ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
DA Den Europæiske Unions Tidende C 183/14

Sag anlagt den 14. maj 2008 — Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber mod Den Franske Republik

(Sag C-197/08)

(2008/C 183/27)

Processprog: fransk

Parter

Sagsøger: Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber (ved W. Mölls, som befuldmægtiget)

Sagsøgt: Den Franske Republik

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Den Franske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 9, stk. 1, i direktiv 95/59/EF (1), idet den har vedtaget og opretholdt et system med minimumspriser for cigaretter, der overgår til frit forbrug i Frankrig, samt et forbud mod at sælge disse tobaksvarer »til en tilbudspris, der er i strid med hensynet til den offentlige sundhed«.

— Den Franske Republik tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Sagsøgeren har gjort gældende, at artikel 9, stk. 1, i direktiv 95/59/EF, som fortolket af Domstolen, klart forbyder medlemsstaterne diskretionært at foreskrive minimumspriser for salg af forarbejdet tobak. For så vidt som minimumspriserne hindrer fabrikanter og importører fra tredjelande i frit at fastsætte de maksimale detailsalgspriser for hver enkelt af deres varer, begrænser sådanne minimumspriser nemlig priskonkurrencen og skader det indre marked.

Hvad endvidere angår nødvendigheden af at fravige nævnte bestemmelse af hensyn til den offentlige sundhed, som sagsøgte har påberåbt sig, bestrider Kommissionen ikke, at det i visse tilfælde kan være nødvendigt at fravige EF-traktatens bestemmelser vedrørende de frie varebevægelser for at nå dette mål. I det foreliggende kan hensynet til den offentlige sundhed imidlertid, således som Domstolen har fastslået, i tilstrækkeligt omfang tilgodeses ved en forhøjet afgift på forarbejdet tobak, hvorved princippet om en fri fastsættelse af priserne opretholdes.

(1) Rådets direktiv 95/59/EF af 27.11.1995 om forbrugsbeskatning af forarbejdet tobak bortset fra omsætningsafgift (EFT L 291, s. 40).
DA Den Europæiske Unions Tidende C 183/15

Sag anlagt den 22. maj 2008 — Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber mod Kongeriget Belgien

(Sag C-219/08)

(2008/C 183/30)

Processprog: fransk

Parter

Sagsøger: Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber (ved E. Traversa og J.-P. Keppenne, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Kongeriget Belgien

Sagsøgerens påstande

— Kongeriget Belgien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 49 EF ved i forbindelse med den udstationering af arbejdstagere, der er statsborgere i tredjelande, som EU-virksomheder foretager med henblik på udførelse af tjenesteydelser, at kræve a) en forudgående tilladelse til udøvelse af økonomisk virksomhed b) at opholdstilladelsen udstedt af den stat, hvor arbejdsgiveren er etableret, skal være gyldig indtil tre måneder efter tjenesteydelsens udførelse c) at arbejdstageren skal være ansat mindst seks måneder hos den samme arbejdsgiver, som udfører tjenesteydelserne.

— Kongeriget Belgien tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Kommissionen har nærmere bestemt gjort gældende, at kravene fra den sagsøgte medlemsstats side, når tjenesteydere, som er etableret i en anden medlemsstat end Belgien, udstationerer arbejdstagere med statsborgerskab i et tredjeland, begrænser den frie udveksling af tjenesteydelser samtidig med, at de forskelsbehandler de pågældende tjenesteydere i forhold til deres konkurrenter, der er etableret på belgisk område.

Kommissionens første klagepunkt er, at ordningen for indhentning af forudgående tilladelse til udøvelse af en økonomisk aktivitet udgør en uforholdsmæssig hindring for den frie udveksling af tjenesteydelser. Hindringen er endvidere hverken begrundet i noget alment hensyn eller i gældende Schengen-regler.

Kommissionens andet klagepunkt er, at kravet om, at opholdstilladelsen, som udstedes af den stat, hvor arbejdsgiveren er etableret, skal være gyldig indtil tre måneder efter tjenesteydelsens udførelse, er uforholdsmæssigt.

Kommissionens tredje klagepunkt er, at på trods af de positive lovændringer, som den sagsøgte medlemsstat har gennemført, udgør betingelsen om, at en arbejdstager skal være ansat mindst seks måneder hos den samme arbejdstager, som udfører tjenesteydelserne, en ubegrundet restriktion for den frie udveksling heraf.
1)

Kræver forbrugerbeskyttelsen i Rådets direktiv 93/13/EØF af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler (1), at en national dommer — uanset proceduren, og uanset om den er kontradiktorisk — som led i kontrollen af sin egen kompetence ex officio prøver, om et for ham fremlagt kontraktvilkår er urimeligt, selv om dette ikke er blevet gjort gældende?
3)

Kan udbyderen af en søge- og annonceringsydelse mod betaling i tilfælde, hvor en sådan brug ikke udgør en brug, som vil kunne forbydes af indehaveren af varemærket i kraft af direktivet eller forordningen, anses for at levere en informationssamfundstjeneste, som består i at lagre oplysninger tilvejebragt af en tjenestemodtager i den forstand, som artikel 14 i direktiv 2000/31 af 8. juni 2000 (3) omhandler, således at selskabet først vil kunne drages til ansvar, når det er blevet underrettet af indehaveren af varemærket om annoncørens ulovlige brug af tegnet?
1)

Skal begrebet transaktioner »i nær tilknytning« til hospitalsbehandling i 6. momsdirektivs (1) artikel 13, punkt A, stk. 1, litra b, fortolkes således, at det indeholder et tidsmæssigt krav, således at den hospitalsbehandling, som ydelsen er i nær tilknytning til, skal eksistere og være konkret gennemført, påbegyndt eller forventet igangsat, eller er det tilstrækkeligt, at ydelsen potentielt vil være i nær tilknytning til en mulig, men endnu ikke eksisterende og fastlagt fremtidig hospitalsbehandling, således at de ydelser, der leveres af en stamcellebank, og som består i indsamling, transport, analyse og opbevaring af navlesnorsblod fra nyfødte til autolog anvendelse, er omfattet af begrebet? Er det i den forbindelse af betydning, at de beskrevne ydelser ikke kan udføres på et senere tidspunkt end i forbindelse med en fødsel?
—

idet den ikke i tilstrækkeligt omfang har sørget for, at der træffes passende foranstaltninger over for de personer, som er ansvarlige for overtrædelser af fællesskabsforskrifterne om opbevaring om bord og anvendelse af drivgarn, navnlig for så vidt angår præventivt virkende sanktioner over for nævnte personer.
2)

Kan udbyderen af en søge- og annonceringsydelse mod betaling i tilfælde, hvor en sådan brug ikke udgør en brug, som vil kunne tænkes at kunne forbydes af indehaveren af varemærket i kraft af direktivet eller [Rådets forordning (EF) nr. 40/94 af 20.12.1993 om EF-varemærker] (2), anses for at levere en informationssamfundstjeneste, som består i at lagre oplysninger tilvejebragt af en tjenestemodtager i den forstand, som artikel 14 i direktiv 2000/31 af 8. juni 2000 (3) omhandler, således at selskabet først vil kunne drages til ansvar, når det er blevet underrettet af indehaveren af varemærket om annoncørens ulovlige brug af tegnet?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 209/22

Appel iværksat den 20. maj 2008 af Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) til prøvelse af dom afsagt den 28. februar 2008 af Retten i Første Instans (Femte Afdeling) i sag T-215/06, American Clothing Associates mod KHIM

(Sag C-208/08 P)

(2008/C 209/32)

Processprog: fransk

Parter

Appellant: Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (ved A. Folliard-Monguiral, som befuldmægtiget)

Den anden part i appelsagen: American Clothing Associates SA

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Dom afsagt den 28. februar 2008 af Retten i Første Instans i sag T-215/06 ophæves, for så vidt som Retten har fundet, at artikel 7, stk. 1, litra h), i forordningen om EF-varemærker (1) ikke finder anvendelse på varemærker, der betegner tjenesteydelser.

— American Clothing Associates SA tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanten har til støtte for sin appel påberåbt sig et enkelt anbringende om tilsidesættelse af artikel 7, stk. 1, litra h), i forordningen om EF-varemærker, sammenholdt med artikel 6 c i Pariserkonventionen om beskyttelse af industriel ejendomsret af 20. marts 1883, som revideret og ændret (2). Modsat det af Retten fastslåede finder sidstnævnte artikel, som artikel 7, stk. 1, litra h), i forordningen om EF-varemærker henviser til, nemlig både anvendelse på varemærker, der betegner varer, og varemærker, der betegner tjenesteydelser.

Appellanten har i denne henseende først og fremmest anført, at Retten har begået en retlig fejl ved at fortolke Pariserkonventionens artikel 6 c bogstaveligt og isoleret, uden hensyntagen til bestemmelsens ånd og konventionen i almindelighed, der med de ændringer, som blev indført i Lissabon den 31. oktober 1958, har udvidet bestemmelserne om varemærker til at omfatte servicemærker med undtagelse af visse bestemmelser, som ikke finder anvendelse i det foreliggende tilfælde.

Sagsøgeren har for det andet gjort gældende, at fællesskabslovgiver selv bestrider, at det er nødvendigt at foretage en sondring mellem varemærker for varer og servicemærker, da artikel 29 i EF-varemærkeforordningen, som gennemfører Pariserkonventionens artikel 4 A vedrørende prioritet, udtrykkeligt nævner tjenesteydelser omfattet af en varemærkeansøgning.

Sagsøgeren har for det tredje anført, at artikel 16 i den traktat om varemærkeret, der blev vedtaget i Genève den 27. oktober 1994, i modsætning til det, Retten fastslog i den appellerede dom, skal fortolkes således, at den klarlægger anvendelsesområdet for Pariserkonvention, dog uden at udvide anvendelsesområdet til situation, som konventionen udelukker i den nuværende affattelse.

Endelig har sagsøgeren fremhævet, at Domstolen i en nyligt afsagt dom selv — i det mindste implicit — har anerkendt, at Pariserkonventionen kræver ligebehandling mellem varemærker for varer og servicemærker.

(1) Rådets forordning (EF) nr. 40/94 af 20.12.1993 om EF-varemærker (EFT 1994 L 11, s. 1).

(2) United Nations Treaty Series, bind 828, nr. 11847, s. 108.
—

Det fastslås, at Republikken Malta har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Rådets direktiv 2004/83/EF af 29. april 2004 om fastsættelse af minimumsstandarder for anerkendelse af tredjelandsstatsborgere eller statsløse som flygtninge eller som personer, der af anden grund behøver international beskyttelse, og indholdet af en sådan beskyttelse (1), idet den ikke har vedtaget de nødvendige love og administrative bestemmelser for at efterkomme direktivet eller under alle omstændigheder ikke har meddelt Kommissionen disse.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 197/15

Sag anlagt den 2. juni 2008 — Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber mod Den Franske Republik

(Sag C-241/08)

(2008/C 197/25)

Processprog: fransk

Parter

Sagsøger: Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber (ved D. Recchia og J.-B. Laignelot, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Den Franske Republik

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Den Franske Republik har tilsidesat de forpligtelser, der påhviler den i henhold til artikel 6, stk. 2 og 3, i Rådets direktiv 92/43/EØF af 21. maj 1992 om bevaring af naturtyper samt vilde dyr og planter (1) ved ikke at have truffet de nødvendige lovgivningsmæssige og administrative foranstaltninger til gennemførelse af dette direktiv.

— Den Franske Republik tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Kommissionen har til støtte for sit søgsmål gjort to klagepunkter gældende om tilsidesættelse af henholdsvis artikel 6, stk. 2, og artikel 6, stk. 3, i direktiv 92/43/EØF (habitatdirektivet).

Med sit første klagepunkt har sagsøgeren fremhævet den udtrykkelige karakter af artikel 6, stk. 2, i habitatdirektivet, der forbyder enhver ødelæggelse af de beskyttede levesteder. Indførelsen i den nationale lovgivning af begrebet »væsentlige virkninger« med henblik på at begrænse den nævnte bestemmelses anvendelse til visse menneskelige aktiviteter er således ikke lovlig. Den nationale lovgiver kan heller ikke endeligt fastslå, at visse aktiviteter såsom jagt og fiskeri »ikke forvolder skade« på Natura 2000-områder, heller ikke selv om de udøves midlertidigt eller inden for rammerne af gældende national lovgivning.

Med sit andet klagepunkt har Kommissionen først bemærket, at i henhold til bestemmelsen i artikel 6, stk. 3, i habitatdirektivet skal alle planer og projekter, der ikke er direkte forbundet med eller nødvendige for lokalitetens forvaltning, vurderes undtagen i nøje fastlagte tilfælde. Sagsøgtes lovgivning udgør et problem i forhold til fællesskabsretten, for så vidt som den systematisk dispenserer fra godkendelsesprocedurer vedrørende indvirkninger på miljøet for så vidt angår arbejder, projekter eller planer, der er fastsat i Natura 2000-kontrakterne.

Kommissionen bemærker dernæst, at i fransk ret findes der projekter, der ikke kræver tilladelse eller administrativ godkendelse, og som falder uden for godkendelsesproceduren. Visse af disse projekter har imidlertid betydelig indvirkning på Natura 2000-områderne, når der henses til formålene om beskyttelsen af arterne.

Ifølge Kommissionen skal den nationale lovgivning endelig pålægge ansøgerne en klar forpligtelse til at fremlægge alternative løsninger i tilfælde af negative bedømmelser af indvirkningerne ved et projekt eller en håndteringsplan for et sådant område.

(1) EFT L 206, s. 7.
—

Det fastslås, at Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Rådets direktiv 2004/83/EF af 29. april 2004 om fastsættelse af minimumsstandarder for anerkendelse af tredjelandsstatsborgere eller statsløse som flygtninge eller som personer, der af anden grund behøver international beskyttelse, og indholdet af en sådan beskyttelse (1), idet det ikke har vedtaget de nødvendige love og administrative bestemmelser for at efterkomme direktivet eller under alle omstændigheder ikke har meddelt Kommissionen disse.
—

gennemført bestemmelserne i direktivets artikel 10. Kommissionen finder, at bortskaffelse af husspildevand ved hjælp af septiktanke eller andre individuelle behandlingsanlæg i praksis så godt altid vil udgøre bortskaffelsesvirksomhed i direktivets forstand. Under visse omstændigheder er det dog tænkeligt, at der kan argumenteres for at anse en behandlingsmetode for at være nyttiggørelse. Det kan for eksempel være tilfældet for så vidt angår tørkompostering af husspildevand med henblik på efterfølgende at gøre brug af det til gødning. Derfor har Kommissionen medtaget artikel 10 i nærværende søgsmål
2.

Når det refusionsniveau for hospitalsudgifter, der ifølge den anden medlemsstats regler skal finde anvendelse, er mindre favorabelt end fastsat i den spanske lovgivning, kan de spanske myndigheders afslag på at refundere forskellen føre til, at de af det spanske nationale sundhedssystem forsikrede afskrækkes fra at opholde sig i nævnte medlemsstat med det formål at modtage ikke-medicinske ydelser (f.eks. tjenesteydelser i forbindelse med uddannelse og turisme), eller for så vidt angår forsikrede, der allerede opholder sig i udlandet, kan de foranlediges til at rejse tilbage med det formål at modtage gratis hospitalsbehandling i Spanien. Således kan de omtvistede spanske regler begrænse såvel ydelsen af visse bestemte medicinske tjenesteydelser, der som udgangspunkt motiverer en forsikret til midlertidigt ophold i en anden medlemsstat, som ydelsen af de efterfølgende medicinske tjenesteydelser i denne medlemsstat, i henhold til artikel 22, stk. 1, litra a), nr. i), i forordning 1408/71.
1)

Skal artikel 5, nr. 1, litra b), andet led, i forordning (EF) nr. 44/2001 (1) om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område fortolkes således, at der også ved flyrejser fra en af Fællesskabets medlemsstater til en anden medlemsstat skal fastsættes et fælles opfyldelsessted for samtlige kontraktlige forpligtelser på stedet for leveringen af hovedydelsen, hvilket skal fastlægges efter økonomiske kriterier?
a)

Kan forlængelse af bevillingen til den eksisterende bevillingshaver i et ved lov fastsat enbevillingssystem, uden at potentielt interesserede får mulighed for at konkurrere om denne bevilling, være et egnet og forholdsmæssigt middel til at opfylde tvingende almene hensyn, som Domstolen har anerkendt som begrundende en restriktion for den fri udveksling af tjenesteydelser med hensyn til hasardspil? I bekræftende fald under hvilke betingelser?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 197/9

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunale Amministrativo Regionale della Sicilia (Italien) den 14. maj 2008 — Acoset SpA mod Conferenza Sindaci e Presidenza Prov.Reg. ATO Idrico Ragusa m.fl.

(Sag C-196/08)

(2008/C 197/14)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Tribunale Amministrativo Regionale della Sicilia

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Acoset SpA

Sagsøgt: Conferenza Sindaci e Presidenza Prov.Reg. ATO Idrico Ragusa m.fl.

Præjudicielt spørgsmål

Er modellen med et halvoffentligt selskab, oprettet særligt med henblik på at udføre en bestemt industriel, offentlig tjenesteydelse, som alene har samfundsmæssigt formål og modtager direkte tilslag på den pågældende tjenesteydelse, hvorunder den private partner, der er »industriel« og »operativ« udvælges ved en offentlig procedure, efter at såvel de finansielle og tekniske krav som de rent operative og driftsmæssige i forbindelse med den ønskede tjenesteydelse og de konkrete ydelser, der skal leveres, i overensstemmelse med fællesskabsretten, herunder særligt forpligtelserne til gennemsigtighed og fri konkurrence i henhold til traktatens artikel 43, 49 og 86?
—

Det fastslås, at Kongeriget Spanien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Rådets direktiv 2006/100/EF af 20. november 2006 om tilpasning af visse direktiver vedrørende frie personbevægelser på grund af Bulgariens og Rumæniens tiltrædelse (1), idet det ikke har vedtaget de nødvendige love og administrative bestemmelser for at efterkomme direktivet eller under alle omstændigheder ikke har meddelt Kommissionen disse.
7)

Såfremt sjette spørgsmål besvares bekræftende, skal EN 795 da fortolkes således, at de i første spørgsmål omhandlede forankringsanordninger skal vurderes (af en Notified Body) under forudsigelige anvendelsesforhold (såsom udendørstemperaturen, vejrliget og det forhold, at forankringsanordningerne eller det materiale, som anvendes til at fastgøre den omhandlede tagkonstruktion, ældes)?
1)

Skal artikel 49 EF og 50 EF fortolkes således, at de er til hinder for en national lovgivning, som fastsætter en eksklusivordning vedrørende hestevæddemål uden for væddeløbsbanerne til fordel for en enkelt arrangør uden gevinst for øje, og som — uanset at den forekommer at være egnet til at opfylde formålet om at bekæmpe kriminalitet og dermed sikre beskyttelsen af den offentlige orden mere effektivt end andre mindre restriktive foranstaltninger — er ledsaget af en dynamisk handelspolitik fra arrangørens side for at bekæmpe risikoen for fremkomsten af uautoriserede spillesteder og med henblik på at kanalisere spillerne hen imod lovlige spilletilbud, og som følgelig ikke fuldstændigt opfylder formålet om at begrænse spillemulighederne?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 209/33

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal Superior de Justicia de Murcia (Spanien) den 19. juni 2008 — María Julia Zurita García mod Delegado del Gobierno en la Región de Murcia

(Sag C-261/08)

(2008/C 209/49)

Processprog: spansk

Den forelæggende ret

Tribunal Superior de Justicia de Murcia

Parter i hovedsagen

Sagsøger: María Julia Zurita García

Sagsøgt: Delegado del Gobierno en la Región de Murcia

Præjudicielt spørgsmål

Skal bestemmelserne i traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, herunder navnlig artikel 62, nr. 1, og artikel 62, nr. 2, litra a), og bestemmelserne i Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 562/2006 af 15. marts 2006 om indførelse af en fællesskabskodeks for personers grænsepassage (Schengengrænsekodeks) (1), herunder navnlig artikel 5, 11 og 13, fortolkes således, at de er til hinder for en lovgivning som den nationale lovgivning og den retspraksis, som fortolker denne lovgivning, hvorefter udvisning af enhver »tredjelandsstatsborger«, som ikke er i besiddelse af et dokument, som giver vedkommende ret til indrejse og ophold i Den Europæiske Union, kan erstattes af en bøde?

(1) EUT L 105, s. 1.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 209/25

Sag anlagt den 29. maj 2008 — Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber mod Kongeriget Nederlandene

(Sag C-232/08)

(2008/C 209/37)

Processprog: nederlandsk

Parter

Sagsøger: Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber (ved T. van Rijn og K. Banks, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Kongeriget Nederlandene

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Kongeriget Nederlandene har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 23 i forordning (EF) nr. 2371/2002 (1) og artikel 2, stk. 1, i forordning (EØF) nr. 2847/93 (2), idet det har tilladt, at fiskerfartøjer har en maskineffekt, der overskrider grænserne i henhold til artikel 29, stk. 2, i forordning (EF) nr. 850/98 (3).

— Nederlandene tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Kommissionen er af den opfattelse, at den nederlandske regering har tilsidesat sin håndhævelsesforpligtelse, idet den bevidst tillader overskridelser af bestemmelsen om den maksimale maskineffekt for fiskeriet i »rødspættekassen«.

Det fremgår på den ene side af oplysninger fra den nederlandske regering, at nederlandske eurokuttere, der deltager i det private arrangement, først med virkning fra den 1. maj 2009 skal efterkomme den maksimalt tilladte maskineffekt på 300 hk. På den anden side fremgår det af disse oplysninger, at der systematisk anvendes en tolerancemargen på 12,5 % ved kontrollen med overholdelsen af denne bestemmelse, og at overskridelser af den maksimalt tilladte maskineffekt derfor ikke sanktioneres, når de ligger inden for denne margen.

(1) Rådets forordning (EF) nr. 2371/2002 af 20.12.2002 om bevarelse og bæredygtig udnyttelse af fiskeressourcerne som led i den fælles fiskeripolitik (EFT L 358, s. 59).

(2) Rådets forordning (EØF) nr. 2847/93 af 12.10.1993 om indførelse af en kontrolordning under den fælles fiskeripolitik (EFT L 261, s. 1).

(3) Rådets forordning (EF) nr. 850/98 af 30.3.1998 om bevarelse af fiskeressourcerne gennem tekniske foranstaltninger til beskyttelse af unge marine organismer (EFT L 125, s. 1).
2)

Skal bestemmelsen i artikel 5, stk. 2, i Rådets direktiv 85/577/EØF af 20. december 1985 om forbrugerbeskyttelse i forbindelse med aftaler indgået uden for fast forretningssted fortolkes således, at den er til hinder for en national (dommerskabt) retsvirkning, jf. direktivets artikel 7, hvorefter en forbruger, der er indtrådt i selskabet i en dørsalgssituation, ved sin tilbagekaldelse af indtrædelsen får et krav på sit tilgodehavende i forbindelse med sin udtræden mod selskabet, der beregnes på det tidspunkt, hvor tilbagekaldelsen bliver virksom, mod selskabet, foreningen eller andelsselskabet, dvs. et beløb, der svarer til værdien af hans selskabs-, forenings-, eller andelsselskabsandel på tidspunktet for udtrædelsen, med den (mulige) følge, at han på grund af selskabets, foreningens eller andelsselskabets økonomiske udvikling enten får mindre end værdien af sit indskud tilbage, eller at han i forhold til selskaberne bliver pålagt betalingsforpligtelser ud over tabet af det ydede indskud, da tilgodehavendet er negativt?