ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
31

På denne baggrund har Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Litauens øverste domstol) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Skal [direktiv 94/19] fortolkes således, at [midler], der hæves med personernes samtykke, eller som af disse personer selv overføres til eller indbetales på en konto, der var blevet åbnet i et kreditinstituts navn i et andet kreditinstitut, kan anses for et indskud i henhold til direktivet? 2) Skal […] artikel 7, stk. 1, [i direktiv 94/19,] sammenholdt med artikel 8, stk. 3, forstås således, at der skal ske udbetaling i henhold til en indskudsgaranti op til det beløb, der er fastsat i [direktivets] artikel 7, stk. 1, til alle personer, hvis fordring kan fastslås inden den dato, hvor den i [direktivets] artikel 1, [nr.] 3), [punkt] i) og ii), omhandlede afgørelse eller kendelse afsiges? 3) Hvad angår [direktiv 94/19] er definitionen af en »almindelig bankforretning« da relevant for fortolkningen af indskudsbegrebet som et indestående, der hidrører fra bankforretninger? Skal definitionen også tages i betragtning ved fortolkningen af begrebet indskud i nationale retlige foranstaltninger, der har gennemført [direktivet]? 4) Såfremt [spørgsmål 3] besvares bekræftende, hvorledes skal begrebet »almindelig bankforretning« i […] artikel 1, nr. 1), [i direktiv 94/19] da forstås og fortolkes: a) Hvilke bankforretninger bør anses for almindelige, eller hvilke kriterier bør danne grundlag for afgørelsen af, om en bestemt bankforretning er en almindelig bankforretning? b) Skal begrebet almindelig bankforretning vurderes under hensyn til formålet med de gennemførte bankforretninger eller til de parter, hvorimellem sådanne bankforretninger foretages? c) Skal indskudsbegrebet som et indestående, der hidrører fra almindelige bankforretninger, i [direktiv 94/19] fortolkes således, at det kun omfatter tilfælde, hvor alle de forretninger, der fører til et sådant indskud, kan anses for »almindelige«? 5) Hvad angår [midler], der ikke er omfattet af indskudsdefinitionen i [direktiv 94/19], men hvor medlemsstaten har valgt at gennemføre [direktiv 94/19 og 97/9] i national ret på en sådan måde, at [midler], hvorpå indskyderen har en fordring, der hidrører fra et kreditinstituts pligt til at yde investeringsservice, også anses for et indskud, kan dækningen for indskud da kun anvendes efter, at det er blevet fastslået, at kreditinstituttet i et bestemt tilfælde har handlet som et investeringsselskab, og det fik overført [midler] med henblik på investeringsvirksomhed/-aktiviteter i den i [direktiv 97/9 og MiFID-direktivet] omhandlede forstand?«
63

Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det forelagte spørgsmål besvares med, at chartrets artikel 50 skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en national lovgivning, hvorefter der kan indledes straffesag mod en person for undladelse af at indbetale skyldig moms inden for de lovbestemte frister, skønt denne person allerede for samme forhold er blevet pålagt en endelig administrativ sanktion af strafferetlig karakter som omhandlet i chartrets artikel 50, forudsat at denne lovgivning – forfølger et mål af almen interesse, som kan berettige en sådan kumulation af retsforfølgelse og sanktioner, nemlig bekæmpelse af lovovertrædelser på momsområdet, idet denne retsforfølgelse og disse sanktioner bør have komplementære mål – indeholder regler, som sikrer en koordinering, der begrænser den yderligere byrde, som en kumulation af procedurer medfører for de berørte personer, til det strengt nødvendige, og – fastsætter regler, der gør det muligt at sikre, at strengheden af alle pålagte sanktioner er begrænset til, hvad der er strengt nødvendigt i forhold til den pågældende overtrædelses grovhed.
12

Denne forordning indeholder bestemmelser om professionelt og frivilligt personale. For så vidt angår ansættelse, hvor betingelserne er de samme for de to kategorier, bestemmer nævnte forordnings artikel 11a, punkt 1: »Efter det første års prøvetid, skal den frivillige prøveansatte […] opfylde følgende bopælsbetingelse: 1. for personale, der gør tjeneste på brandstationen i Nivelles: have bopæl eller opholde sig på et sted, hvor den frist, der er nødvendig for at nå frem til brandstationen i Nivelles, i normal trafik og under overholdelse af færdselsloven, ikke overstiger otte minutter maksimum. I perioder med standby-vagt skal alle medlemmer af det frivillige personale på Nivelles’ brandstation: • permanent opholde sig i en sådan afstand fra brandstationen, at det tidsrum, der er nødvendigt for at nå frem til stationen, i normal trafik ikke overstiger maksimalt otte minutter • udvise særlig opmærksomhed med henblik på at have adgang til at modtage de forskellige tekniske hjælpemidler, der anvendes til at tilkalde personalet, og øjeblikkeligt at tage af sted, med det mest passende transportmiddel, ved opkald fra det personale, der har standby-vagt.«
18

Den 16. juli 2003 vedtog Rådet beslutning 2003/530/EF om foreneligheden mellem en støtte, som Den Italienske Republik agter at yde sine mælkeproducenter, og fællesmarkedet (EUT 2003, L 184, s. 15) i henhold til artikel 88, stk. 2, tredje afsnit, EF, som blev til artikel 108, stk. 2, tredje afsnit, TEUF. Anden til femte samt syvende og ottende betragtning til denne beslutning har følgende ordlyd: »(2) De italienske mælkeproducenter har produceret mælk ud over deres referencemængder i perioden fra 1995/96 til 2001/02 og skal betale Fællesskabet et beløb på 1386475250 EUR i henhold til den tillægsafgift på mælk og mejeriprodukter, der blev indført ved forordning (EØF) nr. 3950/92 […] (3) Dette beløb har de italienske myndigheder for en stor del ikke inddrevet, fordi disse producenter har opnået betalingssuspensioner fra de nationale administrative domstole. (4) Den nuværende situation i Italien er karakteriseret ved, at inddrivelsen af tillægsafgiften er ved at løbe ind i en række vanskeligheder, hvilket især har medført et stort antal verserende retstvister, som fortsat vil kunne forsinke de faktiske betalinger i lang tid fremover. (5) De italienske myndigheder overvejer at træffe foranstaltninger til at bilægge disse verserende retstvister og til at fjerne de sociale spændinger, der hersker for øjeblikket, ved at tillade disse mælkeproducenter at afdrage deres udestående gæld ved hjælp af betalingshenstand uden renter over et antal år. […] (7) Den italienske regering forpligter sig til at undgå tilsvarende problemer i fremtiden ved at anvende tillægsafgiften strengt på grundlag af en ny lov om forvaltning af mælkekvoterne i fremtiden, der medfører en radikal revision og modernisering af gennemførelsesbestemmelserne. Efter Kommissionens vurdering udgør denne lov et korrekt retsgrundlag for anvendelsen af ordningen, som ved en fuldstændig og korrekt gennemførelse forventes at ville fungere godt. (8) Da hensigten er at undgå de uovervindelige finansielle problemer, som sandsynligvis ville opstå for de berørte individuelle italienske mælkeproducenter, hvis alle de skyldige beløb blev inddrevet straks, og dermed at lette de nuværende sociale spændinger, er der således tale om ganske særlige omstændigheder, der berettiger til at betragte den støtte, som Den Italienske Republik agter at yde disse mælkeproducenter i form af forskudsbetaling og betalingshenstand, som forenelig med fællesmarkedet uanset artikel 87 i traktaten, forudsat at betingelserne i denne beslutning overholdes.«
52

Det bemærkes, at en forhåndsgodkendelsesordning som den i hovedsagen omhandlede kan anses for egnet til at sikre gennemførelsen af det i den foregående præmis nævnte formål. I forbindelse med den administrative sagsbehandling, der i givet fald giver anledning til en forhåndsgodkendelse, foretager skattemyndighederne i forbindelse med denne behandling således en prøvelse af, om betingelserne for anvendelse af den forholdsmæssige registreringsafgift er opfyldt, og bl.a. leasingkontraktens varighed og den reelle ejer af det pågældende køretøj. En sådan prøvelse gør det muligt at fastsætte afgiftsbeløbet på grundlag af den pågældende leasingperiodes varighed, og følgelig den påtænkte anvendelse af dette køretøj på dansk område. Det fremgår i denne henseende af Domstolens praksis, at en national lovgivning, som fastsætter de nærmere bestemmelser for beregningen af en sådan afgift, for at overholde navnlig proportionalitetsprincippet skal tage hensyn til anvendelsens varighed på den pågældende medlemsstats område af et køretøj, der er leaset hos et selskab hjemmehørende i en anden medlemsstat (jf. i denne retning dom af 19.9.2017, Kommissionen mod Irland, C-552/15, EU:C:2017:698, præmis 95 og den deri nævnte retspraksis).
41

Hvad angår afgiftsperioder, som endnu ikke er endeligt afsluttede, bemærkes, at i henhold til fast retspraksis kan et direktiv ikke i sig selv skabe forpligtelser for private og kan derfor ikke som sådan påberåbes over for sådanne personer (jf. bl.a. dom af 19.4.2016, DI, C-441/14, EU:C:2016:278, præmis 30 og den deri nævnte retspraksis). De nationale myndigheder kan således ikke påberåbe sig artikel 132, stk. 1, litra f), i direktiv 2006/112 som fortolket i denne doms præmis 37 for at afvise denne fritagelse til selvstændige grupper af personer, som udgøres af enheder såsom kreditinstitutter, og følgelig for at afvise momsfritagelse for tjenesteydelser præsteret af sådanne selvstændige grupper af personer.
Samme konventions artikel 9 med overskriften »Adgang til klage og domstolsprøvelse« fastsætter følgende i stk. 2-4:

»2. Hver part sikrer, inden for rammerne af dens nationale lovgivning, at medlemmer af den berørte offentlighed:

a) som har tilstrækkelig interesse, eller, alternativt

b) hvis en parts administrative regler stiller krav herom, som hævder, at en rettighed er krænket,

har adgang til ved en domstol og/eller et andet ved lov etableret uafhængigt og upartisk organ at få prøvet den materielle og processuelle lovlighed af enhver afgørelse, handling eller undladelse, der er omfattet af bestemmelserne i artikel 6 og, hvor der er hjemmel i national ret og med forbehold for stk. 3 nedenfor, af andre relevante bestemmelser i denne konvention.

Hvad der udgør tilstrækkelig interesse eller en krænkelse af en rettighed, fastsættes i overensstemmelse med kravene i national ret og i overensstemmelse med det mål at give den berørte offentlighed vid adgang til klage og domstolsprøvelse inden for rammerne af denne konvention. Med henblik herpå skal den interesse, som en hvilken som helst ikke-statslig organisation, der opfylder de krav, der er fastsat i artikel 2, stk. 5, måtte have, anses for at være tilstrækkelig i relation til formålet med litra a) ovenfor. Sådanne organisationer skal også anses for at have rettigheder, der kan krænkes med henblik på formålet med litra b) ovenfor.

[…]

3. I tillæg til og med forbehold for procedurerne om prøvelse efter stk. 1 og 2 ovenfor sikrer hver part, at medlemmer af offentligheden, der opfylder eventuelle kriterier i national ret, har adgang til administrative eller retslige procedurer for at anfægte private personers og offentlige myndigheders handlinger og undladelser, der er i strid med de bestemmelser i national ret, der vedrører miljøet.

4. I tillæg til og med forbehold for stk. 1 skal procedurerne, der er fastsat i stk. 1, 2 og 3 ovenfor, stille tilstrækkelige og effektive retsmidler til rådighed, inklusive foreløbige retsmidler, hvor dette findes passende, der skal være rimelige og retfærdige, betimelige og ikke uoverkommeligt dyre. Afgørelser efter denne artikel skal være skriftlige eller registreres på skrift. Domstolsafgørelser, og når det er muligt, andre organers afgørelser skal være offentligt tilgængelige.«
15

Juzgado de lo Mercantil no 3 de Barcelona (handelsret nr. 3 i Barcelona) er af den opfattelse, at det med henblik på at afgøre, hvorvidt den praksis, der udøves af Uber Systems Spain og de selskaber, som er knyttet hertil (herefter samlet benævnt »Uber«), kan anses for at være illoyal og antages at udgøre en overtrædelse af de spanske konkurrenceregler, er nødvendigt at afgøre, om dette selskab skal råde over en forudgående administrativ tilladelse. I denne forbindelse skal det afgøres, om de tjenesteydelser, der leveres af dette selskab, skal anses for at være transportydelser, informationssamfundsydelser eller en kombination af disse to former for tjenesteydelser. Spørgsmålet om, hvorvidt Uber kan pålægges en forpligtelse til at råde over en forudgående administrativ tilladelse, afhænger således af, hvordan dette selskabs ydelser skal kvalificeres. Navnlig er det den forelæggende rets opfattelse, at Ubers praksis ikke vil kunne anses for at være illoyal, såfremt den omhandlede tjenesteydelse er omfattet af direktiv 2006/123 eller 98/34.
81

European Dynamics Luxembourg m.fl. har for det første anført, at den appellerede dom i tilstrækkelig grad godtgjorde, at betingelserne for at pålægge Unionen erstatningsansvar var opfyldt. Dernæst har European Dynamics Luxembourg m.fl. anført, at der ikke er nogen modstrid mellem på den ene side den appellerede doms præmis 144, 146 og 150 og på den anden side domskonklusionens punkt 2, da der med henblik på at opnå erstatning for den skade, som European Dynamics Luxembourg m.fl. har lidt ved den fortabte mulighed, skal tages hensyn til det fulde omfang af denne fortabte mulighed – nemlig muligheden for at blive placeret som første kontrahent i rækkefølgen. Endelig er henvisningen til Den Europæiske Union i domskonklusionens punkt 2 i den appellerede dom ikke urigtig, for så vidt som enheden er samlet ansvarlig for sine institutioners og organers ulovlige adfærd.
Den nævnte delegerede afgørelses artikel 14 med overskriften »Kriterier for fastsættelse af bodens størrelse« fastsætter:

»1. Kommissionen skal sikre, at boden, som Kommissionen henstiller til Rådet om at pålægge, skal være effektiv, stå i rimeligt forhold til overtrædelsen og have afskrækkende virkning. Boden fastsættes på grundlag af et referencebeløb, som kan op- eller nedjusteres for at tage højde for de særlige omstændigheder i stk. 3.

2. Referencebeløbet udgør 5% af den største virkning af den misvisende fremstilling af tallene enten for medlemsstatens offentlige underskud eller for den offentlige gæld for de relevante år, som er omfattet af indberetningen som led i proceduren i forbindelse med uforholdsmæssigt store underskud.

3. Med udgangspunkt i det maksimumsbeløb, der er fastsat i artikel 13, skal Kommissionen i de enkelte tilfælde tage højde for følgende omstændigheder, når det er relevant:

[…]

c) [D]en misvisende fremstilling skyldtes en enhed, der handlede på egen hånd, eller den misvisende fremstilling var resultatet af flere enheders koordinerede aktion.

[…]
36

Retten konstaterede derudover i præmis 44 og 45 i kendelsen i sag T-619/14 og i præmis 43 og 44 i kendelsen i sag T-620/14, at selv om det i henhold til artikel 17, stk. 5, i forordning nr. 1924/2006 vil være muligt at indkredse andre omstændigheder, som havde indvirkning på Bionoricas og andre ledere af fødevarevirksomheders reststilling, i forhold til bl.a. overgangsordningen i forordningens artikel 28, stk. 5 og 6, hviler denne antagelse under alle omstændigheder på den præmis, at de suspenderede sundhedsanprisninger, der vedrører disse selskaber, vil blive godkendte, efter at EFSA har foretaget sin vurdering, og efter at Kommissionen har truffet endelig afgørelse. Retten bemærkede imidlertid, at der ikke var tale om en konkret præmis, og at den derfor ikke opfyldte kravene i dens retspraksis, hvorefter det følger, at når den interesse, som en sagsøger hævder at have, vedrører en fremtidig retsstilling, skal den pågældende godtgøre, at indgrebet i retsstillingen allerede på nuværende tidspunkt er sikkert. Retten bemærkede i denne forbindelse, at Kommissionen med forordning nr. 432/2012, som opstiller den ikke-udtømmende liste over godkendte sundhedsanprisninger, alene godkendte 222 sundhedsanprisninger ud af de i alt mere end 2000 undersøgte, og at overgangsordningen derfor kan vise sig at være mere fordelagtig for de erhvervsdrivende end den endelige liste over godkendte sundhedsanprisninger.
Sag C-144/16

Município de Palmela

mod

Autoridade de Segurança Alimentar e Económica (ASAE) – Divisão de Gestão de Contraordenações

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal Judicial da Comarca de Setúbal)

»Præjudiciel forelæggelse – informationsprocedure med hensyn til tekniske standarder og forskrifter samt forskrifter for informationssamfundets tjenester – direktiv 83/189/EØF og 98/34/EF – udkast til teknisk forskrift – meddelelse til Europa-Kommissionen – medlemsstaternes forpligtelser – tilsidesættelse – konsekvenser«

Sammendrag – Domstolens dom (Sjette Afdeling) af 1. februar 2017

Tilnærmelse af lovgivningerne – informationsprocedure med hensyn til tekniske standarder og forskrifter – direktiv 83/189 – informationsprocedure med hensyn til tekniske standarder og forskrifter samt forskrifter for informationssamfundets tjenester – direktiv 98/34 – teknisk forskrift – medlemsstaternes forpligtelse til at meddele Kommissionen ethvert udkast til teknisk forskrift – tilsidesættelse af forpligtelsen – følge – den ikke-meddelte tekniske forskrift finder ikke anvendelse på borgerne – omfang

(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 98/34, som ændret ved direktiv 98/48, art. 8, stk. 1; Rådets direktiv 83/189, art. 8, stk. 1)

Artikel 8, stk. 1, i Rådets direktiv 83/189/EØF af 28. marts 1983 om en informationsprocedure med hensyn til tekniske standarder og forskrifter, som ændret ved akten vedrørende vilkårene for Republikken Østrigs, Republikken Finlands og Kongeriget Sveriges tiltrædelse og tilpasningen af de traktater, der danner grundlag for Den Europæiske Union, og artikel 8, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 98/34/EF af 22. juni 1998 om en informationsprocedure med hensyn til tekniske standarder og forskrifter samt forskrifter for informationssamfundets tjenester, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 98/48/EF af 20. juli 1998, skal fortolkes således, at den konsekvens, hvorefter en teknisk forskrift, der ikke er blevet meddelt – såsom artikel 16, stk. 1 og 2, i Regulamento que estabelece as condições de segurança a observar na localização, implantação, conceção e organização funcional dos espaços de jogo e recreio, respetivamente, equipamento e superfícies de impacto (bekendtgørelse om de sikkerhedskrav, der skal iagttages ved placeringen, bygningen, udformningen og den funktionelle organisering af legepladser og rekreative områder samt deres redskaber og faldunderlag), der er vedlagt som bilag til Decreto-Lei no 379/97 (lovdekret nr. 379/97) af 27. december 1997, som ændret ved Decreto-Lei no 119/2009 (lovdekret nr. 119/2009) af 19. maj 2009 – ikke finder anvendelse, alene rammer den nævnte tekniske forskrift og ikke hele den lovgivning, hvori den indgår.

(jf. præmis 38 og domskonkl.)
Domstolens dom (Syvende Afdeling) af 16. marts 2017 – Bimotor

(Sag C-211/16) ( 1 )

»Præjudiciel forelæggelse – merværdiafgift – princip om afgiftsneutralitet – national lovgivning, der fastsætter en fast øvre grænse, der begrænser tilbagebetalingen eller modregningen af tilgodehavendet eller af den overskydende merværdiafgift«

1. Harmonisering af afgiftslovgivningerne–det fælles merværdiafgiftssystem–fradrag for indgående afgift–tilbagebetaling af det overskydende beløb–national lovgivning, der fastsætter en fast øvre grænse, der begrænser tilbagebetalingen eller modregningen af tilgodehavendet eller af den overskydende merværdiafgift–lovlig–betingelse–den afgiftspligtiges mulighed for at få dette momstilgodehavende tilbage inden for en rimelig frist (Rådets direktiv 2006/112, art. 183) (jf. præmis 20-22, 28, 31 og 33 samt domskonkl.)

2. Harmonisering af afgiftslovgivningerne–det fælles merværdiafgiftssystem–formål og opbygning–bekæmpelse af svig, skatteunddragelse og eventuelt misbrug–overholdelse af proportionalitetsprincippet (Rådets direktiv 2006/112) (jf. præmis 26 og 27)

Konklusion

Artikel 183, første afsnit, i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem, som ændret ved Rådets direktiv 2010/45/EU af 13. juli 2010, skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, der begrænser modregningen af visse former for skattegæld ved merværdiafgiftstilgodehavender til et fastlagt øvre beløb for hvert skatteår, forudsat at den nationale retsorden under alle omstændigheder fastsætter en mulighed for den afgiftspligtige for at få tilbagebetalt hele merværdiafgiftstilgodehavendet inden for en rimelig frist.

( 1 ) – EUT C 251 af 11.7.2016.
Artikel 26, stk. 1, i rammeafgørelse 2002/584 om den europæiske arrestordre og om procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne, som ændret ved rammeafgørelse 2009/299, skal fortolkes således, at foranstaltninger såsom husarrest i ni timer i løbet af natten kombineret med en overvågning af den pågældende person ved hjælp af en elektronisk fodlænke, med en pligt til dagligt eller flere gange ugentligt at give møde på en politistation på nærmere angivne tidspunkter og med et forbud mod at ansøge om udstedelse af rejsedokumenter til udlandet, henset til arten, varigheden, virkningerne og gennemførelsen af disse foranstaltninger set under ét, i princippet ikke er begrænsende i et sådant omfang, at de har en frihedsberøvende virkning, der kan sammenlignes med den, som følger af fængsling, og således kan anses for »varetægtsfængsl[ing]« i den nævnte bestemmelses forstand, hvilket det imidlertid tilkommer den nationale ret at efterprøve.

Ved anvendelsen af artikel 26, stk. 1, i rammeafgørelse 2002/584 er den judicielle myndighed i den medlemsstat, som har udstedt den europæiske arrestordre, nemlig forpligtet til at efterprøve, om de foranstaltninger, der er blevet truffet over for den pågældende person i den fuldbyrdende medlemsstat, skal sidestilles med en frihedsberøvelse og derfor udgøre »varetægtsfængsl[ing]« som omhandlet i nævnte artikel 26, stk. 1. Såfremt denne judicielle myndighed i forbindelse med efterprøvelsen når frem til, at dette er tilfældet, kræver nævnte artikel 26, stk. 1, at den samlede periode, hvor disse foranstaltninger har været iværksat, skal fradrages i den periode med frihedsberøvelse, som personen skal afsone i den medlemsstat, der har udstedt den europæiske arrestordre.

(jf. præmis 40, 44, 46, 47, 53-55 og 57 samt domskonkl.)
Artikel 4a, stk. 1, litra a), nr. i), i rammeafgørelse 2002/584 om den europæiske arrestordre og om procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne, som ændret ved rammeafgørelse 2009/299, skal fortolkes således, at de i denne bestemmelse indeholdte udtryk »indkaldt personligt« og »på anden måde faktisk er blevet officielt underrettet om det fastsatte tidspunkt og sted for den pågældende retssag på en sådan måde, at det entydigt fremgår, at han/hun var klar over den berammede retssag« udgør selvstændige EU-retlige begreber og skal fortolkes ensartet i hele Unionen.

Således som det fremgår af anden og fjerde betragtning til rammeafgørelse 2009/299, konstaterede EU-lovgiver, at den omstændighed, at der ikke fandtes en ensartet regulering af spørgsmålet om afgørelser afsagt under en retssag, hvor den pågældende person ikke selv var til stede, kunne hindre det retlige samarbejde, og derfor fandt EU-lovgiver det nødvendigt at fastsætte klare og fælles grunde til at undlade at anerkende afgørelser afsagt under en retssag, hvor den pågældende person ikke selv havde været til stede, uden dog at foretage en regulering af de former og metoder, herunder proceduremæssige krav omfattet af medlemsstaternes nationale ret, der skal anvendes for at opnå de i rammeafgørelsen angivne resultater.

(jf. præmis 31, 32 og domskonkl. 1)
1.

Traktatbrudssøgsmål–afgørelse om at fortsætte eller frafalde et søgsmål for Domstolen–Kommissionens enekompetence (Art. 258 TEUF) (jf. præmis 16)