FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

P. MENGOZZI

fremsat den 25. marts 2010 1( )

Sag C-439/08

Vlaamse federatie van verenigingen van Brood– en Banketbakkers, Ijsbereiders en Chocoladebewerkers VZW (VEBIC)

mod

Raad voor de Mededinging,

Minister van Economie

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Hof van Beroep te Brussel (Belgien))

»Konkurrencepolitik – fortolkning af artikel 2 og 5, artikel 15, stk. 3, og artikel 35, stk. 1, i forordning (EF) nr. 1/2003 – national procedure – nationale konkurrencemyndigheders afgivelse af skriftlige indlæg og faktiske og retlige anbringender i en sag anlagt til prøvelse af deres afgørelse – flerhed af myndigheder i en medlemsstat – ækvivalens- og effektivitetsprincippet«

I – Indledning

1. Den foreliggende anmodning om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 2 og 5, artikel 15, stk. 3, og artikel 35 i Rådets forordning (EF) nr. 1/2003 af 16. december 2002 om gennemførelse af konkurrencereglerne i traktatens artikel 81 og 82 ( ).

2. Den forelæggende ret ønsker nærmere bestemt oplyst, om de nævnte bestemmelser bemyndiger, for ikke at sige forpligter, de nationale konkurrencemyndigheder til at indgive skriftlige indlæg eller et svarskrift i forbindelse med et annullationssøgsmål, der er anlagt til prøvelse af en afgørelse truffet af en af disse myndigheder.

II – Relevante retsforskrifter

A – EU-retten

3. Artikel 2 i forordning nr. 1/2003, der har overskriften »Bevisbyrde«, fastsætter:

»I samtlige medlemsstaters og Fællesskabets procedurer vedrørende anvendelsen af traktatens artikel 81 og 82 påhviler bevisbyrden for overtrædelse af traktatens artikel 81, stk. 1, eller artikel 82 den part eller myndighed, der gør overtrædelsen gældende. Bevisbyrden for, at betingelserne i traktatens artikel 81, stk. 3, er opfyldt, påhviler de virksomheder og virksomhedssammenslutninger, der påberåber sig denne bestemmelse.«

4. Artikel 5 i forordning nr. 1/2003 fastsætter:

»Medlemsstaternes konkurrencemyndigheder er beføjede til at anvende traktatens artikel 81 og 82 i konkrete sager. I denne forbindelse kan de enten på eget initiativ eller på grundlag af en klage vedtage følgende beslutninger:

– Påbyde, at en overtrædelse skal bringes til ophør

– træffe foreløbige forholdsregler

– acceptere tilsagn

– pålægge bøder, tvangsbøder eller andre former for sanktioner, der er fastsat i deres nationale ret.

Når det på grundlag af de oplysninger, de er i besiddelse af, følger, at betingelserne for et forbud ikke er opfyldt, kan de tillige beslutte, at der ikke er nogen grund til, at de griber ind.«

5. Forordningens artikel 15, der har overskriften »Samarbejde med de nationale domstole«, bestemmer:

»1. I forbindelse med sager i henhold til traktatens artikel 81 eller 82 kan medlemsstaternes domstole anmode Kommissionen om at få tilsendt oplysninger, som den er i besiddelse af, eller udtalelser om spørgsmål vedrørende anvendelsen af Fællesskabets konkurrenceregler.

2. Medlemsstaterne sender Kommissionen en kopi af de skriftlige domme, som de nationale domstole har afsagt i spørgsmål vedrørende anvendelsen af traktatens artikel 81 eller 82. En sådan kopi skal fremsendes uden ophold efter, at den fulde dom er forkyndt for parterne i skriftlig form.

3. Medlemsstaternes konkurrencemyndigheder kan på eget initiativ afgive skriftlige indlæg for de nationale domstole i deres respektive medlemsstater vedrørende spørgsmål om anvendelsen af traktatens artikel 81 og 82. Med tilladelse fra den pågældende domstol i deres medlemsstat kan de ligeledes afgive mundtlige indlæg. Såfremt den ensartede anvendelse af traktatens artikel 81 eller 82 kræver det, kan Kommissionen på eget initiativ afgive skriftlige indlæg for medlemsstaternes domstole. Med tilladelse fra den pågældende domstol kan den også afgive mundtlige indlæg.

Udelukkende med henblik på udarbejdelsen af deres indlæg kan medlemsstaternes konkurrencemyndigheder og Kommissionen anmode de relevante nationale domstole om at tilsende dem eller sørge for, at de får tilsendt alle nødvendige dokumenter til vurdering af sagen.

4. Denne artikel berører ikke mere vidtrækkende beføjelser til at afgive indlæg for domstolene, som en medlemsstats konkurrencemyndigheder har i henhold til denne medlemsstats lovgivning.«

6. Endelig fastsætter artikel 35 i forordning nr. 1/2003:

»1. Medlemsstaterne udpeger den (de) konkurrencemyndighed(er), der skal have kompetence til at anvende traktatens artikel 81 og 82 på en sådan måde, at bestemmelserne i denne forordning efterkommes effektivt. De nødvendige foranstaltninger for at give de nævnte myndigheder beføjelse til at anvende nævnte artikler skal træffes inden den 1. maj 2004. De udpegede myndigheder kan omfatte domstole.

2. Når håndhævelsen af EF-konkurrenceretten betros nationale administrative og retlige myndigheder, kan medlemsstaterne tillægge de forskellige administrative eller retlige nationale myndigheder forskellige beføjelser eller opgaver.

3. Virkningerne af artikel 11, stk. 6, finder anvendelse på de myndigheder, som medlemsstaterne har udpeget, herunder domstole, der varetager opgaver i forbindelse med forberedelsen og vedtagelsen af de beslutningstyper, der er omhandlet i artikel 5. Virkningerne af artikel 11, stk. 6, omfatter ikke domstole, i det omfang de fungerer som appelretter for så vidt angår de i artikel 5 omhandlede beslutningstyper.

4. I medlemsstater, hvor en myndighed med henblik på vedtagelse af visse beslutningstyper i artikel 5 indleder en sag ved en retlig myndighed, som er adskilt og forskellig fra den retsforfølgende myndighed, har bestemmelserne i artikel 11, stk. 6, uanset det i stk. 3 fastsatte og forudsat, at betingelserne i dette stykke overholdes, kun virkning for den retsforfølgende myndighed, som er forpligtet til at frafalde sit krav ved den retlige myndighed, når Kommissionen indleder en procedure, og dette frafald skal medføre, at den nationale procedure effektivt bringes til ophør.«

B – Nationale retsforskrifter

7. I artikel 1 i lov om beskyttelse af den økonomiske konkurrence ( ) (Wet tot bescherming van de economische mededinging, herefter »WBEM«), som trådte i kraft den 1. oktober 2006, defineres den belgiske konkurrencemyndighed således:

»4o Den belgiske konkurrencemyndighed: konkurrencerådet og konkurrencetjenesten ved den føderale myndighed for økonomi, små og mellemstore virksomheder, selvstændige erhvervsdrivende og energi, som begge agerer i henhold til deres beføjelser som defineret i denne lov.

Den belgiske konkurrencemyndighed er den konkurrencemyndighed, som har kompetence til at anvende traktatens artikel 81 og 82 som omhandlet i artikel 35 i forordning [nr. 1/2003].«

8. Artikel 2, stk. 1, i WBEM fastsætter:

»Uden at det kræver en forudgående beslutning herom, er alle aftaler mellem virksomheder, alle vedtagelser inden for sammenslutninger af virksomheder og alle former for samordnet praksis, der har til formål eller til følge at hindre, begrænse eller fordreje konkurrencen på mærkbar vis inden for det pågældende belgiske marked eller en betydelig del af dette marked, forbudt, især hvis aftalerne, vedtagelserne eller praksissen består i:

1. direkte eller indirekte fastsættelse af købs- eller salgspriser eller andre forretningsvilkår

[…]«

9. Artikel 11 i WBEM har følgende ordlyd:

»§ 1. Der oprettes et konkurrenceråd. Konkurrencerådet er en forvaltningsdomstol, som har beføjelse til at træffe afgørelser samt de øvrige beføjelser, som det har i henhold til denne lov.

§ 2. Konkurrencerådet består af:

1o rådets generalforsamling

2o auditørkorpset

3o justitskontoret.

[…]«

10. Artikel 12 i WBEM har følgende ordlyd:

»§ 1. Rådets generalforsamling har 12 medlemmer. […]«

11. Artikel 20 i WBEM bestemmer:

»Hver enkelt afdeling i rådet og formanden eller det rådsmedlem, som er befuldmægtiget i tilfælde af foreløbige forholdsregler, afgiver en begrundet udtalelse om alle de sager, som de forelægges, efter at have hørt de berørte parter samt, efter anmodning, eventuelle klagere eller deres valgte rådgiver.«

12. Ved artikel 25 i WBEM indføres et auditørkorps ved konkurrencerådet, som består af mindst seks og højst ti medlemmer, herunder generalauditøren og auditørerne eller de assisterende auditører.

13. Artikel 29 i WBEM fastsætter:

»§ 1. Auditørerne har til opgave:

1o at modtage klager og anmodninger om foreløbige forholdsregler vedrørende konkurrencebegrænsende aktiviteter samt fusionsanmeldelser

2o at styre og tilrettelægge undersøgelsen og overvåge gennemførelsen af de afgørelser, der træffes af konkurrencerådet

3o at udstede anvisninger om tjenesterejser til embedsmænd ved konkurrencerådet […]

4o at udarbejde og forelægge en begrundet rapport for konkurrencerådet

5o at henlægge klager og anmodninger om foreløbige forholdsregler

[…]

§ 2. […] Medmindre andet er fastsat i artikel 27, kan auditørerne hverken anmode om eller modtage anvisninger vedrørende behandlingen af de sager, som forelægges i medfør af artikel 44, § 1, eller deres stillingtagen under de møder i auditørkorpset, hvor der fastsættes prioriteter for politikken for lovens gennemførelse, og hvor rækkefølgen for behandlingen af sagerne fastsættes.

§ 3. Når auditørkorpset beslutter at indlede en undersøgelse i medfør af artikel 44, § 1, udpeger den embedsmand, der leder den pågældende afdeling i konkurrencerådet, i samråd med generalauditøren de embedsmænd i afdelingen, der skal indgå i den gruppe, som skal foretage undersøgelsen.

De embedsmænd, som er udpeget til en undersøgelsesgruppe, kan kun modtage anvisninger fra den auditør, der leder undersøgelsen.

[…]«

14. I henhold til artikel 34 i WBEM har konkurrencerådet bl.a. til opgave at undersøge de i kapitel II omhandlede fremgangsmåder efter auditørkorpsets anvisninger.

15. Artikel 45, stk. 4, første afsnit, i WBEM fastsætter, at når auditørkorpset vurderer, at klagen eller anmodningen eller, i givet fald, en undersøgelse indledt på eget initiativ er begrundet, forelægger auditøren på auditørkorpsets vegne en begrundet rapport for konkurrencerådets afdeling. Denne rapport omfatter undersøgelsesrapporten, klagepunkterne og et forslag til afgørelse. Den ledsages af sagens akter og en oversigt over dokumenterne indeholdt heri. Oversigten angiver dokumenternes fortrolighed i forhold til hver enkelt af de parter, der har adgang til sagsakterne.

16. Artikel 75 i WBEM har følgende ordlyd:

»Konkurrencerådets og formandens afgørelser […] kan ankes ved Hof van Beroep te Brussel, medmindre konkurrencerådet træffer afgørelse i medfør af artikel 79 ( ).

Hof van Beroep træffer med fuld prøvelsesret afgørelse i sager om formodet begrænsende praksis og i givet fald om pålagte sanktioner […]. Hof van Beroep kan tage hensyn til en udvikling i situationen, som er sket efter den anfægtede afgørelse fra konkurrencerådet.

Hof van Beroep kan pålægge bøder og tvangsbøder i henhold til bestemmelserne i kapitel IV, afsnit 8.

17. Artikel 76 i WBEM bestemmer:

»§ 1. Afgørelser, hvorved konkurrencerådet henviser sagen til auditøren, kan ikke gøres til genstand for et særskilt søgsmål.

§ 2. De i artikel 75 omhandlede søgsmål kan anlægges af parterne i retstvisten for konkurrencerådet, af klageren eller enhver person, der kan dokumentere en interesse i at få sagen prøvet i henhold til artikel 48, § 2, eller artikel 57, § 2, og som har anmodet konkurrencerådet om at blive hørt. Desuden kan ministeren indlede et søgsmål, uden at denne skal dokumentere en interesse, og uden at denne er repræsenteret ved sagen for konkurrencerådet.

[…]

Inden for fem dage efter indleveringen af en stævning skal sagsøgeren, som en forudsætning for søgsmålets gyldighed, sende en kopi af stævningen ved anbefalet brev med modtagelsesbevis til de parter, som er blevet meddelt den anfægtede afgørelse, som det fremgår af den i artikel 67 omhandlede anmeldelse, til konkurrencerådet samt til ministeren, hvis denne ikke er sagsøger.

Der kan iværksættes kontraanke. Denne kan kun antages til behandling, hvis den indgives inden for en måned efter modtagelsen af det i foregående stykke omhandlede brev.

[…]

Hof [van Beroep te Brussel] kan anmode konkurrencerådets auditørkorps om at foretage en undersøgelse og fremsende en rapport. I så fald har auditørkorpset de i kapitel IV, afsnit 1, omhandlede undersøgelsesbeføjelser.

[…]

Ministeren kan indgive skriftlige indlæg til Hof van Beroep te Brussel og få indsigt i sagens akter på stedet i justitskontoret. Hof van Beroep te Brussel fastsætter fristen for indgivelse af disse indlæg. Justitskontoret gør parterne bekendt med disse indlæg.«

[…]«

III – Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål

18. Efter at brødpriserne i Belgien var blevet liberaliseret den 1. juli 2004, sendte Minister van Economie (økonomiministeren) en skrivelse til konkurrencerådet, hvorved han anmodede dette om at foretage en prioriteret undersøgelse af, om der fandtes prisaftaler mellem bagerforeninger og bagere.

19. Den 20. april 2005 udbad konkurrencetjenesten sig oplysninger fra bl.a. Vlaamse federatie van verenigingen van Brood- en Banketbakkers, Ijsbereiders en Chocoladebewerkers VZW (herefter »VEBIC«), en nonprofit-organisation, som er oprettet med det formål at varetage interesserne for bl.a. provinsbaserede bagerforeninger i regionen Flandern. VEBIC fremsendte de begærede oplysninger.

20. Efter at have gennemført flere andre undersøgelsesforanstaltninger sendte generalauditøren ved konkurrencerådet den 8. juni 2007 sin rapport med klagepunkterne og sagens akter, som var blevet tilsendt VEBIC, til formanden for rådet. Ifølge denne rapport kunne bagerforbundenes afgørelser ikke påvirke handelen mellem medlemsstaterne, og Fællesskabets konkurrenceregler fandt således ikke anvendelse på den undersøgte praksis. Auditørkorpset konkluderede derimod, at VEBIC havde gjort sig skyldig i tilsidesættelse af WBEM’s artikel 2, stk. 1, idet organisationen i alt væsentligt havde bekendtgjort og offentliggjort et prisindeks for brød samt omkostningsstrukturen til sine medlemmer.

21. Generalauditøren foreslog ligeledes konkurrencerådets afdeling dels at pålægge VEBIC en bøde under hensyntagen til de skærpende omstændigheder, eftersom organisationen var bekendt med, at prisaftalerne er retsstridige, og ikke havde gjort brug af muligheden for at forelægge konkurrencemyndighederne den anvendte prisberegningsmetode, dels at forbyde den påtalte praksis under trussel om tvangsbøder.

22. Den 13. august 2007 indgav VEBIC en skriftlig erklæring vedrørende auditørkorpsets rapport.

23. Ved afgørelse af 25. januar 2008 fastslog konkurrencerådet, at VEBIC i tidsrummet fra den 1. juli 2004 til den 8. juni 2007 havde tilsidesat WBEM’s artikel 2, forbød denne praksis og pålagde VEBIC en bøde på 29 121 EUR.

24. Den 22. februar 2008 indledte VEBIC et annullationssøgsmål til prøvelse af denne afgørelse ved Hof van Beroep te Brussel.

25. Ifølge denne ret giver bestemmelserne i WBEM, navnlig artikel 75 og 76, ikke mulighed for, at hverken auditørkorpset eller konkurrencerådet kan deltage i sagen ved Hof van Beroep. Loven udelukker implicit auditørkorpset, eftersom Hof van Beroep kan pålægge dette at foretage en undersøgelse. Forbundsøkonomiministeren er den eneste, der kan anmode om ændring af konkurrencerådets afgørelse og deltage som part i sagen ved Hof van Beroep.

26. Den nationale ret har imidlertid påpeget, at VEBIC er eneste part i ankesagen, idet ministeren ikke har gjort brug af sin mulighed for at indgive skriftlige indlæg,

27. I betragtning af det problem, der opstår som følge af, at sagsøgeren i hovedsagen ikke har nogen modpart i henhold til WBEM, er den forelæggende ret i tvivl om, hvorvidt en sådan procedure er forenelig med bestemmelserne i forordning nr. 1/2003, navnlig med den begrundelse, at Fællesskabets konkurrencereglers effektivitet ikke synes at være sikret, og at den pågældende lov ikke giver mulighed for varetagelse af de almindelige økonomiske interesser.

28. Hvad angår problemet, om dens spørgsmål er relevante for EU-retten, som den ønsker en fortolkning af, har den forelæggende ret for det første anført, at de pågældende procedureforskrifter bør anvendes ens, uanset om den procedure, som er indledt af konkurrencerådet, er baseret på de nationale konkurrenceregler eller artikel 81 EF og 82 EF. For det andet vurderer den forelæggende ret, at akterne i hovedsagen muligvis kan foranledige den til at ændre konkurrencerådets afgørelse og fastslå, at den undersøgte praksis rent faktisk påvirker handelen mellem medlemsstaterne og derfor er omfattet af anvendelsesområdet for artikel 81, stk. 1, EF.

29. I lyset af disse omstændigheder har Hof van Beroep te Brussel udsat sagen og forelagt Domstolen de følgende fire præjudicielle spørgsmål:

»1) Skal [artikel 2, artikel 15, stk. 3, og artikel 35, stk. 1, i forordning nr. 1/2003] fortolkes således, at de nationale konkurrencemyndigheder i kraft af disse forskrifter har direkte adgang til at indgive skriftligt indlæg vedrørende de anbringender, som er anført mod deres afgørelse i forbindelse med en prøvelsessag, og selv anføre retlige og faktiske anbringender, således at en medlemsstat ikke kan tilbagetrække denne adgang?

2) Skal de nævnte forskrifter fortolkes således, at med henblik på en effektiv anvendelse af Fællesskabets konkurrenceregler til beskyttelse af almene interesser har de kompetente offentlige instanser som konkurrencemyndighed ikke blot adgang, men også pligt til at deltage i sager om prøvelse af deres egne afgørelser, derved at de fremfører deres standpunkt angående de retlige og faktiske anbringender?

3) For det tilfælde, at spørgsmål 1 og 2 besvares bekræftende, spørges, om disse forskrifter da skal fortolkes således, at når der ikke findes nationale regler om konkurrencemyndighedens deltagelse i sager ved klageinstansen, og forskellige myndigheder er kompetente, da skal den myndighed, som har ansvaret for vedtagelsen af de i artikel 5 i forordning [nr. 1/2003] nævnte beslutninger, deltage i sagen vedrørende prøvelsen af disse beslutninger?

4) Vil disse spørgsmål skulle besvares anderledes, hvis konkurrencemyndigheden efter nationale retsforskrifter handler som domstol, og/eller den endelige afgørelse følger efter en undersøgelse, som gennemføres af et til denne domstol tilknyttet organ, der har til opgave at udarbejde klagepunkter og et udkast til afgørelse?«

IV – Retsforhandlingerne ved Domstolen

30. I sin forelæggelsesafgørelse har Hof van Beroep te Brussel anmodet Domstolen om, at den præjudicielle forelæggelse underkastes en fremskyndet procedure i henhold til artikel 104a, stk. 1, i Domstolens procesreglement.

31. Domstolens præsident har ved kendelse af 3. december 2008 givet afslag på denne anmodning.

32. Der er indgivet skriftlige indlæg af VEBIC, konkurrencerådet, den belgiske og den polske regering samt af Kommissionen. Disse procesdeltagere afgav desuden mundtlige indlæg under retsmødet den 20. januar 2010.

V – Retlig vurdering

A – Spørgsmålet, om den ønskede fortolkning af EU-retten kan antages til realitetsbehandling og er relevant

33. Under retsmødet gjorde VEBIC gældende, at den præjudicielle forelæggelse ikke kan antages til realitetsbehandling, med den begrundelse, at den ønskede fortolkning af forskrifterne i forordning nr. 1/2003 eller mere generelt af EU-retten ikke er relevant for afgørelsen af hovedsagen. Ifølge VEBIC bør det i alt væsentligt fastslås, enten at alle elementerne i hovedsagen er begrænset til en enkelt medlemsstat, eller at Domstolen anmodes om at svare på spørgsmål, der er irrelevante eller er hypotetiske.

34. Jeg kan ikke tilslutte mig disse argumenter.

35. Hvad det første argument angår medgiver jeg gerne – hvilket jeg også har påpeget i ovenstående redegørelse for hovedsagen – at den forelæggende ret er blevet forelagt et annullationssøgsmål til prøvelse af en afgørelse fra det belgiske konkurrenceråd, som udelukkende er baseret på den nationale konkurrenceret, eftersom handelen mellem medlemsstaterne ikke er påvirket.

36. Ikke desto mindre, og uafhængigt af det lidt kontroversielle spørgsmål om, hvilke konsekvenser Domstolen bør drage, når den fastslår, at en præjudiciel forelæggelse hviler på faktiske og retlige elementer, som er uden tilknytning til EU-retten ( ), fremgår det også af anmodningen om præjudiciel afgørelse, at der er adskillige elementer i de sagsakter, som er forelagt den nationale ret, der bør foranledige denne til at gøre brug af sin beføjelse i henhold til artikel 75 i WBEM til at ændre konkurrencerådets afgørelser, således at artikel 81 EF kan anses for at finde anvendelse i hovedsagen.

37. Ifølge fast praksis tilkommer det imidlertid, inden for rammerne af samarbejdet mellem Domstolen og de nationale retsinstanser, i henhold til artikel 234 EF udelukkende den nationale ret, for hvilken en tvist er indbragt, og som har ansvaret for den retsafgørelse, som skal træffes, på grundlag af de konkrete omstændigheder i den sag, som er indbragt for den, at vurdere såvel, om en præjudiciel afgørelse er nødvendig for, at den kan afsige dom, som relevansen af de spørgsmål, den forelægger Domstolen ( ).

38. Når spørgsmål, som er stillet af nationale retter, vedrører fortolkning af en fællesskabsretlig bestemmelse, er Domstolen derfor principielt forpligtet til at træffe afgørelse, medmindre det er åbenbart, at anmodningen om præjudiciel afgørelse i virkeligheden har til formål at få Domstolen til at træffe afgørelse på grundlag af en konstrueret tvist eller at afgive responsa om generelle eller hypotetiske spørgsmål, eller at den fortolkning af fællesskabsretten, der anmodes om, ikke har nogen forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand ( ).

39. I denne henseende mener jeg heller ikke, man kan godtage VEBIC’s andet argument om, at Domstolen anmodes om at svare på spørgsmål, som ikke er relevante, eller som er hypotetiske, fordi den forelæggende ret ikke tog endelig stilling til spørgsmålet om, hvorvidt artikel 81 EF finder anvendelse, inden den forelagde Domstolen sine præjudicielle spørgsmål.

40. Generelt mener jeg nemlig, at det ved afgørelsen af, om et præjudicielt spørgsmål kan realitetsbehandles, må undersøges, om det fremgår, at Domstolens besvarelse heraf, uanset hvorledes svaret falder ud, åbenbart ikke vil have nogen betydning for afgørelsen af tvisten i hovedsagen, da den ønskede fortolkning af fællesskabsretten i denne sag ikke fremgår at være objektivt nødvendig for den afgørelse, som den forelæggende ret skal træffe ( ).

41. Dette er på ingen måde tilfældet i denne sag, eftersom den ønskede fortolkning af forordning nr. 1/2003 – sådan som konkurrencerådet og den belgiske regering også har medgivet – i givet fald ville kunne give den nationale konkurrencemyndighed status som part i hovedsagen ved den nationale ret, hvilket WBEM på nuværende tidspunkt ikke giver mulighed for. Desuden er det meget relevant at forklare det forhold, at den forelæggende ret ikke har besluttet at træffe endelig afgørelse i spørgsmålet om, hvorvidt artikel 81 EF finder anvendelse, som den agter at behandle på eget initiativ, ved at rettens anmodning vedrører de processuelle rettigheder, som den nationale konkurrencemyndighed skal tildeles i sin funktion som det organ, der skal sikre den fulde effektivitet af artikel 81 EF og 82 EF.

42. I modsætning til, hvad VEBIC har hævdet, vil det således efter min opfattelse være i det mindste inkonsekvent, hvis den forelæggende ret skal træffe endelig afgørelse i et spørgsmål, som den agter at behandle på eget initiativ, uden den nationale konkurrencemyndigheds tilstedeværelse, når dens spørgsmål i virkeligheden netop vedrører denne myndigheds mulighed for at opnå status som part i sagen ved den forelæggende ret og således for at kunne indgive et svarskrift i sagen, en mulighed, som ifølge Hof van Beroep de Brussel kun kan følge af en fortolkning af forskrifterne i forordning nr. 1/2003.

43. Hvis den forelæggende ret havde truffet endelig afgørelse i spørgsmålet om, hvorvidt artikel 81 EF finder anvendelse, som den agter at behandle på eget initiativ, havde det med andre ord medført, at den måtte underkende en af de mulige konsekvenser af anvendelsen af de EU-retlige forskrifter, som den ønsker Domstolens fortolkning af, nemlig overholdelsen af den ene af sagens parters ret til forsvar. Det forhold, at den forelæggende ret ikke har truffet endelig afgørelse med hensyn til, om artikel 81 EF finder anvendelse, bør derfor på ingen måde være til hinder for, at den præjudicielle forelæggelse kan realitetsbehandles.

44. Jeg foreslår derfor, at Domstolen fastslår, at anmodningen om præjudiciel afgørelse kan antages til realitetsbehandling.

B – Realiteten

1. De to første præjudicielle spørgsmål

45. Med de to første spørgsmål, som jeg mener bør behandles samlet, ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 2, artikel 15, stk. 3, og artikel 35, stk. 1, i forordning nr. 1/2003 bemyndiger eller direkte forpligter en national konkurrencemyndighed til at indgive skriftligt indlæg, hvori den fremfører faktiske og/eller retlige anbringender, til den nationale domstol, der skal afgøre en sag, som er anlagt til prøvelse af en af myndighedens afgørelser.

46. For at dette spørgsmål kan besvares, må det først fastsættes, i hvilket omfang de nationale konkurrencemyndigheder deltager ved de nationale domstole, når disse anvender EU-konkurrenceretten.

47. Som jeg også anførte i punkt 41 i mit forslag til afgørelse i X BV-sagen ( ), kræver overgangen fra en i særlig grad centraliseret anvendelse af artikel 81 EF og 82 EF, som den, der eksisterede i henhold til Rådets forordning nr. 17 ( ), til en decentraliseret gennemførselsordning for fællesskabsrettens konkurrenceregler, som fastlagt ved forordning nr. 1/2003, indførelse af mekanismer, der kan sikre en »faktisk«, »virkningsfuld«, »sammenhængende« og/eller »ensartet« anvendelse af bestemmelserne i artikel 81 EF og 82 EF, afhængigt af de forskellige udtryk, der anvendes i denne forordning ( ).

48. Således angiver 34. betragtning til forordning nr. 1/2003, at forordningens mål er en »effektiv anvendelse af Fællesskabets konkurrenceregler«, ligesom sjette betragtning anfører, at »Fællesskabets konkurrencemyndigheder i højere grad [bør] inddrages« for at nå dette mål, idet disse allerede er »offentlige« håndhævere af anvendelsen af samtlige bestemmelser i artikel 81 EF og 82 EF ( ) og i tæt samarbejde med Kommissionen i henhold til forordningens artikel 5 og 11. Sammen med Kommissionen danner disse myndigheder således et netværk af offentlige myndigheder, der anvender Fællesskabets konkurrenceregler i nært samarbejde ( ).

49. Som Domstolen fastslog i X BV-dommen, falder de ved kapitel IV i forordning nr. 1/2003 indførte mekanismer for samarbejde mellem Kommissionen, de nationale konkurrencemyndigheder og medlemsstaternes retter inden for rammerne af det almindelige princip om loyalt samarbejde, der er nævnt i artikel 10 EF, som regulerer forholdet mellem medlemsstaterne og Unionens institutioner ( ).

50. Ved artikel 15, stk. 3, første afsnit, første og andet punktum, i forordning nr. 1/2003, som indgår i forordningens kapitel IV, bemyndiges medlemsstaternes konkurrencemyndigheder til på eget initiativ at afgive skriftlige og, med tilladelse fra den pågældende domstol i deres medlemsstat, mundtlige indlæg for de nationale domstole vedrørende spørgsmål om anvendelsen af artikel 81 EF og/eller 82 EF.

51. Hvad angår ordlyden af denne bestemmelse er denne mulighed tilsyneladende åben for de nationale konkurrencemyndigheder i alle de situationer, hvor en medlemsstats ret anvender artikel 81 EF og/eller 82 EF. Det kan f.eks. være tilfældet, når en ret i en medlemsstat afgør en tvist mellem private, eller når en national ret har fået forelagt en sag til prøvelse af en afgørelse fra den nationale konkurrencemyndighed, der har anvendt artikel 81 EF og/eller 82 EF, eller, som det er tilfældet i hovedsagen, når denne ret agter at ændre en sådan afgørelse for at anvende en af disse artikler.

52. Som Kommissionen i alt væsentligt anførte under retsmødet for Domstolen, er de to sidstnævnte tilfælde ikke typiske tilfælde på aktivering af mekanismen i artikel 15, stk. 3, første afsnit, i forordning nr. 1/2003.

53. Når det i artikel 15, stk. 3, andet afsnit, i forordning nr. 1/2003 anføres, at »[u]delukkende med henblik på udarbejdelsen af deres indlæg kan medlemsstaternes konkurrencemyndigheder […] anmode de relevante nationale domstole om at tilsende dem eller sørge for, at de får tilsendt alle nødvendige dokumenter til vurdering af sagen«, må det tilsyneladende forudsættes, at den i første afsnit omhandlede mekanisme, der begunstiger de nationale konkurrencemyndigheder, som hovedregel aktiveres i de situationer, hvor der ikke er andet grundlag for, at disse myndigheder har ret til at få adgang til akterne i sagen for den nationale ret, heller ikke delvis adgang. Denne bedømmelse bekræftes tilsyneladende modsætningsvis af 21. betragtning til denne forordning, hvorefter indlæggene navnlig bør fremsættes inden for rammerne af de nationale procedureregler for at beskytte parternes rettigheder.

54. I det tilfælde, hvor den kompetente nationale ret forelægges et søgsmål til prøvelse af en afgørelse fra en national konkurrencemyndighed, kan den mulighed, som gives ved artikel 15, stk. 3, første afsnit, første punktum, i forordning nr. 1/2003, generelt anses for at være overflødig, da denne myndighed i princippet kan udnytte sin egenskab af part i sagen ved den pågældende ret, som giver den mulighed for at få adgang til samtlige akter i sagen (som i øvrigt hovedsageligt har oprindelse i den pågældende myndighed) og således på tilfredsstillende vis varetage sin funktion som offentlig myndighed og sikre en effektiv anvendelse af EU’s konkurrenceregler i den almene interesse, som det kræves i forordning nr. 1/2003.

55. Dette ville forklare, hvorfor spørgsmålet om en national konkurrencemyndigheds deltagelse ikke er udtrykkeligt reguleret i forordning nr. 1/2003, eftersom fællesskabslovgiver, da forordningen blev vedtaget, gik ud fra, at alle konkurrencemyndigheder i medlemsstaterne havde ret til at forsvare deres egne afgørelser ved domstolene i den medlemsstat, hvori de fungerer. Det skal i denne henseende bemærkes, at den belgiske konkurrencemyndighed, da forordning nr. 1/2003 blev vedtaget og trådte i kraft, faktisk havde ret til at udtale sig ved de nationale domstole, og at denne ret først blev afskaffet i 2006, da WBEM gav konkurrencerådet status som domstol i henhold til belgisk ret.

56. For det første mener jeg dog, at det i en situation som i hovedsagen, hvor en national konkurrencemyndighed ikke har mulighed for at være part i en ankesag om en afgørelse fra myndigheden, og hvor den nationale ret, som skal prøve sagen, agter at anvende artikel 81 EF, står klart, at den pågældende myndighed skal have ret til at afgive indlæg for denne ret i henhold til den i artikel 15, stk. 3, første afsnit, i forordning nr. 1/2003 omhandlede mekanisme.

57. I henhold til princippet om loyalt samarbejde, som Domstolen gjorde opmærksom på i X BV-dommen, og målet om at sikre en effektiv anvendelse af EU’s konkurrenceregler bør denne mulighed for at indgive skriftlige indlæg kunne udøves på effektiv vis under hensyntagen til medlemsstaternes særlige procedureregler.

58. I denne henseende er det spørgsmålet, om den nationale konkurrencemyndighed i et tilfælde som i hovedsagen råder over alle de midler, der kræves, for at den rent faktisk er i stand til at gøre brug af sin ret til på eget initiativ at indgive skriftlige indlæg vedrørende anvendelsen af artikel 81 EF og/eller 82 EF i henhold til artikel 15, stk. 3, første afsnit, i forordning nr. 1/2003, idet der, sådan som konkurrencerådet og den belgiske regering bekræftede under retsmødet, ikke findes bestemmelser i belgisk ret, der forpligter Hof van Beroep te Brussel til at underrette den nationale konkurrencemyndighed om, at den agter på eget initiativ at prøve anvendelsen af EU’s konkurrenceregler.

59. Uden denne forhåndsinformation, og for så vidt som den nationale konkurrencemyndighed i henhold til WBEM og ifølge oplysningerne i anmodningen om præjudiciel afgørelse heller ikke kan være part i sagen ved den forelæggende ret, mener jeg, at denne myndighed konkret fratages sin ret til at gøre brug af muligheden i artikel 15, stk. 3, første afsnit, i forordning nr. 1/2003 ( ).

60. En sådan forsømmelse kunne afhjælpes, hvis bestemmelserne i forordning nr. 1/2003 for det andet, og som den forelæggende ret i alt væsentligt har anmodet om, krævede, at den nationale konkurrencemyndighed skal have egenskab af part i sagen ved den pågældende appelinstans, så den har kendskab til sager, der er anlagt til prøvelse af afgørelser truffet af denne myndighed eller en del af denne myndighed.

61. De procesdeltagere, der har afgivet indlæg til Domstolen, er uenige. I store træk mener den polske regering og Kommissionen, at den effektive anvendelse af artikel 81 EF og 82 EF, som tilstræbes af bestemmelserne i forordning nr. 1/2003, kræver, at de nationale konkurrencemyndigheder skal have ret til i fuldt omfang at optræde som sagsøgte i en sag til prøvelse af en af deres afgørelser, når den nationale ret anvender disse artikler, dog uden at dette er obligatorisk. Den belgiske regering, konkurrencerådet og VEBIC mener derimod, at eftersom dette spørgsmål ikke behandles i nogen af bestemmelserne i forordning nr. 1/2003, er medlemsstaterne frit stillede til at regulere det i overensstemmelse med princippet om procesautonomi og subsidiaritetsprincippet. I denne henseende mener de pågældende interesserede parter, at det forhold, at den nationale konkurrencemyndighed ikke har ret til at forsvare den anfægtede afgørelse i hovedsagen for den forelæggende ret, skyldes, at WBEM har givet konkurrencerådet status som domstol. Under disse omstændigheder har VEBIC tilføjet, at organisationens ret til forsvar ville blive tilsidesat, hvis en førsteinstansret som konkurrencerådet fik tildelt egenskab af part i sagen ved appelretten.

62. Af årsager, som jeg vil gøre rede for i det nedenstående, er jeg tilbøjelig til at mene, at iagttagelsen af den fulde effektivitet af artikel 81 EF og 82 EF bør medføre, at en medlemsstats konkurrencemyndighed i betragtning af det ansvar, denne har i medfør af forordning nr. 1/2003, får status af part i en sag, som vedrører lovligheden af en afgørelse, som er vedtaget af en del af myndigheden, og som vedrører anvendelsen af EU’s konkurrenceregler.

63. For det første følger det af Domstolens praksis, at i mangel af fællesskabsretlige bestemmelser er den processuelle autonomi, som medlemsstaterne har til at udpege de kompetente retter og fastsætte de processuelle regler for sagsanlæg til sikring af beskyttelsen af de rettigheder, som fællesskabsretten medfører for borgerne, begrænset af, at ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet skal iagttages ( ).

64. Ligeledes følger det af fast praksis, at kravet om, at medlemsstaterne iagttager effektivitetsprincippet, som er det eneste, der er relevant i denne sag, betyder, at de processuelle regler, som medlemsstaterne fastsætter, ikke må gøre det i praksis umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at udøve de rettigheder, der tillægges i henhold til Fællesskabets retsorden ( ).

65. Endvidere har Domstolen fastslået, at hvert enkelt tilfælde, hvor der opstår spørgsmål, om en national processuel regel gør det umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at udøve de rettigheder, der tillægges borgerne i henhold til Fællesskabets retsorden, skal bedømmes under hensyn til, hvilken stilling bestemmelsen indtager i den samlede procedure for de forskellige nationale instanser, herunder procedurens forløb og særlige kendetegn. Efter disse betragtninger skal der i givet fald, ifølge Domstolen, tages hensyn til de principper, der ligger til grund for den nationale retsplejeordning, såsom beskyttelse af retten til forsvar, retssikkerhedsprincippet og princippet om en hensigtsmæssig sagsbehandling ( ).

66. Den første indvending, som konkurrencerådet har fremført, mod, at denne retspraksis finder anvendelse i et tilfælde som i hovedsagen, og som efter min opfattelse bør forkastes, er, at effektivitetsprincippet kun beskytter de rettigheder, som borgerne har i henhold til EU-retten.

67. Det er ganske vist korrekt, at der ikke findes præcedens i retspraksis, hvor Domstolen har prøvet, om effektivitetsprincippet finder anvendelse for nationale myndigheder, med henblik på at afvise anvendelsen af nationale processuelle regler.

68. Dette er dog rent faktisk ikke det spørgsmål, som er aktuelt i denne sag. Sagen drejer sig nemlig snarere om, hvorvidt EU-rettens effektivitetsprincip er til hinder for anvendelsen af nationale processuelle regler, som gør det vanskeligt eller i praksis umuligt at opfylde særlige forpligtelser, som påhviler de nationale konkurrencemyndigheder i medfør af EU-retlige lovforskrifter, i dette tilfælde forordning nr. 1/2003.

69. Som allerede anført ovenfor, giver forordning nr. 1/2003 inden for rammerne af decentraliseringen af anvendelsen af EU’s konkurrenceregler de nationale konkurrencemyndigheder, som er udpeget af hver enkelt medlemsstat, ansvar for i den almene interesse at sikre den effektive anvendelse af artikel 81 EF og 82 EF. Disse myndigheder har således sammen med Kommissionen til opgave at sikre den effektive anvendelse af grundlæggende bestemmelser, som er nødvendige for det indre markeds funktion ( ).

70. Denne forpligtelse omfatter bl.a. en udtrykkelig ret til på eget initiativ at indgive skriftlige indlæg for den pågældende medlemsstats domstole i henhold til forordningens artikel 15, stk. 3, vedrørende anvendelsen af artikel 81 EF og 82 EF samt, med den pågældende domstols tilladelse, mundtlig indlæg.

71. Denne forpligtelse kræver endvidere, efter min opfattelse, at disse myndigheder kan høres i alle retssager, der vedrører lovligheden af deres egne afgørelser, og hvor myndighederne og/eller den nationale domstol mener, at artikel 81 EF og/eller 82 EF bør finde anvendelse.

72. Hvis dette ikke var tilfældet, ville disse artiklers effektive virkning blive væsentligt reduceret, når en national konkurrencemyndighed var helt afskåret fra at forsvare det synspunkt, som den har indtaget i den almene interesse, ved den nationale domstol, som prøver sagen, eller fra at udtale sig ved denne domstol om alle spørgsmål, som denne anser det for sin pligt at tage op til behandling på eget initiativ.

73. I denne sag skal det bemærkes, at artikel 75 i WBEM giver Hof van Beroep te Brussel fuld prøvelsesret, som den kan udøve både ved bedømmelsen af spørgsmålet, om artikel 81 EF og 82 EF er tilsidesat, og med hensyn til størrelsen af en eventuel bøde, som de pågældende virksomheder er pålagt, og som indebærer en mulighed – hvilket i øvrigt også er udtrykkeligt angivet i den samme artikel i WBEM – for at tage højde for udviklingen i situationen efter konkurrencerådets afgørelse, som anfægtes ved Hof van Beroep.

74. At undlade at give den nationale konkurrencemyndighed status som part i sagen og hermed hindre denne i at forsvare den afgørelse, som den har truffet i den almene interesse, indebærer under disse omstændigheder en risiko for, at den domstol, som prøver sagen, bliver aldeles »fanget« af de anbringender og argumenter mod konkurrencerådets afgørelse, som fremføres af den eller de indstævnte virksomhed(er).

75. På et område som konstatering af tilsidesættelser af konkurrencereglerne, som indebærer komplekse juridiske og økonomiske vurderinger, samt pålæggelse af bøder, som ofte bliver genstand for tvister ved de nationale domstole eller EU-Domstolen, kan alene risikoen sætte udøvelsen af den særlige forpligtelse til at garantere en effektiv anvendelse af artikel 81 EF og 82 EF, som i medfør af forordning nr. 1/2003 påhviler de nationale konkurrencemyndigheder, på spil.

76. At nægte en national konkurrencemyndighed status som part i sagen i et tilfælde som i hovedsagen ville desuden medføre, at denne myndighed ikke kunne gøre brug af andre retsmidler som f.eks. at anke appelrettens afgørelse, hvis denne annullerer eller ændrer konkurrencerådets afgørelse, hvilket den belgiske regering og konkurrencerådet i øvrigt også erkendte under retsmødet for Domstolen.

77. Under disse omstændigheder ville det ikke være muligt for en offentlig myndighed, der har til opgave at sikre EU’s konkurrencereglers fulde effektivitet i henhold til forordning nr. 1/2003, at anfægte en eventuel fejlfortolkning af disse regler fra Hof van Beroep te Brussels side.

78. Det kan ganske vist tænkes, at den nationale konkurrencemyndighed kan påberåbe sig retten til i henhold til artikel 15, stk. 3, i forordning nr. 1/2003 at afgive indlæg ved Hof van Cassatie. At denne mulighed findes, råder imidlertid ikke bod på de mangler, som er påpeget i de foregående punkter, da aktiveringen af den i artikel 15, stk. 3, i forordning nr. 1/2003 fastsatte mekanisme under alle omstændigheder forudsætter, at en af parterne i sagen ved Hof van Beroep te Brussel har indgivet en anke. Det står dog klart, at disse parter af forskellige subjektive grunde kan vurdere, at det ikke er i deres interesse at indgive en sådan anke.

79. Jeg mener derfor, at den nationale konkurrencemyndighed kommer i en situation, hvor det bliver uforholdsmæssigt vanskeligt at udøve forpligtelserne i henhold til forordning nr. 1/2003 på grund af de nationale processuelle regler, som ikke giver den mulighed for at deltage som part i en retssag, der vedrører en afgørelse truffet af denne myndighed, og hvor anvendelsen af artikel 81 EF og/eller 82 EF er på tale.

80. I modsætning til, hvad den belgiske regering og konkurrencerådet har hævdet, opvejes den nationale konkurrencemyndigheds manglende mulighed for at deltage som part i sagen for Hof van Beroep te Brussel i denne sag ikke af den mulighed, som forbundsøkonomiministeren har for at blive part i sagen. Det er nemlig ubestridt, at ministeren ikke er udpeget af Kongeriget Belgien til »national konkurrencemyndighed« i forordning nr. 1/2003’s forstand og derfor ikke har til opgave, i henhold til forordningen, at sikre den effektive anvendelse af artikel 81 EF og 82 EF i den almene interesse.

81. Dette forhold afhjælpes heller ikke af, at Hof van Beroep te Brussel har mulighed for at anmode auditørkorpset om en yderligere undersøgelse, da en sådan foranstaltning i sagens natur har begrænset rækkevidde, og det afhænger af såvel sagens karakter ved denne domstol, samt hvad denne ønsker.

82. Endelig er VEBIC’s og den belgiske regerings argument om, at den status som domstol, som konkurrencerådet har fået ved WBEM, er til hinder for, at den nationale konkurrencemyndighed kan deltage som part i sagen ved Hof van Beroep te Brussel, heller ikke overbevisende. Som det fremgår af artikel 1 i WBEM, udgør konkurrencerådet nemlig kun en del af den nationale konkurrencemyndighed, som er udpeget af Kongeriget Belgien i henhold til forordning nr. 1/2003, idet denne myndighed er todelt, dvs. halvt domstol, halvt administrativ myndighed, hvilket den belgiske regering også erkendte under retsmødet for Domstolen. Af samme grund bør VEBIC’s synspunkt, som organisationen fremførte under retsmødet for Domstolen, om, at det ville medføre tilsidesættelse af dens egen ret til forsvar, hvis en national domstol i første instans fik status af part i hovedsagen, også afvises. Det er nemlig ikke det krav, der følger af forordning nr. 1/2003.

83. Hvis den effektive anvendelse af artikel 81 EF og 82 EF, sådan som jeg mener, kræver, at den nationale myndighed, som har ansvaret for at gennemføre disse artikler på det nationale område i den almene interesse, skal kunne være part i sagen ved den forelæggende ret, som skal prøve disse bestemmelser, kræver EU-retten også, at denne myndighed kan udnytte de rettigheder, som dens status som part i sagen giver den, og først og fremmest retten til iagttagelse af kontradiktionsprincippet.

84. I denne henseende skal der mindes om, at Domstolen har fastslået, at man ville krænke en elementær retsgrundsætning, hvis en retsafgørelse baseredes på faktiske omstændigheder og dokumenter, som parterne eller en af disse ikke har kunnet skaffe sig kendskab til, og som de således ikke har kunnet tage stilling til ( ), og at kontradiktionsprincippet som hovedregel ligeledes indebærer retten for parterne til at få kendskab til de anbringender, som retsinstansen af egen drift har rejst, og hvorpå den agter at basere sin afgørelse, og kommentere dem ( ). Disse overvejelser følger også af iagttagelsen af artikel 6, stk. 1, i den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder, der blev undertegnet i Rom den 4. november 1950 ( ).

85. Set i lyset heraf forstår man også til fulde, hvad der har foranlediget den forelæggende ret, som agter at basere sin kommende afgørelse på artikel 81 EF, uden at den på forhånd er blevet anmodet herom af sagsøgeren, til at udsætte sagen og spørge Domstolen, hvorvidt det er nødvendigt i henhold til forordning nr. 1/2003 at sikre, at den nationale konkurrencemyndighed er repræsenteret ved den nationale domstol og fuldt ud kan udøve retten til forsvar.

86. Den forelæggende rets bekymring synes at være endnu mere forståelig, for så vidt som den, i medfør af WBEM, har fuld prøvelsesret og således har kompetence til at tage hensyn til omstændigheder, der er indtruffet efter konkurrencerådets afgørelse, samt til at erstatte konkurrencerådets afgørelse med sin egen. Det er således uden tvivl berettiget, når den forelæggende ret tilsyneladende mener, at udøvelsen af denne kompetence er nødt til at indebære iagttagelse af de processuelle regler, der følger af kontradiktionsprincippet ( ).

87. På grundlag af ovenstående betragtninger er jeg af den opfattelse, at forordning nr. 1/2003, på baggrund af de nationale konkurrencemyndigheders forpligtelse til at sikre den effektive anvendelse af forordningens artikel 81 EF og 82 EF, skal fortolkes således, at de nationale konkurrencemyndigheder bør kunne opnå status som part i en retssag, der vedrører lovligheden af en af deres afgørelser og anvendelsen af artikel 81 EF og/eller 82 EF.

88. Som svar på det andet præjudicielle spørgsmål, og som samtlige procesdeltagere har hævdet, må den effektive anvendelse af artikel 81 EF og 82 EF derimod ikke medføre, at en national konkurrencemyndighed i samtlige sager uden undtagelse tvinges til at forsvare lovligheden af sine afgørelser.

89. Som Kommissionen også med rette har gjort gældende, skal det dog tilføjes, at det vil sætte iagttagelsen af det almindelige princip om loyalt samarbejde og den effektive virkning af artikel 81 EF og 82 EF over styr, hvis en national konkurrencemyndighed næsten systematisk ikke deltager.

2. Det tredje og fjerde præjudicielle spørgsmål

90. Med sit tredje præjudicielle spørgsmål, som den forelæggende ret kun har stillet for det tilfælde, at de to første spørgsmål besvares bekræftende, ønsker denne i alt nærmere bestemt Domstolens svar på, hvorvidt det tilkommer den nationale konkurrencemyndighed, som har beføjelse til at vedtage de i artikel 5 i forordning nr. 1/2003 omhandlede afgørelser, at deltage i sager til prøvelse af afgørelserne. Med sit fjerde spørgsmål ønsker den forelæggende ret oplyst, om de tre første spørgsmål ville skulle besvares anderledes som følge af en del af den nationale konkurrencemyndigheds status som domstol, eller som følge af at et af denne myndigheds organer gennemfører en undersøgelse, som i givet fald fører til den endelige afgørelse fra den del af myndigheden, der har status som domstol.

91. Selv om jeg foreslår, at kun det første spørgsmål besvares bekræftende, er det tredje og fjerde spørgsmål i så fald stadig relevante og bør derfor besvares.

92. Hvad angår spørgsmålenes ordlyd gør jeg opmærksom på, at Kongeriget Belgien ifølge WBEM har udpeget én konkurrencemyndighed i forordning nr. 1/2003’s forstand, som består af to særskilte organer i overensstemmelse med artikel 1 i WBEM. Det tredje og fjerde spørgsmål kan derfor kun vedrøre kompetencefordelingen mellem de forskellige dele af den pågældende myndighed.

93. Jeg mener derfor, at svaret på disse spørgsmål må ligge i medlemsstaternes processuelle autonomi.

94. Som jeg har gjort rede for ovenfor, skal medlemsstaterne nemlig give den nationale konkurrencemyndighed, der er ansvarlig for at sikre den effektive anvendelse af artikel 81 EF og 82 EF i den almene interesse, ret til at være part i en sag vedrørende en af dens afgørelser, hvorimod de bevarer deres beføjelser, i mangel af EU-lovregler, til at udpege det eller de organ(er) under denne myndighed, som kan gøre brug af denne rettighed. Jeg mener ikke, at den effektive anvendelse af artikel 81 EF og 82 EF kræver, at medlemsstaternes spillerum begrænses i denne henseende.

95. Indholdet i dette svar og i svarene på de to første præjudicielle spørgsmål, som er forelagt Domstolen, ændres efter min mening ikke af, at et af den nationale konkurrencemyndigheds organer har status som domstol ifølge national ret ( ).

96. Hvis Domstolen skulle acceptere mine forslag til svar på de fire præjudicielle spørgsmål, er det sandsynligt, at den nationale lovgiver må ændre WBEM, så det ene af konkurrencemyndighedens organer får status som part i sagen ved hof van beroep te Brussel.

97. Den forelæggende ret i hovedsagen kan dog højst sandsynligt ikke afvente den nationale lovgivers indgreb for at løse denne problematik.

98. Medmindre den forelæggende ret anser det for nødvendigt at udsætte sagen, indtil ændringen af WBEM er trådt i kraft, bør den i overensstemmelse med den forpligtelse, som medlemsstaternes myndigheder har i henhold til artikel 10 EF, til at træffe alle almindelige eller særlige foranstaltninger, som er egnede til at sikre opfyldelsen af de forpligtelser, der følger af fællesskabsretten, i videst muligt omfang fortolke den nationale lovgivning, den skal anvende, i overensstemmelse med fællesskabsrettens krav ( ).

99. Den forpligtelse, som således pålægges den nationale domstol, er begrænset til »i videst muligt omfang«, hvilket vil sige, at den kun gælder, såfremt ordlyden af den pågældende nationale lovgivning giver mulighed for forskellige fortolkninger. Forpligtelsen er således ikke så omfattende, at den kræver en fortolkning contra legem af den nationale lovgivning ( ).

100. Selv om det tilkommer den forelæggende ret at foretage denne vurdering, forekommer det mig ikke umuligt at fortolke WBEM i overensstemmelse med det krav, som følger af iagttagelsen af den fulde virkning af artikel 81 EF og 82 EF i betragtning af, dels at den nationale konkurrencemyndighed, som er udpeget af Kongeriget Belgien i henhold til forordning nr. 1/2003, har en todelt struktur og er halvt administrativ myndighed, halvt domstol, dels det forhold, som der gøres opmærksom på i anmodningen om præjudiciel afgørelse, at den nationale lovgivers eneste klare intention var at udelukke den mulighed, at den del af myndigheden, som er domstol, kan opnå status som part i sagen ved Hof van Beroep te Brussel i forbindelse med en sag, der er anlagt til prøvelse af en af konkurrencerådets afgørelser.

101. Jeg foreslår derfor, at det tredje og fjerde præjudicielle spørgsmål besvares med, at medlemsstaterne i mangel af EU-lovbestemmelser bevarer deres beføjelser til at udpege det organ, som inden for den nationale konkurrencemyndighed, der er udpeget i henhold til bestemmelserne i forordning nr. 1/2003, får beføjelser til at udnytte retten til at deltage som part i en sag, som vedrører en af den pågældende myndigheds afgørelser, og som vedrører anvendelsen af artikel 81 EF og/eller 82 EF, uanset om en del af denne myndighed har status som domstol i henhold til national ret.

VI – Forslag til afgørelse

102. Henset til ovenstående betragtninger foreslår jeg, at Domstolen besvarer de præjudicielle spørgsmål fra Hof van Beroep te Brussel således:

»1) Set i lyset af de nationale konkurrencemyndigheders forpligtelse til at sikre den effektive anvendelse af artikel 81 EF og 82 EF i medfør af Rådets forordning (EF) nr. 1/2003 af 16. december 2002 om gennemførelse af konkurrencereglerne i traktatens artikel 81 og 82 skal denne forordning fortolkes således, at de nationale konkurrencemyndigheder bør have status som part i en retssag, der vedrører lovligheden af en af deres afgørelser samt anvendelsen af artikel 81 EF og/eller 82 EF. Den effektive anvendelse af artikel 81 EF og 82 EF må derimod ikke medføre, at en national konkurrencemyndighed tvinges til at forsvare lovligheden af sine afgørelser i samtlige tilfælde uden undtagelse.

2) I mangel af EU-lovbestemmelser bevarer medlemsstaterne deres beføjelser til at udpege det organ, som inden for den nationale konkurrencemyndighed, der er udpeget i henhold til forskrifterne i forordning nr. 1/2003, får beføjelser til at udnytte retten til at deltage som part i en sag, som vedrører en af den pågældende myndigheds afgørelser, og som vedrører anvendelsen af artikel 81 EF og/eller 82 EF, uanset om en del af denne myndighed har status som domstol i henhold til national ret.«