ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
43

Hvad for det første angår ulovlighedsindsigelsen mod bilag II til afgørelse 2010/413, som affattet ved afgørelse 2010/644, bemærkes, for så vidt som dette bilag vedrører sagsøgeren, at sidstnævnte ved nævnte ulovlighedsindsigelse i det væsentlige har gjort gældende, at fastholdelsen af sagsøgerens opførelse på listen i bilag II til afgørelse 2010/413, som affattet ved afgørelse 2010/644, ikke kan finde anvendelse. Artikel 277 TEUF er i henhold til fast retspraksis udtryk for et almindeligt princip, hvorefter hver part i en retssag, med henblik på at opnå annullation af en retsakt, som berører ham umiddelbart og individuelt, er berettiget til at anfægte gyldigheden af tidligere retsakter fra institutionerne, som er hjemmel for den anfægtede retsakt, også selv om parten ikke var beføjet til i medfør af artikel 263 TEUF at anlægge direkte søgsmål til prøvelse af de nævnte retsakter, hvis retsvirkninger parten således er omfattet af, uden at have været i stand til at anlægge sag om ophævelse af dem (Domstolens dom af 6.3.1979, sag 92/78, Simmenthal mod Kommissionen, Sml. s. 777, præmis 39). Det følger endvidere af retspraksis, at en sagsøger kun kan fremsætte en ulovlighedsindsigelse, hvis der ikke foreligger noget andet tilgængeligt retsmiddel (jf. i denne retning Domstolens dom af 9.3.1994, sag C-188/92, TWD Textilwerke Deggendorf, Sml. I, s. 833, præmis 17, af 15.2.2001, sag C-239/99, Nachi Europe, Sml. I, s. 1197, præmis 37, og af 8.3.2007, sag C-441/05, Roquette Frères, Sml. I, s. 1993, præmis 40; jf. ligeledes i denne retning Rettens dom af 12.7.2001, sag T-120/99, Kik mod KHIM (Kik), Sml. II, s. 2235, præmis 26). I det foreliggende tilfælde har sagsøgeren i henhold til artikel 275, stk. 2, TEUF ret til at anlægge et direkte søgsmål med påstand om annullation af den retsakt, mod hvilken sagsøgeren hævder at have fremsat en ugyldighedsindsigelse. Det følger heraf, at sagsøgeren ikke kan påberåbe sig denne retsakts ulovlighed.
74

Dette argument er ikke overbevisende. Først og fremmest skal det bemærkes, at fangstkvoteordningen fastsætter et decentraliseret kontrolsystem, hvor det påhviler medlemsstaterne at sikre, at de kvoter, som de bliver tildelt, ikke overskrides. Hvis der kun blev foretaget fradrag i medlemsstaternes kvoter under to forudsætninger, for det første, at en medlemsstat havde overskredet sine kvoter, og for det andet, at den samlede tilladte fangstmængde på EU-plan var overskredet, ville dette imidlertid kunne forringe selve effektiviteten af kvoteordningen. Med en sådan tilgang ville medlemsstaterne kunne berettige overskridelsen af deres kvoter ved efterfølgende at gøre gældende, at de samlede tilladte fangstmængder på EU-plan ikke var blevet overskredet. En sådan tilgang kunne tilskynde medlemsstaterne til at undlade at føre streng kontrol med de kvoter, de var blevet tildelt, da en overskridelse ikke nødvendigvis ville få nogen konsekvens. Dette ville følgelig øge risikoen for en overskridelse af de samlede tilladte fangstmængder også på EU-plan. Desuden bemærkes, at en overskridelse af kvoterne giver den pågældende medlemsstat en urimelig fordel. Således har fradragene ligeledes en kompenserende virkning i forhold til de medlemsstater, der overholder deres kvoter. I denne forbindelse gøres opmærksom på, at medlemsstaterne har mulighed for at overskride en kvote, hvis de aftaler en udveksling af kvoter med en anden medlemsstat, før kvoten for den pågældende bestand er opfisket (jf. i denne retning Domstolens dom af 20.3.1990, sag C-62/89, Kommissionen mod Frankrig, Sml. I, s. 925, præmis 20). Kongeriget Spanien havde således kunnet forhandle om en sådan udveksling, som ville have berettiget en overskridelse af dets oprindelige kvoter uden at øge risikoen for, at de samlede tilladte fangstmængder på EU-plan blev overskredet, og uden at give det en urimelig fordel i forhold til de medlemsstater, der overholdt deres kvoter.
102

Sagsøgeren har endvidere nedlagt påstand om, at intervenienten tilpligtes at betale de omkostninger, som sagsøgeren har afholdt under den administrative procedure for Harmoniseringskontoret. I denne forbindelse bemærkes, at nødvendige udgifter, som er afholdt af parterne i forbindelse med sagen for appelkammeret i henhold til artikel 136, stk. 2, i procesreglementet betragtes som omkostninger, der kan kræves erstattet. Det samme gælder imidlertid ikke for udgifter, som er afholdt i forbindelse med en sag for ugyldighedsafdelingen. Sagsøgerens påstand om, at intervenienten, der ikke har fået medhold i sine påstande, tilpligtes at betale omkostningerne i forbindelse med den administrative procedure for Harmoniseringskontoret, kan derfor alene tages til følge for så vidt angår de nødvendige omkostninger, som sidstnævnte har afholdt i forbindelse med sagerne for appelkammeret.
41

Det bemærkes i denne henseende, at det følger af fast retspraksis, at Kommissionen har en ubetinget forpligtelse til at betale morarenter, navnlig i tilfælde, hvor den pådrager Unionen et ansvar uden for kontraktforhold, for den periode, der følger afsigelsen af den dom, der konstaterer ansvaret (jf. i denne retning Domstolens dom af 27.1.2000, forenede sager C-104/89 og C-37/90, Mulder m.fl. mod Rådet og Kommissionen, Sml. I, s. 203, præmis 35, og dommen i sagen Idromacchine m.fl. mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 29, præmis 79 og den deri nævnte retspraksis), samt i tilfælde af tilbagesøgning af uberettiget udbetalte beløb som følge af en annullationsdom (dommen i sagen Corus UK mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 36, præmis 50 ff.). Ingen af de argumenter, som Kommissionen har fremført, kan fritage den fra denne principielle forpligtelse – som den selv har erkendt i den anfægtede afgørelse i den foreliggende sag som følge af dommen af 15. april 2011, nævnt ovenfor i præmis 2, der annuller beslutningen af 13. maj 2005 – til at tilbagebetale hovedbeløbet af den pågældende finansielle støtte til IPK. Derimod har Kommissionen under retsmødet, som svar på et mundtligt spørgsmål stillet af Retten, erkendt at skylde morarenter, som var skyldige efter afsigelsen af dommen af 15. april 2011, nævnt ovenfor i præmis 2, hvilket blev tilført retsbogen. Under disse omstændigheder må det konkluderes, at Kommissionen var forpligtet til at tilføje morarenter til det skyldige hovedbeløb, som erkendt i den anfægtede afgørelse, der i det foreliggende tilfælde ud fra en fælles forståelse mellem parterne på dette punkt påløber efter afsigelsen af dommen af 15. april 2011, nævnt ovenfor i præmis 2, og det uanset den omstændighed, at den nævnte afgørelse udgør det eneste retsgrundlag for det pågældende hovedkrav (jf. ovenfor, præmis 34).
32

Til trods for indsigelsesafdelingens udtrykkelige afslag på at tage hensyn til varerne i disse klasser, for så vidt som de var omfattet af det ældre varemærke, fandt sagsøgeren det ikke nødvendigt i begrundelsen for sin klage til appelkammeret klart at anføre, at det var selskabets opfattelse, at det ældre varemærke ligeledes var beskyttet for disse varer. Sagsøgeren angav i stedet i klagens afsnit med overskriften »faktiske omstændigheder og sagsbehandling«, at indsigelsen var støttet på »registreringen af [det ældre varemærke] i klasse 35«. Dernæst bemærkede sagsøgeren i afsnittene vedrørende sammenligningen af varer, at »det ældre varemærke omfatte[de] tjenesteydelser i klasse 35, »reklametjenesteydelser vedrørende varer i klasse 29, 30, 31, 32, 33 og 42««, for endelig udelukkende at lægge vægt på argumentet om, at »reklametjenesteydelserne« i klasse 35 var kompletterende i forhold til de varer, der er omfattet af det ansøgte varemærke, og at der var en forbindelse mellem tjenesteydelserne og visse af varerne. Det skal i denne forbindelse for det første understreges, at det ældre varemærke betegner »en reklamesætning« og ikke »reklametjenesteydelser«, og at de oplysninger, som sagsøgeren har afgivet over for appelkammeret, er mangelfulde. Hvis sagsøgeren for det andet havde gjort gældende, at beskyttelsen af det ældre varemærke skulle udvides til varer og tjenesteydelser i klasse 29-33 og 42, havde det være tilstrækkeligt at anføre, at de omhandlede varer og tjenesteydelser var af samme eller lignende art, om ikke andet delvist, i stedet for at hævde, at der er en komplementærforbindelse mellem tjenesteydelserne i klasse 35 og de varer i klasse 16, 21, 29, 30, 32 og 33, som er omfattet af det ældre varemærke.
108

Sagsøgerne har endelig for det tredje gjort gældende, at manglen på overgangsforanstaltninger ikke er berettiget med hensyn til proportionalitetsprincippet i forhold til det formål, der forfølges med afgørelsen af 1. april 2009, da denne ikke indeholder nogen begrundelse, der gør det muligt at undersøge, om sådanne foranstaltninger ville have bragt formålet i fare. De har under retsmødet tilføjet, at medlemmerne af bestyrelsen i ASBL ikke er blevet hørt inden vedtagelsen af nævnte afgørelse. Det bemærkes hertil, at selv om det er sandt, at første og anden betragtning til afgørelsen af 1. april 2009 alene udgør et kort resumé af pensionsfondens økonomiske situation, er det dog stadig sådan, at de gør det klart, at det er nødvendigt så vidt muligt at opretholde fondens likviditet. Som det følger af den udredning, der er anført i præmis 104-106 ovenfor, er det netop denne nødvendighed, der berettiger præsidiet til at afholde sig fra at lade afgørelsen af 1. april 2009 ledsage af supplerende overgangsforanstaltninger. Endvidere havde pensionsfondens økonomiske situation og de påtænkte foranstaltninger til dennes oprejsning forud for vedtagelsen af den nævnte afgørelse, udtømmende været genstand for flere møder med lederne af fonden og repræsentanter for ASBL, hvor det sidste møde fandt sted den 31. marts 2009. På det grundlag kan sagsøgerne ikke med føje påberåbe sig, at der mangler en relevant begrundelse for de manglende overgangsforanstaltninger.
72

Hertil bemærkes, at fastlæggelsen af benchmarks alene udgør en vis del af ordningen for handel med kvoter for drivhusgasemissioner, hvor den økonomiske logik består i at udvirke, at de begrænsninger af drivhusgasemissioner, som er nødvendige for at opnå et forudbestemt resultat for miljøet, gennemføres til de lavest mulige omkostninger (dommen i sagen Arcelor Atlantique og Lorraine m.fl., nævnt ovenfor i præmis 30, præmis 32). Denne fastlæggelse udgør en del af de midlertidige regler vedrørende gratistildeling af kvoter som fastsat i artikel 10a i direktiv 2003/87. Disse foranstaltninger tilsigter at sikre, således som dette fremgår af denne bestemmelses stk. 1, tredje afsnit, at foranstaltningerne for tildeling af kvoter tilskynder til brugen af effektive teknikker for at nedbringe drivhusgasemissionerne og forbedre energiudbyttet og ikke tilskynder til en stigning i udledningen. Tildelingen af kvoter hviler på princippet om auktionering, som anført i 15. betragtning til direktiv 2009/29, og således som fastsat i artikel 10 i direktiv 2003/87. Det fremgår endvidere af den nævnte betragtning, at dette princip er blevet valgt for at give ordningen for handel med kvoter for drivhusgasemissioner den størst mulige økonomiske effektivitet. Især ved at tillade salg af de tildelte kvoter skal ordningen stimulere alle deltagere til at udlede en mindre mængde drivhusgasser end de oprindeligt tildelte kvoter med henblik på, at den pågældende afhænder overskuddet til en anden deltager, der har produceret en større emissionsmængde end de tildelte kvoter (dommen i sagen Arcelor Atlantique og Lorraine m.fl., nævnt ovenfor i præmis 30, præmis 32).
57

Alene for at illustrere fejlen i den tilgang, der er foreslået af Harmoniseringskontoret, skal det bemærkes, at det i denne sag ville medføre, at når en virksomhed, som både ønsker at købe og transportere kyllinger, handler dels med en kyllingeproducent, der opererer på markedet under et bestemt varemærke, dels med en leverandør af transport af kyllinger, som opererer på dette marked med et varemærke, der er identisk med den ovennævnte producents varemærke, er der ikke risiko for, at denne virksomhed antager, at disse varer og tjenesteydelser hidrører fra den samme virksomhed, for når en kyllingeproducent udbyder en transport, udgør denne tjenesteydelse kun en accessorisk eller »intern« tjenesteydelse i forhold til produktionen af kyllinger, og producenten er følgelig ikke på markedet for transport af kyllinger. I henhold til den tilgang, som Harmoniseringskontoret har forsvaret, ville der nemlig ikke være nogen form for lighed mellem produktionen af kyllinger og transport, opbevaring, og distribution af kyllinger således, at identiske varemærker for disse varer og tjenesteydelser kunne bruges side om side uden risiko for forveksling hos forbrugerne af disse varer og tjenesteydelser.
1)

Søgsmålet afvises, for så vidt som det tilsigter annullation af Kommissionens forordning (EU) nr. 222/2011 af 3. marts 2011 om ekstraordinære foranstaltninger med hensyn til at bringe sukker og isoglucose uden for kvoten i omsætning på EU’s marked med nedsat overskudsafgift i produktionsåret 2010/11, af Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) nr. 293/2011 af 23. marts 2011 om fastsættelse af tildelingskoefficient, afvisning af yderligere ansøgninger og afslutning af perioden for indgivelse af ansøgninger for disponible mængder af sukker uden for kvoten, der skal sælges på EU’s marked med nedsat overskudsafgift, af Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) nr. 302/2011 af 28. marts 2011 om åbning af et toldkontingent for undtagelsesvis import af visse sukkermængder i produktionsåret 2010/11, og af Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) nr. 393/2011 af 19. april 2011 om tildelingskoefficienten for udstedelse af de importlicenser, der er ansøgt om fra 1. til 7. april 2011 for sukkerprodukter under visse toldkontingenter, og suspension af indsendelse af ansøgninger om sådanne licenser.
13

Den 7. februar 2011 blev der sendt et brev til Mohamed Ben Moncef Ben Mohamed Trabelsi for at meddele ham, at der for det første var blevet vedtaget restriktive foranstaltninger over for ham i medfør af den anfægtede afgørelse, at han for det andet havde mulighed for at indgive en anmodning til de kompetente myndigheder i den relevante medlemsstat med henblik på at opnå tilladelse til at anvende indefrosne aktiver til at dække basale behov eller foretage specifikke betalinger, at det for det tredje var muligt for ham at forelægge Rådet en anmodning om en fornyet vurdering af sin situation, og at det for det fjerde var muligt for ham at rejse indsigelse mod den anfægtede afgørelse for Retten. Det fremgår af de for Retten fremlagte sagsakter, at dette brev blev returneret til Rådet uden at være blevet afleveret til adressaten.
19

Den absolutte registreringshindring i artikel 7, stk. 1, litra b), i forordning nr. 207/2009 har til formål at forhindre registrering af varemærker, der mangler det fornødne særpræg, som alene sætter dem i stand til at opfylde varemærkets grundlæggende funktion, som er at garantere oprindelsen af varen eller tjenesteydelsen, der er omfattet af varemærket, over for forbrugeren eller den endelige bruger, som dermed sættes i stand til uden risiko for forveksling at adskille varen eller tjenesteydelsen fra varer eller tjenesteydelser med en anden oprindelse. Følgelig er den almene interesse, der ligger til grund for forordningens artikel 7, stk. 1, litra b), åbenbart sammenfaldende med varemærkets grundlæggende funktion (jf. i denne retning Domstolens dom af 12.1.2006, sag C-173/04 P, Deutsche SiSi-Werke mod KHIM, Sml. I, s. 551, præmis 60 og 61). Desuden består den almene interesse, der ligger bag artikel 7, stk. 1, litra c), i forordning nr. 207/2009, i at sikre, at de tegn, der er beskrivende for en eller for flere af egenskaberne ved de varer eller tjenesteydelser, som er omfattet af varemærkeansøgningen, frit kan benyttes af samtlige erhvervsdrivende, der udbyder sådanne varer eller tjenesteydelser (Domstolens dom af 10.3.2011, sag C-51/10 P, Agencja Wydawnicza Technopol mod KHIM, Sml. I, s. 1541, præmis 37).
150

Hvad for det tredje angår de transaktioner, der hævdes at være foretaget i henhold til den af Bundesbank godkendte trevejsprocedure, har sagsøgeren under retsmødet gjort gældende, at de ifølge Bundesbank var udelukket fra anvendelsesområdet for artikel 7 i forordning nr. 423/2007 eller artikel 16 i forordning nr. 961/2010, afhængigt af tilfældet. Sagsøgeren har desuden siden vedtagelsen af forordning nr. 961/2010 altid anmodet om en tilladelse i overensstemmelse med forordningens artikel 21, når en sådan tilladelse var påkrævet. I denne henseende bemærkes straks – foruden den omstændighed, at sidstnævnte argument skal forkastes af de ovenfor i præmis 145 anførte grunde – at i lyset af de ovenfor i præmis 135-139 fremførte betragtninger er de transaktioner, som hævdes at være foretaget i henhold til trevejsproceduren, af en sådan art, at de kan medføre en overtrædelse af forbuddet i artikel 7, stk. 4, i forordning nr. 423/2007 og artikel 16, stk. 4, i forordning nr. 961/2010. I henhold til den definition, der er givet i stævningen, har disse transaktioner nemlig til formål at gennemføre finansielle transaktioner, som vedrører udpegede enheder, idet de bl.a. skulle gøre det muligt at opfylde de udpegede iranske bankers tidligere forpligtelser. Sagsøgeren var ikke alene bevidst om, at der forelå en ordning med restriktive foranstaltninger over for Iran, men også om den omstændighed, at trevejsproceduren på trods af reglen om indefrysning af pengemidler gjorde det muligt at gennemføre transaktioner, der vedrørte udpegede banker.
For det andet har tredje gasdirektivs artikel 36, stk. 6, tredje afsnit, indført en pligt for den nationale myndighed til, før der indrømmes en undtagelse, at fastsætte reglerne og ordningerne for administration og kapacitetsfordeling for det berørte infrastrukturanlæg, at pålægge de berørte infrastrukturanlægsoperatører at opfordre deres potentielle brugere til at tilkendegive deres interesse i at indgå kapacitetsaftaler (markedsundersøgelse) og at forlange, at administrationen af den nye kapacitet opfylder visse kriterier.
71

Det bemærkes, at pligten til at begrunde en bebyrdende retsakt, således som den er fastsat i artikel 296, stk. 2, TEUF og i det foreliggende tilfælde nærmere bestemt i artikel 24, stk. 3, i afgørelse 2010/413, i artikel 15, stk. 3, i forordning nr. 423/2007, i artikel 36, stk. 3, i forordning nr. 961/2010 og i artikel 46, stk. 3, i forordning nr. 267/2012, for det første har til formål at give den berørte part oplysninger, der er tilstrækkelige til at afgøre, om der er grundlag for retsakten, eller om den muligvis er behæftet med en sådan mangel, at dens gyldighed kan anfægtes for Unionens retsinstanser, og for det andet at gøre det muligt for disse retsinstanser at efterprøve retsaktens lovlighed. Den således fastsatte begrundelsespligt er et væsentligt princip i EU-retten, som kun kan fraviges af tvingende hensyn. Begrundelsen skal derfor i princippet meddeles den berørte part samtidigt med den bebyrdende retsakt, og manglen på begrundelse kan ikke afhjælpes ved, at den berørte part erfarer grundene til retsakten under sagen for Unionens retsinstanser (jf. i denne retning Rettens dom af 14.10.2009, sag T-390/08, Bank Melli Iran mod Rådet, Sml. II, s. 3967, præmis 80 og den deri nævnte retspraksis).
34

I det foreliggende tilfælde fastslog Personaleretten, at søgsmålet i første instans ikke var blevet anlagt inden for en rimelig frist og følgelig skulle afvises som følge af, at det var for sent anlagt, alene med den begrundelse, at det var blevet anlagt nogle sekunder eller brøkdele af sekunder efter udløbet af en frist på tre måneder, forlænget med den faste afstandsfrist på ti dage, der er fastsat i artikel 100, stk. 3, i Personalerettens procesreglement, som analogt svarede til den søgsmålsfrist, der er fastsat i vedtægtens artikel 91, stk. 3. Ved således at fortolke begrebet »rimelig frist« i forbindelse med ansatte i EIB’s anlæggelse af et annullationssøgsmål til prøvelse af en akt hidrørende fra sidstnævnte, som er bebyrdende for dem, som en frist på tre måneder og ti dage, hvis overskridelse automatisk medførte, at søgsmålet var anlagt for sent og følgelig skulle afvises, uden, således som den var retligt forpligtet til, at tage hensyn til omstændighederne i den konkrete sag, herunder navnlig tvistens betydning for sagsøgerne, sagens kompleksitet og henholdsvis EIB’s og sagsøgernes adfærd, har Personaleretten i den anfægtede kendelse, nævnt i præmis 1 ovenfor, begået en retlig fejl (jf. i denne retning og analogt dommen om fornyet prøvelse Arango Jaramillo m.fl. mod EIB, nævnt i præmis 1 ovenfor, præmis 22, 27, 28, 46 og 54).
59

Det fremgår i den henseende ganske vist af fast retspraksis, som nævnt i præmis 53 og 54 ovenfor, at det ikke kan udelukkes, at den blotte begrebsmæssige lighed mellem to mærker er tilstrækkelig til at skabe en risiko for forveksling under omstændigheder, hvor varerene er af lignende art, dog på betingelse af, at det ældre varemærke har en høj grad af særpræg. Det er således tilstrækkeligt at konstatere, at det ikke i den foreliggende sag er blevet godtgjort, at mærket BALLON D’OR har et sådant særpræg for så vidt angår de pågældende varer. Selv om det i øvrigt antages, at dette mærke har en høj grad af særpræg, og samtidig med, at der tages hensyn til, at de pågældende varer er af samme art, kan den meget svage begrebsmæssige lighed, der nødvendiggør en forudgående oversættelse, ikke i det foreliggende tilfælde være tilstrækkelig til på egen hånd at skabe en risiko for forveksling i den relevante kundekreds’ bevidsthed (Hai-dommen, nævnt ovenfor i præmis 52, præmis 61, 64 og 65).
20

Det bemærkes, at når en afgørelse eller en forordning, som umiddelbart og individuelt berører en enkeltperson, under sagen erstattes af en retsakt med samme genstand, skal denne anses for et nyt element, der gør det muligt for sagsøgeren at tilpasse sine påstande og anbringender. Det ville således være i strid med retsplejehensyn og procesøkonomiske hensyn at forpligte sagsøgeren til at anlægge en ny sag. Det ville desuden være ubilligt, hvis den pågældende institution for at imødegå de indsigelser, der i en stævning for en af Unionens retsinstanser rettes mod en retsakt, kunne tilpasse den anfægtede retsakt eller lade en anden retsakt træde i stedet og under sagen påberåbe sig denne ændring eller nye retsakt for at hindre modparten i at udvide de oprindelige påstande og anbringender til at omfatte den senere retsakt eller i at fremsætte supplerende påstande og anbringender angående denne (jf. Rettens dom af 23.10.2008, sag T-256/07, People’s Mojahedin Organization of Iran mod Rådet, Sml. II, s. 3019, præmis 46 og den deri nævnte retspraksis).
119

Såfremt lovgiver havde tilsigtet en sådan konsekvens af institutionernes passivitet, ville dette nemlig have været særligt nævnt i den pågældende forordning. På området for aktindsigt i dokumenter har lovgiver forudset konsekvenserne af en overskridelse af den fastsatte frist i henhold til artikel 8, stk. 1 og 2, i forordning nr. 1049/2001, idet artikel 8, stk. 3, i nævnte forordning bestemmer, at institutionens manglende iagttagelse heraf giver adgang til iværksættelse af domstolsprøvelse. I denne sammenhæng bør de konsekvenser, som ansøgeren ønsker at pålægge Kommissionen for overskridelsen af den i artikel 8, stk. 1 og 2, i forordning nr. 1049/2001 fastsatte frist, anses for uforholdsmæssige. Intet juridisk princip kan nemlig medføre, at administrationen mister sin kompetence til at besvare en begæring, selv uden for de herfor fastsatte frister. Ordningen med en stiltiende afvisning er blevet oprettet for at mindske risikoen for, at administrationen vælger ikke at besvare en begæring om aktindsigt og undgår enhver domstolskontrol, og ikke med henblik på at ulovliggøre enhver forsinket beslutning. Administrationen har derimod i princippet en forpligtelse til – om end forsinket – at fremkomme med et begrundet svar på enhver begæring fra en borger. En sådan fremgangsmåde er i overensstemmelse med den måde, hvorpå ordningen med den stiltiende afvisning fungerer, som består i at tillade borgerne at få prøvet administrationens passivitet med henblik på at få et begrundet svar fra denne (dommen i sagen Co-Frutta mod Kommissionen, præmis 118 ovenfor, præmis 57-59).