ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
39.

Domstolen bemærkede: »I forhold til importørerne af sådanne produkter er beslutningen således en almengyldig foranstaltning, som finder anvendelse på objektivt afgrænsede situationer og medfører retsvirkninger for grupper af personer, der kan forudses generelt og abstrakt« ( 24 ). »Dette resultat ændres ikke på grund af det af sagsøgeren anførte, og som Kommissionen ikke har bestridt, nemlig at sagsøgeren er den eneste importhandelsvirksomhed i Benelux-landene, som regelmæssigt indfører børster med oprindelse i Den Kinesiske Folkerepublik til Nederlandene, og at det er som følge af en af sagsøgerens indførsler, at den omtvistede beslutning er blevet truffet. Som Domstolen udtalte i dommen af 6. oktober 1982 (sag 307/81, Alusuisse ...), mister en retsakt ikke sin forordningskarakter, fordi det er muligt at afgøre, hvor mange eller endog hvilke retssubjekter, akten på et givet tidspunkt skal gælde for, når det dog er utvivlsomt, at den finder anvendelse på grundlag af en ved retsakten fastlagt objektiv retlig eller faktisk situation, der hænger sammen med aktens formål« ( 25 ).
Efter artikel 8 i dette direktiv skal medlemsstaterne straks til Kommissionen sende ethvert udkast til tekniske forskrifter (dvs. tekniske specifikationer, som retligt eller faktisk skal overholdes, for at et produkt kan markedsføres eller anvendes i en medlemsstat, jf. artikel 1, nr. 5). Kommissionen underretter herefter de øvrige medlemsstater om udkastet, og Kommissionen og de øvrige medlemsstater kan indgive bemærkninger til den pågældende medlemsstat, der ved den videre udformning af den tekniske forskrift skal tage hensyn til disse. Efter artikel 9 har den pågældende medlemsstat, medmindre der foreligger presserende grunde, pligt til at udsætte vedtagelsen af den tekniske forskrift i en tremånederspcriode med henblik på at give Kommissionen og de øvrige medlemsstater lejlighed til at fremkomme med deres bemærkninger. Efter artikel 10 finder artikel 8 og 9 ikke anvendelse, når medlemsstaten udsteder tekniske forskrifter med henblik på opfyldelse af forpligtelser, der følger af fællesskabsdirektiver eller visse internationale regler.

Direktivet tilsigter således at hindre, at der skabes nye hindringer for samhandelen mellem medlemsstaterne, og Kommissionen har under henvisning hertil i en meddelelse, offentliggjort i EF-Tidende den 1. oktober 1986 ( 2 ), gjort medlemsstaterne og andre interesserede opmærksomme på, at »tekniske standarder og forskrifter, der i strid med direktiv 83/189/EØF [er] vedtaget på nationalt plan, ikke er bindende for tredjemand, hvorfor Kommissionen forventer, at de nationale domstole afslår at håndhæve dem.«
49.

Den omstændighed, at det fastslås, at de kollektive overenskomstforhandlinger er forløbet uden forskelsbehandling, og at de indgåede overenskomster ikke er udtryk for forskelsbehandling, er heller ikke i sig selv tilstrækkelig som begrundelse for en lønforskel for et arbejde af samme værdi hos den samme arbejdsgiver. Da det er det diskriminerende resultat, der skal begrundes ( 30 ), er en forklaring på årsagerne til forskelsbehandlingen ikke tilstrækkelig. Navnlig kan en henvisning til historiske eller sociale årsager i et tilfælde som det i hovedsagen omhandlede ikke anerkendes som »objektive faktorer, der intet har at gøre med forskelsbehandling på grundlag af køn« ( 31 ). Et i historisk og socialt sammenhæng »rent kvindeerhverv« er efter al sandsynlighed kønsbetinget. Såfremt man accepterede, at en sådan forklaring var tilstrækkelig, ville det medføre en omvæltning af kønsrollerne i erhvervslivet. I stedet for at fremme den tilsigtede ligebehandling ville man herved få et retligt argument for at opretholde status quo.
69.

Afslutningsvis skal jeg understrege, at det går galt, såfremt man her påberåber sig dommen i Kraus-sagen ( 36 ) for i denne dom at se en begyndelse til en ændring af denne praksis. Afgørelsen, der ikke har noget at gøre med traktatens artikel 59 ff., drejer sig nemlig om betingelserne for anvendelse af en akademisk grad, som er erhvervet i en anden medlemsstat uafhængig af enhver uddannelsesstøtte.
Domstolen må selvsagt tage stilling til de tvistspørgsmål, der er afgørende for, om Kommissionen kan gives medhold. Men som det vil fremgå af det følgende, kan dette ske, uden at Domstolen lægger sig fast på en generel og abstrakt definition af det omtvistede begreb, og dermed uden at Domstolen tager stilling til visse afgrænsningsspørgsmål, som der kan være god grund til på nuværende tidspunkt at overlade til medlemslandene og Kommissionen at forsøge at løse inden for rammerne af Det Rådgivende Udvalg vedrørende Merværdiafgift, således at der kan opnås enighed om en fælles og praktisk anvendelig afgrænsning af begrebet reklamevirksomhed i direktivets forstand.

Dette kan være så meget mere begrundet som den franske og den spanske regering har oplyst, at der under de hidtidige forhandlinger i udvalget også af andre end de tre i disse sager sagsøgte medlemsstater har været udtrykt tvivl, om Kommissionens opfattelse i alle henseender er korrekt. Hertil kommer, at de to regeringer har rejst tvivl, om det er rigtigt, som hævdet af Kommissionen, at den omtvistede bestemmelse fuldt ud bliver anvendt korrekt og ensartet i alle de medlemsstater, mod hvem der ikke er anlagt sag ( 2 ).
Ved forordning nr. 1984/83 fritages visse grupper af eksklusive købsaftaler i henhold til EØF-traktatens artikel 85, stk. 3, fra forbuddet i EØF-traktatens artikel 85, stk. 1. Afsnit III i denne forordning (artikel 10 ff.) indeholder særlige bestemmelser for aftaler vedrørende tankstationer. I henhold til forordningens artikel 10 gælder fritagelsen på de betingelser, der er omhandlet i artiklen, for aftaler mellem to virksomheder, hvorved den ene aftalepart (»videreforhandlcren«) over for den anden aftalepart (»leverandøren«) forpligter sig til udelukkende fra leverandøren (eller en med denne forbunden virksomhed) at aftage bestemte brændstoffer til motorkøretøjer eller andre bestemte brændstoffer med henblik på videresalg fra en i aftalen angiven tankstation.

I henhold til artikel 12, stk. 1, litra c), anvendes artikel 10 dog — med undtagelse af de tilfælde, der er anført i artikel 12, stk. 2 — ikke, når aftalen er indgået for et ubestemt tidsrum eller for mere end ti år.
Det er rigtigt, at Kommissionen først i stævningen gjorde gældende, at undladelsen af at gennemføre de omhandlede direktiver før den 31. december 1992 kunne bringe gennemførelsen af det indre marked i fare, og i det foreliggende tilfælde kunne være en tilsidesættelse af traktatens artikel 8 A, sammenholdt med artikel 5, men som Kommissionen har udtalt i replikken, var det ikke dens mening til støtte for sin påstand at anføre endnu et anbringende eller at fremsætte et nyt klagepunkt. Den ønskede kun at understrege, at gennemførelsen af de pågældende direktiver i mellemtiden var blevet mere hastende.

Det er i øvrigt åbenbart, at da den skriftlige forhandling i nærværende sag var blevet afsluttet inden den 31. december 1992, ville Kommissionen på ingen måde have kunnet bebrejde den nederlandske regering, at den havde tilsidesat en forpligtelse, som dengang endnu ikke bestod.
3.

Den 14. februar 1990 indgik Guildhall Properties Ltd efter at have erhvervet ejendommen en aftale, der benævntes »agreement to surrender« ( 3 ) med Lubbock, hvorved firmaet som lejer over for udlejeren gav afkald på den resterende del af lejeperioden og accepterede at tilbagelevere lokalerne (»the tenant agrees that on 1st June 1990 it will surrrender all its estate interests and rights in the Premises to the Landlord«) mod en godtgørelse på 850000 UKL, inklusive moms, som udgjorde 110869,56 UKL.
34.

Det sidste spørgsmål, der skal undersøges, er, om en tydelig forskel mellem de faktiske omstændigheder i sag C-92/92 og sag C-326/92 skal tillægges nogen betydning: I den første sag er den udøvende kunstner Phil Collins forblevet ophavsmand til kunstnerrettighederne og har givet en fonogramproducent enelicens til at udnytte hans rettigheder i Tyskland; i den anden sag har den udøvende kunstner Cliff Richard overdraget sine rettigheder til et britisk selskab, der igen har overdraget dem til et tysk selskab. Jeg er overbevist om, at denne forskel er uden relevans for spørgsmålet om forskelsbehandling. Selv om det direkte offer for den tyske diskriminerende lovgivning i sag C-326/92 er et tysk selskab, vil det indirekte offer være Cliff Richard selv, forudsat at EMI Electrola betaler licensafgift til den udøvende kunstner. Selv i tilfælde af en direkte overdragelse uden nogen bestemmelse om afgiftsbetaling, vil det i princippet være ulovligt at udøve forskelsbehandling på grundlag af kunstnerens og den oprindelige ophavsmands nationalitet. Hvis en sådan forskelsbehandling var tilladt, ville det medføre, at den til den tyske kunstner meddelte eneret ville være et overdrageligt formuegode af potentielt stor værdi, mens den til den britiske kunstner meddelte eneret praktisk talt ikke havde nogen overdragelsesværdi, idet denne blev udtømt ved overdragelsen. Således vil det indirekte offer for forskelsbehandlingen altid være kunstneren selv. Det vil i de foreliggende sager under alle omstændigheder være ulogisk at sondre mellem en kunstnerrettighed, der har været genstand for en enelicens, og en kunstnerrettighed, der har været genstand for en overdragelse.
41.

Den forelæggende ret henviser til en udtalelse, som Kommissionen skulle have afgivet ( 26 ), og hvorefter den særlige præmie skal udbetales for alle dyr i besætningen, selv om mærkningsforpligtelsen ikke er overholdt. Man kan her nøjes med at konstatere, at denne udtalelse — bortset fra, at dens rækkevidde bestrides af Kommissionen, og at den ikke kan binde Domstolen — blev afgivet i 1987 og derfor ikke kan vedrøre en ordning med en særlig præmie til oksekødsproducenter, hvis genncmførclsesbetingelscr blev fastsat på et senere tidspunkt.
52.

Retten fastslog efter gennemgang af generalsekretærens notat af 15. oktober 1990 og generaldirektørens notat af 6. november 1990 ( 24 ): »I det foreliggende tilfælde har Kommissionen opfyldt sin omsorgspligt, da den klart ved generalsekretærens skrivelse af 15. oktober 1990 og generaldirektørens skrivelse af 6. november 1990 meddelte sagsøgeren, at afgørelsen vedrørende ham ikke indebar en bedømmelse af den måde, hvorpå han havde udøvet hvervet som chef for kontor VI. BI.4, og at den tværtimod var udtryk for et berettiget ønske om at få en ’erfaren og kvalificeret jurist’ til at foretage den første analyse og den retlige samordning af de mange retsakter, der regulerer EUGFL. Samtidig havde Kommissionen til sagsøgeren udleveret et dokument, på grundlag af hvilket han så vidt muligt kunne dementere eventuelle rygter om sin person. Således udøvede Kommissionen inden for grænser, der ikke kan kritiseres, sit vide skøn til at bedømme de hensyn, som skal tages i henholdsvis tjenestens og sagsøgerens interesse« ( 25 ).
5.

For det andet, og uden at det er nødvendigt at undersøge, om direktiv 92/5 eventuelt har indflydelse på det her omhandlede direktivs bestemmelser, er det tilstrækkeligt at bemærke, at det påberåbte direktiv endnu ikke var blevet udstedt ved udløbet af fristen for, at direktivet af 1988 skulle træde i kraft. Det sidstnævnte direktiv skulle altså være gennemført senest pá den angivne dato, uden med held kan berettiges under henvisning til, at nogen forsømmelse i denne henseende at der er udstedt en senere retsakt.
8.

Dette synspunkt støttes af de af Toldsamarbejdsrådet offentliggjorte forklarende bemærkninger til det harmoniserede system ( 2 ), som der ifølge Domstolens faste praksis skal tages hensyn til ved fortolkningen af den kombinerede nomenklatur ( 3 ). Således hedder det i tredje afsnit i de almindelige bemærkninger til kapitel 8: »Frugter under dette kapitel kan være hele, udskåret i skiver eller stykker, afstenede, knuste, raspede, pillede, skrællede eller afskallede.« Ingen af disse udtryk kan omfatte en behandling, hvor frugtkødet eller kokosnøddemarven presses for at opnå en ekstrakt, hvorfra størsteparten af plantefibrene er fjernet. En sådan behandling kan heller ikke anses for at være beslægtet med formaling og dermed indebære, at det ved formalingen fremstillede pulver henhører under kapitel 11 i den kombinerede nomenklatur. Som det fremgår af de almindelige bemærkninger til kapitel 11 i det harmoniserede system, omfatter dette kapitel: »1. Produkter, der er fremstillet ved formaling af kornsorter henhørende under kap. 10 og af sukkermajs henhørende under kap. 7 ... 2. Produkter, der ligeledes er fremstillet af de under kap. 10 nævnte kornsorter ved de behandlinger, der forudsættes i de forskellige positionstekster til nærværende kapitel, såsom maltning, udtrækning af stivelse eller gluten mv. 3. Produkter, der er fremstillet af råstoffer henhørende under andre kapitler (tørrede bælgfrugter, kartofler, frugter mv.) efter lignende metoder som beskrevet foran under punkt 1 og 2.« Ingen af parterne har nævnt, at det aktuelle produkt har været genstand for en forarbejdning, der på nogen måde er beslægtet med maltning eller udtrækning af stivelse eller gluten.
63.

Der kan her ikke være tale om at foretage nogen som helst fortolkning af den førnævnte bestemmelse, da dette udelukkende tilkommer den nationale ret, men der skal gøres opmærksom på, at artikel 1, stk. 1, i Rådets forordning nr. 741/75 — som ikke er blevet ophævet ved Rådets forordning nr. 1785/81 — giver et interessant fingerpeg i så henseende. I denne forskrift bestemmes det nemlig, at reglerne for fordelingen mellem sælgerne af de mængder sukkerroer, som fabrikanten tilbyder at købe til sukkerfremstilling inden for sin kvote, i mangel af brancheaftaler kan fastsættes af den pågældende medlemsstat. I denne situation er det ifølge forordningens artikel 1, stk. 2, således som den fortolkes i lyset af dom af 16. januar 1979, Sukkerfabrikken Nykøbing ( 53 ), tilladt, at der — altid inden for grænserne af kvoten — kan tildeles leveringsrettigheder til sukkerroesælgere, som ikke er medlemmer af det kooperative foretagende, der fremstiller sukkeret.
To fortolkningsmuligheder. Som allerede nævnt er hovedspørgsmålet i nærværende sag, »hvorvidt hver køreperiode på 4 1/2 time under hensyn til artikel 7 skal betragtes som en isoleret enhed eller som en«rullende' periode« ( 5 ). Der skal således foretages et valg mellem to mulige fortolkninger af artikel 7. Ifølge den ene fortolkning skal en køreperiode på 4 1/2 time forstås som et forbud mod uafbrudt kørsel i mere end 4 1/2 time inden for den daglige køretid, der normalt ikke må overstige ni timer (jf. artikel 6, stk. 1, gengivet ovenfor i punkt 3). I denne forbindelse er det en forudsætning, at køreperioden anses for en rullende periode (den såkaldte »rullende periode«-fortolkning), dvs. som en periode, der kan begynde på et vilkårligt tidspunkt inden for den daglige køreperiode, og som slutter i det øjeblik, hvor føreren har kørt uafbrudt i 4 1/2 time.

Ifølge den anden fortolkning skal artikel 7 ikke forstås som et absolut forbud mod uafbrudt kørsel i 4 1/2 time. Den daglige køreperiode består derimod af særskilte tidsrum, hvoraf ingen, isoleret betragtet, omfatter mere end 4 1/2 times uafbrudt kørsel (fortolkningen om de såkaldte »særskilte perioder«), men den giver ikke sikkerhed for, at der aldrig kan forekomme uafbrudt kørsel i mere end 4 1/2 time inden for den daglige køreperiode. Ifølge denne fortolkning kan der ikke gives en sådan sikkerhed, idet afbrydelserne af den første køreperiode kan ligge i begyndelsen af denne, mens den efterfølgende køreperiode f.eks. kan vare ved indtil hvileperioden ved udløbet af den daglige køreperiode.
Armbrecht ejede som restauratør en bebygget fast ejendom omfattende et pensionat, en restaurant og en privatbolig. I 1981 solgte han ejendommen for 1150000 DM. I henhold til den tyske »Umsatzsteuergesetz« af 1980 (herefter »UStG 1980«) er et sådant salg i princippet fritaget for omsætningsafgift ( 2 ). Såfremt salget imidlertid er en omsætning, som »udføres for en anden erhvervsdrivende til brug for dennes virksomhed«, kan den erhvervsdrivende dog behandle den som afgiftspligtig ( 3 ). Armbrecht har i henhold til sidstnævnte bestemmelse frivilligt valgt at betale afgift af salget af sin faste ejendom.

I sin omsætningsafgiftsangivelse for 1981 behandlede Armbrecht imidlertid kun salget af den erhvervsmæssigt benyttede del af ejendommen som omsætningsafgiftspligtig. Derimod betragtede han den del af salgssummen, 157705 DM, der vedrørte privatboligen, som fritaget for omsætningsafgift. Han hævder i øvrigt, at han kun har faktureret køberen af sin ejendom omsætningsafgift for den erhvervsmæssigt benyttede del deraf, men ikke for privatboligen ( 4 ).
20.

Som forklaring på, at Finsider havde fået en begrundelse for afslaget, har Retten i sin dom med føje henvist dels til den anfægtede beslutnings betragtninger ( 13 ), hvori det bl.a. anførtes, at »kvoteordningen er kvartalsvis og bindende og ... ikke giver nogen automatisk ret til forlods kvoteanvendelser« dels til, at Kommissionen under et møde den 24. maj 1989 mellem parternes repræsentanter havde understreget, at det ikke længere var muligt at tillade forlods kvoteanvendelser i løbet af det sidste kvartal, hvorunder kvoteordningen fandt anvendelse. Endelig henviste Retten i dommen til den sammenhæng, hvori beslutningen blev vedtaget ( 14 ), herunder navnlig, at Kommissionen i en skrivelse af 2. august 1988 havde forklaret Finsider grundene til, at den afslog at tillade forlods kvoteanvendelser for andet kvartal 1988, og at Eurofer i et telex af 6. april 1988 havde meddelt sine medlemmer, at der ikke i andet kvartal 1988 ville blive givet tilladelse til forlods anvendelse af kvoter for tredje kvartal, da kvoteordningen ville ophøre den 30. juni 1988.
3.

Regeringen har ikke bestridt sin forpligtelse til at gennemføre de fornødne love og administrative bestemmelser for at gennemføre direktiverne. Regeringen har således ikke bestridt, at den har handlet i strid med fællesskabsretten, idet det af Domstolens faste praksis følger, at en simpel administrativ praksis, der efter sin art kan ændres efter forvaltningens forgodtbefindende, og som ikke er bragt til offentlighedens kundskab på passende måde, ikke anses for at udgøre en gyldig opfyldelse af forpligtelser i henhold til traktaten ( 5 )
49.

Jeg deler følgelig generaladvokat Van Gerven's opfattelse, hvorefter en afgiftspligtig person skal kunne vælge, om han vil henføre den privat benyttede del af et aktiv til sin erhvervsvirksomhed. Hvis han vælger at indføre goderne fuldt ud i erhvervsvirksomheden, skal han betale afgift af den private brug til henhold til artikel 6, stk. 2, litra a). Fordelen for den afgiftspligtige person ved at vælge denne metode er, at der herved vil blive taget hensyn til enhver formindskelse i omfanget af privat brug i senere år. Hvis den afgiftspligtige person på den anden side vælger at holde en del af aktivet uden for sin erhvervsvirksomhed, skal han endeligt betale afgift af den private del, som fastsat i året for erhvervelsen. Det bør dog bemærkes, at hvis andelen af privat brug i et af de følgende år overstiger andelen i året for erhvervelsen, vil han blive anset for at have foretaget en levering i det år i henhold til artikel 6, stk. 2, litra a), med hensyn til den yderligere brug, for så vidt han anvender aktiver, der udgør en del af virksomheden, til privat brug. Dette valg kan foretrækkes af en afgiftspligtig person, som antager, at det er usandsynligt, at omfanget af hans private brug af goder vil variere væsentligt, og som foretrækker en forenklet administration eller som erhverver et aktiv, der ikke falder i værdi i løbet af en levetid, som kan bestemmes nøjagtigt. Det skal bemærkes, at det ikke vil føre til afgiftsunddragelse at give den afgiftspligtige person et valg. Tværtimod, det vil give mulighed for at tage hensyn til privat brug i overensstemmelse med princippet om, at afgiftsbyrden så meget som muligt bør ligne den, som skulle have været båret, hvis goderne var forblevet i den afgiftspligtige persons private sfære.
Siden dommen i Keck og Mithouard-sagen ( 17 ) — som siden hen er blevet bekræftet flere gange ( 18 ) — har Domstolen tilsyneladende udvist tilbageholdenhed ved bedømmelsen af statslige forskrifter om markedsføringen, som gælder uden forskel. I denne dom taler Domstolen ikke om at indsnævre sin hidtidige praksis, men blot om at »præcisere den nærmere«. Desuden ændrer Domstolen ikke ved definitionen af, hvad der forstås ved en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ restriktion, nemlig enhver foranstaltning, som direkte eller indirekte, aktuelt eller potentielt, kan hindre samhandelen inden for Fællesskabet ( 19 ). Domstolen udtaler dog følgende i præmis 16 og 17:

»I modsætning til, hvad Domstolen hidtil har antaget, kan det forhold, at nationale bestemmelser, som begrænser eller forbyder bestemte former for salg, bringes i anvendelse på varer fra andre medlemsstater, derimod ikke antages direkte eller indirekte, aktuelt eller potentielt at hindre samhandelen mellem medlemsstaterne som nævnt i dommen i Dassonville-sagen ..., forudsat at sådanne nationale bestemmelser finder anvendelse på alle de berørte erhvervsdrivende, der udøver virksomhed i indlandet, og forudsat at bestemmelserne, såvel retligt som faktisk, påvirker afsætningen af indenlandsk fremstillede varer og varer fra andre medlemsstater på samme måde.

Når disse betingelser er opfyldt, kan en anvendelse af sådanne bestemmelser på salg af varer fra en anden medlemsstat, som opfylder de af denne stat fastsatte regler, ikke antages at forhindre, at varerne får adgang til markedet, eller medføre større ulemper i denne henseende end for indenlandsk fremstillede varer ...« ( 20 ).
35.

Kongeriget Spanien henviser ligeledes til, at Rådets Juridiske Tjeneste skulle have udtalt, at forordningens rette hjemmel var traktatens artikel 235. Rådet anmoder Domstolen om ikke at tage stilling til dette anbringende, fordi Rådet ikke efter reglerne i sin forretningsorden har givet Kongeriget Spanien tilladelse til, at den omhandlede udtalelse offentliggøres. Ifølge det oplyste vedlægges de anvisninger, Rådets Juridiske Tjeneste er fremkommet med, sædvanligvis protokollatet fra det omhandlede rådsmøde. I Rådets forretningsorden bestemmes, at Rådets forhandlinger med visse undtagelser er underlagt »tavshedspligt«, men at Rådet kan tillade, at der under retssager fremlægges genparter eller uddrag af dets protokoller ( 27 ). Det forekommer under alle omstændigheder oplagt, at anvisninger fra Rådets Juridiske Tjeneste ikke uden Rådets udtrykkelige tilladelse kan påberåbes under retssager for Domstolen. Dette ville ganske klart være til skade for den almene interesse i at kunne indhente uafhængig juridisk rådgivning ( 28 )Under denne sag har Kongeriget Spanien ikke fremlagt noget dokument fra Rådets Juridiske Tjeneste, men har blot i sine indlæg henvist til det standpunkt, Den Juridiske Tjeneste skulle have indtaget. Det er imidlertid åbenbart, at samme princip må finde anvendelse. Det må derfor klart fastslås, at den udtalelse, Rådets Juridiske Tjeneste hævdes at være fremkommet med, ikke kan tages i betragtning.