FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT G. REISCHL

FREMSAT DEN 7. JULI 1983 ( 1 )

Høje Domstol.

Den foreliggende tjenestemandssag drejer sig om, hvorvidt artikel 11, stk. 2, i tjenestemandsvedtægtens bilag VIII, som Domstolen allerede ved flere lejligheder har beskæftiget sig med, kan anvendes analogt ved beregningen af de pensionsgivende tjenesteår for de af de ansatte ved Det fælles Atomforskningscenters anlæg, der allerede var i Fællesskabets tjeneste, før Rådets forordning (EKSF, EØF, Euratom) nr. 2615/76 af 21. oktober 1976 om ændring af forordning nr. 259/68 for så vidt angår ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte i De europæiske Fællesskaber (EFT L 299 af 29. 10. 1976, s. 1) trådte i kraft.

I henhold til nævnte bestemmelse kan tjenestemænd, der efter fratræden af anden tjeneste indtræder i Fællesskabernes tjeneste, foranledige betalt den aktuarmæssige modværdi af de indtil da erhvervede pensionsrettigheder eller en fastsat tilbagekøbsværdi, som en pensionskasse skylder dem på tidspunktet for deres fratræden, til Fællesskaberne. I lignende tilfælde fastsætter den institution, hvor tjenestemanden er ansat, under hensyntagen til den lønklasse, han er fastsansat i, antallet af de pensionsgivende tjenesteår, den efter sin egen ordning godskriver ham for den tidligere tjenestes varighed, på grundlag af den aktuarmæssige modværdi eller den fastsatte tilbagekøbsværdi.

Efter Kommissionens opfattelse skulle bestemmelsen på begæring anvendes analogt, eftersom de ansatte ved Det fælles Atomforskningscenter, som havde gjort brug af den i nævnte forordning fastsatte overgangsordning, var blevet midlertidigt ansatte i henhold til den nye artikel 2, litra d) i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte i De europæiske Fællesskaber, og de fra nævnte dato derfor i medfør af artikel 39, stk. 2, i nævnte ansættelsesvilkår havde erhvervet et krav i forhold til Fællesskabernes pensionsordning. For så vidt angår den i vedtægtens artikel 77, stk. 1, angivne minimumsanciennitet på ti år bestemmer artikel 2, stk. 4, 1. afsnit, i forordning nr. 2615/76, at der skal tages hensyn til det antal år, den ansatte har gjort tjeneste. Ved beregningen af pensionsgivende tjenesteår efter artikel 2 i vedtægtens bilag VIII tages der i henhold til nævnte bestemmelses andet punktum »kun hensyn til det antal år, som den ansatte har gjort tjeneste som midlertidigt ansat i den i artikel 2, litra d), anførte betydning«.

Da den pågældende forordning ikke indeholder nogen bestemmelser om, hvilken ordning der skal finde anvendelse med hensyn til rettigheder erhvervet på grundlag af nationale pensionsordninger, overlod Kommissionen det til de ansatte ved anlæg under Det fælles Atomforskningscenter at bestemme, enten om de ville gøre brug af den mulighed, der er fastsat i artikel 42 i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte, og hvorefter de kan anmode Kommissionen om at yde de betalinger, der er nødvendige for at stifte eller opretholde pensionsrettigheder i deres hjemland, eller om de ville vælge den i artikel 11, stk. 2, i vedtægtens bilag VIII angivne løsning. Særligt skal nævnes, at de midlertidigt ansatte ved Det fælles Forskningscenter i Ispra, som tidligere havde været tilsluttet den italienske socialsikring, den 13. juli 1978 på ny (en meddelelse af samme indhold var allerede givet i »Personaleposten« nr. 391 af 14. 6. 1978) blev underrettet om, at det på grund af en aftale med Istituto Nazionale della Previdenza Sociale (INPS) fremover ville være muligt at overføre deres pensionsrettigheder til Fællesskabernes pensionsordning. For at undgå, at tjenestemændene måtte træffe afgørelse uden i detaljer at kende følgerne, fik de bl.a. ved rundskrivelse af 10. april 1979 besked om, at de kunne udskyde den endelige afgørelse, indtil de fik nøjagtig meddelelse om det antal pensionsgivende tjenesteår, der ville blive medregnet ved overgangen til Fællesskabernes pensionsordning.

De seks sagsøgere, som var berørt af ordningen, fik i løbet af juni og juli 1981 meddelelse om den nøjagtige beregning af det antal pensionsgivende tjenesteår, der ville blive godskrevet i overensstemmelse med artikel 11, stk. 2, i vedtægtens bilag VIII. Sagsøgerne blev anmodet om at vælge inden for en frist på 30 dage, og de valgte — med forbehold for beregningen for pensionsgivende tjenesteår — at lade deres pensionsrettigheder overføre til Fællesskabernes pensionsordning.

I september og oktober 1981 indgav de i medfør af vedtægtens artikel 90, stk. 2, klager til Kommissionen over, at der ved beregningen af deres pensionsrettigheder ikke var taget hensyn til hele den periode, hvori de havde været ansat ved Atomforskningscentret. Da de ikke modtog svar inden for den i bestemmelsen fastsatte frist på fire måneder, anlagde de sager henholdsvis den 5. og 6. april 1982, hvori de nedlagde påstand om, at Kommissionens afgørelse om ved beregningen af Fællesskabernes pension kun delvis at medregne den tilbagelagte tjenestetid, inden de blev udnævnt til midlertidigt ansatte, blev annulleret, og at Kommissionen tilpligtedes at tage hensyn til deres samlede tjenestetid ved Kommissionen.

Hertil skal jeg bemærke følgende:

I — Formalitetsspørgsmålet

Kommissionen har anført, at sagen må afvises på grund af, at fristerne ikke er overholdt. Efter Kommissionens opfattelse er allerede meddelelsen fra midten af 1978 fra ansættelsesmyndigheden til sagsøgerne om at anvende artikel 11, stk. 2, i vedtægtens bilag VIII analogt på deres tilfælde en akt, der indeholder et klagepunkt, i den i vedtægtens artikel 90, stk. 2, forudsatte betydning. Meddelelsen om den endelige beregning, som foranledigede sagsøgerne til at indgive deres administrative klage, er kun en logisk fortsættelse og gennemførelse af den tidligere trufne foranstaltning, som ikke griber ind i sagsøgernes vedtægtsmæssige rettigheder.

Jeg er enig med sagsøgerne i, at denne indsigelse ikke bør tiltrædes. Det bør i den forbindelse bemærkes, at klagemulighederne i vedtægtens artikler 90 og 91 skal sikre judiciel kontrol med alle de handlinger og undladelser fra ansættelsesmyndighedens side, som ville kunne krænke den retsstilling, tjenestemænd og øvrige ansatte i Fællesskaberne har efter vedtægten. Uanset hvornår sagsøgerne er kommet til kundskab om Kommissionens afgørelse om at anvende artikel 11, stk. 2, i vedtægtens bilag VIII analogt over for ansatte ved anlæg under Det fælles Atomforskningscenter, og uanset om en sådan afgørelse overhovedet kunne berøre sagsøgerne umiddelbart og individuelt, må dog meddelelsen om antallet af tjenesteår, der ville blive godskrevet ved pensionsberegningen, under alle omstændigheder med rimelighed betragtes som en foranstaltning, der skader sagsøgerne umiddelbart og individuelt, og ikke som en ren og skær uselvstændig gennemførelsesforanstaltning. Det må i den forbindelse tillægges betydning, således som Kommissionen selv har erkendt, at den konkrete beregning i henhold til artikel 11, stk. 2, er en ganske kompliceret operation, hvis resultat ikke kan forudses uden videre selv af fagfolk. Følgelig kan man også kun vanskeligt hævde, at de berørte skulle kunne indse, at allerede Kommissionens afgørelse om, på begæring at anvende artikel 11, stk. 2, analogt, var en foranstaltning, der indebærer et klagepunkt og at de inden for den frist, der således var begyndt at løbe, skulle have indgivet en klage. Tværtimod kunne sagsøgerne først efter, at de havde valgt den i artikel 11, stk. 2, fastsatte mulighed, og efter at antallet af godskrevne tjenesteår lå helt fast, overskue de ugunstige virkninger af en sådan transaktion, hvorfor de først fra dette tidspunkt var udsat for et tab. Den i artikel 90, stk. 2, fastsatte klagefrist kunne derfor også først begynde at løbe fra den dag, hvor beregningerne blev meddelt; heraf følger, at klagerne må betragtes som rettidigt indgivet, hvorfor sagerne bør antages til realitetsbehandling.

Afslutningsvis skal jeg blot bemærke, at dette resultat heller ikke — således som Kommissionen mener — kan drages i tvivl på grundlag af Domstolens dom i Hirscbberg-sagen ( 2 ), som drejede sig om antagelse til realitetsbehandling af en sag, som udelukkende angik de interne forhold i tjenesten og navnlig spørgsmål vedrørende den administrative organisation og arbejdsdisciplinen, men ikke om skadegørende foranstaltninger, der berørte den vedtægtsmæssige retsstilling for tjenestemænd og øvrige ansatte i Fællesskabet. At beregningen af pensionsgivende tjenesteår er et indgreb i nævnte restsstilling, behøver jeg vel ikke særligt at fremhæve.

II — Realitetsspørgsmålet

Kernen i denne sag er, om sagsøgte ved beregningen af sagsøgernes pensionsgivende tjenesteår er forpligtet til at medregne deres tjenestetid som ansatte ved Atomforskningscentret, før forordning nr. 2615/76 trådte i kraft.

1. Sagsøgerne har hertil i det væsentligste gjort gældende, at sagsøgte ved at anvende artikel 11, stk. 2, i vedtægtens bilag VIII, der har et andet sigte, analogt i forhold til sagsøgerne, har overtrådt traktaten og reglerne til dens gennemførelse. Nævnte bestemmelse er nemlig baseret på, at en person efter fratræden af tjenesten hos en national eller international organisation eller en virksomhed indtræder i Fællesskabernes tjeneste, hvorimod sagsøgerne allerede gjorde tjeneste ved Kommissionen på det tidspunkt, hvor vedtægten for ansatte under Det fælles Atomforskningscenter i medfør af forordning nr. 2615/76 blev ophævet og afløst af vedtægten for midlertidigt ansatte. Hvis det overhovedet måtte antages, at der fandtes en regellakune med hensyn til medregningen af den tilbagelagte tid som ansat ved Atomforskningscentret, før forordning nr. 2615/76 trådte i kraft, skulle den efter sagsøgernes opfattelse ikke have været fjernet ved hjælp af en analog anvendelse af artikel 11, stk. 2, men ved at medregne hele den tjenestetid, der var tilbagelagt ved Fællesskabet, som pensionsgivende tjenesteår. Men efter min opfattelse taler allerede den udtrykkelige ordlyd af artikel 2, stk. 4, 2. afsnit, i forordning nr. 2615/76 imod, at der foreligger en sådan lakune; det hedder i bestemmelsen helt klart, at der ved beregningen af pensionsgivende tjenesteår for ansatte ved anlæg, der gør tjeneste på forordningens ikrafttrædelsesdato, »... kun [tages] hensyn til det antal år, som den ansatte har gjort tjeneste som midlertidigt ansat i den i artikel 2, litra d), anførte betydning«. Denne overgangsbestemmelse gør den retstilstand helt klar, som også uden bestemmelsen ville være gældende på retstilstand helt klar, som også uden bestemmelsen ville være gældende på grundlag af Fællesskabets pensionsordning. Der er i den forbindelse grund til at nævne, at i henhold til artikel 2 i den i vedtægtens bilag VIII fastsatte pensionsordning beregnes en tjenestemands alderspension efter hans samlede antal pensionsgivende tjenesteår. Ved beregningen af de pensionsgivende tjenesteår tages i henhold til pensionsordningens artikel 3, litra c), varigheden af den tjenestetid, den pågældende har tilbagelagt i enhver anden egenskab i henhold til ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte i Fællesskaberne, i betragtning, på den udtrykkelige betingelse, at den ansatte i disse perioder har betalt de fastsatte bidrag til Fællesskabets pensionsordning. I henhold til artiklerne 40, stk. 2, og 41 i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte, som nævnte bestemmelse henviser til, tages kun den periode, der er tilbagelagt som midlertidigt ansat ved Fællesskaberne efter de i vedtægtens bilag VIII fastsatte forudsætninger, i betragtning, og vedtægtens artikel 83 finder analog anvendelse med hensyn til finansieringen af nævnte ordning. Allerede det forhold, at de ansatte ved anlæggene under Det fælles Atomforskningscenter ikke var midlertidigt ansatte, inden forordning nr. 2615/76 trådte i kraft, medfører, at artikel 3, litra c), i vedtægtens bilag VIII ikke finder anvendelse i forhold til dem. Herved tages der navnlig hensyn til grundprincippet i tjenestemandsvedtægtens artikel 83, der — som Domstolen allerede fastslog i Landra - sage ( 3 )— bestemmer, at »udbetalinger i henhold til disse pensionsordninger sker over Fællesskabernes budget« og at »tjenestemændene bidrager med en tredjedel til finansieringen af disse pensionsordninger«, således at der er en snæver indbyrdes forbindelse mellem erhvervelsen af pensionsrettigheder og de involverede parters finansiering af de midler, der dannes med henblik på udbetalingen af nævnte pension. Som Domstolen fremhævede i ovennævnte sag, kan bidrag til en ordning uden for Fællesskaberne i mangel af en klar undtagelse ikke automatisk stifte ret til pension fra Fællesskaberne. Men for de ansatte ved anlæg under Det fælles Atomforskningscenter, som indtil deres udnævnelse til midlertidigt ansatte var tilsluttet den italienske pensionsordning, var der ikke alene ikke gjort nogen klar undtagelse, men overgangsbestemmelserne i artikel 2, stk. 4, 2. afsnit, i forordning nr. 2615/76 indeholder tværtimod en helt udtrykkelig bestemmelse om, at der kun tages hensyn til det antal år, de har gjort tjeneste som midlertidigt ansatte. Da bestemmelsen således svarer til den ordning, der ligger til grund for Fællesskabernes pensionsordning, kan man ikke være enig med sagsøgerne i, at bestemmelsen ikke kan finde anvendelse på grund af, at den er uforenelig med fællesskabsret af højere rang. I øvrigt har sagsøgerne først i replikken fremført anbringendet om, at forordning nr. 2615/76 er retsstridig; anbringendet må derfor betragtes som et nyt anbringende, der er fremført for sent, og som derfor må afvises. Kommissionen kan på grund af denne udtrykkelige formulering ikke anerkende de tjenesteår, sagsøgerne har tilbagelagt som ansatte ved anlæg under Det fælles Atomforskningscenter inden forordning nr. 2615/76 trådte i kraft, og hvor de har indbetalt bidrag til den italienske socialsikring, som pensionsgivende tjenesteår i henhold til artikel 2 i vedtægtens bilag VIII; heraf følger videre, at det heller ikke kan være fejlagtigt at lade artikel 11, stk. 2, i Fællesskabernes pensionsordning finde analog anvendelse i forhold til sagsøgerne. I den forbindelse er det navnlig også af betydning, at sagsøgerne med kendskab til alle beregningerne ubestrideligt kunne vælge mellem enten en anvendelse af artikel 42 i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte eller en analog anvendelse af artikel 11, stk. 2, i Fællesskabernes pensionsordning eller en kombineret anvendelse af nævnte bestemmelser, og at de med kendskab til alle beregninger og ud fra en afvejning af fordele og ulemper ved den mulighed, der var fastsat i den pågældende artikel 11, stk. 2, kunne, men ikke skulle træffe deres afgørelse. Som Domstolen fremhævede i sag 137/80 ( 4 ), har nævnte ordning, som søger at koordinere nationale pensionsordninger med Fællesskabernes pensionsordning, til formål at sikre, at pensionsrettigheder, som ansatte ved Fællesskaberne har erhvervet i hjemstaterne, bevares, og at nævnte rettigheder kan tages i betragtning af Fællesskabernes pensionsordning, når den pågældende slutter sin erhvervsaktive periode. Som Domstolen fastslog i dommen i Landra-sagen ( 5 ), ville det ud fra nævnte mening om formål ikke være rimeligt at »nægte den ansatte, som allerede før sin udnævnelse havde haft en vis forbindelse med Fællesskaberne, en fordel, som ydes tjenestemænd, der ansættes direkte udefra, og som klart omfattes af den pågældende bestemmelse«. På den baggrund kan jeg heller ikke være enig med sagsøgerne i, at denne antagelse om koordineringen af pensionsrettigheder, der er erhvervet i to forskellige funktioner, ikke skulle gælde i deres tilfælde, hvor man må gå ud fra, at der er kontinuitet og identitet mellem de funktioner, de har udøvet. De tanker, der ligger bag dommene i Desbormes- sagen ( 6 ) og Toledano Laredo-sagen ( 7 ), må derfor også tages i betragtning i sagsøgernes tilfælde. Som i nærværende sag drejede nævnte to sager sig om, hvorvidt der ved beregningen af pensionen skulle tages hensyn til de perioder, sagsøgerne oprindelig havde tilbagelagt som hjælpeansatte. Der var imidlertid det specielle ved de to sager, at selv om de pågældende sagsøgere var ansat som hjælpeansatte i henhold til artikel 3 i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte, havde de inden deres ansættelse som tjenestemænd eller ansættelse som midlertidigt ansatte udført arbejdsopgaver svarende til den i artikel 2, litra a) og litra b), i ansættelsesvilkårene angivne stillingsbeskrivelse. Den omstændighed, at de pågældende sagsøgere udførte varige offentlige opgaver, knyttet til en ledig stilling, der var opført i en liste over stillinger, foranledigede Domstolen til at fastslå, at de med hensyn til deres pensionsgivende tjenesteår skulle stilles, som om de fra begyndelsen havde været midlertidigt ansatte på trods af, at de havde haft kontrakter som hjælpeansatte. Men dette er ingenlunde tilfældet i den foreliggende sag. Før sagsøgerne blev ansat som midlertidigt ansatte i henhold til den nye artikel 2, litra d), i ansættelsesvilkårene, svarede deres status tværtimod nøje til, hvad der var fastsat i den tidligere ordlyd af ansættelsesvilkårene for det personale, der lønnedes over forsknings- og investeringsbevillingerne. De sidstnævnte ansatte kunne imidlertid udtrykkeligt ikke påberåbe sig rettigheder i henhold til Fællesskabernes pensionsordning, hvorfor de domme, sagsøgerne har påberåbt sig, heller ikke er relevante for nærværende sag. Da sagsøgerne i henhold til de dengang gældende fællesskabsbestemmelser var tilsluttet en national socialsikringsordning og ikke indbetalte bidrag til Fællesskabernes pensionsordning, kan der på baggrund af dommen i Landrasagen ( 8 ) ikke fremføres indvendinger mod, at artikel 11, stk. 2, i Fællesskabernes pensionsordning anvendes analogt. Endelig taler det heller ikke — således som sagsøgerne hævder — imod en analog anvendelse, at de bidrag, de har indbetalt til den italienske socialsikring, og som var fastsat i forhold til deres indtægt, ikke var mindre, men endog i visse tilfælde højere end de bidrag, de har indbetalt til Fællesskabernes pensionsordning. Sagsøgerne overser i den forbindelse, at det afgørende ved koordineringen af en national pensionsordning med Fællesskabernes pensionsordning ikke er de indbetalte bidrag, men den kapital, der svarer til de pensionsrettigheder, som den pågældende kunne gøre gældende på grundlag af den nationale pensionsordning på det tidspunkt, da overførslen finder sted. Som det blandt andet fremgår af dommen i Bodson- sagen ( 9 ), er den aktuarmæssige modværdi af en erhvervet pensionsrettighed, som det alene drejer sig om i den foreliggende sag, resultatet af en kompliceret beregning, der foretages på nationalt plan. For at tage hensyn til den snævre indbyrdes forbindelse mellem erhvervelsen af en pensionsrettighed over for Fællesskaberne og finansieringen af de beløb, der opsamles med henblik på udbetalingen af nævnte pension, må det ved ovennævnte beregning fremkomne beløb igen omregnes til pensionsgivende tjenesteår; på grund af de forskellige omstændigheder, der indgår i beregningen, kan der derfor naturligt fremkomme forskellige resultater for den enkelte. Med hensyn til beregningen af pensionsgivende tjenesteår har sagsøgerne i replikken desuden subsidiært anført, at det i artikel 11, stk. 2, i vedtægtens bilag VIII nævnte antal pensionsgivende tjenesteår, der skal tages hensyn til, er beregnet i henhold til de almindelige gennemførelsesbestemmelser til artikel 11, stk. 2, navnlig disses artikel 3, på grundlag af sagsøgernes årlige grundløn udtrykt i belgiske francs, og at der retsstridigt er anvendt en justeringskoefficient på 157,8, hvorved nævnte antal år blev formindsket betydeligt. Jeg er enig med Kommissionen i, at dette anbringende, som retter sig mod beregningsmetoden vedrørende de pensionsgivende tjenesteår og ikke mod spørgsmålet om en analog anvendelse af artikel 11, stk. 2, hverken var nævnt i den administrative klage, sagsøgerne indgav i henhold til tjenestemandsvedtægtens artikel 90, stk. 2, eller i stævningen. Anbringendet må derfor betragtes som et nyt anbringende, der er fremført for sent, og som derfor i henhold til procesreglementets artikel 42 må afvises. Ganske subsidiært mener jeg i øvrigt, at anbringendet er ubegrundet, navnlig på baggrund af dommen i Benassi-sagen ( 10 ), som ligeledes drejede sig om definitionen af grundlønnen i forbindelse med anvendelsen af artikel 11, stk. 2, i vedtægtens bilag VIII.

2. Sagsøgerne har desuden gjort gældende, at den anfægtede afgørelse er en overtrædelse af princippet om forbud mod forskelsbehandling af ansatte, som ved én og samme institution har udført de samme arbejdsopgaver som de tjenestemænd, der fra begyndelsen var fastansat. Hertil skal jeg ganske kort bemærke, at Fællesskabernes tjenestemandsretssystem under hensyntagen til de forskelligartede arbejdsopgaver indeholder indbyrdes forskellige regler for forskellige grupper af ansatte. Ifølge Domstolens faste praksis er en sådan objektivt begrundet differentiering alt efter arbejdsopgaverne ikke en tilsidesættelse af princippet om ligebehandling. Principielt kan der for så vidt ikke rejses indsigelser imod, at vilkårene for de ansatte ved anlæg under Det fælles Atomforskningscenter på grund af deres arbejdsopgaver var anderledes end for tjenestemænd eller øvrige ansatte i Fællesskaberne. Når Rådet under udøvelse af sine beføjelser har forbedret vilkårene for ansatte ved anlæg under Det fælles Atomforskningscenter, blandt andet i kraft af tilslutning til Fællesskabernes pensionsordning, kan der ikke med henvisning til princippet om ligebehandling udledes noget krav på, at sådanne bedre vilkår skal gives tilbagevirkende gyldighed. Men navnlig ville det ikke — som sagsøgte med føje har bemærket — være foreneligt med de tanker om et snævert indbyrdes forhold mellem bidrag og pensionsrettigheder, der ligger til grund for Fællesskabernes pensionsordning, om de tjenesteår, for hvilke der er indbetalt bidrag til den italienske socialsikring, uden hensyn til den aktuarmæssige modværdi automatisk blev godskrevet som pensionsgivende tjenesteår i henhold til artikel 2 i vedtægtens bilag VIII.

3. Sagsøgernes tredje anbringende er derfor også ubegrundet; herved gjorde de gældende, at anvendelsen af artikel 11, stk. 2, i vedtægtens bilag VIII dels er udtryk for magtfordrejning, idet bestemmelsen regulerer et både i materiel og formel henseende forskelligt forhold, og dels uretfærdig, idet arbejde i Fællesskabets tjeneste herved tillægges ganske samme betydning som et tjenesteforhold uden for Fællesskabet.

III —

På baggrund af ovennævnte betragtninger vil jeg derfor foreslå, at Kommissionen frifindes, og at spørgsmålet om sagens omkostninger afgøres i henhold til procesreglementets artikel 70, således at hver part bærer sine omkostninger.

( 1 ) – Oversat fra tysk.

( 2 ) – Dom af 14. juli 1976 i sag 129/75 — Lydia Nemirovski, gift Hirschberg, mod Kommissionen for De europæiske Fællesskaber — Sml. 1976, s. 1259.

( 3 ) – Dom af 1. april 1971 i sag 54/70 — Luigi Landra mod Kommissionen for De europæiske Fællesskaber — Smi. 1971, s. 71.

( 4 ) – Dora af 20. oktober 1981 i sag 137/80 — Kommissionen for De europæiske Fællesskaber mod kongeriget Belgien — Sml. 1981, s. 2393.

( 5 ) – Dom af 1. april 1971 i sag 54/70 — Luigi Landra mod Kommissionen for De europæiske Fællesskaber — Sml. 1971, s. 71.

( 6 ) – Dom af 1. februar 1979 i sag 17/78 — Fausta Deshormes, fodt la Valle, mod Kommissionen for De europæiske Fællesskaber — Sml. 1979, s. 189.

( 7 ) – Dom af 23. februar 1983 i de forenede sager 225/81 og 241/81 — Armando Toledano Laredo og Mario Garilli mod Kommissionen for De europæiske Fællesskaber — Sml. 1983, s. 347.

( 8 ) – Dom af 1. april 1971 i sag 54/70 — Luigi Landra mod Kommissionen for De europæiske Fællesskaber — Sml. 1971, s. 71.

( 9 ) – Dom af 18. marts 1982 i sag 212/81 — Caisse de pension des employés privés mod Léon Bodson — Sml. 1982, s. 1019.

( 10 ) – Dom af 19. november 1981 i sag 194/80 — Paolo Benassi mod Kommissionen for De europæiske Fællesskaber—Sml. 1981, s. 2815.