ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
DA Den Europæiske Unions Tidende C 311/5

Domstolens dom (Anden Afdeling) af 16. juli 2015 — ClientEarth og Pesticide Action Network Europe (PAN Europe) mod Den Europæiske Fødevaresikkerhedsautoritet (EFSA) og Europa-Kommissionen

(Sag C-615/13 P) (1)

((Appel - aktindsigt i dokumenter fra Den Europæiske Unions institutioner - forordning (EF) nr. 1049/2001 - artikel 4, stk. 1, litra b) - forordning (EF) nr. 45/2001 - artikel 8 - undtagelse til retten til aktindsigt - beskyttelse af personoplysninger - begrebet »personoplysninger« - betingelser for videregivelse af personoplysninger - navnet på ophavsmanden til enhver af bemærkningerne til et udkast til vejledning udarbejdet af Den Europæiske Fødevaresikkerhedsautoritet (EFSA) vedrørende den videnskabelige dokumentation, som skal vedlægges ansøgninger om markedsføringstilladelse til et plantebeskyttelsesmiddel - afslag på aktindsigt))

(2015/C 311/05)

Processprog: engelsk

Parter

Appellanter: ClientEarth og Pesticide Action Network Europe (PAN Europe) (ved avocat P. Kirch)

De andre parter i appelsagen: Den Europæiske Fødevaresikkerhedsautoritet (EFSA) (ved D. Detken og C. Pintado, som befuldmægtigede, bistået af advocaat R. Van der Hout) og Europa-Kommissionen (ved B. Martenczuk og L. Pignataro-Nolin, som befuldmægtigede)

Intervenient til støtte for sagsøgeren: Den Europæiske Tilsynsførende for Databeskyttelse (EDPS) (ved A. Buchta og M. Pérez Asinari, som befuldmægtigede)

Konklusion

1) Den Europæiske Unions Rets dom ClientEarth og PAN Europe mod EFSA (T-214/11, EU:T:2013:483) ophæves.

2) Den Europæiske Fødevaresikkerhedsautoritets (EFSA) afgørelse af 12. december 2011 annulleres.

3) EFSA bærer sine egne omkostninger og betaler de omkostninger, som ClientEarth og Pesticide Action Network Europe (PAN Europe) har afholdt i forbindelse med appellen og sagen i første instans.

4) Europa-Kommissionen bærer sine egne omkostninger i forbindelse med appelsagen og sagen i første instans.

5) Den Europæiske Tilsynsførende for Databeskyttelse (EDPS) bærer sine egne omkostninger i forbindelse med appelsagen.

(1) EUT C 71 af 8.3.2014.
1)

Den Europæiske Unions Rets dom ClientEarth mod Kommissionen (T-111/11, EU:T:2013:482) annulleres, for så vidt som Den Europæiske Unions Ret herved har anerkendt, at Europa-Kommissionen ved afgørelse af 30. maj 2011 i henhold til en generel formodning kunne nægte ClientEarth fuld aktindsigt i de omtvistede undersøgelser vedrørende overensstemmelsen mellem forskellige medlemsstaters lovgivning og Den Europæiske Unions miljøret, hvilke på tidspunktet for vedtagelsen af denne afgørelse ikke havde bevirket, at Kommissionen havde fremsendt en åbningsskrivelse til den pågældende medlemsstat i henhold til artikel 258, stk. 1, TEUF, og som derfor ikke var indgået i sagsakterne vedrørende den administrative fase af en traktatbrudsprocedure.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 311/3

Domstolens dom (Femte Afdeling) af 16. juli 2015 — Directeur général des finances publiques mod Mapfre asistencia compania internacional de seguros y reaseguros SA og Mapfre warranty SpA mod Directeur général des finances publiques (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Cour de cassation — Frankrig)

(Sag C-584/13) (1)

((Præjudiciel forelæggelse - skatter og afgifter - omsætningsafgift - anvendelsesområde - fritagelse - begrebet »forsikringstransaktioner« - begrebet »tjenesteydelser« - fast beløb for en garanti vedrørende mekanisk svigt på et brugt køretøj))

(2015/C 311/03)

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Cour de cassation

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: Directeur général des finances publiques og Mapfre warranty SpA

Sagsøgt: Mapfre asistencia compañia internacional de seguros y reaseguros SA og Directeur général des finances publiques

Konklusion

Artikel 13, punkt B, litra a), i Rådets sjette direktiv 77/388/EØF af 17. maj 1977 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter — Det fælles merværdiafgiftssystem: ensartet beregningsgrundlag, som ændret ved Rådets direktiv 91/680/EØF af 16. december 1991, skal fortolkes således, at en tjenesteydelse, som består i, at en erhvervsdrivende, der er uafhængig af forhandleren af et brugt køretøj, mod betaling af et fast beløb yder en garanti, der dækker mekanisk svigt, som kan ramme visse dele af dette køretøj, udgør en forsikringstransaktion, der er fritaget for merværdiafgift som omhandlet i denne bestemmelse. Det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve, om den i hovedsagerne omhandlede tjenesteydelse i lyset af omstændigheder som de i hovedsagerne omhandlede er en sådan ydelse. Levering af en sådan ydelse og salget af det brugte køretøj skal principielt anses for særskilte og uafhængige ydelser, som skal betragtes særskilt i merværdiafgiftsmæssig henseende. Det tilkommer den forelæggende ret at afgøre, om salg af et brugt køretøj og en garanti, der ydes af en erhvervsdrivende, som er uafhængig af forhandleren af dette køretøj, og som dækker mekaniske svigt, der kan ramme visse dele af køretøjet, er indbyrdes forbundne i en sådan grad, at de skal anses for at udgøre én enkelt transaktion, eller om de derimod udgør uafhængige transaktioner.

(1) EUT C 31 af 1.2.2014.
1)

Artikel 34, nr. 1), i Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 af 22. december 2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område skal fortolkes således, at den omstændighed, at en afgørelse truffet i en medlemsstat er i strid med EU-retten, ikke kan begrunde, at denne afgørelse ikke anerkendes i en anden medlemsstat med henvisning til, at den er i strid med denne medlemsstats grundlæggende retsprincipper, såfremt den påberåbte retlige fejl ikke udgør en åbenbar overtrædelse af en retsregel, der anses for væsentlig i Unionens retsorden og dermed i retsordenen i den medlemsstat, som anmodningen rettes til, eller af en rettighed, der er anerkendt som grundlæggende i disse retsordener. Dette er ikke tilfældet med en fejl i forbindelse med anvendelsen af en bestemmelse såsom artikel 5, stk. 3, i Rådets direktiv 89/104/EØF af 21. december 1988 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varemærker, som ændret ved aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde af 2. maj 1992. Når retten i den medlemsstat, som anmodningen rettes til, efterprøver, om der eventuelt er tale om en åbenbar overtrædelse af denne medlemsstats grundlæggende retsprincipper, skal den tage hensyn til den omstændighed, at de retsundergivne, medmindre særlige omstændigheder gør det for vanskeligt eller umuligt at anvende retsmidlerne i domsstaten, skal benytte sig af alle de til rådighed stående retsmidler i denne medlemsstat for på forhånd at forhindre en sådan overtrædelse.
1)

Under afsnit A med overskriften »Forhandlingsprocedure« i bilaget til Rådets afgørelse af 13. maj 2013 om bemyndigelse til at indlede forhandlinger om sammenkobling af Den Europæiske Unions emissionshandelssystem med et emissionshandelssystem i Australien, annulleres følgende: — punkt 1, andet punktum, i dette afsnit A, hvorefter »[Unionens detaljerede forhandlingspositioner, h]vor det er relevant, skal […] fastlægges i det særlige udvalg, der er nævnt i artikel 1, stk. 2, eller i Rådet«, og — udtrykkene »og fastlægge forhandlingspositioner« i punkt 3 i det nævnte afsnit.
C 211/2

Domstolens dom (Femte Afdeling) af 21. april 2016 — Rådet for Den Europæiske Union mod Bank Saderat Iran og Europa-Kommissionen

(Sag C-200/13 P) (1)

((Appel - fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik - bekæmpelse af nuklear spredning - restriktive foranstaltninger over for Den Islamiske Republik Iran - indefrysning af en iransk banks pengemidler - begrundelsespligt - procedure for vedtagelse af retsakten - åbenbart urigtigt skøn))

(2016/C 211/02)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Rådet for Den Europæiske Union (ved S. Boelaert og M. Bishop, som befuldmægtigede)

De andre parter i appelsagen: Bank Saderat Iran (ved D. Wyatt, QC, barrister R. Blakeley og solicitors S. Jeffrey, S. Ashley og A. Irvine,) og Europa-Kommissionen (ved D. Gauci og M. Konstantinidis, som befuldmægtigede)

Intervenient til støtte for den anden part i sagen: Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland (ved L. Christie og S. Behzadi-Spencer, som befuldmægtigede, bistået af barrister S. Lee)

Konklusion

1) Appellen forkastes.

2) Kontraappellen forkastes.

3) Rådet for Den Europæiske Union bærer sine egne omkostninger og betaler de omkostninger, som Bank Saderat Iran har afholdt for begge retsinstanser, med undtagelse af de omkostninger, der er blevet afholdt i forbindelse med kontraappellen.

4) Bank Saderat Iran bærer sine egne omkostninger i forbindelse med kontraappellen og betaler de omkostninger, som Rådet har afholdt i forbindelse med kontraappellen.

5) Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland og Europa-Kommissionen bærer hver deres egne omkostninger i begge instanser.

(1) EUT C 171 af 15.6.2013.
Artikel 23 i Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 af 22. december 2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område skal fortolkes således, at:

det krav om skriftlighed, der er opstillet i artikel 23, stk. 1, litra a), når en værnetingsklausul er indsat i et emissionsprospekt for obligationer, kun er opfyldt, såfremt den kontrakt, som er undertegnet af parterne i forbindelse med udstedelsen af værdipapirerne på det primære marked, nævner accepten af denne klausul eller udtrykkeligt henviser til dette prospekt

en værnetingsklausul, der er indeholdt i et emissionsprospekt for værdipapirer, som er affattet af udstederen af de nævnte værdipapirer, kan gøres gældende over for tredjemand, som har erhvervet disse værdipapirer gennem en finansiel formidler, såfremt det er godtgjort — hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve — for det første, at denne klausul er gyldig i forholdet mellem denne udsteder og denne finansielle formidler, dernæst, at nævnte tredjemand ved på det sekundære marked at foretage tegning af de pågældende værdipapirer indtræder i nævnte formidlers rettigheder og forpligtelser, der er knyttet til disse værdipapirer i henhold til gældende national ret, og endelig, at den pågældende tredjemand har haft mulighed for at gøre sig bekendt med prospektet, der indeholder denne klausul, og

indsættelsen af en værnetingsaftale i et emissionsprospekt for obligationer kan anses for en form, der er anerkendt som en sædvane inden for international handel i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 23, stk. 1, litra c), i forordning nr. 44/2001, hvorved det kan antages, at den part, som den gøres gældende over for, har givet sit samtykke, for så vidt som det bl.a. er godtgjort — hvilket det tilkommer den nationale ret at efterprøve — for det første, at en sådan handlemåde almindeligt og regelmæssigt følges af de erhvervsdrivende i den pågældende branche ved indgåelse af kontrakter af denne type, og for det andet, at parterne enten tidligere har haft forretningsforbindelse indbyrdes eller med andre parter i den samme sektor, eller at den pågældende handlemåde er tilstrækkelig kendt inden for sektoren til at kunne betragtes som en fast brug.
1)

Artikel 1, stk. 1, tredje afsnit, og artikel 1, stk. 3, i Rådets direktiv 89/665/EØF af 21. december 1989 om samordning af love og administrative bestemmelser vedrørende anvendelsen af klageprocedurerne i forbindelse med indgåelse af offentlige indkøbs- samt bygge- og anlægskontrakter, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2007/66/EF af 11. december 2007, skal fortolkes således, at de er til hinder for, at et særskilt søgsmål, der er anlagt af en tilbudsgiver, som har interesse i at opnå en bestemt kontrakt, og som har lidt eller vil kunne lide skade som følge af en påstået overtrædelse af EU-retten på området for offentlige kontrakter eller bestemmelserne til gennemførelse af denne ret, der tager sigte på at udelukke en anden tilbudsgiver, afvises fra realitetsbehandling under anvendelse af nationale processuelle bestemmelser, som fastsætter en prioriteret behandling af det særskilte søgsmål, der er indgivet af denne anden tilbudsgiver.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 145/4

Domstolens dom (Femte Afdeling) af 18. februar 2016 — Rådet for Den Europæiske Union mod Bank Mellat og Europa-Kommissionen

(Sag C-176/13 P) (1)

((Appel - fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik - bekæmpelse af nuklear spredning - restriktive foranstaltninger over for Den Islamiske Republik Iran - indefrysning af en iransk banks pengemidler - begrundelsespligt - procedure for vedtagelse af retsakten - åbenbart urigtigt skøn))

(2016/C 145/03)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Rådet for Den Europæiske Union (ved S. Boelaert og M. Bishop, som befuldmægtigede)

De andre parter i appelsagen: Bank Mellat (ved M. Brindle, QC, barristers R. Blakeley og V. Zaiwalla og solicitors Z. Burbeza, P. Reddy, S. Zaiwalla og F. Zaiwalla) og Europa-Kommissionen (ved D. Gauci og M. Konstantinidis, som befuldmægtigede)

Intervenient til støtte for sagsøgeren: Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland (ved L. Christie og S. Behzadi-Spencer, som befuldmægtigede, bistået af barrister S. Lee)

Konklusion

1) Appellen forkastes.

2) Rådet for Den Europæiske Union bærer sine egne omkostninger og betaler de omkostninger, som Bank Mellat har afholdt for begge retsinstanser.

3) Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland og Europa-Kommissionen bærer hver deres egne omkostninger i begge instanser.

(1) EUT C 171 af 15.6.2013.
3)

I en situation som den i hovedsagerne foreliggende kan medlemsstaternes retsinstanser ikke støtte sig på domme, hvori Den Europæiske Unions retsinstanser annullerede en forordning, der indførte antidumpingtold, for så vidt som denne vedrørte visse eksporterende producenter, der var omfattet af denne forordning, med henblik på at fastslå, at den told, der blev pålagt produkter fra andre eksporterende producenter, som er omfattet af den nævnte forordning og befinder sig i den samme situation som de eksporterende producenter, i forhold til hvilke en sådan forordning blev annulleret, ikke er skyldig efter lovgivningen som omhandlet i artikel 236, stk. 1, i Rådets forordning (EØF) nr. 2913/92 af 12. oktober 1992 om indførelse af en EF-toldkodeks. Eftersom en sådan forordning ikke er blevet trukket tilbage af den institution under Den Europæiske Union, der har vedtaget den, annulleret af Den Europæiske Unions retsinstanser eller kendt ugyldig af Den Europæiske Unions Domstol, for så vidt som den pålægger produkterne fra disse andre eksporterende producenter told, forbliver den nævnte told skyldig efter lovgivningen som omhandlet i denne bestemmelse.
1)

Den Europæiske Unions Rets dom af 16. september 2013, Galp Energía España m.fl. mod Kommissionen (T-462/07, EU:T:2013:459), ophæves, for så vidt som den i punkt 3 i sin dispositive del fastsætter den nye bøde, som GALP Energía España SA, Petróleos de Portugal SA og GALP Energía SGPS SA skal pålægges, under hensyntagen til Rettens urigtige konstatering i medfør af sin fulde prøvelsesret i begrundelsen for samme dom, hvorefter GALP Energía España SA, Petróleos de Portugal SA og GALP Energía SGPS SA havde haft kendskab til de andre kartelmedlemmers deltagelse i kompensationsmekanismen, og hvorefter de også kunne forudse de andre kartelmedlemmers deltagelse i overvågningsordningen, og at de derfor kunne holdes ansvarlige.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 68/3

Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 17. december 2015 — Proximus SA, tidligere Belgacom SA, som viderefører den af Belgacom Mobile SA anlagte sag mod Province de Namur (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Tribunal de première instance de Namur — Belgien)

(Sag C-517/13) (1)

((Præjudiciel forelæggelse - elektroniske kommunikationsnet og -tjenester - direktiv 97/13/EF - artikel 4 og 11 - direktiv 2002/20/EF - artikel 6 - vilkår knyttet til den generelle tilladelse og brugsretten til radiofrekvenser og numre samt særlige forpligtelser - artikel 13 - afgifter for tilladelser til installation af faciliteter - anvendelsesområde - lovgivning i en provins - afgift på master og/eller sende- og modtageenheder til mobiltelefonnettet))

(2016/C 068/03)

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Tribunal de première instance de Namur

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Proximus SA, tidligere Belgacom SA, som viderefører den af Belgacom Mobile SA anlagte sag

Sagsøgt: Province de Namur

Konklusion

Artikel 6 og 13 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/20/EF af 7. marts 2002 om tilladelser til elektroniske kommunikationsnet og -tjenester (tilladelsesdirektivet) skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for, at en afgift som den i hovedsagen omhandlede pålægges en fysisk eller juridisk person, som gør brug af en mast og/eller en sende- og modtageenhed til mobiltelefonnettet.

(1) EUT C 352 af 30.11.2013.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 68/2

Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 17. december 2015 — Proximus SA, tidligere Belgacom SA mod Commune d'Etterbeek (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Tribunal de première instance francophone de Bruxelles — Belgien)

(Sag C-454/13) (1)

((Præjudiciel forelæggelse - elektroniske kommunikationsnet og -tjenester - direktiv 2002/20/EF - artikel 12 og 13 - administrationsgebyrer - afgifter for tilladelser til installation af faciliteter - anvendelsesområde - kommunal lovgivning - afgift på antenner til mobiltelefoni))

(2016/C 068/02)

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Tribunal de première instance francophone de Bruxelles

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Proximus SA, tidligere Belgacom SA

Sagsøgt: Commune d'Etterbeek

Konklusion

Artikel 12 og 13 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/20/EF af 7. marts 2002 om tilladelser til elektroniske kommunikationsnet og -tjenester (tilladelsesdirektivet) skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for, at en afgift som den i hovedsagen omhandlede pålægges enhver fysisk eller juridisk person, der er indehaver af en tinglig ret eller en brugsret over en antenne til mobiltelefoni.

(1) EUT C 313 af 26.10.2013.
1)

Artikel 13, punkt B, litra d), nr. 6), i Rådets sjette direktiv 77/388/EØF af 17. maj 1977 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter — Det fælles merværdiafgiftssystem: ensartet beregningsgrundlag, som ændret ved Rådets direktiv 91/680/EØF af 16. december 1991, skal fortolkes således, at investeringsselskaber som de i hovedsagen omhandlede selskaber, hvori der er indskudt kapital af flere investorer, som bærer den risiko, der er forbundet med forvaltningen af aktiverne indskudt i disse selskaber med henblik på køb, besiddelse, administration og salg af fast ejendom for at opnå et afkast, der udloddes til samtlige andelshavere i form af en dividendeudbetaling, idet de sidstnævnte også drager fordel af andelens værdistigning, kan anses for »investeringsforeninger« som omhandlet i denne bestemmelse, såfremt den pågældende medlemsstat har underlagt disse selskaber et særligt statsligt tilsyn.
2)

Virkningerne af forordning nr. 1243/2012 opretholdes indtil ikrafttrædelsen inden for en rimelig frist, der ikke må overstige 12 måneder regnet fra den 1. januar i det år, der følger efter datoen for afsigelsen af nærværende dom, af en ny forordning med et passende retsgrundlag, dvs. artikel 43, stk. 2, TEUF.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 16/4

Domstolens dom (Sjette Afdeling) af 19. november 2015 — Skatteverket mod Hilkka Hirvonen (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Högsta förvaltningsdomstolen — Sverige)

(Sag C-632/13) (1)

((Præjudiciel forelæggelse - fri bevægelighed for personer - ligebehandling - indkomstskat - ikke-hjemmehørende skattepligtiges indkomst, der er pålagt en kildeskat - udelukkelse af ethvert skattefradrag knyttet til den skattepligtiges personlige forhold - begrundelse - ikke-hjemmehørende skattepligtiges mulighed for at vælge at være omfattet af den beskatningsordning, der gælder for hjemmehørende skattepligtige, og få ret til nævnte fradrag))

(2016/C 016/04)

Processprog: svensk

Den forelæggende ret

Högsta förvaltningsdomstolen

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Skatteverket

Sagsøgt: Hilkka Hirvonen

Konklusion

I forbindelse med indkomstbeskatning udgør et afslag på at indrømme ikke-hjemmehørende skattepligtige, som oppebærer størstedelen af deres indkomst fra kildestaten, og som har valgt at være omfattet af kildeskatteordningen, de samme personlige fradrag som dem, der indrømmes hjemmehørende skattepligtige inden for rammerne af den almindelige beskatningsordning, ikke en forskelsbehandling i strid med artikel 21 TEUF, når de ikke-hjemmehørendes samlede skattebyrde ikke er større end skattebyrden for hjemmehørende skattepligtige og personer, som ligestilles hermed, hvis situation er sammenlignelig med situationen for de ikke-hjemmehørende skattepligtige.

(1) EUT C 31 af 1.2.2014.
4)

Artikel 5, stk. 2, litra a), i direktiv 2001/29 og dette direktivs artikel 5, stk. 2, litra b), er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, hvorved der indføres en ordning, der med henblik på finansieringen af den rimelige kompensation, som betales til rettighedshaverne, kombinerer to former for vederlag, nemlig dels et fast vederlag, der betales forud for reproduktionsaktiviteten af fabrikanten, importøren eller erhververen inden for Fællesskabet af apparater, som gør det muligt at reproducere beskyttede værker, i forbindelse med, at disse apparater bringes i omsætning på det nationale område, dels et forholdsmæssigt vederlag, der betales efter reproduktionsaktiviteten, og som udelukkende bestemmes af en enhedspris, der multipliceres med antallet af udførte reproduktioner, som pålægges fysiske eller juridiske personer, der udfører disse reproduktioner, i det omfang: — det faste vederlag, der er forudbetalt, udelukkende beregnes i henhold til den hastighed, hvormed nævnte apparat kan udføre reproduktionerne — det forholdsmæssige vederlag, der er efteropkrævet, varierer, alt efter om skyldneren har samarbejdet ved opkrævningen af dette vederlag — den kombinerede vederlagsordning ikke er forsynet med mekanismer, herunder betalingsmekanismer, som muliggør den komplementære anvendelse af kriterierne om den faktiske skade og om fastlæggelse af skaden ved hjælp af en standardsats med hensyn til de forskellige kategorier af brugere.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 414/2

Domstolens dom (Femte Afdeling) af 22. oktober 2015 — Grupo Hospitalario Quirón SA mod Departamento de Sanidad del Gobierno Vasco og Instituto de Religiosas Siervas de Jesús de la Caridad (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Juzgado Contencioso-Administrativo no 6 de Bilbao — Spanien)

(Sag C-552/13) (1)

((Præjudiciel forelæggelse - offentlige tjenesteydelseskontrakter - direktiv 2004/18/EF - artikel 23, stk. 2 - udførelse af offentlige sundhedstjenesteydelser - levering af sundhedstjenesteydelser, der henhører under offentlige hospitaler, på privathospitaler - krav om, at ydelserne skal udføres i en bestemt kommune))

(2015/C 414/02)

Processprog: spansk

Den forelæggende ret

Juzgado Contencioso-Administrativo no 6 de Bilbao

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Grupo Hospitalario Quirón SA

Sagsøgte: Departamento de Sanidad del Gobierno Vasco og Instituto de Religiosas Siervas de Jesús de la Caridad

Konklusion

Artikel 23, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/18/EF af 31. marts 2004 om samordning af fremgangsmåderne ved indgåelse af offentlige vareindkøbskontrakter, offentlige tjenesteydelseskontrakter og offentlige bygge- og anlægskontrakter er til hinder for et krav som det i hovedsagen omhandlede, der er formuleret som en teknisk specifikation i offentlige udbudsbekendtgørelser, som vedrører levering af sundhedstjenesteydelser, om, at de sundhedstjenesteydelser, der er genstand for udbuddet, skal udføres af privathospitaler, der udelukkende må være beliggende i en bestemt kommune, som kan være forskellig fra den kommune, som de patienter, der er omfattet af disse ydelser, er bosiddende i, eftersom dette krav udgør en automatisk udelukkelse af de tilbudsgivere, der ikke kan levere disse tjenesteydelser i en sådan institution, som er beliggende i denne kommune, men som opfylder alle øvrige betingelser i disse udbud.

(1) EUT C 24 af 25.1.2014.