3.

Trods disse forskellige opfattelser, hvorefter álle parter ud fra »Dassonville-formlen« mere eller mindre går ud fra, at den belgiske lov må anses som en foranstaltning med tilsvarende virkning i henseende til artikel 30, og at det afgørende herefter er, om foranstaltningen er begrundet, forekommer det mig imidlertid mere end tvivlsomt, om de pågældende bestemmelser, som gælder uden forskel for indenlandske og indførte alkoholholdige drikkevarer, overhovedet er omfattet af EØF-traktatens artikel 30. Efter denne bestemmelses ordlyd er således kun »kvantitative indførselsrestriktioner såvel som alle foranstaltninger med tilsvarende virkning ... med forbehold af nedennævnte bestemmelser forbudt mellem medlemsstaterne«. Det følger heraf, at bestemmelsen kun finder anvendelse, når den grænseoverskridende varehandel begrænses som følge af medlemsstaternes foranstaltninger, dvs. at indførslen af varer med oprindelse i andre medlemsstater hindres eller helt udelukkes, eller at der opstilles hindringer for afsætningen af indførte varer. For så vidt skal også — som ved de andre principper i traktaten — artikel 30, der indeholder en konkretisering af det generelle forbud mod forskelsbehandling, hindre, at indførte varer i forbindelse med salget retligt eller faktisk behandles dårligere end lignende indenlandske varer. Denne argumentation fører til det resultat, at artikel 30 kun finder anvendelse på nationale foranstaltninger, som er specielt egnet til at begrcense samhandelen mellem medlemsstaterne, eller som — med artikel 36's ord — udgør et middel til vilkårlig forskelsbehandling eller en skjult begrænsning af samhandelen mellem medlemsstaterne. Jeg skal til sidst anføre, at det i denne forbindelse ifølge en lang række af Domstolens domme på dette område er underordnet, om forskelsbehandlingen skyldes, at indenlandske og indførte varer er underlagt indbyrdes forskellige foranstaltninger, eller om de gældende regler uden forskel gælder for indenlandske og indførte varer. Den eneste forskel mellem de indbyrdes forskellige foranstaltninger og foranstaltninger, som gælder uden forskel, er at de førstnævnte foranstaltninger — hvis de fører til, at den indførte vare stilles ringere ved salg — på grund af den indbyrdes forskellige behandling altid skal kunne begrundes, mens der ikke er behov for en sådan begrundelse, når foranstaltningerne gælder uden forskel, og foranstaltningerne ikke medfører, at indførte varer stilles ringere end indenlandske varer. Hvis jeg ikke tager fejl, fremgår det også af Domstolens hidtidige praksis, at Domstolen kun undersøger, om en foranstaltning er begrundet i et af de i artikel 36 nævnte hensyn eller andre hensyn, hvis det står klart, at de pågældende foranstaltninger — selv om de formelt gælder uden forskel — rent faktisk fører til, at indenlandske og indførte varer behandles forskelligt. Det skal indrømmes, at formålet — nemlig at de frie varebevægelser ikke hindres gennem forskelsbehandling — ganske vist i denne forbindelse kun delvis er kommet til udtryk. I begyndelsen kom bekæmpelsen af forskelsbehandling i første række, jf. f.eks. Sekt-Weinbranddommen ( 6 ), men i en række senere domme begyndende med Cassis de Dijon-dommen eller dommene i sagerne Gilli og Kelderman kommer dette formål ikke længere så tydeligt til udtryk. Domstolen har i disse sager, som omhandlede bestemmelser for handelen, der fandt anvendelse uden forskel, anerkendt, at der er visse samfundsmæssige hensyn, specielt hensynet til en effektiv skattekontrol, beskyttelse af den offentlige sundhed, god handelsskik og forbrugerbeskyttelse, som på grund af interesseafvejning må gå forud for kravet om de frie varebevægelser. Alligevel lagde Domstolen også i disse sager til grund, at de pågældende nationale foranstaltninger direkte eller indirekte, aktuelt eller potentielt, kunne hindre samhandelen i Fællesskabet, idet de — som underforstået — var til hinder for afsætningen af de udenlandske varer. Således var det i Gilli-sagen klart, at forbudet mod salg af produkter indeholdende eddikesyre, der ikke hidrører fra eddikegæring af vin, umuliggjorde salg i Italien af alle former for frugteddike. Domstolen fastslog i Kelderman-sagen, at udvidelse af »et krav om et bestemt tørstofindhold til at omfatte importerede produkter, kan ... medføre, at salget i den pågældende stat af brød fra andre medlemsstater udelukkes«. Ikke mindst lagde Domstolen i Cassis de Dijon-sagen til grund, at bestemmelser om et bestemt mindsteindhold af alkohol i alkoholholdige drikkevarer er diskriminerende, og fastslog, at »[sådanne bestemmelser] i praksis giver især alkoholholdige drikkevarer med højt alkoholindhold en fordel, idet de udelukker produkter fra andre medlemsstater, som ikke opfylder denne betingelse, fra det nationale marked«. I en anden række domme, som omhandlede nationale prisordninger, var der derimod ikke tale om udenlandske varer, der som sådanne ikke kunne opfylde bestemte betingelser, og derfor ikke kunne sælges på det indenlandske marked, men derimod om det forhold, at der for bestemte varer var fastsat en national prisordning. Ved gennemgangen af spørgsmålet, om en sådan prisordning må anses som en foranstaltning med tilsvarende virkning som omhandlet i EØF-traktatens artikel 30, gentog Domstolen både i INNO-sagen og i Tiggele- og Danis-sageñ ( 7 ) den i dommen i Dassonville-sagen indeholdte omskrivning af udtrykket »foranstaltninger med tilsvarende virkning«. Domstolen udtalte imidlertid i de tre domme klart, at en statslig prisordning, der uden forskel finder anvendelse på indenlandske og indførte produkter, »ikke i sig selv er en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ restriktion«. En sådan prisordning kan imidlertid som anført i de pågældende domme have en sådan virkning, hvis den er udformet således, at afsætningen af indførte produkter bliver enten umulig eller vanskeligere end afsætningen af tilsvarende indenlandske varer. Efter min opfattelse fremgår det særlig klart af eksemplerne i disse domme, at Domstolen udelukkende anser nationale bestemmelser, der finder anvendelse uden forskel, som en foranstaltning med tilsvarende virkning, når indførte varer diskrimineres i forhold til lignende indenlandske varer i forbindelse med afsætningen. Endelig havde Domstolen i Groenveldsagen ( 8 ) lejlighed til yderligere at præcisere udtrykket »foranstaltninger med tilsvarende virkning«. I denne sag var der tale om en national foranstaltning, hvorefter det var forbudt en bestemt producentgruppe, nemlig fabrikanter af kødvarer, at oplagre og forarbejde hestekød; ordningen sondrede ikke mellem varer bestemt til udførsel og varer bestemt til salg på det interne marked. Domstolen statuerede, at EØF-traktatens. artikel 34 »tager sigte på nationale foranstaltninger, hvis formål eller virkning særlig er at hindre eksporthandelen og således skabe forskelsbehandling mellem handelen på hjemmemarkedet i en medlemsstat og dens eksporthandel, således at der herved sikres den pågældende medlemsstats indenlandske produktion eller hjemmemarkedet en særlig fordel til skade for produktionen eller handelen i andre medlemsstater«. Domstolen har med dette yderligere kriterium — sårlige hindringer for samhandelen — klart fastslået, at nationale bestemmelser, der finder anvendelse uden forskel, og som ikke i sig selv vedrører reglerne om varers passage fra et land til et andet og kun har sekundære følger for samhandelen mellem medlemslandene, ikke er omfattet af forbudet i EØF-traktatens artikel 30 ff. Følgelig hedder det også i den allerede nævnte dom i United Foods-sagen (se fodnote 1), at formålet med artikel 30 bl. a. er at fjerne sådanne hindringer, der »særligt sigter på indførte varer«. Under udtrykkelig henvisning til den i Groenveld-dommen anvendte formulering statuerede Domstolen dernæst i Oebel-sagen ( 9 ), at det nationale forbud mod natarbejde i bagerier og konditorier ikke strider mod EØF-traktatens artikler 30 og 34, idet dette forbud hører under den økonomiske og sociale politik og efter objektive kriterier anvendes på samtlige i en medlemsstat beliggende virksomheder i en given sektor, uden at erhvervsdrivende behandles forskelligt på grundlag af nationalitet, og uden at der sondres mellem vedkommende stats indenlandske handel og eksporthandel. Efter min mening stemmer kriteriet om særlige handelshindringer, som Domstolen i den senere tid har lagt til grund, specielt overens med begrebet »foranstaltninger med tilsvarende virkning«, som ligger til grund for Kommissionens direktiv 70/50/EØF af 22. december 1969 (EFT 1970 (I), s. 10). Ifølge direktivets artikel 3, stk. 1, er foranstaltninger som regulerer afsætningen af varer, og som anvendes uden forskel på indenlandske varer og importerede varer, »og hvis restriktive virkninger på den fri omsætning af varer overskrider rammen for virkninger, der er karakteristiske for bestemmelser for handelen«, omfattet af forbudet i EØF-traktatens artikel 30. Dette er ifølge direktivets artikel 3, stk. 2, navnlig tilfældet, »når de restriktive virkninger på den frie omsætning af varer ikke står i forhold til det tilstræbte resultat«, eller »når det samme mål kan nås ved et andet middel, som i mindre grad hæmmer samhandelen med udlandet«. Det fremgår også her klart af direktivet, at nationale foranstaltninger kun er omfattet af EØF-traktatens artikel 30, hvis de kan hindre samhandelen mellem medlemsstaterne, således at indførte varer diskrimineres i forhold til indenlandske varer ved afsætningen. På denne baggrund må det med henblik på de omtvistede belgiske lovbestemmelser, som utvivlsomt er et led i sundheds- og socialpolitikken, og som er udstedt med det formål, at forhindre udskænkningen af drikkevarer med et højt alkoholindhold på de i bestemmelserne anførte steder, først fastslås, at salget af sådan spirituosa på det belgiske højhedsområde ikke derved som sådan begrænses. Følgelig sker der heller ikke nogen begrænsning i samhandelen mellem medlemsstaterne som sådan på grund af de pågældende bestemmelser, blot fordi drikkevarer med et højt alkoholindhold — fastsat efter objektive kriterier — der gælder både for indenlandske og indførte varer, hverken må udskænkes eller opbevares på de i den belgiske lov anførte steder.