FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

J.-P. WARNER

FREMSAT DEN 27. NOVEMBER 1980 ( 1 )

Høje Domstol.

Denne sag er forelagt Domstolen af Gerechtshof Amsterdam form af en anmodning om præjudiciel afgørelse.

Sagens oprindelse er, at der er indledt retsforfølgning mod en nederlandsk osteproducent, Koninklijke Kaasfabriek Eyssen BV (som jeg herefter benævner »Éyssen«), der er tiltalt for overtrædelse af de nederlandske bestemmelser om tilsætning af konserveringsstoffer til smelteost; sagen rejser spørgsmålet om, hvorvidt denne lovgivning er forenelig med bestemmelserne i EØF-traktatens artikler 30 og 36.

De nederlandske bestemmelser om tilsætningsstoffer til levnedsmidler hviler på, hvad vi har fået beskrevet som et system med »positivlister«, dvs. et system, hvor disse tilsætningsstoffer, som anses for uskadelige, udtrykkeligt tillades, medens der i det store og hele er forbud mod anvendelse af alle andre tilsætningsstoffer. Dette system er almindeligt i et antal medlemsstater og er blevet vedtaget på grundlag af Rådets »harmoniserings«-direktiver på dette område — jf. direktivet af 23. oktober 1962 om farvestoffer, direktivet af 15. november 1963 om konserveringsstoffer, direktivet af 13. juli 1970 om antioxidanter og direktivet af 18. juni 1974 om emulgatorer, stabilisatorer, fortyknings- og geleringsmidler.

Eyssen var tiltalt for med henblik på salg til konsum at have oplagret visse mængder smøreost og skorpeløs ost, hvortil der som konserveringsstof var tilsat et antibiotikum benævnt »nisin«, hvilket er i strid med artikel 8, litra h), i »Smeltkaasbesluit (Warenwet)«, der indeholder de nederlandske retsforskrifter om smelteost.

Domstolen har fået forelagt adskillige oplysninger om nisin. Jeg har ikke til hensigt at behandle dem alle. Jeg mener, at det var en særdeles nyttig forklaring, der blev afgivet af lir. Kinch, chef for afdelingen for levnedsmidler under Kommissionens generaldirektorat III (Det interne marked og industrien). Herved suppleredes oplysningerne i akterne fra Gerechtshof og de oplysninger, der blev afgivet af Eyssen, af regeringen for Nederlandene og af regeringen for Forbundsrepublikken Tyskland.

Det fremgår, at nisin indgår som en naturlig bestanddel i ost. Stoffet kan også tilsættes levnedsmidler som et konserveringsstof, især til smelteost og til dåsekonserves. Vi fik oplyst af forbundsregeringen, at man endnu ikke har et fuldstændigt kendskab til stoffets kemiske sammensætning. Hvorom alting er, er der blevet udarbejdet en rapport om nisin af et ekspertudvalg vedrørende tilsætningsstoffer til levnedsmidler nedsat af FAO og WHO i forening (jf. WHO's tekniske rapporter, årgang 1969, nr. 430). På grundlag af forsøg med dyr nåede udvalget frem til, at hvis dyrene dagligt kun indtog 3300000 internationale enheder nisin pr. kg kropsvægt, havde stoffet ingen skadelig virkning. For at bestemme »a.d.i.« (acceptable daily intake, dvs. den mængde, der dagligt kan indtages uden at skade den menneskelige organisme), delte udvalget dette tal med »en sikkerhedsfaktor« på 100, som bl.a. tog hensyn til de forskellige aldersgrupper af eventuelle forbrugere af varen. Udvalget nåede således frem til et »a.d.i.« på 33000 internationale enheder, hvilket svarer til 0,78 milligram pr. kg legemsvægt. Dernæst består problemet i at overføre denne størrelse til et acceptabelt nisinindhold i bestemte levnedsmiddeltyper. Dette problem blev af hr. Kinch beskrevet som værende »særdeles vanskeligt«. Løsningen afhænger i høj grad af muligheden af at bestemme kostens sammensætning, hvilket er »et meget langvarigt og kompliceret arbejde«, som hr. Kinch udtrykte det. Hans afdeling er gået i gang med denne opgave, der imidlertid er langt fra at være løst. Arbejdet kompliceres yderligere af, at hvert land har sine spisevaner. Dette blev illustreret ved statistiske eksempler fremført af regeringen for Nederlandene, der f.eks. viste, at befolkningen i Nederlandene forbruger dobbelt så meget ost pr. indbygger som befolkningen i Det forenede Kongerige. Som svar på et af mine spørgsmål bekræftede hr. Kinch, at der ikke findes officielle internationale normer for de mængder nisin, der kan tilsættes til ost uden skadelig virkning. Det nærmeste han kunne komme dette spørgsmål, var at henvise til en anbefaling, som også blev nævnt af andre parter, nemlig en anbefaling fra det af FAO og WHO i forening nedsatte »Codex Alimentarius«-udvalg, hvoraf fremgår, at 12 1/2 milligram nisin pr. kg ost (inklusive det naturlige indhold af nisin) ikke ville have nogen skadelig virkning. Hr. Kinch oplyste imidlertid, at »Codex«-proceduren vedrørende denne anbefaling endnu ikke var fastlagt, hvoraf jeg udleder, at der ikke er nogen mulighed for at få opklaret, om anbefalingen nogen sinde vil føre til noget resultat.

Med hensyn til fællesskabsretten har jeg allerede henvist til rådsdirektivet af 5. november 1963 om »tilnærmelsen af medlemsstaternes lovgivning om konserveringsstoffer, som må anvendes i levnedsmidler til konsum« — direktiv 64/54/EØF. For så vidt angår nisin, står der imidlertid blot: »Dette direktiv berører ikke de nationale retsforskrifter for ... nisin« — jf. artikel 6, litra b).

Medlemsstaternes lovgivning om tilsætning af nisin til smelteost kan inddeles i tre grupper. I Frankrig og i Det forenede Kongerige kan stoffet anvendes ubegrænset, i Det forenede Kongerige dog under forudsætning af, at etiketten angiver, at osten »indeholder tilladte konserveringsstoff er«. I Belgien, Danmark, Irland og Italien kan nisin anvendes inden for visse bestemte grænser, der varierer fra land til land. I Forbundsrepublikken Tyskland, Luxembourg og Nederlandene er der forbud mod tilsætning af nisin, medmindre det drejer sig om varer til eksport, og medmindre der, som det er tilfældet i Nederlandene, er indhentet særlig tilladelse fra den kompetente minister begrundet i tekniske hensyn.

Et rådgivende ekspertudvalg i Nederlandene (»Adviescommissie«) har anbefalet en liberalisering af nederlandsk lovgivning, således at tilsætning af nisin tillades inden for en nærmere bestemt grænse, og udvalget har udfærdiget udkast til nye retsforskrifter til gennemførelse af denne anbefaling. Disse anbefalinger og disse udkast har imidlertid ingen retsvirkning.

Eyssen havde ikke, da der i december 1977 blev rejst tiltale mod selskabet, ansøgt om tilladelse fra ministeren, skønt dette senere er blevet gjort. Der er heller ikke noget, der tyder på, at den ost, som Eyssen havde på lager, var bestemt for eksport, skønt det fremgår af, hvad der af Gerechtshof er anført i forelæggelseskendelsen, at Eyssen faktisk producerer såvel for salg på det nederlandske marked som for eksport. Det fremgår ligeledes af forelæggelseskendelsen, at nisinindholdet i Eyssen's varer var mindre end 12,5 milligram som anbefalet af »Codex Alimentarius«-udvalget, som Gerechtshof henviser til som »anbefalingen af september 1976 fra FAO/WHO's udvalg af regeringssagkyndige«.

Sagen blev i første instans indbragt for Alkmaar Arrondissementsrechtbank. Ved dom af 14. november 1978 fandt denne domstol det bevist, at Eyssen havde handlet som anført i tiltalen, men frifandt selskabet med den begrundelse, at den mængde nisin, der var tilsat selskabets varer, var ønskværdigt for at undgå fordærvelse og samtidig ikke udgjorde nogen fare for sundheden, at artikel 6, litra b), i direktiv 64/54/EØF overlader medlemsstaterne at tillade tilsætningen af nisin, og endelig at den nederlandske lovgivning, som Eyssen var tiltalt for at have overtrådt, var uforenelig med traktatens artikler 30 og 34.

Dernæst indbragte anklagemyndigheden denne afgørelse for Gerechtshof, der efter kort at have fremstillet sagens væsentligste faktiske omstændigheder, herunder især det forhold, at »nisin må betragtes som et stof, der er omend ikke absolut så dog relativt (i ringe grad) farligt for den menneskelige sundhed«, stillede Domstolen et spørgsmål, der kort går ud på, om traktatens bestemmelser om frie varebevægelser, uanset et forbud, som er begrundet efter artikel 36's bestemmelser om hensynet til beskyttelse af menneskets liv og sundhed, skal fortolkes således, at en bestemmelse som artikel 8, litra h), i den nederlandske smelteostanordning, der forbyder tilsætning af nisin til smelteost, medmindre der er givet dispensation, er lovstridig, og om det ville gøre nogen forskel, hvis en sådan dispensation gives for smelteost, der udelukkende er bestemt for eksport.

At der henvises til dispensation for smelteost, der udelukkende er bestemt for eksport, afspejler, efter min opfattelse, et af Eyssen's argumenter ved de nederlandske domstole, hvorefter en nederlandsk osteproducent som en faktisk følge af den nederlandske lovgivning må oprette to produktionslinjer, én for ost bestemt for det nederlandske marked og en anden for ost bestemt for eksport til lande, hvor tilsætningen af nisin er tilladt, og at dette forhold har tilsvarende virkninger som kvantitative eksportrestriktioner, der er forbudt i medfør af traktatens artikel 34. For denne Domstol har Eyssen imidlertid i højere grad støttet sig på traktatens artikel 30, således som denne er blevet fortolket af Domstolen i sagerne 8/74 Procureur du Roi mod Dassonville (Sml. 1974, bind 1, s. 837), 104/75 De Peijper (Sml. 1976, bind 1, s. 613), 120/78 Rewe mod Bundesmonopolverwaltung für Branntwein (»Cassis de Dijon«-sagen) (Sml. 1979, s. 649) og 788/79 Gilli (Sml. 1980, bind 5, s. 2071). Eyssen's argument, sagt i korthed, går ud på, at det nederlandske forbud mod tilsætning af nisin er en foranstaltning, der har tilsvarende virkning som kvantitative indførselsrestriktioner over for medlemsstater, hvor en sådan tilsætning er tilladt.

Før jeg tager stilling til dette argument, må jeg behandle to mindre spørgsmål, som Kommissionen har rejst.

For det første henviste Kommissionen til artikel 22, stk. 1, i rådsforordning nr. 804/68, der er grundforordningen om den fælles markedsordning for mælk og mejeriprodukter. Denne retsforskrift forbød »alle kvantitative restriktioner eller foranstaltninger med tilsvarende virkning« i samhandelen inden for Fællesskabet. Efter min opfattelse er henvisningen til denne bestemmelse imidlertid uden betydning for sagen, da bestemmelser som artikel 22, stk. 1, er blevet virkningsløse, efter at traktatens artikler 30-36 blev umiddelbart anvendelige ved overgangsperiodens udløb — jf. bl.a. sag 251/78 Denkavit Futtermittel mod Nordrhein Westafalen's ernærings-, landbrugs- og skovbrugsminister (Sml. 1979, s. 3369, præmis 3).

For det andet mente Kommissionen, at Eyssen ikke kunne påberåbe sig artikel 30, fordi selskabet ikke var importør. I denne forbindelse henviste Kommissionen til sag 68/79, Hans Just I/S mod Ministeriet for Skatter og Afgifter (Sml. 1980, s. 501), hvori Domstolen udtalte, at traktatens artikel 95 kun beskytter varer, der importeres fra andre medlemsstater, og derfor ikke kunne påberåbes af en indenlandsk producent. Denne retspraksis forekommer mig imidlertid ikke relevant for nærværende sag. Det er ubestridt, at artikel 95 forbyder en medlemsstat at belægge varer, der importeres fra andre medlemsstater, med højere afgifter end dem, der opkræves for indenlandske varer, hvorimod det modsatte ikke er forbudt — jf. sag 86/78, Peureux mod Directeur des Services Fiscaux (Sml. 1979, s. 897, præmis 32). At det forholder sig således, fremgår nemlig helt utvetydigt af artikel 95's formulering. Artikel 95 er med andre ord en af de få retsforskrifter i traktaten, der tillader »omvendt forskelsbehandling«. Dette er ikke tilfældet med artikel 30, der har langt større rækkevidde. Således som det udtrykkes med den kendte formulering, der anvendtes af Domstolen i Dassonville-sagen, forbyder den »enhver af medlemsstaternes bestemmelser for handelen, som direkte eller indirekte, aktuelt eller potentielt, kan hindre samhandelen i Fællesskabet«. Således forbyder artikel 30 ikke blot forskelsbehandling af varer fra andre medlemsstater. Den kan endog anvendes i tilfælde, hvor en sådan forskelsbehandling ikke finder sted. Dette illustreres ved Gilli-sagen, hvor det pågældende forbud, nemlig forbudet mod salg i Italien af æbleeddike, fandt anvendelse, uanset om eddiken var fremstillet i Italien eller i en anden medlemsstat. Generaladvokat Copotorti lagde megen vægt på dette forhold, idet generaladvokaten i sit forslag til afgørelse anførte :

»Det i relation til artikel 30 særligt relevante karakteristikon ved den nationale ordning er jo, at denne udgør en uovervindelig hindring for indførsel af en bestemt vare fra andre medlemsstater; alene herved og uanset om den pågældende ordning hindrer, at varen udbydes uden hensyn til, i hvilket land den er produceret, kan reglen om frie varebevægelser anses for overtrådt«.

Jeg overser ikke, at tiltalte i Gilli-sagen var importører, men Domstolens afgørelse støttede sig ikke på dette forhold. Domstolen lagde derimod vægt på den omstændighed, at den italienske regel rent objektivt, og uafhængigt af de faktiske omstændigheder i den pågældende sag, udgjorde en hindring for samhandelen inden for Fællesskabet. På samme måde mener jeg, at det forhold, at Eyssen er nederlandsk producent og ikke nederlandsk importør, ikke har betydning for Domstolens svar på det af Gerechtshof i denne sag forelagte spørgsmål.

Derfor vil jeg vende mig til dette spørgsmål, som i virkeligheden kan opdeles i tre spørgsmål :

i) Er en bestemmelse som den, der indeholdes i smelteostanordningens artikel 8, litra h), prima facie forbudt i medfør af traktatens artikel 30?

ii) Er en sådan bestemmelse prima facie forbudt i medfør af traktatens artikel 34?

iii) Hvis en sådan bestemmelse prima facie er forbudt i medfør af disse artikler eller én af dem, kan den da finde hjemmel i traktatens artikel 36?

Jeg skal ikke ofre meget af Domstolens tid på de to første spørgsmål.

Eyssen og Kommissionen antog begge, at artikel 8, litra h), prima facie var omfattet af forbudet i artikel 30. Ingen af dem hævdede det modsatte. Det forekommer mig helt klart, at Eyssen og Kommissionen havde ret i denne opfattelse. Det følger af artikel 8, litra h), at smelteost, hvortil der er tilsat nisin, og som er fremstillet i en medlemsstat, hvor en sådan tilsætning er tilladt, ikke kan sælges i Nederlandene. Dette begrænser ubestrideligt samhandelen inden for Fællesskabet med en sådan ost.

Som følge heraf er det efter min opfattelse ikke nødvendigt at nå frem til en endelig konklusion vedrørende artikel 34. Den nederlandske regering og Kommissionen antog begge, at artikel 34 ikke kunne finde anvendelse, eftersom eksport fra Nederlandene var fritaget fra forbudet mod tilsætning af nisin, og eftersom det ikke i nogen medlemsstat er påbudt ved lov at tilsætte nisin til smelteost. Jeg er ikke sikker på, at dette spørgsmål nødvendigvis herved har fundet sin løsning. Man kan forestille sig en situation, hvor f.eks. en nederlandsk producent, der ønsker at eksportere smelteost til Det forenede Kongerige, konstaterer, at hans vare ikke ville kunne konkurrere på dette marked uden tilsætning af nisin, fordi varen ville fordærves hurtigere end den lokalt fremstillede vare. Det ville derfor af økonomiske årsager være nødvendigt, at den nederlandske producent tilsætter nisin til smelteost, der er bestemt for eksport til Det forenede Kongerige. Eyssen's argument med »to produktionslinjer« ville i så fald være gyldigt. Hvorvidt det forholder sig således, afhænger af faktiske omstændigheder, der skal afgøres af de nederlandske domstole.

Jeg skal derfor nu gå over til det virkelige problem i denne sag, der vedrører rækkevidden af artikel 36.

Eyssen og Kommissionen påstod, at artikel 8, litra h), ikke kunne finde hjemmel i denne artikel; regeringerne for Nederlandene og for Forbundsrepublikken Tyskland påstod det modsatte. Eyssen's og Kommissionens argumenter til støtte for deres påstande faldt sammen på nogle, men ikke på alle punkter. De af regeringerne for Nederlandene og Forbundsrepublikken Tyskland fremførte påstande var nogenlunde ens, bortset fra, at forbundsregeringens argumenter i nogle henseender var langt mere vidtrækkende end de af regeringen for Nederlandene fremførte argumenter. Domstolen har læst og hørt alle disse argumenter, og jeg finder ikke, at det vil tjene noget formål, at jeg gentager dem.

De fleste af Kommissionens argumenter og en stor del af Eyssen's støttede sig på en kendt retspraksis her ved Domstolen. Det drejer sig om sager, hvori Domstolen har udledt visse konklusioner af den generelle opfattelse, som ikke bestrides i nærværende sag, og hvorefter formålet med traktatens artikel 36 ikke er at overlade visse sager til medlemsstaternes enekompetence, men derimod at bemyndige den nationale lovgivning til at afvige fra princippet om de frie varebevægelser, for så vidt en sådan afvigelse er og forbliver i overensstemmelse med denne artikels formål. De pågældende konklusioner er, for så vidt de har interesse for nærværende sag, følgende:

i) Afvigelser fra princippet om de frie varebevægelser indeholdt i en medlemsstats lovgivning af hensyn til beskyttelse af menneskets liv og sundhed er kun forenelige med traktaten, hvis de er »nødvendige« for at opfylde dette formål;

ii) Bevisbyrden for, at sådanne afvigelser opfylder dette krav, påhviler den pågældende medlemsstat;

iii) Når gyldigheden af sådanne afvigelser anfægtes ved en medlemsstats domstol, tilkommer det denne domstol at vurdere, om dette krav er opfyldt, og træffe afgørelse på grundlag heraf.

Jeg ønsker på ingen måde at antyde over for Domstolen, at disse konklusioner er draget med urette. Det er imidlertid værd at bemærke, at disse konklusioner blev draget i sager, der alle vedrørte administrative procedurer eller krav, der foreskrives af en medlemsstats lovgivning til beskyttelse mod en åbenlys fare for den offentlige sundhed. Således vedrørte f.eks. ovennævnte De Peijper-sag forskellige dokumenter foreskrevet af den nederlandske lovgivning for at beskytte mod salg i Nederlandene af defekte medicinalvarer, sag 35/76 Simmenthal mod Det italienske Finansministerium (Sml. 1976, bind 2, s. 1871) vedrørte sundhedskontrol med henblik på at beskytte italienske forbrugere mod import af fordærvet kød, sag 153/78 Kommissionen mod Forbundsrepublikken Tyskland (Sml. 1979, s. 2555) vedrørte den bestemmelse i den tyske lovgivning om oprindelsen af bestanddelene i tilberedt kød, hvis (påståede) formål var at beskytte forbrugerne mod sundhedsfarligt kød, og sag 215/78, den allerede nævnte Denkavit Futtermittel-sa.g, vedrørte et kompliceret tysk system med certifikater, kontrolforanstaltninger og tilladelser, der havde til formål at hindre, at dyrefoder indeholder sygdomsfremkaldende stoffer.

Denne sag er anderledes. Ingen påstår, at nisin i sig selv er skadeligt, hvilket derimod er tilfældet med defekte medicinalvarer eller smittebærende stoffer i kød, tilberedt kød eller dyrefoder. Nisin indgår som en naturlig bestanddel i ost. Det kan være skadeligt at indtage en overdrevent stor mængde af dette stof. Ingen kan sige med sikkerhed, hvor meget nisin, ost skal indeholde, for at det kan være farligt. Den omhandlede nederlandske lovgivning undlader ligeledes at foreskrive en procedure, der kan sikre mod forekomsten af nisin i ost. Lovgivningen forbyder blot salg i Nederlandene af ost, hvortil der er tilsat nisin, medmindre der er givet dispensation af tekniske hensyn. Formålet med lovgivningen er klart at begrænse de mængder nisin, der indtages af de nederlandske forbrugere.

Spørgsmålet er, om en sådan lovgivning er »begrundet« i den i artikel 36 anførte betydning. De kriterier, der er fastlagt af Domstolen i de sager, som jeg har henvist til, er efter min opfattelse uanvendelige i nærværende sag. Efter min opfattelse er det heller ikke korrekt, således som det blev anført af såvel Eyssen som Kommissionen, skønt Kommissionens konsulent frafaldt sine anbringender ved slutningen af retsmødet, at udlede, at det påhviler den nederlandske regering af bevise, at nisin er skadeligt, eller, som anført af Kommissionen, men bestridt af Eyssen, at det tilkommer de nederlandske domstole at afgøre dette spørgsmål.

I en sag, hvor det skal afgøres, om en administrativ procedure, der er foreskrevet til beskyttelse af den offentlige sundhed mod en ubestridelig fare, er »begrundet« i den i artikel 36 anførte betydning, er det rimeligt at udtale, således som Domstolen har gjort det, at det tilkommer den kompetente nationale domstol at afgøre, om den pågældende procedure under de foreliggende omstændigheder er nødvendig for at opfylde formålet; og det er ligeledes rimeligt at udtale, at bevisbyrden for nødvendigheden af denne procedure påhviler den, der nedlægger påstand herom. Men i en sag som den foreliggende vedrørende et stof, der kan være skadeligt, hvis det indtages i overdrevent store mængder, og hvor der ikke foreligger nogen almindeligt anerkendte normer for hvilken mængde, der kan tolereres i bestemte levnedsmidler, og hvor spørgsmålet går ud på at fastlægge, hvorvidt den nationale lovgivning med henblik på at begrænse forbruget af dette stof er »begrundet«, mener jeg ikke, at dette er den rigtige fremgangsmåde. Den er uanvendelig, fordi ingen kan sige, hvad der er »nødvendigt«, for slet ikke at tale om at løfte bevisbyrden for, at det er nødvendigt, og ligeledes uanvendelig, fordi man ved at overlade afgørelsen af sådanne spørgsmål til nationale domstole uundgåeligt ville fremkalde den uensartede fortolkning af traktaten, som artikel 177 netop skal forebygge. Gerechtshof var derfor efter min opfattelse berettiget til at mene, at i en sådan sag bør Domstolen træffe afgørelsen. Jeg finder det relevant i denne forbindelse, at Domstolen i mindst to sager har udtalt, at en bestemt vare ikke kunne betragtes som værende skadelig for sundheden: »Cassis de Dijon«-sagen og Gilli-sagen.

Skulle Domstolen så finde, at en lovgivning som den omhandlede nederlandske lovgivning ikke kan begrundes ud fra hensynet til beskyttelsen af menneskets sundhed? Det tror jeg ikke. Så vidt jeg kan se, er der ikke nogen grund til at hævde, at denne lovgivning udgør »et middel til vilkårlig forskelsbehandling eller en skjult begrænsning af samhandelen mellem medlemsstaterne«. Der er efter min opfattelse heller ikke grund til at give Eyssen medhold i den påstand, at da ubegrænset anvendelse af nisin er tilladt i Frankrig og i Det forenede Kongerige, og da de franske og britiske myndigheder må anses for at være fuldt ud så ansvarlige som de nederlandske, kan de af den nederlandske lovgivning pålagte begrænsninger ikke anses som begrundet. Det er i det mindste muligt, at de nederlandske myndigheder er klogere end de britiske og de franske. Under alle omstændigheder er det en sag, hvor medlemsstaterne fortsat har en vis skønsmargen indtil den eventuelle gennemførelse af et »harmoniserings«-direktiv eller i det mindste til vedtagelsen af almindeligt anerkendte internationale normer; og jeg mener ikke, at Nederlandene kan siges at have overtrådt grænserne for denne skønsmargen i nærværende sag. Jeg er endnu mindre overbevist om, at Domstolen burde give Kommissionen medhold i dens argument om, at medlemsstaterne ville miste incitamentet til at gå ind for yderligere harmonisering, hvis den nederlandske lovgivning findes begrundet. Det er Domstolens opgave at afgøre de sager, der bliver indbragt for den, i overensstemmelse med Domstolens opfattelse af, hvad der er ret, og ikke lade sig lede af sådanne politiske betragtninger.

Domstolen bør derimod efter min opfattelse afgøre denne sag på det snævre grundlag, at i betragtning af de oplysninger om nisin, der er forelagt for Domstolen, og i betragtning af det neutrale standpunkt vedrørende nisin, som Rådet har indtaget i artikel 6, litra b), i direktiv 64/54/EØF, er den nederlandske lovgivning om dette stof forenelig med fællesskabsretten på dens nuværende udviklingstrin. Jeg er af denne opfattelse, fordi regeringen for Forbundsrepublikken Tyskland anførte argumenter, som jeg mener havde til formål at få Domstolen til at gå ind for en langt mere vidtrækkende løsning, nemlig den, at under hensyntagen til den omsiggribende almindelige miljøforurening, der udgør en trussel for den offentlige sundhed, bør en medlemsstat være berettiget til i medfør af traktatens artikel 36 at forbyde salg inden for dens egne grænser af et hvilket som helst stof, der ikke beviseligt er uskadeligt enten alene eller sammen med andre stoffer. Det er måske rigtigt, men jeg mener ikke, det er nødvendigt at gå så langt i nærværende sag. Under alle omstændigheder tvivler jeg på, at en afgørelse af så generel betydning med rette bør træffes af en af Domstolens afdelinger.

Jeg kan sammenfatte min mening således, at Domstolen bør besvare det af Gerechtshof Amsterdam forelagte spørgsmål ved at udtale, at en bestemmelse i en medlemsstats lovgivning, der med visse undtagelser forbyder tilsætning af nisin til smelteost, er forenelig med traktatens bestemmelser om de frie varebevægelser.

( 1 ) – Oversat fra engelsk.