FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

SIR GORDON SLYNN

FREMSAT DEN 7. MAJ 1981 ( 1 )

Høje Domstol.

Nærværende sager, som Domstolen har forenet ved kendelse, blev forelagt den 22. april 1980 af Arbeidshof Antwerpen (afdeling Hasselt) med henblik på en præjudiciel afgørelse »vedrørende fortolkningen af EØF-traktatens artikel 51 og om nødvendigt andre traktatbestemmelser og afledte bestemmelser i forbindelse med det i præmisserne angivne problem«.

De faktiske omstændigheder til grund for det afgørende problem i disse sager, er ikke beskrevet i forelæggelsesdommens præmisser og fremgår heller ej til fulde af de til Domstolen oversendte akter. Desuden er der uoverensstemmelse mellem beskrivelsen af de faktiske omstændigheder i visse af procesdokumenterne ved Domstolen. I det for spørgsmålene nødvendige omfang vil de faktiske omstændigheder imidlertid kunne sammenfattes som nedenfor angivet i det følgende.

Celestre, Dreilich og Bohnefeld har arbejdet som minearbejdere i Belgien i 27 og 28 år. Før de rejste til Belgien havde de i en årrække haft forskelligt andet arbejde i andre medlemsstater, Celestre i Italien og de to andre i Tyskland. Også fru Rydlakowski's afdøde ægtefælle var i 27 år beskæftiget som minearbejder i Belgien efter at have arbejdet en periode i Tyskland. Som følge af deres beskæftigelse i Italien eller Tyskland oppebærer Celestre og Bohnefeld en alderspension og Dreilich en invalidepension, og fru Rydlakowski en efterladtepension som følge af hendes afdøde ægtefælles tidligere beskæftigelse i Tyskland. Disse pensioner er blevet udbetalt af de sociale sikringsmyndigheder i de nævnte lande. Sagsøgerne gjorde alle gældende, at de var berettiget til fuld pension i Belgien som følge af de år, de havde været beskæftiget som minearbejdere. Dette blev afslået af de pensionstildelende myndigheder, som kun tilkendte en delpension. Sagsøgerne anlagde herefter sag ved Arbeidsrechtbank, hvor de fik medhold. Den pensionstildelende myndighed (Office national des pensions pour travailleurs salaries) ankede til Arbeidshof, og gjorde gældende, at sagsøgerne ikke var berettiget til de alderspensioner, som de rejste krav om i Belgien.

Strehl (sag 121/80) har været beskæftiget som minearbejder i Belgien, men har også arbejdet i Tyskland. Han oppebærer invalidepension fra begge lande, hvoraf størrelsen af den tyske pension er afhængig af forsikringsperiodernes længde, hvilket ikke er tilfældet for den belgiske. På det tidspunkt, hvor begge pensioner blev ændret med virkning fra 1974, afslog de pensionstildelende myndigheder (Fonds national de retraite des ouvriers mineurs) hans krav om den fulde belgiske pension. Sagen kom for Arbeidsrechtbank Hasselt, som forelagde Domstolen et spørgsmål. Domstolens afgørelse i denne sag (sag 62/76) findes i Sml. 1977, s. 211. Da sagen igen kom for Arbeidsrechtbank fik Strehl medhold. De pensionstildelende myndigheder har herefter anket til Arbeidshof.

De første fire sager vedrører således beregningen af alderspension og kan behandles under ét, bortset fra et enkelt spørgsmål, som jeg skal komme tilbage til i slutningen af mit forslag til afgørelse. Den femte sag vedrører beregningen af en invalidepension, for hvilken der gælder særlig belgiske lovgivningsbestemmelser.

Alderspensionsydelserne i de fire sager er underkastet bestemmelserne i kongelig anordning nr. 50 af 24. oktober 1967 (Moniteur Belge af 27. oktober 1967, s. 11258). Kongelig anordning nr. 50 etablerer én enkelt ordning for såvel alderspensioner som efterladtepensioner for arbejdstagere. Alderspensionen beregnes på grundlag af en del af den indkomst, arbejdstageren faktisk har oppebåret eller skønnes at have oppebåret i hvert af sine aktive år. For de fleste mandlige arbejdstagere omfatter de aktive år en beskæftigelsesperiode på 45 år, som afsluttes ved pensionsalderen, 65 år. Pensionen beregnes således som en brøk, hvis nævner er 45 og hvis tæller angiver antallet af de faktiske arbejdsår. Det fremgår, at 45/45 er den maksimale pension for de arbejdsår, der er tilbagelagt før det 65. år, selv om der kan blive tale om en tillægspension for de år, der arbejdes ud over denne alder.

På grund af minearbejdets karakter er pensionsalderen for minearbejdere fastsat til 55 eller 60, afhængig af om de pågældende har været beskæftiget under eller over jorden. I henhold til artikel 10, stk. 2, i den kongelige anordning kan en minearbejder imidlertid gå på pension efter 25 års beskæftigelse i minerne, og oppebære fuld alderspension, som beregnes som en brøk af antallet af arbejdsår, men på grundlag af en nævner på 30 i stedet for på 45. Har han i mindst 25 år været beskæftiget som underjordisk minearbejder, betragtes han som havende været beskæftiget i alt 30 år og berettiget til fuld pension på 3%o. De fiktive år, der udgør forskellen mellem de faktiske arbejdsår og det totale antal på 30 anses for tilbagelagt før 1955. Dette sker åbenbart for at »le remuneration forfaitaire« (et fast beløb, der tilkendes for hvert enkelt arbejdsår) for disse fiktive år kan sættes lig med det beløb, der tilkendes for årene forud for 1955.

Det fremgår af forelæggelsesdommene fra Arbeidshof og af parternes oplysninger, at de års beskæftigelse, som en person, der har været beskæftiget såvel med minearbejde som andet arbejde, har tilbagelagt med førstnævnte beskæftigelse, for at undergå kumulation, tages i betragtning i forholdet 1 1/2 :1, og at de to tal lægges sammen og sammenlagt giver tælleren. Bortset fra de arbejdsår, der er tilbagelagt efter 65. års alderen, kan pensionen ikke overstige 45/45. Denne beregningsmåde synes udledt af den kongelige anordning, navnlig dennes artikel 10, selv om det ikke fremgår udtrykkeligt. Har en person været beskæftiget uden for Belgien og oppebærer pension for disse år efter lovgivningen i en anden medlemsstat, trækker de belgiske pensionsmyndigheder de dér tilbagelagte år fra det antal år ud over 25 år, som ifølge artikel 70, stk. 2, i den kongelige anordning betragtes som fiktive år med beskæftigelse i minerne. Det er denne praksis, som har givet anledning til de første fire sager. Eksempelvis har Celestre arbejdet i 27 år. Såfremt han ikke havde arbejdet i Italien, ville der ikke være tvivl om, at han var berettiget til en fuld pension på 30/30. De år, der er tilbagelagt i Italien, anses for at falde sammen med de tre »fiktive« år og disse tre fiktive år tages ikke med i betragtning, således at hans belgiske pension beregnes på grundlag af 27/30. I de første fire tilfælde kommer man til et lignende resultat. Det ser ud til, at pensionsmyndighederne ved Arbeidsrechtbank påberåbte sig artikel 46 i forordning nr. 1408/71 til støtte for en sådan nedsættelse.

Ifølge kongelig anordning af 19. november 1970 (Moniteur Belge af 26. november 1970, s. 12012) tilkendes der invalidepension til minearbejdere, som er ophørt med at arbejde på grund af sygdom, der medfører uarbejdsdygtighed. Ifølge den bestemmelse i ordningen, der har betydning for den foreliggende sag, skal vedkommende, for at oppebære invalidepension, have været beskæftiget i mindst 10 år som minearbejder. Pensionsbeløbets størrelse bestemmes ikke af det nøjagtige antal arbejdsår. Ifølge artikel 23 kan »en invalidepension, der tilkendes i medfør af nærværende anordning, kun kumuleres med en eller flere alders- eller invalidepensioner svarende til det årlige pensionsbeløb, der er fastsat i artikel 4 ...«.

Arbeidshof har sammenfattet det problem, der er omtvistet i sagen Strehl, på følgende måde: »Den foreliggende sag drejer sig om en minearbejder, som gør gældende, at den belgiske og udenlandske invalidepension ubeskåret skal sammenlægges; dette krav er taget til følge i den påankede dom. ... Det spørgsmål, der tidligere er blevet forelagt Domstolen, har ikke fuldstændig løst det foreliggende problem; Domstolens dom af 3. februar 1977 statuerer, at artikel 46, stk. 3, i forordning nr. 1408/71 er uforenelig med EØF-traktatens artikel 51 i det omfang den begrænser sammenlægningen af to ydelser, opnået i forskellige medlemsstater, gennem en nedsættelse af det ydelsesbeløb, hvortil der er erhvervet ret udelukkende i medfør af én medlemsstats lovgivning; i national ret kan der imidlertid, som det er tilfældet i den foreliggende sag, være indeholdt et forbud mod at beregne forsikringsperioderne dobbelt, således af spørgsmålet om virkningen af traktatens bestemmelser på disse nationale regler må undersøges«.

Parterne er åbenbart enige om at acceptere visse grundlæggende principper til fortolkning af fællesskabsretten, således som de er udformet af Domstolen. Dette gælder 1) sag 24/75 Petroni mod ONPTS, Sml. 1975, s. 1149, hvor det anføres, at »målet for (EØF-traktatens) artikel 48 til 51 [ikke] ville blive nået, hvis arbejdstagerne som følge af udøvelsen af deres ret til fri bevægelighed skulle miste de fordele i form af tryghed, som de under alle omstændigheder sikres, hvis kun en enkelt medlemsstats lovgivning finder anvendelse«. 2) Bortset fra udtrykkelige undtagelser i overensstemmelse med traktatens formål kan forordningerne nr. 1408/71 og 574/72 ikke anvendes således, at en vandrende arbejdstager fratages en ydelse, der tilkommer ham efter national lovgivning alene, eller således at denne ydelse nedsættes. (Jf. f.eks. sag 807/79, Gravina mod Landesversicherungsanstalt Schwaben,9. juli 1980). 3) Fællesskabsretten er ikke til hinder for, at der anvendes nationale regler, som forhindrer sammenlægning af forsikringsperioder eller kumulation af sociale sikringsydelser, når der er tale om rettigheder, som udelukkende er erhvervet i henhold til national ret (se f.eks. sag 22/77 FNROM mod Mura (Mura nr. 1), Sml. 1977, s. 1699; sag 33/77 Greco mod FNROM, Sml. 1977, s. 1711; sag 98/77 Schaap mod Bestuur van de Bedrijfsvereniging voor Bank- en Verzekeringswezen, Sml. 1978, s. 707, og sag 105/77 Bestuur van de Sociale Verzekeringsbank mod Boerboom-Kersjes, Sml. 1978, s. 717).

I de foreliggende sager skal det således først fastslås, hvilket pensionsbeløb sagsøgerne er berettiget til udelukkende efter belgisk lovgivning, betragtet under ét. Dernæst må ydelsernes størrelse fastsættes i henhold til bestemmelserne i fællesskabsretten. De pægældende vil da være berettiget til at oppebære det for dem gunstigste beløb.

Hvad angår belgisk ret findes der ingen bestemmelse i fællesskabsretten, som hindrer, at den belgiske institution anvender en bestemmelse i den belgiske lovgivning, hvorefter den, for at undgå hel eller delvis kumulation med andre sociale sikringsydelser kan nedsætte en pension, der udelukkende er erhvervet i henhold til belgisk lovgivning. Der findes ej heller nogen bestemmelser i fællesskabsretten, hvorefter den belgiske institution kan eller skal foretage en sådan nedsættelse i henhold til belgisk lovgivning, såfremt denne ikke indeholder en sådan bestemmelse. Det tilkommer naturligvis de belgiske domstole at afgøre, om der i belgisk lovgivning findes sådanne bestemmelser.

Beregningen af ydelserne i henhold til fællesskabsretten sker, medmindre andet følger af eventuelt andre relevante bestemmelser i fællesskabsretten, efter artikel 46, en bestemmelse der skal læses i sin helhed (se de ovenfor nævnte sager Schaap og Boerboom-Kersjes).

I de foreliggende sager er betingelserne for erhvervelse af ret til ydelser i Belgien opfyldt, uden at det er nødvendigt at inddrage forsikringsperioder, der er tilbagelagt i andre lande. Den første opgave ifølge artikel 46, stk. 1, er herefter at fastsætte ydelsens størrelse i overensstemmelse med reglerne i den for institutionen gældende lovgivning »og på grundlag af den samlede mængde af de forsikringsperioder, der skal tages i betragtning i henhold til den pågældende lovgivning«. Dette synes åbenbart, såfremt det læses isoleret, at føre til samme resultat som i det tilfælde, hvor man udelukkende går frem efter national ret. Det bør imidlertid, efter min opfattelse, ikke læses isoleret. Også her bør der tages hensyn til artikel 12, stk. 2, i forordning nr. 1408/71, som bestemmer følgende:

»Indeholder en medlemsstats lovgivning bestemmelser om, at en ydelse skal nedsættes ..., når modtageren samtidig får udbetalt andre sociale ydelser ... finder disse bestemmelser tillige anvendelse, selv om det drejer sig om ydelser, som den pågældende har opnået i henhold til en anden medlemsstats lovgivning ... Denne bestemmelse finder dog ikke anvendelse, såfremt den pågældende oppebærer ydelser af samme art ved invaliditet, alderdom, dødsfald (pensioner) eller erhvervssygdom, der fastsættes af institutionerne i to eller flere medlemsstater i overensstemmelse med artiklerne 46, 50 og 51 eller artikel 60, stk. 1, litra b)«.

Virkningen af denne bestemmelse på den første, i medfør af artikel 46, stk. 1, foretagne beregning af pensionskravet i henhold til national ret, er efter min opfattelse, at der skal ses bort fra alle antikumulationsbestemmelser i den nationale lovgivning. Dette synes ikke begrænset til sager, sådan som det kunne gøres gældende, hvori antikumulations-bestemmelserne ikke udtrykkeligt udelukker kumulation med udenlandske ydelser, men gælder generelt.

Den eneste bestemmelse i belgisk ret, som påberåbes til støtte for at nedsætte de fiktive år, synes at være artikel 10, stk. 2, i den kongelige anordning nr. 50. Såfremt denne artikel, rigtigt fortolket, har denne mening, er det svært at se, hvordan den kan være andet end en »bestemmelse om, at en ydelse skal nedsættes, ... når modtageren samtidig får udbetalt andre sociale ydelser«, jf. artikel 12, stk. 2, i forordning nr. 1408/71, og der må derfor ses bort fra den. Findes der ingen lovbestemmelser om nedsættelse af ydelsen i et sådant tilfælde, skal den fulde pensionsret, uden nedsættelse af de fiktive år, under alle omstændigheder lægges til grund efter artikel 46, stk. 1.

Herefter skal den kompetente institution ifølge artikel 46, stk. 1, beregne det ydelsesbeløb, som kunne erhverves i medfør af bestemmelserne i artikel 46, stk. 2, litra a) og litra b) — nemlig det teoretiske beløb, der ville fremkomme, såfremt alle forsikringsperioderne var blevet tilbagelagt efter den medlemsstats lovgivning, som arbejdstageren har været omfattet af, afpasset efter forholdet mellem længden af de forsikringsperioder, der er tilbagelagt efter den for den pågældende institution gældende lovgivning, og den samlede længde af de forsikringsperioder, som er tilbagelagt efter lovgivningen i alle medlemsstaterne (»det faktiske beløb«).

Det højeste af disse to beløb (det nationale beløb, uden at der tages hensyn til antikumulationsbestemmelser, samt det faktiske beløb) skal tages i betragtning. Da alderspensionen og invalidepensionen er blevet erhvervet til de fulde beløb udelukkende efter national lovgivning, jf. artikel 46, stk. 1, kan der åbenbart ikke opnås noget bedre resultat ved, i overensstemmelse med artikel 46, stk. 1, 2. afsn., at anvende de i stk. 2, litra a), og litra b), fastsatte regler.

Ifølge artikel 46, stk. 3, har en arbejdstager, som har været beskæftiget i forskellige medlemsstater, ret til summen af 1) denne pension i henhold til artikel 46, stk. 1, beregnet af den kompetente institution i den medlemsstat, hvor pensionsrettighederne er fastsat uden anvendelse af artikel 45 og 2) den eller disse pensioner, beregnet af de kompetente institutioner i de medlemsstater, efter hvis lovgivning betingelserne for at erhverve ret ikke er opfyldt, medmindre artikel 45 bringes i anvendelse, og som beregnes i henhold til artikel 46, stk. 2, under ét. Det samlede beløb, der skal udredes, er imidlertid altid begrænset af det loft, som udgøres af det højeste teoretiske beløb, der ville kunne opnås, såfremt alle forsikringsperioderne var blevet tilbagelagt efter lovgivningen i hver af de pågældende medlemsstater. Overstiger det samlede beløb dette loft, som udgøres af det højeste teoretiske beløb, skal den kompetente institution, der anvender artikel 46, stk. 1, regulere sin ydelse med det proportionale beløb, som er omhandlet i artikel 46, stk. 3. Overstiger det regulerede beløb det beløb, som fremkommer i medfør af en national lovgivning alene (indbefattet antikumulationsbestemmelser), skal det førstnævnte beløb udredes. Såfremt beløbet i medfør af den nationale lovgivning alene overstiger det beløb, der er reguleret i henhold til artikel 46, stk. 3, skal der efter princippet, fastlagt i Petroni-dommen, udredes det beløb, der følger af national lovgivning. Dette kan betyde, at den alderspensionerede eller invalideramte arbejdstager eventuelt oppebærer mere end det maksimale beløb, der er fastsat i den nationale lovgivning. Dette er i de skriftlige indlæg betegnet som et »besynderligt resultat«. Det ville ikke kunne forekomme, såfremt alle ordningerne var harmoniseret, men kan opstå, sådan som lovgivningen er udformet på nuværende tidspunkt.

Det er endvidere blevet anført, at dette resultat begunstiger den vandrende arbejdstager, der herved opnår fordele i forhold til den arbejdstager, som forbliver i ét land, og at resultatet derfor må være forkert. Denne betragtning kan ikke efter min opfattelse have nogen gyldighed. Domstolen har allerede tidligere understreget, at de to nævnte grupper af arbejdstagere ikke altid kan betragtes som ligestillede (se Domstolens dom i den første Mura-sag).

Hvad angår alderspensionsrettighederne, må de belgiske domstole følgelig afgøre følgende spørgsmål:

i) om der findes en antikumulationsbestemmelse i den nationale lovgivning og hvilke beløb, der fremkommer ved en beregning efter national ret;

ii) hvilket beløb der fremkommer ved anvendelse af artikel 46, stk. 1, hhv. 1. og 2. afsn., når det højeste af de to beløb lægges til grund;

iii) hvilket er det højeste teoretiske beløb, der ville kunne gøres krav på i henhold til artikel 46, stk. 2, litra a), i de medlemsstater, der kommer i betragtning for hver enkelt arbejdstager;

iv) såfremt det samlede beløb, erhveret i begge medlemsstaterne under anvendelse af artikel 46, stk. 1 og stk. 2, overstiger det højeste teoretiske beløb, beregnet i henhold til stk. 2, litra a), med hvilket beløb ydelsen da skal reguleres efter artikel 46, stk. 3, 2. afsn.

Herefter skal den belgiske institution udbetale det beløb, der fremkommer efter denne regulering, medmindre det tal, der fremkommer på grundlag af den nationale lovgivning alene (betragtet under ét), overstiger det efter denne regulering fremkomne beløb, i hvilket tilfælde beløbet på grundlag af den nationale lovgivning skal udredes.

Der er blevet henvist til artikel 15, stk. 1, litra b), litra c) og litra d), i den i medfør af artikel 97 i forordning nr. 1408/71 udstedte forordning nr. 574/72, hvilken førstnævnte artikel i henhold til artikel 46, stk. 1, i forordning nr. 574/72 finder anvendelse ved beregningen af ydelsens teoretiske og faktiske beløb, jf. artikel 46, stk. 2, litra a) og litra b), i forordning nr. 1408/71. Artikel 15, stk. 1, litra c), synes af relevans i de foreliggende sager. Den bestemmer følgende:

»når en forsikringsperiode, der ikke er en ligestillet periode, og som er tilbagelagt efter en medlemsstats lovgivning, falder sammen med en efter en anden medlemsstats lovgivning ligestillet periode, medregnes alene den førstnævnte periode«.

Dette gælder selvfølgelig kun for beregninger, hvor ydelsen fastsættes efter metoden med sammenlægning og forholdsmæssig udregning (se sag 112/76 Manzoni mod FNROM, Sml. 1977, s. 1647). Det gælder ikke for beregninger efter artikel 46, stk. 1, 1. afsn. Når beregningen foretages på grundlag af artikel 46, stk. 2, litra a) og litra b), skal den nationale ret fastslå, om en periode er »ligestillet«, og hvorvidt de to pågældende perioder »falder sammen«. Dette betyder efter min opfattelse ikke blot, at perioderne skal have samme længde, de skal også falde sammen i tid. Det er ikke umiddelbart til at fastslå, om de fiktive år, som tages med i betragtning i medfør af artikel 10, stk. 2, i den kongelige anordning nr. 50, er fastlagt tidsmæssigt. Det synes at være hensynet til beregningen af det ovenfor omtalte »rémuneration forfaitaire«, der gør, at de anses for at være tilbagelagt før 1955. Artikel 10, stk. 2, skal her sammenholdes med artikel 35 i en kongelig anordning af 21. december 1967 (Moniteur Belge af 16. januar 1968, s. 441), som sidestiller de perioder, hvorunder minearbejderen faktisk har været beskæftiget, med perioder, hvorunder han har været arbejdsløs eller oppebåret invalidepension, hvilke er perioder afgrænset i tid. Dette er imidlertid et spørgsmål, som det tilkommer den nationale ret af afgøre på grundlag af de af Domstolen opstillede retningslinjer, som jeg har nævnt ovenfor. Dette spørgsmål har i hvert fald ikke, så vidt jeg kan se, betydning for beregningen af pensionerne efter den belgiske lovgivning i de foreliggende sager, da a) de arbejdstagere, der rejser krav om alderspension, har tilbagelagt den periode, som er nødvendig for at opnå fuld pension, uanset om der tages hensyn til de fiktive år eller de år, der er tilbagelagt i udlandet som beskæftiget, og b) da beregningen af (i modsætning til retten til erhvervelse af) Strehl's invalidepension ikke er afhængig af forsikringsperiodens længde. Spørgsmålet kan have betydning for beregningen af det højeste teoretiske beløb i anden forbindelse.

Ministère de la Prévoyance Sociale mener, at de samme forsikringsperioder vil blive talt to gange, når en alderspension, beregnet på grundlag at et samlet arbejdsliv, der omfatter fiktive eller formodede perioder, oppebæres samtidig med en udenlandsk ydelse, hvorfor de fiktive perioder bør erstattes med de faktiske perioder. Dette synspunkt er kun rigtigt, såfremt perioderne i alle tilfælde faldt sammen i tid, hvilket ikke synes at være tilfældet her. Ved beregningen efter artikel 46 er der i artikel 46, stk. 3, taget hensyn til ydelsernes sammenfald, hvilket ovennævnte argument, som det fremgår, ikke tager hensyn til. Det ændrer, for mig at se, ikke ved det resultat, som jeg nævnte lige før.

Der er det særlige problem i sagen vedrørende Dreilich, at denne oppebærer en tysk invalidepension og ikke en alderspension af samme art som den belgiske ydelse.

Artikel 25 i kongelig anordning nr. 50 bestemmer, at det bl.a. er en betingelse for at udbetale alderspension — medmindre der træffes modstående bestemmelse herom — at den pågældende ikke oppebærer nogen ydelse ved invaliditet eller sygdom efter den belgiske lovgivning eller en udenlandsk lovgivning om social sikring. Dette synes ved første blik at måtte medføre, at Dreilich's krav på en belgisk alderspension falder bort, mens dette ikke er tilfældet, såfremt den udenlandske ydelse er en alderspension. I skriftlige indlæg har Office national des pensions pour travailleurs salariés anført, at de udenlandske invaliditetsydelser, som er tiľdelt en arbejdstager, som har passeret den ifølge belgisk lovgivning gældende pensionsalder rent administrativt bliver anset for alderspension. Som følge heraf vil artikel 25 ikke finde anvendelse i dette tilfælde. Såfremt den administrative indrømmelse udelukker anvendelsen af artikel 25, er der ingen forskel mellem Dreilich's situation og situationen for Celestre, Bohnefeld og fru Rydlakowski. Er dette derimod ikke tilfældet, vil Dreilich åbenbart kun oppebære en belgisk pension, beregnet i henhold til artikel 46. I så fald vil artikel 12, stk. 2, i forordning nr. 1408/71 ophæve virkningen af artikel 25 i den kongelige anordning. Følgelig vil Dreilich alene være berettiget til en pension fra den kompetente belgiske institution, nedsat med det i artikel 46, stk. 3, fastsatte beløb.

Man kommer til et lignende resultat i den anden sag Strehl. I den første sag Strehl blev det antaget, at der ikke fandtes nogen nationale antikumulations-bestemmelser, og at Strehl derfor var berettiget til en fuld pension, da han som følge af artikel 46 og navnlig artikel 46, stk. 3, kun ville have fået tildelt en nedsat ydelse, hvorfor Perroni-princippet måtte bringes i anvendelse. I afgørelsen fra Arbeidsrechtbank, afsagt efter Domstolens dom fik Strehl medhold. Det var først da den belgiske institution appellerede til Arbeidshof, at man synes at være blevet opmærksom på artikel 23, stk. 1, i den kongelige anordning af 19. november 1970, hvis ordlyd jeg har gengivet ovenfor. Strehl's ydelse efter belgisk ret blev i medfør af denne bestemmelse nedsat med beløbet på hans tyske pension. Dette nedsatte beløb er mindre end det, der fremkommer ved anvendelse af artikel 46. Af sagens akter fremgår nemlig, at den nedsatte belgiske pension udgør 47304 BFR, hvorimod fremgangsmåden efter artikel 46, stk. 3, hvorved de samlede ydelser nedsættes, så de ikke overstiger det højeste teoretiske beløb, resulterer i et beløb på 82013 BFR. Følgelig skal den belgiske institution tildele det under anvendelse af artikel 46 fremkomne beløb.

Sammenfattende foreslår jeg, at det forelagte spørgsmål besvares på følgende måde:

i) hvor en ydelse udelukkende erhverves og beregnes efter national ret, uden anvendelse af bestemmelserne i forordningerne nr. 1408/71 og nr. 574/72, er ingen bestemmelse i fællesskabsretten til hinder for at anvende en bestemmelse i national ret, hvorved fiktive forsikrings- eller bopælsperioder fradrages, såfremt de falder sammen med faktisk tilbagelagte forsikrings- eller bopælsperioder i en anden medlemsstat;

ii) beregnes en ydelse efter artikel 46, stk. 1, 1. afsn., i forordning nr. 1408/71, kræves det ikke ifølge nogen bestemmelse i fællesskabsretten, at de fiktive perioder erstattes med faktiske perioder, tilbagelagt i en anden medlemsstat, men ydelsesbeløbet kan nedsættes i henhold til artikel 46, stk. 3;

iii) udregnes en ydelse ved sammenlægning og forholdsmæssig beregning (efter artikel 46, stk. 2, eller artikel 46, stk. 1, 2. afsn.), skal ligestillede forsikrings- eller bopælsperioder ikke medregnes, når de falder sammen med forsikrings- eller bopælsperioder, der faktisk er tilbagelagt i en anden medlemsstat, og foretages beregningen i henhold til artikel 46, stk. 1, 2. afsn., kan ydelsesbeløbet nedsættes i henhold til artikel 46, stk. 3.

( 1 ) – Oversat fra engelsk.