laengste forsikringsperiode. Domstolen gjorde en undtagelse til princippet om enekompetence i Laterza-dommen (13), hvori Domstolen fastslog, at den ret til familieydelser til boern, der forsoerges af pensionister eller rentemodtagere, som vedkommende i henhold til forordningens artikel 77, stk. 2, litra b), nr. i), har fra den stat, hvor vedkommende er bosat, ikke medfoerer, at retten til stoerre ydelser, der tidligere er erhvervet fra en anden medlemsstat, bortfalder: til de ydelser, bopaelsstaten havde betalt, skulle den anden medlemsstat betale en tillaegsydelse, som svarede til forskellen mellem de to ydelser. Domstolen henviste til sin tidligere dom i Rossi-sagen og udledte den grundsaetning heraf, at Faellesskabets regler ikke kan anvendes saaledes, at ydelserne til en vandrende arbejdstager eller dennes ydelsesberettigede paaroerende nedsaettes i henhold til national lovgivning suppleret med faellesskabsretten (14). Faellesskabsretten skal »goere det muligt for arbejdstagere, der flytter inden for Faellesskabet, at goere krav paa samtlige ydelser, de har erhvervet ret til i de enkelte medlemsstater, idet der dog er fastsat et 'hoejeste ydelsesbeloeb'« (15).

12 I Gravina-sagen (16), der angik tyske boernepensioner, som de efterladte boern, der var bosat i Italien, havde ret til i medfoer af national ret alene, fastslog Domstolen, at arbejdstagerne ikke som foelge af, at de udnytter deres ret til fri bevaegelighed, skal »miste de socialsikringsmaessige fordele, som under alle omstaendigheder sikres dem alene i henhold til lovgivningen i én medlemsstat« (17). Domstolen henviste i denne dom til Rossi-dommen og kendte for ret, at »artikel 78, stk. 2, litra b), nr. i), i Raadets forordning ... skal fortolkes saaledes, at retten til ydelser fra den stat, hvor det barn, som har mistet begge foraeldre eller en af dem, og som har faaet tilkendt ydelserne, har bopael, ikke indebaerer, at retten til hoejere ydelser, som tidligere er erhvervet alene i henhold til en anden medlemsstats lovgivning, fortabes« (min fremhaevelse). Domstolen anvendte suppleringsprincippet paa saadanne tilfaelde.

13 I senere sager citerede Domstolen Laterza-dommen og kendte for ret, at der opstaar en ret til tillaegsydelse, »saafremt den ydelse, der udbetales af bopaelsstaten [i henhold til forordningens artikel 77, stk. 2, litra b), nr. i)] ... er lavere end den ydelse, der udbetales af den ydelsespligtige stat [den stat, der har pligt til at betale pensionen eller renten]« (18). Domstolen fastslog paa ny, at »reglerne i forordning[en] ... skal sikre de arbejdstagere, som flytter inden for Faellesskabet, alle de ydelser, som er erhvervet i de forskellige medlemsstater, idet 'det hoejeste ydelsesbeloeb danner den oevre graense'« (19). Domstolen henviste ogsaa til sin dom i Gravina-sagen og kendte for ret, at »artikel 77 og 78 i forordning[en] ... skal fortolkes saaledes, at kravet paa pension, som barn af en afdoed arbejdstager, som bestaar i henhold til lovgivningen i den medlemsstat, der er kompetent i henhold til disse bestemmelser, ikke - naar den afdoede fader har vaeret omfattet af lovgivningen i flere medlemsstater - udelukker krav paa en hoejere efterladtepension, som bestaar alene i henhold til en anden medlemsstats lovgivning« (20). Paa trods af denne sidste del af saetningen blev suppleringsprincippet i alle disse tilfaelde anvendt uden hensyntagen til, om de paagaeldende rettigheder udelukkende beroede paa national ret eller kun bestod som foelge af forordningens koordinationsregler.

14 Domstolens dom i sagen Athanasopoulos (21) angik en raekke personer, der havde bopael i andre medlemsstater end Tyskland, og som (i det omfang det er relevant i denne sag) enten oppebar pension eller rente i henhold til saavel tysk ret og en anden medlemsstats lovgivning, eller som var successorer til personer, der havde haft beskaeftigelse som arbejdstagere eller selvstaendige erhvervsdrivende i baade Tyskland og en anden medlemsstat. Disse personer anmodede enten om tyske boernetilskud eller boernepension eller om tillaegsydelser fra de tyske myndigheder som supplement til tilsvarende ydelser, de modtog fra deres bopaelsstat. I nogle tilfaelde blev der ansoegt om ydelser eller tillaegsydelser til boern, der foerst blev foedt, efter at de paagaeldende ansoegere var flyttet fra Tyskland, og sagsoegerne i disse sager havde saaledes ikke tidligere modtaget tyske ydelser for disse boerns vedkommende. Det fremgaar ikke af dommen eller generaladvokatens forslag til afgoerelse, at sagsoegerne skulle have modtaget pensioner eller renter, de havde erhvervet ret til i medfoer af tysk ret alene, eller var successorer til arbejdstagere eller selvstaendige erhvervsdrivende, som havde betalt tilstraekkelig mange forsikringsbidrag i Tyskland til at opnaa en ret til pension eller rente alene i henhold til tysk ret (22).

15 I sit svar paa det foerste praejudicielle spoergsmaal i sagen Athanasopoulos anfoerte Domstolen, at det fremgik af de tidligere sager vedroerende tillaegsydelser til boernetilskud og til ydelser til efterladte boern, at tillaegsydelserne ikke i henhold til lovgivningen i den medlemsstat, det paahviler at betale disse, kan goeres betinget af et bopaelskrav; de paagaeldende har en ret til tillaegsydelse »selv om de ikke er bosat paa den medlemsstats omraade, der udbetaler de hoejeste ydelser« (23).

16 Paa grundlag af omstaendigheder, jeg skal angive senere, besvarede Domstolen det andet praejudicielle spoergsmaal saaledes, at retten til tillaegsydelse til boern, der forsoerges af pensionister eller rentemodtagere, ogsaa bestaar, selv om pensionisten eller rentemodtageren foerst faar ret til en pension eller en rente efter lovgivningen i den medlemsstat, der udbetaler de hoejeste ydelser, efter at han har taget bopael i en anden medlemsstat, som det paahviler at udrede ydelser i henhold til artikel 77, stk. 2, i forordningen, og at der ved tilkendelsen af tillaegsydelsen skal tages hensyn til alle de boern, der forsoerges af pensionisten eller rentemodtageren, herunder de boern, som er foedt, efter at den paagaeldende har taget bopael i den medlemsstat, der udbetaler de laveste ydelser.

17 I Durighello-dommen (24) beskaeftigede Domstolen sig med spoergsmaalet om familieydelser for en aegtefaelle, som forsoerges af en pensionist eller rentemodtager; familieydelsen blev tildelt pensionsmodtagere i Italien. I forordningen er det ikke udtrykkelig fastlagt, at der skal bevilges pensionister eller rentemodtagere saadanne ydelser. Sagen vedroerte en pensionist, der var bosat i Italien, og som kun havde krav paa en italiensk pension som foelge af en sammenlaegning af forsikringsperioder i en raekke medlemsstater i henhold til bestemmelserne i forordningens artikel 45, stk. 1. I sit forslag til afgoerelse fremhaevede generaladvokat Van Gerven, at det fremgik, at den forelaeggende retsinstans var af den opfattelse, at en modtager af italiensk pension, der blev fastsat paa grundlag af en sammenlaegning, ogsaa havde krav paa familieydelse for sin aegtefaelle, som vedkommende forsoergede, for saa vidt alene italiensk lovgivning blev anvendt. Spoergsmaalet var derfor kun, hvorvidt artikel 77, 78 og 79 i forordningen bevirkede, at pensionsmodtageren mistede denne ret (25). Denne negative formulering ville begraense virkningen af Durighello-dommen. Sagen ville i saa fald kun vedroere det lidet sandsynlige tilfaelde, at forordningen fratog en person en rettighed, som blev givet uafhaengigt i henhold til national ret. Domstolen fastslog, at forordningen »ikke [kan] medfoere, at den paagaeldende fortaber retten til ydelser i form af ydelser til pensionsmodtagere, som er hjemlet i national ret«. Domstolen udtalte herefter, at bestemmelserne i forordningens artikel 77, 78 og 79 om pensions- eller rentemodtageres ydelser til boern »ikke kan fortolkes saaledes, at bestemmelserne indebaerer, at en vandrende arbejdstager som den i hovedsagen omhandlede fortaber en ret til ydelser, som vedkommende ville have krav paa, saafremt alene lovgivningen i én medlemsstat fandt anvendelse paa ham« (26). Domstolen kendte for ret, at artikel 77, 78 og 79 i forordningen »ikke [kan] fortolkes saaledes, at bestemmelserne er til hinder for, at en medlemsstats lovgivning, hvorefter en pensionsmodtager kan opnaa familieydelser for en aegtefaelle, som vedkommende forsoerger, anvendes paa en person, der har ret til alderspension paa grundlag af forordning nr. 1408/71«. Dette svarer naesten ordret til generaladvokatens forslag til afgoerelse.

18 Generaladvokat Van Gerven foretog imidlertid en mere omfattende undersoegelse. Han fremfoerte, at »det fremgaar ... af Domstolens praksis vedroerende EOEF-traktatens artikel 51, som er grundlaget for forordning nr. 1408/71, at Durighello ikke som foelge af forordningens bestemmelser kan miste sin ret til familietilskud for sin aegtefaelle, som han forsoeger, i henhold til italiensk lovgivning« (27). Tidligere i sit forslag (28) havde han imidlertid anfoert, at den pension, der var tale om, udsprang direkte af italiensk lovgivning, men var forbundet med et »supplement« i henhold til artikel 45, stk. 1, i forordningen. I henhold til denne bestemmelse kunne den kompetente italienske institution ikke afvise at betale en pension, naar det paakraevede antal forsikringsperioder var tilbagelagt, naar man medregnede perioder tilbagelagt i andre medlemsstater. Hvad der gjaldt for saa vidt angik retten til pension, gjaldt ligeledes retten til familieydelser, der udsprang af national lovgivning og var forbundet med retten til pension. Disse bemaerkninger tyder paa, at de nationale institutioner efter generaladvokatens opfattelse i henhold til faellesskabsretten ikke er berettiget til paa nogen maade at sondre mellem pensioner og renter, der beror paa national ret alene, og pensioner og renter, der foelger af en sammenlaegning, selv ikke hvad angaar tilkendelse af betingede ydelser, der ikke er udtrykkelig reguleret i forordningen.

Administrative forholdsregler

19 Den Administrative Kommission vedtog afgoerelse nr. 150 (29) i lyset af Domstolens dom i sagen Athanasopoulos m.fl. Stk. 1 i denne afgoerelse lyder saaledes:

»Naar det i artikel 77, stk. 1, i forordning (EOEF) nr. 1408/71 omhandlede ydelsesbeloeb, som kan kraeves udbetalt i henhold til en medlemsstats lovgivning, uanset hvor boernene, pensions- eller rentemodtagerne eller de efterladte boern er bosat paa Faellesskabets omraade, overstiger det ydelsesbeloeb, som kan kraeves udbetalt efter den medlemsstats lovgivning, der er kompetent ifoelge bestemmelserne i naevnte forordnings artikel 77, stk. 2, udbetales de ydelser, der er fastsat i foerstnaevnte medlemsstats lovgivning, til en pensionist eller rentemodtager i overensstemmelse med bestemmelserne i denne afgoerelses stk. 4 i det omfang, dette ydelsesbeloeb overstiger stoerrelsen af de ydelser, der faktisk udbetales efter den anden medlemsstats lovgivning. Denne bestemmelse finder ligeledes anvendelse, naar den paagaeldende erhverver ret til en pension eller rente efter lovgivningen i den medlemsstat, der udbetaler de hoejeste ydelser, efter at have taget bopael i den medlemsstat, som det paahviler at udrede ydelser i henhold til naevnte forordnings artikel 77, stk. 2.«

20 Stk. 2 i afgoerelse nr. 150 lyder saaledes:

»Naar det i artikel 78, stk. 1, i forordning (EOEF) nr. 1408/71 omhandlede ydelsesbeloeb, som kan kraeves udbetalt efter en medlemsstats lovgivning, uanset hvor det efterladte barn er bosat paa Faellesskabets omraade, overstiger det ydelsesbeloeb, som kan kraeves udbetalt efter den medlemsstats lovgivning, der er kompetent ifoelge bestemmelserne i naevnte forordnings artikel 78, stk. 2, udbetales de ydelser, der er fastsat i foerstnaevnte stats lovgivning, til det efterladte barn i overensstemmelse med bestemmelserne i denne afgoerelse stk. 4 i det omfang, dette ydelsesbeloeb overstiger stoerrelsen af de ydelser, der faktisk udbetales efter lovgivningen i den anden medlemsstat. Denne bestemmelse finder ligeledes anvendelse, naar det efterladte barn ikke har haft bopael i foerstnaevnte medlemsstat.«

21 De relevante dele af stk. 4 i afgoerelse nr. 150 lyder saaledes:

»I de i stk. 1 [og] 2 ... omhandlede tilfaelde, udbetaler institutionen i foerstnaevnte medlemsstat et tillaeg til de ydelser, der tilkendes i medfoer af lovgivningen i den anden medlemsstat, og dette tillaeg svarer til forskellen mellem det ydelsesbeloeb, der faktisk udbetales i henhold til lovgivningen i den anden medlemsstat, og det ydelsesbeloeb, som kan kraeves udbetalt i henhold til foerstnaevnte medlemsstats lovgivning, uanset hvor den paagaeldende er bosat paa Faellesskabets omraade.

Ved fastsaettelsen af dette tillaeg tages der hensyn til alle de boern eller efterladte boern, der er foedt foer eller efter flytningen af bopael ...

Tillaegget udbetales, saa laenge de foreskrevne betingelser for ret til ydelser i henhold til lovgivningen i den foerste medlemsstat er opfyldt. Naar de foreskrevne betingelser for ret til ydelser i henhold til den anden medlemsstats lovgivning ikke eller ikke laengere er opfyldt, udbetaler den foerste medlemsstat i stedet for tillaegget det fulde ydelsesbeloeb, som der bestaar ret til i henhold til denne medlemsstats lovgivning, uanset hvor den paagaeldende er bosat paa Faellesskabets omraade.«

Tysk ret

22 Med hensyn til efterladte boern skelnes der i tysk ret mellem boernepension og boernetilskud for efterladte boern. Efterladte boern har ret til boernepension, naar den afdoede foraelder havde betalt socialforsikringsbidrag i mindst 60 maaneder (30). I Tyskland reguleres tildeling af boernetilskud for boern, der forsoerges, og for efterladte boern efter det samme saet regler, der, for saa vidt det er relevant i den foreliggende sag, ogsaa gjaldt allerede paa tidspunktet for Athanasopoulos-dommen. Bortset fra de tilfaelde, hvor der er tale om foraeldre, der oppebar pension eller rente allerede foer den 1. januar 1984, og som fortsat har ret til et tillaeg for boern, de forsoerger, som er foedt foer denne dato (31), bestaar der i tysk ret ikke nogen forbindelse mellem (foraeldrens eller det efterladte barns) pension og retten til boernetilskud for boern, som forsoerges, eller efterladte boern. Boernetilskud opnaar den, der har fast ophold eller sin saedvanlige bopael i Tyskland, for boern, som ligeledes har fast ophold eller deres saedvanlige bopael i Tyskland (32). Det samme enkle bopaelskrav gaelder med hensyn til ret til boernetilskud for efterladte boern (33). Der ydes boernetilskud indtil det fyldte 18. aar. Er barnet arbejdsloest ydes boernetilskuddet indtil det fyldte 21. aar, og er det under erhvervsuddannelse, gives tilskuddet indtil det fyldte 27. aar (34).

Den foreliggende sag

Faktiske omstaendigheder

23 Der ligger seks krav om tyske fulde ydelser eller tillaegsydelser for boern, som forsoerges, eller for efterladte boern, til grund for denne sag. Fire sagsoegere er spanske statsborgere og tidligere vandrende arbejdstagere, der fra tyske pensionsforsikringsinstitutioner oppebaerer pension paa grund af uarbejdsdygtighed. Disse pensioner beror ikke paa tysk ret alene, da sagsoegerne enten ikke har tilbagelagt en samlet forsikringsperiode paa mindst 60 maaneder i Tyskland, eller andre betingelser ikke er opfyldt (35). Den korteste periode, en af sagsoegerne har tilbragt i Tyskland, er paa 15 maaneder. Pensionerne blev tildelt i henhold til artikel 45 i forordningen under medregning af yderligere forsikringsperioder i Spanien. De to andre sagsoegere er enker efter henholdsvis en spansk og en italiensk vandrende arbejdstager og modtager enkepension fra de tyske pensionsforsikringsinstitutioner paa grundlag af en sammenlaegning af de afdoedes forsikringsperioder i henholdsvis Spanien og Italien med de tyske forsikringsperioder, der ellers ville vaere utilstraekkelige. Deres boern modtager ikke boernepension, og der anmodes heller ikke herom i den foreliggende sag. Sagsoegerne modtager for deres boern spanske ydelser til boern, der forsoerges, eller til efterladte boern; i den italienske sag modtog sagsoegeren italienske ydelser for efterladte boern, indtil det paagaeldende barn ved det fyldte 18. aar overskred aldersgraensen. Ingen af sagsoegerne oppebaerer en pension eller rente, der blev tildelt foer den 1. januar 1984. Bortset fra et enkelt barn er de paagaeldende boern foedt efter, at deres foraeldre flyttede fra Tyskland.

24 Sagsoegerne anmodede de tyske myndigheder om betaling af tillaegsydelser svarende til forskellen mellem de spanske ydelser og de boernetilskud, der betales i Tyskland; i den italienske sag anmodede de om betaling af det fulde tyske boernetilskud for efterladte boern (som foelge af de forskellige aldersgraenser). Disse anmodninger blev afvist enten med den begrundelse, at foraeldrene, der ansoegte herom, ikke havde erhvervet ret til pension i medfoer af tysk ret alene, eller med den begrundelse, at de efterladte boerns afdoede foraeldre ikke havde indbetalt tilstraekkelige bidrag til at hjemle en ret til boernepension i henhold til tysk ret alene.

25 De tyske myndigheder har anerkendt, at de, saafremt der bestaar en ret til tysk pension paa grundlag af en sammenlaegning, i henhold til artikel 77, stk. 2, litra b), nr. i), i forordningen er forpligtet til at betale boernetilskud, hvis pensionsmodtageren eller det efterladte barn er bosat i Tyskland. De anerkender ligeledes, at de i henhold til artikel 77, stk. 2, litra b), nr. ii), er forpligtet til at betale boernetilskud, hvis bopaelsstatens lovgivning ikke giver mulighed for at opnaa saadanne ydelser, og de tyske forsikringsperioder (uden medregning af forsikringsperioderne i bopaelsstaten) er de laengste.

Forelaeggelseskendelsen

26 Sagsoegerne har indbragt afgoerelserne, hvorved de tyske myndigheder afviste at betale henholdsvis fuldt eller supplerende boernetilskud for Sozialgericht Nuernberg's Niende Afdeling. Denne har i forelaeggelseskendelsen anfoert, at de tyske socialforsikringsmyndigheders administrative praksis i sager som den foreliggende bygger paa retspraksis fra Bundessozialgericht, som under henvisning til Domstolens domme i sagerne Laterza og D'Amario har fastslaaet, at familieydelser, der er afhaengige af, at der oppebaeres en pension eller rente i henhold til RVO, kun tildeles modtagere af pensioner eller renter, der alene tildeles paa grundlag af tyske forsikringsperioder. Som anfoert ovenfor under punkt 22, indeholder denne ordning nu flere frister, og den finder ikke anvendelse paa nogen af sagsoegerne i denne sag. Sozialgericht Nuernberg har henvist til, at bevilling af boernetilskud er afhaengig af bopaelen, men ikke af, at der modtages en forsikringsydelse. Myndighedernes begrundelse kan dog have foranlediget sagsoegerne til at henvise til Domstolens domme i sagerne Durighello og Athanasopoulos, da den foerstnaevnte sag vedroerte betaling af ydelser, der i henhold til national ret var afhaengig af, at der blev oppebaaret en national pension.

27 Den nationale retsinstans anfoerte ligeledes, at de sagsoegte myndigheders opfattelse har den konsekvens, at der ikke udbetales tyske familieydelser, end ikke i form af et tillaeg, naar der bestaar en ret til ydelser i bopaelsstaten, uanset hvor lave disse er, men at der derimod udbetales tyske familieydelser i fuldt omfang, naar der ikke eller ikke laengere bestaar en ret til familieydelser i bopaelsstaten. Omvendt vil sagsoegernes opfattelse imidlertid medfoere, at personer, som i blot et aar har betalt lovpligtige forsikringsbidrag i Tyskland, kan opnaa ret til ydelser, eller tillaegsydelser, der i betragtning af den mulige stoerrelse og ydelsesperiode i betydeligt omfang kan overstige alle de bidrag og al den skat, den vandrende arbejdstager har betalt i Tyskland.

28 For at kunne traeffe afgoerelse i hovedsagen har Sozialgericht Nuernberg forelagt Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal:

»1) Skal artikel 77, stk. 2, litra b), sammenholdt med artikel 79, stk. 1, i forordning (EOEF) nr. 1408/71 fortolkes saaledes, at boernetilskud for boern, der forsoerges af pensionister eller rentemodtagere, der ikke har opnaaet ret til pension eller rente i en medlemsstat alene i henhold til lovgivningen i samme medlemsstat, men derimod i medfoer af samordningsbestemmelserne i den europaeiske socialret, skal betales af den medlemsstat, hvor pensionisten eller rentemodtageren ikke har bopael, i form af en tillaegsydelse, der bestaar i forskellen mellem det beloeb, der i denne medlemsstat er fastsat for disse ydelser, og det, som i bopaelsstaten udbetales eller er fastsat?

2) Skal artikel 78, stk. 2, litra b), sammenholdt med artikel 79, stk. 1, i forordning (EOEF) nr. 1408/71 fortolkes saaledes, at boernetilskud for efterladte boern af en afdoed arbejdstager eller selvstaendig erhvervsdrivende, som har vaeret omfattet af lovgivningen i flere medlemsstater, skal betales af den medlemsstat, hvor de efterladte boern ikke har bopael, i form af en tillaegsydelse, der bestaar i forskellen mellem det beloeb, der i denne medlemsstat er fastsat for disse ydelser, og det, som i bopaelsstaten udbetales eller er fastsat, naar forholdet er, at der ikke bestaar en ret til boernepension i en medlemsstat, hvis lovgivning har vaeret gaeldende, hverken i henhold til medlemsstatens lovgivning alene eller i henhold til samordningsbestemmelserne i den europaeiske socialret?

3) Saafremt spoergsmaal 1 og 2 besvares bekraeftende, saaledes at der bestaar en ret til boernetilskud, skal tillaegsydelsen da nedsaettes svarende til forholdet mellem forsikringsperioderne i medlemsstaten og forsikringsperioder af samme art i bopaelsstaten (eller en anden medlemsstat)?

4) Er det forhold, at en pensions- eller renteydelse, der er tildelt i henhold til en overenskomst om social sikring, ikke er blevet fastsat paa ny i medfoer af artikel 94, stk. 5, i forordning (EOEF) nr. 1408/71, til hinder for, at der bestaar en ret til tillaegsydelser?«

Retsforhandlinger

29 Sagsoegerne, Kommissionen, Forbundsrepublikken Tyskland og Kongeriget Spanien har afgivet skriftlige og mundtlige indlaeg.

Gennemgang

Foerste og andet spoergsmaal

30 Der kan af retspraksis vedroerende forordningens artikel 77, 78 og 79, der er beskrevet udfoerligt ovenfor, udledes to selvstaendige principper, der dog begge er baseret paa det formaal at fjerne hindringer for arbejdstagernes frie bevaegelighed. Det foerste princip er princippet om respekt af rettigheder, der beror paa national lovgivning alene. Domstolen har med foeje understreget, at den faellesskabsretlige sociallovgivning, der er vedtaget i henhold til traktatens artikel 51 med henblik paa at hjaelpe vandrende arbejdstagere, ikke maa medfoere, at arbejdstagerne mister sociale ydelser, de har ret til i henhold til en medlemsstats lovgivning alene. I modsat fald ville faellesskabsretten i praksis bevirke, at vandrende arbejdstagere blev straffet for at have udoevet deres ret til fri bevaegelighed i henhold til traktaten, idet de ville miste en del af de ydelser, de havde opnaaet ret til ifoelge denne medlemsstats lovgivning. Hvad angaar familieydelser har Domstolen i sager, hvor én af to familieydelser blev tildelt i henhold til national ret alene, fastslaaet, at de faellesskabsretlige antikumulationsregler ikke skal fortolkes saaledes, at en person mister ret til den hoejeste ydelse, der kan opnaas, uanset om denne hviler paa national ret eller faellesskabsrettens samordningsbestemmelser. Vigtigere for denne sag er, at Domstolen i dommene i sagerne Gravina, D'Amario og Ventura fastslog, at den medlemsstat, der er kompetent til at betale de stoerste, og udelukkende paa national ret beroende, ydelser, skal supplere de ydelser, der foelger af faellesskabsrettens samordningsbestemmelser i henhold til forordningens artikel 77 og 78, med et tillaeg svarende til forskellen mellem de to beloeb. Der er desuden ikke noget grundlag for at begraense forbuddet mod tab af mere fordelagtige rettigheder, der hviler paa national ret alene, til kun at omfatte tilfaelde, hvor den nationale ydelse blev bevilget og modtaget foer den lavere ydelse i henhold til faellesskabsrettens samordningsbestemmelser, saaledes som det forholdt sig i Gravina-sagen. Domstolen, der i sin domskonklusion i den naevnte sag talte om ydelser, »som tidligere er erhvervet alene i henhold til en anden medlemsstats lovgivning« (mine fremhaevelser), stillede derfor ikke laengere krav om en tidligere erhvervelse i D'Amario-dommen, hvor sagsoegeren, som altid havde vaeret bosat i Italien, for foerste gang ansoegte om tysk boernepension.

31 Det andet princip er grundsaetningen om bevarelse af velerhvervede rettigheder, uafhaengigt af, om disse er erhvervet i medfoer af national ret alene eller i henhold til de faellesskabsretlige samordningsbestemmelser. Domstolen har forsoegt at fjerne den hindring, arbejdstagere stoeder paa, naar de ved at flytte til en anden medlemsstat mister retten til sociale ydelser i staten, de kom fra. En saadan hindring opstaar uvaegerligt, saafremt ydelsesniveauet afhaenger af bopaelen. Til en hvis grad kan dette ikke undgaas, da man ikke paa faellesskabsplan har forsoegt at harmonisere hverken de nationale sociale sikringsordninger eller ydelsesniveauet. De faellesskabsretlige bestemmelser skal imidlertid ikke fortolkes saaledes, at dette problem forbliver med hensyn til ydelser, der gives paa grundlag af den faellesskabsretlige samordning. Domstolen har derfor i betydeligt omfang begraenset den bopaelsafhaengige kompetencefordeling i henhold til forordningens artikel 77, stk. 2, litra b), og artikel 78, stk. 2, litra b), om tildeling af familieydelser til boern af pensionister, rentemodtagere eller afdoede arbejdstagere, der var omfattet af flere end én medlemsstats lovgivning. Saafremt en person allerede har erhvervet de hoejeste ydelser i henhold til en anden medlemsstats lovgivning, er denne stat, saaledes som det blev fastslaaet i dommene i sagerne Laterza, Patteri og Baldi, fortsat forpligtet til at betale forskellen mellem disse ydelser og de ydelser, bopaelsstaten har bevilget. Dette princip gaelder for rettigheder, der er erhvervet i medfoer af national lovgivning alene (disse rettigheder er desuden underlagt det foerste ovenfor naevnte princip, for saa vidt den nationale lovgivning som saadan tillader, at rettighederne »eksporteres«) og for rettigheder, der kun er opnaaet i henhold til den faellesskabsretlige samordning.

32 Jeg skal fremhaeve, at forordningens artikel 77, stk. 2, og artikel 78, stk. 2, ikke blot skal anvendes paa familieydelser, der i henhold til national ret er betinget af, at der oppebaeres en pension eller rente, eller af, at der er tilbagelagt forsikringsperioder svarende til, hvad der er noedvendigt for at erhverve en pension eller rente (dette gaelder, selv om der i artikel 79, stk. 1, er opstillet specielle regler for saadanne situationer). Oppebaerelsen af pension(er) eller rente(r), eller den afdoede foraeldres arbejdsperioder i en eller flere medlemsstater fungerer alene som betingelse for at anvende ordningen i kapitel 8 i forordningens afsnit III, uafhaengigt af nationale regler om tildeling af familieydelser. Dette gaelder ogsaa de netop omtalte to principper. Saafremt familieydelser i henhold til national ret kan oppebaeres uden for medlemsstatens omraade, vil denne mulighed sandsynligvis ofte vaere betinget af, at der modtages en pension eller rente eller af, at der er betalt et vist antal socialforsikringsbidrag; det foerste af de to principper er derimod ikke i sig selv betinget af, at der foreligger en saadan forbindelse. Der skal under alle omstaendigheder garanteres den paagaeldende pensions- eller rentemodtager eller det paagaeldende efterladte barn et ydelsesniveau svarende til niveauet i henhold til national ret alene. Paa lignende vis begraenses det andet princip om bevarelse af velerhvervede ydelser ikke paa nogen maade af, hvorledes disse ydelser blev erhvervet i foerste omgang. Det klassiske tilfaelde, hvor princippet anvendes, er det, at en person, som modtager ydelser i medfoer af forordningens artikel 77, stk. 2, litra b), nr. i), skifter bopael. Som allerede anfoert er anvendelsen af denne bestemmelse ikke begraenset til at omfatte familieydelser, der i henhold til national ret er betinget af, at der modtages en pension eller rente eller af, at der opfyldes betingelser om bidrag eller andre krav.

33 Foelgelig er anvendelsen af de to principper ikke paa forhaand afhaengig af, at der bestaar en ret til pension eller rente i medfoer af national lovgivning alene eller af, at en afdoed foraelder har betalt det paakraevede antal bidrag (hvad angaar det foerste princip gaelder dette dog ikke i det omfang, erhvervelse af rettigheder i henhold til national ret alene er afhaengig af, at disse betingelser er opfyldt). Da begge principper anvendes i tilfaelde, der henhoerer under forordningens artikel 77, stk. 2, litra b), og artikel 78, stk. 2, litra b), omfatter de noedvendigvis ogsaa situationer, hvor en pension eller rente er blevet tildelt i flere stater, eller hvor en afdoed arbejdstager har vaeret omfattet af flere medlemsstaters lovgivning, uden at de nationale betingelser for at erhverve rettigheden er opfyldt. Som faellesskabsretlige samordningsregler er disse bestemmelser mindst lige saa meget moentet paa tilfaelde, hvor nationale rettigheder til pension eller rente er erhvervet i en raekke medlemsstater som foelge af en sammenlaegning, som paa tilfaelde, hvor der foreligger flere ret til pension eller rente, og en eller flere af pensionerne eller renterne beror paa national ret alene.

34 Jeg skal nu behandle Domstolens dom i Athanasopoulos-sagen og goere tre indledende bemaerkninger vedroerende Domstolens svar paa det andet praejudicielle spoergsmaal i naevnte sag. For det foerste var de paagaeldende tyske familieydelser i henhold til national ret i princippet ikke afhaengige af, at der blev oppebaaret en pension (36). Saaledes forholder det sig ogsaa i den foreliggende sag. For det andet var retten til boernetilskud i henhold til national lovgivning afhaengig af baade begge foraeldres og barnets bopael - eller af barnets bopael alene, hvis barnet havde mistet begge foraeldre - og retssagen kunne derfor ikke vedroere bevarelse af de virkninger, en ret, der hviler paa national ret alene, har. Dette gaelder ogsaa i den foreliggende sag. For det tredje er der intet i Athanasopoulos-sagen, som udtrykkeligt henviser til, at alle sagsoegerne havde ret til tyske pensioner i medfoer af national lovgivning alene; hverken Domstolen eller generaladvokaten angav noget herom. Som det vil ses, fremgaar det af begrundelsen i dommen, at det var uden betydning for resultatet, at der var tale om en ret til pension i henhold til national ret alene og ikke paa grundlag af en sammenlaegning.

35 De her relevante dele af det andet praejudicielle spoergsmaal i Athanasopoulos-sagen drejede sig om, hvorvidt der bestod ret til en tillaegsydelse svarende til forskellen mellem tyske familieydelser og ydelser fra den medlemsstat, hvor vedkommende er bosat, »saafremt kravet paa pensionsydelsen foerst opstaar, efter at den paagaeldende har taget bopael i sit hjemland [og om] ... en pensionist eller rentemodtager da kun [har] ret til boernetilskud for de boern, for hvem retten var stiftet allerede foer bopaelsaendringen, eller for alle de boern, vedkommende har paa tidspunktet for pensions- eller renteudbetalingen, herunder de boern, der foerst er foedt efter bopaelsaendringen«.

36 Domstolen anfoerte foerst, at der i forelaeggelseskendelsen blev henvist til princippet i dommen i Laterza-sagen om, at »retten til stoerre og tidligere erhvervede familieydelser, som det paahviler en anden medlemsstat at udrede« ikke bortfalder, og at den forelaeggende ret mente, at formaalet med retten til tillaegsydelser alene bestaar i at sikre bevarelsen af rettigheder erhvervet inden bopaelsaendringen (37). Dette viser, at sagen blev opfattet saaledes, at den vedroerte anvendelsesomraadet for det ovenfor naevnte andet princip. Herefter fastslog Domstolen, at retten til ydelserne i henhold til forordningens artikel 77 er knyttet til retten til pension eller rente, da ydelserne udredes i overensstemmelse med lovgivningen i den eller de medlemsstater, der er forpligtet til at udbetale pension eller rente til den paagaeldende (38). Hvad der var hjemmelen for kravet paa pension eller rente (national lovgivning alene eller flere lovgivninger) naevnes ikke.

37 Med princippet om, at virkningen af velerhvervede familieydelser opretholdes, tages der hensyn til de vanskeligheder, pensionister eller rentemodtagere kan moede, naar de skal vaelge mellem at skifte bopael og bevare de familieydelser, de har modtaget. I Athanasopoulos-sagen udformede Domstolen imidlertid princippet bredere. Domstolen karakteriserede anerkendelsen af en ret til tillaegsydelser som en ret, der »skal fremme arbejdskraftens frie bevaegelighed ved at sikre de paagaeldende ret til det ydelsesbeloeb, de ville have modtaget, hvis de havde opretholdt deres bopael i den medlemsstat, der betaler de hoejeste ydelser« (39). »Saafremt arbejdstagere eller selvstaendige erhvervsdrivende, der foerst erhverver ret til pension eller rente i henhold til lovgivningen i den medlemsstat, der betaler de hoejeste ydelser, efter at de har bosat sig i en anden medlemsstat, der ligeledes er forpligtet til at betale dem en pension eller en rente, ikke havde ret til tillaegsydelser, ville der opstaa en hindring for arbejdskraftens frie bevaegelighed« (40). Disse generelle bemaerkninger vedroerer ikke kun tidligere erhvervede ydelser (dvs. ydelser modtaget i Tyskland foer bopaelsaendringen), men ogsaa ydelser, som ville vaere erhvervet, saafremt pensionisten eller rentemodtageren var blevet boende i Tyskland (41): Hvis der ikke ogsaa i saadanne tilfaelde blev givet en tillaegsydelse, »maatte arbejdstagerne eller de selvstaendige erhvervsdrivende nemlig - for at faa udbetalt de hoejeste ydelser - opretholde deres bopael i den medlemsstat, der betaler disse ydelser, indtil det tidspunkt, hvor de ifoelge denne medlemsstats lovgivning erhverver ret til en pension eller en rente«, hvilket ville vaere i strid med det med forordningen forfulgte maal (42). »I henhold til disse betragtninger maa det ligeledes kraeves, at tillaegsydelserne tilkendes under hensyntagen ikke blot til de boern, der forsoerges af pensionisten eller rentemodtageren, og som er foedt inden, at denne har flyttet sin bopael til den medlemsstat, der udbetaler de laveste ydelser, men ogsaa til boern, der er foedt efter bopaelsaendringen« (43).

38 Ved besvarelsen af det andet praejudicielle spoergsmaal i Athanasopoulos-sagen beskaeftigede Domstolen sig med fortolkningen af artikel 77, stk. 2, litra b), i forordningen. Denne regel anvendes, naar der modtages pensioner eller renteydelser i henhold til mere end én medlemsstats lovgivning. Det retlige grundlag for Domstolens afgoerelse og de grunde, dens besvarelse af det andet spoergsmaal beroede paa, vedroerer lige saa vel flere pensioner eller renter, der er erhvervet paa baggrund af en sammenlaegning, som pensioner eller renter, der hviler paa national ret alene. Domstolens afgoerelse omhandlede mulige krav i henhold til Faellesskabets samordningsregler, der byggede paa baade faellesskabsretligt koordinerede pensioner og renter og nationale pensioner og renteydelser. Det skal naevnes, at en person herefter, uafhaengigt af, om vedkommende modtager en tysk pension eller rente paa grundlag af helt og holdent tyske bidrag eller som foelge af en sammenlaegning, i henhold til artikel 77, stk. 2, litra b), nr. i), ville have ret til boernetilskud, saafremt han ogsaa modtog en pension eller rente i medfoer af en anden medlemsstats lovgivning og var bosat i Tyskland. Den paagaeldende person ville derfor efter Domstolens opfattelse allerede paa et tidspunkt, hvor den suspensive betingelse (bevilling af pension eller rente) ikke er opfyldt, blive hindret i at skifte bopael som foelge af udsigten til at miste saadanne fremtidige ydelser, der er sikret ham i henhold til faellesskabsretten. Det samme gjaldt den anden faktiske forudsaetning, nemlig boerns foedsel. Paa lignende vis gaelder det, at i tilfaelde, som generaladvokat Van Gerven omtaler, hvor forudsaetningerne for at opnaa ret til pension eller rente er opfyldt, som i tilfaelde, hvor »der ... allerede [er] erhvervet en betinget ret til pensionen og dermed til ydelser til boernene« (44), beror det forhold, at boernetilskuddet afhaenger af den endelige bevilling af pension, paa faellesskabsretten, uafhaengigt af, hvorledes der i national ret foretages en sammenkobling af de to ydelser og bidragsperioder eller andre forudsaetninger. Generaladvokatens og Domstolens opfattelse, hvorefter et udelukkende fremtidigt krav paa saadanne boernetilskud skal bevares i form af tillaegsydelser efter flytning af bopael til en anden medlemsstat, bygger paa en ret, der fremgaar direkte af forordningens artikel 77, stk. 2, litra b), nr. i). Da denne bestemmelse klart baade omfatter flere pensioner eller renter, der er erhvervet via en sammenlaegning, og pensioner eller renteydelser i medfoer af national ret alene, kan afgoerelsens virkning ikke begraenses til kun at omfatte sidstnaevnte type pensioner eller renter.

39 Set i lyset heraf fremgaar det tydeligt, at de fire pensionsmodtagere, der har anlagt denne sag, er omfattet af Domstolens begrundelse og domskonklusion i Athanasopoulos-sagen. Med den fortolkning, Forbundsrepublikken Tyskland har fremfoert, og som sigter paa at begraense naevnte sags domskonklusion til at omfatte personer, der modtager en pension eller rente i medfoer af tysk ret alene, behandles afgoerelsen i Athanasopoulos-sagen som om, den udelukkende bygger paa det foerste princip, der er udviklet i retspraksis, nemlig paa princippet om bevarelse af virkningen af rettigheder, der hviler paa national lovgivning alene. I Athanasopoulos-dommen var der imidlertid som foelge af bopaelskravet i tysk lovgivning ikke tale om en udelukkende tysk ret til boernetilskud. Desuden forholder det sig ifoelge de tyske myndigheders holdning til sagsoegerne i den foreliggende sag saaledes, at retten til tillaegsydelse, i henhold til den fortolkning af artikel 77, stk. 2, litra b), Domstolen har foretaget ud fra traktatens artikel 51, er afhaengig af en betingelse - nemlig oppeboersel af en udelukkende tysk rente eller pension; denne betingelse fremgaar ikke af ordlyden af artikel 77, der tydeligt henviser til saavel saadanne pensioner eller renter, der er opnaaet som foelge af en sammenlaegning, som til saadanne, der beror paa national ret alene, og betingelsen fremgaar heller ikke af den nationale lovgivning, hvorefter modtagelse af boernetilskud kun afhaenger af bopaelskriteriet. Som Domstolen udtalte i sin besvarelse af det foerste praejudicielle spoergsmaal i Athanasopoulos-sagen, er et saadant bopaelskrav, der bestaar i national lovgivning, ikke til hinder for at anvende suppleringsprincippet.

40 Jeg skal understrege, at Den Administrative Kommissions afgoerelse nr. 150, der blev vedtaget efter Athanasopoulos-dommen, tilsyneladende bygger paa en lignende fortolkning af den netop omtalte dom. I afgoerelsen sondres der ikke mellem de pensioner eller renter, der er bevilget som foelge af en sammenlaegning, og dem, der hviler paa én medlemsstats lovgivning alene. Afgoerelsen tilsigter heller ikke at indskraenke dommens anvendelsesomraade til kun at omfatte tilfaelde, hvor familieydelser i henhold til national ret er betinget af, at der modtages en national pension eller rente.

41 Selv om det forholdt sig saaledes, at tyske familieydelser i henhold til tysk ret var afhaengige af, at der blev bevilget en pension eller rente eller betalt et vist antal bidrag (45), ville situationen i denne sag sandsynligvis vaere den samme. Da en person, der oppebar en tysk rente eller pension i medfoer af en sammenlaegning alene, i henhold til den udtrykkelige ordlyd af forordningens artikel 77, stk. 2, litra b), nr. i) (om fornoedent efter anvendelse af artikel 79, stk. 1, om sammenlaegning), som foelge af sin bopael i Tyskland havde ret til at modtage tyske familieydelser, ville Domstolens begrundelse i Athanasopoulos-sagen kraeve, at denne person ikke blev hindret i frit at flytte til en anden medlemsstat, fordi han selv endog inden at have erhvervet en saadan pension eller rente eller inden sine boerns foedsel maatte frygte at miste det mulige fremtidige ydelsesniveau.

42 Domstolens afgoerelse i Durighello-sagen aendrer ikke naevnte resultat. Durighello-dommen kunne muligvis anfoeres som stoette for, at princippet om bevarelse af virkningerne af de rettigheder, der beror paa national ret alene, og dermed af virkningerne af nationale rettigheder, der alene er betinget af andre udelukkende nationale krav, skal udvides til, at der gives mulighed for i form af tillaegsydelser at eksportere nationale rettigheder, der er betinget af tildeling af en anden national ydelse som f.eks. en pension eller rente, uafhaengigt af, om den anden ydelse er erhvervet i medfoer af national ret alene eller som foelge af en sammenlaegning. Dette er et vaesentligt spoergsmaal, men har intet at goere med situationen i Athanasopoulos-sagen og i denne sag, da tyske boernetilskud ikke er betinget af, at der modtages en eller anden form for pension eller rente. Jeg skal derfor ikke behandle dette spoergsmaal her eller udtale mig om, hvorvidt dette vidtraekkende argument skulle tages til foelge i en eventuel sag.

43 Jeg skal nu behandle de efterladte boerns stilling, der omhandles i den nationale retsinstans' andet praejudicielle spoergsmaal. Dette forhold blev ikke behandlet direkte i det andet spoergsmaal i Athanasopoulos-sagen, men Domstolens begrundelse i naevnte sag omfatter ligeledes ydelser til efterladte boern, og blev ogsaa opfattet saaledes af Den Administrative Kommission. Dette er klart tilfaeldet, hvad angaar efterladte boern, hvis afdoede foraelder allerede i medfoer af lovgivningen i den medlemsstat, hvor vedkommende arbejdede foer sin doed, havde erhvervet pension eller rente. I henhold til forordningens artikel 78, stk. 2, in fine, skal den lovgivning vedroerende ydelser til boern, der forsoerges af en pensionist eller en rentemodtager, som blev anvendt foer pensionistens eller rentemodtagerens doed, fortsat anvendes. For efterladte boern af afdoede arbejdstagere, der var underlagt flere medlemsstaters lovgivning, foreligger der de samme grunde til ikke at stifte bopael til en anden medlemsstat end den, der betaler de hoejeste ydelser, som de, der i Athanasopoulos-sagen blev konstateret af arbejdstagerne selv, saafremt stoerrelsen af boernetilskuddet for efterladte boern udelukkende blev fastsat i henhold til bopaelsstatens lovgivning. Dette ville, som Kommissionen har anfoert i sine indlaeg, for den laengstlevende aegtefaelles eller en formynders vedkommende udgoere en hindring i udoevelse af retten til fri bevaegelighed. Der boer derfor udbetales en tillaegsydelse svarende til forskellen mellem den ydelse, bopaelsstaten for det efterladte barn af en afdoed arbejdstager betaler, og den hoejeste ydelse, barnet ville have ret til, saafremt det havde bopael i en anden medlemsstat.

Tredje spoergsmaal

44 Det foelger af begrundelsen for suppleringsprincippet, som dette blev anvendt i Athanasopoulos-sagen og anvendes i denne sag, at det er det fulde beloeb af de hoejeste ydelser til en pensionist eller rentemodtager eller et efterladt barn, der ydes i henhold til forordningens artikel 77, stk. 2, og artikel 78, stk. 2, som skal sikres henholdsvis en pensionist eller rentemodtager eller et efterladt barn. Saafremt tillaegsydelsen blev nedsat, f.eks. svarende til forholdet mellem forsikringsperioderne i de forskellige involverede medlemsstater - saaledes som den nationale retsinstans har overvejet - ville man med nedsaettelsen paa uacceptabel vis opretholde hindringen for at udoeve retten til fri bevaegelighed. Saafremt man overholder princippet om bevarelse af det stoerste velerhvervede eller betinget opnaaede krav, kan Faellesskabets lovgiver fordele omkostningerne anderledes ved gennemfoerelsen dette princip; men forordningen selv indeholder ikke nogen regler herom. Som Kommissionen har anfoert, kommer en pro rata-beregning af ydelsesomfanget i henhold til forordningens artikel 79, stk. 1, kun i betragtning, hvis enten kravet selv eller det beloeb, som skal udredes af den kompetente medlemsstat, er afhaengig af laengden af forsikrings-, beskaeftigelses- eller bopaelsperioderne; dette er ikke tilfaeldet i Tyskland. Selv om det var tilfaeldet, ville de tyske myndigheder ifoelge artikel 79, stk. 1, vaere forpligtet til paa grundlag af en sammenlaegning af alle perioder tilbagelagt i de forskellige medlemsstater at beregne, om og i hvilken stoerrelsesorden de tyske myndigheder skulle betale en ydelse til en pensionist eller rentemodtager eller et efterladt barn med bopael i Tyskland. Dette beloeb ville derefter vaere grundlaget for beregning af et noedvendigt tillaeg til de ydelser, den beroerte pensionist eller rentemodtager eller det beroerte efterladte barn modtager i henhold til de forskellige bopaelsstaters lovgivning.

45 Jeg forstaar de tyske socialmyndigheders betaenkeligheder vedroerende Athanasopoulos-dommens foelger med hensyn til rettigheder, som arbejdstagere, der kun har arbejdet meget korte perioder i Tyskland, har. Gennem vedtagelsen og fortolkningen af forordningen har Faellesskabets lovgiver og Domstolen tilstraebt at sikre, at arbejdstagere ikke som foelge af virkningerne af nationale sociale sikringsordninger moeder hindringer i deres ret til fri bevaegelighed. Med henblik herpaa maa fastlaegges objektive kriterier for, om saadanne hindringer foreligger, uafhaengigt af, om den enkelte arbejdstager er tilstraekkelig underrettet om de forskellige rettigheder til, at dette paavirker hans egne beslutninger. Som foelge heraf er der en tendens til, at konstateringen af, om der foreligger hindringer, bliver rent formalistisk. Dette betyder, at der ikke tages megen hensyn til den ringe betydning, en arbejdstager i sine beregninger typisk tillaegger en speciel hindring, f.eks. fordi hindringen foerst indtraeder i fjern fremtid. I praksis vil der vaere stor forskel paa, hvorledes en saadan hindring foeles af paa den ene side en pensionist eller rentemodtager, der frygter at miste en del af et saadant boernetilskud for et barn, han forsoeger, som han oppebaerer, og som indgaar i hans husholdningsbudget, og paa den anden side en arbejdstager paa mellem 20 og 30 aar, der endnu ikke har boern, og for hvem en pensionering ligger langt ude i fremtiden. De forestillinger, en arbejdstager, der naermer sig pensionering, goer sig, vil dog sandsynligvis ligne pensionistens eller rentemodtagerens mere end de forestillinger, den netop beskrevne unge arbejdstager har. Desuden kan ingen udelukke, at der indtraeder en tidlig invaliditet eller doed. Det er umuligt gennem lovgivning eller fortolkning i retspraksis at opstille regler for alle de kombinationer af omstaendigheder, der kan foreligge, og som goer det forskelligt, hvor belastende en bestemt hindring foeles. Selv om den objektive maade at fastslaa hindringers eksistens paa ikke normalt sikrer, at man opnaar en ligevaegt mellem den virkelige vaerdi af at fjerne en hindring i den frie bevaegelighed og den belastning, denne fjernelse medfoerer for det sociale sikringssystem i en medlemsstat, som muligvis kun er fjernt forbundet med den arbejdstager, der modtager den paagaeldende ydelse, kan anvendelsen af suppleringsprincippet dog i det mindste delvis have denne virkning. Den belastning, der hviler paa det tyske socialsikringssystem paa grund af udredelsen af boernetilskud til boern, der forsoerges af pensionister eller rentemodtagere med bopael i Tyskland, reduceres, saafremt pensionisten eller rentemodtageren flytter til en anden medlemsstat, med op til det beloeb, der skal betales af den nye bopaelsstat. Muligheden for at opretholde det bestaaende niveau for ret til social sikring kan spille en rolle, naar pensionisten eller rentemodtageren traeffer sin beslutning vedroerende flytning. Desuden indtraeder den naevnte belastningsreduktion ogsaa i tilfaelde af, at pensionisten eller rentemodtageren har tilbragt den stoerste del af sit arbejdsliv i Tyskland og kun har arbejdet en kort periode i den anden medlemsstat, hvor han muligvis kun er berettiget til pension eller rente som foelge af en sammenlaegning. Paa lignende vis reduceres fremtidige omkostninger til saadanne ydelser, hvis arbejdstageren skifter bopael, foer en pension eller rente er bevilget, eller inden hans boern er foedt.

Forslag til afgoerelse

46 Paa baggrund heraf foreslaar jeg Domstolen at besvare de praejudicielle spoergsmaal fra Sozialgericht Nuernberg's Niende Afdeling saaledes:

»1) Artikel 77, stk. 2, litra b), i Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71 skal fortolkes saaledes, at boernetilskud for boern, der forsoerges af pensionister eller rentemodtagere, der ikke har opnaaet ret til pension eller rente i en medlemsstat alene i henhold til lovgivningen i samme medlemsstat, men derimod i medfoer af samordningsbestemmelserne i den europaeiske socialret, skal betales af den medlemsstat, hvor pensionisten eller rentemodtageren ikke har bopael, i form af en tillaegsydelse, der bestaar i forskellen mellem det beloeb, der i denne medlemsstat er fastsat for disse ydelser, og det, som i bopaelsstaten udbetales eller er fastsat.

2) Artikel 78, stk. 2, litra b), i Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71 skal fortolkes saaledes, at boernetilskud for efterladte boern af en afdoed arbejdstager eller selvstaendig erhvervsdrivende, som har vaeret omfattet af lovgivningen i flere medlemsstater, skal betales af den medlemsstat, hvor de efterladte boern ikke har bopael, i form af en tillaegsydelse, der bestaar i forskellen mellem det beloeb, der i denne medlemsstat er fastsat for disse ydelser, og det, som i bopaelsstaten udbetales eller er fastsat, ogsaa naar forholdet er, at der ikke bestaar en ret til boernepension hverken alene i henhold til lovgivningen i den medlemsstat, det paahviler at betale tillaegsydelsen, eller i henhold til samordningsbestemmelserne i den europaeiske socialret.

3) Tillaegsydelsen kan ikke nedsaettes svarende til forholdet mellem forsikringsperioderne i den medlemsstat, det paahviler at betale tillaegsydelsen, og forsikringsperioder af samme art i bopaelsstaten eller en anden medlemsstat.«

(1) - Sag C-251/89, Sml. 1991 I, s. 2797.

(2) - EFT 1971 I, s. 366. Den nyeste konsoliderede udgave af den hyppigt aendrede forordning findes i EFT 1992 C 325, s. 1. Forordningen er senest aendret ved Raadets forordning (EOEF) nr. 1945/93 af 30.6.1993, EFT L 181, s. 1, og den seneste tiltraedelsesakt, EFT 1994 C 241, s. 1.

(3) - En mulig forklaring paa, hvorfor bevarelsesprincippet er blevet anvendt paa pensioner og renter, mens suppleringsprincippet er blevet anvendt paa familieydelser, giver F. Pennings, Introduction to European Social Security Law (Deventer 1994), s. 233.

(4) - Dom af 21.10.1975, sag 24/75, Sml. s. 1149.

(5) - Domskonklusionen. I Domstolens tidligere praksis vedroerende pension og rente vaklede man, baade under Raadets forudgaaende forordning nr. 3 om social sikring af vandrende arbejdstagere, JO 1958, s. 561, og under den nuvaerende forordning, tilsyneladende i valget mellem de to naevnte loesninger. Jf. paa den ene side dom af 15.7.1964, sag 100/63, Van der Veen, Sml. 1954-1964, s. 527, org. ref.: Rec. s. 1105, og af 13.7.1966, sag 4/66, Hagenbeek, Sml. 1965-1968, s. 315, org. ref.: Rec. s. 617, og paa den anden side domme af 5.5.1967, sag 1/67, Ciechelski, Sml. 1965-1968, s. 365, org. ref.: Rec. s. 235, sag 2/67, De Moor, Sml. 1965-1968, s. 375, org. ref.: Rec. s. 255, og sag 9/67, Colditz, Sml. 1965-1968, s. 379, org. ref.: Rec. s. 297. Jf. generelt D. Wyatt: »Pensions and acquired rights under national law«, European Law Review (1975-1976) 1, s. 314. Domstolen gik ud fra, at artikel 46, stk. 3, om det tilladte hoejeste samlede beloeb for de sammenlagte pensioner og renter heller ikke kunne anvendes paa en rettighed til pension eller rente i henhold til national ret, der blev suppleret af faellesskabsretlige bestemmelser om ophaevelse af bopaelskrav. Jf. forordningens artikel 10 og dom af 20.10.1977, sag 32/77, Giuliani, Sml. s. 1857. En generel droeftelse af spoergsmaalet findes i s. Van Raepenbusch, La sécurité sociale des personnes qui circulent à l'intérieur de la Communauté économique européenne (Bruxelles 1991), s. 366-369.

(6) - Dom af 6.3.1979, sag 100/78, Sml. s. 831.

(7) - Forslag til afgoerelse, s. 851.

(8) - Praemis 13.

(9) - Domskonklusionen.

(10) - EFT 1972 I, s. 149.

(11) - Jf. dom af 9.2.1981, sag 104/80, Beeck, Sml. s. 503, af 4.7.1985, sag 104/84, Kromhout, Sml. s. 2205, af 23.4.1986, sag 153/84, Ferraioli, Sml. s. 1401, og af 27.6.1989, sag 24/88, Georges, Sml. s. 1905. Suppleringsprincippet er konsekvent blevet anvendt, uanset om det var rettigheden i medfoer af national ret alene eller rettigheden, der var erhvervet gennem faellesskabsretlig koordination, som delvist blev stillet i bero. Jf. udredningerne hos Van Raepenbusch, som anfoert ovenfor, s. 380-390, hvor der kun omhandles suspension af koordinerede rettigheder og derfor ikke gives nogen forklaring paa Kromhout-dommen.

(12) - Dom af 9.7.1987, sag 377/85, Burchell, Sml. s. 3329.

(13) - Dom af 12.6.1980, sag 733/79, Sml. s. 1915.

(14) - Praemis 8 i Laterza-dommen. Som det fremgaar af citaterne ovenfor, aendrer denne grundsaetning til en vis grad Domstolens dom i Rossi-sagen.

(15) - Praemis 8 i Laterza-dommen.

(16) - Dom af 9.7.1980, sag 807/79, Sml. s. 2205.

(17) - Praemis 6, min fremhaevelse.

(18) - Dom af 12.7.1984, sag 242/83, Patteri, Sml. s. 3171. Det fremgaar af dommens praemis 3, at den beroerte pensionist i medfoer af belgisk lovgivning oppebar boernetilskud, indtil han endeligt vendte tilbage til Italien, hvor de tilsvarende ydelsesbeloeb var lavere.

FORSLAG TIL AFGOERELSE FORTSAETTES UNDER DOKNUM: 695C0059.1

(19) - Dom af 14.3.1989, sag 1/88, Baldi, Sml. s. 667, praemis 22. Den belgiske tillaegsydelse til efterladte boern, som sagsoegeren tidligere havde oppebaaret i fuldt omfang, og som supplerede det italienske boernetilskud, sagsoegeren oppebar efter at have flyttet sin bopael til Italien, kunne ikke i medfoer af belgisk ret alene betales efter flytningen, da tillaegsydelsen var forbundet med et bopaelskrav.

(20) - Dom af 24.11.1983, sag 320/82, D'Amario, Sml. s. 3811. Domstolen bekraeftede sit standpunkt i dom af 14.12.1988, sag 269/87, Ventura, Sml. s. 6411, praemis 14.

(21) - Naevnt ovenfor, fodnote 1.

(22) - Ifoelge forelaeggelseskendelsen havde en sagsoeger, Athanasopoulos selv, kun arbejdet 40 maaneder i Tyskland, og den bidragsperiode, der som minimum kraevedes for at opnaa en ret til pension, var paa 60 maaneder. Athanasopoulos oppebar imidlertid en pension under sit ophold i Tyskland, og han var ikke blandt dem, der ansoegte om ydelser til boern, der var foedt i en anden medlemsstat efter flytningen fra Tyskland.

(23) - Praemis 21.

(24) - Dom af 28.11.1991, sag C-186/90, Sml. I, s. 5773.

(25) - Punkt 11.

(26) - Praemis 16 og 17.

(27) - Punkt 13, mine fremhaevelser.

(28) - Punkt 12.

(29) - Afgoerelse nr. 150 af 26.6.1992 om anvendelse af artikel 77, 78 og artikel 79, stk. 3, i forordning (EOEF) nr. 1408/71 samt artikel 10, stk. 1, litra b), nr. ii), i forordning (EOEF) nr. 574/72, EFT 1993 C 229, s. 5.

(30) - § 48 i Sozialgesetzbuch VI (herefter »SGB VI«) sammenholdt med § 50 i SGB VI. SGB VI blev indfoert som artikel 1 i Rentenreformgesetz (den tyske pensions- og rentereformlov) 1992 af 18.12.1989 (BGBl. I, s. 2261), og traadte i kraft den 1.1.1992. Hermed afloestes §§ 1226-1261 i Reichsversicherungsordnung (den tyske lov om social forsikring, herefter »RVO«).

(31) - §§ 583 og 1262 i RVO.

(32) - Fra 1996 oppebaerer personer med bopael i Tyskland denne ydelse generelt i form af en skattenedsaettelse i henhold til Einkommensteuergesetz (den tyske lov om indkomstskat, herefter »EStG«), som aendret ved Jahressteuergesetz 1996 af 11.10.1995 (BGBl. I, s. 1250). § 1, stk. 1, sammenholdt med § 2, stk. 5, i Bundeskindergeldgesetz (den tyske lov om boernetilskud, herefter »BKGG«) hjemler personer, som ikke er omfattet af Einkommensteuergesetz, ret til at oppebaere boernetilskud. I dette forslag til afgoerelse anvendes udtrykket »boernetilskud« uafhaengigt af, hvilken hjemmel ydelsen beror paa.

(33) - BKGG's § 1, stk. 2.

(34) - EStG's § 32 og BKGG's § 2, stk. 2 og 3.

(35) - Jf. RVO's § 1247, stk. 2a, sammenholdt med § 1246, stk. 2a: Der bestaar ikke i henhold til tysk ret alene noget krav paa pension eller rente, naar forsikringsbegivenheden er indtraadt efter den 30.6.1984, og der ikke i de sidste fem aar foer forsikringsbegivenhedens indtraeden er blevet indbetalt mindst tre aars lovpligtige bidrag.

(36) - Selv de personer, der oppebar pensioner fra foer 1984 og pensionstillaeg for boern foedt foer dette tidspunkt, kunne ifoelge Athanasopoulos-dommen benytte sig af de generelle regler om boernetilskud, saafremt ydelserne i medfoer heraf var hoejere, jf. retsmoederapporten, Sml. I, s. 2802.

(37) - Praemis 31.

(38) - Praemis 32.

(39) - Praemis 33.

(40) - Praemis 34.

(41) - Domskonklusionen i Baldi-sagen var tilstraekkelig bredt formuleret til at omfatte saadanne tilfaelde. Denne sag vedroerte imidlertid tidligere opnaaede rettigheder, og Domstolen talte i praemis 22 om »ydelser, som er erhvervet«.

(42) - Praemis 35 og 36.

(43) - Praemis 37.

(44) - Punkt 15 i forslaget til afgoerelse, min fremhaevelse.

(45) - Bevilling af en boernepension er i henhold til tysk ret betinget af, at den afdoede foraelder havde indbetalt bidrag i mindst 60 maaneder. Som der er redegjort for ovenfor, angaar den foreliggende sag, i det omfang den vedroerer efterladte boern, kun spoergsmaalet om boernetilskud til disse.