Den tyske dommer, der har stillet Domstolen de præjudicielle spørgsmål, udtrykker tvivl om, hvorvidt de grunde, som anføres i forordning nr. 2859/73 for at ændre størrelsen af denaturerings-præmierne, slår til. På grundlag af det af det sagsøgende firma anførte ytres der især tvivl om, hvorvidt de faktorer, som havde den overvejende betydning ved den oprindelige fastsættelse af præmien, senere var undergået betydelige ændringer. Der antydes endog muligheden af magtfordrejning, idet der spørges, om det egendige motiv for foranstaltningen i virkeligheden ikke var, at det blot var økonomisk nødvendigt at kompensere for nedgangen i Fællesskabets indtægter som følge af, at importafgifterne var blevet sænket

Retten giver udtryk for samme tvivl med hensyn til forordning nr. 175/74.

I betragtningerne til forordning nr. 2859/73 nævner Kommissionen først og fremmest, at udviklingen på verdensmarkedet for blød hvede hurtigt har ført til en spændt situation; denne situation har successivt medført en begrænsning af eksportlicensernes gyldighedstid, bortfald af importafgifterne og indførelse af en eksportafgift. Desuden bemærker den, at den bløde hvede gennem en denatureringspræmie, der under hensyn til omstændighederne stadig var for høj, navnlig konkurrerede med byg, hvis markedsstilling gav grund til at befrygte betydelig tilgang til intervention.

Af disse forskellige grunde konkluderede Kommissionen i den pågældende forordning, at der eksisterede en sådan fare for forstyrrelse af markedet, at det var berettiget at foretage ændringer i denaturerings-præmierne i løbet af høståret

Sagsøgeren i hovedsagen har gjort den opfattelse gældende, at de af Kommissionen anførte ulemper havde kunnet undgås ved andre midler end de faktisk anvendte; dette gælder så meget mere, som Kommissionen allerede under fastsættelsen af præmien for høståret 1973/74 havde været bekendt med den situation, den anfører som begrundelse for at ændre forordning nr. 2859/73.

For at undgå, at retten risikerer at sætte sig i den administrative myndigheds sted ved vurderingen af, hvilke midler der er mest hensigtsmæssige for at imødegå ændringer i de økonomiske forhold, kan den kun, således som jeg har påpeget, omstøde det af forvaltningen trufne valg i så henseende, når dette valg er behæftet med alvorlige og flagrante mangler. Således som jeg allerede har haft lejlighed til at bemærke det i mit forslag til afgørelse i sag nr. 78/74, refererer begrebet, fare for forstyrrelser, efter betydningen i Rådets forordning nr. 644/68 ikke nødvendigvis til alvorlige og usædvanlige begivenheder som dem, der betinger anvendelse af beskyttelsesklausuler. Det, det drejer sig om her, er nemlig faren for, at et produkt mere end nødvendigt er, dvs. på uøkonomisk måde, drejes væk fra sin normale brug, som, såfremt der ikke foreligger særlige afsætningsvanskeligheder, alene svarer til en rigtig funktion af markedet. Kommissionens beføjelse til at ændre denatureringspræmierne i løbet af høståret anvendes med sigte på at begrænse eller a fortiori ophæve undtagelsesordningen som sådan må man jo betragte ydelsen af en denaturerings-præmie, der udelukkende er en nødforanstaltning i en fuldstændig unormal situation.

Selve den omstændighed, at man allerede har indført en eksportafgift på blød hvede fra Fællesskabet i løbet af den pågældende periode, beviser klart, at Fællesskabets interesse i at tilskynde til brug af blød hvede på en anden måde end normalt må være undergået en forandring, og dette så meget mere, hvis man sammenligner med den tidligere situation, hvorunder eksporten af hvede fra Fællesskabet ikke blot ikke var pålagt nogen afgift, men endog præmieredes. Det skulle være nok til at begrunde vedtagelsen af den pågældende forordning.

Spørgsmålet om konkurrencen i forhold til byg og den heraf følgende fare for massive tilbud af dette produkt til invervention, er et andet element Kommissionen har forklaret, at det som følge af den betragtelige indsnævring af forskellen mellem priserne på hvede og byg ikke længere var nødvendigt for at gøre hveden konkurrencedygtig som foder at yde en lige så høj denatureringspræmie som den, der var blevet fastsat i begyndelsen af høståret, og hvis udbetaling endda muligvis risikerede at fremkale vanskeligheder på bygmarkedet I lyset heraf forekommer det mig altså ikke, at man, således som det sagsøgende firma har gjort gældende, kan udelukke en logisk sammenhæng mellem opretholdelsen af denatureringspræmien på dens oprindelige niveau og truslen om en stigning i antallet af tilbud af byg til intervention.

I øvrigt kan det også i almindelighed anføres, at det i en periode kendetegnet ved en betydelig prisforhøjelse på hvede og en usikker international situation og således — på trods af betydelige lagre — af begrundet frygt for fremtidige nærliggende vanskeligheder på forsyningsområdet, og desuden under hensyn til Fællesskabets internationale forpligtelser — særlig på området for fødevarehjælp — ikke forekommer uberettiget, at Kommissionen søger at forebygge ondet ved at mindske tilskyndelsen til at dreje hveden væk fra dens normale brug, menneskeføde: dette gælder så meget mere, som en uændret opretholdelse af denne tilskyndelse ville have kunnet bidrage til at forstærke den allerede kraftige tendens til stigende priser.

Omkring tre måneder efter vedtagelsen af den pågældende foranstaltning, hvorved præmien blev nedsat, besluttede Kommissionen ved forordning nr. 175/74 at nedsætte præmien til 0, idet verdensmarkedet for blød hvede blev mere og mere anspændt, og vanskelighederne med at forsyne dette marked voksede, hvilket risikerede at medføre en yderligere prisstigning (en situation, der jo allerede havde fremkaldt forhøjelsen af eksportafgiften på hvede fra Fællesskabet). Kommissionen konstaterede særlig, at stigningen i efterspørgslen efter blød hvede allerede havde forårsaget betydelige prisstigninger på det interne marked. I en sådan situation må de betragtninger, der allerede er fremhævet i forbindelse med forordning nr. 2859/73, have så meget desto større vægt med henblik på at fjerne den tvivl, som den nationale ret har gjort gældende vedrørende gyldigheden af forordning nr. 175/74.