FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT J.-P. WARNER

FREMSAT DEN 25. JANUAR 1977 ( 1 )

Høje Ret.

Denne sag er indbragt for Domstolen ved en anmodning om præjudiciel afgørelse fra Cour de Cassation de France. Den rejser et spørgsmål om fortolkningen af artikel 52 i Rådets forordning nr. 3. Den franske udgave af denne artikel (der er, som den høje ret ved, ingen autentisk engelsk udgave af forordning nr. 3) lyder således:

»Si une personne qui bénéficie de prestations en vertu de la législation d'un État membre pour un dommage survenu sur le territoire d'un autre État a, sur le territoire de ce deuxième État, le droit de réclamer à un tiers la réparation de ce dommage, les droits éventuels de l'institution débitrice à l'encontre du tiers sont réglés comme suit:

a) Lorsque l'institution débitrice est subrogée, en vertue de la législation qui lui est applicable, dans les droits que le bénéficiaire détient à l'égard du tiers, chaque État membre reconnaît une telle subrogation;

b) lorsque l'institution débitrice a un droit direct contre le tiers chaque État membre reconnaît ce droit.

L'application de ces dispositions fera l'objet d'accords bilatéraux.« ( 2 )

Den sidste sætning kan udelades i nærværende sag. Der findes ingen tosidig overenskomst, som regulerer nærværende tilfælde. Det er imidlertid forlængst fastslået at artikel 52 har direkte virkning, selv om en sådan overenskomst mangler — se sag 31/64 »De Sociale Voorzorg« mod Bertholet, Samling 1965-1968, s. 23, og sag 33/64 Betriebskrankenkasse der Heseper Torfwerk GmbH mod Koster, ibid., s. 97.

En anden af Domstolens generelle udtalelser om artikel 52 er, at de rettigheder, som af den nævnte artikel overføres til de nationale sociale sikringsinstitutioner, udgør det logiske og retfærdige modstykke til udvidelsen af de nævnte institutioners forpligtelser til hele Fællesskabets territorium, en udvidelse som følger af bestemmelserne i forordning nr. 3 — se dommen i Bertholet-sagen, Samling 1965-1968, s. 25, dommen i Koster-sagen, ibid. side 103, og dommen i sag 44/65 Hessische Knappschaft mod Maison Singer et Fils, ibid. s. 137.

Nærværende sag er opstået som følge af en ulykke i Mulhouse den 19. august 1968, hvor afdøde Töpfer blev væltet på cykel af en »vélomoteur« (knallert), ført af en hr. Weber. Töpfer fik kraniebrud, som han døde af den 11. september 1968.

Der er ingen tvivl om ansvaret: ved dom afsagt af Tribunal de Grande Instance i Mulhouse den 25. juni 1971 (som ikke blev indanket) blev Weber erklæret fuldt ansvarlig for ulykken.

Töpfer var tysker, gift med en fransk kvinde. På tidspunktet for ulykken boede og arbejdede han i Mulhouse, hvor han var forsikret i henseende til social sikring. Inden da havde han imidlertid størstedelen af sit liv arbejdet i Forbundsrepublikken Tyskland, hvor han var forsikret i henseende til social sikring i Landesversicherungsanstalt Rheinland-Pfalz (LVA), hvortil han tilsyneladende stadig frivilligt indbetalte bidrag efter at have forladt Tyskland.

Töpfer var født den 21 marts 1906, således at han var 62 år, da han døde, og ville være fyldt 65 den 21. marts 1971.

Efter hans død modtog enken efter ham (som jeg vil kalde Mme Töpfer) ydelser både fra de franske sociale sikringsinstitutioner og fra LVA. Disse bestod i en ydelse ved dødsfald på 2889,33 FF fra Caisse Primaire d'Assurance Maladie i Mulhouse; en pension på 44,80 FF om måneden fra Caisse Régionale d'Assurence Vieillesse i Strasbourg, beregnet efter artikel 351 i den franske Code de la Sécurité Sociale som 50 % af den alderspension, som Töpfer ville have haft krav på som følge af hans arbejdsperiode i Frankrig, hvis han stadig havde været i live som 65-årig; endvidere en pension fra LVA svarende til 349,65 FF om måneden, beregnet efter tysk lovgivning som 60 % af den alderspension, som han ville have haft krav på som 65-årig.

Inden Töpfers død modtog Mme Töpfer som led af en kronisk sygdom, en ydelse ved sygdom på' omkring 516 FF om måneden. Imidlertid ophørte hendes krav på en sådan ydelse den 17. juni 1969, da hun blev erklæret »invalide du travail«. Dette forhold medførte umiddelbart, at hun fra dette tidspunkt havde krav på invalidepension, men hun kunne i medfør af den pågældende lovgivning ikke både hæve invalidepension og enkepension. Da hendes samlede franske og tyske enkepensioner var større end invalidepensionen, havde hun ikke krav på den sidstnævnte.

Den 21. maj anlagde Mme Töpfer erstatningssøgsmål ved Tribunal de Grande Instance i Mulhouse mod Weber og hans forsikringsselskab »Le Phenix« I.A.R.D., S.A. (hvem jeg herefter samlet vil benævne sagsøgte).

For at lette forståelsen af det problem, som er rejst for Cour de Cassation, er det efter min opfattelse nødvendigt nærmere at undersøge, hvordan Mme Töpfers påstand i søgsmålet var udformet, og hvordan den behandledes af Tribunal de Grande Instance og senere af Cour d'Appel de Colmar.

Mme Töpfer opdelte i sin »Acte introductif d'instance« sin påstand om erstatning i fire afsnit.

Første afsnit betegnedes »préjudice moral« (ikke-økonomisk skade), for hvilken hun krævede et rundt beløb på 30000 FF, navnlig i betragtning af, at hun som følge af sin ægtefælles død fik et nervøst sammenbrud.

Andet afsnit betegnedes »préjudice matériel« (økonomisk skade), for hvilken hun krævede 30507,43 FF.

Ved beregningen af dette beløb anvendte hun en sædvane, som tilsyneladende er godtaget af franske retter, og hvorefter enhver ægtefælle, når et gift par bor sammen, skal beholde en tredjedel af sin respektive indtægt og med de øvrige to tredjedele bidrage til husholdningen. Ved at anvende denne retssædvane beregnede Mme Töpfer, at hendes ægtefælle ud af sin månedlige nettoløn, som hun satte til 860 FF, havde beholdt en tredjedel til eget brug, dvs. 286,60 FF, og bidraget med resten, dvs. 573,40 FF, til husholdningen. For sit eget vedkommende havde hun beholdt en tredjedel af ydelsen ved sygdom på 516 FF, dvs. 172 FF, og bidraget med resten, dvs. 344 FF, til husholdningen. Det beløb, der var til rådighed for husholdningen, havde således udgjort 573,40 FF + 344 FF, dvs. 917,40 FF om måneden. Ud fra dette beregnede hun, at hendes egne midler inden ægtefællens død kunne anslås til 172 FF + halvdelen af husholdningsmidlerne på 917,40 FF, dvs. 458,70 FF, i alt 630,70 FF om måneden.

Hendes midler efter ægtefællens død bestod i hendes franske og tyske enkepensioner, der gennemsnitligt var på 394,45 FF om måneden.

Hendes økonomiske tab som følge af ægtefællens død udgjorde således 630,70 FF — 394,45 FF, dvs. 236,25 FF om måneden, eller 2835 FF årligt. På dette beløb anvendte hun en aktuarmæssig multiplikationsfaktor benævnt »le prix du franc de rente«, som for en 62-årig mands vedkommende beløb sig til 10761 FF, og hun nåede herefter frem til et beløb på 30507,43 FF.

Både LVA's og Kommissionens advokater forklarede under retsmødet, at Mme Töpfer handlede urigtigt ved at beregne sin »préjudice materiel« således. Efter deres opfattelse burde hun ikke have medregnet sine enkepensioner som nedbringende hendes tab, og at, hvis hun ikke havde gjort dette, ville problemet i nærværende sag ikke være opstået eller i hvert fald ikke i den grad være sat på spidsen. Deres opfattelse støttedes, så vidt jeg forstår, på det synspunkt, at der ikke i fransk ret ved beregningen af det samlede erstatningsbeløb, som kan kræves af sagsøgte i henhold til »droit commun«, bliver taget hensyn til eventuelle sociale sikringsydelser, som Mme Töpfer kunne have krav på, men at dette samlede erstatningsbeløb efter at være fastsat skal deles forholdsmæssigt mellem Mme Töpfer og de sociale sikringsinstitutioner.

Da dette er et problem, som skal afgøres i henhold til fransk ret, er Domstolen ikke blevet anmodet om at tilkendegive sin opfattelse heraf, og jeg skal afholde mig fra noget sådant. Jeg skal blot bemærke, at Boublet, »Sécurité Sociale«, 5. udgave 1972, s. 258, indeholder følgende passus:

»Skadelidte har alene krav på af tredjemanden at modtage forskellen mellem det, som han har modtaget fra den sociale sikring, og den erstatning, som domstolene eller eventuelt de administrative retter har idømt den ansvarlige tredjemand (CE, 23. november 1966, CPSS des Bouches-du-Rhône; T GI Verdun, 7. marts 1969, D. 1969; s. 123). For så vidt angår den sociale sikringsinstitution har denne krav på refusion hos tredjemanden af den erstatning (prestations indemnitaires), som den har udbetalt til skadelidte eller dennes arveberettigede pårørende (CE, CPSSRP, 17. 11. 1965; CE, 20. 5. 1966, Bérenger). Imidlertid giver omfanget af denne institutions krav anledning til ømtålelige spørgsmål, som har været årsag til en omfattende domspraksis (da de for ulykkerne ansvarlige og de skadelidte normalt er forsikrede, har forsikringsselskaberne naturligvis forsøgt at begrænse de refusioner, som Sécurité Sociale har gjort krav på).«

Det kan således godt være, at Mme Töpfer havde ret i at formulere sit krav, som hun gjorde, og overlade det til de pågældende sociale sikringsinstitutioner selv at formulere deres egne krav imod sagsøgte, som de finder det gunstigt.

Tredje og fjerde afsnit af Mme Töpfers påstand kan kort beskrives som vedrørende forskellige poster i forbindelse med begravelsesudgifter på i alt 4479,12 FF. Herfra trak hun de 2889,33 FF, som hun havde modtaget fra Caisse Primaire d'Assurance Maladie som ydelse ved dødsfald, således at hun faktisk kræver differencen.

LVA intervenerede i det af Mme Töpfer anlagte søgsmål og påstod, at det i henhold til § 1542, stk. 1 i Reichsversicherungsordnung (RVO) sammenholdt med artikel 52 i forordning nr. 3 havde krav på, at sagsøgte refunderede den enkepension, som LVA havde udbetalt Mme Töpfer. Selskabets samlede krav var på 34386,40 DM, hvoraf 6331 DM udgjorde de beløb, som det havde udbetalt Mme Töpfer frem til den 30. september 1970, og et restbeløb på 28055,40 DM udgjorde den kapitaliserede værdi af hendes pension på det nævnte tidspunkt.

Den relevante del af § 1542, stk. 1 i RVO bestemmer, at for så vidt som personer forsikret i henhold til denne lov eller deres arveberettigede pårørende i henhold til enhver anden lovbestemmelse kan kræve erstatning for tab, som de har lidt som følge af familieforsørgerens sygdom, tilskadekomst, invaliditet eller død, »overgår« (»geht über«) dette krav til de sociale sikringsinstitutioner, i det omfang disse skal udbetale ydelser efter RVO, til de således berettigede.

Retten vil erindre, at det under retsmødet blev diskuteret, om den nævnte bestemmelse giver den pågældende sociale sikringsinstitution en ret til indtræden, som omfattes af artikel 52, litra a), eller et direkte krav mod skadevolderen, som omfattes af litra b). Både LV A's, sagsøgtes og Kommissionens advokater mente, at bestemmelsen hjemlede ret til indtræden og ikke en direkte ret, og det fremgår af de skriftlige indlæg fra Mme Töpfers advokat, at han deler denne opfattelse. Det er efter min opfattelse af større betydning, at det Domstolen af Cour de Cassation forelagte spørgsmål er formuleret på grundlag af, at der er tale om en ret til indtræden. Herefter mener jeg, at vi i det mindste for nærværende sags vedkommende må godtage dette synspunkt.

Tribunal de Grande Instance de Mulhouse afsagde endelig dom den 3. marts 1972. Retten tillagde Mme Töpfer en erstatning på 20000 FF for ikke-økonomisk skade; den godtog tilsyneladende hendes beregning af den økonomiske skade; og afrundede blot det under denne post krævede beløb nedad til 30000 FF; endvidere godtog den hendes beregning af de begravelsesudgifter, som hun kunne kræve godtgjort. I dommen gav Tribunal hende medhold efter at have modregnet 10000 FF, som hun tidligere havde modtaget som foreløbig erstatning, og idømte sagsøgte en erstatning på ialt 41589,79 FF. Tribunal afviste helt LV A's krav med den begrundelse, at enkepensioner må sidestilles med alderspensioner og ikke med krav om erstatning (»de caractère indemnitaire«), således at de sociale sikringsinstitutioner, som udbetaler dem, ikke kan kræve dem refunderet af skadevolder. De kan heller ikke fratrækkes erstatningen til skadelidte eller dennes arveberettigede pårørende. Dommens begrundelse for den sidstnævnte afgørelse virker noget forvirrende. Man kunne have forventet, at begrundelsen var, at disse pensioner allerede var medtaget ved beregningen af erstatningen. Men den givne begrundelse var, at der i modsat fald ville åbnes adgang for de sociale sikringsinstitutioner til at fratage skadelidte eller dennes arveberettigede pårørende den pension, som han har indbetalt i hele sin arbejdsdygtige periode, og som skulle have været udbetalt med større beløb, hvis han endnu havde levet.

Men under alle omstændigheder indbragte LVA denne dom for Cour d'Appel de Colmar og påstod for denne ret, at ifølge artikel 52 i forordning nr. 3 omfattedes selskabets ret til indtræden efter sin art og sit formål af tysk ret; endvidere at i henhold til tysk ret skulle en skadevolder yde erstatning til skadelidte eller dennes arveberettigede pårørende uden hensyn til deres eventuelle krav på sociale sikringsydelser, men at de ikke havde krav på dobbelt kompensation, således at den pågældende sociale sikringsinstitution i en sag som den foreliggende indtrådte i enkens krav i et omfang svarende til hendes pension, da denne pension kompenserede for tabet af hendes krav på at blive underholdt af sin ægtefælle; samt at det var uden betydning, hvorvidt den sociale sikringsinstitution selv havde lidt tab som følge af ulykken eller i virkeligheden havde profiteret af den på den måde, at den i stedet for at skulle udbetale skadelidte fuld alderspension kun behøvede at yde hans enke et mindre pensionsbeløb.

For Cour d'Appel omformulerede LVA sin påstand, som igen udelukkende blev rettet mod de sagsøgte, der blev krævet for 15339,10 DM udgørende de samlede pensionsydelser, som selskabet havde udbetalt til Mme Töpfer indtil den 1. juli 1973, og denne refusion skulle ske ved modregning i sagsøgtes fremtidige pensionsrater, efterhånden som de forfaldt.

Det blev på Mme Töpfers vegne fremført, at de 41589,79 FF, som Tribunal de Grande Instance havde tillagt hende, ikke udgjorde den fulde erstatning, som hun havde krav på ifølge »droit commun«. Beløbet udgjorde kun hendes overskydende tab efter hensyntagen til den pension, som hun modtog fra LVA. Det kunne derfor ikke omfattes af LVA 's ret til indtræden. Der blev på hendes vegne fremlagt en alternativ beregning, hvorefter fuld erstatning til hende ifølge »droit commun« ville have udgjort 77248,22 FF. Der blev endvidere henvist til en ny fransk lov, nr. 73 — 1200 af 27. september 1973, hvorved en ny artikel L 397 indføjedes i Code de la Sécurité Sociale, som, for så vidt det vedrører sagen, bestemmer, at når en forsikret kommer ud for et ulykkestilfælde, som medfører hans død, skal så stor en del af enhver erstatning til hans arveberettigede pårørende, som kan henføres til den »ikke-økonomiske skade«, forblive deres, uden at nogen social sikringsinstitution kan søge dækning heri. Herimod anførte LVA, at denne franske lovbestemmelse ikke havde betydning for sagen, da selskabets ret til indtræden omfattedes af tysk ret. Jeg skulle måske for en fuldstændigheds skyld tilføje, at den nye franske lov tilsyneladende har indført en ny artikel L 398 i Code de la Sécurité Sociale, som giver samme refusionsimmunitet over for sociale sikringsinstitutioner for så vidt angår »déboursés« (udlæg), der, som jeg forstår, blandt andet omfatter sådanne poster som de begravelsesomkostninger, som Mme Töpfer ifølge dommen kan kræve dækket af de sagsøgte.

For Cour d'Appel anførte de sagsøgte, at der med dommen fra Tribunal de Grande Instance var truffet endelig afgørelse om størrelsen af deres forpligtelser, og at LVA ikke havde adgang til at anfægte dette resultat ved anke. Cour d'Appel gjorde kort proces med hensyn til den indsigelse. Hvad de øvrige angår synes de sagsøgte at have koncentreret deres argumentation om at støtte Tribunal de Grande Instance's betragtninger og bestride LV A's fortolkning af tysk ret.

Cour d'Appel afsagde endelig dom den 21. juni 1974.

Cour d'Appel indledte sin dom med efter at have anført parternes argumentation at fastslå, at parterne var enige om, at artikel 52 i forordning nr. 3 på ingen måde, som udtalt af Domstolen i Hessische Knappschaft-sagen (ovenfor nævnt), ændrede forudsætningerne for ansvaret uden for kontrakt eller dettes grænser. Disse forudsætninger omfattes alene af national — det vil i nærværende sag sige fransk — ret, idet skaden var indtrådt i Frankrig. Virkningen af artikel 52 er indskrænket til, at den pågældende sociale sikringsinstitution indtræder i den tilskadekomnes krav mod skadevolderen, med andre ord til, at der indsættes en ny fordringshaver i stedet for den gamle. Heri havde parterne og Cour d'Appel efter min opfattelse ubestrideligt ret. De kunne også have henvist til sag 78/72 L'Étoile-Syndicat Général mod De Waal, Samling 1973, s. 499, hvor Domstolen gav udtryk for samme opfattelse i forbindelse med litra b) i artikel 52. Resultatet af Domstolens afgørelse i Hessische Knappschaft- og L'Etoile-Syndicat Général-sagerne er, at det samlede erstatningsbeløb, som kan tilkendes ifølge det lands ret, hvor retskrænkelsen er sket — lex loci delicti — i henhold til begge litraer i artikel 52 er loftet for de eventuelle krav mod den ansvarlige, uanset om dette tilkommer skadelidte eller hans arveberettigede pårørende, eller om det tilkommer den pågældende sociale sikringsinstitution. At dette er korrekt, forekommer mig klart at fremgå af selve ordlyden af artikel 52.

Endvidere fastslog Cour d'Appel, at LVA alene kunne indtræde i Mme Töpfers rettigheder, for så vidt som selskabet havde udbetalt hende pension fra den 11. september 1968, ægtefællens dødsdag, til den 21. marts 1971, på hvilken dato han ville være fyldt 65, og rettens begrundelse for dette var, at han, når han var fyldt 65, i henhold til tysk ret ville være berettiget til alderspension. Fra dette tidspunkt var LVA 's forpligtelse efter Cour d'Appels opfattelse ikke længere en følge af ulykken. Kun de ydelser, som skulle udbetales Mme Töpfer inden denne dato, var af »un caractère indemnitaire«. De beløb sig til 7765,09 DM eller omkring 13646 FF.

På dette grundlag besluttede Cour d'Appel, at den erstatning, Mme Töpfer blev tillagt for »økonomisk skade«, skulle forøges fra 30000 FF til 40000 FF.

Endelig reducerede Cour d'Appel den samlede erstatning, som sagsøgte skulle betale til Mme Töpfer, med 3646 FF, dvs. fra 41589,79 til 37943,79, og pålagde sagsøgte at betale LVA et beløb, der i franske francs på betalingsdatoen svarede til 7765,09 DM.

Det er denne dom, som LVA nu indanker for Cour de Cassation. Anken støttes i det væsentlige på påstandene om, at artikel 52 i forordning nr. 3 indeholder hjemmel for LVA til at udøve sin ret til indtræden efter tysk ret, og at selskabet i henhold hertil har krav på fuld refusion af den pension, som den yder Mme Töpfer.

Cour de Cassation anmoder i sin forelæggelseskendelse Domstolen om at træffe afgørelse vedrørende fortolkningen af artikel 52 og navnlig om at udtale, »om de krav, som i henhold til den nævnte bestemmelse eventuelt overgår til den sociale sikringsinstitution i en medlemsstat i anledning af en tilskadekomst, som en af institutionens forsikringstagere har pådraget sig på en anden medlemsstats område, for så vidt angår deres rækkevidde samt fordelingen mellem forsikringsselskabet og dettes forsikringstagere eller sidstnævntes arvinger af den godtgørelse, som kan pålægges skadevolderen, reguleres af lovgivningen i den pågældende institutions hjemstat«.

Retten vil erindre, at litra a) i artikel 52 indledes således: »Såfremt de krav, … er overgået til den nævnte institution i medfør af den for denne gældende lovgivning ...«. Det er derefter klart, at man må se på den lovgivning, som institutionen selv er undergivet, for at finde ud af, hvorvidt den har krav på indtræden som omhandlet i artikel 52. Dette fastslog Domstolen i sag 27/69 »Entr'aide médicale«mod Assurances Générales, Recueil 1969, s. 405, hvor den udtalte, at formålene med artikel 52 var at sikre, at medlemsstaterne anerkendte enhver ret til indtræden, som en anden medlemsstat havde indført ( 3 ) for en institution som det påhvilede at udrede en ydelse. Heraf følger efter min opfattelse, at man må undersøge den samme lovgivning for at afgrænse rettens omfang. Det er vanskeligt at forestille sig en situation, hvor en rets eksistens skal fastslås under henvisning til ét retssystem og dens indhold under henvisning til et andet.

Det beroliger mig at se, at generaladvokat Gand indtog samme standpunkt. I Hessische Knappschaft-sagen udtalte han — jeg citerer fra Samling 1965-1968, side 146: »… og hvilken rækkevidde har artikel 52? Den ændrer ikke ældre national lovgivning; den koordinerer anvendelsen deraf; den opstiller en regel, hvorefter medlemsstaterne er forpligtet til ud over overførelse af krav ifølge egen lovgivning også at anerkende overførelse af krav efter de andre medlemsstaters lovgivning og kun i det omfang, disse foreskriver det«. Og i »Entr'aide médicale«-sagen udtalte han (Recueil 1969, s. 416-417): »Først og fremmest skal den ret, for hvilken skadelidtes erstatningssag mod tredjemand er anlagt, i henhold til artikel 52 anerkende den ydelsespligtige institutions lovlige indtræden eller direkte krav, når denne indtræden eller dette direkte krav udledes af den for institutionen gældende lovgivning. Alene denne lovgivning kan således fastsætte, hvad der skal forstås ved disse to begreber, og det er den, som retten skal henholde sig til ved vurderingen af det nøjagtige omfang og indhold…«

At indtage det modsatte standpunkt ville medføre en godkendelse af, at artikel 52 ikke kunne finde anvendelse, hvis lovgivninen i den medlemsstat, hvor den skadegørende handling er foretaget, ikke tillagde denne stats egne sociale sikringsinstitutioner nogen ret til indtræden eller noget andet retsmiddel. Dette er retsstillingen i Det forenede Kongerige. Det er for så vidt rigtigt, at artikel 52 aldrig har været gældende i Det forenede Kongerige, men det er dens efterfølger, artikel 93 i forordning nr. 1408/71. Hvis vi forestiller os, at den pågældende ulykke i stedet for i Frankrig i 1968 var indtruffet i England i 1973, ville følgen af at påstå, at rækkevidden af de LVA ved § 1542, stk. 1 i RVO tillagte rettigheder skulle vurderes i forhold til engelsk ret, være, at de blev ikke-eksisterende.

Jeg mener derfor, at de bestemmelser i fransk lovgivning, som afgrænser de franske sociale sikringsinstitutioners ret til indtræden, såsom artiklerne L 397 og L 398 i Code de la Sécurité Sociale, og reglen om, at disse intitutioner kun kan kræve refusion af ydelser »de caractère indemnitaire«, ikke kan finde anvendelse i nærværende sag, i hvert fald ikke med henblik på at definere omfanget af LVA's ret som sådan.

Men dette er efter min opfattelse ikke det sidste ord i sagen. Det er et væsentligt træk ved indtræden, at den kun kan påberåbes, hvor den person, der hævder at være indtrådt, er ansvarlig med hensyn til det samme tab som det, med hensyn til hvilket den person, som han hævder at være indtrådt i stedet for, har et krav. Således kan en forsikrer ikke kræve at indtræde i forsikringstagerens andre krav som følge af et andet tab end det, der dækkes af policen — selv om de to tab hidrører fra samme begivenhed. Dette princip genspejles i indledningen til artikel 52: »Dersom en person, der oppebærer ydelser efter lovgivningen i en medlemsstat for en tilskadekomst, han har pådraget sig på en anden stats territorium, er berettiget til erstatning herfor fra en tredjemand på sidstnævnte stats territorium…« Det er således klart en betingelse for at anvende artikel 52, at den »tilskadekomst«, for hvilken den berettigede modtager en social sikringsydelse i den første medlemsstat, skal være den samme som den, der danner grundlag for hans krav mod tredjemand i sidstnævnte stat.

LVA's argumentation for Domstolen forekom mig at være støttet på det synspunkt, at den relevante »tilskadekomst« her var hr. Töpfers død. Dette synspunkt er efter min opfattelse forkert eller i bedste fald oversimplificeret. Selvom hr. Töpfers død tydeligvis var et »tab« for Mme Töpfer i ordets daglige betydning, var den efter en korrekt retlig vurdering blot den begivenhed, som forårsagede hendes tab (eller skade) i forskellige henseender. Man kan udtrykke det i dagligdags vendinger: hans død voldte hende sorg i et sådant omfang, at hun fik et nervesammenbrud; den bevirkede, at hun mistede hans økonomiske støtte; og den bevirkede, at hun fik udgifter til hans begravelse. Eller man kan udtrykke det juridisk. Det ser ud til, at der efter fransk ret er tale om »préjudice moral«, »préjudice matériel« og »frais et débours« eller »déboursés«. I andre retssystemer kan beskrivelsen, inddelingen, ja endog erstatningen være anderledes.

Det vanskelige punkt er, at mens det i henhold til artikel 52 i hvert fald efter min opfattelse og af de grunde, som jeg har angivet, er lovgivningen i den medlemsstat, hvorunder den pågældende sociale sikringsinstitution hører, som definerer karakteren og rækkevidden af institutionens ret til indtræden (om den overhovedet har en sådan ret), er det i medfør af samme artikel lovgivningen i den medlemsstat, hvor den skadevoldende handling blev foretaget, der fastsætter de skader, som kan kræves godtgjort af skadevolderen. Dette omfatter fastsættelsen af de betegnelser, hvorunder skaderne kan kræves erstattet, og omfanget af skader under hver betegnelse. Det er kun såfremt og for så vidt der i henhold til den pågældende lovgivning kan kræves erstatning for den samme skade — kald den »loss« eller »damage« på engelsk, »préjudice« eller »dommage« på fransk — som den, der giver anledning til udbetaling af den sociale sikringsydelse, at artikel 52 finder anvendelse.

Tillad mig at illustrere min opfattelse ved at henvise til sagens faktiske omstændigheder, selv om jeg tilsyneladende herved kommer betænkeligt tæt på fællesskabsrettens konkrete anvendelse (som jeg opfatter den) på disse omstændigheder — idet det selvfølgelig er de franske retter, som skal anvende fællesskabsretten.

Som jeg allerede har nævnt, ser det ud til, at det for Cour d'Appel de Colmar blev udtalt på LVA's vegne, at en enkepension ifølge tysk ret var kompensation for enkens tab af ægtefællens forpligtelse til at underholde hende. Dette er meget troligt. Lad mig antage, at det er korrekt, selvom det selvfølgelig efter min mening er de franske retter, som i sidste ende bestemmer dette.

Lad mig yderligere antage, at de former for skade, som Mme Töpfer i henhold til fransk ret kan kræve godtgjort af sagsøgte, er dem, som fremgår af dommene fra Tribunal de Grande Instance de Mulhouse og Cour d'Appel de Colmar.

Det ser herefter ud til, at den skade for hvilken Mme Töpfer får udbetalt pension fra LVA, hverken er den samme som den, for hvilken hun blev tilkendt erstatning af de franske retter for »préjudice moral«, eller den, for hvilken hun af den nævnte retter blev tilkendt erstatning for begravelsesomkostninger. Herefter kan LVA ikke kræve refusion af nogen af de beløb, som hun har krav på med hensyn til disse skadebetegnelser.

Tilbage bliver hendes »préjudice matériel«. For så vidt angår denne mener jeg, at besvarelsen igen må afhænge af fransk ret.

Der er tilsyneladende tre muligheder.

Den første er, at sagsøgte efter fransk ret kun er ansvarlig over for Mme Töpfer og kun i det omfang, hvori hun ikke modtager erstatning efter den sociale sikringslovgivning, hvad enten denne er fransk eller tysk. I så tilfælde har LVA intet retsmiddel, da den del af Mme Töpfers tab, som godtgøres hende af sagsøgte, alene er det resterende tab efter hensyntagen til hendes enkepension.

Den anden mulighed er, at de sagsøgte i henhold til fransk ret er ansvarlige over for Mme Töpfer for tabet af hendes ægtefælles økonomiske støtte uden hensyn til de pensioner, som udbetaltes hende af de sociale sikringsinstitutioner, hvad enten disse er franske eller tyske. I så fald er LVA i henhold til artikel 52 berettiget til at indtræde i det beløb, som de sagsøgte skal erstatte hende for »dommage matériel«.

Den tredje mulighed er, at fransk ret hvad sagsøgte angår anerkender på den ene side en forpligtelse til at betale Mme Töpfer selv så meget, som er påkrævet for at kompensere for hendes tab, for så vidt som hun ikke modtager kompensation for dette gennem sociale sikringsydelser, og på den anden side en direkte forpligtelse over for enhver social sikringsinstitution, som for sit vedkommende måtte være forpligtet over for hende. Dette er det vanskeligste tilfælde, da artikel 52 ifølge ordlyden ikke passer herpå. Det er det tilfælde, hvor, med artiklens ord, den pågældende sociale sikringsinstitution har ret til indtræden ifølge lovgivningen i den medlemsstat, hvor den er beliggende, men hvor lovgivningen i den medlemsstat, hvor retskrænkelsen er sket, tillægger sociale sikringsinstitutioner et direkte krav mod skadevolderen. Personligt mener jeg, at artikel 52 i dette tilfælde kun kan fortolkes således, at den sociale sikringsinstitution i den første medlemsstat »indtræder« — i en særlig og videre forstand — i de rettigheder, som en social sikringsinstitution i den anden medlemsstat ville have haft, således at i nærværende sag LVA ville kunne foretage sådanne skridt imod de sagsøgte, men kun sådanne, som en fransk social sikringsinstitution i dens sted ville kunne foretage imod dem. Jeg er klar over, at dette er ensbetydende med en indførelse ad bagdøren af netop sådanne bestemmelser i fransk ret, som efter min opfattelse ikke ville kunne indlades ad hoveddøren. Men jeg kan i betragtning af ordlyden og opbygningen af artikel 52 ikke se, hvorledes dette kan undgås.

I sidste ende finder jeg, at Domstolen bør besvare det af Cour de Cassation forelagte spørgsmål ved at fastslå, at karakteren og omfanget af et eventuelt krav på indtræden, som en medlemsstats sociale sikringsinstitutioner har i medfør af artikel 52 i Rådets forordning nr. 3, skal fastlægges under hensyntagen til lovgivningen i den medlemsstat, som den nævnte institution tilhører, men at et sådant krav kun kan anerkendes over for en så stor del af den erstatning, der ifølge lovgivningen i den medlemsstat, hvor skaden er indtrådt, skal betales af den for tilskadekomsten ansvarlige, som vedrører det samme tab som det, for hvilket den pågældende sociale sikringsydelse skal udbetales.

( 1 ) – Oversat fra engelsk.

( 2 ) – Se den uautoriserede danske oversættelse i dommens præmis 10, o.a.

( 3 ) – I teksten til dommen i E.G.R. stir der på side 411 og side 413 »pursued« i stedet for »created«. Dette er en forkert oversættelse af »institué« i den (autentiske) franske tekst (autentisk, da fransk var processproget). Se den alternative oversættelse i [1973] 1 E.CR. side 507.