ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2)

Er følgende EU-retlige bestemmelser: 1) artikel 6 i Lissabontraktaten af 13. december 2007 om ændring af traktaten om Den Europæiske Union, undertegnet i Maastricht den 7. februar 1992, som trådte i kraft den 1. december 2009, hvorefter: »Unionen anerkender de rettigheder, friheder og principper, der findes i chartret om grundlæggende rettigheder af 7. december 2000 som tilpasset den 12. december 2007 i Strasbourg, der har samme juridiske værdi som traktaterne. […]« 2) og artikel 35 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, hvorefter »Enhver har ret til at få adgang til forebyggende sundhedsydelser og til at modtage lægehjælp […]. Der skal sikres et højt sundhedsbeskyttelsesniveau ved fastlæggelsen og gennemførelsen af alle Unionens politikker og aktiviteter« fortolket i overensstemmelse med de almindelige principper, der ligger til grund for Den Europæiske Union, som anført i præamblen til Lissabontraktaten til hinder for, at følgende bestemmelser i belgisk ret: La loi générale sur les douanes et accises (den almindelige lov om told og afgifter), som affattet ved kongelig anordning af 18. juli 1977 (Moniteur belge af 21.9.1977), stadfæstet ved lov af 6. juli 1978, artikel 1 (Moniteur belge af 12.8.1978) La loi du 10 juin 1997 relative au régime général, à la détention, à la circulation et aux contrôles des produits soumis à accise (lov af 10.6.1997 om den generelle ordning for punktafgiftspligtige varer, om oplægning og omsætning heraf samt om kontrol hermed, Moniteur belge af 1.8.1997) La loi du 3 avril 1997 relative au régime fiscal des tabacs manufacturés (lov af 3. april 1997 om afgiftsordningen for forarbejdede tobaksvarer, Moniteur belge af 1.8.1997), som ændret ved lov af 26. november 2006 (Moniteur belge af 8.12.2006); giver de den belgiske stat hjemmel til at anse forarbejdede tobaksvarer til rygning for et grundlag for punktafgifter, når den pågældende stat for det første officielt anerkender, at disse produkter er stærkt sundhedsskadelige for brugerne, og at de er identificeret som årsagen til talrige invaliderende sygdomme og talrige for tidlige dødsfald, hvilket logisk set burde berettige, at de blev afskaffet og den for det andet selv, med sin fremgangsmåde, modarbejder vedtagelsen af foranstaltninger, der effektivt kan resultere i deres afskaffelse, idet den favoriserer fiskale indtægter frem for enhver afskrækkende virkning?
1)

Skal artikel 77, stk. 2, litra b), nr. i), i forordning (EØF) nr. 1408/71 (1) fortolkes således, at børnetilskud til personer, der modtager pension eller rente i anledning af alderdom, invaliditet, arbejdsulykke eller erhvervssygdom, som har ret til pension eller rente efter lovgivningen i flere medlemsstater (såkaldte dobbeltpensionister), og hvis ret til pension hviler på lovgivningen i den tidligere beskæftigelsesstat (intern pensionsret), ikke skal udredes af den tidligere beskæftigelsesstat, selv om der i bopælsstaten er fastsat en lignende højere ydelse, der imidlertid er uforenelig med en anden ydelse, som den berørte har besluttet sig for at oppebære, idet der foreligger en valgmulighed?
1)

Skal artikel 5, stk. 3, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 261/2004 af 11. februar 2004 om fælles bestemmelser om kompensation og bistand til luftfartspassagerer ved boardingafvisning og ved aflysning eller lange forsinkelser og om ophævelse af forordning (EØF) nr. 295/91 (1) fortolkes således, at et transporterende luftfartsselskab, for at det kan antages at have truffet alle rimelige forholdsregler for at undgå usædvanlige omstændigheder, er forpligtet til at planlægge sine ressourcer hensigtsmæssigt, således at det er muligt at gennemføre den fastsatte flyvning, når de uforudsete usædvanlige omstændigheder ikke længere er til stede, dvs. inden for en vis tid efter tidspunktet for den planmæssige afgang?
—

Det fastslås, at Den Tjekkiske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 12 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/118/EF af 12. december 2006 om beskyttelse af grundvandet mod forurening og forringelse (1), idet den ikke har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme direktivet, og idet den under alle omstændigheder ikke har underrettet Kommissionen herom.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 209/25

Appel iværksat den 18. maj 2010 af Zhejiang Aokang Shoes Co., Ltd til prøvelse af dom afsagt af Retten (Ottende Afdeling) den 4. marts 2010 i sag T-407/06, Zhejiang Aokang Shoes Co., Ltd mod Rådet for Den Europæiske Union

(Sag C-247/10 P)

()

2010/C 209/35

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Zhejiang Aokang Shoes Co., Ltd (ved Rechtsanwalt M. Sánchez Rydelski)

De andre parter i appelsagen: Wenzhou Taima Shoes Co., Ltd, Rådet for Den Europæiske Union, Europa-Kommissionen, Confédération européenne de l'industrie de la chaussure (CEC), BA.LA. di Lanciotti Vittorio & C. Sas, Calzaturificio Elisabet Srl, Calzaturificio Iacovelli di Iacovelli Giuseppe & C. Snc, Calzaturificio Leopamy Srl, Calzaturificio Lunella Srl, Calzaturificio Mia Shoe Snc di Gattafoni Carlo & C., Calzaturificio Primitempi di Monaldi Geri, Calzaturificio R. G. di Rossi & Galiè Srl, Calz. S. G. di Seghetta Giampiero e Sergio Snc, Carim Srl, Florens Shoes SpA, Gattafoni Shoe Snc di Gattafoni Giampaolo & C., Grif Srl, Missouri Srl, New Swing Srl, Podosan Medical Shoes di Cirilli Michela, Viviane Sas

Appellantens påstande

Appellanten har nedlagt følgende påstande:

— Rettens dom af 4. marts 2010 i sag T-407/06 ophæves.

— Rådets forordning (EF) nr. 1472/2006 (1) om indførelse af en endelig antidumpingtold på importen af visse typer af læderfodtøj fra Kina og Vietnam annulleres, for så vidt som den vedrører appellanten.

— Rådet for Den Europæiske Union tilpligtes at betale appellantens omkostninger i forbindelse med appelsagen og sagen for Retten (T-407/06).

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanten anfører:

Retten begik en retlig fejl, da den fastslog, at Kommissionen i henhold til artikel 17, stk. 3, i Rådets forordning (EF) nr. 384/96 (2) om beskyttelse mod dumpingimport fra lande, der ikke er medlemmer af Det Europæiske Fællesskab (»grundforordningen«), lovligt kunne træffe beslutning om ikke at undersøge og træffe afgørelse vedrørende appellantens anmodning om markedsøkonomisk behandling (»SEM«) og individuel behandling (»TI«).

Retten begik en retlig fejl i forbindelse med spørgsmålet, om appellantens ret til forsvar er blevet tilsidesat i forbindelse med den fastslåede overtrædelse af artikel 20, stk. 5 i grundforordningen.

(1) Rådets forordning (EF) nr. 1472/2006 af 5.10.2006 om indførelse af en endelig antidumpingtold og endelig opkrævning af den midlertidige told på importen af visse typer af fodtøj med overdel af læder med oprindelse i Folkerepublikken Kina og Vietnam. (EUT L 275, s. 1).

(2) EFT L 56, s. 1.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 209/11

Sag anlagt den 13. april 2010 — Europa-Kommissionen Republikken Polen

(Sag C-185/10)

()

2010/C 209/16

Processprog: polsk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved M. Simerdova og K. Herrmann, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Republikken Polen

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Republikken Polen har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 6 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/83/EF af 6. november 2001 om oprettelse af en fællesskabskodeks for humanmedicinske lægemidler (1), ved at vedtage og opretholde artikel 4 i ustawa Prawo farmaceutyczne (lov om lægemidler) af 6. september 2001 i den ved lov af 30. marts 2007 (Dz. U. nr. 75, pos. 492) ændrede affattelse, for så vidt denne artikel uden krav om meddelelse af autorisation tillader markedsføring i Republikken Polen af lægemidler indført fra udlandet, som har de samme virksomme stoffer, den samme dosering og den samme form som lægemidler, der er blevet tildelt autorisation i Polen, når prisen på de førstnævnte er konkurrencedygtig med prisen på sidstnævnte.

— Republikken Polen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Republikken Polens vedtagelse og anvendelse af artikel 4, stk. 1, og stk. 3, litra a), i ustawa Prawo farmaceutyczne (lov om lægemidler) tillader markedsføring af lægemidler i Polen, uden at disses markedsføring i denne stat er blevet autoriseret af de ansvarlige nationale myndigheder, hvilket strider mod artikel 6, stk. 1, i direktiv 2001/83.

Den polske bestemmelse er ikke omfattet af artikel 5, stk. 1, og 126, litra a), i direktiv 2001/83, som med hensyn til det i almindelighed gældende krav om national autorisation for lægemidler indeholder en undtagelse til direktivets artikel 6, stk. 1.

Først og fremmest bygger artikel 4, stk. 3, litra a), i ustawa Prawo farmaceutyczne — hvorefter tilladelsen af de fra udlandet indførte lægemidler er betinget af, at deres pris er konkurrencedygtig i forhold til de lægemidler, der allerede er tilladt på det indenlandske marked — alene på et økonomisk kriterium. Et sådant kriterium kan imidlertid ikke begrunde en undtagelse fra artikel 6, stk. 1, i direktiv 2001/83. Ydermere angår den polske bestemmelse lægemidler med de samme virksomme stoffer, den samme form og den samme dosering som lægemidler, der allerede er tilladt på det indenlandske marked, således at det ikke er muligt at anse dem som utilgængelige på det indenlandske marked, hvilket ville have været en omstændighed, der kunne have begrundet en målrettet indførsel i henhold til direktivets artikel 5, stk. 1.

(1) EFT L 311, s. 67.
—

Det fastslås, at Republikken Polen har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2007/44/EF af 5. september 2007 om ændring af Rådets direktiv 92/49/EØF og direktiv 2002/83/EF, 2004/39/EF, 2005/68/EF og 2006/48/EF hvad angår procedurereglerne og kriterierne for tilsynsmæssig vurdering af erhvervelser og forøgelse af kapitalandele i den finansielle sektor (1), idet den ikke har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme direktivet, eller under alle omstændigheder ikke har underrettet Kommissionen herom.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 209/27

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunale di Roma (Italien) den 23. marts 2010 — straffesag mod Alessandro Sacchi

(Sag C-255/10)

()

2010/C 209/38

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Tribunale di Roma

Part i straffesagen

Alessandro Sacchi

Præjudicielt spørgsmål

Hvordan skal artikel 43 EF og 49 EF fortolkes med hensyn til etableringsfriheden og den frie udveksling af tjenesteydelser i sektoren for indgåelse af væddemål om resultatet af sportsbegivenheder — også i betragtning af princippet om retten til en effektiv domstolsbeskyttelse — med henblik på at afgøre, om de nævnte traktatbestemmelser tillader eller er til hinder for en national lovgivning, som fastlægger en monopolordning for staten og et system med koncessioner og tilladelser, som inden for rammerne af et bestemt antal koncessioner er karakteriseret ved følgende: a) en generel tendens til beskyttelse af indehaverne af koncessioner, der er udstedt på et tidligere tidspunkt på baggrund af en udbudsrunde, som på ulovlig vis har udelukket en del af de erhvervsdrivende; b) bestemmelser, som reelt garanterer en fastholdelse af de markedspositioner, som er blevet opnået på baggrund af en udbudsrunde, som på ulovlig vis har udelukket en del af de erhvervsdrivende (eksempelvis forbuddet mod at nye koncessionshavere åbner centre inden for en vis afstand i forhold til de eksisterende centre); c) mulighed for fortabelse af retten til koncessionen og inddragelse af meget høje sikkerhedsstillelser, herunder i tilfælde, hvor koncessionshaveren direkte eller indirekte administrerer grænseoverskridende spilleaktiviteter, der kan sammenlignes med den af koncessionen omfattede type aktiviteter?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 234/25

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal Judicial de Amares (Portugal) den 17. juni 2010 — Cristiano Marques Vieira mod Companhia de Seguros Tranquilidade SA

(Sag C-299/10)

()

2010/C 234/41

Processprog: portugisisk

Den forelæggende ret

Tribunal Judicial de Amares

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Cristiano Marques Vieira

Sagsøgt: Companhia de Seguros Tranquilidade SA

Præjudicielt spørgsmål

I tilfælde af sammenstød mellem køretøjer, som ingen af førerne kan anses for at være skyld i, og som medfører person- og tingsskade for en af førerne (den skadelidte, der har fremsat erstatningskrav, og som er mindreårig), er da den omstændighed, at der kan fastslås en fordeling af ansvaret for risiko (CC’s artikel 506, stk. 1 og 2), som direkte afspejler sig i størrelsen af den erstatning, der skal tilkendes skadelidte for økonomisk og ikke-økonomisk skade, der følger af den lidte personskade (idet denne fordeling af ansvaret for risiko indebærer en forholdsmæssig nedsættelse af erstatningsbeløbet), i strid med fællesskabsretten, særligt artikel 3, stk. 1, i første direktiv (72/166/EØF) (1), artikel 2, stk. 1, i andet direktiv (84/5/EØF) (2) og artikel 1 i tredje direktiv (90/232/EØF) (3), således som De Europæiske Fællesskabers Domstol har fortolket disse bestemmelser?

(1) Rådets direktiv 72/166/EØF af 24.4.1972 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer og kontrollen med forsikringspligtens overholdelse (EFT L 103, s. 1).

(2) Rådets andet direktiv 84/5/EØF af 30.12.1983 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer (EFT L 8, s. 17).

(3) Rådets tredje direktiv 90/232/EØF af 14.5.1990 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer (EFT L 129, s. 33).
DA Den Europæiske Unions Tidende C 234/28

Sag anlagt den 7. juli 2010 — Europa-Kommissionen mod Republikken Finland

(Sag C-342/10)

()

2010/C 234/46

Processprog: finsk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved I. Koskinen og R. Lyal, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Republikken Finland

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Republikken Finland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 63 TEUF og EØS-traktatens artikel 40, idet den har udstedt og opretholdt lovgivning, hvorefter udbytte, der udbetales til udenlandske pensionsfonde, beskattes diskriminerende

— Finland tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Finland beskatter udbytte, der oppebæres af udenlandske pensionsfonde, hårdere end udbytte, der oppebæres af finske pensionsfonde. Finske pensionsfonde beskattes efter en særlig skatteordning (Elinkeinoverolaki) [lov om erhvervsskat], og skattesatsen fastsættes på anden måde end for andre juridiske personer. I henhold til Elinkeinoverolakos § 6a er kun 75 % af udbytteindtægter skattepligtige, og da skattesatsen for juridiske personer er 26 %, er skattesatsen for de finske pensionsfonde reelt 19,5 %. Hertil kan finske pensionsinstitutter i henhold til Elinkeinoverolakis § 7 og § 8, stk. 1, nr. 10, fratrække udgifter og tab, der opstår ved erhvervelse og bevarelse af indtægter, samt pensionsforpligtelser. Udbytte, der oppebæres af tilsvarende udenlandske pensionsfonde, kildebeskattes med 28 %. For så vidt angår pensionsfonde, der er etableret i de øvrige medlemsstater, og flertallet af pensionsfonde fra de EFTA-lande, der indgår i EØS, beskattes udbytte med 19,5 %, men de udenlandske pensionsfonde kan ikke fratrække de ovennævnte beløb.

Skattesatsen, der i henhold til de finske skatteregler gælder for udbytte, der udbetales i udlandet, og det for denne type udbytte bredere beskatningsgrundlag er til ugunst for udenlandske pensionsfonde, der udbyder deres tjenesteydelser til finske kunder, idet deres konkurrencemæssige stilling forringes. I kraft af den diskriminerende behandling af udenlandske pensionsfonde, bliver deres investeringer i finske selskaber mindre rentabel og attraktiv, og ydermere begrænses finske selskabers mulighed for at opnå kapitalindskud fra udenlandske pensionsfonde. Der er herved tale om en restriktion, der er forbudt i henhold til artikel 63 TEUF og EØS-aftalens artikel 40. Den diskriminerende behandling af udenlandske pensionsfonde kan ikke anses for retfærdiggjort af nogen af de af Republikken Finland anførte grunde.
1)

Skal EF-traktatens artikel 249, stk. 2, og artikel 37 i Rådets forordning 1/2005 (1) om beskyttelse af dyr under transport og dermed forbundne aktiviteter og om ændring af direktiv 64/432/EØF og 93/119/EF og forordning (EF) nr. 1255/97 samt bestemmelserne i artikel 3, litra f) og g) sammenholdt med kapitel II, punkt 1.1, litra f), og punkt 1.2, og bestemmelserne i artikel 3, litra g) sammenholdt med kapitel VII, punkt D, i bilag I til transportforordningen fortolkes således, at medlemsstaterne er afskåret fra at udstede nationale regler, der fastsætter detaljerede krav til henholdsvis indvendig transporthøjde, inspektionshøjde og lastetæthed?
d)

at foretage en sammenligning af de to design baseret på faktiske varer i sagsakten i stedet for på de registrerede design
DA Den Europæiske Unions Tidende C 234/22

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Raad van State van België (Belgien) den 31. maj 2010 — Vereniging van Educatieve en Wetenschappelijke Auteurs (VEWA) mod Belgische Staat

(Sag C-271/10)

()

2010/C 234/36

Processprog: nederlandsk

Den forelæggende ret

Raad van State van België

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Vereniging van Educatieve en Wetenschappelijke Auteurs (VEWA)

Sagsøgt: Belgische Staat

Præjudicielt spørgsmål

Er artikel 5, stk. 1, i Rådets direktiv 92/100/EØF af 19. november 1992 om udlejnings- og udlånsrettigheder samt om visse andre ophavsretsbeslægtede rettigheder i forbindelse med intellektuel ejendomsret (1), nu artikel 6, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/115/EF af 12. december 2006 om udlejnings- og udlånsrettigheder samt om visse andre ophavsretsbeslægtede rettigheder i forbindelse med intellektuel ejendomsret (2) — ifølge hvilke bestemmelser ophavsmændene i det mindste skal oppebære et vederlag for offentligt udlån — til hinder for en national bestemmelse, der som vederlag foreskriver et fast beløb på 1 EUR pr. voksen person pr. år og 0,5 EUR pr. mindreårig person pr. år?

(1) EFT L 346, s. 61.

(2) EUT L 376, s. 28.
4)

Er det i henhold til artikel 110 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde tilladt Rumænien, under henvisning til den nævnte lovgivning, at indrømme fritagelse fra miljøafgiften for »motorkøretøjer i kategori M1, som opfylder forureningsstandard Euro 4, med en cylindervolumen, der ikke overstiger 2 000 cm3, samt [for] alle N1-motorkøretøjer, der opfylder forureningsstandard Euro 4, og som indregistreres for første gang i Rumænien eller i andre medlemsstater i Den Europæiske Union i perioden fra den 15. december 2008 til og med den 31. december 2009«, og ikke at indrømme denne fritagelse for nye motorkøretøjer med andre egenskaber end de ovenfor anførte?
For det andet har appellanten anført, at Retten begik en retlig fejl ved i præmis 178 i sin dom at fastslå, at eftersom ED havde et omfattende kendskab til udbudsbetingelserne, var selskabet selv i stand til at udlede de relative fordele ved det valgte bud. Retten synes heri indirekte at indrømme, at de oplysninger, der var fremlagt af den ordregivende myndighed, var begrænset. I stedet for at annullere den anfægtede beslutning anlagde Retten imidlertid en ny og fuldstændig forkert fortolkning af begrundelsespligten, da den forbinder den med de personlige kvalifikationer hos adressaten for denne beslutning.
—

Det fastslås, at Republikken Estland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Rådets direktiv 2005/47/EF af 18. juli 2005 vedrørende aftalen mellem Fællesskabet af de Europæiske Jernbaner (CER) og Det Europæiske Transportarbejderforbund (ETF) om visse aspekter af betingelserne for anvendelse af mobile arbejdstagere, der udfører interoperable grænseoverskridende tjenester i jernbanesektoren (1), idet den hverken har vedtaget alle de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme direktivet, eller har sikret, at arbejdsmarkedets parter indgår en tilsvarende aftale, eller under alle omstændigheder ikke har underrettet Kommissionen herom.
—

Det fastslås, at Den Portugisiske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 5 i Rådets direktiv 2005/47/EF (1) af 18. juli 2005 vedrørende aftalen mellem Fællesskabet af de Europæiske Jernbaner (CER) og Det Europæiske Transportarbejderforbund (ETF) om visse aspekter af betingelserne for anvendelse af mobile arbejdstagere, der udfører interoperable grænseoverskridende tjenester i jernbanesektoren, idet den ikke har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme direktivet, eller under alle omstændigheder ikke har underrettet Kommissionen herom.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 221/26

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal Superior de Justicia de la Comunidad Valenciana (Spanien) den 1. juni 2010 — David Montoya Medina mod Fondo de Garantia Salarial og Universidad de Alicante

(Sag C-273/10)

()

2010/C 221/41

Processprog: spansk

Den forelæggende ret

Tribunal Superior de Justicia de la Comunidad Valenciana (Spanien)

Parter i hovedsagen

Sagsøger: David Montoya Medina

Sagsøgte: Fondo de Garantia Salarial og Universidad de Alicante

Præjudicielt spørgsmål

Er en lovgivning som den, der er indeholdt i den valencianske regerings dekret nr. 174 af 15. oktober 2002 vedrørende ansættelsesvilkårene og lønnen for undervisnings- og forskningspersonale ansat ved de offentlige valencianske universiteter og løntillæg for universitetsunderviserne, i strid med princippet om forbud mod forskelsbehandling fastsat i § 4 i bilaget til direktiv 1999/70/EF af 28. juni 1999 (1), for så vidt den ikke giver adjungerede professorer mulighed for at oppebære et anciennitetstillæg som treårstillægget, når dette tillæg ydes til kontraktansatte professorer?

(1) Rådets direktiv 1999/70/EF 28.6.1999 om rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP (EFT L 175, s. 43).
—

Det fastslås, at Den Italienske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 5 i Rådets direktiv 2005/47/EF (1) af 18. juli 2005 vedrørende aftalen mellem Fællesskabet af de Europæiske Jernbaner (CER) og Det Europæiske Transportarbejderforbund (ETF) om visse aspekter af betingelserne for anvendelse af mobile arbejdstagere, der udfører interoperable grænseoverskridende tjenester i jernbanesektoren, idet den ikke har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme direktivet, eller under alle omstændigheder ikke har underrettet Kommissionen herom.
2)

Skal artikel 17, stk. 1, stk. 2, litra a), stk. 3, litra a), og artikel 18, stk. 1, litra a), i direktiv 77/388 (i mellemtiden artikel 167, artikel 168, litra a), artikel 169, litra a), og artikel 178, litra a), i direktiv 2006/112) fortolkes således, at der i de nationale retsplejeregler må være sørget for, at afgiftspligt og afgift af en og samme ydelse bliver bedømt på samme måde i forhold til den ydende og den modtagende virksomhed, også selv om det er forskellige afgiftsmyndigheder, der er kompetente for de to virksomheder?
1)

Er det tidsrum, i hvilket en skovfoged med en daglig arbejdstid på 8 timer (jf. den individuelle arbejdskontrakt) er forpligtet til at føre tilsyn med en nærmere bestemt skovpart, hvorved han disciplinært, økonomisk, formueretligt eller strafferetsligt, er ansvarlig for skader konstateret inden for den forvaltede skovpart, uanset tidspunktet for skadernes opståen, omfattet af begrebet »arbejdstid« efter betydningen i artikel 2, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/88/EF om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden? (1)