5.

Jeg tror dog, at det er tilstrækkeligt at konstatere, at der består større lighed end forskel mellem de to fællesskabsordninger til støtte for eksporten, som jeg her beskæftiger mig med. Hvis dette er korrekt, er det både muligt og berettiget at foretage en analog anvendelse af den hyppigt nævnte bestemmelse i artikel 6 i Kommissionens forordning nr. 192/75 med henblik på at udfylde det hul, der inden for ordningen med tiltrædelsesudligningsbeløb består i den manglende hensyntagen til muligheden for varens hændelige undergang. Her må der også tages hensyn til visse almindelige betragtninger, der alle bidrager til at vise, at en analog anvendelse er hensigtsmæssig. Jeg har allerede haft lejlighed til at bemærke, at tiltrædelsesaktens artikel 55, stk. 6, forudsætningsvis bekræfter det princip om fællesskabspræference, der med sikkerhed er et væsentligt led i reglerne for handelen mellem medlemsstaterne. Nuvel, såfremt man ville udelukke, at bestemmelsen om varens ødelæggelse under transporten som følge af force majeure kunne anvendes på ordningen med tiltrædelsesudligningsbeløb, ville de erhvervsdrivende deltagere i samhandelen inden for Fællesskabet komme til at befinde sig i en mindre beskyttet stilling end de, der eksporterer til tredjelande, og som har fordel af restitutionerne. Det ville stride mod det kriterium (som logisk kan udledes af princippet om fællesskabspræference), hvorefter de interne handelstransaktioner på fællesskabsområdet skal kunne foregå på gunstigere betingeiser end dem, der gælder for handelen med tredjelande. Konkret udtrykt: En fællesskabsvirksomhed ville ikke have haft interesse i at eksportere den pågældende vare til Storbritannien og sælge den til lavere pris end den i Fællesskabet gældende (og sandsynligvis endda lavere end den mindstepris, der garanteres af Fællesskabets interventionsmekanismer), hvis den ikke havde kunnet gøre regning på tiltrædelsesudligningsbeløbet; den havde snarere været tilskyndet til at eksponere til et tredjeland, såfremt den havde måttet forudse, at betingelserne for betalingen af restitutionerne var gunstigere. En anden problematisk forskelsbehandling ville opstå — såfremt bestemmelsen om varens hændelige undergang under transporten blev anset for uanvendelig — som følge af mekanismen med betaling af tiltrædelsesudligningsbeløb, hvilken er reguleret af artikel 5 i forordning nr. 269/73. Når tiltrædelsesudligningsbeløbet er lavere end den laveste sats for eksportrestitutionen, der gælder for varen på eksportdagen, kræves der ikke fremlæggelse af bevis for, at indførselsformaliteterne er opfyldt i bestemmelsesmedlemsstaten. Det indebærer, at eksportøren i så fald har mulighed for at oppebære det for hans vedkommende fastsatte udligningsbeløb, selv om han som følge af varens undergang under transporten ikke er i stand til at bevise, at den er ankommet til bestemmelseslandet. Man kan eksempelvis forestille sig en virksomhed i en af de gamle medlemsstater, der på det tidspunkt, hvor den i sagen foreliggende begivenhed indtrådte, havde eksporteret en del af den samme vare til Danmark eller Irland; den havde — også i tilfælde af varens ødelæggelse under transporten — kunnet oppebære de udligningsbeløb, som gjaldt for eksporten til disse lande (6 regningsenheder pr. ton for Danmark, 4,5 regningsenheder for Irland), idet de nævnte beløb var lavere end den på det pågældende tidspunkt fastsatte mindstesats for restitutioner for eksport af samme vare til tredjelande (8 regningsenheder pr. ton). Herved ville de eksportvirksomheder, der drev handel i den samme branche i fællesmarkedet, blive udsat for en forskelsbehandling, alt efter, hvilket land der inden for Fællesskabet var bestemmelsesland. Betragter vi nu den grundlæggende mening med den bestemmelse, at der kræves bevis for, at importen af varen har fundet sted, før man kan få ret til at oppebære tiltrædelsesudligningsbeløbene, konstaterer jeg, at den også indeholder et argument til støtte for relevansen af force majeure-situationen, således som den flere gange er beskrevet. Jeg har allerede præciseret, at i begge systemer med eksportstøtte, der undersøges her, tilsigter reglen at undgå misbrug, således forstået, at såfremt der er sket forudfastsættelse af en restitution eller et tiltrædelsesudligningsbeløb, der ikke rammer det laveste niveau for Fællesskabets interventioner til støtte for eksporten, tjener beviset for toldbehandling af varen i bestemmelseslandet til at undgå faren for videresendelse af samme vare til lande, for hvilke der er fastsat lavere satser for restitutioner eller udligningsbeløb (og hermed også faren for reimport til oprindelsesområdet). Men når varen er gået til grunde under transporten, bortfalder enhver risiko for, at et sådant misbrug kan finde sted. Hvis eksportøren i et undtagelsestilfælde, såsom transportmidlets undergang, kan bevise, at han havde solgt varen til en køber med hjemsted i det land, der er angivet som bestemmelsesland, og at varen er blevet afsendt forskriftsmæssigt, forekommer det mig meningsløst til skade for eksportøren at anvende en regel, der er vedtaget af præventive hensyn, som de særlige omstændigheder gør det unødvendigt at beskytte. Det er i virkeligheden klart, at usædvanlige begivenheder dårligt kan reguleres på grundlag af kriterier udarbejdet for normalsituationen, og at anvendelsen af undtagelsesreglei (såsom reglen om force majeure) på usædvanlige situationer i modsætning hertil ikke hindrer og forstyrrer systemets normale funktion. Til slut ønsker jeg at bemærke, at anvendelsen af fortolkningsmetoden analogi, som her drøftes, bestemt ikke er noget nyt i Domstolens retspraksis. Jeg skal navnlig minde om, at Domstolen i dommen af 20. februar 1975 i sag 64/74, Reich mod Hauptzollamt Landau (Sml. 1975, s. 261), anerkendte analog anvendelse af en regel, som i tilfælde af manglende overholdelse af en frist i en licens for import fra tredjelande med forudfastsættelse af importafgiften hjemlede fritagelse i tilfælde af forsinkelse som følge af force majeure. Den pågældende regel er analogt blevet udvidet til også at gælde tilfælde, hvor der importeres fra medlemsstater, overalt hvor der (som det skete under den ved EØF-traktaten regulerede overgangsperiode) forelå forudfastsættelse af en importafgift. Som jeg allerede havde lejlighed til at bemærke i mit forslag til afgørelse i sag 68/77, IFG, henviste Domstolen til, at den verserende sag frembød de samme karakteristiske træk ved den situation, som den tidligere fællesskabsregel havde reguleret ved at hjemle fritagelse for force majeure, nemlig at der forelå en importlicens med forudfastsættelse af importafgiften og pligt til at iagttage en forud fastsat frist.