2.

De klagepunkter, som Kommissionen retter mod den franke regering, vedrører to spørgsmål: anvendelsen af en egen analysemetode til påvisning af indholdet af blød hvede i dejvarer samt anvendelsen af visse »tolerancer« på de analyseresultater, der opnås ved hjælp af denne metode. Lad mig starte med det første klagepunkt ved at redegøre for de relevante regler, nemlig selvsagt de franske regler, samt de italienske regler, som vi også må se på, idet det ifølge Kommissionen er indførslen af dejvarer fra Italien, de omtvistede regler skaber hindringer for. I Frankrig er det i lov af 3. juli 1934 (JO RF af 6. 7. 1934, s. 6787) fastsat, at dejvarer må »kun (fremstilles) af rent gryn af hård hvede«. Denne bestemmelse er senere gentaget i bekendtgørelse (décret) af 27. maj 1957 som ændret ved senere bekendtgørelse af 6. december 1974 (JO FR af 12. 12. 1974, s. 12369), hvorefter den pågældende myndighed fastlægger den analysemetode, der skal anvendes med henblik på at påvise, at der kun er benyttet hård hvede (artikel 8). Den pågældende metode er udarbejdet af professor Feillet fra Montpellier, og beslutningen om at anvende den blev truffet ved bekendtgørelse af 13. august 1974 (JO RF nr. 12 af 15. 1. 1975, s. 639). Som det fremgår heraf, foretages analyserne af de laboratorier, der i forbindelse med det program, som myndighederne har iværksat med henblik på at bekæmpe salg af ulovlige fødevarer, varetager den tekniske forskning. Hvad angår Italien, er reglen om, at dejvarer kun må fremstilles af gryn af hård hvede, indeholdt i lov nr. 580 af 4. juli 1967 om forarbejdning af og handel med korn, korn, der er malet til mel, hvede samt dejvarer (GU nr. 189 af 29. 7. 1969, s. 4182, GU suppl. ord. nr. 4 af 5. 1. 1980, s. 3). Den metode, som de italienske myndigheder anvender, er udarbejdet af professor Resmini fra Milanos universitet. Kommissionen gør principalt gældende, at det er den metode, der anvendes i Italien, der skal benyttes, når det undersøges, om dejvarer er blevet fremstillet i overensstemmelse med den italienske lov. Denne opfattelse fremlægges som afledet af et princip, som Domstolen har fastslået ved en fortolkning af artikel 30, og som kan femstilles således: enhver vare, der er fremstillet i overensstemmelse med oprindelseslandets lovgivning og derfor kan bringes i handelen der, skal også tillades omsat i de andre medlemslande. Heraf udleder Kommissionen, at det indførende lands kontrol med, at de regler om en vares indhold, der gælder i oprindelseslandet, overholdes, skal gennemføres på grundlag af de pågældende regler i oprindelseslandet; og som jeg har nævnt, mener den derfor, at de franske myndigheder er forpligtet til at anvende Resmini-metoden. Jeg er ikke overbevist om rigtigheden af dette synspunkt. Det er i modstrid med Domstolens praksis og fører til uhensigtsmæssige resultater. Den foreliggende praksis: Som den italienske regering (der har interveneret til støtte for Frankrig) anfører, fastslog Domstolen i 1975, at et indførende land lovligt kan anvende en lovsformodning for kunstig forøgelse af alkoholindholdet i vin, selv om denne formodningsregel kun gælder i denne medlemsstat. Domstolen udtalte, at medlemsstaterne er forpligtet til at træffe effektive kontrolforanstaltninger for at sikre, at fællesskabsreglerne om tilsætning til og syring og afsyring af vin overholdes, men at de har »frihed til at vælge de metoder, som de anser for mest egnede til dette formål« (domme af 30. 9. 1975, henholdsvis i de forenede sager 89/74 og 18-19/75, Arnaud, og de forenede sager 10-14/75, Lahaille, Sml. 1975, s. 1023, 1053). Når et indførende land kan anvende sin egen analysemetode inden for et område (vin), hvor der er indført en fælles markedsordning, må der efter min mening være så meget desto større grund til at antage, at det også har en sådan beføjelse, når der, således som det er tilfældet med dejvarer, ikke findes nogen markedsordning. Følgerne. Efter Kommissionens opfattelse er hver medlemsstat forpligtet til at oprette et system, der gør det muligt at foretage en teknisk kontrol af indførte varer efter de samme metoder, som oprindelseslandet anvender på dem (eller kan anvende på dem), hvilket konkret vil sige, at der skal kunne anvendes lige så mange analysemetoder, som der er andre medlemsstater, Man må spørge, om dette er et rimeligt krav at stille. Og især, hvilke fordele et sådant krav frembyder. På vores spørgsmål udtalte professor Resmini under den mundtlige forhandling, at den analysemetode, han har udarbejdet, kun er pålidelig, hvis den udføres af højt specialiserede teknikere. Jeg tager vist ikke fejl, hvis jeg går ud fra, at dette også gælder de metoder, der anvendes andre steder. Da en så høj grad af specialisering for ni gældende eller potentielt gældende undersøgelsesmetoder er noget, som er så godt som umuligt at opnå, leder den løsning, som sagsøgeren foreslår, til resultater, hvis rimelighed man stærkt må betvivle. Ved denne løsning opnår Kommissionen det modsatte af, hvad den søger. Sandheden er således en anden. I et spørgsmål som det foreliggende er det ikke i sig selv af betydning, om man anvender den samme metode. Det afgørende er, at man når til de samme resultater, og i det forelliggende tilfælde er det klart, at man opnår de samme resultater med den franske som med den italienske metode, såfremt disse anvendes korrekt. De pågældende regeringer har været enige herom, og Kommissionen erkendte under den mundtlige forhandling, at det forholder sig således. Dette er årsagen til det klagepunkt, som Kommissionen har fremsat subsidiært. Den anfører, at selv om det må antages, at den franske regering er berettiget til at anvende sin egen metode, er det en kendsgerning, at myndighederne ikke har anvendt denne korrekt eller i hvert fald utilstrækkeligt. I hvert fald herved har Frankrig undladt at opfylde forpligtelser, der påhviler landet i henhold til artikel 30. Dette klagepunkt er der heller ikke noget grundlag for. For at påvise dette er det unødvendigt at spørge, om man virkelig ikke kan have tillid til de franske kontrolmyndigheders anvendelse af Feillet-metoden. Det er tilstrækkeligt at konstatere, at disse har erfaring med denne metode, mens de ikke kender Resmini-metoden. Hvis man derfor ikke kan have tillid til dem, når de anvender den førstnævnte, ville man så meget desto mindre kunne have tillid til dem, hvis de skulle anvende den sidstnævnte.