Forenede sager C-184/02 og C-223/02

Kongeriget Spanien

og

Republikken Finland

mod

Europa-Parlamentet og Rådet for Den Europæiske Union

»Direktiv 2002/15/EF – tilrettelæggelse af arbejdstiden for vejtransportsektoren – selvstændige chauffører – retsgrundlag – retten til fri erhvervsudøvelse – ligebehandlingsprincippet – forholdsmæssighed – begrundelsespligt«

Sammendrag af dom

1. Transport – vejtransport – socialpolitiske og trafiksikkerhedsmæssige bestemmelser – direktiv 2002/15 om tilrettelæggelse af arbejdstid – retsgrundlag

[Art. 71, stk. 1, litra c), og d), EF; Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/15]

2. Fællesskabsret – principper – grundrettigheder – retten til fri erhvervsudøvelse – begrænsninger – betingelser – direktiv 2002/15 om tilrettelæggelse af arbejdstid – foranstaltninger vedrørende selvstændige chauffører – foranstaltninger begrundet i almene hensyn til trafiksikkerheden – ingen tilsidesættelse af princippet

(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/15)

3. Transport – vejtransport – socialpolitiske og trafiksikkerhedsmæssige bestemmelser – direktiv 2002/15 om tilrettelæggelse af arbejdstid – forskellige foranstaltninger vedrørende arbejdstagere og selvstændige chauffører – tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet – foreligger ikke

(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/15)

4. Transport – vejtransport – socialpolitiske og trafiksikkerhedsmæssige bestemmelser – direktiv 2002/15 om tilrettelæggelse af arbejdstid – foranstaltninger vedrørende selvstændige chauffører, som ikke indebærer en hindring for etablering og udvikling af små og mellemstore virksomheder – ingen tilsidesættelse af artikel 137, stk. 2, EF

(Art. 137, stk. 2, første afsnit, andet punktum, EF; Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/15)

1. Reguleringen af selvstændige chaufførers arbejdstid i direktiv 2002/15 om tilrettelæggelse af arbejdstid for personer, der udfører mobile vejtransportaktiviteter, forfølger et mål om at forbedre færdselssikkerheden som fastsat i artikel 71, stk. 1, litra c), EF. Denne regulering nævner nemlig en række foranstaltninger, der har til formål at holde den ugentlige arbejdsrytme for den selvstændige chauffør inden for rimelige grænser, for så vidt angår hans aktiviteter, der kan påvirke hans kørsel på grund af deres indvirkning på hans træthedstilstand, og at pålægge ham nogle minimumsperioder til at genvinde sine kræfter. Disse foranstaltninger tilsigter således ubestrideligt at forbedre færdselssikkerheden, som kan bringes i fare ikke alene ved for lange kørselsperioder, men også ved overdreven ophobning af ikke-kørselsrelaterede aktiviteter.

I øvrigt kan sådanne foranstaltninger kun bidrage til at fjerne nationale uligheder, som er egnet til i væsentlig grad at fordreje konkurrencevilkårene på transportområdet, og således er »formålstjenlige« – i den i artikel 71, stk. 1, litra d), EF forudsatte betydning - for indførelsen af en fælles transportpolitik.

(jf. præmis 33-34, 40)

2. Retten til fri erhvervsudøvelse er et af fællesskabsrettens almindelige principper. Det forholder sig på samme måde med erhvervsfriheden, der falder sammen med retten til fri erhvervsudøvelse. Disse rettigheder er imidlertid ikke absolutte rettigheder, men skal ses i sammenhæng med deres funktion i samfundet. De kan derfor underlægges begrænsninger, forudsat at sådanne begrænsninger er nødvendige for at tilgodese almene hensyn, og forudsat at begrænsningerne ikke, når henses til deres formål, indebærer et uforholdsmæssigt og uantageligt indgreb i det centrale indhold af de beskyttede rettigheder.

I betragtning af det vide skøn, som fællesskabslovgiver råder over til at vedtage de formålstjenlige foranstaltninger med henblik på en fælles transportpolitik, har lovgiver i denne forbindelse kunnet antage, at de foranstaltninger – sådan som de i direktiv 2002/15 om tilrettelæggelse af arbejdstid for personer, der udfører mobile vejtransportaktiviteter fastsatte – der tilsigter at regulere den tid, der for den selvstændige chauffør medgår til aktiviteter, som er direkte knyttet til vejtransporten – uden at gøre indhug i dennes frihed til frit at tilrettelægge de almindelige opgaver, der er forbundet med at være selvstændig – udgør egnede og rimelige foranstaltninger til forbedring af færdselssikkerheden.

(jf. præmis 51-52, 56, 58)

3. Direktiv 2002/15 om tilrettelæggelse af arbejdstid for personer, der udfører mobile vejtransportaktiviteter, indebærer ikke nogen tilsidesættelse af princippet om forbud mod forskelsbehandling, eftersom det fastsætter forskellige foranstaltninger for selvstændige chauffører og arbejdstagere, der befinder sig i forskellige situationer. De selvstændige chauffører skal nemlig ud over aktiviteter, der er direkte knyttet til vejtransport, påtage sig generelt administrativt arbejde, som er arbejdstagere uvedkommende, hvilket direktivet har taget hensyn til i dets foranstaltninger vedrørende selvstændige chauffører.

(jf. præmis 65-66)

4. Artikel 137, stk. 2, første afsnit, andet punktum, EF indebærer, at der i forbindelse med vedtagelsen af foranstaltninger henhørende under stk. 1, første led, i samme artikel skal tages hensyn til de små og mellemstore virksomheders særlige økonomiske interesser, men denne artikel er ikke til hinder for, at disse virksomheder underkastes bindende foranstaltninger.

Reguleringen af arbejdstiden for selvstændige chauffører som omhandlet i direktiv 2002/15 om tilrettelæggelse af arbejdstid for personer, der udfører mobile vejtransportaktiviteter, kan således ikke anses for at være i strid med denne artikel. Denne regulering betyder nemlig en balanceret hensyntagen til færdselssikkerhedsformål på den ene side og den selvstændige chaufførs særlige retsstilling i forhold til dennes almindelige administrative opgaver i forbindelse med sin virksomhed på den anden side, uden at pålægge krav, der kan hindre etablering og udvikling af små og mellemstore virksomheder.

(jf. præmis 72-73)