ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2)

Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende: Er der under omstændigheder som dem, der foreligger i hovedsagen, hvor en afgiftspligtig person efter opdrag fra en by udfører anlægsarbejder på en kommunevej, tale om en levering af goder, som foretages mod vederlag, idet modydelsen for leveringen af en vej er en tilladelse til at drive et stenbrud?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Krajský soud v Ostravě (Den Tjekkiske Republik) den 9. juli 2019 — ARMOSTAV MÍSTEK s.r.o. mod Odvolací finanční ředitelství

(Sag C-520/19)

(2019/C 328/25)

Processprog: tjekkisk

Den forelæggende ret

Krajský soud v Ostravě

Parter i hovedsagen

Sagsøger: ARMOSTAV MÍSTEK s.r.o.

Sagsøgt: Odvolací finanční ředitelství

Præjudicielt spørgsmål

Er den udtrykkelige nationale ordning om [solidarisk] hæftelse for manglende afgift ved kædesvig, til hinder for, at skattemyndighederne i henhold til denne ordning nægter den afgiftspligtige person retten til at fradrage merværdiafgift i overensstemmelse med Domstolens praksis om momssvig? Er artikel 17, stk. 1, artikel 20, artikel 52, stk. 1, artikel 52, stk. 6, og artikel 54 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder under disse omstændigheder til hinder for en sådan praksis?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Conseil d’État (Frankrig) den 22. juli 2019 — Société ECO TLC mod Ministre de la transition écologique et solidaire

(Sag C-556/19)

(2019/C 328/32)

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Conseil d’État

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Société ECO TLC

Sagsøgt: Ministre de la transition écologique et solidaire

Anden part: Fédération des entreprises du recyclage

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 107 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde fortolkes således, at en ordning som den, der er beskrevet i punkt 9 — 11, hvor et privat miljøorgan, som ikke arbejder med gevinst for øje, og som er godkendt af offentlige myndigheder, i henhold til aftale herom med distributører af en særlig kategori af produkter opkræver finansielle bidrag som modydelse for en tjenesteydelse bestående i at overtage distributørernes forpligtelse til behandling af affaldet fra de produkter, som de distribuerer, og bestående i til virksomheder, som har til opgave at sortere og nyttiggøre dette affald, og som har indgået aftale med organet på baggrund af en statsligt godkendt vilkårsspecifikationen, at udbetale beløb fastsat i bekendtgørelsen om godkendelse af miljøorganer på grundlag af miljømæssige og sociale formål, skal anses for statsstøtte i denne bestemmelses forstand?
a)

Er artikel 30 i direktiv (EU) 2017/1132 til hinder for en national bestemmelse, hvorefter selskabets direktør ved anmeldelsen af registreringen af en filial af et selskab med begrænset ansvar med hjemsted i en anden medlemsstat i handelsregistret skal afgive en erklæring om, at der med hensyn til hans person ikke foreligger nogen hindring for udnævnelsen efter national ret i form af et domstols- eller myndighedsforbud mod at udøve en bestemt profession eller et bestemt erhverv, som stemmer helt eller delvis overens med selskabets genstand, eller i form af en retskraftig dom for bestemte strafbare handlinger, og at han er blevet oplyst om sin ubegrænsede pligt til at oplyse retten herom af en notar, en repræsentant for et tilsvarende juridisk rådgivende erhverv eller en konsulær embedsmand?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal Superior de Justicia de Castilla-La Mancha (Spanien) den 12. juni 2019 — WT mod Subdelegación del Gobierno en Guadalajara

(Sag C-448/19)

(2019/C 328/13)

Processprog: spansk

Den forelæggende ret

Tribunal Superior de Justicia de Castilla-La Mancha

Parter i hovedsagen

Sagsøger: WT

Sagsøgt: Subdelegación del Gobierno en Guadalajara

Præjudicielt spørgsmål

Er en fortolkning som den, der er indeholdt i domme afsagt af Tribunal Supremo (øverste domstol) nr. 191/2019 af 19. februar 2019, kassationsappel 5607/2017 (ECLI:ES:TS:2019:580) og nr. 257/2019 af 27. februar 2019, kassationsappel 5809/2017 (ECLI:ES:TS:2019:663), hvorefter det ved en fortolkning af direktiv 2001/40/EF (1) er muligt at fastslå, at enhver tredjelandsstatsborger med længerevarende opholdstilladelse, som har begået en lovovertrædelse, der er pålagt en straf på mindst et år, kan og bør gøres til genstand for en »automatisk« udvisning, dvs. [uden] at det er nødvendigt at foretage en vurdering af den pågældendes personlige, familiemæssige, sociale eller beskæftigelsesmæssige forhold, forenelig med artikel 12 i Rådets direktiv 2003/109/EF af 25. november 2003 om tredjelandsstatsborgeres status som fastboende udlænding (2), og herunder bl.a. med domme afsagt af Den Europæiske Unions Domstol af 7. december 2017 (sag C-636/16) og af 8. december 2011 (sag C-371/08)?

(1) Rådets direktiv 2001/40/EF af 28.5.2001 om gensidig anerkendelse af afgørelser om udsendelse af tredjelandsstatsborgere (EFT 2001, L 149, s. 34).

(2) EUT 2004, L 16, s. 44
7)

Indebærer artikel 24 en forpligtelse for passagerer, der ønsker at opnå kompensation i henhold til forordningens artikel 19, til at indgive en klage inden for to måneder fra den dag, hvor befordring blev udført eller skulle have været udført?
C 328/32

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Supreme Court of the United Kingdom (Det Forende Kongerige) den 30. juli 2019 — X mod Kuoni Travel Ltd

(Sag C-578/19)

(2019/C 328/35)

Processprog: engelsk

Den forelæggende ret

Supreme Court of the United Kingdom (Det Forenede Kongeriges)

Parter i hovedsagen

Sagsøger: X

Sagsøgt: Kuoni Travel Ltd

Præjudicielle spørgsmål

1) Er der, når de forpligtelser, der følger af en kontrakt, som en rejsearrangør eller formidler har indgået med en forbruger om en pakkerejse, der er omfattet af Rådets direktiv 90/314/EØF (1) af 13. juni 1990 om pakkerejser, herunder pakkeferier og pakketure, ikke eller kun mangelfuldt er blevet opfyldt, og denne manglende eller mangelfulde opfyldelse skyldes handlinger, som kan tilregnes en ansat i en hotelvirksomhed, der leverer tjenesteydelser relateret til denne kontrakt: a) grundlag for at anvende den ansvarsfrihedsgrund, der er fastsat i artikel 5, stk. 2, tredje led, andet alternativ; og i givet fald b) hvilke kriterier skal den nationale ret lægge til grund ved vurderingen af, om denne ansvarsfrihedsgrund finder anvendelse?

2) Indgår en rejsearrangør eller formidler en kontrakt med en forbruger om en pakkerejse, der er omfattet af Rådets direktiv 90/314/EØF, og leverer en hotelvirksomhed tjenesteydelser i relation til denne kontrakt, skal en ansat i denne hotelvirksomhed da selv anses for at være »tjenesteyder« i relation til ansvarsfrihedsgrunden i henhold til direktivets artikel 5, stk. 2, tredje led?

(1) EFT 1990, L 158, s. 59.
1)

a) Er et indrejseforbud, som udstedes mod en tredjelandsstatsborger af »årsager, der ikke har noget at gøre med indvandring«, omfattet af anvendelsesområdet for Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/115/EF (1) af 16. december 2008 om fælles standarder og procedurer i medlemsstaterne for tilbagesendelse af tredjelandsstatsborgere med ulovligt ophold (EUT 2008, L 348, s. 98) i tilfælde, hvor medlemsstaten ikke har gjort brug af muligheden i dette direktivs artikel 2, stk. 2, litra b)? b) Såfremt det første spørgsmål, litra a), besvares benægtende: Er et sådant indrejseforbud da heller ikke omfattet af direktiv 2008/115/EF, når tredjelandsstatsborgeren allerede – uafhængigt af en mod den pågældende udstedt afgørelse om udsendelse, som indrejseforbuddet er knyttet til – opholder sig ulovligt, og dermed materielt er omfattet af direktivets anvendelsesområde? c) Er et indrejseforbud, som udstedes i forbindelse med en udvisning, begrundet i hensynet til den offentlige sikkerhed og orden (i den foreliggende sag af generalpræventive grunde med henblik på at bekæmpe terror), omfattet af begrebet indrejseforbud udstedt af »årsager, der ikke har noget at gøre med indvandring«?
2)

Er en lovgivning og en afgørelsespraksis (2), hvorefter staten hverken kan handle i en straffesag med henblik på erstatning for tab, som den er påført som følge af den efterforskede persons svigagtige adfærd […], der indebærer en uberettiget tilførsel af midler fra Den Europæiske Unions budget, eller i henhold til § 256, stk. 3, i lov om strafferetspleje kan appellere en dom, hvormed en retsinstans beslutter ikke at give den adgang, dvs. ikke at give den forvaltning, som repræsenterer staten adgang, til under hovedforhandlingen som skadelidt, at nedlægge påstand om skadeserstatning, og hvorefter der heller ikke fastsættes en anden form for procedure, hvorunder staten i forhold til den efterforskede person kan udøve sin ret, hvorved det heller ikke er muligt at sikre dens ret til erstatning for formuetab i forhold til den tiltalte som omhandlet i § 50 i lov om strafferetspleje, og der således de facto bliver tale om en ret, som ikke kan fuldbyrdes, i overensstemmelse med artikel 17 og 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder […], artikel 325 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde og artikel 38, stk. 1, litra h), i Rådets forordning (EF) nr. 1260/1999 [ (3)] af 21. juni 1999 om vedtagelse af generelle bestemmelser for strukturfondene[, sammenholdt med Kommissionens forordning nr. 1681/94 (4)]?
Appel iværksat den 21. august 2019 af Alfamicro - Sistemas de computadores, Sociedade Unipessoal, Lda. til prøvelse af dom afsagt af Retten (Anden Afdeling) den 28. juni 2019 i sag T-64/18, Alfamicro mod Kommissionen

(Sag C-623/19 P)

(2019/C 348/14)

Processprog: portugisisk

Parter

Appellant: Alfamicro - Sistemas de computadores, Sociedade Unipessoal, Lda. (ved advogados G. Gentil Anastácio og D. Pirra Xarepe og advogada estagiária M. Stock da Cunha)

Den anden part i appelsagen: Europa-Kommissionen

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Rettens dom i sag T-64/18 ophæves (1).

— Europa-Kommissionens afgørelse C (2017) 8839 final af 13. december 2017 annulleres.

— Europa-Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanten har gjort gældende, at selve kontrakten er den udløsende omstændighed for det kontraktlige krav. Såfremt Kommissionen i søgsmålet med påstand om, at fordringen fastslås, kunne fremsætte sine krav og undlod dette, kan den derfor ikke, efter at dommen er afsagt, udstede fuldbyrdelsesdokumenter på overtrækket.

Kommissionen har gjort sig skyldig i magtfordrejning.

Med afgørelsen i en sag (T-831/14) (2) traf Retten afgørelse om Kommissionens fordring hidrørende fra en tilskudsaftale og ikke, som Retten i nærværende sag med urette fandt, om omkostninger, der ikke er støtteberettigede for den periode, der var dækket af revisionen.

Konklusionen i den dom (T-831/14), der blev afgjort med en fastslåelse af fordringen, indeholder ingen begrænsning om hverken fordringen, perioden eller omkostningerne.

Som en enkelt forpligtelse svarer fordringen, som den er fastsat i tilskudsaftalen, til et samlet fuldbyrdelsesdokument.

Det giver ingen mening, at Retten fastsætter en fordring endeligt, og at fordringshaver efterfølgende gør gældende, at ikke alle beløb var medregnet.

Appellanten har gjort gældende, at Kommissionen – fra anlæggelsen af en sag med påstand om fastsættelsen af Unionens kontraktlige krav – skal undlade at udstede nye fuldbyrdelsesdokumenter, uden at anvende Rettens dom som reference.

Hvis en sag med påstand om, at en fordring fastslås, vedrører Kommissionens kontraktlige krav i forhold til skyldneren, udelukker Rettens kompetence til at fastsætte fordringen, at Kommissionen har beføjelse til at udstede fordringer, som sætter sig over dommen.

(1) EU:T:2019:453.

(2) Jf. sag C-14/18 P
C 348/6

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesgerichtshof (Tyskland) den 16. juli 2019 – WV mod Landkreis Harburg

(Sag C-540/19)

(2019/C 348/08)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Bundesgerichtshof

Parter i hovedsagen

Sagsøger: WV

Sagsøgt: Landkreis Harburg

Præjudicielt spørgsmål

Kan et offentligt organ, som har udbetalt sociale ydelser til en person, der er berettiget til underholdsbidrag, i henhold til offentligretlige bestemmelser, påberåbe sig værnetinget på den bidragsberettigedes sædvanlige opholdssted i henhold til artikel 3, litra b), i forordning nr. 4/2009 (1), når organet på grund af udbetalingen af sociale ydelser ved regres gør den bidragsberettigedes underholdskrav, som er overgået til organet ved lovbestemt subrogation, gældende over for den bidragspligtige?

(1) Rådets forordning (EF) nr. 4/2009 af 18.12.2008 om kompetence, lovvalg, anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser og samarbejde vedrørende underholdspligt (EUT 2009, L 7, s. 1).
1

I forbindelse med det retsforhold, der opstår som følge af en tilskudsaftale, har de myndigheder og formidlende organer i medlemsstaterne, som er kompetente til at behandle sager vedrørende uregelmæssigheder i første eller anden instans, da i forbindelse med de pågældende sager beføjelse i henhold til Rådets forordning (EF) nr. 1083/2006 (1) af 11. juli 2006 om generelle bestemmelser for Den Europæiske Fond for Regionaludvikling, Den Europæiske Socialfond og Samhørighedsfonden og ophævelse af forordning (EF) nr. 1260/1999 (herefter »forordningen«) – navnlig inden for rammerne af den i artikel 60, 70 og 98 omhandlede kontrolmekanisme – til at foretage en direkte undersøgelse af en hvilken som helst overtrædelse, der er eller kan være til skade for EU-budgettets finansielle interesser, og har de i givet fald pligt til at foretage en finansiel korrektion?
1)

Skal artikel 49 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, eventuelt sammenholdt med artikel 56 TEUF, med artikel 15 og 16 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder og med lighedsprincippet fortolkes således, at den er til hinder for en national ordning, hvorefter personer eller virksomheder, der på et belgisk havneområde ønsker at udføre havnearbejde som omhandlet i lov af 8. juni 1972 om havnearbejde – herunder aktiviteter, der ikke vedrører lastning og losning af skibe i egentlig forstand – er forpligtet til kun at benytte sig af anerkendte havnearbejdere?
C 348/2

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Finanzgericht Baden-Württemberg (Tyskland) den 13. juni 2019 – WEG Tevesstraße mod Finanzamt Villingen-Schwenningen

(Sag C-449/19)

(2019/C 348/02)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Finanzgericht Baden-Württemberg

Parter i hovedsagen

Sagsøger: WEG Tevesstraße

Sagsøgt: Finanzamt Villingen-Schwenningen

Præjudicielt spørgsmål

Skal bestemmelserne i Rådets direktiv 2006/112/EF (1) af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (EUT 2006, L 347, s. 1) fortolkes således, at de er til hinder for bestemmelser i en medlemsstat, hvorefter sammenslutningen af boligejeres levering af varme til boligejerne er fritaget for merværdiafgift?

(1) EUT 2006, L 347, s. 1.
1)

Skal artikel 19, stk. 1, andet afsnit, artikel 2, artikel 4, stk. 3, og artikel 6, stk. 3, TEU sammenholdt med artikel 47 i chartret om grundlæggende rettigheder samt artikel 267, stk. 3, TEUF fortolkes således, at en domstol i sidste instans i en medlemsstat i en sag vedrørende en påstand om at det fastslås, at et tjenesteforhold ikke består, kan bestemme, at en person, som er blevet meddelt en afgørelse om udnævnelse til et dommerembede, der er vedtaget på grundlag af bestemmelser, som er i strid med princippet om effektiv retsbeskyttelse, eller på en måde, som ikke er i overensstemmelse med dette princip, ikke skal anses for at være dommer, når den pågældende domstol forsætligt er blevet forhindret i at prøve dette spørgsmål forud for meddelelsen af denne afgørelse?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Sąd Okręgowy w Poznaniu (Polen) den 26. juni 2019 – Kancelaria Medius SA med hjemsted i Kraków mod RN

(Sag C-495/19)

(2019/C 337/06)

Processprog: polsk

Den forelæggende ret

Sąd Okręgowy w Poznaniu

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Kancelaria Medius SA med hjemsted i Kraków

Sagsøgt: RN

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 7, stk. 1, i Rådets direktiv 93/13/EØF (1) af 5. april 1994 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler fortolkes således, at den er til hinder for procedureregler i henhold til hvilke en domstol kan afsige en udeblivelsesdom alene på grundlag af sagsøgers anbringender anført i stævningen, og som retten skal antage for at være korrekte i den situation, hvor sagsøgte – en forbruger, der blev behørigt underrettet om datoen for retsmødet, ikke møder op og forsvarer sig selv?

(1) EFT 1993, L 95, s. 29.
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Cour d’appel (Luxembourg) den 25. juli 2019 – Parquet général du Grand-Duché de Luxembourg mod JR

(Sag C-566/19)

(2019/C 337/09)

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Cour d’appel

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Parquet général du Grand-Duché de Luxembourg

Sagsøgt: JR

Præjudicielt spørgsmål

Kan den franske anklagemyndighed ved den forundersøgelsesret eller domstol i Frankrig, som har kompetence i medfør af denne stats lovgivning til at udstede en europæisk arrestordre, anses som den udstedende judicielle myndighed i den selvstændige betydning af dette begreb i artikel 6, stk. 1, i Rådets rammeafgørelse 2002/584/RIA (1) af 13. juni 2002 i en situation, hvor den, samtidig med at den formodes at kontrollere, at betingelserne for udstedelsen af den europæiske arrestordre er overholdt, og at undersøge, hvorvidt udstedelsen heraf er forholdsmæssig henset til omstændighederne i straffesagen, er den myndighed, som varetager den strafferetlige forfølgning i samme sag?

(1) Rådets rammeafgørelse af 13.6.2002 om den europæiske arrestordre og om procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne - Erklæringer fra en række medlemsstater i forbindelse med rammeafgørelsens vedtagelse (EFT 2002, L 190, s. 1).
1.

Tilsidesættelse af vedtægtens (1) artikel 7 og af artikel 36 i statutten for Den Europæiske Unions Domstol Appellanten gør gældende, at Retten har anvendt vedtægtens artikel 7 retligt fejlagtigt. Degraderingen fra direktør for en hovedafdeling til administrator uden karrieremuligheder uden nogen som helst bedømmelses- eller disciplinærprocedure, hvorved appellantens rettigheder kunne blive varetaget, udgør ikke en legitim forflyttelse, men en ulovlig degradering. Ændringen af tjenestemandsvedtægten i 2014 har videreudviklet udsigterne til forfremmelse for direktører ud over AD 12-graden til en tjenestemandsretlig rettighed. Ansættelsesmyndigheden kunne ikke uden en behørig bedømmelses- eller disciplinærprocedure ensidigt inddrage denne rettighed. Siden 2014 har det i henhold til loven ikke længere kunnet lægges til grund, at en stilling som direktør var ligeværdig med en stilling som administrator uden muligheder for forfremmelse. Retten har endvidere citeret den retspraksis, der vedrører forflyttelse i henhold til vedtægtens artikel 7 og stillingsligheden, men den har draget de forkerte konsekvenser deraf. Endelig har Retten begået en retlig og proceduremæssig fejl derved, at den ikke har taget fuldstændig stilling til det andet anbringende, nemlig anbringendet om den ulovlige afsættelse af appellanten den 10. oktober 2016, uden at han samtidig blev forflyttet til en ny stilling, hvilket først skete den 17. oktober 2016. Der er derfor ikke tale om en forflyttelse som omhandlet i vedtægtens artikel 7 (dommens præmis 49-106).
2)

Hvilken afgørelse skal den fuldbyrdende judicielle myndighed i bekræftende fald træffe vedrørende en lovovertrædelse, der angiveligt er begået i et tredjeland, men hvor lovovertrædelsens omstændigheder viser, at der er foretaget forberedende handlinger til denne i den udstedende stat, når den fuldbyrdende medlemsstat i sin nationale lovgivning har anvendt de fakultative grunde til at afslå fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre, der følger af rammeafgørelsens artikel 4, stk. 1 og artikel 4, stk. 7, litra b)?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Sąd Okręgowy w Warszawie (Polen) den 9. juli 2019 – Passenger Rights SA mod Ryanair DAC (Dublin, Irland)

(Sag C-519/19)

(2019/C 337/08)

Processprog: polsk

Den forelæggende ret

Sąd Okręgowy w Warszawie

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Passenger Rights SA

Sagsøgt: Ryanair DAC (Dublin, Irland)

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 2, litra b), artikel 3, stk. 1 og 2, samt artikel 6, stk. 1, i Rådets direktiv 93/13/EØF (1) af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler og artikel 25 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1215/2012 (2) af 12. december 2012 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område fortolkes således med hensyn til vurderingen af gyldigheden af en værnetingsaftale, at den omstændighed, at der ikke foreligger kontraktvilkår, der har været genstand for individuel forhandling, samt at der er tale om urimelige kontraktvilkår, der udspringer af en værnetingsklausul, også kan påberåbes af den endelige køber af en fordring, der er erhvervet efter en overdragelse fra en forbruger, selv om køberen ikke selv har status som en forbruger?

(1) EFT 1993, L 95, s. 29

(2) EUT 2012, L 351, s. 1.
—

For det tredje fastslog Retten i den appellerede doms præmis 79-93 med urette, at Kommissionen begik en fejl, dan den fastslog, at de progressive satser for afgiften i detailsektoren ikke var begrundet i et omfordelingsformål. Rettens konstatering af, at den polske afgift i detailsektoren ikke udgør forskelsbehandling og tjener omfordelingsformål, hviler på en forkert antagelse om, at de virksomheder, der har høje indtægter (omsætning), er mere rentable end virksomheder med lavere indtægter (omsætning). Retten begik således en retlig fejl ved at fastslå, at omfordelingsformålet, som ikke er knyttet uløseligt sammen med afgiften i detailsektoren, kan begrunde en forskelsbehandling af virksomhederne. Endvidere overførte Retten ved at lægge denne fejlagtige forudsætning til grund bevisbyrden for, at de progressive afgiftssatser var begrundet i det påståede omfordelingsformål, fra medlemsstaten til Kommissionen, således at Kommissionen skulle godtgøre, at en sådan begrundelse ikke forelå.
6)

Skal den omstændighed, at et ophold er lovligt som omhandlet i artikel 7, stk. 1, litra b), i direktiv 2004/38, fortolkes således, at den giver en person ret til adgang til den sociale sikringsordning, og således, at den kan udgøre en grund til at udelukke den pågældende fra den sociale sikringsordning? Skal det i hovedsagen navnlig fastslås, at den omstændighed, at ansøgeren har en fuld sygeforsikringsdækning, som er en af betingelserne for et lovligt ophold i henhold til direktiv 2004/38, kan ligge til grund for et afslag på at optage den pågældende i det sundhedssystem, der finansieres af staten?
2)

Dernæst opstår spørgsmålet, om rekvisitus, når de faktiske og retlige oplysninger, som afgør, om et vilkår i en forbrugeraftale, er urimeligt, allerede foreligger, ikke rejser indsigelse mod vilkåret under en indsigelsesprocedure som fastsat i loven, efter afgørelsen af denne sag kan indlede en ny procedure, hvorunder det undersøges, om en eller flere andre kontraktvilkår er urimelige, når den pågældende havde mulighed for at rejse indsigelse mod disse under den almindelige procedure i henhold til loven? Det ønskes nærmere bestemt oplyst, om der indtræder en præklusionsvirkning, som er til hinder for, at forbrugeren under samme fuldbyrdelsessøgsmål eller i et efterfølgende anerkendelsessøgsmål på ny rejser spørgsmålet om, hvorvidt et andet kontraktvilkår er urimeligt?