Sag C-235/02

Straffesag

mod

Marco Antonio Saetti og Andrea Frediani

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Giudice per le indagini preliminari ved Tribunale di Gela)

»Procesreglementets artikel 104, stk. 3 – direktiv 75/442/EØF og 91/156/EØF – affaldshåndtering – begrebet »affald« – oliekoks«

Sammendrag af kendelse

1. Præjudicielle spørgsmål – forelæggelse for Domstolen – en national ret i artikel 234 EF’s forstand – undersøgelsesdommer i straffesager – dommer, der forestår den strafferetlige undersøgelse

(Art. 234 EF)

2. Præjudicielle spørgsmål – Domstolens kompetence – grænser – fortolkning af et direktiv i forbindelse med en straffesag for overtrædelse af en national gennemførelsesbestemmelse – fastlæggelse af følgerne af en senere afkriminalisering af de pågældende omstændigheder – ikke omfattet

(Art. 234 EF)

3. Præjudicielle spørgsmål – Domstolens kompetence – grænser – åbenbart irrelevante spørgsmål og hypotetiske spørgsmål, som stilles i en sammenhæng, der udelukker en saglig korrekt besvarelse – spørgsmål, som er uden forbindelse med hovedsagens genstand

(Art. 234 EF)

4. Miljø – affald – direktiv 75/442, ændret ved direktiv 91/156 – begreb – stof, som man skiller sig af med – bedømmelseskriterier

[Rådets direktiv 75/442, som ændret ved direktiv 91/156, art. 1, litra a)]

5. Miljø – affald – direktiv 75/442, ændret ved direktiv 91/156 – begreb – stof, som man skiller sig af med – undtagelse – oliekoks fremstillet i et olieraffinaderi – den faktiske anvendelse af nævnte stof for at dække raffinaderiets energibehov

(Rådets direktiv 75/442, som ændret ved direktiv 91/156)

1. En undersøgelsesdommer i straffesager eller en dommer, der forestår den strafferetlige undersøgelse, er en ret i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 234 EF, som inden for rammerne af en procedure uafhængigt og i overensstemmelse med gældende ret skal træffe retsafgørelser i sager, hvori den i henhold til loven er kompetent.

(jf. præmis 23)

2. Selv om et direktiv ikke i sig selv kan skabe forpligtelser for private og således ikke som sådan kan påberåbes over for dem, og heller ikke uden hensyn til national lovgivning i en medlemsstat til gennemførelse af direktivet kan være grundlag for at afgrænse eller skærpe strafansvaret for overtrædelse af direktivets bestemmelser, tilkommer det ikke Domstolen, der forelægges en præjudiciel anmodning vedrørende fortolkningen af et direktiv, at fortolke eller anvende national ret med henblik på at fastslå følgerne af, at der efterfølgende vedtages nationale bestemmelser, der indebærer, at de faktiske omstændigheder, der førte til indledning af straffesagerne for den nationale ret, selv om det er ubestridt, at disse omstændigheder på tidspunktet for konstateringen af dem, i givet fald kunne udgøre en strafbar overtrædelse i henhold til national ret.

(jf. præmis 25 og 26)

3. Inden for rammerne af samarbejdet mellem Domstolen og de nationale retter, som er indført ved artikel 234 EF, tilkommer det den nationale ret, for hvem en tvist er indbragt, og som har ansvaret for den retsafgørelse, som skal træffes, på grundlag af omstændighederne i den konkrete sag at vurdere, såvel om en præjudiciel afgørelse er nødvendig for, at den kan afsige dom, som relevansen af de spørgsmål, den forelægger Domstolen. Når de af den nationale ret stillede spørgsmål vedrører fortolkningen af fællesskabsretten, er Domstolen derfor principielt forpligtet til at træffe afgørelse herom. I særlige tilfælde er Domstolen med henblik på at efterprøve sin egen kompetence beføjet til at undersøge de omstændigheder, hvorunder den nationale domstol har forelagt sagen. Domstolen kan kun afslå at træffe afgørelse vedrørende et præjudicielt spørgsmål fra en national ret, når det klart fremgår, at den ønskede fortolkning af fællesskabsretten savner enhver forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand, når problemet er af hypotetisk karakter, eller når Domstolen ikke råder over de faktiske og retlige oplysninger, som er nødvendige for, at den kan foretage en saglig korrekt besvarelse af de stillede spørgsmål.

(jf. præmis 28 og 29)

4. Anvendelsesområdet for begrebet affald afhænger af betydningen af ordene »skille sig af med« i artikel 1, litra a), i direktiv 75/442 om affald. Gennemførelsen af en operation, som omhandlet i bilag II A eller bilag II B til nævnte direktiv, er ikke i sig selv tilstrækkelig til, at et stof eller en genstand skal anses for affald, og omvendt udelukker begrebet affald ikke stoffer og genstande, der kan gøres til genstand for økonomisk genbrug. Formålet med den overvågnings- og håndteringsordning, der er indført ved dette direktiv, er nemlig, at den skal dække alle genstande og stoffer, som indehaveren skiller sig af med, uanset om de har handelsmæssig værdi, og om de som erhvervsmæssig aktivitet indsamles med henblik på genvinding, videreudnyttelse eller genanvendelse.

Visse omstændigheder kan udgøre et indicium for, at der foreligger en handling, hensigt eller en forpligtelse til at skille sig af med et stof eller en genstand i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 1, litra a), i direktiv 75/442. Dette vil navnlig være tilfældet, når det anvendte stof er et restprodukt fra en produktion, dvs. et produkt, der ikke som sådan er tilsigtet. Et stof, med hensyn til hvilket det imidlertid er sikkert, at genanvendelse vil finde sted uden forudgående forarbejdning og i forlængelse af fremstillingsprocessen, kan ikke klassificeres som affald. Andre indicier for, at der er tale om affald i nævnte bestemmelses forstand, fremgår i givet fald af den omstændighed, at behandlingsmetoden for det omhandlede stof er en almindelig form for affaldsbehandling, eller at nævnte stof i almindelighed opfattes som affald, og – såfremt der er tale om et restprodukt fra en produktion – af den omstændighed, at der ikke kan findes anden anvendelse herfor end bortskaffelse, eller at anvendelsen heraf skal ske under iagttagelse af særlige sikkerhedsforanstaltninger af hensyn til miljøet. Disse elementer er imidlertid ikke nødvendigvis afgørende, og spørgsmålet om, hvorvidt der faktisk er tale om affald, skal vurderes ud fra samtlige omstændigheder, hvorved der skal tages hensyn til direktivets formål, og det skal påses, at dets virkning ikke begrænses.

(jf. præmis 33, 34, 36, 39 og 40)

5. Oliekoks, hvis fremstilling er tilsigtet, eller som fremkommer samtidig med fremstillingen af andre brændbare råoliestoffer i et mineralolieraffinaderi og med sikkerhed anvendes som brændstof til at dække raffinaderiets og andre industrivirksomheders energibehov, er ikke affald i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i direktiv 75/442 om affald, som ændret ved direktiv 91/156.

(jf. præmis 47 samt domskonkl.)