FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

E. TANCHEV

fremsat den 3. april 2019 ( 1 )

Sag C-654/17 P

Bayerische Motoren Werke AG og Freistaat Sachsen

mod

Europa-Kommissionen

(Appel – regional støtte til store investeringsprojekter – støtte ydet af Tyskland til BMW’s projekt i Leipzig vedrørende fremstilling af elektriske biler – afgørelse, hvorved støtten erklæres delvist uforenelig med det indre marked – støttens proportionalitet – forordning (EF) nr. 800/2008 – intervention for Retten)

Indhold

I. Retsforskrifter II. Sagens baggrund III. Retsforhandlingerne for Retten, kendelsen af 11. maj 2015 og den appellerede dom IV. Retsforhandlingerne for Domstolen og parternes påstande V. Hovedappellen A. Det første appelanbringende om tilsidesættelse af artikel 107, stk. 3, TEUF 1. Parternes argumenter 2. Bedømmelse a) Formaliteten b) Realiteten 1) Det første appelanbringendes første led 2) Det første appelanbringendes andet led 3) Det første appelanbringendes tredje led 4) Det første appelanbringendes fjerde led B. Det andet appelanbringende om tilsidesættelse af artikel 288 TEUF, den generelle gruppefritagelsesforordnings artikel 3 og artikel 13, stk. 1, og princippet om forbud mod forskelsbehandling 1. Parternes argumenter 2. Bedømmelse a) Formaliteten b) Realiteten 1) Det andet appelanbringendes første led i) Indledning ii) Kommissionen har enekompetence til at vurdere en støttes forenelighed uanset støttebeløbets størrelse iii) Støtte, der opfylder betingelserne i den generelle gruppefritagelsesforordning, er ikke eksisterende støtte iv) Foreneligheden kan vurderes i betragtning af proportionalitetskriteriet i meddelelsen af 2009 v) Konklusion 2) Det andet appelanbringendes andet led VI. Kontraappellen A. Parternes argumenter B. Bedømmelse 1. Formaliteten vedrørende kontraappellen a) Formaliteten vedrørende kontraappellen iværksat til prøvelse af kendelsen af 11. maj 2015 b) Formaliteten vedrørende kontraappellen iværksat til prøvelse af den appellerede dom, for så vidt som den indeholder en afgørelse, hvorved interventionsbegæringen tages til følge c) Formaliteten vedrørende kontraappellen iværksat til prøvelse af den appellerede dom, for så vidt som den tager argumenter i betragtning, der udelukkende blev fremført af Freistaat Sachsen d) Domstolen er ikke forpligtet til ex officio at tage stilling til formaliteten vedrørende interventionen i første instans 2. Realiteten a) Det første appelanbringende om tilsidesættelse af artikel 40, stk. 2, i statutten for Domstolen b) Det andet appelanbringende om en fejl ved kvalificeringen af de faktiske omstændigheder c) Det tredje appelanbringende om tilsidesættelse af bevisbyrdereglerne VII. Sagsomkostninger VIII. Forslag til afgørelse

1. Bayerische Motoren Werke AG (herefter »BMW«) har med denne appel for Domstolen nedlagt påstand om ophævelse af Rettens dom ( 2 ), hvori sidstnævnte frifandt Europa-Kommissionen i søgsmålet anlagt med påstand om delvis annullation af Kommissionens afgørelse C(2014) 4531 final om den statsstøtte, som Tyskland påtænkte at yde til BMW til opførelse af et nyt produktionsanlæg til fremstilling af to nye bilmodeller, den elektriske bil i3 og hybridbilen i8, i Leipzig (Tyskland) (herefter »den omtvistede afgørelse«) ( 3 ).

2. I den omtvistede afgørelse fandt Kommissionen, at muligheden for statsstøtte udløste BMW’s beslutning om at investere i Leipzig frem for i en anden placering, som selskabet havde overvejet, nemlig München (Tyskland), hvor projektet ifølge selskabets interne dokumenter ville have kostet 17 mio. EUR mindre end i Leipzig. Kommissionen fastslog, at det anmeldte støttebeløb på ca. 45 mio. EUR kun var foreneligt med det indre marked op til et beløb, som svarede til forskellen mellem BMW’s omkostninger ved at investere i Leipzig og omkostningerne ved at investere i München, dvs. kun op til 17 mio. EUR. Det blev fastslået, at det beløb, som oversteg 17 mio. EUR, var uforeneligt med det indre marked.

3. Ved den appellerede dom frifandt Retten Kommissionen i det søgsmål, som BMW havde anlagt med påstand om annullation af den omtvistede afgørelse, for så vidt som det deri blev fastslået, at det beløb af den anmeldte støtte, som oversteg 17 mio. EUR, var uforeneligt med det indre marked.

4. Den for Domstolen iværksatte appel rejser navnlig spørgsmål om støttens proportionalitet. Den foreliggende sag rejser desuden spørgsmål om formaliteten vedrørende interventioner for Retten. Kommissionen har således iværksat kontraappel, hvori den har nedlagt påstand om, at Domstolen ophæver dels Rettens kendelse ( 4 ), hvorved Retten tog interventionsbegæringen fra Freistaat Sachsen (Sachsen, Tyskland), hvor Leipzig er beliggende, til følge, dels den appellerede dom, for så vidt som den tager argumenter i betragtning, der udelukkende blev fremført af intervenienten, og dermed indeholder en afgørelse om formaliteten vedrørende interventionen.

I. Retsforskrifter

5. Artikel 6, stk. 2, i Kommissionens forordning (EF) nr. 800/2008 af 6. august 2008 om visse former for støttes forenelighed med fællesmarkedet i henhold til traktatens artikel 87 og 88 (generel gruppefritagelsesforordning) ( 5 ) bestemmer: »Regional investeringsstøtte til store investeringsprojekter anmeldes til Kommissionen, hvis det samlede støttebeløb fra alle finansieringskilder overstiger 75% af det støttebeløb, der maksimalt kan ydes til en investering med støtteberettigede omkostninger på 100 mio. EUR, i henhold til den standardstøttetærskel, der gælder for store virksomheder i det godkendte regionalstøttekort på det tidspunkt, hvor støtten ydes.«

6. Artikel 13, stk. 1, i den generelle gruppefritagelsesforordning bestemmer: »Regionale investerings- og beskæftigelsesstøtteordninger er forenelige med fællesmarkedet i henhold til traktatens artikel 87, stk. 3, og fritaget for anmeldelsespligten i traktatens artikel 88, stk. 3, forudsat at de betingelser, der er fastsat i denne artikel, er opfyldt. […]«

II. Sagens baggrund

7. Den 30. november 2010 meddelte Tyskland Kommissionen, at denne medlemsstat påtænkte at yde BMW støtte i form af et investeringstilskud på op til 45257273 EUR ( 6 ) i henhold til Investitionszulagengesetz 2010 (lov om investeringsstøtte) af 7. december 2008 med senere ændringer (herefter »IZG«) ( 7 ) med henblik på opførelse i Leipzig af et produktionsanlæg til fremstilling af BMW’s elektriske bil i3 og hybridbilen i8.

8. Den 13. juli 2011 besluttede Kommissionen at indlede den formelle undersøgelsesprocedure efter artikel 108, stk. 2, TEUF.

9. Den 9. juli 2014 vedtog Kommissionen den omtvistede afgørelse, hvori Kommissionen som nævnt i punkt 2 ovenfor fastslog, at den anmeldte støtte kun var forenelig med det indre marked op til et beløb på 17 mio. EUR., som svarede til forskellen mellem BMW’s omkostninger ved at investere i Leipzig og omkostningerne ved at investere i München. Den del af den anmeldte støtte, som overstiger 17 mio. EUR, dvs. 28257273 EUR, var uforenelig med det indre marked.

III. Retsforhandlingerne for Retten, kendelsen af 11. maj 2015 og den appellerede dom

10. Den 19. september 2014 anlagde BMW sag, hvori selskabet nedlagde påstand om annullation af den omtvistede afgørelse, for så vidt som det deri blev fastslået, at det beløb af den anmeldte støtte, som oversteg 17 mio. EUR, er uforeneligt med det indre marked. BMW nedlagde subsidiært påstand om annullation af den omtvistede afgørelse, for så vidt som det deri blev fastslået, at den del af den anmeldte støtte, som oversteg 17 mio. EUR, men som ikke oversteg det beløb, der er fritaget for anmeldelsespligten i henhold til den generelle gruppefritagelsesforordnings artikel 6, stk. 2 (som i den foreliggende sag udgør 22,5 mio. EUR), var uforenelig med det indre marked.

11. Den 16. januar 2015 indgav Freistaat Sachsen en begæring om intervention til støtte for BMW. Ved kendelse af 11. maj 2015 gav formanden for Rettens Femte Afdeling Freistaat Sachsen tilladelse til denne intervention. Formanden for Rettens Femte Afdeling fastslog, at Freistaat Sachsen havde en berettiget interesse i afgørelsen af den for Retten indbragte retstvist som omhandlet i artikel 40, stk. 2, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol, eftersom Kommissionen, idet den havde fastslået, at kun op til 17 mio. EUR af støtten var forenelig med det indre marked, havde nægtet Freistaat Sachsen fordelen ved de økonomiske følger af tildelingen af det anmeldte støttebeløb, og dermed havde den omtvistede afgørelse en reel indvirkning på delstatens økonomi.

12. Ved den appellerede dom frifandt Retten Kommissionen i søgsmålet anlagt med påstand om delvis annullation af den omtvistede afgørelse.

13. Retten forkastede det første anbringende om tilsidesættelse af artikel 108, stk. 3, TEUF. For det første fastslog Retten, at Kommissionen ikke havde tilsidesat sin forpligtelse til at foretage en påpasselig og upartisk undersøgelse i forbindelse med den indledende undersøgelsesprocedure, og at Kommissionen kunne indlede den formelle undersøgelsesprocedure, idet det ikke kunne udelukkes, at tærsklerne i punkt 68 i retningslinjerne for statsstøtte med regionalt sigte for 2007-2013 (herefter »retningslinjerne«) ( 8 ) var blevet overskredet. For det andet fastslog Retten, at Kommissionen havde foretaget en påpasselig og upartisk undersøgelse også i forbindelse med den formelle undersøgelsesprocedure, og at Kommissionen kunne undersøge, om de kriterier, der er nævnt i Kommissionens meddelelse om kriterier til brug ved tilbundsgående undersøgelser af regionalstøtte til større investeringsprojekter (herefter »meddelelsen af 2009«), var opfyldt ( 9 ), uanset hvorvidt førnævnte tærskler var blevet overskredet. For det tredje havde Kommissionen ikke anlagt et åbenbart urigtigt skøn i forbindelse med anvendelsen af meddelelsen af 2009.

14. Retten forkastede det andet anbringende om tilsidesættelse af artikel 107, stk. 3, litra c), TEUF. For det første havde Kommissionen korrekt fastslået, at støtten i henhold til punkt 22, stk. 2, i meddelelsen af 2009 havde en tilskyndelsesvirkning, idet den tilskyndede BMW til at placere investeringen i Leipzig frem for i München. For det andet havde Kommissionen ikke begået en fejl ved at fastslå, at forskellen mellem omkostningerne ved at investere i Leipzig og omkostningerne ved at investere i München udgjorde 17 mio. EUR, samt at støtten kun var proportional op til dette beløb. For at fastslå, at den del af støtten, som oversteg 17 mio. EUR, var uforenelig med det indre marked, påhvilede det for det tredje ikke Kommissionen at foretage en økonomisk analyse eller at vise, at denne del af støtten ville have en negativ indvirkning på konkurrencen. For det fjerde fastslog Kommissionen med rette, at vurderingen af de reelle udgifter, som Tyskland fremlagde efter anmeldelsen af støtten, ikke kunne tages i betragtning.

15. Endelig forkastede Retten det tredje og subsidiære anbringende, hvorefter Kommissionen, idet den havde fastslået, at støtten var forenelig op til 17 mio. EUR, dvs. op til et beløb, der var lavere end det beløb, der er fritaget for anmeldelsespligten i henhold til den generelle gruppefritagelsesforordnings artikel 6, stk. 2 (som i den foreliggende sag udgør 22,5 mio. EUR), havde tilsidesat artikel 108, stk. 3, TEUF og den generelle gruppefritagelsesforordning. Regionalstøtte, der som i den foreliggende sag oversteg anmeldelsestærsklen for individuel støtte i henhold til den generelle gruppefritagelsesforordnings artikel 6, stk. 2, skulle ikke vurderes i henhold til den generelle gruppefritagelsesforordning, men derimod på grundlag af de i meddelelsen af 2009 fastsatte kriterier. Kommissionen havde ikke overskredet sine beføjelser, idet den havde begrænset støttebeløbet til et beløb, der var lavere end det beløb, der er fritaget for anmeldelsespligten, eftersom støtte, der er fritaget for anmeldelsespligten, kun formodes at være forenelig med det indre marked.

IV. Retsforhandlingerne for Domstolen og parternes påstande

16. BMW har i sin appel, som støttes af Freistaat Sachsen, nedlagt følgende påstande: – Den appellerede dom ophæves. – Den omtvistede afgørelse annulleres, for så vidt som det deri fastslås, at den del af støtten, der udgør 28257273 EUR, dvs. den del af den anmeldte støtte, som overstiger 17 mio. EUR, er uforenelig med det indre marked. – Subsidiært annulleres den omtvistede afgørelse, for så vidt som denne afgørelse forbyder den del af støtten, der ikke overstiger det beløb, der er fritaget for anmeldelsespligten efter gruppefritagelsesforordningens artikel 6, stk. 2, for så vidt som dette beløb ikke overstiger 17 mio. EUR, og erklærer denne del af støtten uforenelig med det indre marked. – Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

17. Kommissionen har nedlagt følgende påstande: – Det fastslås, at appellen må afvises, og at den i hvert fald må forkastes. – BMW tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

18. Kommissionen har iværksat kontraappel, hvori den har nedlagt følgende påstande: – Kendelsen af 11. maj 2015 ophæves. – Afgørelsen i den appellerede dom om formaliteten vedrørende interventionen og stillingtagen til de af Freistaat Sachsen fremførte argumenter ud over de af BMW fremførte ophæves. – Domstolen træffer afgørelse i første instans om interventionsbegæringen og forkaster begæringen. – BMW tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

19. Freistaat Sachsen har nedlagt følgende påstande: – Kontraappellen forkastes. – Kommissionen tilpligtes at betale omkostningerne i forbindelse med appelsagen.

20. BMW har nedlagt følgende påstande: – Kontraappellen forkastes. – Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

21. BMW, Kommissionen og Freistaat Sachsen har afgivet mundtlige indlæg i retsmødet den 23. januar 2019.

V. Hovedappellen

22. BMW har fremsat to appelanbringender. Selskabet har for det første gjort gældende, at Retten tilsidesatte artikel 107, stk. 3, TEUF, da den fastslog, at Kommissionen kunne begrænse støttebeløbet til 17 mio. EUR uden at foretage en økonomisk analyse for at efterprøve, at den del af støtten, der oversteg 17 mio. EUR, ville medføre en konkurrencefordrejning. For det andet har BMW gjort gældende, at Retten tilsidesatte artikel 288 TEUF, den generelle gruppefritagelsesforordnings artikel 3 og artikel 13, stk. 1, samt forbuddet mod forskelsbehandling ved at fastslå, at Kommissionen ikke havde begået en fejl ved at begrænse støttebeløbet til et beløb, der er lavere end det beløb, der er fritaget for anmeldelsespligten i den generelle gruppefritagelsesforordnings artikel 6, stk. 2, dvs. 22,5 mio. EUR.

A. Det første appelanbringende om tilsidesættelse af artikel 107, stk. 3, TEUF

1. Parternes argumenter

23. BMW har med sit første appelanbringende gjort gældende, at Retten tilsidesatte artikel 107, stk. 3, TEUF, da den i den appellerede doms præmis 145-149 fastslog, at Kommissionen kunne begrænse støtten til 17 mio. EUR, dvs. til det beløb, som svarede til forskellen mellem omkostningerne ved at investere i Leipzig og omkostningerne ved at investere i München, uden at efterprøve, at den del af støtten, der oversteg 17 mio. EUR, ville medføre en konkurrencefordrejning.

24. Det første appelanbringende er opdelt i fire led.

25. BMW har i sit første appelanbringendes første led anført, at det ikke kan formodes, at ethvert støttebeløb, der overstiger det beløb, som i henhold til punkt 33 i meddelelsen af 2009 anses for at stå i et rimeligt forhold til formålet, dvs. ethvert støttebeløb, der er større end forskellen i omkostninger, medfører en konkurrencefordrejning. Artikel 107, stk. 3, litra c), TEUF forbyder kun støtte, som »ændrer samhandelsvilkårene på en måde, der strider mod den fælles interesse«. Derfor kunne Kommissionen ikke fastslå, at det støttebeløb, der var større end forskellen i omkostninger, var uforeneligt med det indre marked, uden at fastlægge det relevante marked og uden at foretage en bedømmelse af støttemodtagerens stilling på dette marked.

26. I det første appelanbringendes andet led har BMW gjort gældende, at Rettens konstatering i den appellerede doms præmis 149 om, at det ikke påhvilede Kommissionen at efterprøve, at den del af støtten, som overstiger 17 mio. EUR, fordrejer konkurrencen, er i strid med retspraksis.

27. I det første appelanbringendes tredje led har BMW anført, at Retten burde have kritiseret Kommissionen for ikke at have fjernet tvivlen med hensyn til den nærmere fastlæggelse af det relevante marked og støttemodtagerens stilling på dette marked.

28. I det første appelanbringendes fjerde led har BMW gjort gældende, at Retten gengav de faktiske omstændigheder forkert, da den fastslog, at støttebeløbet på 17 mio. EUR var tilstrækkeligt til at udløse beslutningen om at investere i Leipzig. Dette skyldes, at beslutningen blev truffet på grundlag af en formodning om, at der ville blive ydet næsten 50 mio. EUR i støtte.

29. Kommissionen har gjort gældende, at det første appelanbringende i det hele ikke kan antages til realitetsbehandling og delvist er ugrundet.

30. Efter Kommissionens opfattelse skal det første appelanbringendes første led afvises, da det er et nyt anbringende. BMW har med sit første appelanbringendes første led gjort gældende for Domstolen, at Retten tilsidesatte artikel 107, stk. 1, TEUF, da den fastslog, at det ikke påhvilede Kommissionen at vurdere den negative indvirkning på konkurrencen. BMW gjorde imidlertid for Retten gældende, at der forelå en tilsidesættelse af stk. 3 i artikel 107 TEUF og ikke af denne bestemmelses stk. 1.

31. Efter Kommissionens opfattelse skal det første appelanbringendes andet led ligeledes afvises. Enten har appellanten gjort gældende, at der foreligger en tilsidesættelse af artikel 107, stk. 1, TEUF, som er et nyt anbringende, der som et sådant skal afvises. Alternativt har appellanten gjort gældende, at der foreligger en tilsidesættelse af artikel 107, stk. 3, TEUF. I sidstnævnte tilfælde fremgår det imidlertid af den af appellanten anførte retspraksis, at det, som appellanten reelt stiller spørgsmål ved, er kvalificeringen af den statslige foranstaltning som statsstøtte som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF, hvilket også er et nyt anbringende. Det første appelanbringendes andet led er under alle omstændigheder ugrundet, eftersom det for at fastslå, at det støttebeløb, der oversteg 17 mio. EUR, var uforeneligt med det indre marked, ikke påhvilede Kommissionen at vurdere, om dette beløb ville medføre en konkurrencefordrejning.

32. Efter Kommissionens opfattelse skal det første appelanbringendes tredje led afvises. For så vidt som det atter gøres gældende, at der foreligger en tilsidesættelse af artikel 107, stk. 1, TEUF, er der tale om et nyt anbringende. For så vidt som det gøres gældende, at der foreligger en tilsidesættelse af artikel 107, stk. 3, TEUF, er kravene i artikel 168, stk. 1, litra d), og artikel 169, stk. 2, i Domstolens procesreglement ikke opfyldt. Det første appelanbringendes tredje led er under alle omstændigheder ugrundet.

33. Kommissionen er af den opfattelse, at det første appelanbringendes fjerde led skal afvises, idet appellanten ikke har præciseret, hvilke af den appellerede doms præmisser dette selskab anfægter. Det andet appelanbringendes fjerde led er under alle omstændigheder ugrundet, eftersom Retten i den appellerede doms præmis 154 fastslog, at de dokumenter, der angiveligt viser, at forskellen mellem omkostningerne ved at investere i Leipzig og omkostningerne ved at investere i München udgjorde næsten 50 mio. EUR og ikke 17 mio. EUR, var blevet udarbejdet, efter at beslutningen om at investere i Leipzig var blevet truffet, og at Kommissionen dermed ikke kunne støtte sig herpå. Det påhviler desuden den pågældende medlemsstat at fremlægge alle de oplysninger, der er nødvendige for, at Kommissionen kan kontrollere, at betingelserne for forenelighed er opfyldt.

34. BMW har gjort gældende, at det første appelanbringende kan antages til realitetsbehandling.

35. Freistaat Sachsen har fuldt ud tilsluttet sig de af BMW indgivne bemærkninger. Freistaat Sachsen har gjort gældende, at Retten tilsidesatte artikel 107, stk. 3, TEUF. For det første havde Kommissionen begået en fejl ved at fastslå, at det plausible produktmarked skulle omfatte det laveste niveau, for hvilket statistiske oplysninger er til rådighed, dvs. markedet for elektriske biler, og ved at undlade at fastlægge det relevante geografiske marked. Retten fastslog fejlagtigt, at det ikke var nødvendigt at tage stilling til spørgsmålet om fastlæggelse af markedet, eftersom Kommissionen kunne indlede den formelle undersøgelsesprocedure, selv om tærsklerne i retningslinjernes punkt 68 ikke var overskredet. Idet Retten fastslog, at Kommissionen kunne begrænse støttebeløbet til forskellen i omkostninger, begik Retten for det andet en fejl ved at sidestille begreberne støttens tilskyndelsesvirkning og støttens proportionalitet. For det tredje begik Retten en fejl ved at fastslå, at det først påhviler Kommissionen at vurdere den negative indvirkning på konkurrencen, når Kommissionen har fastslået, at støtten er nødvendig.

2. Bedømmelse

36. I den omtvistede afgørelse fastslog Kommissionen, at den del af den anmeldte støtte, som var større end forskellen mellem omkostningerne ved at investere i Leipzig og omkostningerne ved at investere i München, dvs. den del af den anmeldte støtte, der oversteg 17 mio. EUR, var uforenelig med det indre marked. BMW har med sit første appelanbringende gjort gældende, at Retten tilsidesatte artikel 107, stk. 3, TEUF, da den fastslog, at Kommissionen kunne begrænse støttebeløbet til forskellen i omkostninger uden at foretage en økonomisk analyse for at efterprøve, at den del af støtten, der oversteg denne forskel i omkostninger, medførte en konkurrencefordrejning.

a) Formaliteten

37. For det første må Kommissionens formalitetsindsigelse vedrørende det første appelanbringendes første, andet og tredje led på det grundlag, at de har gjort gældende, at der foreligger en tilsidesættelse af artikel 107, stk. 1, TEUF, og at dette anbringende ikke blev fremsat for Retten, forkastes. Det er korrekt, at der i appellen henvises til stk. 1 i artikel 107 TEUF, og at det ikke for Retten blev gjort gældende, at der forelå en tilsidesættelse af denne bestemmelse. I appellen henvises der imidlertid også til stk. 3 i artikel 107 TEUF, som blev nævnt for Retten. Det fremgår af de af BMW fremførte argumenter, som vedrører bedømmelsen af støttens proportionalitet, at det i det første appelanbringende gøres gældende, at der foreligger en tilsidesættelse af stk. 3, ikke stk. 1, i artikel 107 TEUF.

38. For det andet må Kommissionens formalitetsindsigelse vedrørende det første appelanbringendes tredje led på det grundlag, at der ikke fremføres argumenter desangående, hvilket kræves i henhold til artikel 168, stk. 1, litra d), i Domstolens procesreglement, forkastes. BMW har i sit første appelanbringendes tredje led anført, at Kommissionen for at fastslå, at en støtteforanstaltning er uforenelig med det indre marked, må vise, at denne foranstaltning har en negativ indvirkning på konkurrencen, og at Kommissionen med henblik herpå skal fastlægge det relevante marked og foretage en bedømmelse af støttemodtagerens stilling på dette marked. Således har BMW fremført argumenter til støtte for anbringendet om, at Kommissionen tilsidesatte artikel 107, stk. 3, TEUF, idet den ikke fjernede tvivlen med hensyn til fastlæggelsen af markedet.

39. Ligeledes må Kommissionens formalitetsindsigelse vedrørende det første appelanbringendes tredje led på det grundlag, at appellanten deri ikke præciserer, hvilke af den appellerede doms præmisser dette selskab anfægter, hvilket kræves i henhold til artikel 169, stk. 2, i Domstolens procesreglement, forkastes. I det første appelanbringende henvises der til den appellerede doms præmis 145-149. I disse præmisser fastslog Retten, at det for at begrænse en støtteforanstaltning til det beløb, der anses for at være proportionalt, ikke påhviler Kommissionen at påvise, at den del af støtten, der overstiger dette beløb, har en negativ indvirkning på konkurrencen, eller at den vil styrke støttemodtagerens stilling på markedet. Således anfægter det første appelanbringendes tredje led, som er opsummeret i det foregående punkt, med rette den appellerede doms præmis 145-149.

40. For det tredje må Kommissionens formalitetsindsigelse vedrørende det første appelanbringendes fjerde led på det grundlag, at appellanten ikke deri præciserer, hvilke af den appellerede doms præmisser dette selskab anfægter, efter min opfattelse tages til følge. Dette skyldes, at BMW i sit første appelanbringendes fjerde led har gjort gældende, at Retten gengav de faktiske omstændigheder og bevismaterialet forkert ved at fastslå, at beslutningen om at investere i Leipzig blev truffet på grundlag af en formodning om, at der ville blive ydet 17 mio. EUR, og ikke næsten 50 mio. EUR, i støtte. Dette spørgsmål tager Retten stilling til i den appellerede doms præmis 154-161. I det første appelanbringende henvises der imidlertid kun til den appellerede doms præmis 145-149.

41. Jeg konkluderer, at det første appelanbringendes første, andet og tredje led kan antages til realitetsbehandling, men at dette anbringendes fjerde led må afvises.

b) Realiteten

1) Det første appelanbringendes første led

42. BMW har i sit første appelanbringendes første led gjort gældende, at Retten tilsidesatte artikel 107, stk. 3, TEUF, da den fastslog, at Kommissionen kunne formode, at den del af den anmeldte støtte, der var større end forskellen mellem omkostningerne ved at investere i Leipzig og omkostningerne ved at investere i München, medførte en konkurrencefordrejning. Det påhvilede efter BMW’s opfattelse Kommissionen at vise, at denne del af støtten medførte en konkurrencefordrejning og i denne henseende foretage en økonomisk analyse.

43. Jeg er af den opfattelse, at det første appelanbringendes første led ikke kan tages til følge.

44. I henhold til meddelelsen af 2009 påhviler det ikke Kommissionen at vise, at en støtteforanstaltning vil fordreje konkurrencen, for at fastslå, at denne foranstaltning er uforenelig med det indre marked.

45. Meddelelsen af 2009 fastlægger de kriterier, der gælder for bedømmelsen af foreneligheden af regionalstøtte til større investeringsprojekter ( 10 ), når en formel undersøgelsesprocedure er blevet indledt, således som det er tilfældet i den foreliggende sag ( 11 ) ( 12 ). Ifølge førnævnte meddelelse må Kommissionen foretage en afvejning mellem de positive virkninger, som regionalstøtte kan have, »navnlig ved at fremme samhørigheden, idet den tiltrækker investeringer til ugunstigt stillede områder«, og de »potentielt skadelige virkninger« for støttemodtagerens konkurrenter og andre regioner ( 13 ).

46. På den ene side skal Kommissionen vurdere de positive virkninger af en regional støtteforanstaltning. Denne foranstaltning skal for det første have til formål at udjævne forskellene i udviklingsniveau mellem de forskellige regioner i EU, for det andet være en formålstjenlig ordning til at indfri dette formål, for det tredje have en tilskyndende virkning og for det fjerde stå i et rimeligt forhold til formålet ( 14 ). For så vidt angår navnlig den tredje betingelse opfyldes denne i to mulige scenarier: Enten når investeringen uden støtten ikke ville blive gennemført (det første scenarie), eller når investeringen uden støtten ville blive gennemført på en anden placering (det andet scenarie). I den foreliggende sag blev det fastslået, at støtten havde en tilskyndende virkning på grundlag af det andet scenarie, idet investeringen uden støtten ville være blevet gennemført i München frem for i Leipzig ( 15 ). Med hensyn til den fjerde betingelse anses støtten for at stå i et rimeligt forhold til formålet i det andet scenarie, hvis støtten er lig med forskellen mellem støttemodtagerens omkostninger ved at investere i den støttemodtagende region og dens omkostninger ved at investere i den alternative region. I den foreliggende sag blev støttebeløbet begrænset til 17 mio. EUR, fordi forskellen mellem BMW’s omkostninger ved at investere i Leipzig og omkostningerne ved at investere i München beløb sig til 17 mio. EUR ( 16 ).

47. På den anden side skal de positive virkninger, som er beskrevet i det foregående punkt, afvejes i forhold til de negative virkninger, som en støtteforanstaltning kan have på konkurrencen, navnlig etablering af en stærk markedsposition og skabelse eller bevarelse af ineffektive markedsstrukturer, samt de negative virkninger på samhandelen ( 17 ).

48. Ifølge meddelelsen af 2009 kan Kommissionen imidlertid først foretage en afvejning, hvis den har fastslået, at støtteforanstaltningen er nødvendig for at gennemføre investeringen i den pågældende støttemodtagende region, som beskrevet i punkt 46 ovenfor. Punkt 52 i denne meddelelse har følgende ordlyd: »Har Kommissionen konstateret, at regional investeringsstøtte til større investeringsprojekter er et nødvendigt incitament til investering i den pågældende region, foretager den en afvejning af de positive og de negative virkninger« ( 18 ).

49. Omvendt kan Kommissionen, såfremt den fastslår, at en støtteforanstaltning ikke er nødvendig, fastslå, at denne foranstaltning er uforenelig med det indre marked, uden at undersøge, om foranstaltningen fordrejer konkurrencen.

50. Heraf følger, at såfremt en støtteforanstaltning ikke er nødvendig for at gennemføre en investering i den pågældende støttemodtagende region, kan denne foranstaltning erklæres uforenelig med det indre marked, selv om der foreligger beviser (fremlagt af den pågældende medlemsstat) for, at den ikke ville medføre en konkurrencefordrejning, eller at den ville øge konkurrencen. Uanset om en støtteforanstaltning, der ikke anses for at være nødvendig, har negative eller positive virkninger på konkurrencen, tages disse virkninger ganske enkelt ikke i betragtning i henhold til meddelelsen af 2009.

51. Jeg bør fremhæve, at henvisningen i punkt 52 i meddelelsen af 2009 til støtte, som Kommissionen har kvalificeret som »et nødvendigt incitament til investering i den pågældende region«, skal forstås som en henvisning til støtte, med hensyn til hvilken det er blevet fastslået, at den ikke blot har en tilskyndende virkning, men at den også står i et rimeligt forhold til formålet. Såfremt støtten er nødvendig, men ikke står i et rimeligt forhold til formålet, kan den del af støtten, der overstiger den proportionale del, erklæres uforenelig med det indre marked, selv om der foreligger bevis for, at den ikke ville medføre en konkurrencefordrejning. I denne forbindelse bør det anføres, at den del af støtten, der overstiger det proportionale beløb, kan anses for ikke at have nogen tilskyndende virkning. Det ville desuden være i strid med formålet med regionalstøtte at fastslå, at manglende negative virkninger af en støtteforanstaltning på konkurrencen opvejer det uproportionale beløb, således at den skal erklæres forenelig.

52. Jeg konkluderer, at det i henhold til meddelelsen af 2009 ikke påhviler Kommissionen at påvise, at den del af den anmeldte støtte, som er større end forskellen mellem omkostningerne ved at investere i henholdsvis den pågældende region og den alternative placering, ville medføre en konkurrencefordrejning for at begrænse beløbet af den anmeldte støtte til denne forskel i omkostninger.

53. BMW har ikke anfægtet lovligheden af meddelelsen af 2009.

54. Heraf følger, at Retten ikke begik en fejl, da den i den appellerede doms præmis 146 fastslog, at Kommissionen for så vidt angår den del af støtten, som var blevet erklæret uproportional, idet den var større end forskellen mellem omkostningerne ved at investere i Leipzig og omkostningerne ved at investere i München, kunne »antage«, at den ville fordreje konkurrencen, og at det ikke påhvilede Kommissionen at »analysere eventuelle […] positive virkninger«, inden den erklærede denne del af støtten uforenelig med det indre marked.

2) Det første appelanbringendes andet led

55. BMW har i sit første appelanbringendes andet led gjort gældende, at Rettens konstatering af, at Kommissionen kan fastslå, at den del af støtten, der er større end forskellen i omkostninger, er uforenelig med det indre marked, uden at påvise, at denne del fordrejer konkurrencen, er i strid med retspraksis.

56. Det første appelanbringendes andet led bør efter min opfattelse forkastes.

57. BMW har støttet sig på Wam-dommen, hvori Domstolen fastslog, at Kommissionen er »forpligtet til at undersøge, om de omtvistede støttetildelinger kunne […] fordreje konkurrencevilkårene« ( 19 ). Denne udtalelse vedrører imidlertid kvalificeringen af en støtteforanstaltning som statsstøtte som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF, og ikke vurderingen af denne foranstaltnings forenelighed med det indre marked. I Wam-dommen fastslog Domstolen desuden i præmissen, der efterfulgte den præmis, som indeholdt ovenstående citat, at Kommissionen »[ikke] var forpligtet til at foretage en økonomisk analyse af den faktiske situation på det relevante marked« for at kvalificere en støtteforanstaltning som statsstøtte ( 20 ).

58. I den appellerede doms præmis 149 burde Retten ganske vist ikke have støttet sig på sidstnævnte citat fra Wam-dommen, eftersom dette citat vedrører kvalificering af en støtteforanstaltning som statsstøtte og ikke vurderingen af denne foranstaltnings forenelighed. Det forholder sig imidlertid således, at Retten i den appellerede doms præmis 146 korrekt fastslog, at det ikke påhviler Kommissionen at undersøge de positive virkninger, som en støtteforanstaltning kan have på konkurrencen, for at fastslå, at en uproportional støtte er uforenelig med det indre marked, dvs. at Kommissionen med andre ord ikke er forpligtet til at foretage en økonomisk analyse i denne henseende.

59. BMW har også støttet sig på Smurfit Kappa-dommen, som omhandlede regionalstøtte til et stort investeringsprojekt (opførelse af en papirfabrik i Brandenburg-Nordost). Det er korrekt, at Retten i denne dom fastslog, at Kommissionen med henblik på at erklære støtten forenelig ikke kunne »[begrænse] sig til at undersøge, om de ulemper, som det støttede projekt forårsagede med hensyn til konkurrencefordrejning, blev holdt på et begrænset niveau, [uden at undersøge], om fordelene med hensyn til den regionale udvikling opvejer ulemperne, også selv om de er ubetydelige« ( 21 ). Jeg fremhæver imidlertid, at Retten i Smurfit Kappa-dommen selv bemærkede, at meddelelsen af 2009 endnu ikke var blevet vedtaget på tidspunktet for vedtagelsen af den afgørelse, der blev anfægtet i førnævnte dom ( 22 ).

60. BMW har desuden støttet sig på Kotnik-dommen, hvori Domstolen fastslog, at »[v]edtagelsen af en meddelelse […] [ikke] fritager […] Kommissionen fra dens forpligtelse til at undersøge de konkrete ekstraordinære omstændigheder, som en medlemsstat i en given sag har påberåbt sig med henblik på at anmode om en direkte anvendelse af artikel 107, stk. 3, litra b), TEUF, eller fra pligten til at begrunde nægtelsen af at efterkomme en sådan anmodning« ( 23 ). Dette indebærer imidlertid ikke, at Kommissionen i den foreliggende sag burde have vurderet foreneligheden af den omtvistede støtte, ikke i henhold til meddelelsen af 2009, men derimod i henhold til artikel 107, stk. 3, TEUF. Hvis en meddelelse fastsætter kriterier for vurderingen af en bestemt støttes forenelighed, kan foreneligheden kun vurderes direkte i henhold til artikel 107, stk. 3, TEUF efter anmodning herom fra den pågældende medlemsstat, som i tilstrækkelig grad skal godtgøre, at der foreligger ekstraordinære omstændigheder, som kræver en direkte anvendelse af førnævnte bestemmelse ( 24 ). I den foreliggende sag er det ikke blevet gjort gældende, at Tyskland har anmodet om en direkte anvendelse af artikel 107, stk. 3, TEUF.

61. Jeg konkluderer, at det første appelanbringendes andet led skal forkastes.

3) Det første appelanbringendes tredje led

62. I det første appelanbringendes tredje led har BMW gjort gældende, at Retten tilsidesatte artikel 107, stk. 3, TEUF, idet den ikke kritiserede Kommissionen for ikke at have fjernet tvivlen med hensyn til det relevante marked og støttemodtagerens stilling på dette marked. Hvis Kommissionen havde fastlagt det relevante marked, ville den have opdaget, at støttemodtageren ikke havde en stærk stilling på dette marked, og at det derfor ikke var nødvendigt at begrænse den anmeldte støtte til 17 mio. EUR.

63. Det er korrekt, at det af punkt 37 i meddelelsen af 2009 fremgår, at »[f]or at Kommissionen kan foretage en vurdering af markedsandele og risikoen for overkapacitet på et marked i strukturel tilbagegang, må den definere det pågældende produkt- og geografiske marked«. Dette citat indgår imidlertid i afsnit 3 af meddelelsen af 2009, som vedrører de negative støttevirkninger. Jeg er nået til den konklusion, at disse virkninger ikke skal vurderes, hvis støtten er erklæret uproportional. I denne situation »behøver« Kommissionen således ikke definere det relevante marked.

64. Det første appelanbringendes tredje led bør derfor forkastes.

4) Det første appelanbringendes fjerde led

65. BMW har i sit første appelanbringendes fjerde led gjort gældende, at Retten gengav de faktiske omstændigheder og bevismaterialet forkert ved at fastslå, at beslutningen om at investere i Leipzig blev truffet på grundlag af en formodning om, at der ville blive ydet op til 17 mio. EUR og ikke næsten 50 mio. EUR i støtte.

66. Som nævnt i punkt 40 ovenfor bør det første appelanbringendes fjerde led efter min opfattelse afvises. Hvis Domstolen måtte finde, at dette anbringende kan antages til realitetsbehandling, vil jeg vise, at det under alle omstændigheder er ugrundet.

67. Det er i denne forbindelse tilstrækkeligt at anføre, at det af en vurdering i selskabets dokumenter fra december 2009 fremgår, at omkostningsforskellen mellem de to placeringer udgjorde 17 mio. EUR ( 25 ), og at det først var i september 2012, dvs. efter anmeldelsen af investeringsprojektet i Leipzig til Kommissionen den 30. november 2010 ( 26 ), at Tyskland meddelte, at der skulle lægges 29 mio. EUR i ekstraomkostninger til det oprindelige beløb på 17 mio. EUR ( 27 ). Derfor gengav Retten hverken de faktiske omstændigheder eller bevismaterialet forkert, da den i den appellerede doms præmis 160 fastslog, at beslutningen om at investere i Leipzig blev truffet på grundlag af en omkostningsforskel på 17 mio. EUR, og at de 29 mio. EUR i ekstraomkostninger ikke skulle tages i betragtning.

68. Jeg konkluderer, at det første appelanbringende delvist må afvises (for så vidt angår det fjerde led), delvist skal forkastes som ugrundet (for så vidt angår det første, det andet og det tredje led).

B. Det andet appelanbringende om tilsidesættelse af artikel 288 TEUF, den generelle gruppefritagelsesforordnings artikel 3 og artikel 13, stk. 1, og princippet om forbud mod forskelsbehandling

1. Parternes argumenter

69. Det andet appelanbringende understøtter den subsidiære påstand om annullation af den omtvistede afgørelse, for så vidt som det deri blev fastslået, at den del af den anmeldte støtte, som oversteg 17 mio. EUR, men som ikke oversteg anmeldelsestærsklen i henhold til den generelle gruppefritagelsesforordnings artikel 6, stk. 2, som i den foreliggende sag udgør 22,5 mio. EUR, er uforenelig med det indre marked.

70. Det andet appelanbringende er opdelt i to led.

71. BMW har med sit andet appelanbringendes første led gjort gældende, at Retten tilsidesatte dels artikel 288 TEUF, dels den generelle gruppefritagelsesforordnings artikel 3 og artikel 13, stk. 1, ved at fastholde begrænsningen i den omtvistede afgørelse af støttebeløbet til et beløb, der er lavere end det beløb, der er fritaget for anmeldelsespligten.

72. BMW har for det første gjort gældende, at Retten tilsidesatte artikel 288 TEUF. Ved at fastholde begrænsningen i den omtvistede afgørelse af støttebeløbet til et beløb, der er lavere end det beløb, der er fastsat i den generelle gruppefritagelsesforordnings artikel 6, stk. 2, tillod Retten en afgørelse at fravige en forordning, hvorved den tilsidesatte artikel 288 TEUF. Dette er uforeneligt med formålet med regionalstøtte og med ordningen i den generelle gruppefritagelsesforordning.

73. BMW har for det andet gjort gældende, at Retten tilsidesatte den generelle gruppefritagelsesforordnings artikel 3 og artikel 13, stk. 1. Et støttebeløb, der ligger under tærsklen i denne forordnings artikel 6, stk. 2, skal anses for foreneligt med det indre marked og således for eksisterende støtte som omhandlet i artikel 1, litra b), i Rådets forordning (EF) nr. 659/1999 ( 28 ).

74. BMW har med sit andet appelanbringendes andet led gjort gældende, at Retten tilsidesatte princippet om forbud mod forskelsbehandling ved at fastholde begrænsningen i den omtvistede afgørelse af støttebeløbet til et beløb, der er lavere end det beløb, der er fritaget for anmeldelsespligten. Dette skyldes, at enhver konkurrent til BMW kunne være blevet tildelt et støttebeløb svarende til det i den generelle gruppefritagelsesforordnings artikel 6, stk. 2, fastsatte.

75. Kommissionen har gjort gældende, at det andet appelanbringende skal afvises, da det er et nyt anbringende, og at det under alle omstændigheder er ugrundet.

76. Efter Kommissionens opfattelse er det andet appelanbringendes første led ugrundet. Støtte, der er fritaget for anmeldelsespligten i henhold til den generelle gruppefritagelsesforordnings artikel 3 og artikel 13, stk. 1, udgør ikke eksisterende støtte som omhandlet i artikel 1, litra b), i forordning nr. 659/1999. Den udgør navnlig ikke godkendt støtte som omhandlet i denne bestemmelses nr. ii).

77. Efter Kommissionens opfattelse er det andet appelanbringendes andet led ugrundet. For det første er BMW’s argument hypotetisk. For det andet ville denne hypotetiske konkurrent kun blive tildelt et støttebeløb svarende til det i den generelle gruppefritagelsesforordnings artikel 6, stk. 2, fastsatte, hvis alle betingelser i henhold til denne forordning var opfyldt. For det tredje ville BMW ikke befinde sig i den samme situation som denne konkurrent, eftersom sidstnævnte ville blive tildelt fritaget støtte, mens BMW ville blive tildelt godkendt støtte. For det fjerde ville en eventuel ulige behandling blive tilskrevet den pågældende medlemsstat, ikke Kommissionen.

78. BMW har anført at det andet appelanbringendes første og andet led kan antages til realitetsbehandling, idet de ikke udgør nye anbringender.

79. Freistaat Sachsen har anført, at Retten tilsidesatte dels artikel 288 TEUF, dels den generelle gruppefritagelsesforordnings artikel 3 og artikel 13, stk. 1, ved at fastholde begrænsningen i den omtvistede afgørelse af støttebeløbet til et beløb, der er lavere end det beløb, der er fritaget for anmeldelsespligten. Ifølge Freistaat Sachsen kan støtte, der ikke overstiger anmeldelsestærsklen i henhold til den generelle gruppefritagelsesforordnings artikel 6, stk. 2, ikke give anledning til konkurrenceproblemer. Der bør ydes støtte op til et beløb, der svarer til denne tærskel, jf. fodnoten til punkt 56 i meddelelsen af 2009. Enhver anden løsning ville indebære en ugunstig behandling af anmeldt støtte og være i strid med retssikkerhedsprincippet og princippet om beskyttelse af den berettigede forventning.

2. Bedømmelse

80. Det andet appelanbringende understøtter den subsidiære påstand om annullation af den omtvistede afgørelse, for så vidt som det deri blev fastslået, at den del af den anmeldte støtte, som oversteg 17 mio. EUR, men som ikke oversteg anmeldelsestærsklen i henhold til den generelle gruppefritagelsesforordnings artikel 6, stk. 2, er uforenelig med det indre marked. BMW har med dette appelanbringende gjort gældende, at der foreligger en tilsidesættelse af dels artikel 288 TEUF og den generelle gruppefritagelsesforordnings artikel 3 og artikel 13, stk. 1, dels af princippet om forbud mod forskelsbehandling.

a) Formaliteten

81. Kommissionen har anført, at det andet appelanbringendes første og andet led skal afvises, idet de ikke blev fremsat for Retten.

82. Disse formalitetsindsigelser bør efter min opfattelse forkastes.

83. Kommissionen har for det første anført, at anbringendet vedrørende tilsidesættelse af den generelle gruppefritagelsesforordnings artikel 3 og artikel 13, stk. 1, er et nyt anbringende.

84. Det er korrekt, at BMW i sin stævning for Retten blot gjorde gældende, at der forelå en tilsidesættelse af den generelle gruppefritagelsesforordning. BMW præciserede ikke, hvilke bestemmelser i denne forordning Kommissionen angiveligt havde tilsidesat. BMW henviste navnlig hverken til den generelle gruppefritagelsesforordnings artikel 3 eller artikel 13, stk. 1. BMW’s anbringende, der blev fremsat for Retten, om at »selv i tilfælde af en anmeldelse skal støtte op til anmeldelsestærsklen altid anses for forenelig med det indre marked«, kan imidlertid kun forstås som en henvisning til den generelle gruppefritagelsesforordnings artikel 3 og artikel 13, stk. 1, eftersom netop disse bestemmelser foreskriver, at støtte, der opfylder betingelserne i denne forordning (navnlig støtte, der ligger under anmeldelsestærsklen i forordningens artikel 6, stk. 2), er forenelig med det indre marked. Således kan anbringendet vedrørende tilsidesættelse af den generelle gruppefritagelsesforordnings artikel 3 og artikel 13, stk. 1, ikke anses for et nyt anbringende.

85. Kommissionen har for det andet gjort gældende, at BMW’s anbringende om tilsidesættelse af artikel 288 TEUF ikke blev fremsat for Retten.

86. BMW’s argument over for Domstolen er som følger. Den generelle gruppefritagelsesforordning gav medlemsstaterne kompetence til at vurdere, om støtte, der ikke overstiger tærsklen i henhold til denne forordnings artikel 6, stk. 2, er forenelig med det indre marked, og fratog således Kommissionen kompetencen desangående. Hvis Kommissionen udøver denne kompetence og vurderer, om støtte, der ikke overstiger denne tærskel, er forenelig med det indre marked, således som den har gjort i den foreliggende sag, tilsidesætter Kommissionens afgørelse som følge heraf artikel 288 TEUF. Det følger netop af denne bestemmelse, at forordninger, modsat afgørelser, er almengyldige, og at førstnævnte dermed har forrang for sidstnævnte.

87. Det er korrekt, at BMW ikke fremsatte et anbringende om tilsidesættelse af artikel 288 TEUF for Retten. I BMW’s stævning for Retten anførte selskabet imidlertid, at »Kommissionen havde overskredet sine beføjelser og retsstridigt begrænset [Tysklands] kompetence til at yde støtte uden forudgående anmeldelse under den godkendte ordning i henhold til IZG« ved at begrænse støtten til et beløb, der var lavere end det beløb, der er fritaget for anmeldelsespligten. Selv om der ikke blev henvist til artikel 288 TEUF, kan anbringendet om, at Kommissionen ikke havde kompetence til at vurdere foreneligheden af den del af støtten, der ikke oversteg anmeldelsestærsklen i den generelle gruppefritagelsesforordnings artikel 6, stk. 2, og at regelhierarkiet blev tilsidesat, ikke anses for et nyt anbringende.

88. Kommissionen har for det tredje gjort gældende, at anbringendet om tilsidesættelse af forbuddet mod forskelsbehandling er et nyt anbringende.

89. I denne henseende er det tilstrækkeligt at anføre, at BMW i sin stævning for Retten anførte, at »det ville medføre en ulovlig forskelsbehandling af BMW sammenlignet med andre støttemodtagere, som under IZG kunne modtage op til 22,5 mio. EUR i støtte«, såfremt Retten måtte fastslå, at Kommissionen ikke havde begået en fejl ved at begrænse støttebeløbet til et beløb, der er lavere end anmeldelsestærsklen. Anbringendet om tilsidesættelse af forbuddet mod forskelsbehandling er således ikke et nyt anbringende.

90. Det andet appelanbringende skal derfor efter min opfattelse antages til realitetsbehandling.

b) Realiteten

91. BMW har med sit andet, subsidiære, appelanbringende gjort gældende, at den anmeldte støtte på 45257273 EUR skulle have været erklæret forenelig med det indre marked op til et beløb, der svarede til anmeldelsestærsklen i den generelle gruppefritagelsesforordnings artikel 6, stk. 2, som i denne sag udgjorde 22,5 mio. EUR ( 29 ). Kommissionen fastslog imidlertid, at kun 17 mio. EUR af støtten, dvs. forskellen mellem omkostningerne ved at investere i Leipzig og omkostningerne ved at investere i München, var forenelig. BMW har derfor gjort gældende, at Retten tilsidesatte dels artikel 288 TEUF og den generelle gruppefritagelsesforordnings artikel 3 og artikel 13, stk. 1, dels forbuddet mod forskelsbehandling, idet den fastslog, at Kommissionen ikke havde begået en fejl ved at fastslå, at kun 17 mio. EUR, og ikke 22,5 mio. EUR, af den anmeldte støtte var forenelig med det indre marked.

1) Det andet appelanbringendes første led

i) Indledning

92. Grunden til, at den omtvistede støtte ifølge BMW skulle have været erklæret forenelig med det indre marked op til et beløb, der svarer til anmeldelsestærsklen i den generelle gruppefritagelsesforordnings artikel 6, stk. 2, er, at Kommissionen ikke har kompetence til at vurdere foreneligheden af støtteforanstaltninger, hvis beløb ikke overstiger denne tærskel. Med vedtagelsen af den generelle gruppefritagelsesforordning blev denne kompetence ifølge BMW således overført til medlemsstaterne. Hvis en støtteforanstaltnings beløb ikke overstiger anmeldelsestærsklen i den generelle gruppefritagelsesforordnings artikel 6, stk. 2, og den pågældende medlemsstat fastslår, at alle betingelserne i denne forordning er opfyldt, er støtten derfor forenelig. Kommissionen kan ikke vurdere denne støttes forenelighed og da slet ikke fastslå, at den er uforenelig med det indre marked. Hvis en støtteforanstaltnings beløb på den anden side overstiger anmeldelsestærsklen i den generelle gruppefritagelsesforordnings artikel 6, stk. 2, kan Kommissionen kun vurdere foreneligheden af den del af støtten, der overstiger denne tærskel, og kun den del kan erklæres uforenelig med det indre marked. Kommissionen er forpligtet til at erklære den del af støtten, der ligger under denne tærskel, forenelig. Derfor begik Retten ifølge BMW en fejl ved at fastslå, at Kommissionen i den omtvistede afgørelse kunne begrænse støtten til et beløb, der var lavere end anmeldelsestærsklen i den generelle gruppefritagelsesforordnings artikel 6, stk. 2.

93. Kommissionen har imidlertid gjort gældende, at den har enekompetence til at vurdere støttes forenelighed. Det er i denne forbindelse ikke relevant, om støttebeløbet overstiger anmeldelsestærsklen i den generelle gruppefritagelsesforordnings artikel 6, stk. 2. Hvis en støtteforanstaltnings beløb ikke overstiger denne tærskel, og den pågældende medlemsstat fastslår, at alle betingelserne i denne forordning er opfyldt, kan Kommissionen således på den ene side ikke desto mindre fastslå, at støtten er uforenelig med det indre marked. Dette skyldes, at støtte, som efter den pågældende medlemsstats opfattelse opfylder alle betingelserne i den generelle gruppefritagelsesforordning, ikke kan anses for støtte, som er blevet godkendt. Hvis en støtteforanstaltnings beløb på den anden side overstiger anmeldelsestærsklen i den generelle gruppefritagelsesforordnings artikel 6, stk. 2, kan Kommissionen vurdere foreneligheden af hele støttebeløbet. Kommissionen kan fastslå, at støtten er uforenelig med det indre marked i sin helhed.

94. Af nedenstående årsager er jeg af den opfattelse, at det andet appelanbringendes første led skal forkastes. Kommissionen har efter min opfattelse kompetence til at vurdere støtteforanstaltningers forenelighed, selv om støttebeløbet ikke overstiger anmeldelsestærsklen i den generelle gruppefritagelsesforordnings artikel 6, stk. 2. Heraf følger det, at hvis en støtteforanstaltnings beløb, som det er tilfældet i den foreliggende sag, overstiger denne tærskel, har Kommissionen kompetence til at vurdere foreneligheden af hele støttebeløbet og er ikke forpligtet til at erklære støtten forenelig op til det beløb, der er fritaget for anmeldelsespligten.

ii) Kommissionen har enekompetence til at vurdere en støttes forenelighed uanset støttebeløbets størrelse

95. Ifølge retspraksis tilkommer gennemførelsen af ordningen med forudgående kontrol af en påtænkt indførelse af ny støtte i henhold til artikel 108, stk. 3, TEUF dels Kommissionen, dels de nationale retter, idet deres respektive roller supplerer hinanden, men er klart adskilte. Mens Kommissionen har enekompetence til at træffe afgørelse om støtteforanstaltningernes forenelighed med det indre marked, hvilken afgørelse er underlagt Unionens retsinstansers kontrol, har de nationale retter til opgave – indtil Kommissionen har truffet endelig afgørelse – at sikre borgernes rettigheder i tilfælde, hvor de statslige myndigheder eventuelt har tilsidesat forbuddet i artikel 108, stk. 3, TEUF ( 30 ).

96. Jeg er ikke enig med BMW i, at vedtagelsen af den generelle gruppefritagelsesforordning medførte, at kompetencen til at vurdere foreneligheden af støtte, hvis beløb ikke overstiger anmeldelsestærsklen i henhold til denne forordnings artikel 6, stk. 2, blev overført til medlemsstaterne.

97. I denne henseende skal det anføres, at den generelle gruppefritagelsesforordning fastlægger generelle kriterier for forenelighed, som bygger på Kommissionens erfaring på de områder, der henhører under forordningens anvendelsesområde ( 31 ). Det fremgår af den generelle gruppefritagelsesforordnings artikel 3, at støtteordninger ( 32 ), der opfylder betingelserne i denne forordnings kapitel I og de relevante bestemmelser i denne forordnings kapitel II, »er forenelige med [det indre marked] i henhold til [artikel 107, stk. 3, TEUF], og fritaget for anmeldelsespligten i [artikel 108, stk. 3, TEUF]«. Den generelle gruppefritagelsesforordnings artikel 13, stk. 1, som omhandler regionalstøtte, har en lignende ordlyd. Støtteforanstaltninger, der ikke opfylder betingelserne i den generelle gruppefritagelsesforordning, skal omvendt anmeldes til Kommissionen, som foretager en individuel vurdering af foreneligheden med det indre marked i henhold til artikel 107, stk. 3, TEUF. Denne støtte må ikke gennemføres, så længe Kommissionen ikke har truffet en endelig beslutning. Dette er navnlig tilfældet, når en støtteforanstaltnings beløb overstiger anmeldelsestærsklen i den generelle gruppefritagelsesforordnings artikel 6, stk. 2, som i den foreliggende sag udgør 22,5 mio. EUR ( 33 ).

98. Det tilkommer den pågældende medlemsstat at vurdere, om en støtteforanstaltning opfylder betingelserne i den generelle gruppefritagelsesforordning, og om den dermed kan gennemføres uden forudgående anmeldelse til Kommissionen. Som Kommissionen anførte i sit forslag til den senere bemyndigelsesforordning ( 34 ), afspejler vedtagelsen af gruppefritagelsesforordningen såsom den generelle gruppefritagelsesforordning »decentralisering[en] af statsstøttekontrollen« ( 35 ).

99. Den omstændighed, at den pågældende medlemsstat fastslår, at en støtteforanstaltning opfylder betingelserne i den generelle gruppefritagelsesforordning, udelukker imidlertid ikke, at Kommissionen efterprøver, om disse betingelser er opfyldt, og, såfremt dette ikke er tilfældet, fastslår, at den pågældende støtteforanstaltning er uforenelig med det indre marked.

100. Dette skyldes for det første, at Kommissionen blev tillagt kompetencen til at vurdere foreneligheden af støtteforanstaltninger i medfør af artikel 107, stk. 3, TEUF. Jeg kan ikke se, hvordan en forordning som den generelle gruppefritagelsesforordning kan have frataget Kommissionen en kompetence, som den er tillagt i henhold til primær ret.

101. Hvis en interesseret part som f.eks. en konkurrent til støttemodtageren indgiver en klage, hvori det f.eks. gøres gældende, at en statsstøtteforanstaltning er blevet gennemført i strid med artikel 108, stk. 3, TEUF, eftersom den ikke opfylder betingelserne i den generelle gruppefritagelsesforordning, påhviler det således Kommissionen at undersøge den ( 36 ). Dette følger af artikel 10, stk. 1, andet afsnit, i forordning nr. 659/1999 ( 37 ).

102. Hvis den pågældende medlemsstat fastslår, at en støtteforanstaltning opfylder betingelserne i den generelle gruppefritagelsesforordning, udgør denne konklusion ikke en erklæring om forenelighed. Ved efterprøvelsen af, om betingelserne i den generelle gruppefritagelsesforordning er opfyldt, anvender en national ret generelle kriterier for forenelighed, som Kommissionen har fastlagt på grundlag af sin erfaring ( 38 ). Den foretager ikke en individuel vurdering af støtteforanstaltningen i henhold til artikel 107, stk. 3, TEUF eller i henhold til meddelelsen af 2009 for så vidt angår regionalstøtte til større investeringsprojekter. Alene sidstnævnte vurdering, som Kommissionen har enekompetence til at foretage, kan føre til en erklæring om forenelighed ( 39 ). Som det fremgår af meddelelsen om håndhævelse, kan en national ret »kun vurdere, om alle betingelserne i [den generelle gruppefritagelsesforordning] er opfyldt. Den kan ikke tage stilling til, om en støtteforanstaltning er forenelig, såfremt dette ikke er tilfældet, da Kommissionen har enekompetence til at foretage denne vurdering« ( 40 ).

103. Hvis en national ret fastslår, at et støtteprojekt opfylder betingelserne i den generelle gruppefritagelsesforordning, udgør denne konklusion derfor blot en formodning om overensstemmelse, »en formodning om forenelighed med det indre marked«, som Retten med rette fastslog i den appellerede doms præmis 177.

iii) Støtte, der opfylder betingelserne i den generelle gruppefritagelsesforordning, er ikke eksisterende støtte

104. Heraf følger det, således som Kommissionen har gjort gældende, og i modsætning til det af BMW anførte, at støtte, som ifølge den pågældende medlemsstat opfylder betingelserne i den generelle gruppefritagelsesforordning, ikke udgør »eksisterende støtte« som omhandlet i artikel 1, litra b), i forordning nr. 659/1999. Ifølge denne bestemmelses nr. ii) kan eksisterende støtte navnlig være støtte, »som er godkendt af Kommissionen eller Rådet«. Støtte, som ifølge den pågældende medlemsstat opfylder betingelserne i den generelle gruppefritagelsesforordning, er ikke blevet »godkendt«, eftersom der blot foreligger en formodning om, at den er forenelig med det indre marked. Den er ikke blevet godkendt »af Kommissionen eller Rådet« ( 41 ), idet vurderingen blev foretaget af den pågældende medlemsstat. I denne forbindelse bør jeg nævne, at en medlemsstat, der fastslår, at en støtteforanstaltning opfylder betingelserne i den generelle gruppefritagelsesforordning, blot skal sende Kommissionen kortfattede oplysninger om støtteforanstaltningen ( 42 ). Disse kortfattede oplysninger svarer naturligvis ikke til de oplysninger, der skal tilvejebringes, når en støtteforanstaltning anmeldes ( 43 ).

105. Støtte, som den pågældende medlemsstat fejlagtigt har anset for at opfylde betingelserne i den generelle gruppefritagelsesforordning, er som følge heraf »ny støtte« som omhandlet i artikel 1, litra c), i forordning nr. 659/1999. Idet der er tale om ny støtte, skal den anmeldes til Kommissionen ( 44 ), som vil vurdere, om den er forenelig med det indre marked.

106. Derfor begik Retten ikke en fejl, da den i den appellerede doms præmis 176 fastslog, at den omtvistede støtte ikke udgjorde godkendt eksisterende støtte.

107. Jeg bør desuden fremhæve, at det, i modsætning til det af BMW anførte, ikke følger af fodnoten til punkt 56 i meddelelsen af 2009, at Tyskland i den foreliggende sag stadig har beføjelse til at yde støtte op til et beløb, der svarer til anmeldelsestærsklen i den generelle gruppefritagelsesforordnings artikel 6, stk. 2.

108. Det anføres i fodnoten til punkt 56 i meddelelsen af 2009, at »[f]or så vidt angår støtte, der ydes på grundlag af en eksisterende regionalstøtteordning, bør det dog anføres, at medlemsstaterne fortsat har mulighed for at yde støtte af denne art op til et niveau svarende til det maksimumsbeløb, der ifølge de gældende regler kan ydes til investeringer med støtteberettigede omkostninger på 100 mio. EUR«.

109. Den beføjelse, som ifølge denne fodnote er tillagt medlemsstaterne, finder anvendelse på støtte, der ydes på grundlag af en »eksisterende« ordning, dvs. navnlig støtte, der er blevet godkendt af Kommissionen, jf. artikel 1, litra b), nr. ii), i forordning nr. 659/1999. Denne beføjelse finder ikke anvendelse, når støtten ydes på grundlag af en fritaget ordning, dvs. på grundlag af en ordning, som blot formodes at være forenelig med det indre marked, fordi den pågældende medlemsstat har fastslået, at den opfylder betingelserne i den generelle gruppefritagelsesforordning. En fritaget ordning er ikke »eksisterende« støtte.

110. I den foreliggende sag er IZG retsgrundlaget for den anmeldte støtte ( 45 ). Tyskland var af den opfattelse, at IZG opfyldte betingelserne i den generelle gruppefritagelsesforordning, og at den var fritaget for anmeldelsespligten samt forenelig med det indre marked ( 46 ). Dermed er IZG ikke en »eksisterende« støtteordning, og BMW kan ikke påberåbe sig fodnoten til punkt 56 i meddelelsen af 2009 som grundlag for, at Tyskland måtte have beføjelse til at yde støtte op til et beløb, der svarer til anmeldelsestærsklen i den generelle gruppefritagelsesforordnings artikel 6, stk. 2.

111. I modsætning til det af BMW anførte følger det ikke af dommen i sagen Diputación Foral de Álava, at Kommissionen kun har kompetence til at vurdere den del af støtten, som overstiger denne tærskel. I ovennævnte dom fastslog Retten, at støtte, der var ydet i medfør af en godkendt støtteordning, »[udgjorde] en ny støtte, i det omfang den overskred det støtteloft, der var fastsat i godkendelsesbeslutningen« ( 47 ). I sagen Diputación Foral de Álava havde Kommissionen imidlertid truffet en afgørelse om godkendelse af den omtvistede støtteordning. I den foreliggende sag er der derimod ikke blevet truffet en sådan afgørelse. Således som Retten korrekt fastslog i den appellerede doms præmis 181, kunne Kommissionen derfor vurdere foreneligheden af hele det omtvistede støttebeløb uden at tilsidesætte de i dommen i sagen Diputación Foral de Álava fastsatte principper.

112. Dermed begik Retten ikke en fejl, da den i den appellerede doms præmis 179 fastslog, at fodnoten til punkt 56 i meddelelsen af 2009 ikke forhindrede Kommissionen i at vurdere, om den omtvistede støtte var proportional, eftersom denne støtte »skulle vurderes som individuel støtte og ikke som støtte tildelt i henhold til en godkendt regionalstøtteordning«.

113. Jeg konkluderer, at Kommissionen har kompetence til at vurdere en støtteforanstaltnings forenelighed, selv om støttebeløbet ikke overstiger anmeldelsestærsklen i den generelle gruppefritagelsesforordnings artikel 6, stk. 2.

114. Heraf følger det, at når det anmeldte støttebeløb, som i den foreliggende sag, overstiger denne tærskel, kan Kommissionen vurdere foreneligheden af hele støttebeløbet og er i modsætning til det af BMW anførte ikke forpligtet til at erklære støtten forenelig op til det beløb, der er fritaget for anmeldelsespligten.

115. Således som det skal påvises nedenfor, fremgår det desuden, at Kommissionen kan foretage denne vurdering af foreneligheden ved ikke blot at anvende kriterierne i den generelle gruppefritagelsesforordning, men også andre kriterier som f.eks. de i meddelelsen af 2009 fastsatte.

iv) Foreneligheden kan vurderes i betragtning af proportionalitetskriteriet i meddelelsen af 2009

116. I denne henseende bør der henvises til Freistaat Sachsen-dommen ( 48 ).

117. I den nævnte dom fastslog Domstolen, at såfremt støttebeløbet overskrider grænserne for individuel anmeldelse i henhold til en gruppefritagelsesforordning ( 49 ), kan Kommissionen vurdere denne støtte, ikke kun i henhold til kriterierne i denne forordning, men også i henhold til andre kriterier eller andre instrumenter i EU-retten. For det første kan kriterierne i gruppefritagelsesforordningen anvendes, eftersom de materielle bestemmelser i denne forordning, i modsætning til den bestemmelse, der fastlægger en fritagelse for anmeldelsespligten, finder anvendelse. For det andet kan kriterier, der ikke er fastsat i gruppefritagelsesforordningen, anvendes. I denne forbindelse støttede Domstolen sig på fjerde betragtning til forordning nr. 68/2001, hvoraf det fremgår, at denne forordning ikke påvirker medlemsstaternes mulighed for at anmelde støtteprojekter, og at »Kommissionen […] især [vil] vurdere disse anmeldelser efter de kriterier, der er fastsat i denne forordning, eller i henhold til Fællesskabets gældende retningslinjer og rammebestemmelser, hvis der findes sådanne« ( 50 ). Ifølge Domstolen indebar anvendelsen i fjerde betragtning til forordning nr. 68/2001 af formuleringen »især«, at støtten især, men ikke udelukkende, skulle vurderes i henhold til de kriterier, der er fastsat i denne forordning ( 51 ). Kommissionen kunne derfor anvende et kriterium, der ikke er fastsat i forordning nr. 68/2001, og kræve, at støtten var nødvendig for at gennemføre de omhandlede uddannelsesforanstaltninger ( 52 ).

118. I den foreliggende sag kan Kommissionen med henblik på at erklære den omtvistede støtte forenelig med det indre marked ligeledes kræve, at den opfylder kriteriet i punkt 33 i meddelelsen af 2009, dvs. at støttebeløbet er begrænset til forskellen mellem omkostningerne ved at investere i Leipzig og omkostningerne ved at investere i München (17 mio. EUR). Det anføres herved i syvende betragtning til den generelle gruppefritagelsesforordning, ligesom i fjerde betragtning til forordning nr. 68/2001, at forordningen »ikke [bør] påvirke medlemsstaternes mulighed for at anmelde« regionalstøtte, og at »Kommissionen […] navnlig [vil] vurdere en sådan støtte på grundlag af betingelserne i denne forordning og efter kriterierne i de særlige retningslinjer eller rammebestemmelser, som Kommissionen har vedtaget« ( 53 ).

119. Retten begik derfor ikke en fejl, da den i den appellerede doms præmis 173 fastslog, at den omtvistede støtte skulle vurderes i henhold til meddelelsen af 2009, retningslinjerne og artikel 107, stk. 3, TEUF.

v) Konklusion

120. Heraf følger det, at Retten, da den fastslog, at Kommissionen kunne begrænse støtten til et beløb, der var lavere end det beløb, der er fritaget for anmeldelsespligten i den generelle gruppefritagelsesforordnings artikel 6, stk. 2, ikke tilsidesatte den generelle gruppefritagelsesforordnings artikel 3 og artikel 13, stk. 1, eftersom disse bestemmelser kun fastsætter en formodning om foreneligheden af støtte, der opfylder betingelserne i denne forordning. Hvis en støtteforanstaltnings beløb overskrider denne tærskel, er disse bestemmelser ikke til hinder for, at Kommissionen vurderer foranstaltningens forenelighed i henhold til andre kriterier end dem, der er fastsat i den generelle gruppefritagelsesforordning, eller for, at den på grundlag af sådanne kriterier fastslår, at støtten er forenelig op til et beløb, der er lavere end det beløb, der er fritaget for anmeldelsespligten i henhold til den generelle gruppefritagelsesforordnings artikel 6, stk. 2.

121. Det fremgår desuden, at Retten ikke tilsidesatte artikel 288 TEUF, idet den omtvistede afgørelse er i overensstemmelse med den generelle gruppefritagelsesforordning.

122. Jeg konkluderer, at det andet appelanbringendes første led skal forkastes.

2) Det andet appelanbringendes andet led

123. BMW har i sit andet appelanbringendes andet led gjort gældende, at Retten tilsidesatte princippet om forbud mod forskelsbehandling, da den fastslog, at Kommissionen kunne begrænse støtten til BMW til et beløb, der er lavere end det beløb, der er fritaget for anmeldelsespligten, mens enhver konkurrent til BMW under IZG kunne være blevet tildelt støtte op til et beløb, der svarer til anmeldelsestærsklen i den generelle gruppefritagelsesforordnings artikel 6, stk. 2.

124. I denne forbindelse er det tilstrækkeligt at anføre, at enhver støtte til en hypotetisk konkurrent til BMW under IZG uden forudgående anmeldelse til Kommissionen ikke vil udgøre eksisterende støtte som omhandlet i artikel 1, litra b), i forordning nr. 659/1999. I den foreliggende sag fastslog Kommissionen derimod i den omtvistede afgørelse, at støtten til BMW var forenelig (dog kun op til 17 mio. EUR), og den udgør derfor eksisterende støtte. Som Kommissionen har anført, befinder den hypotetiske konkurrent og BMW sig dermed ikke i en sammenlignelig situation, og det andet appelanbringendes andet led må også forkastes.

125. Jeg konkluderer, at det andet appelanbringende må forkastes i det hele. Appellen bør derfor forkastes.

VI. Kontraappellen

A. Parternes argumenter

126. Kommissionen har iværksat kontraappel. Kommissionen har nedlagt påstand om, at Domstolen ophæver dels kendelsen af 11. maj 2015, hvorved Retten tog interventionsbegæringen fra Freistaat Sachsen i søgsmålet vedrørende delvis annullation af den omtvistede afgørelse til følge, dels beslutningen i den appellerede dom om, at interventionen kunne antages til realitetsbehandling, og om at tage argumenter i betragtning, der udelukkende blev fremført af intervenienten. Kommissionen har desuden anmodet Domstolen om at træffe endelig afgørelse i sagen og forkaste interventionsbegæringen fra Freistaat Sachsen.

127. Kommissionen har gjort gældende, at dens kontraappel kan antages til realitetsbehandling.

128. I denne henseende har Kommissionen gjort gældende, at kendelsen af 11. maj 2015 og beslutningen i den appellerede dom om formaliteten vedrørende interventionen kan gøres til genstand for en kontraappel i henhold til artikel 178, stk. 1 eller 2, i Domstolens procesreglement. Kommissionen har anført, at den afgørelse, hvorved Retten fejlagtigt tog en interventionsbegæring til følge, kan anfægtes ved en appel af den endelige dom, eftersom en rettergangsfejl vil krænke Kommissionens interesser. Idet Retten i den appellerede doms præmis 20, 21, 27, 31, 55, 57, 77, 97, 98, 124, 152, 163, 176, 177 og 180 tog de af Freistaat Sachsen fremførte argumenter i betragtning, udvidede den sagens genstand og krænkede Kommissionens proceduremæssige interesser.

129. Kommissionen har fremsat tre anbringender til støtte for sin kontraappel.

130. Kommissionen har med sit første appelanbringende gjort gældende, at Retten tilsidesatte artikel 40, stk. 2, i statutten for Domstolen, da den i præmis 20 i kendelsen af 11. maj 2015 fastslog, at Freistaat Sachsen havde en berettiget interesse i afgørelsen af retstvisten og derfor kunne intervenere for Retten som følge af de angivelige økonomiske følger af placeringen af investeringen i Leipzig. Ifølge Kommissionen har en part en berettiget interesse i afgørelsen af en sag, såfremt afgørelsen kan ændre denne parts retsstilling.

131. Kommissionen har med sit andet appelanbringende gjort gældende, at Retten, såfremt Domstolen måtte fastslå, at en berettiget interesse i afgørelsen af den for Retten indbragte retstvist kan have økonomisk karakter, begik en fejl ved at fastslå, at Freistaat Sachsen havde en sådan interesse. Freistaat Sachsen kunne kun have en interesse i et søgsmål med påstand om annullation af den omtvistede afgørelse som helhed, ikke i et søgsmål med påstand om annullation af den omtvistede afgørelse, for så vidt som det deri blev fastslået, at det beløb af den anmeldte støtte, som oversteg 17 mio. EUR, var uforeneligt med det indre marked.

132. Kommissionen har med sit tredje appelanbringende gjort gældende, at Retten tilsidesatte bevisbyrdereglerne ved ikke at kræve, at Freistaat Sachsen skulle bevise sit anbringende om en økonomisk interesse i afgørelsen af retstvisten.

133. Freistaat Sachsen har anført, at kontraappellen skal afvises og under alle omstændigheder er ugrundet. Freistaat Sachsen har gjort gældende, at kontraappellen skal afvises, dels fordi en afgørelse truffet af Retten, hvorved en interventionsbegæring tages til følge, ikke falder ind under anvendelsesområdet for artikel 178, stk. 1 eller 2, i Domstolens procesreglement, dels fordi det i henhold til statuttens artikel 57, stk. 1, er muligt at appellere en afgørelse truffet af Retten, hvorved en interventionsbegæring ikke blev taget til følge, men ikke en afgørelse truffet af Retten, hvorved denne begæring blev taget til følge. Kontraappellen er under alle omstændigheder ugrundet, eftersom det er tilstrækkeligt, at en person har en økonomisk interesse i afgørelsen af den for Retten indbragte retstvist, for at denne kan intervenere heri.

134. BMW har gjort gældende, at kontraappellen skal afvises, eftersom Kommissionen ikke har redegjort for, hvordan Retten krænkede Kommissionens proceduremæssige interesser ved at tage de af Freistaat Sachsen fremførte argumenter i betragtning i den appellerede dom. BMW har desuden anført, at kontraappellen er uvirksom, eftersom de omtvistede argumenter ikke kun blev fremført af Freistaat Sachsen, men også af BMW. Under alle omstændigheder er kontraappellen ugrundet.

B. Bedømmelse

135. Kommissionen har i sin kontraappel nedlagt påstand om ophævelse af dels kendelsen af 11. maj 2015, dels den appellerede dom, for så vidt som i) det i denne dom blev fastslået, at interventionen kunne antages til realitetsbehandling, og ii) de argumenter, som alene Freistaat Sachsen (i modsætning til de argumenter, der både blev fremført af Freistaat Sachsen og af BMW) havde fremført, i denne doms præmis 20, 21, 27, 31, 55, 57, 77, 97, 98, 124, 152, 163, 176, 177 og 180 blev taget i betragtning.

136. BMW og Freistaat Sachsen har gjort gældende, at kontraappellen skal afvises, og at den under alle omstændigheder er ugrundet.

137. Jeg skal præcisere, at Domstolen, såfremt den, således som jeg har foreslået, måtte fastslå, at appellen skal forkastes, kan vurdere, at det er ufornødent at tage stilling til kontraappellen.

138. Dette skyldes, at der i kontraappellen i den foreliggende sag er nedlagt påstand om ophævelse af den appellerede dom, for så vidt som den indeholder en afgørelse, hvorved interventionsbegæringen tages til følge, og for så vidt som den følgelig tager de af intervenienten fremførte argumenter i betragtning. Hvis Domstolen måtte fastslå, at Retten begik en fejl i denne henseende, ville dette ikke medføre, at den appellerede dom må ophæves. Dommen kan kun ophæves, hvis Domstolen fastslår, at Retten begik en fejl ved at forkaste en påstand nedlagt eller et anbringende fremsat af en part, ikke af en intervenient. Dette skyldes, at en intervenient ikke kan nedlægge sine egne påstande eller fremsætte sine egne anbringender ( 54 ). Hvis Domstolen måtte fastslå, at appellen skal forkastes, vil den appellerede dom således blive stadfæstet, selv om Domstolen måtte fastslå, at Retten begik en fejl ved at tage interventionsbegæringen fra Freistaat Sachsen til følge ( 55 ). Jeg fremhæver, at Kommissionen selv har gjort gældende, at den appellerede dom ikke skal ophæves, hvis Domstolen måtte fastslå, at Retten begik en fejl ved at tage interventionsbegæringen fra Freistaat Sachsen til følge (men at rettergangsfejlen ved Retten dermed ville være afhjulpet).

139. Jeg vil imidlertid, for fuldstændighedens skyld, behandle kontraappellen. Jeg er af den opfattelse, at den bør afvises, og at den ud over at være uvirksom under alle omstændigheder er ugrundet.

1. Formaliteten vedrørende kontraappellen

140. Freistaat Sachsen har gjort gældende, at kontraappellen skal afvises, dels fordi det i henhold til artikel 57, stk. 1, i statutten for Domstolen er muligt at appellere en afgørelse truffet af Retten, hvorved en interventionsbegæring ikke blev taget til følge, men ikke en afgørelse truffet af Retten, hvorved denne begæring blev taget til følge, dels fordi sidstnævnte afgørelse ikke kan anses for at være en afgørelse, der kan appelleres, som omhandlet i artikel 178, stk. 1 eller 2, i Domstolens procesreglement.

141. Efter min opfattelse bør kontraappellen afvises som helhed. Jeg vil nedenfor gøre rede for begrundelsen for denne konklusion.

142. I denne forbindelse vil jeg for det første vurdere formaliteten vedrørende kontraappellen iværksat til prøvelse af kendelsen af 11. maj 2015, for det andet formaliteten vedrørende kontraappellen iværksat til prøvelse af den appellerede dom, for så vidt som den indeholder en afgørelse om formaliteten vedrørende interventionen, og for det tredje formaliteten vedrørende kontraappellen iværksat til prøvelse af den appellerede dom, for så vidt som Retten i denne dom tog argumenter i betragtning, som angiveligt kun var blevet fremført af Freistaat Sachsen. Jeg vil endelig behandle Kommissionens argument, hvorefter Domstolen er forpligtet til ex officio at tage stilling til formaliteten vedrørende en begæring om at intervenere for Retten, når intervenienten i første instans iværksætter kontraappel ved Domstolen, eller når intervenienten i første instans som i den foreliggende sag fremsætter bemærkninger for Domstolen.

a) Formaliteten vedrørende kontraappellen iværksat til prøvelse af kendelsen af 11. maj 2015

143. Jeg er af den opfattelse, at Kommissionens kontraappel iværksat til prøvelse af kendelsen af 11. maj 2015, hvorved Retten tog interventionsbegæringen fra Freistaat Sachsen til følge, bør afvises, eftersom en afgørelse, hvorved en interventionsbegæring tages til følge, ikke kan appelleres.

144. I denne forbindelse følger det af artikel 178, stk. 1, i Domstolens procesreglement, at påstandene i kontraappelskriftet skal gå ud på, at »Rettens afgørelse« ophæves. Procesreglementets artikel 178, stk. 2, bestemmer desuden, at påstandene i kontraappelskriftet ligeledes kan gå ud på, at »en udtrykkelig eller stiltiende afgørelse vedrørende sagens antagelse til realitetsbehandling ved Retten« ophæves.

145. For det første falder kendelsen af 11. maj 2015 ikke ind under anvendelsesområdet for artikel 178, stk. 2, i Domstolens procesreglement, eftersom der er tale om en afgørelse om formaliteten vedrørende en intervention for Retten og ikke en afgørelse om sagens antagelse til realitetsbehandling ved Retten.

146. For det andet falder kendelsen efter min opfattelse heller ikke ind under artikel 178, stk. 1, i Domstolens procesreglement.

147. I denne henseende skal artikel 178 i Domstolens procesreglement læses i sammenhæng med statuttens artikel 56, stk. 1 ( 56 ). Sidstnævnte bestemmelse præciserer, hvilke afgørelser der kan appelleres, nemlig »afgørelser, hvorved den pågældende sags behandling ved Retten er blevet afsluttet«, for det første, »afgørelser, der afgør en del af en sags realitet«, for det andet, og afgørelser, »hvorved der tages stilling til en formalitetsindsigelse vedrørende Rettens kompetence eller en påstand om afvisning af sagen«, for det tredje.

148. En afgørelse, hvorved en interventionsbegæring tages til følge, kan ikke anses for en afgørelse, hvorved den pågældende sags behandling ved Retten er blevet afsluttet, som omhandlet i artikel 56, stk. 1, i statutten for Domstolen ( 57 ). Den kan heller ikke anses for en afgørelse, der afgør en del af en sags realitet ( 58 ). Der opstår imidlertid tvivl om, hvorvidt en afgørelse, hvorved en interventionsbegæring tages til følge, kan anses for en afgørelse, hvorved der tages stilling til en påstand om afvisning af sagen, eftersom førstnævnte bestemmelse ikke præciserer, om den vedrører afvisning af sagen eller af interventionen.

149. Det følger af fast retspraksis, at en appel vedrørende en af Retten afsagt dom kan gøres til genstand for appel (og kontraappel), i det omfang Retten har forkastet en afvisningspåstand mod søgsmålet, selv om Retten derefter i samme dom har frifundet sagsøgte ( 59 ). Denne afgørelse kan anses for en afgørelse, hvorved der tages stilling til en formalitetsindsigelse som nævnt i artikel 56, stk. 1, i statutten for Domstolen.

150. Det er derimod blevet fastslået, at følgende afgørelser ikke kan appelleres: en afgørelse truffet af Rettens præsident om ikke at forene to sager ( 60 ), en kendelse, hvorved Retten pålægger Kommissionen at fremlægge bestemte dokumenter ( 61 ), en kendelse, hvorved EU-Personaleretten fastslår, at den ikke er kompetent, og henviser en sag til Retten i overensstemmelse med artikel 8, stk. 2, i bilag I til statutten for Domstolen ( 62 ), en kendelse, hvorved EU-Personaleretten træffer afgørelse om at slette visse passager i et indlæg, fordi de er ærekrænkende ( 63 ), en afgørelse, hvorved Rettens justitssekretær afslår sagsøgerens anmodning om at lade sig repræsentere af en »Trade Mark and Design Litigator« ( 64 ), en kendelse, hvorved der gives afslag på en anmodning om retshjælp ( 65 ), en afgørelse, hvorved en inhabilitetsindsigelse mod en dommer ikke tages til følge ( 66 ), og en afgørelse, hvorved Retten udsætter sagen, indtil Domstolen har afsagt dom i den sag, der er indbragt for den med henblik på annullation af den samme retsakt som den, der blev anfægtet ved Retten ( 67 ). Disse afgørelser er dermed ikke afgørelser, hvorved der tages stilling til en formalitetsindsigelse som omhandlet i artikel 56, stk. 1, i statutten for Domstolen (i modsat fald ville de kunne appelleres).

151. Efter min opfattelse kan en afgørelse, hvorved en interventionsbegæring tages til følge, ikke anses for en afgørelse, hvorved der tages stilling til en formalitetsindsigelse som omhandlet i artikel 56, stk. 1, i statutten for Domstolen. Ganske vist kan en afgørelse, hvorved en interventionsbegæring tages til følge – i modsætning til de fleste af de i det foregående punkt nævnte afgørelser – ikke anses for blot en foranstaltning med henblik på sagens tilrettelæggelse, idet i) intervenienten i første instans kan iværksætte appel til prøvelse af Rettens dom ( 68 ), og ii) såfremt en part i sagen i første instans iværksætter appel, anses den pågældende for en part i sagen for Domstolen ( 69 ). Det forholder sig imidlertid således, at de i punkt 149 ovenfor anførte afgørelser, med hensyn til hvilke det er blevet fastslået, at de kan appelleres, omhandler formaliteten vedrørende sagen, og ikke interventionen. Heraf følger det efter min opfattelse, at en afgørelse, hvorved en interventionsbegæring tages til følge, ikke kan anses for en afgørelse, hvorved der tages stilling til en formalitetsindsigelse, og dermed falder uden for anvendelsesområdet for artikel 56, stk. 1, i statutten for Domstolen.

152. Jeg bør for det tredje fremhæve, at artikel 57, stk. 1, i statutten bestemmer, at en afgørelse, hvorved en begæring om intervention ikke er blevet taget til følge, kan appelleres, og at den, hvis begæring ikke er blevet taget til følge af Retten, kan appellere denne afgørelse. Det følger modsætningsvis af denne bestemmelse, at en afgørelse, hvorved en begæring om intervention er blevet taget til følge, ikke kan appelleres.

153. Dette er for det fjerde i overensstemmelse med interventionens accessoriske karakter. I henhold til artikel 40, stk. 4, i statutten for Domstolen og artikel 132, stk. 2, i Domstolens procesreglement kan en begæring om intervention kun gå ud på helt eller delvist at understøtte en af parternes påstande ( 70 ). Intervenienten kan desuden ikke påberåbe sig anbringender, som er forskellige fra dem, som den part, som intervenienten støtter, har fremsat ( 71 ). Hvis en person fejlagtigt får tilladelse til at intervenere, ville dette således ikke ændre sagens genstand.

154. Kontraappellen iværksat til prøvelse af kendelsen af 11. maj 2015 bør følgelig afvises.

b) Formaliteten vedrørende kontraappellen iværksat til prøvelse af den appellerede dom, for så vidt som den indeholder en afgørelse, hvorved interventionsbegæringen tages til følge

155. I kontraappellen er der nedlagt påstand om ophævelse af såvel kendelsen af 11. maj 2015 som den appellerede dom, for så vidt som den indeholder en afgørelse, hvorved interventionsbegæringen fra Freistaat Sachsen tages til følge.

156. Jeg er enig med Kommissionen i, at den appellerede dom indeholder en (stiltiende) afgørelse, hvorved interventionsbegæringen tages til følge. I modsat fald ville de af Freistaat Sachsen fremførte argumenter ikke være nævnt i denne dom.

157. I modsætning til det af Kommissionen anførte kan denne afgørelse efter min opfattelse imidlertid ikke appelleres.

158. Som jeg har beskrevet i punkt 148-151 ovenfor, er en afgørelse truffet af Retten, hvorved en interventionsbegæring tages til følge, ikke en »afgørelse« som omhandlet i artikel 56, stk. 1, i statutten for Domstolen. Ved afgørelsen af spørgsmålet, om en afgørelse truffet af Retten skal anses for en »afgørelse« som omhandlet i denne bestemmelse, er det uden betydning, om den indgår i et særskilt instrument såsom kendelsen af 11. maj 2015, eller om den indgår i den appellerede dom.

159. Desuden gør de i punkt 153 i dette forslag til afgørelse anførte begrundelser med hensyn til kontraappellen iværksat til prøvelse af kendelsen af 11. maj 2015 sig gældende for kontraappellen iværksat til prøvelse af den appellerede dom, for så vidt som den indeholder en afgørelse om formaliteten vedrørende interventionen.

160. Derfor bør kontraappellen iværksat til prøvelse af den appellerede dom, for så vidt som den indeholder en afgørelse, hvorved interventionsbegæringen fra Freistaat Sachsen tages til følge, afvises.

161. Dette betyder imidlertid kun, at en afgørelse truffet af Retten, hvorved en interventionsbegæring tages til følge, ikke kan være genstand for en appel, eftersom der ikke er tale om en »afgørelse« som omhandlet i artikel 56, stk. 1, i statutten for Domstolen. Dette betyder ikke, at formaliteten vedrørende en intervention i første instans slet ikke kan anfægtes for Domstolen.

162. Formaliteten vedrørende interventionen i første instans kan anfægtes ved hjælp af et anbringende om rettergangsfejl for Retten som omhandlet i artikel 58, stk. 1, i statutten for Domstolen. Et sådant anbringende vil imidlertid kun blive behandlet af Domstolen, hvis det fremsættes i en appel, som kan antages til realitetsbehandling. Hvis denne appel skal kunne antages til realitetsbehandling, skal der deri være nedlagt påstand om ophævelse af en »afgørelse« truffet af Retten som omhandlet i artikel 56, stk. 1, i statutten for Domstolen. Med andre ord skal appellens genstand være en afgørelse, som ikke er den afgørelse, hvorved interventionsbegæringen tages til følge, eftersom sidstnævnte som nævnt ikke er en »afgørelse« som omhandlet i ovennævnte bestemmelse.

163. I Gaki-Kakouri-sagen behandlede Domstolen f.eks. anbringendet om, at Retten ved at afvise beviser fremlagt af en part tilsidesatte artikel 85, stk. 3, i Domstolens procesreglement, kontradiktionsprincippet og princippet om processuel ligestilling. I den nævnte sag var der i appellen imidlertid ikke nedlagt påstand om ophævelse af den af Retten trufne afgørelse, hvorved beviserne blev afvist. I appellen blev der nedlagt påstand om ophævelse af den afgørelse, hvorved Retten i konklusionen frifandt Domstolen i søgsmålet anlagt til prøvelse af Domstolens afslag på at tildele sagsøgeren, enken til en tidligere dommer ved Domstolen, efterladtepension ( 72 ).

164. I den foreliggende sag har Kommissionen i sin kontraappel ikke blot gjort gældende, at afgørelsen i den appellerede dom, hvorved Retten tog interventionsbegæringen fra Freistaat Sachsen til følge, kan appelleres ( 73 ), men også, at denne afgørelse udgør en rettergangsfejl som omhandlet i artikel 58, stk. 1, i statutten for Domstolen. I denne forbindelse fremhæver jeg, at anbringendet om, at den afgørelse, hvorved interventionsbegæringen blev taget til følge, er en rettergangsfejl, blev fremsat i en kontraappel, hvori der er nedlagt påstand om ophævelse af netop denne afgørelse. I Gaki-Kakouri-sagen blev anbringendet om, at den afgørelse, hvorved beviserne blev afvist, var en rettergangsfejl, fremsat i en appel, hvori der blev nedlagt påstand om ophævelse af en anden afgørelse truffet af Retten, som fremgik af dommens konklusion. Dermed kan anbringendet i den foreliggende sag om en rettergangsfejl for Retten ikke behandles af Domstolen, idet det blev fremsat i en kontraappel, som må afvises, idet der deri ikke er nedlagt påstand om ophævelse af en »afgørelse« som omhandlet i artikel 56, stk. 1, i statutten for Domstolen ( 74 ).

c) Formaliteten vedrørende kontraappellen iværksat til prøvelse af den appellerede dom, for så vidt som den tager argumenter i betragtning, der udelukkende blev fremført af Freistaat Sachsen

165. I kontraappellen har Kommissionen endelig nedlagt påstand om ophævelse af den appellerede dom, for så vidt som den tager argumenter i betragtning, der udelukkende blev fremført af Freistaat Sachsen, i præmis 20, 21, 27, 31, 55, 57, 77, 97, 98, 124, 152, 163, 176, 177 og 180.

166. Jeg kan ikke se, hvordan Retten ved at tage argumenter til følge eller forkaste argumenter, som hverken udgør anbringender eller påstande, kan anses for at have truffet en »afgørelse« som omhandlet i artikel 56, stk. 1, i statutten for Domstolen. Derfor bør kontraappellen iværksat til prøvelse af den appellerede dom, for så vidt som den tager argumenter i betragtning, der udelukkende blev fremført af Freistaat Sachsen, afvises.

167. Den er under alle omstændigheder uvirksom. I de præmisser i den appellerede dom, som Kommissionen har henvist til, træffer Retten enten ikke afgørelse om de af intervenienten fremførte argumenter ( 75 ) eller tager stilling til argumenter, som intervenienten og BMW har fremført ( 76 ), eller forkaster argumenter, der udelukkende er blevet fremført af Freistaat Sachsen ( 77 ).

d) Domstolen er ikke forpligtet til ex officio at tage stilling til formaliteten vedrørende interventionen i første instans

168. I dommen i sagen Stadtwerke Schwäbisch Hall fastslog Domstolen, at den, når den træffer afgørelse i en appelsag i henhold til artikel 56 i statutten, skal træffe afgørelse, om nødvendigt ex officio, om formaliteten vedrørende sagen i første instans ( 78 ).

169. Kommissionen har på grundlag af denne dom gjort gældende, at Domstolen er forpligtet til ex officio at tage stilling til formaliteten vedrørende en begæring om at intervenere for Retten, når intervenienten i første instans iværksætter kontraappel ved Domstolen, eller når intervenienten fremsætter bemærkninger for Domstolen.

170. Dette argument kan ikke tiltrædes.

171. I den foreliggende sag har Kommissionen anfægtet formaliteten vedrørende en intervention for Retten, ikke formaliteten vedrørende sagen for Retten, som var omtvistet i sagen Stadtwerke Schwäbisch Hall og i efterfølgende retspraksis ( 79 ). Jeg bør fremhæve, at såfremt Domstolen måtte fastslå, at Retten begik en fejl ved at tage en interventionsbegæring til følge, vil dette ikke have nogen betydning for formaliteten vedrørende sagen for Retten ( 80 ).

172. Hvis Retten fejlagtigt tager en interventionsbegæring til følge, er det korrekt, at intervenienten i første instans kan iværksætte appel til prøvelse af Rettens dom og for Domstolen påberåbe sig anbringender, som ikke blev fremsat af den part, som intervenienten støttede i første instans ( 81 ). Jeg bør imidlertid præcisere, at det følger af artikel 40, stk. 2, i statutten for Domstolen, at alle personer, der godtgør at have en berettiget interesse i afgørelsen af en for Retten indbragt retstvist, har ret til at intervenere for denne ret. Jeg bør også præcisere, at det følger af artikel 56, stk. 2, i statutten for Domstolen, at intervenienten i første instans kun kan iværksætte appel til prøvelse af Rettens dom, såfremt denne dom berører dem umiddelbart. En person, der ikke har en berettiget interesse i afgørelsen af en for Retten indbragt retstvist og dermed ikke har ret til at intervenere for den ret, kan efter min opfattelse ikke anses for at blive berørt umiddelbart af Rettens dom. Under alle omstændigheder kan de øvrige parter i sagen for Domstolen fremsætte bemærkninger som svar på de af intervenienten i første instans fremsatte bemærkninger.

173. Jeg konkluderer, at kontraappellen bør afvises i det hele.

174. Jeg vil imidlertid, for fuldstændighedens skyld, vise, at den under alle omstændigheder er ugrundet.

2. Realiteten

175. Kommissionen har til støtte for sin kontraappel fremsat tre appelanbringender om henholdsvis tilsidesættelse af artikel 40, stk. 2, i statutten for Domstolen, fejl ved kvalificeringen af de faktiske omstændigheder og tilsidesættelse af bevisbyrdereglerne.

a) Det første appelanbringende om tilsidesættelse af artikel 40, stk. 2, i statutten for Domstolen

176. Kommissionen har med sit første appelanbringende gjort gældende, at Retten tilsidesatte artikel 40, stk. 2, i statutten for Domstolen, da den i præmis 20 i kendelsen af 11. maj 2015 fastslog, at Freistaat Sachsen havde en berettiget interesse i afgørelsen af den for Retten indbragte retstvist, eftersom den omtvistede afgørelse nægtede Freistaat Sachsen de økonomiske fordele ved en støtte på i alt ca. 45 mio. EUR ved at begrænse støtten til 17 mio. EUR.

177. I henhold til artikel 40, stk. 2, i statutten for Domstolen har alle personer, der godtgør at have en berettiget interesse i afgørelsen af en for Unionens retsinstanser indbragt retstvist, ret til at intervenere.

178. Det følger af Domstolens faste praksis, at begrebet »berettiget interesse i afgørelsen af en retstvist« som omhandlet i den nævnte bestemmelse skal defineres i relation til selve genstanden for tvisten og forstås som en direkte og aktuel interesse i, hvorledes der træffes afgørelse om påstandene, og ikke som en interesse i forhold til de fremsatte anbringender og fremførte argumenter. Udtrykket »afgørelsen af en retstvist« skal forstås som den endelige dom, der ønskes afsagt, og som vil fremgå af domskonklusionen. Det skal i denne forbindelse bl.a. undersøges, om intervenienten berøres direkte af den anfægtede retsakt, og om intervenientens interesse i sagens afgørelse er godtgjort. En berettiget interesse i afgørelsen af en retstvist kan i princippet kun anses for tilstrækkelig direkte, såfremt afgørelsen kan ændre intervenientens retsstilling ( 82 ).

179. Kommissionen har gjort gældende, at en interesse i afgørelsen af retstvisten som omhandlet i artikel 40, stk. 2, i statutten for Domstolen, kun kan være en søgsmålsinteresse og ikke en økonomisk interesse.

180. Freistaat Sachsen og BMW har gjort gældende, at en økonomisk interesse er tilstrækkelig. De har støttet sig på Ramondín-kendelsen, hvori det blev fastslået, at den selvstyrende region La Rioja havde en interesse i afgørelsen af søgsmålet med påstand om annullation af den beslutning, hvorved Kommissionen fastslog, at den af Territorio Histórico de Álava vedtagne støtteordning var uforenelig. I den nævnte kendelse bemærkede Domstolens præsident, at den selvstyrende region La Rioja grænser op til Territorio Histórico de Álava, og at Ramondín, som siden 1971 havde været beliggende i La Rioja, drog fordel af den anfægtede støtteordning, da den flyttede til Álava-området ( 83 ).

181. Således som Kommissionen har fremhævet, forholder det sig sådan, at den i punkt 178 ovenfor nævnte retspraksis kræver, at intervenientens retsstilling ændres eller kan blive ændret af resultatet af den pågældende retstvist.

182. Ifølge denne retspraksis gør dette krav sig imidlertid kun gældende »i princippet«. I Ramondín-sagen blev den selvstyrende region La Rioja anset for at have en interesse i afgørelsen af retstvisten, eftersom støtteordningen indebar, at visse virksomheder beliggende i La Rioja valgte at flytte, og skadede den konkurrencemæssige situation for de virksomheder, der blev i La Rioja. I den foreliggende sag indebærer den omtvistede afgørelse, at et nyt produktionsanlæg opføres i Sachsen, og intervenienten er netop Freistaat Sachsen. Sagen omhandler regionalstøtte, og intervenienten er den støttemodtagende region, hvis økonomiske udvikling styrkes af den omtvistede støtte. I denne situation kan en økonomisk interesse efter min opfattelse anses for at være tilstrækkelig direkte. De faktiske omstændigheder i den foreliggende sag er forskellige fra de faktiske omstændigheder i sagen Provincia di Ascoli Pisceno, hvori Domstolen fastslog, at en italiensk region, hvis økonomiske struktur angiveligt hovedsageligt beroede på fremstilling af fodtøj, ikke havde en interesse i afgørelsen af søgsmålet om annullation af en forordning om indførelse af antidumpingtold på importen af visse typer af fodtøj med overdel af læder med oprindelse i Folkerepublikken Kina ( 84 ).

183. Således som Kommissionen har anført, er det korrekt, at den selvstyrende region La Rioja i Ramondín-sagen havde indgivet en klage til Kommissionen, hvilket Freistaat Sachsen ikke har gjort i den foreliggende sag. Domstolen støttede sig imidlertid ikke på denne omstændighed i Ramondín-dommen. I henhold til retspraksis er deltagelse i den administrative procedure og indgivelse af en klage desuden nogle af de faktorer, der kan ligge til grund for at fastslå, at der foreligger en interesse i afgørelsen af retstvisten ( 85 ). Heraf følger det ikke, at en indgivelse af en klage er et krav for, at denne interesse kan fastslås.

184. Det første appelanbringende må derfor forkastes.

b) Det andet appelanbringende om en fejl ved kvalificeringen af de faktiske omstændigheder

185. Kommissionen har med sit andet appelanbringende gjort gældende, at Retten, såfremt Domstolen måtte fastslå, at en berettiget interesse i afgørelsen af retstvisten som omhandlet i artikel 40, stk. 1, i statutten for Domstolen kan have økonomisk karakter, begik en fejl ved at fastslå, at Freistaat Sachsen havde en sådan interesse. Freistaat Sachsen har ifølge Kommissionen en interesse i afgørelsen af et søgsmål med påstand om annullation af den omtvistede afgørelse som helhed. Freistaat Sachsen har ikke en interesse i afgørelsen af et søgsmål med påstand om annullation af den omtvistede afgørelse, for så vidt som det deri blev fastslået, at det beløb af den anmeldte støtte, som oversteg 17 mio. EUR, var uforeneligt med det indre marked.

186. Jeg er af den opfattelse, at det andet appelanbringende må forkastes. Freistaat Sachsen har efter min opfattelse en interesse i at drage fordel af de økonomiske virkninger af en støtte, der er tre gange større end det støttebeløb, der blev erklæret foreneligt i den omtvistede afgørelse.

187. Det andet appelanbringende må derfor forkastes.

c) Det tredje appelanbringende om tilsidesættelse af bevisbyrdereglerne

188. Kommissionen har med sit tredje appelanbringende gjort gældende, at Retten tilsidesatte den regel, hvorefter det normalt påhviler den, der fremfører omstændigheder til støtte for en påstand, at bevise, at de foreligger, da Retten ikke krævede, at Freistaat Sachsen skulle bevise, at denne delstat havde en økonomisk interesse i afgørelsen af retstvisten.

189. I præmis 19 i kendelsen af 11. maj 2015 bemærkede Retten, at Freistaat Sachsen havde oplyst, at den omtvistede støtte ville skabe 800 arbejdspladser, skabe synergivirkninger med de regionale bilindustrier, fremme overførslen af viden og fremskynde innovationsprocessen. Det er korrekt, at Freistaat Sachsen ikke fremlagde beviser for disse anbringender vedrørende de faktiske omstændigheder. Det forholder sig imidlertid også således, at Kommissionen i sine bemærkninger til interventionsbegæringen ikke bestred disse anbringender vedrørende de faktiske omstændigheder, og at Retten i præmis 20 i kendelsen af 11. maj 2015 fremhævede, at de var ubestridte. Under disse omstændigheder tilsidesatte Retten efter min opfattelse ikke bevisbyrdereglerne.

190. Det tredje appelanbringende må derfor også forkastes.

191. Jeg konkluderer, at kontraappellen må forkastes.

VII. Sagsomkostninger

192. I overensstemmelse med procesreglementets artikel 184, stk. 2, træffer Domstolen afgørelse om sagsomkostningerne, hvis appellen ikke tages til følge.

193. I henhold til procesreglementets artikel 138, stk. 1, der i medfør af samme reglements artikel 184, stk. 1, finder anvendelse i appelsager, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostning