ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
3.

Skal kravet i henhold til artikel 2, stk. 1, litra a), i Rådets direktiv af 21. december 1989 om samordning af love og administrative bestemmelser vedrørende anvendelsen af klageprocedurerne i forbindelse med indgåelse af offentlige indkøbs- samt bygge- og anlægskontrakter (89/665/EØF) (EFT L 395 af 30.12.1989, s. 33), som ændret ved direktiv 2014/24/EU (4), om hurtigst muligt og som hastesag at træffe midlertidige foranstaltninger, der har til formål at bringe den påståede overtrædelse til ophør eller hindre, at der påføres de pågældende interesser anden skade, henset til de øvrige EU-retlige bestemmelser fortolkes således, at dette krav om hastebehandling stifter en subjektiv ret til, at der uden ugrundet ophold træffes afgørelse om en begæring om foreløbige forholdsregler, og at dette krav er til hinder for anvendelsen af nationale østrigske forskrifter, hvorefter retten også i tilfælde af uigennemsigtigt gennemførte udbudsprocedurer, inden den behandler en begæring om foreløbige forholdsregler, som har til formål at forhindre, at ordregiveren foretager yderligere indkøb, også selv om det i så henseende ikke har nogen relevans for afgørelsen skal undersøge, hvilken form for udbudsprocedure, der er tale om, den (skønnede) værdi af kontrakten samt summen af de beslutninger, der kan anfægtes særskilt, og som er blevet anfægtet henholdsvis ønskes anfægtet i relation til bestemte udbudsprocedurer, henholdsvis eventuelt også delkontrakterne i relation til en bestemt udbudsprocedure, for at retsformanden for den kompetente afdeling ved retten dernæst eventuelt kan udstede et pålæg om korrektion med henblik på efteropkrævning af retsafgifter, og den retsafdeling, der har kompetence til at træffe afgørelse om klagen, i tilfælde af, at afgifterne ikke betales før eller senest samtidig med en afvisning af begæringen om foreløbige forholdsregler på grund af manglende efterbetaling af afgift, skal fastsætte retsafgifterne, idet kravet over for klageren i modsat fald fortabes?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Juzgado de Primera Instancia de Las Palmas de Gran Canaria (Spanien) den 6. april 2021 — Zulima mod Servicios Prescriptor y Medios de Pagos E.F.C. S.A.U

(Sag C-215/21)

(2021/C 320/16)

Processprog: spansk

Den forelæggende ret

Juzgado de Primera Instancia de Las Palmas de Gran Canaria

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Zulima

Sagsøgt: Servicios Prescriptor y Medios de Pagos E.F.C. S.A.U

Præjudicielt spørgsmål

I forbindelse med forbrugeres klage over urimelige kontraktvilkår på grundlag af direktiv 93/13/EØF (1) og i tilfælde af, at der sker udenretslig fyldestgørelse, indebærer artikel 22 i Ley de Enjuiciamiento Civil (den civile retsplejelov), at forbrugerne skal bære sagsomkostningerne uden hensyntagen til den forudgående adfærd udvist af den erhvervsdrivende, som ikke efterkom de forudgående påkrav. Udgør denne spanske processuelle regel en væsentlig hindring, der kan afholde forbrugerne fra at udøve retten til en effektiv domstolsprøvelse af den eventuelt urimelige karakter af kontraktvilkår i strid med effektivitetsprincippet og med artikel 6, stk. 1, og artikel 7, stk. 1, i direktiv 93/13?

(1) Rådets direktiv 93/13/EØF af 5.4.1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler (EFT 1993, L 95, s. 29).
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunalul București (Rumænien) den 31. marts 2021 — TU og SU mod BRD Groupe Société Générale SA og Next Capital Solutions Limited

(Sag C-200/21)

(2021/C 320/15)

Processprog: Rumænsk

Den forelæggende ret

Tribunalul București

Parter i hovedsagen

Appellanter: TU og SU

Indstævnte: BRD Groupe Société Générale SA og Next Capital Solutions Limited

Præjudicielt spørgsmål

Er direktiv 93/13 (1) til hinder for en national bestemmelse som den, der følger af kapitel VI, artikel 712 ff., i Codul de procedură civilă (den civile retsplejelov), som fastsætter en frist på 15 dage, inden for hvilken rekvisitus ved fremsættelse af en indsigelse mod tvangsfuldbyrdelsen kan påberåbe sig, at et kontraktvilkår i tvangsfuldbyrdelsesgrundlaget er urimeligt, mens et søgsmål med påstand om, at det fastslås, at der foreligger urimelige kontraktvilkår i tvangsfuldbyrdelsesgrundlaget, ikke er underlagt nogen frist, og der inden for rammerne af dette sidstnævnte søgsmål er fastsat en mulighed for, at rekvisitus kan anmode om udsættelse af tvangsfuldbyrdelsen i henhold til den civile retsplejelovs artikel 638, stk. 2?

(1) Rådets direktiv 93/13/EØF af 5.4.1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler (EFT 1993, L 95, s. 29).
1.

Er det en forudsætning for at kunne tilkende erstatning i henhold til artikel 82 i forordning [EU] 2016/679 (1), at det ud over at det fastslås, at bestemmelser i den generelle forordning om databeskyttelse er overtrådt, også konstateres, at sagsøgeren har lidt en skade, eller er selve overtrædelsen af bestemmelser i den generelle forordning om databeskyttelse nok til at kunne tilkende en erstatning?
C 320/14

Appel iværksat den 1. april 2021 af Olimp Laboratories sp. z o.o til prøvelse af dom afsagt af Retten (Anden Afdeling) den 27. januar 2021 i sag T-817/19 — Olimp Laboratories mod EUIPO

(Sag C-219/21 P)

(2021/C 320/18)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Olimp Laboratories sp. z o.o. (ved adwokat M. Kondrat)

Den anden part i appelsagen i appelsagen: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO)

Ved kendelse af 24. juni 2021, har Domstolen (Afdelingen for bevilling af appel) fastslået at appellen ikke admitteredes og at Olimp Laboratories sp. z o.o bærer sine egne omkostninger.
—

tilsidesat sin begrundelsespligt ved ikke at give ECB mulighed for at forstå, hvordan dens bedømmelse af den dobbelte statsgaranti, der er givet inden for den lovpligtige opsparing, kunne være fejlbehæftet
Appel iværksat den 17. maj 2021 af Aquind Ltd, Aquind Energy Sàrl og Aquind SAS til prøvelse af kendelse afsagt af Retten (Anden Afdeling) den 5. marts 2021 i sag T-885/19, Aquind m.fl. mod Kommissionen

(Sag C-310/21 P)

(2021/C 320/25)

Processprog: engelsk

Parter

Appellanter: Aquind Ltd, Aquind Energy Sàrl og Aquind SAS (ved solicitors S. Goldberg, E. White og C. Davis)

De andre parter i appelsagen: Europa-Kommissionen, Forbundsrepublikken Tyskland, Kongeriget Spanien og Den Franske Republik

Appellanterne har nedlagt følgende påstande

— Den appellerede kendelse ophæves.

— Der gives medhold i søgsmålet i første instans, og Kommissionens delegerede forordning (EU) 2020/389 (1) annulleres, i det omfang den finder anvendelse på appellanterne.

— Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne både i appelsagen og i sagen for Retten.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanterne har gjort gældende, at Kommissionens delegerede forordning (EU) 2020/389 burde være blevet anset for en endelig retsakt på datoen for dens vedtagelse og ikke på datoen for dens ikrafttrædelse, hvilket Parlamentet eller Rådet ikke gjorde indsigelser mod. Denne forordning kunne således anfægtes selv inden datoen for dens offentliggørelse. Appellanterne er derfor af den opfattelse, at Retten fejlagtigt anvendte Domstolens praksis vedrørende retsakter, som ikke kan anfægtes.

(1) Kommissionens delegerede forordning (EU) 2020/389 af 31.10.2019 om ændring af Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 347/2013 for så vidt angår EU-listen over projekter af fælles interesse (EUT 2020, L 74, s. 1).
1)

Skal artikel 15, stk. 1, i direktiv 2002/58 (1), læst i lyset af chartrets artikel 7, 8, 11 og 52, stk. 1, og i kraft af de principper, som blev fastslået [af Den Europæiske Unions Domstol] i dom af 2. marts 2021, C-746/18, fortolkes således, at denne bestemmelse er til hinder for en national lovgivning som den, der er fastsat i artikel 132, stk. 3, i lovdekret nr. 196/2003, hvorefter anklagemyndigheden — et organ, der nyder godt af fuldstændige og ubegrænsede garantier om uafhængighed og selvstændighed som fastlagt i bestemmelserne i den italienske forfatnings afsnit IV — har beføjelse til ved begrundet dekret at beordre at få adgang til trafikdata og lokaliseringsdata i forbindelse med en strafferetlig efterforskning?
2.

Det andet anbringende om ulovligheden af dommen, hvorved Retten forkastede det andet anbringende i første instans om tilsidesættelse eller urigtig anvendelse af artikel 317 TEUF, af artikel 172a, stk. 1, i forordning nr. 2342/2002 (1) , af artikel 31, stk. 3, litra a) og c), i forordning nr. 1906/2006 (2) , af artikel ii.5 og artikel ii.14, stk. 1, i de generelle bestemmelser om støtteaftalen, tilsidesættelse af princippet om uskyldsformodning, princippet om bevisbyrde og rimelighedsprincippet (3) , der er fastsat i forordning (EU, Euratom) nr. 883/2013, samt om et fejlagtigt skøn ved vurderingen af beviserne under tilsidesættelse af den belgiske civillovbogs artikel 1315. Appellen til prøvelse af Rettens dom skyldes den omstændighed, at Retten forkastede det tredje anbringende, idet den fastslog, at appellanten hverken over for OLAF og Kommissionen eller under sagen havde godtgjort, at de direkte og indirekte personaleomkostninger var tilladte. Retten tog imidlertid ikke hensyn til den omstændighed, at OLAF’s klagepunkter ikke vedrørte det projekt, der var genstand for tvisten, men andre støtteberettigede projekter, og Retten foretog derfor ikke en korrekt anvendelse af princippet om uskyldsformodning og princippet om bevisbyrde. De timesedler, der blev fremlagt under sagen, skal, henset til, at der ikke foreligger andre indsigelser, og til den attesterede færdiggørelse af projektet, anses for et tilstrækkeligt bevismiddel til at tillade de afholde omkostninger, som Kommissionen kræver tilbagebetalt.
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Spetsializiran nakazatelen sad (Bulgarien) den 4. juni 2021 — straffesag mod HYA m.fl.

(Sag C-348/21)

(2021/C 338/14)

Processprog: bulgarsk

Den forelæggende ret

Spetsializiran nakazatelen sad

Tiltalt i straffesagen

HYA m.fl.

Præjudicielt spørgsmål

Er en national ordning, hvorefter tiltaltes ret til at være til stede under retssagen er overholdt, og anklagemyndigheden på korrekt vis opfylder sin pligt til at føre bevis for tiltaltes skyld, såfremt der under den retslige fase af straffesagen anvendes udtalelser, som vidner, der af objektive årsager ikke kan afhøres, har afgivet i sagens indledende fase, idet disse vidner kun er blevet afhørt af anklagemyndigheden og uden forsvarets deltagelse, men dog for en domstol, og anklagemyndigheden allerede i den indledende fase havde mulighed for at give forsvaret adgang til at deltage i denne afhøring, men har undladt at gøre dette, forenelig med artikel 8, stk. 1, og artikel 6, stk. 1, i direktiv 2016/343 (1), sammenholdt med 33. og 34. betragtning hertil, og chartrets artikel 47, stk. 2?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2016/343 af 9.3.2016 om styrkelse af visse aspekter af uskyldsformodningen og retten til at være til stede under retssagen i straffesager (EUT 2016, L 65, s. 1).
1)

Er artikel 18 TEUF, 26 TEUF, 49 TEUF, 54 TEUF og 55 TEUF, artikel 3 og 13 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2018/1972 af 11. december 2018 (1) samt artikel 16 og 52 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder til hinder for en national lovgivning, der i forbindelse med, at de administrative myndigheder bemyndiges til at fastsætte telekommunikationsoperatørernes godtgørelse for aflytning af telekommunikation, som under forsyningspligt udføres efter anmodning fra de judicielle myndigheder, ikke bestemmer, at princippet om fuldstændig refusion af de omkostninger, som operatørerne konkret har afholdt og på behørig vis har dokumenteret i relation til disse aktiviteter, skal overholdes, og endvidere pålægger de administrative myndigheder at opnå en omkostningsbesparelse i forhold til de tidligere kriterier for fastsættelse af godtgørelsen?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Curtea de Apel Brașov (Rumænien) den 10. maj 2021 — S. C. Techno-Gaz K.F.T. PAKS mod U. A. T. Comuna Dalnic

(Sag C-298/21)

(2021/C 329/11)

Processprog: Rumænsk

Den forelæggende ret

Curtea de Apel Brașov

Parter i hovedsagen

Appellant, sagsøgt i første instans: S. C. Techno-Gaz K.F.T. PAKS

Indstævnt, sagsøger i første instans: U. A. T. Comuna Dalnic

Præjudicielt spørgsmål

Er det princip om fri udveksling af tjenesteydelser, der følger af artikel 56 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, artikel 25 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/18 af 31. marts 2004 (1) samt det i EU-retten fastsatte princip om fri og loyal konkurrence mellem erhvervsdrivende og proportionalitetsprincip til hinder for en national lovgivning vedrørende offentlige kontrakter som den rumænske lovgivning omhandlet i artikel 96, stk. 1, i [Hotărârea Guvernului — regeringsbeslutning] nr. 925/2006, som foreskriver, at når bestemte dele af en offentlig kontrakt skal gennemføres af en eller flere underleverandører, skal de fremlagte kontrakter være i overensstemmelse med buddet og integreres i den offentlige kontrakt som bilag, hvilken lovgivning fortolkes således, at de tjenesteydelser, der er tildelt i underentreprise, skal have samme værdi eller pris som den, der er fastsat i hovedkontrakten for de pågældende tjenesteydelser?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv Nr. 2004/18/EF af 31.3.2004 om samordning af fremgangsmåderne ved indgåelse af offentlige vareindkøbskontrakter, offentlige tjenesteydelseskontrakter og offentlige bygge- og anlægskontrakter (EUT 2004, L 134, s. 114).
3.

Såfremt det første spørgsmål besvares benægtende, skal ansvarlighedsprincippet som omhandlet i artikel 5, stk. 2, og artikel 24 i forordning (EU) nr. 2016/679, sammenholdt med 74. betragtning hertil, da fortolkes således, at bevisbyrden for, at de iværksatte tekniske og organisatoriske foranstaltninger som omhandlet i artikel 32 i forordning (EU) nr. 2016/679 er passende, påhviler den dataansvarlige i forbindelse med et søgsmål i henhold til forordningens artikel 82, stk. 1? Kan indhentningen af en sagkyndig udtalelse anses for et bevismiddel, der er nødvendigt for og tilstrækkeligt til at fastslå, om de tekniske og organisatoriske foranstaltninger, som den dataansvarlige har truffet, i en sag som den foreliggende var passende, hvis den uautoriserede adgang til og den uautoriserede videregivelse af personoplysninger skyldtes et »hackerangreb«?
2)

Er den omstændighed, at den nationale lovgivning tillægger den nævnte juridiske person beføjelser til at indhente oplysninger, herunder regnskabsoplysninger, fra aktører, der anmoder om en attest om fritagelse for pligten til at betale kompensation for privatkopiering, forenelig med direktiv 2001/29/EF eller med de generelle principper i EU-retten?
1)

Kan en fortolkning af national ret — under hensyn til EU-rettens regler om begrænsning af reklamesendetiden og under hensyn til den betydning, som [EU-retten] generelt tillægger begrebet koncern eller en enkelt økonomisk enhed, som fremgår af talrige kilder i konkurrenceretten (af relevans for dette tilfælde er 43. betragtning til direktiv 2018/1808/EU (1) og den nye affattelse af artikel 23 i direktiv 2010/13/[EU] (2)) — på trods af den sondring, der følger af national italiensk lovgivning i medfør af artikel 5, stk. 1, litra b), i lovdekret 177/[2005], mellem TV- og radiostationer — anses for at være forenelig med EU-retten, når denne fortolkning bevirker, at det af artikel 1, stk. 1, litra a), i lovdekret 177/[2005], som ændret i den nuværende affattelse med virkning fra den 30. marts 2010 (til gennemførelse af direktiv 2007/65/EF (3)), udledes, at konvergensprocessen mellem de forskellige former for kommunikation (elektronisk kommunikation, skriftlige udgivelser, herunder digitale, og internet i alle afskygninger) navnlig gælder mellem udbydere af TV- og radiomedier, især når de allerede indgår i indbyrdes forbundne virksomhedssammenslutninger, og at [denne proces] generelt finder anvendelse med de deraf følgende konsekvenser for fortolkningen af [lovdekretets] artikel 38, stk. 6, således, at spredningsforetagendet også kan være koncernen som økonomisk enhed, eller kan der, efter de nævnte EU-retlige principper, og under hensyn til, at området for forbud mod reklamesendetid er selvstændigt i forhold til konkurrenceretten, ikke — i perioden før 2018 — tillægges koncerner og nævnte konvergensproces og den såkaldte tværmedialitet nogen betydning, idet alene det enkelte spredningsforetagende skal tages i betragtning ved beregningen af reklametidsindekset, selv om den pågældende enhed er tilknyttet en koncern (også fordi denne omstændighed alene nævnes i den konsoliderede udgave af artikel 23 i direktiv 2010/13/[EU], som følger af vedtagelsen af direktiv 2018/1808/EU)?
2.

Skal bestemmelserne i artikel 2, stk. 1 og 2, og bestemmelserne i artikel 3, stk. 1, litra c), in fine, i direktiv [2000/78] fortolkes således, at de er til hinder for en national lovgivning som den, der følger af artikel 1, stk. 2, i Legea-cadru nr. 330, din 5 noiembrie 2009, privind salarizarea unitară a personalului plătit din fonduri publice (rammelov nr. 330 af 5.11.2009 om et ensartet lønsystem for ansatte, der aflønnes med offentlige midler), som fortolket i dom nr. 7/2019 (offentliggjort i Monitorul Oficial al României — det rumænske statstidende — nr. 343 af 6.5.2019), hvorved Înalta Curte de Casație și Justiție (kassationsdomstol) afgjorde en appel i lovens interesse, under omstændigheder, hvor sagsøgerne ikke havde haft den lovbestemte mulighed for at anmode om forhøjet ansættelsesgodtgørelse, idet de var blevet ansat inden for retsvæsenet efter ikrafttræden af lov nr. 330/2009, dvs. en retsakt, der udtrykkeligt bestemte, at lønrettigheder udelukkende er og forbliver dem, der er fastsat i denne lov, med den følge, at der er skabt en lønmæssig forskelsbehandling i forhold til deres kollegaer, herunder på baggrund af alderskriteriet, hvilket i praksis er ensbetydende med, at kun de ældre dommere, som er tiltrådt tjenesten før januar 2010 (der nød godt af domme afsagt i perioden fra 2006 til 2009, hvis domskonklusion blev genstand for fortolkning i 2019 i kraft af dom nr. 7/2019 fra [Înalta Curte de Casație și Justiție (kassationsdomstol)]), opnåede betaling med tilbagevirkende kraft af lønrettigheder (som ligner dem, der udgør kravet i det søgsmål, som er genstand for den foreliggende sag), i perioden fra december 2019 til januar 2020 med hensyn til perioden fra 2010 til 2015, til trods for, at også sagsøgerne i den samme periode var beskæftigede som dommere og udførte de samme arbejdsydelser på de samme vilkår og i den samme institution?
2)

Kan kriteriet om, at en afgørelse, der pålægger en bødestraf, kan anfægtes ved appel til en »domstol med kompetence i navnlig straffesager«, betragtes som opfyldt, hvis appel til en ret i første instans kun er mulig på et senere tidspunkt under sagens behandling, dvs. efter anklagemyndighedens afvisning, og det i nogle tilfælde nødvendigt at betale et gebyr svarende til den pålagte bøde?
C 329/5

Appel iværksat den 13. januar 2021 af Comprojecto-Projectos e Construções, Lda, Paulo Eduardo Matos Gomes de Azevedo, Julião Maria Gomes de Azevedo og Isabel Maria Matos Gomes de Azevedo til prøvelse af kendelse afsagt af Retten (Niende Afdeling) den 16. december 2020 i sag T-416/20 REC, Comprojecto-Projectos e Construções m.fl. mod Den Europæiske Unions Domstol m.fl.

(Sag C-21/21 P)

(2021/C 329/06)

Processprog: portugisisk

Parter

Appellanter: Comprojecto-Projectos e Construções, Lda, Paulo Eduardo Matos Gomes de Azevedo, Julião Maria Gomes de Azevedo og Isabel Maria Matos Gomes de Azevedo (ved advogado M. Ribeiro)

De andre parter i appelsagen: Den Europæiske Unions Domstol, Den Europæiske Unions Ret og Den Europæiske Centralbank

Ved kendelse af 30. juni 2021 fastslog Domstolen (Sjette Afdeling), at det var åbenbart, at appellen skulle afvises, og pålagde appellanterne at bære deres egne omkostninger.
A.

Urigtig fortolkning og anvendelse af artikel 139, stk. 6, litra a), i forordning nr. 1303/2013, sammenholdt med artikel 137, stk. 1, litra a) og d), og samme forordnings artikel 137, stk. 2, artikel 131, artikel 135, stk. 2, samt artikel 139, stk. 1, 2 og 7 Rumænien har anført, at Retten har begået en række retlige fejl med hensyn til sondringen mellem den endelige mellemliggende betalingsanmodning og godkendelsen af regnskaber, idet den uberettiget så bort fra den rolle, som denne sidste etape har, og ved at finde, at den medfinansieringssats, der fandt anvendelse ved beregningen af det udestående beløb var den, som var gældende på tidspunktet for forelæggelsen af den endelige mellemliggende betalingsanmodning.
3.

Såfremt det første spørgsmål besvares benægtende: Er artikel 6, stk. 1, litra e), i den generelle forordning om databeskyttelse og proportionalitetsprincippet, som er forankret i 4. og 129. betragtning til forordningen, til hinder for en national lovgivning om gennemførelsen af forordningen som den omhandlede, der på forhånd udelukker og begrænser muligheden for, at der foretages nogen form for videooptagelser ved registreringen af valgresultaterne i valglokalerne, ikke tillader nogen differentiering mellem og regulering af enkelte bestanddele af registreringsprocessen og udelukker muligheden for at opfylde forordningens formål — beskyttelsen af personers personoplysninger — med andre midler?
a)

Er artikel 51 ff. i forordning nr. 2016/679 (1) til hinder for, at en national kartelmyndighed i en medlemsstat, såsom Bundeskartellamt, der ikke er tilsynsmyndighed som omhandlet artikel 51 ff. i forordning nr. 2016/679, og i hvilken medlemsstat en virksomhed med hjemsted uden for Den Europæiske Union har en etablering, der inden for markedsføring, kommunikation og PR bistår denne virksomheds hovedvirksomhed, som er beliggende i en anden medlemsstat og som har eneansvaret for behandlingen af personoplysninger på hele Den Europæiske Unions område, for det kartelretlige misbrugstilsyn fastslår, at hovedvirksomhedens kontraktbetingelser vedrørende behandling af oplysninger og gennemførelsen heraf udgør en tilsidesættelse af forordning nr. 2016/679, og vedtager en afgørelse om, at denne tilsidesættelse skal bringes til ophør?
C 320/12

Appel iværksat den 25. marts 2021 af Turk Hava Yollari til prøvelse af dom afsagt af Retten (Niende Afdeling) den 27. januar 2021 i sag T-382/19 — Turk Hava Yollari mod EUIPO — Sky (skylife)

(Sag C-185/21 P)

(2021/C 320/14)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Turk Hava Yollari AO (ved abogada R. Almaraz Palmero)

De andre parter i appelsagen: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO) og Sky Ltd

Ved kendelse af 29. juni 2021, har Domstolen (Afdelingen for bevilling af appel) fastslået at appellen ikke admitteres og bestemt, at Turk Hava Yollari AO bærer sine egne omkostninger.
1)

Skal artikel 63, stk. 1, andet afsnit, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/24/EU (1) af 26. februar 2014 om offentlige udbud og om ophævelse af direktiv 2004/18/EF isoleret betragtet, og sammenholdt med rækkevidden af de EU-retlige principper, nemlig lighedsprincippet, princippet om forbud mod forskelsbehandling og om princippet om gennemsigtighed i offentlige udbud, fortolkes således, at den ordregivende myndighed, såfremt den konstaterer, at en enhed, hvis formåen en økonomisk operatør påberåber sig, ikke opfylder udvælgelseskriterierne, er forpligtet til at anmode den økonomiske operatør om at erstatte denne enhed eller har mulighed for at anmode om, at denne enhed erstattes, hvis operatøren vil udvælges?
—

Under alle omstændigheder tilpligtes Kommissionen at betale sagsomkostningerne i appelsagen og i sagen for Retten.