Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. EF-varemærker — Harmoniseringskontorets sprog — forpligtelse for den, der ansøger om registrering af et EF-varemærke, til at angive et andet sprog som eventuelt behandlingssprog i indsigelses-, fortabelses- og ugyldighedssager — fremsendelse af skriftlige meddelelser på det andet sprog — rækkevidde — tilsidesættelse af princippet om forbud mod forskelsbehandling — foreligger ikke — (Rådets forordning nr. 40/94, art. 115, stk. 4)

2. Det Europæiske Fællesskab — sprogordning — generelt princip, der sikrer enhver borger ret til, at enhver retsakt, der kan berøre hans interesser, skal være affattet på hans sprog — foreligger ikke

3. EF-varemærker — Harmoniseringskontorets sprog — forpligtelse for den, der ansøger om registrering af et EF-varemærke, til at angive et andet sprog som eventuelt behandlingssprog i indsigelses- fortabelses- og ugyldighedssager — tilsidesættelse af princippet om forbud mod forskelsbehandling — foreligger ikke — (Rådets forordning nr. 40/94, art. 115, stk. 3)

4. Institutionernes retsakter — begrundelse — pligt — rækkevidde — forordning nr. 40/94 om EF-varemærker — Harmoniseringskontorets sprog — (Art. 253 EF; Rådets forordning nr. 40/94)

Sammendrag

1. Det fremgår af artikel 115, stk. 4, i forordning nr. 40/94 om EF-varemærker, at muligheden for at anvende det af ansøgeren valgte andet sprog til fremsendelse af skriftlige meddelelser fra Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design), hvis ansøgningen om EF-varemærke ikke er indgivet på et af Harmoniseringskontorets sprog, er en undtagelse til princippet om anvendelse af behandlingssproget, og at udtrykket skriftlige meddelelser derfor skal fortolkes restriktivt.

En sag består af en række dispositioner, der skal foretages ved behandlingen af en ansøgning. Det følger heraf, at udtrykket »administrative akter« omfatter alle de dispositioner, som fællesskabsbestemmelserne kræver eller forudsætter til behandlingen af EF-varemærkeansøgningen, samt de akter, der er nødvendige til denne behandling, som f.eks. meddelelser, anmodninger om berigtigelser, anmodninger om oplysninger eller andre akter. Alle disse akter skal således udfærdiges af Harmoniseringskontoret på det sprog, på hvilket ansøgningen om registrering er indgivet.

I modsætning til administrative akter er »skriftlige meddelelser«, som nævnt i artikel 115, stk. 4, andet punktum, i den nævnte forordning, alle de meddelelser, som indholdsmæssigt ikke kan sammenlignes med en administrativ akt, som f.eks. de skrivelser, hvorved Harmoniseringskontoret fremsender administrative akter, eller hvorved det meddeler ansøgerne oplysninger.

Da anvendelsen af det andet sprog i denne forbindelse ikke kan påvirke en EF-varemærkeansøgers retlige interesser, er den forskelsbehandling, der kunne foreligge på grundlag af anvendelsen af det andet sprog, af ubetydeligt omfang og under alle omstændigheder begrundet i de krav, der stilles til Harmoniseringskontorets arbejde.

(jf. præmis 45-47 og 96)

2. De henvisninger til sprogbrug i Den Europæiske Union, der er indeholdt i traktaten, kan ikke betragtes således, at de er udtryk for et generelt fællesskabsretligt princip, der sikrer enhver borger en ret til, at alt, hvad der kan berøre hans interesser, under alle omstændigheder skal være affattet på hans sprog.

(jf. præmis 82)

3. Den forpligtelse, som den, der ansøger om registrering af et EF-varemærke, har i henhold til artikel 115, stk. 3, i forordning nr. 40/94 om EF-varemærker til at »angive et andet sprog, der er et af sprogene ved [Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design)], som han indvilliger i anvendelsen af som eventuelt behandlingssprog i indsigelses-, fortabelses- eller ugyldighedssager«, indebærer ikke nogen tilsidesættelse af princippet om forbud mod forskelsbehandling.

Sprogordningen ved et organ som Harmoniseringskontoret er resultatet af en vanskelig bestræbelse på at finde den nødvendige ligevægt mellem de erhvervsdrivendes og almenhedens interesser, hvad angår omkostninger ved sagernes behandling, men ligeledes mellem EF-varemærkeansøgernes og de andre erhvervsdrivendes interesser, med hensyn til adgang til oversættelse af dokumenter, der giver rettigheder, eller med hensyn til sager med deltagelse af flere erhvervsdrivende, såsom indsigelses-, fortabelses- eller ugyldighedssager, der er nævnt i forordning nr. 40/94. Ved fastsættelsen af, hvilke officielle sprog i Fællesskabet der kan anvendes som behandlingssprog i indsigelses-, fortabelses- eller ugyldighedssager, såfremt parterne ikke kan blive enige om det sprog, der skal anvendes, har Rådet derfor forfulgt det lovlige formål at finde en passende sproglig løsning på problemet, såfremt der ikke foreligger en sådan enighed. Selv om Rådet har behandlet de officielle sprog forskelligt, var dets valg, der var begrænset til de mest udbredte sprog i Det Europæiske Fællesskab, ligeledes passende og forholdsmæssigt.

(jf. præmis 92-95)

4. Begrundelsespligtens omfang afhænger af, hvilken retsakt der er tale om, og når der er tale om almengyldige retsakter, behøver begrundelsen kun at angive de samlede omstændigheder, som har ført til, at retsakten er blevet udstedt, og de generelle formål, som den skal opfylde. Hvis det formål, der forfølges af institutionen, i det væsentlige fremgår af den anfægtede retsakt, ville det være urimeligt at kræve en særlig begrundelse for de enkelte valg af teknisk art, som institutionen har truffet.

Bestemmelserne i forordning nr. 40/94 om EF-varemærker vedrørende sprogordningen ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) gør det i den forbindelse muligt i tilstrækkelig grad at bedømme og efterprøve de hensyn, der udgør dens begrundelse.

(jf. præmis 102 og 103)