ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
105

Sagsøgeren har desuden fremført en række argumenter, som specifikt vedrører mødet den 17. maj 2001. For det første har sagsøgeren ingen erindring om, at Tréfileurope deltog i dette møde, og selskabet har fremhævet, at denne deltagelse ikke fremgår af de notater, der blev udarbejdet ved den lejlighed (s. 30044 i de administrative sagsakter). For det andet har sagsøgeren gjort gældende, at disse notater blot viser en bilateral drøftelse mellem Emesa og Tréfileurope, hvori sagsøgeren ikke var involveret. For det tredje kan Tréfileuropes deltagelse højst anses for et forsøg på at blive en del af club España, og det kan ikke heraf udledes, at andre forhold end aftalen vedrørende den iberiske halvø med denne virksomhed blev drøftet. For det fjerde er der ingen beviser, som godtgør, at club Italia blev drøftet under dette møde, herunder dokumentet, der fremgår af s. 34552 i sagsakterne. For det femte har sagsøgeren anført, at selv om der var blevet udvekslet oplysninger om dette spørgsmål, er dette ikke relevant med henblik på at godtgøre, at Fapricela havde kendskab til kartellets ikke-iberiske dimension. For det sjette har sagsøgeren anfægtet relevansen af de beviser, der fremgår af s. 30044, 30045, 20008-20011, 20063, 11690, 11691, 11697, 11698 og 34612 i sagsakterne. For det syvende har sagsøgeren anført, at disse dokumenter under alle omstændigheder ikke blev fremsendt til selskabet i forbindelse med den administrative procedure, hvilket indebærer en tilsidesættelse af retten til forsvar og af kontradiktionsprincippet. For det ottende har sagsøgeren bestridt, at selskabets markedsandele i EU blev drøftet under dette møde, og navnlig Kommissionens fortolkning i den henseende af de oplysninger, der fremgår af s. 30666 i sagsakterne.
120

Hvad for det første angår argumentet om retten til ikke at inkriminere sig selv bemærkes, at en virksomheds samarbejde som omhandlet i samarbejdsmeddelelsen er rent frivilligt for den pågældende virksomhed. Ifølge dom af 18. oktober 1989, Orkem mod Kommissionen (374/87, Sml., EU:C:1989:387, præmis 34 og 35), har Kommissionen beføjelse til at pålægge en virksomhed at meddele alle nødvendige oplysninger om de omstændigheder, som virksomheden kan tænkes at være bekendt med, men den må ikke pålægge en virksomhed pligt til at besvare spørgsmål, såfremt virksomheden derved tvinges til at afgive tilståelse om at have begået retsstridige handlinger, som det påhviler Kommissionen at føre bevis for. Domstolen har ligeledes fastslået, at selv om Kommissionen ikke kan tvinge en virksomhed til at indrømme at have begået retsstridige handlinger, er den imidlertid ikke forhindret i ved bødeudmålingen at hense til det samarbejde, som virksomheden på eget initiativ har ydet med henblik på at godtgøre, at der forelå en overtrædelse (jf. dom af 14.7.2005, Acerinox mod Kommissionen, C-57/02 P, Sml., EU:C:2005:453, præmis 88 og den deri nævnte retspraksis). Det samarbejde og omfanget af det samarbejde, som virksomheden ønsker at bidrage med i løbet af den administrative procedure, henhører udelukkende under denne virksomheds frie valg. Såvel den procedure, som følger en anmodning om at blive omfattet af samarbejdsproceduren, som den procedure, der vedrører forligsindlægget, er former for samarbejde. Den samme logik finder derfor anvendelse på forligsproceduren. Forligsindlægget fra den pågældende virksomhed, hvorved virksomheden anerkender ansvar for overtrædelsen, efter de indledende drøftelser inden for rammerne af forligsproceduren er således baseret på denne virksomheds frie valg. Endvidere følger det på ingen måde af sagsakterne, at Kommissionen har forsøgt at påvirke sagsøgernes valg.
94

Begrundelsen for Rådets retsakter fra juli 2011 til juli 2014 indledes med et afsnit, hvori Rådet har beskrevet sagsøgeren som en »gruppe involveret i terrorhandlinger, som siden 1988 har udført og taget ansvar for regelmæssige angreb på israelske mål, herunder kidnapning, knivoverfald og væbnede angreb mod civile og selvmordsbombeangreb mod offentlig transport og på offentlige steder«. Rådet har anført, at »Hamas iværksatte angreb både i Israel afgrænset af »den grønne linje« og i de besatte områder«, og at »i marts 2005 erklærede Hamas »tahdia« (en rolig periode), hvilket resulterede i et fald i deres aktiviteter«. Rådet har dernæst anført, at »den 21. september 2005 kidnappede en Hamas-celle imidlertid en israeler og dræbte ham senere, [og at] i en videofilmet erklæring hævdede Hamas at have kidnappet manden i et forsøg på at forhandle frigivelse af palæstinensiske fanger, som Israel holder«. Rådet har anført, at »militante Hamas-folk har deltaget i affyring af raketter fra Gaza til det sydlige Israel, [og at] [Hamas] for at udføre terrorangreb mod civile i Israel […] tidligere [har] rekrutteret selvmordsbombere ved at tilbyde støtte til deres familier«. Rådet har nævnt, at »i juni 2006 var Hamas (herunder Hamas-lzz al-Din-aI-Qassem) involveret i den operation, der førte til kidnapningen af en israelsk soldat, Gilad Shalit« (første afsnit af begrundelsen for Rådets retsakter fra juli 2011 til juli 2014). Ud fra begrundelsen for gennemførelsesforordning nr. 1375/2011 af 22. december 2011 har Rådet angivet, at »Hamas frigav [soldaten] Gilad Shalit efter fem års fangenskab som del af en fangeudvekslingsaftale med Israel den 18. oktober 2011«.
40

Til støtte for det tredje anbringende har sagsøgeren i det væsentlige anført, at afgørelsen om at forflytte og »degradere« hende ikke blev truffet i tjenestens interesse og ikke havde andet formål end at udsætte hende for psykisk chikane og krænke hende. Sagsøgeren har anført, at forflytnings- og degraderingsproceduren således blev fulgt for at forfølge andre formål end dem, der er fastsat i loven. Sagsøgeren har i denne forbindelse præciseret, at der ikke var noget reelt behov for at hasteforflytte en Prosecutor til Banja Luka, at der straks blev iværksat en procedure med henblik på ansættelse af en ny Senior Legal Advisor/Legal Counsel (tidligere Chief of Legal Office) i Sarajevo for at afløse hende, og at der på tidspunktet for hendes forflyttelse til Banja Luka stadig var en indkaldelse af ansøgninger til stillingen som Criminal Justice Expert i gang i Banja Luka. Sagsøgeren har endvidere fremført, at hun ved afgørelsen af 7. april 2010 også blev »degraderet«, for så vidt som Criminal Justice Expert’s funktioner i et regionalt kontor, henset til EUPM’s struktur og de udførte opgaver, var ringere i forhold til Senior Legal Advisor/Legal Counsel’s funktioner, der blev udøvet i EUPM’s hovedkvarter. Sagsøgeren har ligeledes gjort gældende, at forflyttelsen og »degraderingen« er repressalier for afsendelsen af skrivelsen af 17. marts 2010. Sagsøgeren har til støtte for det femte anbringende anført, at afgørelsen af 7. april 2010 blev vedtaget for at chikanere hende psykisk og professionelt, idet hun ikke alene blev forflyttet uden nogen gyldig grund, men også blev »degraderet«. Sagsøgeren har tilføjet, at hendes forflyttelse og »degradering« blev ledsaget af en række krænkende handlinger, herunder begrænsninger af hendes adgang til at foretage telefonopkald, en »meget aggressiv« e-mail, hvori hun blev opfordret til at rydde sit kontor, ubegrundede vanskeligheder med at opnå ferie eller hendes udelukkelse fra EUPM’s vigtigste aktiviteter under sin udstationering. I replikken har sagsøgeren henvist til yderligere handlinger, som hun anser for at være chikane.
11

Ved denne bekendtgørelse underrettede Rådet bl.a. de berørte personer og enheder om, for det første, at det havde fastslået, at begrundelsen for at opføre deres navn på de lister, som var vedtaget i henhold til forordning nr. 2580/2001, fortsat var gyldig, hvorfor det havde besluttet at opretholde deres navn på de omtvistede lister af juli 2010, for det andet, at de kunne anmode de kompetente nationale myndigheder om tilladelse til at anvende de indefrosne midler til at dække visse behov, for det tredje, at de kunne fremsende en anmodning til Rådet om at få dets begrundelse for, at deres navn var opretholdt på listerne, for det fjerde, at de ligeledes til enhver tid kunne fremsende en anmodning til Rådet om, at dets afgørelse om at optage dem på listerne blev taget op til fornyet overvejelse, for det femte, at anmodningerne for at kunne blive behandlet under den følgende revision i henhold til artikel 1, stk. 6, i fælles holdning 2001/931 skulle fremsendes til Rådet senest to måneder fra datoen for offentliggørelsen af bekendtgørelsen, og for det sjette, at de berørte personer og enheder kunne indbringe søgsmål for Unionens retsinstanser.
39

Til støtte for deres søgsmål med påstand om annullation af den anfægtede beslutning hvad angår støtte E 2/2005 har sagsøgerne fremsat otte anbringender. Det første anbringende vedrører den omstændighed, at Kommissionen begik en retlig fejl ved at kvalificere alle foranstaltningerne som foranstaltninger, der var en del af en støtteordning. Det andet anbringende vedrører den omstændighed, at den anfægtede beslutning er støttet på en ufuldstændig og åbenbart urigtig vurdering af den relevante nationale lovgivning og de faktiske omstændigheder. Det tredje anbringende vedrører den omstændighed, at Kommissionen foretog en urigtig og overfladisk vurdering, idet den konkluderede, at udlejning af socialt boligbyggeri til personer, der havde »en forholdsvis høj indkomst«, var en del af den opgave med offentlig tjeneste, der var overladt de sociale boligselskaber. Det fjerde anbringende vedrører den omstændighed, at Kommissionen begik en retlig fejl og anvendte sine beføjelser ulovligt ved at kræve, at de nederlandske myndigheder foretog en ny definition af »socialt boligbyggeri«. Det femte anbringende vedrører den omstændighed, at Kommissionen begik en retlig fejl ved ikke at sondre mellem definitionen på tjenesteydelser af almindelig økonomisk interesse og deres finansieringsmåde. Det sjette anbringende vedrører den omstændighed, at Kommissionen ved at kræve en specifik definition af tjenesteydelser af almindelig økonomisk interesse anlagde en urigtig fortolkning af Kommissionens beslutning 2005/842/EF af 28. november 2005 om anvendelse af bestemmelserne i [artikel 106, stk. 2, TEUF] på statsstøtte i form af kompensation for offentlig tjeneste ydet til visse virksomheder, der har fået overdraget at udføre tjenesteydelser af almindelig økonomisk interesse (EUT 2005, L 312, s. 67). Det syvende anbringende vedrører den omstændighed, at Kommissionen foretog en åbenbart urigtig vurdering og tilsidesatte artikel 5 i beslutning 2005/842 ved ikke at konstatere, at finansieringsmåden til tjenesteydelsen af almindelig økonomisk interesse var åbenbart uegnet. Det ottende anbringende vedrører den omstændighed, at Kommissionen misbrugte vurderingsproceduren vedrørende eksisterende statsstøtteordninger, idet den på grundlag af denne procedure krævede en udtømmende liste over bygninger, der kan betegnes som »bygninger til sociale formål«.
109

Den passage i denne besvarelse, som angår den omtvistede ordning, har følgende ordlyd: »I den foreliggende sag har Kommissionen endnu ikke taget stilling til, hvorvidt de spanske skatteregler om skattemæssig fradragsret for finansiel goodwill er forenelige med det indre marked ud fra et statsstøttesynspunkt. De synes dog ikke at være i strid med bestemmelserne i det fjerde regnskabsdirektiv […] Kommissionen vil dog under alle omstændigheder gerne fremhæve, at det ikke er muligt at forudsige udfaldet af nogen som helst fremtidig kontrolprocedure om de eventuelle støtteforanstaltninger, som det ærede parlamentsmedlem henviser til. Kommissionen skal i denne forbindelse gentage, at den i medfør af sine kontrolbeføjelser på statsstøtteområdet kan kræve tilbagesøgning af enhver støtte, der er uforenelig med det indre marked og ulovligt ydet, for at fratage støttemodtageren den fordel, denne har opnået på markedet i forhold til sine konkurrenter, og at genoprette den konkurrencesituation, der bestod før støttens udbetaling« (In this case, the Commission has yet to give its opinion on the compatibility, from a state aid point of view, of the Spanish goodwill write-off provisions; they do not, however, appear to be contrary to the Fourth Accounting Directive […] In any case, the Commission would point out that it is impossible to predict the outcome of any subsequent investigation of the possible aid measures referred to by the Honourable Member. In this regard, the Commission would reiterate that it may, by virtue of its state aid control powers, order the recovery of any incompatible or illegally granted aid so as to deprive the recipient of any advantage it may have enjoyed over its competitors, thereby restoring the pre-aid competitive market situation).
Det skal endelig tilføjes, at Kommissionen i resuméet af indledningsbeslutningen, der sammen med denne beslutning blev offentliggjort i Den Europæiske Unions Tidende den 21. december 2007 fandt, at den omhandlede skatteordning syntes at opfylde samtlige gældende betingelser for at kunne anses for statsstøtte. Kommissionen præciserede ligeledes følgende:

»Foranstaltningen ser […] ud til at indebære en fritagelse for det spanske skattesystem, fordi den finansielle goodwill afskrives, selv om den ikke er registreret i den overtagende virksomheds regnskaber, fordi der ikke er nogen fusion mellem den overtagende virksomhed og den overtagne virksomhed. Den indebærer derfor en økonomisk fordel, der består i nedsættelse af skattebyrden for virksomheder, der erhverver betydelige kapitalandele i udenlandske virksomheder. Det ser ud til, at foranstaltningen indebærer statsmidler, og at den er specifik, da den begunstiger virksomheder, der foretager bestemte investeringer.

Foranstaltningen påvirker formentlig samhandelen mellem medlemsstaterne, fordi den styrker handelsvilkårene for de begunstigede virksomheder, der er impliceret i visse holdingaktiviteter. Konkurrencen kan ligeledes være berørt, da statsstøtte til spanske virksomheder, der afgiver overtagelsesbud på udenlandske virksomheder, medfører, at ikke-spanske konkurrenter, som afgiver sammenlignelige bud på de pågældende markeder, stilles i en relativ ugunstig situation.

Det ser ikke ud til, at undtagelserne i artikel [10]7, stk. 2 og 3 finder anvendelse, og støtten ser ikke ud til at være forenelig med [det indre marked]. Kommissionen finder derfor, at de spanske myndigheder muligvis har ydet statsstøtte efter traktatens artikel [10]7, stk. 1, i forbindelse med gennemførelsen af den omhandlede foranstaltning.«
67

Det følger imidlertid af punkt 5.3, andet afsnit, i OPLAN af 2009, som Rådet som led i en foranstaltning med henblik på sagens tilrettelæggelse har fremlagt i en delvis afklassificeret udgave, at »[t]he HoM [missionschefen] retains the final authority to appoint and the overall responsibility to deploy personnel«. I samme punkts tredje afsnit fastsættes kriterierne for at besætte stillingerne i EUPM, herunder EUPM’s behov. EUPM-missionschefens kompetence med hensyn til udpegelse af personalet fremgår ligeledes af bilag M til OPLAN med overskriften »Human Resources«, som i denne henseende gennemgår ansættelsen af EUPM-missionschefen og dennes beføjelser, idet det anføres, at »[t]he HoM [missionschefen] retains the final authority to appoint personnel and the overall responsibility to deply them, both international and local«. I bilag D til OPLAN med overskriften »Standard Operating Procedures« er det endelig i punkt 2, tredje afsnit – som vedrører udpegelse – præciseret, at »[d]ecisions for appointments and/or redployments within the mission are the responsibility of the HoM [missionschefen]«.
568

Sagsøgerne har ikke anfægtet rigtigheden af disse økonomiske oplysninger. De har således begrænset sig til at foreslå andre sammenligninger med oplysninger vedrørende andre år. I denne forbindelse kan Kommissionen af de i denne doms præmis 559 ovenfor anførte grunde med rette gøre gældende, at ved den vurdering af udviklingen i sagsøgernes situation, der skal foretages på datoen for skrivelsen af 25. juli 2012, er grundlaget for sammenligningen dels den situation, der forelå ved udløbet af 2009, og som blev taget i betragtning i den anfægtede afgørelse, dels den, der forelå på den dato, hvorpå generaldirektøren affattede skrivelsen af 25. juli 2012. Det må således fastslås, at sagsøgernes økonomiske situation blev væsentligt forbedret mellem disse to datoer.
61

Det må derfor fastslås, at sagsøgeren såvel for indsigelsesafdelingen som for appelkammeret har haft mulighed for at fremføre sine argumenter vedrørende tilstedeværelse af risiko for forveksling mellem det ansøgte varemærke og de ældre varemærker, men at sagsøgeren valgte ikke at fremføre specifikke argumenter vedrørende hvert enkelt af de ældre varemærker, eftersom sagsøgeren generelt og uden at foretage nogen sondring baserede sine argumenter på de ældre varemærker WESERGOLD (punkt 1 i indsigelsesskrivelsen af 26.9.2008), Wesergold (indsigelsesskrivelsens punkt 3) eller WeserGold (samme indsigelsesskrivelses punkt 8). Det er nemlig ubestridt, at sagsøgeren ved skrivelse af 22. december 2009 inden for rammerne af den af intervenienten iværksatte klage over indsigelsesafdelingens afgørelse fremførte argumenter om, at der ikke foreligger en risiko for forveksling mellem de ældre varemærker og det ansøgte varemærke, idet sagsøgeren herved præciserede, at flere af de påberåbte ældre varemærker har ordet »wesergold«, hvis bogstaver »w« og »g« er skrevet med stort, til fælles. For så vidt som indsigelsen var baseret på samtlige de i præmis 7-11 nævnte ældre varemærker, og appelkammeret i henhold til artikel 64, stk. 1, i forordning nr. 207/2009 havde kompetence til at foretage en undersøgelse af risikoen for forveksling mellem det ansøgte varemærke og alle disse ældre varemærker, er sagsøgeren i henhold til artikel 76, stk. 1, i forordning nr. 207/2009 inden for rammerne af sagen for appelkammeret forpligtet til at fremsætte specifikke bemærkninger vedrørende ethvert af disse ældre varemærker, for så vidt som dette er berettiget. Sagsøgeren kan således ikke med rette gøre gældende, at det ikke kunne forudse, at appelkammeret ville støtte sin undersøgelse af risikoen for forveksling på samtlige ældre varemærker (jf. i denne retning dom BELLRAM, nævnt i præmis 60 ovenfor, EU:T:2013:11, præmis 28).
44

Den anfægtede beslutnings artikel 2 har følgende ordlyd: »For overtrædelsen/overtrædelserne på markedet for tinstabilisatorer […], pålægges følgende bøder: 1) Elementis plc, Elementis Holdings Limited, Elementis Services Limited, [Akzo Nobel] og [Akcros] hæfter in solidum for et beløb på 875200 EUR. 2) Elementis Holdings Limited, Elementis Services Limited, [Akzo Nobel] og [Akcros] hæfter in solidum for et beløb på 2601500 EUR. 3) Elementis Holdings Limited, Elementis Services Limited og [Akzo Nobel] hæfter in solidum for et beløb på 4546300 EUR. 4) [Akzo Nobel], [Akzo GmbH] og [Akcros] hæfter in solidum for et beløb på 1580000 EUR. 5) [Akzo Nobel] og [Akcros] hæfter in solidum for et beløb på 944300 EUR. 6) [Akzo Nobel] og [Akzo GmbH] hæfter in solidum for et beløb på 9820000 EUR. 7) [Akzo Nobel] hæfter in solidum for et beløb på 1432700 EUR. […] For overtrædelsen/overtrædelserne [i sektoren for ESBO/estere] pålægges følgende bøder: 18) Elementis plc, Elementis Holdings Limited, Elementis Services Limited, [Akzo Nobel] og [Akcros] hæfter in solidum for et beløb på 1115200 EUR. 19) Elementis Holdings Limited, Elementis Services Limited, [Akzo Nobel] og [Akcros] hæfter in solidum for et beløb på 2011103 EUR. 20) Elementis Holdings Limited, Elementis Services Limited og [Akzo Nobel] hæfter in solidum for et beløb på 7116697 EUR. 21) [Akzo Nobel], [Akzo BV] og [Akcros] hæfter in solidum for et beløb på 2033000 EUR. 22) [Akzo Nobel] og [Akcros] hæfter in solidum for et beløb på 841697 EUR. 23) [Akzo Nobel] og [Akzo BV] hæfter in solidum for et beløb på 3467000 EUR. 24) [Akzo Nobel] hæfter in solidum for et beløb på 2215303 EUR […]«
For at påberåbelsen af det ældre nationale varemærkes anciennitet i forhold til EF-varemærkeansøgningen i henhold til artikel 34, stk. 1, i forordning nr. 207/2009 om EF-varemærker kan tages til følge, skal tre betingelser, der er kumulative, være opfyldt: Det ældre nationale varemærke og det ansøgte EF-varemærke skal være identiske, de varer og tjenesteydelser, der er omfattet af det ansøgte EF-varemærke, skal være af samme art eller være indeholdt i de varer og tjenesteydelser, der er omfattet af de ældre nationale varemærke, og indehaveren af de omhandlede varemærker skal være den samme.

Betingelsen om, at tegnet og varemærket skal være identiske, skal fortolkes indskrænkende som følge af de konsekvenser, der er forbundet hermed. I henhold til artikel 34, stk. 2, i forordning nr. 207/2009 kan indehaveren af det EF-varemærke, i relation til hvilket påberåbelsen af det ældre nationale varemærkes anciennitet er blevet imødekommet, i tilfælde af, at indehaveren giver afkald på det ældre varemærke eller lader det udslette, anses for fortsat at have de samme rettigheder, som han ville have haft, hvis det ældre varemærke fortsat havde været registreret.

(jf. præmis 14 og 17)
Nøgleord

Sagens genstand

Afgørelse



Nøgleord

Institutionernes retsakter – begrundelse – forpligtelse – rækkevidde – forordning om indførelse af visse specifikke restriktive foranstaltninger mod visse personer og enheder på baggrund af situationen i Côte d’Ivoire og afgørelse om forlængelse af disse foranstaltninger – mindstekrav (art. 296 TEUF; Rådets forordning nr. 560/2005, som ændret ved forordning nr. 330/2011, bilag I A; Rådets afgørelse 2010/656, som ændret ved afgørelse 2011/221, bilag II) (jf. præmis 20-26, 29, 30 og 32)

2. Institutionernes retsakter – begrundelse – forpligtelse – rækkevidde – forordning om indførelse af visse specifikke restriktive foranstaltninger mod visse personer og enheder på baggrund af situationen i Côte d’Ivoire og afgørelse om forlængelse af disse foranstaltninger – afhjælpning af en utilstrækkelig begrundelse under retssagen – betingelser – usædvanlige omstændigheder (art. 296 TEUF; Rådets forordning nr. 560/2005, som ændret ved forordning nr. 330/2011, bilag I A; Rådets afgørelse 2010/656, som ændret ved afgørelse 2011/221, bilag II) (jf. præmis 34 og 35)

3. Annullationssøgsmål – dom om annullation – retsvirkninger – delvis annullation af en forordning om indførelse af visse specifikke restriktive foranstaltninger mod visse personer og enheder på baggrund af situationen i Côte d’Ivoire og af en afgørelse om forlængelse af disse foranstaltninger – virkning af afgørelsen om annullation af en forordning fra appelfristens udløb eller fra appellens forkastelse – anvendelse af denne frist på virkningen af annullationen af afgørelsen (art. 264, stk. 2, TEUF og art. 280 TEUF; statutten for Domstolen, art. 56, stk. 1, og art. 60, stk. 2; Rådets forordning nr. 560/2005, som ændret ved forordning nr. 330/2011; Rådets afgørelse 2010/656, som ændret ved afgørelse 2011/221) (jf. præmis 38 og 39)

Sagens genstand

Angående

Påstand om annullation dels af Rådets afgørelse 2011/221/FUSP af 6. april 2011 om ændring af Rådets afgørelse 2010/656/FUSP om forlængelse af de restriktive foranstaltninger over for Côte d’Ivoire (EUT L 93, s. 20), dels af Rådets forordning (EU) nr. 330/2011 af 6. april 2011 om ændring af forordning (EF) nr. 560/2005 om indførelse af visse specifikke restriktive foranstaltninger mod visse personer og enheder på baggrund af situationen i Côte d’Ivoire (EUT L 93, s. 10), for så vidt som de angår sagsøgeren.

Afgørelse

Konklusion

1) Rådets afgørelse 2011/221/FUSP af 6. april 2011 om ændring af Rådets afgørelse 2010/656/FUSP om forlængelse af de restriktive foranstaltninger over for Côte d’Ivoire og Rådets forordning (EU) nr. 330/2011 af 6. april 2011 om ændring af forordning (EF) nr. 560/2005 om indførelse af visse specifikke restriktive foranstaltninger mod visse personer og enheder på baggrund af situationen i Côte d’Ivoire annulleres, for så vidt som de angår Mathieu Kadio Morokro.

2) Virkningerne af afgørelse 2011/221 opretholdes for så vidt angår Mathieu Kadio Morokro, indtil annullationen af forordning nr. 330/2011 får virkning.

3) Rådet for Den Europæiske Union bærer sine egne omkostninger og betaler derudover Mathieu Kadio Morokros omkostninger.