ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
15

Bilaget til gennemførelsesforordningen er affattet således: »Varebeskrivelse Tarifering(KN-kode) Begrundelse (1) (2) (3) 1. En vare i form af et varmeplaster til smertelindring. Plastret er fremstillet af et klæbende materiale, der er bestemt til fastgørelse på huden (nakke, håndled eller skulder). Varen består af et blødt, syntetisk materiale, der tilpasser sig kroppens form, og indeholder en række celler, der producerer varme, når de udsættes for luft. Cellerne indeholder jernpulver, trækul, salt og vand. Når de enkelte pakker med plastre åbnes og udsættes for luft, sker der en eksoterm reaktion. 3824 90 96 Tarifering i henhold til almindelig tariferingsbestemmelse 1, 3 b) og 6 vedrørende den kombinerede nomenklatur og teksten til KN-kode 3824, 3824 90 og 3824 90 96. Cellerne i varen anvendes som varmekilde som følge af den eksoterme reaktion. Dette giver varen karakter af et præparat henhørende under pos. 3824. Varen kan derfor ikke betragtes som bind eller lignende varer henhørende under pos. 3005. Varen skal derfor tariferes under KN-kode 3824 90 96. 2. En vare i form af et varmebælte til smertelindring. Bæltet er fremstillet af et ikkeklæbende materiale, der fastgøres ved hjælp af en selvklæbende strimmel. Varen består af et blødt, syntetisk materiale, der tilpasser sig kroppens form, og indeholder en række celler, der producerer varme, når de udsættes for luft. Cellerne indeholder jernpulver, trækul, salt og vand. Når de enkelte pakker med bælter åbnes og udsættes for luft, sker der en eksoterm reaktion. 3824 90 96 Tarifering i henhold til almindelig tariferingsbestemmelse 1, 3 b) og 6 vedrørende den kombinerede nomenklatur og teksten til KN-kode 3824, 3824 90 og 3824 90 96. Cellerne i varen anvendes som varmekilde som følge af den eksoterme reaktion. Dette giver varen karakter af et præparat henhørende under pos. 3824. Varen skal derfor tariferes under KN-kode 3824 90 96.«
22

På denne baggrund har Landgericht Saarbrücken (den regionale ret i første instans i Saarbrücken) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Skal artikel 10, stk. 2, litra p), i [direktiv 2008/48] fortolkes således, at de nødvendige oplysninger om »fristen for udøvelse af en […] fortrydelsesret« eller »andre betingelser for udøvelsen« også omfatter betingelserne for fortrydelsesfristens begyndelse? 2) Såfremt [det første] spørgsmål besvares bekræftende: Er artikel 10, stk. 2, litra p), i [direktiv 2008/48] til hinder for en fortolkning, hvorefter en oplysning om fortrydelsesretten er »klar« og »koncis«, når den med hensyn til fortrydelsesfristens begyndelse ikke selv fuldstændigt angiver de obligatoriske oplysninger, som skal gives vedrørende fristens begyndelse, men i stedet henviser til en national bestemmelse ‐ i den foreliggende sag § 492, stk. 2, i [BGB] […] i den affattelse, der var gældende indtil den 12. juni 2014 ‐ som igen henviser videre til yderligere nationale bestemmelser ‐ i den foreliggende sag artikel 247, §§ [6]-13, i [EGBGB] […] i den affattelse, der var gældende indtil den 12. juni 2014 ‐ og forbrugeren derfor er nødt til at læse adskillige lovbestemmelser i forskellige love for at opnå klarhed over, hvilke obligatoriske oplysninger der skal være givet, for at fortrydelsesfristen for dennes kreditaftale begynder at løbe? 3) Såfremt [det andet] spørgsmål […] besvares benægtende (og der ikke er principielle betænkeligheder ved en henvisning til nationale bestemmelser): Er artikel 10, stk. 2, litra p), i [direktiv 2008/48] til hinder for en fortolkning, hvorefter en oplysning om fortrydelsesretten er »klar« og »koncis«, når henvisningen til en national bestemmelse – i den foreliggende sag § 492, stk. 2, i [BGB] […] i den affattelse, der var gældende fra den 30. juli 2010 til den 12. juni 2014 – og dennes videre henvisning – i den foreliggende sag artikel 247, §§ [6]-13, i [EGBGB] […] i den affattelse, der var gældende til den 12. juni 2014 – obligatorisk fører til, at forbrugeren ud over blot at læse bestemmelserne også skal foretage en retlig subsumption – f.eks. med hensyn til, om kreditten er ydet denne på sædvanlige betingelser for aftaler, der er sikret ved pant i fast ejendom, og mellemfinansiering af disse, eller om der foreligger tilknyttede aftaler – for at opnå klarhed over, hvilke obligatoriske oplysninger der skal være givet, for at [fortrydelsesfristen] for dennes kreditaftale begynder at løbe?«
Eftersom Juzgado de lo Contencioso-Administrativo no 2 A Coruña (forvaltningsdomstol nr. 2 i A Coruña, Spanien) er af den opfattelse, at afgørelsen af tvisten indebærer et behov for fortolkning af artikel 8, stk. 3, i forordning nr. 1370/2007, har denne ret besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:

»Er starttidspunktet for beregningen af den maksimale løbetid på 30 år for de i artikel 8, stk. 3, litra b), i [forordning 1370/2007] nævnte kontrakter i betragtning af nævnte bestemmelse[:] a) tidspunktet for tildelingen eller indgåelsen af kontrakten[,] b) tidspunktet for nævnte bestemmelses ikrafttrædelse[,] c) dagen efter udløbet af den overgangsperiode, der er fastsat i denne forordnings artikel 8, stk. 2[,] (den 3.12.2019)[,] eller d) en anden dato, som fastsættes af [Domstolen]?«
18

Denne retsinstans har tilføjet, at henset til Kommissionens forklarende bemærkning – i henhold til hvilken »skibe og andre fartøjer, der efter deres konstruktion og udrustning er i stand til at manøvrere på havet selv i hårdt vejr (ca. vindstyrke 7 efter Beaufort-skalaen)«, anses for »skibe og andre fartøjer, der er konstrueret til søgående sejlads« – kunne man forestille sig, at det ikke er afstanden mellem skibet og kysten, som er afgørende, men alene skibets evne til at sejle på havet i hårdt vejr. Imidlertid forstærker afstanden i forhold til kysten virkningen af hårdt vejr navnlig på grund af den stigende bølgehøjde. Selv om der ses bort fra begrebet »åbent hav«, og selv om det udelukkende skal undersøges, om et skib i betragtning af dets konstruktion og udrustning er i stand til at manøvrere på havet ved vindstyrke 7 efter Beaufort-skalaen, er det desuden af betydning at vide, i hvilken afstand fra kysten et skib skal kunne manøvrere under disse omstændigheder for at kunne kvalificeres som »skib til søgående sejlads« som omhandlet i kapitel 89 i KN.
30

Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det forelagte spørgsmål besvares med, at sjette direktivs artikel 2, nr. 1), skal fortolkes således, at denne bestemmelse er til hinder for en national lovgivning, hvorefter udlån eller udstationering af personale fra et moderselskab til et datterselskab, såfremt de foretages mod godtgørelse af alene de hermed forbundne omkostninger, ikke anses for afgiftsmæssigt relevante, for så vidt som de beløb, der betales af datterselskabet til moderselskabet og disse udlån eller udstationeringer, er indbyrdes betingede af hinanden.
31

For så vidt angår realiteten bemærkes det, at Retten ved konstateringen af, at søgsmålet på grundlag af artikel 263 TEUF med påstand om annullation af de omtvistede afgørelser åbenbart ikke kunne antages til realitetsbehandling, efter at den havde fastslået, at disse afgørelser hverken var blevet offentliggjort eller meddelt til appellanten, som ikke var adressat for disse, anførte, at søgsmålsfristen i et sådant tilfælde i henhold til retspraksis først løber fra det tidspunkt, hvor den berørte part fik nøjagtigt kendskab til indholdet af og begrundelsen for den omhandlede retsakt, forudsat at den pågældende har anmodet om den fulde tekst inden for en rimelig frist. I denne forbindelse fastslog Retten, at appellanten via Banca d’Italias meddelelse nr. 585762/16 og nr. 709489/16 havde kendskab til eksistensen af de omtvistede afgørelser henholdsvis den 3. og den 30. maj 2016, og at appellanten ikke havde anmodet om, at disse meddelelser blev meddelt denne, og end mindre havde gjort dette inden for en rimelig frist. Da appellanten hverken havde påberåbt sig eller godtgjort eksistensen af uforudseelige omstændigheder eller force majeure, som kunne give anledning til en fravigelse af søgsmålsfristen, fastslog Retten, at det søgsmål, der var blevet anlagt på grundlag af artikel 263 TEUF den 19. september 2016, åbenbart var anlagt for sent og skulle afvises fra realitetsbehandling.
47

Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det andet spørgsmål besvares med, at artikel 132, stk. 1, litra c), i direktiv 2006/112 skal fortolkes således, at bestemmelsen ikke kræver, at sygeplejersker og sundhedsassistenter, der rådgiver personer om behandling, som følge af, at behandlingen gennemføres telefonisk, skal undergives krav om yderligere faglige kvalifikationer, for at den nævnte behandling kan anses for at være omfattet af den fritagelse, der er fastsat i denne bestemmelse, på den betingelse, at behandlingen kan anses for at have et kvalitetsniveau, der svarer til den behandling, som leveres af andre tjenesteydere, der anvender samme kommunikationsmiddel, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.
54

Det følger af det ovenstående, at forordning nr. 883/2004 skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en situation, hvor en person, der er ophørt med at være tilsluttet den sociale sikringsordning i sin oprindelsesmedlemsstat efter at være ophørt med sin erhvervsmæssige beskæftigelse i denne medlemsstat og efter at have flyttet sin bopæl til en anden medlemsstat, hvor hun har arbejdet og optjent størstedelen af sine forsikringsperioder, af den kompetente institution i sin oprindelsesmedlemsstat får afslag på tildeling af en ydelse såsom den i hovedsagen omhandlede rehabiliteringsydelse, eftersom denne person ikke henhører under lovgivningen i den nævnte oprindelsesmedlemsstat, men under lovgivningen i den medlemsstat, hvor vedkommendes bopæl er beliggende.
59

I denne sammenhæng skal den forelæggende ret, såfremt den finder, at retskraften af Consiglio di Statos (øverste domstol i forvaltningsretlige sager) dom nr. 7506 af 1. december 2009 ikke er afgørende for at behandle tvisten i hovedsagen, i videst muligt omfang fortolke gældende national ret i lyset af affattelsen af og formålet med direktiv 97/13, således at de heraf følgende forpligtelser overholdes. Det følger af Domstolens faste praksis, at denne forpligtelse til overensstemmende fortolkning af national ret er uadskilleligt forbundet med EUF-traktatens system, idet denne fortolkning giver de nationale retter mulighed for inden for rammerne af deres kompetence at sikre sig EU-rettens fulde virkning, når de afgør de tvister, der er indbragt for dem. Ikke desto mindre forudsætter dette princip, at den nationale ret i givet fald tager hensyn til de nationale bestemmelser som helhed med henblik på at vurdere, hvorvidt de kan anvendes således, at de ikke fører til et resultat, der er i strid med det resultat, der tilsigtes med EU-retten, navnlig med direktiv 97/13 (jf. i denne retning dom af 8.11.2016, Ognyanov, C-554/14, EU:C:2016:835, præmis 59 og 66).
Artikel 152 i direktiv 2009/138 med overskriften »Repræsentant« bestemmer:

»1. Med henblik på artikel 151 pålægger værtslandet skadesforsikringsselskabet at udpege en repræsentant, der er bosat eller etableret på dens område, som skal indsamle alle nødvendige oplysninger i forbindelse med krav, og som skal have tilstrækkelige beføjelser til at repræsentere virksomheden over for skadelidte personer, der kunne gøre krav gældende, herunder med hensyn til betaling af sådanne krav, og til at repræsentere den eller, om nødvendigt, lade den repræsentere over for den pågældende medlemsstats domstole og myndigheder i forbindelse med disse krav.

Ligeledes kan det pålægges denne repræsentant at repræsentere virksomheden over for tilsynsmyndighederne i værtslandet ved kontrollen af, om der foreligger en forsikringsaftale, der dækker ansvarsforsikring for motorkøretøjer, samt om gyldigheden af denne aftale.

2. Værtslandet må ikke pålægge repræsentanten at udføre andre aktiviteter for det skadesforsikringsselskab, der har udpeget ham, end dem, der er fastsat i stk. 1.

[…]«
15

I overensstemmelse med artikel 11 i Kommissionens forordning (EF) nr. 885/2006 af 21. juni 2006 om gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning (EF) nr. 1290/2005 for så vidt angår godkendelse af betalingsorganer og andre organer og regnskabsafslutning for EGFL og ELFUL (EUT 2006, L 171, s. 90, herefter »forordning nr. 885/2006«) fremsendte Kommissionen efter afslutningen af proceduren sin endelige stillingtagen til de litauiske myndigheder ved skrivelse af 9. oktober 2012. I denne skrivelse henviste Kommissionen først til forligsorganets udtalelse og konklusioner i dets endelige rapport af 27. januar 2012 og opretholdt derefter sin stillingtagen vedrørende fortolkningen af begrebet en landbrugers »udøvelse af en kommerciel landbrugsvirksomhed« for at kunne omfattes af foranstaltningen førtidspensionering. Efter at have noteret sig den definition af delvis selvforsynende landbrug i Litauen, der er fastlagt i forbindelse med foranstaltningen »delvis selvforsynende landbrug«, konkluderede Kommissionen nærmere bestemt, at kommerciel landbrugsvirksomhed, som blev defineret af Republikken Litauen efterfølgende, kunne give anledning til at antage, at landbrugsbedrifter, der ikke opfylder mindstekravene for at kunne anses for at udgøre delvis selvforsynende landbrug, udgjorde en sådan virksomhed. I denne forbindelse nævnte Kommissionen som eksempel en landbrugsbedrift med to køer, som af de litauiske myndigheder blev anset for at udgøre en kommerciel landbrugsvirksomhed, selv om en sådan bedrift ikke opfyldte mindstekravene for at kunne anses for at udgøre et delvis selvforsynende landbrug. Kommissionen udledte heraf, at de efterfølgende kontroller foretaget af de litauiske myndigheder ikke var egnet til at godtgøre, at den økonomiske risiko var mindre end den foreslåede finansielle korrektion. Derfor konkluderede den, at idet de litauiske myndigheder havde foretaget en ufuldstændig gennemførelse af kravene i EU-lovgivningen, skulle der anvendes en finansiel korrektion.
43

Henset til de ovenstående betragtninger skal det første spørgsmål besvares med, at artikel 62, stk. 1 og 2, i forordning nr. 883/2004 skal fortolkes således, at den er til hinder for en medlemsstats lovgivning, der, idet den fastsætter, at beregningen af arbejdsløshedsunderstøttelse skal ske på grundlag af den tidligere lønindtægt, ikke gør det muligt, når den periode, hvor den lønindtægt, som den pågældende har haft under den seneste lønnede beskæftigelse, som den pågældende har udøvet i henhold til denne lovgivning, ikke er tilstrækkelig lang til at opfylde den referenceperiode, der er fastsat i den nævnte lovgivning med henblik på beregningen af den lønindtægt, der tjener som grundlag for beregningen af arbejdsløshedsunderstøttelsen, at tage hensyn til den lønindtægt, som den pågældende har haft under denne beskæftigelse.
24

I denne henseende har den forelæggende ret anført, at spørgsmålet om, på hvilket tidspunkt sagsøgeren i hovedsagen skal anses for at være ophørt med at være erhvervsaktiv, ikke har nogen betydning for løsningen af tvisten i hovedsagen, eftersom de kumulative betingelser, der er fastsat i det nævnte direktivs artikel 17, stk. 1, litra a), ikke er opfyldt, uanset det tidspunkt, som lægges til grund. Det forholder sig nemlig for det første således, at da nævnte sagsøger den 31. august 2015 for første gang ophørte med at være erhvervsaktiv i Østrig efter at have nået den lovbestemte pensionsalder, havde han ganske vist været erhvervsaktiv i de foregående tolv måneder, men han havde endnu ikke haft fast ophold i denne medlemsstat i tre år i træk. Da hans anden erhvervsmæssige beskæftigelse ophørte den 1. februar 2017, havde han for det andet haft ophold i den nævnte medlemsstat i mere end tre år, men denne anden erhvervsmæssige beskæftigelse havde kun varet i ti måneder, inden hans arbejdsliv endeligt ophørte.
45

I den foreliggende sag har Domstolens præsident den 19. juli 2019, efter at have hørt den refererende dommer og generaladvokaten, besluttet at efterkomme den i nærværende doms præmis 43 omhandlede anmodning fra den forelæggende ret. Denne afgørelse er for det første begrundet i, at Oriol Junqueras Vies var varetægtsfængslet på tidspunktet for indgivelsen af anmodningen om præjudiciel afgørelse, således at de præjudicielle spørgsmål, som er stillet af Tribunal Supremo (øverste domstol), skal anses for at være rejst under en retssag, der vedrører en person, der er frihedsberøvet, som omhandlet i artikel 267, stk. 4, TEUF, og for det andet i, at formålet med disse spørgsmål er at opnå en fortolkning af en EU-retlig bestemmelse, som, hvis den finder anvendelse på Oriol Junqueras Vies, efter selve sin karakter kan have betydning for den fortsatte fængsling af ham (jf. i denne retning kendelse afsagt af Domstolens præsident den 30.9.2011, Achughbabian, C-329/11, ikke trykt i Sml., EU:C:2011:630, præmis 9-12, og analogt dom af 25.7.2018, Minister for Justice and Equality (Mangler ved domstolssystemet), C-216/18 PPU, EU:C:2018:586, præmis 29-31).
3

9., 19. og 31. betragtning til direktiv 2008/48 har følgende ordlyd: »(9) Fuldstændig harmonisering er nødvendig for at sikre, at alle forbrugere i Fællesskabet nyder samme høje grad af beskyttelse af deres interesser og for at skabe et ægte indre marked. […] […] (19) For at forbrugerne sættes i stand til at træffe beslutning på et kvalificeret grundlag, bør de, før kreditaftalen indgås, modtage fyldestgørende oplysninger, som de kan tage med sig og overveje, om betingelserne og omkostningerne vedrørende kreditten og om deres forpligtelser. For at sikre størst mulig gennemskuelighed og sammenlignelighed tilbuddene imellem bør sådanne oplysninger til forbrugerne navnlig omfatte de årlige omkostninger i procent forbundet med kreditten og beregnet på samme måde i hele Fællesskabet. Da de årlige omkostninger i procent på dette stadium kun kan angives via et eksempel, bør eksemplet være repræsentativt. Det bør derfor afspejle den gennemsnitlige løbetid og det samlede kreditbeløb, der bevilges i forbindelse med den påtænkte type kreditaftale, og, hvor det er relevant, de købte varer. Når det repræsentative eksempel opstilles, bør der også tages hensyn til, hvor hyppigt visse typer kreditaftaler optræder på et specifikt marked. For så vidt angår debitorrenten, hyppigheden af raterne og kapitaliseringen af renter bør kreditgiverne anvende deres normale beregningsmetode for den respektive forbrugerkredit. […] (31) For at forbrugeren kan kende sine rettigheder og forpligtelser i henhold til kreditaftalen, bør alle nødvendige oplysninger være angivet klart og koncist i aftalen.«
26

MS og AS fremhævede, at da NK ikke havde overholdt sin oplysningspligt i henhold til FAGG’s § 4, stk. 1, nr. 8) og 10), blev fortrydelsesfristen på 14 dage i henhold til FAGG’s § 11, stk. 1, forlænget med 12 måneder i overensstemmelse med FAGG’s § 12, stk. 1, således at fortrydelsen den 12. februar 2017 var gyldig. Desuden havde NK påbegyndt opfyldelsen af aftalen inden fortrydelsesfristens udløb uden at opfordre MS og AS til udtrykkeligt at anmode om denne opfyldelse af aftalen inden fortrydelsesfristens udløb i overensstemmelse med FAGG’s §10. Endelig bestod forpligtelsen for MS og AS til at betale et forholdsmæssigt beløb i tilfælde af fortrydelse som fastsat i FAGG’s § 16, stk. 1, ikke, eftersom NK havde tilsidesat sine oplysningsforpligtelser. MS og AS var derfor ikke forpligtet til at betale noget vederlag.
Artikel 446 i Zakon o parničnom postupku (den civile retsplejelov, Narodne novine, nr. 53/91, 91/92, 112/99, 117/03, 84/08, 123/08, 57/11, 148/11, 25/13, 70/19) vedrørende betalingspåkravsproceduren har følgende ordlyd:

»Når den anmodning, der er fremsat i stævningen, vedrører en forfalden fordring på et pengebeløb, og denne fordring er fastlagt i et autentisk dokument, der er bilagt den originale stævning eller en bekræftet kopi i overensstemmelse hermed, udsteder retten et påbud til sagsøgte om at opfylde den nævnte anmodning [betalingspåkrav].

I den stævning, hvori der anmodes om udstedelse af et betalingspåkrav, skal sagsøgeren angive grundene til begæringen om udstedelse frem for en kendelse om tvangsfuldbyrdelse på grundlag af et autentisk dokument. Såfremt retten finder, at de af sagsøgeren påberåbte grunde ikke begrunder dennes interesse i at opnå et betalingspåkrav, afviser retten sagen fra realitetsbehandling.

Sagsøgeren skal have en interesse i udstedelsen af et betalingspåkrav, når sagsøgte har hjemsted i udlandet, eller når sagsøgte forudgående har anfægtet den fordring, der er indeholdt i det officielt bekræftede dokument.

Retten udsteder et betalingspåkrav, når sagsøgte ganske vist ikke har anmodet om et sådant påkrav i stævningen, men den pågældende opfylder alle betingelser for, at der kan udstedes et betalingspåkrav.«
71

Hvad angår det bevisniveau, der kræves for at godtgøre en åbenbar fejl som led i vurderingen af princippet om den private aktør, skal det indledningsvis bemærkes, at det fremgår af den af Retten anvendte ordlyd i den appellerede doms præmis 90 og 142, at denne krævede, at appellanterne godtgjorde, at der forelå en tilstrækkeligt alvorlig fejl til at rejse tvivl om Kommissionens komplekse økonomiske vurdering. Det fremgår derimod hverken heraf, at appellanterne skulle godtgøre, at der ikke forelå statsstøtte, eller at Kommissionen blot kunne støtte sig på simple, sandsynlige antagelser for at godtgøre, at der forelå statsstøtte, endsige at appellanterne fuldstændig skulle tilbagevise Kommissionens økonomiske analyse.
1)

Artikel 34, stk. 3, andet afsnit, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 165/2014 af 4. februar 2014 om takografer inden for vejtransport, om ophævelse af Rådets forordning (EØF) nr. 3821/85 om kontrolapparatet inden for vejtransport og om ændring af Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 561/2006 om harmonisering af visse sociale bestemmelser inden for vejtransport skal fortolkes således, at en national ordning, hvorefter føreren af et køretøj, der er udstyret med en digital takograf, når de automatiske og manuelle registreringer i takografen ikke foreligger, som et subsidiært bevis for sine aktiviteter pålægges at fremlægge en aktivitetserklæring udarbejdet af dennes arbejdsgiver i overensstemmelse med den formular, der er indeholdt i bilaget til Kommissionens afgørelse 2009/959/EU af 14. december 2009 om ændring af Kommissionens beslutning 2007/230/EF om en formular vedrørende sociale bestemmelser inden for vejtransport, ikke er omfattet af anvendelsesområdet for det forbud, som denne bestemmelse fastsætter.