ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
28

I hovedsagen fremgår det af de for Domstolen fremlagte sagsakter, at der mellem David Hedqvists selskab og selskabets medkontrahenter foreligger et gensidigt bebyrdende retsforhold, inden for rammerne af hvilket parterne i transaktionen gensidigt forpligter sig til at overdrage beløb i en bestemt valuta og til at modtage modværdien hertil i en tovejsomsættelig virtuel valuta, eller omvendt. Det fremgår ligeledes, at selskabet for sin tjenesteydelse modtager en modydelse, der svarer til den margen, som selskabet tager højde for i beregningen af de valutakurser, som det er villig til at sælge og købe de pågældende valutaer til.
Punkt 4-6, 13, 36 og 37 i retningslinjer for beregningen af bøder efter artikel 23, stk. 2, litra a), i forordning nr. 1/2003 (EUT 2006 C 210, s. 2, herefter »retningslinjerne af 2006«) bestemmer:

»4. [...] Der bør fastsættes så høje bøder, at de er tilstrækkelig afskrækkende, ikke blot som sanktioner over for de pågældende virksomheder (specifik afskrækkende virkning), men også som middel til at få andre virksomheder til at afholde sig fra at udøve eller fortsat udøve en adfærd, der er i strid med [artikel 81 EF og 82 EF] (generel afskrækkende virkning).

5. For at nå disse mål vil Kommissionen fastsætte bøderne på grundlag af værdien af de afsatte varer eller tjenester, som overtrædelsen omfatter. Overtrædelsens varighed bør også spille en vigtig rolle ved fastsættelsen af bødens størrelse. [...]

6. Værdien af den afsætning, overtrædelsen omfatter, kombineret med overtrædelsens varighed anses for i tilstrækkelig grad at afspejle både overtrædelsens og de enkelte deltagende virksomheders økonomiske betydning. [...]

[...]

13. Med henblik på at fastsætte bødens grundbeløb anvender Kommissionen værdien af virksomhedens afsætning af varer eller tjenester, som er direkte eller indirekte [(dette vil f.eks. være tilfældet for horisontale aftaler om prisfastsættelse for et givet produkt, hvor prisen på dette produkt tjener som basis for prisen på produkter af lavere eller højere kvalitet)] forbundet med overtrædelsen, i det relevante geografiske område inden for [Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (EØS)]. [...]

[...]

36. Kommissionen kan i visse tilfælde pålægge en symbolsk bøde. Begrundelsen for en sådan bøde skal fremgå af beslutningens ordlyd.

37. Selv om der i disse retningslinjer redegøres for den generelle metode til fastsættelse af bøder, kan det være berettiget, at Kommissionen fraviger denne metode […], hvis der gør sig særlige forhold gældende i en given sag, eller det er nødvendigt at sikre et afskrækkende niveau i et bestemt tilfælde.«
53

For det tredje skal det, selv om den forelæggende ret har anført, at det vederlag, der oppebæres af Balgarski poshti udgør en kompensation, som ikke overstiger det beløb, der er fastsat i SIEG-afgørelsens artikel 2, stk. 1, litra a), imidlertid præciseres, at denne afgørelse vedrører foranstaltninger, der udgør statsstøtte som omhandlet i artikel 107 TEUF (jf. i denne retning dom Libert m.fl., C-197/11 og C-203/11, EU:C:2013:288, præmis 102). Det er nemlig kun i tilfælde af, at de kriterier, der er nævnt i denne doms præmis 47-52, ikke er overholdt, og at betingelserne for anvendelse af artikel 107, stk. 1, TEUF er opfyldt, at den forelæggende ret kan anvende den pågældende afgørelse med henblik på at afgøre, om den i hovedsagen omhandlede foranstaltning, som er kvalificeret som statsstøtte som omhandlet i artikel 107 TEUF, er forenelig med det indre marked i henhold til artikel 106, stk. 2, TEUF og kan fritages for den pligt til forudgående anmeldelse, der er fastsat i artikel 108, stk. 3, TEUF.
24

Under disse omstændigheder har Bundesfinanzhof (forbundsskattedomstolen) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Finder artikel 60, stk. 1, andet punktum, i forordning nr. 987/2009 anvendelse i et tilfælde, hvor en person, som bor i en medlemsstat (indlandet), har krav på børnetilskud for børn, som bor i en anden medlemsstat (udlandet) hos den anden ægtefælle, som lever adskilt fra ham, med den konsekvens, at den fiktion, ifølge hvilken der ved anvendelsen af artikel 67 og 68 i forordning nr. 883/2004 skal tages hensyn til hele familiens situation, som om alle de involverede personer var omfattet af lovgivningen i den pågældende medlemsstat og bosat der, navnlig med hensyn til en persons ret til at gøre krav på sådanne ydelser, fører til, at kravet på børnetilskud udelukkende tilkommer den af forældrene, som bor i den anden medlemsstat (udlandet), fordi det i den nationale lovgivning i den første medlemsstat (indlandet) er fastsat, at det i tilfælde af, at flere er berettiget til børnetilskud, er den af forældrene, der har barnet boende hos sig, der har krav på ydelsen? 2) Hvis det første spørgsmål besvares bekræftende: Skal artikel 60, stk. 1, tredje punktum, i forordning nr. 987/2009 under de [i det første spørgsmål] skildrede omstændigheder fortolkes således, at kravet på børnetilskud i henhold til den nationale lovgivning i indlandet tilkommer den af forældrene, der bor i denne medlemsstat (indlandet), fordi den anden af forældrene, som bor i den anden medlemsstat (udlandet), ikke har ansøgt om børnetilskud? 3) Hvis det andet spørgsmål under de i første spørgsmål skildrede omstændigheder besvares således, at det forhold, at den af forældrene, som bor i et andet EU-land, ikke har ansøgt om børnetilskud, fører til, at kravet på børnetilskud overgår til den af forældrene, som bor i indlandet: Efter hvilken periode må det antages, at den af forældrene, som bor i EU-udlandet, ikke »udøver« retten til børnetilskud i henhold til artikel 60, stk. 1, tredje punktum, i forordning nr. 987/2009 med den konsekvens, at denne ret tilfalder den af forældrene, som bor i indlandet?«
45

Hverken den omstændighed, at de kollektive overenskomster og aftaler samt tillæggene hertil er deponeret hos en administrativ myndighed og kan konsulteres på internettet, eller offentliggørelsen i et offentligt lovtidende af en meddelelse om, at der vil blive igangsat en procedure med henblik på udvidelse af et sådant tillæg, eller muligheden for, at enhver berørt kan afgive bemærkninger efter denne offentliggørelse, udgør, heller ikke samlet set, en passende grad af offentlighed, der gør det muligt at sikre, at de interesserede erhvervsdrivende i overensstemmelse med formålet med forpligtelsen til gennemsigtighed kan manifestere deres interesse i at forvalte den i hovedsagen omhandlede forsikringsordning, således at afgørelsen om udvidelse træffes helt upartisk. Faktisk har de interesserede kun en frist på 14 dage til at afgive bemærkninger, hvilket er væsentligt kortere end de frister, der, bortset fra i hastende tilfælde, er fastsat i artikel 38, 59 og 65 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/18/EF af 31. marts 2004 om samordning af fremgangsmåderne ved indgåelse af offentlige vareindkøbskontrakter, offentlige tjenesteydelseskontrakter og offentlige bygge- og anlægskontrakter (EUT L 134, s. 114, berigtiget i EUT 2004 L 351, s. 44), som ændret ved Kommissionens forordning (EU) nr. 1251/2011 af 30. november 2011 (EUT L 319, s. 43), der ikke finder anvendelse i det foreliggende tilfælde, men som kan anvendes som referenceramme. Ifølge oplysninger afgivet af den franske regering under retsmødet for Domstolen begrænser det kompetente ministerium sig endvidere til blot at foretage en legalitetskontrol. Det fremgår således, at et mere fordelagtigt bud, som en interesseret person meddeler det nævnte ministerium, ikke kan forhindre en udvidelse af aftalen, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at undersøge.
32

Denne retspraksis kan overføres til hovedsagen, hvor fastlæggelsen af rækkevidden af de retlige betingelser ved opløsningen af et sameje, der kan have virkning over for enhver – i modsætning til den tvist, som gav anledning til dom Lieber (C-292/93, EU:C:1994:241, præmis 21) vedrørende skyldig godtgørelse for brugen af en bolig – henhører under retterne i den medlemsstat, hvor de i hovedsagen omhandlede faste ejendomme er beliggende, således som det fremgår af den retspraksis, der er nævnt i denne doms præmis 26. Såfremt de materielle retsregler, som finder anvendelse i hovedsagen, indebærer en bedømmelse af, om det er muligt at foretage en fysisk opdeling af disse faste ejendomme i forbindelse med opløsningen af samejet, vil en sådan bedømmelse give anledning til efterprøvelser foretaget af sagkyndige, som retten i den medlemsstat, hvor de pågældende faste ejendomme er beliggende, bedst er i stand til at træffe bestemmelse om.
16

Viamar har for den forelæggende ret gjort gældende, at den omhandlede registreringsafgift udgør en afgift med tilsvarende virkning som told, der er i strid med artikel 30 TEUF. Selskabet er af den opfattelse, at for det tilfælde, at Domstolen fastslår, at denne afgift er en intern afgift som omhandlet i artikel 110 TEUF, skal afgiften for at være i overensstemmelse med denne artikel finde anvendelse på såvel indenlandske varer som importerede varer på samme markedsføringsstadie for disse og på grundlag af samme afgiftsudløsende begivenhed. Viamar er imidlertid af den opfattelse, at opkrævningen af denne afgift – som en betingelse for gennemførelse af indførelsen af et motorkøretøj – udgør en formalitet i forbindelse med grænsepassage og derfor en ulovlig restriktion for de frie varebevægelser. Den pligt til at betale afgiften, som opstår på datoen for indførsel af et motorkøretøj til medlemsstaten, er således i strid med EU-retten.
Artikel 4, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 864/2007 af 11. juli 2007 om lovvalgsregler for forpligtelser uden for kontrakt (Rom II-forordningen) skal, med henblik på at fastlægge, hvilken lov der finder anvendelse på en forpligtelse uden for kontrakt som følge af et trafikuheld, fortolkes således, at skader forbundet med et dødsfald ved et sådant trafikuheld, der fandt sted i den medlemsstat, hvor retssagen føres, og som er lidt af afdødes nære slægtninge, der har bopæl i en anden medlemsstat, skal kvalificeres som »indirekte følger« af dette trafikuheld i denne bestemmelses forstand.
Artikel 3 i forordning nr. 1346/2000 med overskriften »International kompetence« bestemmer:

»1. Retterne i den medlemsstat, på hvis område centret for skyldnerens hovedinteresser befinder sig, har kompetence til at indlede insolvensbehandling. For selskabers og juridiske personers vedkommende anses det vedtægtsmæssige hjemsted for at være centret for skyldnerens hovedinteresser, medmindre andet godtgøres.

2. Befinder centret for skyldnerens hovedinteresser sig på en medlemsstats område, har retterne i en anden medlemsstat kun kompetence til at indlede insolvensbehandling mod denne skyldner, hvis han har et forretningssted på denne anden medlemsstats område. Denne insolvensbehandling kan kun omfatte den del af skyldnerens aktiver, som befinder sig på sidstnævnte medlemsstats område.

[...]«
Toldkodeksens artikel 78 med overskriften »Efterfølgende kontrol af angivelserne« bestemmer:

»1. Toldmyndighederne kan uden videre eller efter anmodning fra klarereren foretage en revision af angivelsen efter varernes frigivelse.

2. Efter at have frigivet varerne kan toldmyndighederne foretage kontrol af handelsdokumenter og ‑data vedrørende import eller eksport af de pågældende varer samt i forbindelse med senere erhvervsmæssige transaktioner med de samme varer for at sikre sig, at oplysningerne på angivelsen er rigtige. Kontrollen kan gennemføres over for klarereren og alle personer, som direkte eller indirekte af forretningsmæssige grunde er berørt af transaktionerne, samt alle andre personer, der i kraft af deres erhverv måtte være i besiddelse af de nævnte dokumenter og data. Myndighederne kan også undersøge varerne, hvis disse kan frembydes.

3. Fremgår det af en revision af angivelsen eller af den efterfølgende kontrol, at de bestemmelser, der gælder for den pågældende toldprocedure, er blevet anvendt på grundlag af ukorrekte eller ufuldstændige oplysninger, træffer toldmyndighederne under overholdelse af eventuelle gældende bestemmelser de nødvendige foranstaltninger til at få afklaret situationen under hensyntagen til de foreliggende nye oplysninger.«
19

Hvad dernæst angik de omtvistede tegns lighed som omhandlet i artikel 8, stk. 1, i forordning nr. 207/2009 bemærkede Retten for det første, at disse indeholdt ord, som var sammensat af et forskelligt antal bogstaver, og at der var tale om ord fra forskellige sprog, og for det andet, at de blev udtalt forskelligt og havde forskellige antal stavelser. Retten udledte heraf, at det var med rette, at appelkammeret havde fastslået, at de nævnte tegn hverken visuelt eller fonetisk lignede hinanden. Hvad derimod angik det begrebsmæssige plan bemærkede Retten, at de omtvistede tegn ordret havde den samme betydning, nemlig »det engelske snit«. Retten fandt imidlertid, at de spanske forbrugere først ville kunne forstå, at der var tale om samme betydning, efter at have oversat ordtegnet »The English Cut« til deres eget sprog, hvilket udelukkede, at de skabte en umiddelbar begrebsmæssig forbindelse mellem de omtvistede tegn. Retten kvalificerede derfor i den appellerede doms præmis 29 graden af begrebsmæssig lighed mellem disse to tegn som »svag«.
37

Hvad for det første angår spørgsmålet, om der kræves en ansvarspådragende adfærd fra agenturgiverens side og årsagsforbindelse mellem denne adfærd og det påståede tab for, at handelsagenten kan kræve skadeserstatning, skal det bemærkes, således som det fremgår af denne doms præmis 32, at direktivet, herunder artikel 17, stk. 2, litra c), ikke præciserer betingelserne for, at handelsagenten er berettiget til skadeserstatning. Det tilkommer således medlemsstaterne at fastsætte i deres nationale lovgivning, om ydelsen af skadeserstatning afhænger af, at der foreligger en ansvarspådragende adfærd, enten i form af misligholdelse eller en ansvarspådragende handling uden for kontrakt, der kan tilregnes agenturgiveren, og at der er en årsagssammenhæng mellem denne adfærd og det påståede tab.
26

Ráckevei járásbíróság (byretten i Ráckeve) har under disse omstændigheder besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Skal artikel 4, stk. 1, nr. 2) (investeringsservice og ‑aktiviteter) og nr. 17) (finansielle instrumenter), samt bilag I, afsnit C, nr. 4) (valutaterminsforretninger, derivater), i direktiv [2004/39] fortolkes således, at et tilbud til en kunde om en (kurs-)transaktion, som under den juridiske betegnelse af en låneaftale i fremmed valuta består i et kontantkøb på tidspunktet for leveringen og et fremtidigt køb på tidspunktet for tilbagebetalingen, gennemføres ved konvertering til [ungarske] forinter [HUF] af et beløb registreret i udenlandsk valuta og indebærer, at kundens lån bliver underlagt kapitalmarkedets virkninger og risici (vekselkursrisiko), udgør et finansielt instrument i henhold til disse bestemmelser? 2) Skal artikel 4, stk. 1, nr. 6) (handel for egen regning), i samt bilag I, afsnit A, nr. 3) (handel for egen regning), til direktiv 2004/39 fortolkes således, at gennemførelsen af en handel for egen regning vedrørende det i det første spørgsmål beskrevne finansielle instrument udgør en investeringsservice eller ‑aktivitet? 3) Skal finansieringsinstituttet foretage den vurdering af hensigtsmæssigheden, som er foreskrevet i direktivets artikel 19, stk. 4 og 5, når det tages i betragtning, at valutaterminsforretningen – som udgør en investeringsservice vedrørende afledte finansielle instrumenter – blev tilbudt som en del af et andet finansielt produkt (nærmere bestemt en låneaftale), og at det afledte instrument i sig selv udgør et komplekst finansielt instrument? Skal artikel 19, stk. 9, [i direktiv 2004/39] fortolkes således, at bestemmelsen ikke finder anvendelse, fordi de risici, som kunden påtager sig i forbindelse med henholdsvis lånet og det finansielle instrument, er grundlæggende forskellige, og fordi en vurdering af hensigtsmæssigheden dermed er uomgængelig, når handelen omfatter et afledt instrument? 4) Giver omgåelsen af artikel 19, stk. 4 og 5, [i direktiv 2004/39] anledning til at erklære den låneaftale, der er indgået mellem [Banif Plus Bank] og [låntagerne], ugyldig?«
Anden til femte betragtning til direktiv 90/425 er affattet på følgende måde:

»[H]vis de fælles markedsordninger for dyr og animalske produkter skal fungere harmonisk, forudsætter det, at de veterinære og zootekniske hindringer for udviklingen af samhandelen inden for Fællesskabet med de pågældende dyr og produkter forsvinder; med henblik herpå udgør den frie bevægelighed for dyr og landbrugsprodukter et grundlæggende element i de fælles markedsordninger og bør muliggøre en rationel udvikling af landbrugsproduktionen samt en optimal anvendelse af produktionsfaktorerne.

[P]å veterinærområdet benyttes grænserne for øjeblikket til at foretage kontrol, der går ud på at sikre beskyttelsen af menneskers og dyrs sundhed.

[D]et endelige mål er at begrænse veterinærkontrollen til afsendelsesstedet; gennemførelsen af dette mål indebærer en harmonisering af de væsentlige krav med hensyn til beskyttelse af dyrs sundhed.

[M]ed henblik på gennemførelsen af det indre marked bør der, indtil dette mål faktisk er gennemført, lægges vægt på den kontrol, der skal foretages ved afsendelsen, og organiseres kontrol, som kan finde sted på bestemmelsesstedet; med denne løsning fjernes muligheden for at foretage veterinærkontrol ved Fællesskabets indre grænser, og på baggrund heraf er det berettiget at bibeholde et sundhedscertifikat eller et identifikationsdokument som foreskrevet i EF-bestemmelserne.

[...]«
63

I denne forbindelse skal der erindres om fast retspraksis vedrørende Den Europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget (EUGFL), hvoraf det følger, at eftersom den berørte medlemsstat har bedre adgang til at indsamle og kontrollere de oplysninger, der er nødvendige for afslutningen af EUGFL-regnskaberne, skal Kommissionen for at bevise en tilsidesættelse af reglerne om de fælles markedsordninger for landbruget ikke udtømmende godtgøre, at de nationale administrationers kontrolforanstaltninger er utilstrækkelige, eller at de tal, som de har meddelt, er urigtige, men den skal fremlægge bevis for, at den nærer en begrundet og rimelig tvivl med hensyn til disse kontrolforanstaltninger eller disse tal (jf. i denne retning domme Grækenland mod Kommissionen, C-300/02, EU:C:2005:103, præmis 34 og 36 og den deri nævnte retspraksis, og Danmark mod Kommissionen, C-417/12 P, EU:C:2014:2288, præmis 80 og 81).
27

I den foreliggende sag indebærer en bedømmelse af de i hovedsagen omhandlede kontrakters betydning for konkurrencen for det første, at der tages hensyn til samtlige de forhold, som er af betydning for adgangen til referencemarkedet, med henblik på at vurdere, om en konkurrent i det opland, hvor de indkøbscentre, der er omfattet af disse kontrakter, er beliggende, har realistiske og konkrete muligheder for at komme ind på markedet, bl.a. ved benyttelse af erhvervslokaler beliggende i andre indkøbscentre i dette opland eller ved benyttelse af andre erhvervslokaler uden for indkøbscentrene. Der skal herved navnlig tages hensyn til tilgængeligheden af og adgangen til erhvervsejendomme i det pågældende opland samt forekomsten af økonomiske, administrative eller lovgivningsmæssige hindringer for nye konkurrenters adgang til dette opland (jf. analogt dom Delimitis, C-234/89, EU:C:1991:91, præmis 20 og 21).
41

Hvad endelig angår den omstændighed, at ADIF ikke overtog Algeposas personale, skal det bemærkes, at Domstolen allerede har fastslået, at den omstændighed, at den nye erhvervsdrivende ikke overtager en efter antal og kvalifikationer betydelig del af den arbejdsstyrke, som hos forgængeren udførte de samme opgaver, ikke er tilstrækkelig til at udelukke, at der foreligger en overførsel af en enhed, der bevarer sin identitet som omhandlet i direktiv 2001/23, inden for en branche som den i hovedsagen omhandlede, hvor materiellet er af afgørende betydning for aktiviteten. En anderledes fortolkning ville være i strid med det nævnte direktivs hovedformål, nemlig at opretholde arbejdsaftalerne med overdragerens ansatte, selv mod erhververens vilje (jf. i denne retning dom Abler m.fl., C-340/01, EU:C:2003:629, præmis 37).
57

På baggrund af ovenstående betragtninger skal det fjerde spørgsmål besvares med, at artikel 50, stk. 1, i forordning nr. 1013/2006, hvorefter de af medlemsstaterne anvendte sanktioner i tilfælde af overtrædelse af forordningens bestemmelser skal være forholdsmæssige, skal fortolkes således, at en bøde, der sanktionerer overførsel til transitlandet af affald som det, der er omhandlet i bilag IV til den nævnte forordning, via et andet grænseovergangssted end det, der er specificeret i den anmeldelsesformular, der har været genstand for et samtykke fra de kompetente myndigheder, hvor grundbeløbet for denne bøde svarer til det, der anvendes i tilfælde af overtrædelse af forpligtelsen til at opnå samtykke og foretage en forudgående skriftlig anmeldelse, alene kan anses for at være forholdsmæssig i forhold til overtrædelsen, såfremt de omstændigheder, der karakteriserer den begåede overtrædelse, gør det muligt at fastslå, at der er tale om overtrædelser af en tilsvarende grovhed. Det tilkommer den nationale ret under hensyntagen til de samlede faktiske og retlige omstændigheder i den sag, der er forelagt for den, herunder navnlig de risici på området for beskyttelse af miljøet og folkesundheden, som kan være en følge af overtrædelsen, at undersøge, om sanktionsbeløbet overskrider grænsen for, hvad der er nødvendigt for gennemførelsen af de formål, der består i at sikre et højt beskyttelsesniveau for miljøet og folkesundheden.
Artikel 1 i direktiv 89/665 bestemmer følgende:

»1. Dette direktiv finder anvendelse på kontrakter som omhandlet i [direktiv 2004/18], medmindre sådanne kontrakter er undtaget i henhold til artikel 10-18 i nævnte direktiv.

[…]

Medlemsstaterne træffer, for så vidt angår kontrakter, der henhører under anvendelsesområdet for direktiv [2004/18], de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at der effektivt og navnlig så hurtigt som muligt kan indgives klage over de ordregivende myndigheders beslutninger på de betingelser, der er anført i artikel 2-2f i dette direktiv, med den begrundelse, at beslutningerne er i strid med fællesskabsret vedrørende offentlige kontrakter eller de nationale regler til gennemførelse heraf.

[…]

3. Medlemsstaterne sikrer, at der er adgang til klageprocedurerne efter nærmere bestemmelser, som medlemsstaterne kan fastsætte, i det mindste for personer, der har eller har haft interesse i at opnå en bestemt kontrakt, og som har lidt eller vil kunne lide skade som følge af en påstået overtrædelse.

[…]«
Kapitel I i dette direktiv med overskriften »Anvendelsesområde, formål og definitioner« indeholder direktivets artikel 1, der bestemmer:

»1. Inden for rammerne af [Europa-Parlamentets og Rådets] direktiv 2002/21/EF [af 7. marts 2002 om fælles rammebestemmelser for elektroniske kommunikationsnet og ‑tjenester] (rammedirektivet) [(EFT L 108, s. 33)] vedrører nærværende direktiv udbud af elektroniske kommunikationsnet og ‑tjenester til slutbrugere. Formålet er, gennem effektiv konkurrence og valgmuligheder, at sikre, at offentligt tilgængelige tjenester af høj kvalitet er tilgængelige i hele Fællesskabet, samt at tage højde for de tilfælde, hvor slutbrugernes behov ikke opfyldes tilfredsstillende af markedet. Direktivet indeholder desuden bestemmelser om visse aspekter af terminaludstyr, herunder bestemmelser, der har til formål at lette adgangen for handicappede slutbrugere.

2. Dette direktiv fastlægger slutbrugeres rettigheder og de tilsvarende forpligtelser for virksomheder, som udbyder offentligt tilgængelige elektroniske kommunikationsnet og ‑tjenester. For at sikre, at der stilles forsyningspligtydelser til rådighed på markeder med fri og åben konkurrence, fastlægger dette direktiv det minimum af tjenester af en bestemt kvalitet, hvortil alle slutbrugere under hensyn til særlige nationale forhold skal have adgang til en rimelig pris, uden at det medfører konkurrenceforvridning. [...]«