Jeg skal redegøre for de faktiske omstændigheder.

Sagsøgeren i hovedsagen Paola Piscitello er italiensk statsborger. Ved ansøgning af 30. december 1972 til Istituto nazionale della previdenza sociale (herefter benævnt: INPS) i Ennä anmodede hun om, og opnåede, med virkning fra den 1. januar 1973 den socialpension til ældre, der lever i vanskelige økonomiske kår, som er hjemlet ved artikel 26 i lov nr. 153 af 30. april 1969. Ved afgørelse af 26. juni 1976 meddelte kontoret i Enna, at pensionen ikke ville blive udbetalt efter den 1. august 1975, hvilket kontoret begrundede med, at en af lovens betingelser ikke var opfyldt, nemlig betingelsen om, at den berettigede skal have bopæl på statsterritoriet. Den 25. august 1975 var Paola Piscitello faktisk flyttet til Liège i Belgien for at bo hos sin datter, som arbejdede dér. Efter at hun forgæves havde klaget over afgørelsen, først ved INPS' provinssekretariat og herefter ved regionssekretariatet, anlagde hun sag ved Pretura di Enna med påstand om, at afgørelsen om at indstille pensionsbetalingen annulleredes, og at betalingen skulle genoptages med virkning fra den 1. august 1975. Under sagen, som blev anlagt den 2. februar 1978, gjorde hun gældende, at den berettigedes bopæls-skift til et andet EF-land ikke har nogen betydning for pensionsbetalingen.

Pretura di Enna frifandt sagsøgte, idet retten udtalte, at INPS' afgørelse havde hjemmel i italiensk lovgivning og EF-bestemmelserne. Denne dom, som blev afsagt den 10. juni 1978, ankede Paola Piscitello. Tribunale di Enna frifandt imidlertid appelindstævnte, idet retten ikke fandt, at hun kunne påberåbe sig forordning nr. 1408/71, eftersom den ikke finder anvendelse på rene forsorgsydelser. Herpå appellerede sagsøgeren i hovedsagen til kassationsretten. Under kassationssagen gjorde hun to anbringender gældende: for det første måtte socialpensionen være omfattet af forordning nr. 1408/71, idet der foreligger en ydelse af tvungen karakter, og for det andet var kravet om bopæl på italiensk territorium uforeneligt med den nævnte forordnings artikel 10.

Ved kendelse af 14. juni 1982 har Corte di cassazione udsat sagen og forelagt Domstolen følgende spørgsmål: »Medfører den omstændighed, at der er sket ’ophævelse af bopælsbestemmelser’ ved artikel 10 i EF-forordning nr. 1408/71 af 14. juni 1971, at artikel 26 i lov nr. 153 af 30. april 1969 må antages at være ophævet, idet loven som betingelse for at få tillagt og oppebære socialpension kræver, at den italienske statsborger er bosat på statsterritoriet? Og vil socialpensionen herefter kunne stilles i bero eller inddrages som følge af, at modtageren bosætter sig på en af de andre medlemsstaters område? Herved må der nærmere henses til, at socialpensionen på den ene side har karakter af forsorg (jf. forfatningsdomstolens dom nr. 157 af 15. 12. 1980), på den anden side begrebsmæssigt må forstås som en ydelse ved alderdom, jf. artikel 4, stk. 1, i EF-forordning nr. 1408/71, der bestemmer, at forordningen ’finder anvendelse på enhver lovgivning om sociale sikrings-grene, der vedrører ... ydelser ved alderdom’«.

For at kunne besvare det spørgsmål, som Corte di cassazione her forelægger Domstolen, er det nødvendigt at tage stilling til tre problemer. De to første har så at sige præliminær karakter, hvoraf det ene angår det spørgsmål, om en ydelse af den type, som i Italien kaldes socialpension, materielt er omfattet af forordning nr. 1408/71, mens der i det andet ligger det spørgsmål, om personer, der befinder sig i samme situation som Paola Piscitello, er omfattet af forordningens personkreds. Det tredje problem angår spørgsmålet om, hvorvidt pensionen — stadig under hensyn til forordningen — kan »eksporteres« i det tilfælde, at den berettigede flytter til en anden medlemsstat end den, hvis sikringsinstitution udbetaler ydelsen.