Dom afsagt af Retten i Første Instans (Første Afdeling) den 25. november 1998. - Alfons Steffens mod Rådet for Den Europæiske Union og Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber. - Erstatningssøgsmål - Ansvar uden for kontraktforhold - Mælk - Tillægsafgift - Referencemængde - Producenter, der har påtaget sig en ikke-markedsføringseller omstillingsforpligtelse - Erstatning - Forordning (EØF) nr. 2187/93 - Forældelse. - Sag T-222/97.



Samling af Afgørelser 1998 side II-04175



Sammendrag

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

Erstatningssoegsmaal - foraeldelsesfrist - begyndelsestidspunkt - ansvar som foelge af forordning nr. 857/84, som indebar, at maelkeproducenter, der havde paataget sig en ikke-markedsfoeringsforpligtelse, ikke fik tildelt en referencemaengde - relevant dato - midlertidigt afkald paa paaberaabelse af foraeldelsen - handling, som ikke afbryder foraeldelsen

(EF-traktaten, art. 178 og 215; EF-statutten for Domstolen, art. 43; Raadets forordning nr. 1078/77, nr. 857/84 og nr. 2187/93; Raadets og Kommissionens meddelelse 92/C 198/04)

Sammendrag

Foraeldelsesfristen i henhold til artikel 43 i Domstolens statut for krav mod Faellesskabet, der stoettes paa ansvar uden for kontraktforhold, kan ikke begynde at loebe, foer alle de betingelser, som er en forudsaetning for erstatningspligten, er opfyldt, og, i tilfaelde, hvor erstatningsansvaret skyldes en generel retsakt, navnlig ikke foer retsaktens skadevoldende foelger har vist sig.

Hvad angaar det tab, som er lidt af producenter af maelk eller mejeriprodukter, der som foelge af forpligtelser til ikke-markedsfoering eller omstilling, indgaaet i henhold til forordning nr. 1078/77, i kraft af forordning nr. 857/84 hverken har kunnet faa tildelt en referencemaengde eller af denne grund kunnet markedsfoere nogen maelkemaengde, som er fritaget for tillaegsafgiften, begyndte foraeldelsesfristen at loebe fra den dag, da de paagaeldende producenter, efter at forpligtelsen til ikke-markedsfoering var ophoert, havde kunnet genoptage leveringerne af maelk, hvis de ikke havde faaet afslag paa at faa tildelt en referencemaengde, dvs. paa datoen for ikrafttraedelsen af forordning nr. 857/84 hvad angaar de forpligtelser, som ophoerte inden denne dato.

Da dette tab i oevrigt ikke indtraadte med oejeblikkelig virkning, men opstod dagligt over en vis periode som foelge af, at en retsstridig handling blev opretholdt, omfatter foraeldelsen efter statuttens artikel 43 den periode, der ligger mere end fem aar forud for datoen for den handling, som afbroed foraeldelsen, og paavirker ikke de senere krav.

Hvad saerlig angaar spoergsmaalet om den handling, som afbryder foraeldelsen, udgoer det afkald paa paaberaabelse af foraeldelsen, som kom til udtryk i Raadets og Kommissionens meddelelse vedroerende den senere vedtagelse af forordning nr. 2187/93 om et tilbud om erstatning til de paagaeldende producenter, ikke en saadan handling, der afbryder foraeldelsen. Meddelelsen vedroerte nemlig udelukkende en frivillig begraensning af retten til at paaberaabe sig foraeldelsen, som producenterne kunne udnytte paa de betingelser, som er fastsat i forordning nr. 2187/93, og dette afkald ophoerte med at have retsvirkning ved udloebet af perioden for accept af tilbuddet om erstatning, fra hvilket tidspunkt institutionerne altsaa paa ny kunne paaberaabe sig foraeldelsen, hvis tilbuddet ikke var accepteret, og der ikke var anlagt sag.

Dommens præmisser

Retsforskrifter

1 I 1977 udstedte Raadet med henblik paa at nedbringe en overskudsproduktion af maelk inden for Faellesskabet forordning (EOEF) nr. 1078/77 af 17. maj 1977 om indfoerelse af en praemieordning for ikke-markedsfoering af maelk og mejeriprodukter og for omstilling af malkekvaegsbesaetninger (EFT L 131, s. 1, herefter »forordning nr. 1078/77«). Ved forordningen blev producenterne tilbudt en praemie for at paatage sig en forpligtelse til at undlade at markedsfoere maelk i en periode paa fem aar eller omstille besaetningerne.

2 I 1984 udstedte Raadet for at imoedegaa en fortsat overproduktion forordning (EOEF) nr. 856/84 af 31. marts 1984 (EFT L 90, s. 10) om aendring af Raadets forordning (EOEF) nr. 804/68 af 27. juni 1968 om den faelles markedsordning for maelk og mejeriprodukter (EFT 1968 I, s. 169, herefter »forordning nr. 804/68«). Ved den nye artikel 5c i forordningen blev der indfoert en »tillaegsafgift« paa de maengder maelk, som producenterne leverer, og som overstiger en »referencemaengde«.

3 Ved Raadets forordning (EOEF) nr. 857/84 af 31. marts 1984 om almindelige regler for anvendelsen af den i artikel 5c i forordning nr. 804/68 omhandlede afgift paa maelk og mejeriprodukter (EFT L 90, s. 13, herefter »forordning nr. 857/84«) blev referencemaengden for hver enkelt producent fastsat paa grundlag af den produktion, der var leveret i et referenceaar.

4 Ved domme af 28. april 1988 i sagerne Mulder (sag 120/86, Sml. s. 2321, herefter »Mulder I-dommen«) og von Deetzen (sag 170/86, Sml. s. 2355) fastslog Domstolen, at forordning nr. 857/84, som suppleret ved Kommissionens forordning (EOEF) nr. 1371/84 af 16. maj 1984 om gennemfoerelsesbestemmelserne for den tillaegsafgift, der er omhandlet i artikel 5c i forordning nr. 804/68 (EFT L 132, s. 11), er ugyldig som foelge af, at den tilsidesaetter princippet om beskyttelse af den berettigede forventning.

5 Med henblik paa at opfylde disse domme udstedte Raadet forordning (EOEF) nr. 764/89 af 20. marts 1989 om aendring af forordning nr. 857/84 (EFT L 84, s. 2). I medfoer af denne aendringsforordning fik de producenter, der havde indgaaet ikke-markedsfoerings- eller omstillingsforpligtelser, tildelt en »saerlig« referencemaengde (ogsaa benaevnt »kvote«).

6 Der gjaldt flere betingelser for tildeling af en saerlig referencemaengde. Desuden var referencemaengden begraenset til 60% af den maelkemaengde eller den maengde maelkeaekvivalent, som producenten havde solgt i de sidste tolv maaneder foer indgivelsen af ansoegningen om ikke-markedsfoerings- eller omstillingspraemien.

7 Domstolen kendte visse af disse betingelser for tildeling samt bestemmelsen om begraensning af den saerlige referencemaengde til 60% ugyldige ved sine domme af 11. december 1990 i sagerne Spagl (sag C-189/89, Sml. I, s. 4539) og Pastaetter (sag C-217/89, Sml. I, s. 4585).

8 Paa foranledning af disse domme udstedte Raadet forordning (EOEF) nr. 1639/91 af 13. juni 1991 om aendring af forordning nr. 857/84 (EFT L 150, s. 35, herefter »forordning nr. 1639/91«), hvorved de paagaeldende producenter fik tildelt en saerlig referencemaengde.

9 En af de producenter, som havde rejst det soegsmaal, der foerte til, at forordning nr. 857/84 blev kendt ugyldig ved Mulder I-dommen, havde i mellemtiden sammen med andre producenter anlagt erstatningssoegsmaal mod Raadet og Kommissionen med paastand om erstatning for de tab, de havde lidt som foelge af, at de ikke havde faaet tildelt en referencemaengde i medfoer af forordningen.

10 Ved dom af 19. maj 1992 i sagerne Mulder m.fl. mod Raadet og Kommissionen (forenede sager C-104/89 og C-37/90, Sml. I, s. 3061, herefter »Mulder II-dommen«), fastslog Domstolen, at Faellesskabet var ansvarlig for de paagaeldende tab.

11 Paa foranledning af denne dom offentliggjorde Raadet og Kommissionen den 5. august 1992 meddelelse 92/C 198/04 (EFT C 198, s. 4, herefter »meddelelsen af 5. august 1992«). Efter heri at have redegjort for virkningerne af Mulder II-dommen tilkendegav institutionerne med henblik paa at give dommen fuld virkning, at de ville vedtage de praktiske regler for betaling af erstatning til de paagaeldende producenter. Indtil vedtagelsen af de omhandlede regler forpligtede institutionerne sig over for enhver producent, der havde krav paa erstatning, til at give afkald paa at paaberaabe sig foraeldelsen i henhold til artikel 43 i EOEF-statutten for Domstolen (herefter »statutten«). Forpligtelsen var dog betinget af, at retten til erstatning ikke var foraeldet paa tidspunktet for offentliggoerelsen af meddelelsen eller paa det tidspunkt, hvor producenten havde rettet henvendelse til en af institutionerne.

12 Raadet udstedte derpaa forordning (EOEF) nr. 2187/93 af 22. juli 1993 om tilbud om erstatning til visse producenter af maelk og mejeriprodukter, som midlertidigt har vaeret forhindret i at udoeve deres virksomhed (EFT L 196, s. 6, herefter »forordning nr. 2187/93«). Forordningen hjemler et tilbud om en fast erstatning til de producenter, som under naermere angivne omstaendigheder har lidt tab ved anvendelsen af den ordning, som var omhandlet i Mulder II-dommen.

Den faktiske baggrund for tvisten

13 Sagsoegeren er maelkeproducent i Tyskland. Da sagsoegeren havde paataget sig en forpligtelse i henhold til forordning nr. 1078/77, som ophoerte den 12. oktober 1983, fremstillede han ikke maelk inden for det referenceaar, som var blevet valgt i henhold til forordning nr. 857/84. Han kunne derfor ikke efter ikrafttraedelsen af forordning nr. 857/84 tildeles nogen referencemaengde og dermed heller ikke markedsfoere nogen maelkemaengde, som var fritaget for tillaegsafgiften.

14 Efter vedtagelsen af forordning nr. 1639/91 fik sagsoegeren tildelt en referencemaengde, i kraft af hvilken han kunne genoptage maelkeproduktionen fra den 15. juni 1991.

15 Ved skrivelse af 14. januar 1993 rejste sagsoegeren krav over for Kommissionen om erstatning for det af ham lidte tab. I sin svarskrivelse af 10. februar 1993 foreslog Kommissionen ham at afvente vedtagelsen af den forordning om tildeling af erstatning, som var bebudet ved meddelelsen af 5. august 1992. Kommissionen erindrede om, at institutionerne havde forpligtet sig til at give afkald paa at paaberaabe sig foraeldelsen indtil udloebet af den frist, som ville blive fastsat ved naevnte forordning.

16 Ved skrivelse af 30. september 1993 anmodede sagsoegeren de kompetente nationale myndigheder om at fremsaette et tilbud til ham om erstatning i henhold til forordning nr. 2187/93. Ved skrivelse fra de kompetente nationale myndigheder af 25. januar 1994 modtog han et tilbud om erstatning paa 10 061,54 DEM, som blev afgivet paa Raadets og Kommissionens vegne og for disses regning. Han accepterede imidlertid ikke tilbuddet inden for den tomaanedersfrist, som er fastsat i artikel 14, stk. 3, i forordning nr. 2187/93.

17 Ved skrivelse, modtaget den 7. juni 1994, meddelte sagsoegeren Kommissionen, at han ikke kunne acceptere tilbuddet, da han ikke var enig i beregningen af den foreslaaede erstatning. I sin svarskrivelse af 5. august 1994 indroemmede Kommissionen sagsoegeren en yderligere frist paa ti dage til at afgive en eventuel accept efter at have erindret ham om, at tilbuddet maatte accepteres ubetinget, og at sagsoegeren i tilfaelde af et afslag havde mulighed for at anlaegge sag ved Retten. Sagsoegeren besvarede imidlertid ikke denne skrivelse.

Retsforhandlinger og parternes paastande

18 Ved staevning indleveret til Rettens Justitskontor den 30. juli 1997 har sagsoegeren anlagt naervaerende sag.

19 Han har herunder nedlagt paastand om, at Raadet og Kommissionen tilpligtes at betale ham en erstatning paa 69 503,40 DEM med rente 8% p.a. fra den 1. oktober 1993.

20 De sagsoegte parter, Raadet og Kommissionen, har nedlagt foelgende paastande:

- Frifindelse.

- Sagsoegeren tilpligtes at afholde sagens omkostninger.

Rettens bemaerkninger

21 Til stoette for sine paastande har sagsoegeren gjort gaeldende, at han er en af de maelkeproducenter, som midlertidigt blev forhindret i at udoeve deres virksomhed, da han mellem 1984 og 1992 var afskaaret fra at levere maelk. Han mener at have krav paa en fuldstaendig erstatning for det tab, han har lidt som foelge heraf. Efter hans opfattelse er foraeldelsesreglen i forordning nr. 2187/93 ulovlig, hvorfor han uanset denne regel er berettiget til erstatning for det tab, han led mellem 1984 og 1987.

22 Han har ansat sit tab til 69 503,40 DEM paa grundlag af en indtaegt paa 0,60 DEM pr. kg maelk.

23 Under den mundtlige forhandling har sagsoegeren imoedegaaet de sagsoegtes indsigelse om foraeldelse med, at foraeldelsesfristen i medfoer af forordning nr. 2187/93 senest var blevet afbrudt i forhold til samtlige producenter paa tidspunktet for offentliggoerelsen af meddelelsen af 5. august 1992. I overensstemmelse med de retsgrundsaetninger, som er faelles for flertallet af medlemsstaternes retssystemer, hvortil der henvises i EF-traktatens artikel 215, stk. 2, medfoerte denne afbrydelse, at en ny foraeldelsesfrist begyndte at loebe fra naevnte tidspunkt.

24 Sagsoegerens afslag paa det erstatningstilbud, som blev fremsat i medfoer af forordning nr. 2187/93, kunne efter hans opfattelse ikke afskaere ham fra at udnytte denne nye foraeldelsesfrist. Den eneste foelge heraf var, at de sagsoegte parter ikke laengere var bundet af deres tilbud fra naevnte tidspunkt.

25 De sagsoegte har bestridt berettigelsen af sagsoegerens krav og til stoette herfor paaberaabt sig tre anbringender, nemlig dels, at sagsoegeren havde mulighed for at producere maelk inden for en del af den periode, for hvilken han har rejst krav om erstatning, dels at erstatningskravet er helt eller delvist foraeldet, og endelig at det er for vidtgaaende.

26 Det bemaerkes, at Faellesskabet kan kun ifalde ansvar uden for kontraktforhold efter traktatens artikel 215, stk. 2, for det tab, institutionerne har forvoldt, saafremt visse betingelser er opfyldt, nemlig at den adfaerd, som faellesskabsinstitutionen kritiseres for at have udvist, er retsstridig, at der er indtraadt et tab, og at der er aarsagsforbindelse mellem den retsstridige adfaerd og det haevdede tab (Domstolens dom af 17.12.1981, forenede sager 197/80, 198/80, 199/80, 200/80, 243/80, 245/80 og 247/80, Ludwigshafener Walzmuehle m.fl. mod Raadet og Kommissionen, Sml. s. 3211, praemis 18, og Rettens dom af 17.2.1998, sag T-107/96, Pantochim mod Kommissionen, Sml. II, s. 311, praemis 48).

27 Hvad angaar generelle retsakter er et erstatningsansvar for saadanne retsakter efter fast praksis (Domstolens dom af 2.12.1971, sag 5/71, Zuckerfabrik Schoeppenstedt mod Raadet, Sml. 1971, s. 275, org. ref.: Rec. s. 975, praemis 11, af 25.5.1978, forenede sager 83/76 og 94/76, 4/77, 15/77 og 40/77, HNL m.fl. mod Raadet og Kommissionen, Sml. s. 1209, praemis 4, og Rettens dom af 15.4.1997, sag T-390/94, Schroeder m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 501, praemis 52) betinget af, at den adfaerd, Faellesskabet kritiseres for at have udvist, udgoer en tilsidesaettelse af en hoejere retsregel til beskyttelse af private. Hvis institutionen har udstedt retsakten under udoevelsen af en vid skoensbefoejelse, saaledes som det er tilfaeldet inden for omraadet for den faelles landbrugspolitik, er det desuden en betingelse, at denne tilsidesaettelse er tilstraekkeligt kvalificeret, dvs. at den er aabenbar og grov (Domstolens dom i ovennaevnte sag HNL m.fl. mod Raadet og Kommissionen, praemis 6, af 8.12.1987, sag 50/86, Grands Moulins de Paris mod EOEF, Sml. s. 4833, praemis 8, samt Mulder II-dommens praemis 12; Rettens dom af 9.12.1997, forenede sager T-195/94 og T-202/94, Quiller og Heusmann mod Raadet og Kommissionen, Sml. II, s. 2247, praemis 48 og 49).

28 Som institutionerne har anerkendt i deres meddelelse af 5. august 1992, fremgaar det af Mulder II-dommen, at Faellesskabet er erstatningsansvarligt over for hver enkelt producent, der har lidt et tab som foelge af, at han har vaeret forhindret i at levere maelk i medfoer af forordning nr. 857/84.

29 Det fremgaar af sagens akter, at sagsoegeren, der i 1991 fik tildelt en saerlig referencemaengde, er en producent, som befinder sig i den situation, der er omhandlet i naevnte meddelelse. Da han paatog sig en forpligtelse til ikke-markedsfoering i henhold til forordning nr. 1078/77, blev han ved dennes ophoer forhindret i at genoptage markedsfoeringen af maelk som foelge af, at forordning nr. 857/84 fandt anvendelse. Dette bekraeftes i oevrigt af, at de kompetente tyske myndigheder den 25. januar 1994 paa Raadets og Kommissionens vegne og for disses regning i medfoer af forordning nr. 2187/93 tilsendte ham et tilbud om erstatning, som han ikke accepterede. Sagsoegeren havde derfor principielt krav paa erstatning for sit tab.

30 Det skal dog undersoeges, om og i hvilket omfang hans krav er udelukket som foelge af foraeldelse.

31 I saa henseende fremgaar det af fast retspraksis, at foraeldelsesfristen i henhold til statuttens artikel 43 ikke kan begynde at loebe, foer alle de betingelser, som er en forudsaetning for erstatningspligten, er opfyldt, og i tilfaelde som det foreliggende, hvor erstatningsansvaret skyldes en generel retsakt, navnlig ikke foer retsaktens skadevoldende foelger har vist sig (Domstolens domme af 27.1.1982, forenede sager 256/80, 257/80, 265/80, 267/80 og 5/81, Birra Wuehrer m.fl. mod Raadet og Kommissionen, Sml. s. 85, og sag 51/81, De Franceschi mod Raadet og Kommissionen, Sml. s. 117, praemis 10; Rettens dom af 16.4.1997, sag T-20/94, Hartmann mod Raadet og Kommissionen, Sml. II, s. 597, praemis 107, herefter »Hartmann-dommen«).

32 I den foreliggende sag led sagsoegeren tab fra den dag, da han, efter at forpligtelsen til ikke-markedsfoering var ophoert, havde kunnet genoptage leveringerne af maelk, hvis han ikke havde faaet afslag paa at faa tildelt en referencemaengde. Da hans forpligtelse til ikke-markedsfoering ophoerte i oktober 1983, begyndte han at lide tab paa tidspunktet for ikrafttraedelsen af forordning nr. 857/84, dvs. den 1. april 1984. Foraeldelsesfristen begyndte altsaa loebe fra dette tidspunkt.

33 De sagsoegte kan ikke med foeje haevde, at hele sagsoegerens erstatningskrav var foraeldet fem aar efter datoen for foraeldelsesfristens begyndelse.

34 Det tab, som Faellesskabet skal erstatte, er nemlig ikke indtraadt med oejeblikkelig virkning, men er opstaaet dagligt over en vis periode, som foelge af, at en retsstridig handling er blevet opretholdt, og saa laenge som sagsoegeren var afskaaret fra at faa tildelt en referencemaengde og dermed fra at levere maelk. Foraeldelsen efter statuttens artikel 43 omfatter derfor den periode, der ligger mere end fem aar forud for datoen for den handling, som afbroed foraeldelsen, og paavirker ikke de senere krav (Hartmann-dommen, praemis 132).

35 Ifoelge statuttens artikel 43 afbrydes foraeldelsesfristen alene ved indgivelse af staevning til Faellesskabets retsinstanser eller ved at skadelidte forud goer sit krav gaeldende over for vedkommende institution i Faellesskabet.

36 Sagsoegerens argument om, at det afkald paa paaberaabelse af foraeldelsen, som var omhandlet i meddelelsen af 5. august 1992, skulle have medfoert, at en ny foraeldelsesfrist begyndte at loebe, maa forkastes.

37 Som de sagsoegte har anfoert, taler meddelelsen nemlig om et afkald paa paaberaabelse af foraeldelsen og ikke en afbrydelse heraf. Der var derfor blot tale om en frivillig begraensning af retten til at paaberaabe sig foraeldelsen, som producenterne kunne udnytte paa de betingelser, som er fastsat i forordning nr. 2187/93 (jf. Hartmann-dommen, praemis 137).

38 Afkaldet var en ensidig handling, hvis formaal var at tilskynde producenterne til at afvente ivaerksaettelsen af den ordning for tilkendelse af en fast erstatning, som var fastsat i forordning nr. 2187/93 med henblik paa at begraense antallet af de sager, der maatte blive anlagt (jf. i denne retning Hartmann-dommen, praemis 136).

39 I medfoer af denne forordning kunne producenterne anmode om at faa tilsendt et tilbud om erstatning, for hvilket fristen for accept udgjorde to maaneder. Saafremt de afslog tilbuddet, kunne de anlaegge erstatningssag inden for den samme frist paa to maaneder, hvorunder de fortsat havde mulighed for at udnytte afkaldet paa paaberaabelse af foraeldelsen (jf. Hartmann-dommen, praemis 138).

40 Under hensyn til formaalet med dette afkald (jf. ovenfor praemis 38) ophoerte det med at have retsvirkning ved udloebet af perioden for accept af tilbuddet om erstatning. Fra dette tidspunkt kunne institutionerne altsaa paa ny paaberaabe sig foraeldelsen, hvis tilbuddet ikke var accepteret, og der ikke var anlagt sag.

41 I den foreliggende sag modtog sagsoegeren tilbuddet om erstatning den 28. januar 1994. Tilbuddet blev ikke accepteret inden for tomaanedersfristen i henhold til forordning nr. 2187/93, og sagsoegeren anlagde ikke erstatningssag inden for samme frist. Ved Kommissionens skrivelse af 5. august 1994 (jf. ovenfor praemis 17) blev denne frist derpaa for sagsoegerens vedkommende forlaenget med yderligere ti dage. Inden for denne periode accepterede sagsoegeren imidlertid hverken tilbuddet eller anlagde sag. Sagsoegeren er derfor afskaaret fra at paaberaabe sig afkaldet paa paaberaabelse af foraeldelsen i henhold til meddelelsen af 5. august 1992.

42 Selv om det antages, at den skrivelse til Kommissionen af juni 1994, hvorved sagsoegeren anfaegtede beloebet i det fremsatte erstatningstilbud, udgoer et forud indgivet krav i statuttens artikel 43's forstand, maa det konstateres, at sagsoegeren ikke har anlagt sag inden for tomaanedersfristen i henhold til traktatens artikel 173, hvortil der henvises i statuttens artikel 43.

43 Da sagen blev anlagt den 30. juli 1997, var det seneste tab, sagsoegeren havde lidt, indtruffet mere end fem aar foer denne dato, nemlig i 1991, hvor sagsoegeren havde kunnet genoptaget maelkeproduktionen.

44 Sagen er foelgelig anlagt for sent og paa et tidspunkt, da alle sagsoegerens krav var foraeldede.

45 Det foelger af det anfoerte, at de sagsoegte maa frifindes.

Afgørelse om sagsomkostninger

Sagsomkostninger

46 I henhold til procesreglementets artikel 87, stk. 2, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt paastand herom. Sagsoegeren har tabt sagen og boer derfor paalaegges at betale sagens omkostninger i overensstemmelse med de sagsoegtes paastand.

Afgørelse

Paa grundlag af disse praemisser

udtaler og bestemmer

RETTEN

(Foerste Afdeling)

1) Raadet for Den Europaeiske Union og Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber frifindes.

2) Sagsoegeren betaler sagens omkostninger.