FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT G. REISCHL

FREMSAT DEN8. JUNI 1982 ( 1 )

Høje Domstol.

Efter at der allerede er skabt en fast retspraksis vedrørende spørgsmålet, om undtagelser fra principperne om frie varebevægelser er lovlige på grund af nationale patent-, varemærke- og ophavsrettigheder, skal der i den foreliggende præjudicielle sag for første gang tages stilling til spørgsmålet om de relevante traktatbestemmelsers virkninger for udøvelsen af de rettigheder, der tilkommer indehaveren af en national mønsterret.

Nancy Kean Gifts BV (N.K.G.), en handelsvirksomhed med sæde i Haag, sælger bl.a. damehåndtasker, der er indføn fra Taiwan. Den 23. april 1979 anmeldte firmaet mønsteret til en sådan damehåndtaske ved Benelux-kontoret for mønstre.

For et tilsvarende mønster er der i 1979 udstedt et »US Patent Design«, som der allerede blev ansøgt om i marts 1977. Som opfinder (inventor) nævnes en hvis Siegel fra Arizona, og som indehaver af rettigheder (assignee) selskabet Amba Marketing Systems Inc.

Den i Rotterdam etablerede postordreforretning Keurkoop BV udbød i foråret 1980 tilsvarende eller næsten identiske damehåndtasker, som ligeledes var blevet indført fra Taiwan direkte til Nederlandene, til salg, og delvis endog som gave.

Firmaet N.K.G. begærede og opnåede på grundlag af den eneret, der tilkom det i henhold til Benelux-loven om mønstre (Eenvormige Benelux-wet inzake tekeningen of modellen — BWTM —), som trådte i kraft 1. januar 1975, et foreløbigt retsmiddel, hvorved det blev forbudt Keurkoop »i industrielt eller kommercielt øjemed at fremstille [tilsvarende] damehåndtaske ... at indføre dem, sælge dem, udbyde dem til salg, udstille dem, levere dem, bruge dem eller have dem på lager med et af disse formål«.

Keurkoop ankede denne afgørelse.

I den dom af 20. maj 1981, som har givet anledning til forelæggelsen, fastslog Gerechtshof, Haag, III. afdeling, vedrørende de faktiske omstændigheder i det væsentlige, at N.K.G. ikke er ophavsmand til damehåndtasken, og at anmeldelsen af mønsteret er foretaget uden samtykke og ikke på grundlag af noget retsforhold med ophavsmanden eller en retssuccessor for Benelux-området.

I retlig henseende har den forelæggende ret navnlig i forelæggelsesdommens afsnit 11 og 12 fastslået følgende: I modsætning til, hvad appellanten har gjort gældende, er det ikke meningen og formålet med artikel 1 ff. i BWTM at »belønne« mønsterophavsmandens kreative indsats. Som det fremgår af denne lovs artikel 1, kan derimod »det nye ydre ved en frembringelse med en brugsfunktion beskyttes som mønster«. Loven stiller herefter ikke krav om, at mønsteret skal være udtryk for en skabende eller kunstnerisk ydelse. Disse bestemmelsers formål er i et bestemt tidsrum at forhindre eftergøreise af de af industri og håndværk valgte mønstre. I overensstemmelse hermed opstår retsbeskyttelsen i henhold til artikel 3, stk. 1, i BWTM principielt ved den første anmeldelse, uafhængigt af, om anmelderen er fabrikant eller håndværker eller ophavsmand til mønsteret. Hvis anmeldelsen sker uden samtykke fra mønsterets ophavsmand eller den, der i henhold til BWTM må anses som sådan, kan kun den virkelige ophavsmand i henhold til artikel 5, stk. 1, inden for en vis frist rejse indsigelse mod anmeldelsen eller kræve den annulleret.

Efter at appellanten havde gjort gældende, at den beskrevne ordning er uforenelig med EØF-traktatens artikler 30 og 36, og at der i det mindste ikke kunne opnås et forbud, når appellanten »havde fået leveret« de pågældende tasker »et andet sted inden for fællesmarkedet«, forelagde Gerechtshof, Haag, i medfør af EØF-traktatens artikel 177 følgende spørgsmål til præjudiciel afgørelse:

»1. Er det foreneligt med EØF-traktatens bestemmelser om frie varebevægelser, især med artikel 36, at anvende Benelux-loven om mønstre, for så vidt denne fører til, at der bevilges eneret til et mønster i den i denne lov forudsatte betydning og med en genstand og virkning som beskrevet i præmis 11, til den, der som den første har foretaget en anmeldelse heraf hos den kompetente myndighed, og uden at andre end den, der påstår selv at være ophavsmanden eller dennes ordregiver eller arbejdsgiver, har mulighed for at anfægte anmelderens ret og/eller afværge en af denne fremsat begæring om nedlæggelse af forbud under påberåbelse af, at anmelderen ikke er ophavsmand til mønsteret eller ophavsmandens ordregiver eller arbejdsgiver?

2. Kan begæringen om nedlæggelse af forbud afværges, for så vidt den vedrører frembringelser, som sagsøgte har fået leveret i et andet til fællesmarkedet hørende land end det (til dette marked hørende) land, for hvilket forbudet begæres, hvis der ikke i dette andet land krænkes nogen af den sagsøgende anmelders rettigheder gennem forhandling af disse frembringelser?«

Min stillingtagen hertil er følgende:

1. Besvarelsen af spørgsmålene forudsætter, at de faktiske omstændigheder, som den forelæggende ret skal tage stilling til, i det hele taget falder ind under anvendelsesområdet for EØF-traktatens artikler 3D og 36. Som bekendt skal disse bestemmelser kun garantere frie varebevægelser »mellem Medlemsstaterne«. Hovedsagen er imidlertid netop kendetegnet ved, at en nederlandsk handelsvirksomhed gør sin territoriale industrielle ejendomsret til varer, som er indført direkte fra et tredjeland, nemlig Taiwan, gældende over for en anden nederlandsk handelsvirksomhed, som ligeledes indkøber tilsvarende varer direkte fra Taiwan. Følgelig har appelindstævnte og Kommissionen under henvisning til den afgørelse, som Domstolen har truffet i EMI Records-sagerne ( 2 )med henblik på varemærkeretten, gjort gældende, at udøvelsen af mønsterretten med det formål at forhindre afsætning af varer fra et tredjeland ikke hindrer de frie varebevægelser mellem medlemsstaterne. Heroverfor har appellanten bl.a. gjort gældende, at der er tale om en hindring for de frie varebevægelser mellem medlemsstaterne, allerede fordi den nederlandske rets dom kan tvangsfuldbyrdes i begge de to andre medlemsstater i Benelux. Efter min mening er det imidlertid i det foreliggende tilfælde ikke nødvendigt at gå nærmere ind på denne kontrovers, som for det første rejser spørgsmålet om Benelux-landenes fælles økonomiske områdes stilling inden for fællesmarkedet og for det andet spørgsmålet om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i de øvrige Benelux-lande. Det udslaggivende er derimod alene, at den forelæggende ret — åbenbart foranlediget af det af appellanten fremførte, hvorefter tasker af samme model hidrørende fra Taiwan kan indføres fra andre medlemsstater til Nederlandene — anser spørgsmålene for afgørende for sagens udfald. Ifølge Domstolens faste praksis, som den sidste bl.a. har fundet udtryk i Damianidommen ( 3 ), påhviler det nemlig inden for rammerne af den i EØF-traktatens artikel 177 fastsatte kompetencefordeling alene den nationale ret under fuldt kendskab til sagen at bedømme, om de retsspørgsmål, som den for retten indbragte tvist giver anledning til, er relevante, og om en præjudiciel afgørelse er nødvendig, for at retten kan afsige dom. I overensstemmelse hermed anser jeg det for rimeligt at besvare de to spørgsmål.

2. Den forelæggende ret skal tage stilling til, om anvendelsen af Benelux-loven om mønstre er forenelig med traktatens bestemmelser om frie varebevægelser. For at kunne afgøre dette spørgsmål har den anmodet Domstolen om en fortolkning af bestemmelserne om frie varebevægelser, navnlig EØF-traktatens artikler 30 og 36. Herved må det erindres, at Domstolen ifølge EØF-traktatens artikel 177 kun kan træffe præjudiciel afgørelse om fortolkningen af traktaten og af retsakter fra Fællesskabets institutioner eller om disse retsakters gyldighed, men ikke om fortolkningen af en national retsregel. Følgelig går den forelæggende rets første spørgsmål ud på, om traktatens artikler 30 og 36 skal fortolkes således, at de er til hinder for anvendelsen af nationale retsregler, som giver den første anmelder eneret til et mønster, uden at andre personer end mønsterets ophavsmand, dennes ordregiver eller arbejdsgiver eller dennes retssuccessorer har mulighed for at anfægte denne ret under henvisning til, at anmelderen i virkeligheden ikke er mønsterets ophavsmand. Ved besvarelsen af dette spørgsmål må det lægges til grund, at udøvelsen af en territorial eneret i princippet er en hindring for de frie varebevægelser mellem medlemsstaterne. Følgelig må de nationale retsregler, hvis anvendelse fører til en hindring for samhandelen mellem medlemsstaterne, principielt betragtes som foranstaltninger med tilsvarende virkning som kvantitative restriktioner, jfr. EØF-traktatens artikel 30. Ifølge EØF-traktatens artikel 36 er bestemmelserne i artiklerne 30-34 dog ikke til hinder for sådanne forbud eller restriktioner vedrørende indførsel, som bl.a. er begrundet i hensynet til beskyttelse af industriel og kommerciel ejendomsret. a) Derved opstår for det første spørgsmålet, om også den nationale mønsterret falder ind under denne undtagelsesbestemmelse. Dette må efter min mening, ligesom det også er blevet fremhævet af alle procesdeltagere, lægges til grund, når henses til den hidtidige retspraksis vedrørende forholdet mellem reglerne om frie varebevægelser og de nationale industrielle og intellektuelle immaterielrettigheder. Domstolen har nemlig, efter at den først i en række domme havde fastslået, at en henvisning til patent- eller varemærkeretten kan begrunde en undtagelse fra reglerne om frie varebevægelser — først kun antydningsvis i Deutsche Grammophon Gesellschafts-sagen ( 4 ) og sidst utvetydigt i GEMA-sagen ( 5 ) — gjort klart, at EØF-traktatens artikel 36 finder anvendelse på ophavsretten, og dermed også på de med denne beslægtede immaterielrettigheder. Som det klart fremgår af den sidstnævnte dom, lagde Domstolen herved til grund, at der ikke findes nogen fornuftige grund til at gøre forskel mellem de industrielle og kommercielle ejendomsrettigheder på den ene side og ophavsretten på den anden side, for så vidt der er tale om den kommercielle udnyttelse af disse immaterielrettigheder. Mønsterrettens særegenhed ligger imidlertid i, at den kan begrundes dels af ophavsretlige, dels af erhvervspolitiske hensyn. I overensstemmelse hermed har de nationale mønsterlovgivninger også en forskellig udformning og systematik. De er delvis udarbejdet med patentretten som forbillede, men delvis også med ophavsretten som forbillede. Det er ikke nødvendigt her at gå nærmere ind på dette spørgsmål i detaljer, da såvel patentretten som ophavsretten ifølge Domstolens praksis falder ind under beskyttelsen af industriel og kommerciel ejendomsret, jfr. EØF-traktatens artikel 36, med den følge, at også mønsterretten må henregnes hertil. I denne sammenhæng skal endvidere nævnes, at også Beneluxlovgiver, som det bl.a. fremgår af artikel 3, stk. 1, i BWTM, har anset eneretten til et mønster for en industriel ejendomsret i den betydning, der forudsættes i Pariserkonventionen til beskyttelse af industriel ejendomsret af 1883. I artikel 1, stk. 2, i denne konvention, som senest blev revideret i Stockholm i 1967, og som alle medlemsstaterne er deltagere i, er industrielle mønstre nævnt blandt genstandene for beskyttelsen af industriel ejendomsret. At desuden også Rådet går ud fra, at mønsterretten hører til de industrielle ejendomsrettigheder, fremgår — som Det forenede Kongeriges regering har henvist til — navnlig af artikel 4, stk. 2, andet afsnit, litra b), i Rådets forordning nr. 17 af 6. februar 1962 (EFT 1959-1962, s. 81), hvori patent-, brugsmønster-, mønster- eller varemærkerettigheder nævnes som undergrupper af industrielle ejendomsrettigheder. b) Efter at det således må lægges til grund, at også konflikter imellem mønsterretten og princippet om frie varebevægelser inden for fællesmarkedet skal løses i henhold til EØF-traktatens artikel 36, kan der endvidere henvises til Domstolens i mellemtiden allerede rodfæstede faste praksis, hvorefter det følger af denne artikels ordlyd, navnlig dens andet punktum og dens placering, at traktaten ganske vist ikke berører eksistensen af de i henhold til en medlemsstats lovgivning givne immaterielrettigheder, men hvorefter udøvelsen af disse rettigheder meget vel efter omstændighederne kan begrænses gennem traktatens forbudsbestemmelser. Som undtagelse fra et af fællesmarkedets grundlæggende principper tillader artikel 36 ifølge retspraksis kun begrænsninger af de frie varebevægelser, såfremt de er begrundet ud fra hensynet til sikring af rettigheder, som udgør de pågældende immaterielrettigheders særlige genstand. Ved afgørelsen af spørgsmålet, om Benelux-mønsterretten med held kan gøres gældende mod princippet om frie varebevægelser, må denne territoriale immaterielrets særlige genstand derfor først defineres, for at det heraf kan udledes, hvilke handelshindringer der efter fællesskabsretten kan accepteres og hvilke ikke. Derved opstår det yderligere spørgsmål, om mønsterrettens særlige genstand, som appellanten mener, bestemmes i overensstemmelse med en ensartet, så at sige idealtypisk udformning af denne immaterielret, eller om man, som den britiske, den tyske og den franske regering samt appelindstævnte og Kommissionen har gjort gældende, ved bestemmelsen af mønsterrettens særlige genstand i den i EØF-traktatens artikel 36 forudsatte betydning skal lægge den til enhver tid gældende nationale mønsterlovgivning til grund under hensyn til dens særlige udformning. Dette spørgsmål kan efter min mening på grundlag af hensigten og formålet med undtagelsesbestemmelsen i EØF-traktatens artikel 36 kun besvares således, at så længe de nationale bestemmelser om beskyttelse af industriel ejendomsret i Fællesskabet endnu ikke er harmoniseret, kan kun medlemsstaternes lovgivere træffe afgørelse om deres beståen ( 6 ). Følgelig er det principielt også alene medlemsstaterne, der afgør, i hvilket omfang de vil sikre beskyttelsen af den industrielle og kommercielle ejendomsret, og hvorledes disse skal udformes i enkeltheder, idet de ved traktaten fastsatte grænser dog skal iagttages. På grundlag heraf kan Benelux-mønsterrettens særlige genstand, som foreslået af Kommissionen, i tilknytning til Domstolens praksis kendetegnes derhen, at indehaveren, det vil i det konkrete tilfælde sige anmelderen, har eneret til første gang at markedsføre et produkt med en bestemt industriel formgivning. Denne karakteristik af mønsterrettens særlige genstand, som knytter sig til rettens indehaver og ikke gør krav på at være fuldstændig, kan i øvrigt, så vidt jeg kan se, siges at gælde for mønsterretten i alle medlemsstater og svarer også til den beskrivelse af patent- og varemærkerettens særlige genstand, som Domstolen hidtil har anvendt. c) På grund af den nationale mønsterrets forskellige udformning kan kun den til enhver tid gældende nationale lovgivning imidlertid give svaret på spørgsmålet om mønsterrettens indehaver og udformning. På grund af de forskellige beskyttelsesformål, der forfølges med de nationale mønsterlovgivninger — Benelux-lovens formål er, som vi har hørt, i det mindste også at yde beskyttelse for den industrielle fabrikant eller håndværker, som vil lade sit produkt adskille sig fra andres produkter gennem en forskellig udformning — må det derfor accepteres, at indehaveren af en mønsterret også kan være den, som uden ophavsmandens samtykke har anmeldt mønsteret. Der kunne end ikke rejses indsigelser mod Benelux-loven, hvis man hævdede, at EØF-traktaten begrænser medlemsstaternes udformning af industrielle ejendomsrettigheder således, at mønsterets ophavsmand skal være beskyttet af mønsterretten på en eller anden måde. Herved må henses til, at Benelux-lovens bestemmelser, som navnlig Gerechtshof, Haag, og den nederlandske regering har anført, bl.a. tjener til beskyttelse af retssikkerheden, idet retten opstår med anmeldelsen. For nemheds skyld undlod man derved bevidst at efterprøve, om anmelderen er identisk med mønsterets ophavsmand. Dennes rettigheder beskyttes under alle omstændigheder i tilfælde af anmeldelse foretaget af en tredjemand ved, at han inden for en bestemt frist kan gøre krav på anmeldelsen eller kræve den annulleret. Hvis man derimod, som appellanten forlanger, også gav tredjemænd denne mulighed, ville dette bevirke, at den faktiske ophavsmand til mønsteret på grund af den i så fald manglende nyhed ikke længere ville kunne gøre krav på sin ret, hvilket ville indebære, at fællesskabsretten gjorde et væsentligt indgreb i rettens beståen, som sikres af nationale bestemmelser. At en sådan lovteknik er forenelig med fællesskabsretten, fremgår i øvrigt også af den omstændighed, at en tilsvarende ordning for patentet er indført ved artiklerne 56 og 57 i den af alle medlemsstaternes undertegnede konvention om det europæiske patent for fællesmarkedet (76/76/EØF, EFT L 17 af 26. 1. 1976, s. 1). d) Som det kan udledes af forelæggelsesdommen, er appellanten endvidere af den opfattelse, at den beskyttelse af såkaldte plagiater, som er mulig i henhold til Benelux-loven, er uforenelig med princippet om frie varebevægelser. Også vedrørende dette anbringende må det først bemærkes, at spørgsmålet, om såkaldte plagiater kan beskyttes, ligeledes må henregnes til en mønsterlovgivnings indhold, således at den nærmere udformning af reglerne herom henhører under medlemsstaternes kompetence. Som den tyske forbundsregering med rette har fremhævet, kan der på grund af den manglende harmonisering af mønsterretten heller ikke her påvises idealtypiske forbilleder for en for Det europæiske økonomiske Fællesskab passende mønsterlovgivning, navnlig for nyhedsbegrebet som afgrænsning mellem de efterligninger eller plagiater, der kan beskyttes, og dem, der ikke kan beskyttes. Et blik på medlemsstaternes mønsterret viser snarere, at der også i henhold til de andre medlemsstaters mønsterlovgivning i et vist omfang opstår enerettigheder til såkaldte plagiater som f.eks. antikke former, former fra andre kulturkredse osv. I de enkelte mønsterlovgivninger afgrænses de plagiater, der kan beskyttes, som regel kun fra de efterligninger, der ikke kan beskyttes, ved det såkaldte nyhedsbegreb, hvis variationsbredde som bekendt går fra den subjektive til den absolut objektive nyhed. Heller ikke med hensyn til dette nyhedsbegreb kan det over for den af appellantén hævdede opfattelse være Domstolens opgave at harmonisere enkeltstaternes endnu ikke overensstemmende mønsterlovgivninger.

3. Den forelæggende rets andet spørgsmål går endelig ud på, om indehaveren af en mønsterret også kan modsætte sig import til Nederlandene af identiske mønstre eller modeller, når disse frembringelser lovligt har været i handelen i en anden medlemsstat. Ved besvarelsen af dette spørgsmål må der atter henvises til den sondring, som Domstolen i en fast praksis har udarbejdet mellem den industrielle ejendomsrets beståen og udøvelse. Selv når det nemlig står fast, at en i en medlemsstat retmæssigt erhvervet mønsterret på fællesskabsrettens nuværende stadium i henhold til traktatens artikel 36, stk. 1, principielt kan gøres gældende mod indførsel af varer med identisk mønsterkarakter, står det dog tilbage at prøve, om udøvelsen af en sådan ret er et »middel til vilkårlig forskelsbehandling« eller »en skjult begrænsning af samhandelen mellem Medlemsstaterne«, jfr. artikel 36, andet punktum. Til afgrænsning af den ifølge artikel 36 lovlige udøvelse af industrielle immaterielrettigheder har Domstolen dernæst udviklet det princip, at indehaveren af en industriel og kommerciel ejendomsret, som er beskyttet efter en medlemsstats retsregler, ikke med henvisning til disse bestemmelser kan modsætte sig indførsel af et produkt, som af ham selv eller med hans samtykke retmæssigt er bragt i omsætning på markedet i en anden medlemsstat ( 7 ). Hvis immaterielrettighedens indehaver nemlig var berettiget hertil, ville han have mulighed for at opdele de nationale markeder og på denne måde begrænse samhandelen mellem medlemsstaterne, uden at en sådan begrænsning ville være nødvendig for at sikre ham selve de af immaterielretten flydende enerettigheder. Senest efter Domstolens dom i Mercksagen ( 8 ) kan det i den forbindelse også anses for afklaret — så meget være sagt om den britiske og den franske regerings indlæg — at så snart immaterielrettens indehaver lovligt har bragt det beskyttede produkt i omsætning i én medlemsstat, eller produktet er kommet der med hans samtykke, kan dette produkt frit forhandles inden for bele fællesmarkedet, uden at det har nogen betydning, om rettighedsindehaveren havde mulighed for beskyttelse i den pågældende medlemsstat eller ej. Hvis det beskyttede produkt derimod fremstilles eller sælges i en medlemsstat uden rettighedsindehaverens samtykke, kan denne modsætte sig indførsel af det tilsvarende produkt til det beskyttede område. Endelig rejser der sig et yderligere problem, idet mønsterretten ifølge Benelux-loven opstår ved anmeldelsen, hvorved anmelderen ikke nødvendigvis skal være identisk med mønsterets ophavsmand, hvilket kan have til følge, at der kan opstå såkaldte oprindelsesidentiske parallelle industrielle immaterielrettigheder i forskellige medlemsstater. Hertil må det bemærkes, at for så vidt der mellem indehaverne af sådanne oprindelsesidentiske mønsterrettigheder består retlige eller økonomiske forbindelser, som gør det muligt at slutte, at mønstrene har samme oprindelse, kan indehaveren af immaterielrettighederne ifølge en analog anvendelse af Domstolens praksis vedrørende varemærker med samme oprindelse ( 9 ) ikke gøre de ham i henhold til national ret tilkommende beføjelser til hindring af indførsel af mønsterbeskyttede produkter gældende, da de nationale markeder ellers kunne blive kunstigt opdelt på grund af oprindelsesidentiske parallelle mønsterrettigheder i de enkelte medlemsstater. Dette er ifølge retspraksis navnlig tilfældet, når udøvelsen af disse rettigheder er genstand for middel til eller følge af en ved traktaten forbudt kartelaftale. Det kan imidlertid ikke antages, at der er tale om parallelle mønsterrettigheder med samme oprindelse, hvis disse ganske vist beror på parallelle efterligninger eller endog tilegnelser af en og samme originale skabende indsats udført af en tredjemand, men når der ud over den faktiske samme oprindelse ikke består en retlig eller økonomisk forbindelse mellem de enkelte anmeldere. Hvis man nemlig i dette tilfælde ville antage, at der var tale om samme oprindelse, alene fordi begge mønstre faktisk kan føres tilbage til samme frembringelse, ville mønsterlovgivningen i de medlemsstater, som bestemmer, at anmeldelse af et mønster er tilstrækkeligt til, at der opstår en immaterielrettighed, som den tyske forbundsregering rigtigt har bemærket, i sidste instans på utilladelig måde blive antastet i deres beståen. Det påhviler dog den forelæggende ret at fastslå, hvorledes forbindelserne mellem de enkelte immaterielrettighedsindehavere er udformet, og om sådanne forskellige nationale mønsterrettigheder med samme oprindelse i det konkrete tilfælde anvendes af en indehaver med det formål at opdele markederne.

4. På grundlag af disse betragtninger foreslår jeg derfor sammenfattende at de af Gerechtshof, Haag, stillede spørgsmål besvares således: 1. EØF-traktatens artikler 30 og 36 skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for anvendelse af nationale retsregler, som giver den første anmelder en eneret til et mønster, uden at andre personer end mønsterets ophavsmand, dennes ordregiver eller arbejdsgiver eller dennes retssuccessor har mulighed for at anfægte denne ret under påberåbelse af, at anmelderen ikke er ophavsmand til mønsteret eller ophavsmandens ordregiver eller arbejdsgiver. 2. Indehaveren af en national mønsterret kan i henhold til EØF-traktatens artikel 36 ikke under henvisning til sin eneret modsætte sig indførsel af et produkt, som lovligt er bragt i omsætning på markedet i en anden medlemsstat af ham selv eller med hans samtykke. Eneretten kan imidlertid gøres gældende, for så vidt det beskyttede produkt er blevet bragt på markedet i en medlemsstat uden samtykke fra rettighedens indehaver. En sådan adfærd kan dog være et middel til vilkårlig forskelsbehandling eller en skjult begrænsning af samhandelen mellem medlemsstaterne, jfr. traktatens artikel 36, andet punktum, når indehaveren bevisligt udøver sin ret med det formål kunstigt at opdele markederne.

( 1 ) – Oversat fra tysk.

( 2 ) – Dom af 15. ¡uni 1976 i sag 51/75 — EMI Records Limited mod CBS United Kingdom Limited — SmI. 1976, s. 811;

dom af 15. juni 1976 i sag 86/75 — EMI Records Limited mod CBS Grammafon A/S — SmI. 1976, s. 871;

dom af 15. juni 1976 i sag 96/75 — EMI Records Limited mod CBS Schallplatten GmbH — SmI. 1976, s. 913.

( 3 ) – Dom af 14. februar 1980 i sag 53/79 — Office national des pensions pour travailleurs salariés mod Fioravante Damiani — Smi. 1980 , s. 273.

( 4 ) – Dom af 8. juni 1971 i sag 78/70 — Deutsche Grammophon Gesellschaft mbH mod Metro-SB-Groß-märkte GmbH & Co. KG — Sml. 1971, s. 125.

( 5 ) – Dom af 20. januar 1981 ¡ de forenede sager 55 og 57/80 — Musik-Vertrieb membran GmbH og K-tel International mod GEMA — Gesellschaft für musikalische Aufführungs- und mechanische Vervieifältigungsrechte — Sml. 1981, s. 147

( 6 ) – Jfr. herved dom af 29. februar 1968 i sag 24/67 — Parke, Davis and Co. mod Probei, Reese Beincema-Iruerpharm og Centrafarm —, Smi. 1965-1968, s. 457.

( 7 ) – Jfr. f.eks. :

dom af 31. oktober 1974 i sag 15/74 — Centrafarm BV og Adriaan de Peijper mod Sterling Drug Inc. — Sml. 1974, s. 1147 (parallelpatenter);

dom af 22. juni 1976 I sag 119/75 — Terrapin (Overseas) Ltd. mod Terranova Industrie C. A. Kapferer & Co.— Sml. 1976, s. 1039;

dom af 8. ¡uni 1971 i sag 78/70 — D.G.G. mod Metro — pá det anførte sted (fodnote!, s. 2879);

dom af 20. januar 1981 i GEMA-sagcrne pá det anførte sted (fodnote 2, s. 2879).

( 8 ) – Dom af 14. juli 1981 i sag 187/80 —Merck & Co. Inc. mod Stephar BV og Petrus Stephanus Exler — Sml. 1981, s.2063.

( 9 ) – Jfr.:

dom af 18. februar 1971 i sag 40/70 — Sirena Sri mod Eda Sri m.fl. Sml. 1971, s. 7;

dom af 13. ¡uli 1974 i sag 192/73 — Van Zuylen Frères mod Hag AG —Sml. 1974; s. 731.