ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
EU-retten pålægger ikke de nationale domstole en forpligtelse til af egen drift at inddrage et anbringende om, at EU-retlige bestemmelser er overtrådt, når en stillingtagen til et sådant anbringende ville tvinge dem til at se bort fra princippet om, at de ikke aktivt griber ind i procesførelsen, ved at gå ud over den afgrænsning af sagen, som parterne har foretaget, og ved at lægge andre faktiske forhold og omstændigheder til grund end dem, som den part i sagen, der har interesse i, at fællesskabsbestemmelserne anvendes, har fremført til støtte for sin påstand (jf. i denne retning dom af 14.12.1995, van Schijndel og van Veen, C-430/93 og C-431/93 , EU:C:1995:441 , præmis 21 og 22 ).

I denne forbindelse skal det først fremhæves, at artikel 32, stk. 4, andet afsnit, i direktiv 2004/18, sammenholdt med 11. betragtning til direktivet, bestemmer, at når en rammeaftale indgås med flere tilslagsmodtagere, indgås efterfølgende kontrakter ved at iværksætte en fornyet konkurrence mellem rammeaftalens parter om de ikke fastsatte vilkår. Det følger af disse bestemmelser, at kravet om oprindeligt at være parter i aftalen kun gælder for de økonomiske aktører, eftersom der ikke kan være tale om, at de ordregivende myndigheder skal konkurrere indbyrdes.

Det følger af ovenstående betragtninger, at artikel 32, stk. 2, andet afsnit, i direktiv 2004/18 har til formål at give den ordregivende mulighed for at give andre ordregivende myndigheder adgang til en rammeaftale, som den forbereder sig på at indgå med de økonomiske aktører, der oprindeligt er parter i aftalen. Der er således ikke i henhold til artikel 32, stk. 2, andet afsnit, i direktiv 2004/18 krav om, at en »sekundær« ordregivende myndighed såsom ASST Valcamonica i hovedsagen har deltaget i rammeaftalens undertegnelse for dernæst at kunne indgå en efterfølgende kontrakt. Det er tilstrækkeligt, at en sådan ordregivende myndighed forekommer at være en potentiel part i denne rammeaftale på tidspunktet for aftalens indgåelse ved at være specifikt anført i udbudsdokumenterne ved en udtrykkelig angivelse, som kan orientere såvel selve den »sekundære« ordregivende myndighed som enhver berørt aktør om denne mulighed. Denne angivelse kan figurere enten i selve rammeaftalen eller i et andet dokument såsom en udvidelsesklausul i udbudsbetingelserne, såfremt kravene om offentliggørelse og retssikkerhed og følgelig gennemsigtighed er overholdt.

(jf. præmis 51, 52, 55 og 56)
I princippet bevarer en part sin retlige interesse i at fortsætte et annullationssøgsmål, når dette kan danne grundlag for et eventuelt erstatningssøgsmål. Muligheden for at anlægge et erstatningssøgsmål er et tilstrækkeligt grundlag for en sådan søgsmålsinteresse, skønt denne ikke kan være teoretisk. Interessen i at anlægge et annullationssøgsmål kan ligeledes følge af enhver sag, som en sagsøger har anlagt ved en national domstol, og inden for hvis rammer den eventuelle annullation af den retsakt, som anfægtes ved for Unionens retsinstanser, kan tilføre sagsøgeren en fordel.

Det skal i denne forbindelse hvad for det første angår et søgsmål for Unionens retsinstanser med påstand om annullation af Kommissionens afgørelse om, at statsstøtte i form af kapitaltilførsel til en national bank er forenelig med EU-retten, og for det andet hvad angår et søgsmål for en national retsinstans med påstand om, at det fastslås, at beslutningen om afvikling af denne bank er uforenelig med national ret, henset til den uløselige forbindelse mellem disse afgørelser, som bl.a. viser, at den pågældende statsstøtte blev tildelt inden for rammerne af afviklingen af den pågældende bank, fastslås, at Unionens retsinstanser ikke uden at erstatte de nationale retsinstansers bedømmelse af, om det annullationssøgsmål, som var anlagt til prøvelse af beslutningen om afvikling, var velbegrundet, kunne konkludere, at som følge af den omstændighed, at genstanden for det nationale søgsmål ikke var den samme som i søgsmålet for Unionens retsinstanser, kunne en eventuel annullation af Kommissionens afgørelse på ingen måde påvirke de nationale retsinstansers vurdering af det søgsmål, der var anlagt for dem.

Det tilkommer nemlig ikke Unionens retsinstanser ved vurderingen af søgsmålsinteressen ved disse retsinstanser at vurdere sandsynligheden for, at et søgsmål, der er anlagt for de nationale domstole i henhold til national ret, er velbegrundet, og dermed at erstatte de nationale domstoles vurdering med deres egen med henblik på denne bedømmelse. Det er derimod nødvendigt, men også tilstrækkeligt, at udfaldet af det annullationssøgsmål, der er anlagt for Unionens retsinstanser, kan tilføre den part, der har anlagt det, en fordel.

(jf. præmis 42-44, 52, 55 og 56)
§ 4, stk. 1, i rammeaftalen om tidsbegrænset ansættelse, som blev indgået den 18. marts 1999 og er knyttet som bilag til Rådets direktiv 1999/70/EF af 28. juni 1999 om rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP, skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en national lovgivning, som tillader en arbejdsgiver på datoen for undervisningens afslutning at bringe et tidsbegrænset ansættelsesforhold til ophør for lærere, der er blevet ansat for et skoleår som midlertidigt ansatte tjenestemænd, med den begrundelse, at betingelserne om nødvendighed og uopsættelighed, som lå til grund for deres ansættelse, ikke længere er opfyldt på dette tidspunkt, selv om det tidsubegrænsede ansættelsesforhold for lærere, der har status som tjenestemænd, fortsætter.

Den omstændighed, at ansættelsesforholdet for lærere, der er omfattet af vedtægten for tjenestemænd, ikke bringes til ophør på datoen for undervisningens afslutning, eller at dette forhold ikke suspenderes, er nemlig i overensstemmelse med selve arten af ansættelsesforholdet for disse arbejdstagere. Disse har nemlig til formål at bestride en fast stilling, netop fordi de er ansat inden for rammerne af et tidsubegrænset ansættelsesforhold.

Hvad angår tidsbegrænsede ansættelsesforhold, såsom de berørte parters ansættelsesforhold, er disse derimod, således som det følger af rammeaftalens § 3, nr. 1), karakteriseret ved den omstændighed, at arbejdsgiveren og arbejdstageren allerede fra indgåelsen af disse ansættelsesforhold har fastlagt, af disse ophører ved indtrædelsen af objektivt fastsatte kriterier, såsom fuldførelsen af en bestemt opgave, indtrædelsen af en bestemt begivenhed eller en bestemt dato (jf. i denne retning domme af 5.6.2018, Grupo Norte Facility,C-574/16, EU:C:2018:390, præmis 57, og Montero Mateos, C-677/16, EU:C:2018:393, præmis 60).

Under disse omstændigheder, og for så vidt som rammeaftalen, således som det i det væsentlige er blevet anført i denne doms præmis 33 og 36, i princippet anerkender lovligheden af brugen af tidsubegrænsede ansættelsesforhold og muligheden for at gøre brug af tidsbegrænsede ansættelsesforhold og ikke foreskriver, på hvilke betingelser der kan gøres brug af sådanne ansættelsesforhold, kan en forskelsbehandling, der såsom den i hovedsagen omhandlede alene består af den omstændighed, at et tidsbegrænset ansættelsesforhold på en given dato er udløbet, mens et tidsubegrænset ansættelsesforhold ikke er ophørt på denne dato, ikke sanktioneres på grundlag af denne aftale.

(jf. præmis 43, 44, 46 og 54 samt domskonkl. 1)
En dom, der blot bekræfter en retlig situation, som var appellanten bekendt på tidspunktet for indgivelse af appelskriftet, kan ikke anses for en omstændighed, der giver mulighed for at fremsætte et nyt anbringende.

Parternes påstande kan i princippet ikke ændres. Artikel 86 i Rettens procesreglement om tilpasning af stævningen udgør en kodificering af en allerede eksisterende retspraksis vedrørende de undtagelser, som dette uforanderlighedsprincip tillader. Det bestemmes i artikel 86, at når en retsakt, der påstås annulleret, bliver erstattet af eller ændret ved en anden retsakt med samme genstand, kan sagsøgeren, inden retsforhandlingernes mundtlige del afsluttes, eller inden Rettens beslutning om at træffe afgørelse, uden at retsforhandlingerne omfatter en mundtlig del, tilpasse stævningen for at tage hensyn til dette nye forhold. Eftersom den nævnte artikel 86 udgør en undtagelse til uforanderlighedsprincippet, skal den fortolkes snævert.

Hvor reglementets artikel 84 kun gør det muligt for sagsøgeren at fremsætte nye anbringender, gør det nævnte reglements artikel 86 det derimod muligt for parten at tilpasse stævningens genstand, dvs. at omformulere påstandene, når den retsakt, der påstås annulleret, er blevet erstattet af eller ændret ved en anden retsakt med samme genstand. En tilpasning af stævningen kræver, at sagsøgeren utvetydigt og på en tilstrækkelig klar og præcis måde skal angive søgsmålets genstand samt dennes påstande for at undgå, at Retten træffer afgørelse ultra petita. Med henblik herpå skal en anmodning om tilpasning i overensstemmelse med artikel 86, stk. 4, i Rettens procesreglement bl.a. indeholde de tilpassede påstande.

(jf. præmis 52-54, 56 og 59)
55

Henset til samtlige disse betragtninger skal det tredje og det fjerde spørgsmål besvares med, at gennemførelseskonventionens artikel 25, stk. 2, skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for, at afgørelsen om tilbagesendelse ledsaget af et indrejseforbud, der er vedtaget af en kontraherende stat over for en tredjelandsstatsborger, der er indehaver af en gyldig opholdstilladelse udstedt af en anden kontraherende stat, kan fuldbyrdes, mens den i denne bestemmelse fastsatte konsultationsprocedure er i gang, eftersom den indberettende kontraherende stat gyldigt kan anse nævnte statsborger for at udgøre en trussel mod den offentlige orden eller den nationale sikkerhed, uanset dennes mulighed for at gøre de rettigheder gældende, som han har i henhold til denne opholdstilladelse ved efterfølgende at begive sig til den anden kontraherende stats område. Ved udløbet af en rimelig frist efter konsultationsprocedurens påbegyndelse, og hvis den konsulterede kontraherende stat ikke svarer, tilkommer det imidlertid den indberettende kontraherende stat at slette indberetningen om nægtelse af indrejse og eventuelt at opføre tredjelandsstatsborgeren på statens nationale liste over uønskede personer.
StGb’s § 57 med overskriften »Udsættelse af straffuldbyrdelsen i resten af perioden af en tidsbegrænset frihedsstraf« har følgende ordlyd:

»1. Når to tredjedele af den idømte straf er afsonet med mindst to måneder, udsætter retten fuldbyrdelsen af den resterende del af en tidsbegrænset frihedsstraf og gør reststraffen betinget i en prøveperiode, under hensyntagen til, hvorvidt beskyttelsen af den offentlige sikkerhed kan begrunde det, og med den dømte persons samtykke. Retten træffer afgørelse under hensyntagen til bl.a. den dømte persons personlige forhold, forhistorie, de omstændigheder, der kendetegnede den begåede gerning, betydningen af det retligt beskyttede gode, der ville blive krænket i tilfælde af tilbagefald, den dømte persons opførsel under fuldbyrdelsen af straffen, dennes levevilkår og de virkninger, der kan forventes af en udsættelse for den dømte person.

2. Når halvdelen af perioden for en tidsbegrænset frihedsstraf er afsonet med mindst seks måneder, kan retten udsætte fuldbyrdelsen af reststraffen og gøre den betinget i en prøveperiode, når den dømte person for første gang afsoner en frihedsstraf, og når denne ikke overstiger to år, eller når den samlede vurdering af den begåede gerning, den dømte persons personlige forhold og dennes udvikling under fuldbyrdelsen af straffen bekræfter, at der foreligger særlige omstændigheder, og at de andre betingelser i stk. 1 er opfyldt.

3. §§ 56a-56e finder tilsvarende anvendelse. Prøvetiden kan ikke være kortere end reststraffen, selv om den nedsættes efterfølgende. Når den dømte person har afsonet mindst et år af sin straf inden en betinget udsættelse af fuldbyrdelsen af reststraffen, anbringer retten i princippet den pågældende under en tilsynsværges tilsyn og instruktion i hele prøvetiden eller en del heraf.

4. I det omfang en frihedsstraf kan modregnes, anses den for afsonet i henhold til stk. 1-3.

5. §§ 56f og 56g finder tilsvarende anvendelse. Retten tilbagekalder ligeledes udsættelsen af fuldbyrdelsen af en straf, når den dømte person i tidsrummet mellem domfældelsen og afgørelsen om udsættelse af straffen har begået en overtrædelse, som retten af materielle grunde ikke har kunnet tage i betragtning på det tidspunkt, hvor den traf afgørelse om udsættelse af fuldbyrdelsen, og som ville have ført til afslag på udsættelsen, hvis den havde været taget i betragtning; domfældelse anses for sket ved afsigelsen af en afgørelse i den sag, hvorunder de konstaterede faktiske forhold senest kunne have været prøvet.

6. Retten kan afstå fra at udsætte fuldbyrdelsen af den resterende del af en tidsbegrænset frihedsstraf med prøvetid, når den dømte person giver utilstrækkelige eller falske oplysninger om det sted, hvor de konfiskerede genstande fra overtrædelsen befinder sig.

[…]«
33

For så vidt som den forelæggende ret har rejst spørgsmålet, om de formål, der forfølges med forordning nr. 805/2004, kan føre til en anden konklusion, skal det bemærkes, at hovedformålet med dette instrument i overensstemmelse med forordningens artikel 1 er at indføre et europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument for ubestridte krav for gennem fastsættelse af mindstestandarder at tillade fri bevægelighed for retsafgørelser, retsforlig og officielt bekræftede dokumenter overalt i medlemsstaterne uden nogen mellemliggende procedure i fuldbyrdelsesstaten forud for anerkendelsen og fuldbyrdelsen. I betragtning af, at betingelserne for den undtagelsesordning fra den fælles ordning for anerkendelse af domme, som er indført ved denne forordning, skal fortolkes snævert (jf. i denne retning dom af 15.3.2012, G, C-292/10, EU:C:2012:142, præmis 64), kan dette formål imidlertid ikke rejse tvivl ved den fortolkning af forordningens anvendelsesområde, som følger af ordlyden af forordningens artikel 7.
9

I Taricco-dommen fastslog Domstolen, at straffelovens artikel 160, sidste afsnit, sammenholdt med denne lovs artikel 161 (herefter »de omhandlede bestemmelser i straffeloven«) – der fastsatte, at den afbrydende handling, der finder sted inden for rammerne af en strafferetlig forfølgning for grove tilfælde af momssvig, bevirker en forlængelse af forældelsesfristen med blot en fjerdedel af den oprindelige varighed heraf – kunne udgøre en tilsidesættelse af de forpligtelser, som påhviler medlemsstaterne i medfør af artikel 325, stk. 1 og 2, TEUF, for det tilfælde, at disse nationale bestemmelser var til hinder for, at der i et betragteligt antal tilfælde af grov svig, der skadede Unionens finansielle interesser, blev pålagt effektive og afskrækkende sanktioner eller fastsat længere forældelsesfrister for de tilfælde af svig, der skadede den pågældende medlemsstats finansielle interesser, end for de tilfælde, der skadede Unionens finansielle interesser. Domstolen fastslog ligeledes, at det påhvilede den nationale ret at sikre den fulde virkning af artikel 325, stk. 1 og 2, TEUF, idet den om fornødent skulle undlade at anvende de bestemmelser i national ret, som bevirkede, at den pågældende medlemsstat forhindredes i at opfylde de forpligtelser, som den er pålagt ved de pågældende bestemmelser i EUF-traktaten.
Rammeafgørelse 2002/584 skal fortolkes således, at den fuldbyrdende judicielle myndighed i det tilfælde, hvor den pågældende ikke selv har været til stede under den relevante procedure eller, i givet fald, under de relevante procedurer med henblik på anvendelsen af artikel 4a, stk. 1, i denne rammeafgørelse, og hvor hverken de oplysninger, der er indeholdt i formularen til en ensartet model for den europæiske arrestordre, der er vedlagt som bilag til den nævnte rammeafgørelse, eller de oplysninger, der er indhentet i medfør af samme rammeafgørelses artikel 15, stk. 2, indeholder tilstrækkelige oplysninger med henblik på at godtgøre, at der foreligger en af de situationer, der er omhandlet i artikel 4a, stk. 1, litra a)-d), i rammeafgørelse 2002/584, råder over muligheden for at afslå at fyldbyrde den europæiske arrestordre.

Denne rammeafgørelse, som ændret, forhindrer imidlertid ikke denne myndighed i at tage hensyn til samtlige de omstændigheder, der karakteriserer den sag, som den er forelagt, med henblik på at sikre, at den pågældendes ret til forsvar overholdes under den eller de relevante procedurer.
Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 11, stk. 1, i forordning nr. 2201/2003 skal fortolkes således, at i en situation som den i hovedsagen omhandlede, hvor et barn i overensstemmelse med forældrenes fælles vilje er født og uden afbrydelse i flere måneder har opholdt sig sammen med sin mor i en anden medlemsstat end den, hvor dets forældre havde deres sædvanlige opholdssted før barnets fødsel, kan forældrenes oprindelige hensigt med hensyn til morens tilbagevenden sammen med barnet til sidstnævnte medlemsstat ikke give grundlag for at fastslå, at barnet har sit »sædvanlige opholdssted« i denne forordnings forstand i denne medlemsstat.

Morens afvisning af at vende tilbage til denne medlemsstat sammen med barnet kan i en sådan situation følgelig ikke anses for at være en »ulovlig fjernelse eller tilbageholdelse« af et barn som omhandlet i artikel 11, stk. 1.
1)

Irland har tilsidesat sine forpligtelser – i henhold til artikel 3, stk. 1 og 2, i Rådets direktiv 91/271/EØF af 21. maj 1991 om rensning af byspildevand, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1137/2008 af 22. oktober 2008, og bilag I, litra A, og fodnote 1 til dette direktiv, som ændret, idet denne medlemsstat ikke har sikret, at vand opsamlet i et kombineret spildevands- og regnvandssystem opbevares og ledes til rensning i overensstemmelse med kravene i dette direktiv, som ændret, for så vidt angår byområderne Athlone, Cork City, Enniscorthy med undtagelse af townland of Killagoley, Fermoy, Mallow, Midleton, Ringaskiddy og Roscommon Town – i henhold til artikel 4, stk. 1 og/eller 3, i direktiv 91/271, som ændret ved forordning nr. 1137/2008, sammenholdt med dette direktivs artikel 10 og bilag I, litra B, til dette direktiv, som ændret, ved ikke at tilvejebringe sekundær eller tilsvarende rensning for så vidt angår byområderne Arklow, Athlone, Ballybofey/Stranorlar, Cobh, Cork City, Enfield, Enniscorthy, Fermoy, Killybegs, Mallow, Midleton, Passage/Monkstown, Rathcormac, Ringaskiddy, Ringsend, Roscommon Town, Shannon Town, Tubbercurry og Youghal – i henhold til artikel 5, stk. 2 og 3, i direktiv 91/271, som ændret ved forordning nr. 1137/2008, sammenholdt med dette direktivs artikel 10 og bilag I, litra B, til dette direktiv, som ændret, ved ikke at sikre, at byspildevand, der tilledes kloaknettene i byområderne Athlone, Cork City, Dundalk, Enniscorthy med undtagelse af townland of Killagoley, Fermoy, Killarney, Killybegs, Longford, Mallow, Midleton, Navan, Nenagh, Portarlington, Ringsend, Roscrea og Tralee, renses mere vidtgående end beskrevet i artikel 4 i dette direktiv, som ændret, og i overensstemmelse med kravene i bilag I, litra B, i samme direktiv, som ændret, før det udledes til følsomme områder – i henhold til artikel 12 i direktiv 91/271, som ændret ved forordning nr. 1137/2008, idet denne medlemsstat ikke har sikret, at bortskaffelse af spildevand fra rensningsanlæg for byspildevand i byområderne Arklow og Castlebridge foregår i henhold til forudgående bestemmelser og/eller særlige godkendelser.
Sag C-367/17

S

mod

EA m.fl.

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundespatentgericht)

»Præjudiciel forelæggelse – landbrug – forordning (EF) nr. 510/2006 – artikel 4, stk. 2, litra e) – forordning (EU) nr. 1151/2012 – artikel 7, stk. 1, litra e) – beskyttelse af geografiske betegnelser og oprindelsesbetegnelser – ansøgning om ændring af varespecifikationen – skinke med oprindelse i Schwarzwaldregionen, Tyskland (»Schwarzwälder Schinken«) – klausuler om emballering i produktionsregionen – anvendeligheden af forordning (EF) nr. 510/2006 eller af forordning (EU) nr. 1151/2012«

Sammendrag – Domstolens dom (Første Afdeling) af 19. december 2018

Landbrug – ensartede lovgivninger – beskyttelse af geografiske betegnelser og oprindelsesbetegnelser for landbrugsprodukter og fødevarer – produkt, der er omfattet af en beskyttet geografisk betegnelse – krav om, at produktet skal være emballeret i sit geografiske produktionsområde – lovlighed – betingelser – proportionalitet – den nationale rets efterprøvelse

[Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 1151/2012, art. 7, stk. 1, litra e); Rådets forordning nr. 510/2006, art. 4, stk. 2, litra e); Kommissionens forordning nr. 1898/2006, art. 8]

Artikel 4, stk. 2, litra e), i Rådets forordning (EF) nr. 510/2006 af 20. marts 2006 om beskyttelse af geografiske betegnelser og oprindelsesbetegnelser for landbrugsprodukter og fødevarer, sammenholdt med artikel 8 i Kommissionens forordning (EF) nr. 1898/2006 af 14. december 2006 om gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 510/2006 og artikel 7, stk. 1, litra e), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1151/2012 af 21. november 2012 om kvalitetsordninger for landbrugsprodukter og fødevarer, skal fortolkes således, at kravet om, at et produkt, der er omfattet af en beskyttet geografisk betegnelse, skal være emballeret i sit geografiske produktionsområde, er berettiget i medfør af den nævnte artikel 4, stk. 2, litra e), såfremt dette krav udgør et nødvendigt og forholdsmæssigt middel til at sikre produktets kvalitet, at garantere dette produkts oprindelse eller at sikre kontrollen med varespecifikationen for den beskyttede geografiske betegnelse. Det tilkommer den nationale ret at vurdere, om dette krav er behørigt begrundet i et af de ovennævnte formål hvad angår den beskyttede geografiske betegnelse »Schwarzwälder Schinken«.

(jf. præmis 36 og domskonkl.)
Artikel 1, litra c), i Rådets forordning (EF) nr. 659/1999 af 22. marts 1999 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af [artikel 108 TEUF] skal fortolkes således, at en ændring af finansieringsordningen for offentlig radio- og TV-virksomhed i en medlemsstat, der som den i hovedsagen omhandlede ændring består i at erstatte et radio- og TV-gebyr, der skulle betales som følge af besiddelsen af et modtagerapparat, med et radio- og TV-bidrag, der bl.a. bliver skyldigt som følge af en bolig eller et erhvervslokale, ikke udgør en ændring af eksisterende støtte som omhandlet i denne bestemmelse, der skal anmeldes til Europa-Kommissionen i medfør af artikel 108, stk. 3, TEUF.

(jf. domskonkl. 1)
Artikel 3, stk. 1, i Rådets direktiv 72/166/EØF af 24. april 1972 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer og kontrollen med forsikringspligtens overholdelse skal fortolkes således, at en situation, hvor passageren i et køretøj, der holdt parkeret på en parkeringsplads, ved at åbne køretøjets dør er stødt imod og har beskadiget det køretøj, der holdt parkeret ved siden af, er omfattet af begrebet »[færdsel med] køretøjer« som omhandlet i denne bestemmelse.

Det bemærkes således for det første, at den omstændighed, at det i uheldet implicerede køretøj stod stille på tidspunktet for uheldets indtræden, ikke i sig selv udelukker, at anvendelsen af dette køretøj på det pågældende tidspunkt kan være omfattet af dets brug som transportmiddel og dermed af begrebet »[færdsel med] køretøjer« som omhandlet i første direktivs artikel 3, stk. 1 (dom af 28.11.2017, Rodrigues de Andrade,C-514/16, EU:C:2017:908, præmis 39). Dørene åbnes generelt kun, når motorkøretøjer holder stille. Dernæst fremgår det af den i nærværende doms præmis 34 og 35 nævnte retspraksis, at begrebet »[færdsel med] køretøjer« som omhandlet i første direktivs artikel 3, stk. 1, omfatter »enhver« anvendelse af et køretøj, der er i overensstemmelse med dette køretøjs almindelige brug, dvs. brugen som transportmiddel. I denne henseende skal det understreges, at denne anvendelse af køretøjer ikke er begrænset til føring af køretøjer, men indbefatter handlinger, der ligesom den i nærværende doms præmis 36 nævnte, også almindeligvis udføres af passagerne.

(jf. præmis 38, 44, 45 og 48 samt domskonkl.)