Parter

Dommens præmisser

Afgørelse



Parter

I sag T-457/09,

Westfälisch-Lippischer Sparkassen- und Giroverband, Münster (Tyskland), først ved advokaterne A. Rosenfeld og I. Liebach, derefter ved Rosenfeld og advokat O. Corzilius,

sagsøger,

mod

Europa-Kommissionen, først ved L. Flynn, K. Gross og B. Martenczuk, derefter ved L. Flynn, B. Martenczuk og T. Maxian Rusche, som befuldmægtigede,

sagsøgt,

angående en påstand om annullation af Kommissionens beslutning 2009/971 (EF) endelig af 12. maj 2009 om statsstøtte C 43/08 (ex N 390/08), som Tyskland ønsker at yde til omstrukturering af WestLB AG (EUT L 345, s. 1),

har

RETTEN (Første Udvidede Afdeling)

sammensat af afdelingsformanden, H. Kanninen (refererende dommer), og dommerne I. Pelikánová, E. Buttigieg, A. Collins og S. Gervasoni,

justitssekretær: fuldmægtig T. Weiler,

på grundlag af den skriftlige forhandling og efter retsmødet den 6. december 2013,

afsagt følgende

Dommens præmisser

Dom

Faktiske omstændigheder

1. Støttemodtager

1. På tidspunktet for de faktiske omstændigheder var WestLB AG en erhvervsbank med internationale aktiviteter med sæde i den tyske delstat Nordrhein-Westfalen. Med en balancesum på 286,5 mia. EUR (pr. 31.12.2007) var banken blandt Tysklands største pengeinstitutter. I sin egenskab af hovedbank for sparekasserne i Nordrhein-Westfalen og Brandenburg (Tyskland) fungerede den som forbindelse mellem sparekasserne og de globale finansmarkeder. WestLB udbød som en universalbank et komplet bankproduktsortiment.

2. WestLB’s aktionærer (herefter »aktionærerne«) var på tidspunktet for de faktiske omstændigheder for det første sagsøgeren, dvs. Westfälisch-Lippischer Sparkassen- und Giroverband, for det andet Rheinischer Sparkassen- und Giroverband, for det tredje delstaten Nordrhein-Westfalen, for det fjerde Landschaftsverband Westfalen-Lippe og for det femte Landschaftsverband Rheinland.

3. Sagsøgeren og Rheinischer Sparkassen- und Giroverband er to sammenslutninger af sparekasser i henholdsvis Westfalen-Lippe-regionen (Tyskland) og Rheinland-regionen (Tyskland), som på tidspunktet for de faktiske omstændigheder hver ejede 25,03% af WestLB’s kapital. Delstaten Nordrhein-Westfalen ejede 37,4% af kapitalen. Endelig ejede Landschaftsverband Westfalen-Lippe og Landschaftsverband Rheinland, som er to sammenslutninger af kommuner i henholdsvis Westfalen-Lippe-regionen og Rheinland-regionen, hver 6,09% af den nævnte kapital.

2. WestLB’s økonomiske vanskeligheder og anmeldelsen af en afviklingsstruktur

4. Fra midten af 2007 var der en værdinedgang i en af WestLB’s strukturerede investeringsporteføljer, som havde en nominel værdi på ca. 23 mia. EUR, og som også omfattede de risikofyldte lån (subprimes) (herefter »porteføljen på 23 mia. EUR«). Da det ikke lykkedes at refinansiere denne portefølje på markedet, var WestLB nødt til at konsolidere den ved at opføre store tab på bankens balance.

5. På et krisemøde den 20. januar 2008 besluttede aktionærerne dels at tilføre WestLB op til 2 mia. EUR for at kompensere for det forventede tab i 2007 og de midlertidige regnskabsmæssige nedskrivninger, dels at WestLB skulle udarbejde omstruktureringsplaner og forhandle om en eventuel sammenlægning med Landesbank (regional bank) i delstaterne (Länder) Hessen og Thüringen (herefter »Helaba«).

6. Den 7. februar 2008 underrettede Forbundsrepublikken Tyskland Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber om, at der var risiko for, at WestLB ikke længere kunne opfylde det lovbestemte kapitalkrav pr. 31. marts 2008, medmindre der blev vedtaget støtteforanstaltninger.

7. Den 8. februar 2008 nåede aktionærerne til enighed om de væsentligste spørgsmål, som udmøntede sig i et såkaldt »dokument vedrørende hovedspørgsmålene« (Eckpunktepapier). Ved denne aftale blev der fastsat en foranstaltning, som skulle erstatte den foranstaltning, der blev foreslået den 20. januar 2008, nemlig oprettelsen af en afviklingsstruktur (herefter »afviklingsstrukturen«), som skulle skærme WestLB mod de risici, der var opstået som følge af porteføljen på 23 mia. EUR. Forbundsrepublikken Tyskland oplyste samme dag Kommissionen om aftalen, der blev anmeldt den 27. marts 2008.

8. Den 31. marts 2008 godkendte aktionærerne afviklingsstrukturen med forbehold for godkendelse fra parlamentet i delstaten Nordrhein-Westfalen.

3. Beskrivelse af afviklingsstrukturen

9. Oprettelsen af en afviklingsstruktur omfattede salg med virkning fra den 31. marts 2008 af porteføljen på 23 mia. EUR til dens nominelle værdi til et selskab med særligt formål og med sæde i Irland, Phønix Light SF Ltd (herefter »Phønix Light«). Dette selskab forpligtede sig til at fortsætte refinansieringen af den nævnte portefølje.

10. For at kunne udrede købsprisen udstedte Phønix Light obligationslån for et nominelt beløb på 23 mia. EUR. De blev udstedt i to trancher. Den første tranche bestod af prioriterede obligationslån (herefter »senior notes«) med en nominel værdi på 18 mia. EUR. Den anden tranche bestod af efterprioriterede obligationslån, som har prioritet i tilfælde af manglende indfrielse af de overførte aktiver, for et nominelt beløb på i alt 5 mia. EUR (herefter »junior notes«).

11. Delstaten Nordrhein-Westfalen stillede over for indehaverne af junior notes garanti for tilbagebetalingen af hele den kapital, som var dækket af disse junior notes. Ifølge Eckpunktepapier havde delstaten rekurs mod de fire øvrige ejere i forhold til deres andel i WestLB for enhver tilbagebetaling effektueret i henhold til garantien (herefter »den omtvistede garanti«) for op til 2 mia. EUR. Såfremt de 3 mia. EUR i tillæg hertil blev udløst, kunne delstaten Nordrhein-Westfalen kræve at få overført et tilsvarende antal af deres WestLB-aktier. Aktionærerne kunne tillige aftale, at kompensationen skulle erlægges kontant.

12. Phønix Light skulle betale en årlig provision for den omtvistede garanti. Selskabet skulle også betale afkast til obligationsindehaverne. Disse udgifter samt de administrative omkostninger, der var forbundet med afviklingsstrukturen, blev afholdt over afkastet af de værdipapirer, som var blevet overført til Phønix Light.

13. WestLB købte dernæst junior notes af to grunde. For det første vurderede WestLB’s revisorer, at det som følge af, at delstaten Nordrhein-Westfalen havde stillet garanti for disse obligationslån, ikke var nødvendigt at nedjustere deres værdi i modsætning til porteføljen på 23 mia. EUR. For det andet kunne junior notes benyttes som sikkerhed for lån af de midler, der var nødvendige for at købe dem.

14. WestLB købte tillige senior notes.

4. Supplerende anmeldelse

15. Den 11. april 2008 fremsendte Forbundsrepublikken Tyskland en supplerende anmeldelse til Kommissionen vedrørende afviklingsstrukturen. Forbundsrepublikken Tyskland oplyste, at strukturen var blevet oprettet, efter at parlamentet i delstaten Nordrhein-Westfalen havde godkendt den, og medgav, at gennemførelsen omfattede tildeling af statsstøtte, hvorfor den anmodede om en umiddelbar godkendelse i form af redningsstøtte. Forbundsrepublikken Tyskland forpligtede sig til inden for en seksmånedersfrist, der udløb den 8. august 2008, at forelægge Kommissionen enten en omstruktureringsplan for WestLB eller bevis for, at den omtvistede garanti var bragt til ophør. Forbundsrepublikken Tyskland henviste til, at WestLB i sidstnævnte tilfælde skulle tilbagebetale de »betalinger«, som banken i givet fald havde modtaget, og at alle de økonomiske virkninger af garantien ville blive ophævet.

5. Godkendelse af den omtvistede garanti for en periode på seks måneder

16. Den 30. april 2008 vedtog Kommissionen beslutning K(2008) 1628 endelig vedrørende den afviklingsstruktur, som Forbundsrepublikken Tyskland havde oprettet til fordel for WestLB (støtte NN 25/2008, ex CP 15/08) (herefter »den foreløbige beslutning«).

17. I den foreløbige beslutning fandt Kommissionen for det første, at den omtvistede garanti udgjorde statsstøtte i henhold til artikel 87 EF (28.-39. betragtning til den foreløbige beslutning).

18. For det andet bemærkede Kommissionen, at den støtte, der er omhandlet i foregående præmis, ikke tilsigtede at afhjælpe en alvorlig forstyrrelse af en medlemsstats økonomi. Støtten kunne derfor ikke betragtes som forenelig med fællesmarkedet efter artikel 87, stk. 3, litra c). Efter at have foretaget en undersøgelse af støtten på grundlag af Fællesskabets rammebestemmelser for statsstøtte til redning og omstrukturering af kriseramte virksomheder (EUT 2004 C 244, s. 2, herefter »rednings- og omstruktureringsrammebestemmelserne«) fandt Kommissionen imidlertid, at støtten kunne godkendes efter artikel 87, stk. 3, litra c), EF (41.-58. betragtning til den foreløbige beslutning).

19. Kommissionen har i denne forbindelse for det første anført, at WestLB var en kriseramt virksomhed som omhandlet i rednings- og omstruktureringsrammebestemmelserne. Kommissionen bemærkede dels, at såfremt den omtvistede garanti ikke var blevet stillet, havde WestLB ikke kunnet opfylde de lovbestemte kapitalkrav, dels at bankens kreditværdighed ville have været nedsat i en sådan grad, at det ville blive vanskeligt at refinansiere den, hvilket ville have medført yderligere tab, herunder eventuelt at banken på længere sigt måtte indstille sine aktiviteter (44. og 45. betragtning til den foreløbige beslutning).

20. Kommissionen henviste for det andet til, at den omtvistede garanti svarede til et »kapitallån«, der gjorde det muligt for WestLB at opfylde de lovbestemte kapitalkrav og dermed fortsætte sin virksomhed. Kommissionen har bemærket, at garantien holdt sig inden for de grænser, der er forudsat i rednings- og omstruktureringsrammebestemmelserne, for så vidt som garantien er oprettet for en periode på seks måneder og er reversibel, og idet den støtte, som garantien indeholdt, kun udgjorde det nødvendige minimum med henblik på at sikre, at banken kunne fortsætte sin virksomhed (47.-49., 52., 54. og 55. betragtning til den foreløbige beslutning).

21. Kommissionen har for det tredje henvist til, at den tildelte støtte, som var begrundet i alvorlige sociale vanskeligheder, ikke havde alvorlige negative spillover-effekter og var den første rednings- eller omstruktureringsstøtte, som WestLB havde modtaget i de sidste ti år, jf. kravene i rednings- og omstruktureringsrammebestemmelserne (56. og 57. betragtning til den foreløbige beslutning).

22. I den foreløbige beslutnings dispositive del har Kommissionen fastslået, at den omtvistede garanti udgjorde statsstøtte i henhold til artikel 87, stk. 1, EF, som var gennemført i strid med artikel 88, stk. 3, EF, men at den var forenelig med fællesmarkedet i henhold til artikel 87, stk. 3, litra c), EF. Kommissionen har oplyst, at Forbundsrepublikken Tyskland senest den 8. august 2008 skulle fremlægge en omstruktureringsplan for WestLB eller bevis for, at den omtvistede garanti var bragt endeligt til ophør. Kommissionen har henvist til, at Forbundsrepublikken Tyskland i sidstnævnte tilfælde havde forpligtet sig til, at »aftalen mellem delstaten Nordrhein-Westfalen og Phønix Light« vedrørende den omtvistede garanti ville blive ophævet. Som følge heraf skulle WestLB tilbagebetale de beløb, som banken havde modtaget i henhold til den nævnte aftale.

23. Kommissionen godkendte endeligt den omhandlede støtte frem til den 8. august 2008, idet den anførte, at såfremt Forbundsrepublikken Tyskland fremsendte en troværdig omstruktureringsplan, ville godkendelsen i princippet kunne forlænges indtil vedtagelsen af en endelig beslutning i denne henseende.

6. Anmeldelse og undersøgelse af forlængelsen af afviklingsstrukturen

24. Kommissionen, Forbundsrepublikken Tyskland, WestLB og aktionærerne var i regelmæssig kontakt med hinanden med henblik på vedtagelsen af en omstruktureringsplan. Sagsøgeren har gjort gældende, at Kommissionen under et møde med WestLB og aktionærerne den 15. juli 2008 fastlagde de kriterier, som efter Kommissionens opfattelse ville udgøre betingelsen for dens godkendelse, nemlig at planen gjorde det muligt inden for bestemte, bindende tidsfrister at reducere WestLB’s balancesum med 50% samt at ændre aktionærkredsen.

25. Ved skrivelse af 8. august 2008 har Forbundsrepublikken Tyskland til Kommissionen anmeldt, at den havde til hensigt at ændre afviklingsstrukturen til en permanent struktur. Anmeldelsen var ledsaget af en omstruktureringsplan for WestLB (herefter »den oprindelige omstruktureringsplan«) og en aftale vedtaget af aktionærerne kaldet »aftale vedrørende hovedpunkterne« (herefter »Eckpunktevereinbarung«).

26. Den oprindelige omstruktureringsplan indeholdt bl.a. omfattende foranstaltninger med henblik på at reducere WestLB’s balancesum og aktiviteter samt en ændring af aktionærkredsen, som sikrede, at aktionærerne pr. 30. september 2009 ikke længere besad aktiemajoriteten (aktionærerne og Forbundsrepublikken Tyskland forpligtede sig til at informere Kommissionen nærmere herom inden den 31.12.2008).

27. I Eckpunktevereinbarung forpligtede aktionærerne sig til at finde en løsning på WestLB’s vanskeligheder, som var forenelig med en varig reform af den regionale banksektor i Tyskland. Aktionærerne anførte, at de inden den 31. december 2008 ville forelægge Kommissionen en tilpasset omstruktureringsplan, som indeholdt reduktionsforanstaltninger, der gik ud over den oprindelige omstruktureringsplan, og som tog hensyn til ændringen i aktionærkredsen.

28. Ved skrivelse af 1. oktober 2008, der indeholdt en opfordring til at fremsætte bemærkninger i henhold til artikel 88, stk. 2, EF (Statsstøtte – Tyskland – Statsstøtte C 43/08 (ex N 390/08) – WestLB) (EUT C 322, s. 16, herefter »åbningsbeslutningen«), meddelte Kommissionen Forbundsrepublikken Tyskland, at den havde besluttet at indlede den formelle undersøgelsesprocedure i henhold til artikel 88, stk. 2, EF (herefter »den formelle undersøgelsesprocedure«) i relation til »det risikoskjold, som de offentlige aktionærer stillede til rådighed for WestLB«.

29. Kommissionen bekræftede for det første den vurdering, som den havde foretaget i den foreløbige beslutning, hvorefter der var tale om statsstøtte (34. og 35. betragtning til åbningsbeslutningen), samt muligheden for at undersøge støttens forenelighed med fællesmarkedet i henhold til artikel 87, stk. 3, litra c), EF. Kommissionen fandt, at krisen på »subprime-markedet« endnu ikke havde ført til en alvorlig forstyrrelse i økonomien som omhandlet i artikel 87, stk. 3, litra b), EF (43. og 45. betragtning til åbningsbeslutningen). Kommissionen bemærkede, at Forbundsrepublikken Tyskland havde til hensigt at ændre afviklingsstrukturen til en permanent struktur, hvorfor den omhandlede støtte nu skulle undersøges som omstruktureringsstøtte (33. betragtning til åbningsbeslutningen).

30. Kommissionen gav dernæst udtryk for tvivl med hensyn til den oprindelige omstruktureringsplans forenelighed med rednings- og omstruktureringsrammebestemmelserne og anførte, at den havde brug for yderligere oplysninger (47. betragtning til åbningsbeslutningen).

31. Kommissionen bemærkede i denne forbindelse, at WestLB ikke havde til hensigt at fravige sin forretningsmodel, som på længere sigt havde vist sig at være utilstrækkelig. Mere drastiske ændringer kunne derfor være påkrævet for at sikre bankens rentabilitet. Kommissionen bemærkede, at WestLB’s vanskeligheder sandsynligvis skyldtes ejersammensætning og deres forskellige interesser, og udtrykte tvivl med hensyn til muligheden for en nyttig strategisk omlægning, når der ikke forelå en løsning på disse strukturelle problemer. Efter Kommissionens opfattelse var det positivt, at den oprindelige omstruktureringsplan forudsatte en ændring af aktionærkredsen, idet dette kunne føre til en ændring i WestLB’s forretningsmodel. Planen indeholdt imidlertid ingen konkrete foranstaltninger for så vidt angår dette punkt, hvorfor det ikke var muligt fastslå, hvorvidt planen bidrog til at genetablere bankens rentabilitet (48.-50. betragtning til åbningsbeslutningen).

32. Kommissionen opfordrede endeligt interesserede parter til at fremsætte deres bemærkninger, hvilket kun Forbundsrepublikken Tyskland gjorde den 24. november 2008.

33. Den 16. december 2008 anmodede Forbundsrepublikken Tyskland om at få forlænget fristen for fremsendelse af konkrete oplysninger om ændringerne i WestLB’s ejerforhold. Kommissionen forlængede fristen til den 31. marts 2009.

34. Ifølge sagsøgeren fremlagde Kommissionen den 31. marts 2009 under et møde med Forbundsrepublikken Tyskland en »køreplan«, der indeholdt de nødvendige betingelser, der i henhold til en forudbestemt tidsplan skulle overholdes, for at afviklingsstrukturen kunne godkendes som en permanent struktur. Kommissionen oplyste, at den kunne træffe en negativ beslutning den 13. maj 2009.

35. I dagene fra den 6. til den 8. april 2009 fandt drøftelser sted mellem Kommissionen, Forbundsrepublikken Tyskland, WestLB’s ejere og WestLB om omstruktureringen af banken og de nødvendige betingelser for at undgå en negativ beslutning.

36. Den 30. april 2009 fremsendte Forbundsrepublikken Tyskland en omstruktureringsplan, som i forhold til den oprindelige omstruktureringsplan indeholdt visse ændringer, der var blevet drøftet med Kommissionen (herefter »den endelige omstruktureringsplan«).

37. Denne plan omfattede for det første en ændring i WestLB’s aktionærkreds, der skulle konkretiseres inden den 31. december 2008 (f.eks. gennem fremlæggelse af en hensigtserklæring). WestLB skulle afhændes, enten som helhed eller opdelt i enkelte forretningsområder ved en udbudsprocedure, indledt inden den 31. august 2010, således at afhændelsen kunne ske med virkning senest fra den 1. januar 2012 og under iagttagelse af visse betingelser.

38. Desuden var der med henblik på at lette afhændelsen af WestLB fastsat rationaliseringsforanstaltninger, som skulle nedbringe omkostninger og risici samt gøre en forretningsmæssig omlægning mulig, dvs. lukning af flere forretningssteder samt nedbringelse af balancesummen og risikovægtede aktiver, i forhold til balancen ultimo 2007, med 25% inden udgangen af marts 2010 og med 50% inden udgangen af marts 2011.

39. Endelig var der i planen fastsat enten en afvikling eller indskrænkning af flere af WestLB’s forretningsområder.

7. Den anfægtede beslutning

40. Den 12. maj 2009 vedtog Kommissionen beslutning 2009/971/EF om statsstøtte som Tyskland ønsker at yde til omstrukturering af WestLB (C 43/08 (ex N 390/08)).

41. Ved skrivelse af 29. maj 2009 meddelte Forbundsrepublikken Tyskland Kommissionen, at beslutningen indeholdt fejl og unøjagtigheder, bl.a. for så vidt angik 41. betragtning til beslutningen, der var affattet som følger:

»[…] Alle ændringer i omstruktureringsplanen af 8. august 2008 blev drøftet med Kommissionen, accepteret af [Forbundsrepublikken] Tyskland og derefter den 30. april 2009 forelagt Kommissionen som ændringer i omstruktureringsplanen. Tre af de fem ejere i WestLB har dog endnu ikke officielt godkendt den [endelige omstruktureringsplan]. Så selv om [den endelige] omstruktureringsplan[...] er accepteret af [Forbundsrepublikken] Tyskland og ejerne, kan den ikke betragtes som bindende. Under sagsbehandlingen fastslog Kommissionen, at ejerne ikke respekterede fristerne og forsinkede processen. Kommissionen finder det derfor nødvendigt at knytte visse betingelser til sin beslutning.«

42. Forbundsrepublikken Tyskland har gjort gældende, at den næstsidste sætning i denne betragtning ikke var korrekt, for så vidt som »Kommissionen havde begrundet og godkendt forlængelsen«.

43. Den 10. juni 2009 foreslog Kommissionen Forbundsrepublikken Tyskland at ændre ordlyden af den næstsidste sætning i betragtningen, idet den anførte, at det drejede sig om en enkelt præcisering:

»Under sagsbehandlingen fastslog Kommissionen, at aktionærerne ikke var i stand til at følge den oprindelige tidsplan for en godkendt omstruktureringsplan, og at beslutningsprocessen i de beslutningstagende organer trak ud.«

44. Da Forbundsrepublikken Tyskland godkendte den nye ordlyd ved skrivelse af 22. juni 2009, vedtog Kommissionen den 28. juli 2009 en berigtigelse af beslutning 2009/971. Kommissionen fremsendte berigtigelsen til Forbundsrepublikken Tyskland samtidig med den således berigtigede version af beslutningen (EUT L 345, s. 1, herefter »den anfægtede beslutning«).

45. I den anfægtede beslutning fastslog Kommissionen for det første, at den allerede i den foreløbige beslutning havde fastslået, at oprettelsen af afviklingsstrukturen udgjorde statsstøtte til fordel for WestLB, og bemærkede, at når afviklingsstrukturen først var blevet omdannet til en permanent struktur, ville støttebeløbet efter al sandsynlighed svare til nominalværdien (5 mia. EUR) for den omtvistede garanti (52., 54., 58. og 60. betragtning til den anfægtede beslutning).

46. Kommissionen fastslog for det andet, i modsætning til hvad den fandt i den foreløbige beslutning og i åbningsbeslutningen, at det var muligt at undersøge den omhandlede støttes forenelighed med fællesmarkedet i henhold til artikel 87, stk. 3, litra b), EF.

47. Kommissionen anførte, at denne holdningsændring skyldtes, at Kommissionen efter vedtagelsen af åbningsbeslutningen dels i meddelelsen om statsstøttereglernes anvendelse på foranstaltninger truffet over for pengeinstitutter i forbindelse med den aktuelle globale finanskrise (EUT 2008 C 270, s. 8, herefter »meddelelsen om foranstaltninger truffet i forbindelse med finanskrisen«), dels i meddelelsen med titlen »Rekapitalisering af pengeinstitutter under den aktuelle finanskrise: Støttens begrænsning til det nødvendige minimum og sikkerhedsforanstaltninger mod uforholdsmæssige konkurrencefordrejninger« (EUT 2009 C 10, s. 2), og endelig i meddelelsen om behandlingen af værdiforringede aktiver havde fastslået, at foranstaltninger til understøttelse af bankerne vil kunne afværge den alvorlige forstyrrelse, som truer den tyske økonomi (61. og 62. betragtning til den anfægtede beslutning).

48. Kommissionen anførte imidlertid, i lighed med hvad den havde anført i de meddelelser, der er nævnt i præmis 47, at vurderingen af, hvorvidt den støtte, der er tildelt på baggrund af finanskrisen, er forenelig med fællesmarkedet, skal ske på grundlag af principperne i rednings- og omstruktureringsrammebestemmelserne og under hensyn til den særlige situation affødt af den systemiske krise på finansmarkederne (63. betragtning til den anfægtede beslutning).

49. For det tredje foretog Kommissionen en prøvelse af støttens forenelighed med fællesmarkedet. Kommissionen anførte, at den i henhold til rednings- og omstruktureringsrammebestemmelserne først ville undersøge, om der forelå en omstruktureringsplan, som gjorde det muligt for WestLB at genoprette bankens langsigtede rentabilitet, dernæst hvorvidt støtten både tidsmæssigt og beløbsmæssigt var begrænset til det nødvendige minimum, samt om WestLB ydede et betragteligt bidrag til omstruktureringsomkostningerne, og endelig om støtten fordrejede konkurrencen i strid med den almene interesse. Kommissionen henviste i øvrigt til, at den kunne fastsætte nærmere betingelser for støttemodtageren (65. betragtning til den anfægtede beslutning).

50. Kommissionen undersøgte i denne forbindelse først de foranstaltninger, der var fastsat i den endelige omstruktureringsplan, og konkluderede, at foranstaltningerne gjorde det muligt for WestLB at genoprette bankens langsigtede rentabilitet (66.-75. betragtning til den anfægtede beslutning).

51. Dernæst fastslog Kommissionen, at WestLB’s bidrag til omstruktureringsomkostningerne var betydeligt og svarede til det størst mulige egetbidrag, dels at støtten var begrænset til det nødvendige minimum (76. og 79. betragtning til den anfægtede beslutning).

52. Endelig undersøgte Kommissionen i 80.-87. betragtning til den anfægtede beslutning, om der i den endelige omstruktureringsplan var fastsat foranstaltninger, der var egnede til at mindske støttens mulige negative virkninger for konkurrenterne mest muligt, og den konkluderede i 88. betragtning til beslutningen, at de »kompenserende foranstaltninger« samlet set stod i et rimeligt forhold til konkurrencefordrejningerne, idet de sikrede, at virkningerne heraf begrænsedes mest muligt.

53. På baggrund af det ovenstående fastslog Kommissionen, at støtten var forenelig med fællesmarkedet under forudsætning af, at visse betingelser var opfyldt (89. betragtning til den anfægtede beslutning).

54. Den dispositive del af den anfægtede beslutning er affattet som følger:

» Artikel 1

Den støtte i form af en garanti på 5 mia. EUR, som [Forbundsrepublikken] Tyskland ønsker at yde [WestLB], er med forbehold af de i artikel 2 og bilaget anførte betingelser forenelig med fællesmarkedet.

Artikel 2

1. Den [endelige omstruktureringsplan] skal gennemføres i fuldt omfang under opfyldelse af alle de i bilaget anførte betingelser og inden for den angivne tidsplan.

2. Hvis det skønnes nødvendigt, […] kan Kommissionen efter begrundet anmodning fra [Forbundsrepublikken] Tyskland:

a) indrømme en forlængelse af de […] fastsatte frister eller

b) under ekstraordinære omstændigheder ophæve, ændre eller erstatte en eller flere af de […] anførte betingelser.

[…]«

55. Bilaget til den anfægtede beslutning er affattet som følger:

»Ad artikel 2, stk. 1

[…]

2.1. […] [E]jer[ne] skal inden den 31. december 2011 afhænde hele WestLB eller dele af WestLB […]

2.2. […] [E]jer[ne] skal inden den 31. august 2010 udsende et udbud [...] og senest den 31. august 2011 indgå en salgsaftale med en køber, således at afhændelsen kan få virkning senest pr. 31. december 2011. I begrundede tilfælde kan Kommissionen acceptere et aftalt salg eller en delstatsbankkonsolidering […]

[…]

3.1. Med udgangspunkt i WestLB’s reviderede balancesum pr. 31. december 2007 [...] skal den samlede balancesum inden den 31. marts 2010 reduceres med i alt 25% og inden den 31. marts 2011 med i alt 50% […]

[…]

4.1. WestLB’s kerneforretninger skal opsplittes og inden den 30. oktober 2009 henføres under følgende […] adskilte delområder:

a) [t]ransaction banking

b) [s]parekassesamarbejde/små og mellemstore virksomheder (Verbund/Mittelstand)

c) [e]rhvervskunder/kapitalmarked/strukturerede finansieringer.

4.2. [Disse forskellige delområder] skal afhændes samlet eller hver for sig inden den 31. december 2011.

4.3. Frem til afhændelsen må der ikke ske nogen udvidelse af aktiviteterne inden for [disse] delområder gennem opkøb eller fusioner med andre virksomheder […]

[…]

4.5. For kapitalmarkedstransaktioner […] gælder følgende begrænsninger frem til afhændelsen:

[…]

4.6. For aktiviteter vedrørende erhvervskunder/strukturerede finansieringer […] gælder følgende begrænsninger frem til afhændelsen:

[…]

5.1. Alle […] nedennævnte kapitalinteresser skal snarest og senest […] [2010] afhændes: [opregning af 16 kapitalinteresser]

[…]

5.8. Frem til afhændelsen udbetaler WestLB i tilfælde af underskud ingen renter på hybride kapitalinstrumenter. Hvis der uden opløsning af kapitalreserverne bliver underskud på WestLB’s balance, skal disse kapitalinstrumenter medgå til dækning af underskuddet.

[…]

6.1. Uanset om WestLB afhændes som et hele eller i flere dele, skal afhændelsen ske gennem et åbent, gennemsigtigt og ikke-diskriminerende udbud inden for de i punkt 2.1 og 2.2 [i bilaget til den anfægtede beslutning] fastsatte frister.

6.2. Udbuddet skal være åbent for enhver potentiel inden- og udenlandsk køber. […]

[…]

6.4. Køberen skal

a) være uafhængig af [aktionærerne] […]

b) med rimelighed kunne antages at kunne opnå alle de fornødne godkendelser fra de kompetente [...]myndigheder […]

c) i kraft af sin finansielle position, i særdeleshed sin rating, være i stand til at sikre [WestLB’s] solvens på et varigt grundlag.

6.5. En fuldstændig afhændelse af de opdelte delområder skal foretrækkes frem for blot en overdragelse af stemmemajoriteten [...]. Der kan kun blive tale om [en sådan overdragelse], hvis der ikke indkommer noget bud på en fuldstændig overtagelse af et eller flere opdelte delområder. [Kommissionen] skal underrettes, før der gives tilslag, og den forbeholder sig ret til at rejse indsigelse.

6.6. Dette berører ikke [...] mulighed[en] for et aftalt salg eller en delstatsbankkonsolidering med Kommissionens godkendelse. De hidtidige ejere kan i den forbindelse blive minoritetsaktionærer, hvis de afgiver den kontrollerende majoritet [i WestLB].

6.7. De delområder og aktiviteter, der ikke afhændes [...], skal indstilles endeligt pr. 31. december 2011 eller fra og med denne dato udløbe i overensstemmelse med den tilgrundliggende transaktions forfaldstidspunkt.

[…]

Ad [den anfægtede beslutnings] artikel 2, stk. 2

Ved anvendelsen af revisionsklausulen i [den anfægtede beslutnings] artikel 2, stk. 2, vil Kommissionen tage hensyn til situationen på udbudssiden og på kapitalmarkederne.«

8. Udviklingen i WestLB’s situation efter vedtagelsen af den anfægtede beslutning

56. Efter vedtagelsen af den anfægtede beslutning faldt værdien af porteføljen på 23 mia. EUR i en sådan grad, at den omtvistede garanti ikke længere var tilstrækkelig til, at WestLB kunne opfylde det lovbestemte kapitalkrav. Kommissionen godkendte i henhold til artikel 87, stk. 3, litra b), EF ved beslutning af 7. oktober 2009 midlertidigt, at der blev stillet yderligere en garanti for WestLB med et beløb på 6,4 mia. EUR (statsstøtte N 531/2009), (EUT C 305, s. 4). Forbundsrepublikken Tyskland forpligtede sig til at forelægge en ændret omstruktureringsplan inden den 30. november 2009.

57. Den 10. december 2009 anmeldte Forbundsrepublikken Tyskland til Kommissionen et kapitalindskud på 3. mia. EUR til fordel for WestLB samt en yderligere garanti på 1 mia. EUR med det formål at overføre aktiver med en nominel værdi af 85,1 mia. EUR til den nyoprettede afviklingsstruktur. Kommissionen godkendte midlertidigt disse nye foranstaltninger ved beslutning af 22. december 2009.

58. Den 15. december 2009 fremsendte Forbundsrepublikken Tyskland en ændret omstruktureringsplan til Kommissionen (herefter »afviklingsplan«).

59. Den 20. december 2011 vedtog Kommissionen en ny beslutning vedrørende de støtteforanstaltninger, som var iværksat til fordel for WestLB fra 2007 til udgangen af 2011 (statsstøtte C 40/2009 og C 43/2008) (herefter »den endelige beslutning af 2011«). I denne beslutning ophævede Kommissionen den anfægtede beslutning (artikel 3 i den endelige beslutning af 2011). På grundlag af statsstøttereglerne foretog Kommissionen en samlet undersøgelse af de forskellige kapitalindskud, der var ydet, og de garantier, der var stillet til fordel for WestLB i perioden fra 2007 til december 2009, herunder den omtvistede garanti. Kommissionen fandt, at der var tale om en omstruktureringsstøtte, der var forenelig med fællesmarkedet i henhold til artikel 87, stk. 3, litra b), EF, under forudsætning af, at de foranstaltninger, der var fastsat i afviklingsplanen, blev gennemført.

Retsforhandlinger

60. Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 13. november 2009 har sagsøgeren anlagt sag med påstand om annullation af den anfægtede beslutning.

61. Ved særskilt dokument indleveret til Rettens Justitskontor samme dag indgav sagsøgeren begæring om foreløbige forholdsregler med påstand om udsættel se af gennemførelsen af den anfægtede beslutning. Ved kendelse af 18. marts 2011, Westfälisch-Lippischer Sparkassen-und Giroverband mod Kommissionen (sag T-457/09 R, ikke trykt i Samling af Afgørelser), blev begæringen afvist, og afgørelsen om sagens omkostninger blev udsat.

62. Ved skrivelse af 26. april 2012 underrettede Kommissionen Retten om vedtagelsen af den endelige beslutning af 2011 og bekræftede, at efter vedtagelsen af denne beslutning »[havde] sagsøgeren ikke længere nogen søgsmålsinteresse, såfremt det kunne antages, at en sådan interesse overhovedet havde foreligget«. Kommissionen har imidlertid ikke uddybet denne påstand.

63. Retten har som led i foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse i henhold til artikel 64 i Rettens procesreglement (herefter »foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse«) opfordret sagsøgeren til at fremsætte sine bemærkninger til, hvilke virkninger vedtagelsen af den endelige beslutning af 2011 vil have for den foreliggende sag.

64. Sagsøgeren efterkom denne anmodning ved skrivelse af 11. juni 2012.

65. I forbindelse med foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse har Retten ved skrivelse af 28. november 2012 anmodet Kommissionen om at fremkomme med sine bemærkninger til sagsøgerens skrivelse af 11. juni 2012.

66. Kommissionen efterkom denne anmodning ved skrivelse af 11. januar 2013. I denne skrivelse fremsatte Kommissionen en begrundet begæring om, at det fastslås, at det er ufornødent at træffe afgørelse.

67. Ved skrivelse af 4. april 2013 fremsatte sagsøgeren sine bemærkninger til Kommissionens begæring om, at det et fastslås, at det er ufornødent at træffe afgørelse.

68. Ved afgørelse af 16. oktober 2013 henviste Retten efter forslag fra Første Afdeling sagen til Første Udvidede Afdeling i henhold til procesreglementets artikel 14, stk. 1, og artikel 51, stk. 1, første afsnit.

69. Ved af kendelse af 24. oktober 2013 henskød Retten (Første Udvidede Afdeling) Kommissionens begæring om, at det et fastslås, at det er ufornødent at træffe afgørelse, til afgørelse i forbindelse med sagens realitet.

70. Den 31. oktober 2013 stillede Retten i forbindelse med foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse en række skriftlige spørgsmål til parterne, som efterkom denne anmodning inden for den fastsatte frist.

71. På grundlag af den refererende dommers rapport har Retten (Første Udvidede Afdeling) besluttet at indlede den mundtlige forhandling.

72. Parterne afgav indlæg og besvarede Rettens mundtlige spørgsmål under retsmødet den 6. december 2013.

Parternes påstande

73. Sagsøgeren har nedlagt følgende påstande:

– Den anfægtede beslutning annulleres.

– Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

74. Kommissionen har i svarskriftet nedlagt følgende påstande:

– Sagsøgerens påstande tages ikke til følge, idet søgsmålet dels skal afvises, dels er ubegrundet.

– Sagsøgeren tilpligtes at betale sagens omkostninger.

75. I skrivelse af 26. april 2012 har Kommissionen nedlagt følgende påstande:

– Sagsøgeren gives mulighed for at tage stilling til, hvorvidt denne er indstillet på at hæve sagen.

– I benægtende fald, at det fastslås, at sagens genstand er bortfaldet.

76. I skrivelse af 11. juni 2012 har sagsøgeren nedlagt følgende påstande:

– Kommissionens påstand, hvorefter det fastslås, at sagens genstand er bortfaldet, afvises.

– Subsidiært, for det tilfælde at Retten fastslår, at genstanden for den sag, der er anlagt til prøvelse af den anfægtede beslutning, er bortfaldet, tillades sagsøgeren at tilpasse sine anbringender og påstande og lægge til grund, at de nu tager sigte på en delvis annullation af den endelige beslutning af 2011, for så vidt som den erstatter den anfægtede beslutning.

77. I skrivelse af 11. januar 2013 har Kommissionen nedlagt følgende påstande:

– Det fastslås, at det er ufornødent at træffe afgørelse i sagen.

– Begæringen om tilpasning af sagsøgerens anbringender og påstande afvises.

– Sagsøgeren tilpligtes at betale sagens omkostninger.

78. I skrivelse af 4. april 2013 har sagsøgeren nedlagt følgende påstande:

– Kommissionens påstand, hvorefter det er ufornødent at træffe afgørelse, afvises.

– For det tilfælde, at Retten fastslår, at det er ufornødent at træffe afgørelse, tilpligtes Kommissionen at betale sagens omkostninger.

– Der berammes mundtlig forhandling.

Retlige bemærkninger

1. Formaliteten

Sagsøgerens søgsmålskompetence

79. Indledningsvis bemærkes, at sagsøgeren, der har status som en offentligretlig juridisk person, kan anlægge et annullationssøgsmål i henhold til artikel 230, stk. 4, EF, således som sagsøgeren med rette har gjort gældende. Den anfægtede beslutning er imidlertid alene rettet til Forbundsrepublikken Tyskland, hvorfor det skal efterprøves, om den nævnte beslutning berører sagsøgeren individuelt som omhandlet i bestemmelsen, idet det skal præciseres, at sagsøgeren utvivlsomt er umiddelbart berørt af beslutningen, hvilket i øvrigt ikke er bestridt af parterne.

80. Det følger af fast retspraksis, at andre personer end en beslutnings adressat kun kan gøre gældende, at de berøres individuelt, hvis beslutningen rammer dem på grund af visse egenskaber, som er særlige for dem, eller på grund af en faktisk situation, der adskiller dem fra alle andre og derfor individualiserer dem på lignende måde som adressaten (Domstolens dom af 15.7.1963, sag 25/62, Plaumann mod Kommissionen, Sml. 1954-1964, s. 39, org.ref.: Rec. s. 197, på s. 223, og af 13.12.2005. sag C-78/03 P, Kommissionen mod Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, Sml. I, s. 10737, præmis 33).

81. Sagsøgeren har gjort gældende, at denne er individuelt berørt af den anfægtede beslutning som helhed som omhandlet i den retspraksis, der er nævnt i foregående præmis. Sagsøgeren har til støtte herfor anført flere argumenter, der kan sammenfattes i to hovedargumenter, nemlig for det første, at sagsøgeren har deltaget i vedtagelsen af den foranstaltning, som Kommissionen i den anfægtede beslutning har kvalificeret som statsstøtte, og for det andet, at sagsøgeren i sin egenskab af aktionær er særligt berørt.

82. Kommissionen har anført, at sagsøgeren kun er delvist berørt af den anfægtede beslutning. Kommissionen har i denne henseende anført, at sagsøgeren ikke kan støtte sin søgsmålskompetence på sin status som det organ, der traf foranstaltningen, der blev kvalificeret som statsstøtte ved beslutningen. Kommissionen har desuden anført, at sagsøgeren som aktionær alene er individuelt berørt for så vidt angår de betingelser i bilaget til den anfægtede beslutning, der vedrører aktionærernes forpligtelse til at sælge WestLB til en uafhængig tredjemand (herefter »salgsforpligtelsen«).

Det første argument vedrørende den omstændighed, at sagsøgeren har deltaget i vedtagelsen af den foranstaltning, der er kvalificeret som statsstøtte ved den anfægtede beslutning

83. Ifølge retspraksis kan retsstillingen for et organ, der ikke er en medlemsstat, men som har status af juridisk person, og som har truffet en foranstaltning, der i Kommissionens endelige afgørelse er kvalificeret som statsstøtte (herefter »støttegiveren«), være individuelt berørt af denne afgørelse, såfremt det pågældende organ derved afskæres fra at udøve sine selvstændige beføjelser på den måde, det ønsker, herunder navnlig ved at tildele den omhandlede støtte (jf. i denne retning Rettens dom af 30.4.1998, sag T-214/95, Vlaams Gewest mod Kommissionen, Sml. II, s. 717, præmis 29, og af 6.3.2002, forenede sager sag T-127/99 og T-148/99, Diputación Foral de Álava m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 1275, præmis 50 og 51).

84. Sagsøgeren har gjort gældende, dels at sammenslutningen er et af de organer, der har medvirket til at træffe den foranstaltning, der i den anfægtede beslutning er kvalificeret som statsstøtte, dels at den har truffet denne foranstaltning under udøvelsen af sine selvstændige beføjelser. Efter sagsøgerens opfattelse afskærer den anfægtede beslutning sammenslutningen fra at udøve sine selvstændige beføjelser på den måde, denne ønsker, og i det foreliggende tilfælde fra at stille den omtvistede garanti. I henhold til den retspraksis, der er omhandlet i foregående præmis, kan søgsmålet følgelig antages til realitetsbehandling.

85. I sine skriftlige indlæg har Kommissionen ikke bestridt, at sagsøgeren kan betragtes som giver af den støtte, der undersøges i den anfægtede beslutning. Kommissionen har anført, at sagsøgeren ikke har en selvstændig interesse, hvilket ifølge retspraksis er til hinder for, at sagsøgeren kan anlægge sag i egenskab af støttegiver. I sin besvarelse af Rettens spørgsmål af 31. oktober 2013 samt under den mundtlige forhandling har Kommissionen imidlertid gjort gældende, at sagsøgeren ikke kunne betragtes som støttegiveren. Ifølge Kommissionen blev den støtte, der undersøges i den anfægtede beslutning, tildelt WestLB af delstaten Nordrhein-Westfalen alene.

86. Ifølge den anfægtede beslutnings dispositive del, der kun henviser til en »støtte i form af en garanti på 5 mia. EUR« (jf. præmis 54), er den omtvistede garanti den eneste foranstaltning, der formelt er kvalificeret som statsstøtte i beslutningen.

87. Det skal derfor undersøges, om sagsøgeren kan anses for at have ydet en del af denne støtte.

88. I den forbindelse bemærkes for det første, at den omtvistede garanti formelt er stillet af delstaten Nordrhein-Westfalen med henblik på eventuelle købere af junior notes og ikke af de øvrige ejere (herefter »de øvrige ejere«), idet sidstnævntes hæftelse, herunder sagsøgerens, såfremt garantien blev gjort gældende, kun relaterer sig til aktionærernes indbyrdes forhold.

89. Mens det således fremgår af 24. betragtning til den anfægtede beslutning, at købere af junior notes ville kunne rette krav om økonomisk kompensation mod delstaten Nordrhein-Westfalen, såfremt de blev påført tab i forbindelse med en nedskrivning af disse værdipapirer, er der ikke i den anfægtede beslutning eller i sagens akter i øvrigt holdepunkter for at antage, at de også ville kunne kræve kompensation af de øvrige ejere. Såfremt garantien udløses, er de øvrige ejeres hæftelse i medfør af de aftaler, de har indgået, begrænset til at yde delstaten Nordrhein-Westfalen kompensation i forhold til deres kapitalandele for så vidt angår de første 2 mia. EUR, der udbetales, og for hvert overskydende beløb til at overdrage aktier i WestLB til delstaten Nordrhein-Westfalen, eller til at aftale, at kompensationen erlægges kontant (jf. præmis 11. og 24. betragtning til den anfægtede beslutning).

90. Det skal i den forbindelse tilføjes, at sagsøgeren i sin besvarelse af Rettens spørgsmål af 31. oktober 2013 og under retsmødet har bekræftet, at det kun er delstaten Nordrhein-Westfalen, der hæfter for den nominelle værdi af junior notes i forhold til indehaverne af disse værdipapirer, og at de pågældende indehavere ikke kan rejse krav om nogen form kompensation mod de øvrige ejere.

91. Det fremgår endvidere af 24. og 26. betragtning til den anfægtede beslutning samt af tredje afsnit i 20. betragtning til den foreløbige beslutning, at de øvrige ejeres hæftelse over for delstaten Nordrhein-Westfalen, såfremt garantien udløses, ikke er automatisk, men forudsætter, at nævnte delstat forud herfor fremsætter en anmodning om kompensation. Delstaten Nordrhein-Westfalen er dermed ikke kun ene-garant for den nominelle værdi af junior notes over for indehaverne af disse værdipapirer, men bestemmer også alene, hvorledes de omkostninger, der er forbundet med en eventuel indfrielse af den omtvistede garanti, skal fordeles mellem aktionærerne under forudsætning af, at den øvre grænse for hæftelsesansvar, som aktionærerne har aftalt, iagttages.

92. Det bemærkes desuden, således som parterne har gjort gældende under retsmødet, at WestLB i materiel henseende er modtager af den omtvistede garanti, idet banken i medfør af denne garanti i praksis har fået mulighed for via de transaktioner, som er beskrevet i præmis 9-14, hvorved afviklingsstrukturen blev etableret, at udskille de aktiver fra sin balance, hvis værdi var væsentligt nedskrevet, og opføre ny aktiver, nemlig junior notes, hvis nominelle værdi, som svarede til de udskilte aktivers, blev sikret. Selv om delstaten Nordrhein-Westfalens hæftelse i forhold til den omtvistede garanti kunne indebære en fordel for WestLB i denne sammenhæng, kan de øvrige ejeres hæftelse ikke anses for at have dannet grundlag for etableringen af garantien.

93. For det første og i modsætning til, hvad sagsøgeren har gjort gældende under retsmødet, bemærkes, at de øvrige ejeres tilsagn over for delstaten Nordrhein-Westfalen i form af en forpligtelse til delvist at tilbagebetale nævnte delstat de udgifter, der er forbundet med en eventuel indfrielse af den omtvistede garanti (herefter »de øvrige ejeres tilsagn«), ikke kan betragtes som en »mod-garanti« til fordel for indehaverne af junior notes, for så vidt som tilsagnet ikke indeholder en forpligtelse til at afholde en procentdel af den nominelle værdi af de pågældende junior notes til fordel for nævnte indehavere i tilfælde af, at den omtvistede garanti udløses, og delstaten Nordrhein-Westfalen undlader at indfri den.

94. For det andet bemærkes, som sagsøgeren har gjort gældende under retsmødet, med hensyn til spørgsmålet om, hvorvidt de øvrige ejeres tilsagn styrker delstaten Nordrhein-Westfalens solvens i forhold til indehaverne af junior notes, at selv hvis det skulle vise sig, at der faktisk var en risiko for, at delstaten Nordrhein-Westfalen, som er en lokal myndighed, hvis uafhængighed og udøvelse af offentlig myndighed følger af den tyske forfatning, blev insolvent, og Forbundsrepublikken Tyskland ikke i henhold til national ret var forpligtet til at tilbyde finansiel støtte til dækning af delstatens gæld, er der ikke i sagens akter holdepunkter for at antage, at den omstændighed, at der foreligger et tilsagn fra de øvrige ejere, skulle kunne styrke retten for indehaverne af junior notes til at få den omtvistede garanti indfriet eller give dem prioritet frem for delstatens øvrige kreditorer.

95. Det fremgår af det ovenstående, således som Kommissionen har gjort gældende, at kun delstaten Nordrhein-Westfalen har ydet den støtte, der er godkendt ved den anfægtede beslutning, idet de øvrige ejere ikke kan betragtes som givere af en del af denne støtte.

96. Denne konklusion påvirkes ikke af de argumenter, som sagsøgeren har fremført under retsmødet.

97. Sagsøgeren har således for det første gjort gældende, at det var Kommissionen selv, der havde kvalificeret de øvrige ejere som støttegivere i den anfægtede beslutning.

98. For det første bemærkes i denne forbindelse, at spørgsmålet om, hvorvidt sagsøgeren er støttegiver, er et objektivt spørgsmål, som afhænger af de faktiske omstændigheder, der er anført i den anfægtede beslutning, og som ikke bestrides af sagsøgeren, og ikke af Kommissionens eventuelle vurdering af disse omstændigheder.

99. For det andet bemærkes, at Kommissionen inden for rammerne af den anfægtede beslutning ikke er forpligtet til præcist at anføre, hvem der er støttegiver. Som Kommissionen med rette har anført under retsmødet, kunne den have begrænset sig til at redegøre for grundene til, at den fandt, at staten havde ydet den omtvistede garanti ved hjælp af offentlige midler. Da Forbundsrepublikken Tyskland ikke på noget tidspunkt under den administrative procedure har bestridt, at den omtvistede garanti og overførslen af statslige midler kunne henføres til staten, er spørgsmålet om, hvorvidt de øvrige ejere kunne betragtes som støttegivere, ikke af relevans i forbindelse med beslutningen.

100. For det tredje bemærkes, at det med hensyn til denne vurdering er korrekt, at Kommissionen i 23. betragtning til den anfægtede beslutning har anført, at den omtvistede garanti delvist består af en »garantierklæring fra WestLB’s ejere svarende til deres respektive kapitalandel til sikring af WestLB-tilgodehavender på op til 2 mia. EUR hos Phønix Light«. Kommissionen har endvidere i fjerde led i 23. betragtning til den anfægtede beslutning anført, at Phønix Light betaler en garantiprovision p.a. for den omtvistede garanti »til garanterne [o.a. til delstaten] «. Kommissionen fastslår imidlertid samtidig i tredje led i 23. betragtning til nævnte beslutning, at det var delstaten Nordrhein-Westfalen, der stillede en garanti for disse junior notes, og at disse papirer som følge heraf må betragtes som mere sikre. Endelig henvises til, at Kommission i den foreløbige beslutnings dispositive del havde anført, at såfremt den ikke havde modtaget en omstruktureringsplan senest den 8. august 2008, havde Forbundsrepublikken Tyskland forpligtet sig til at ophæve »aftalen mellem delstaten Nordrhein-Westfalen og Phønix Light« vedrørende den omtvistede garanti (jf. præmis 15 og 22).

101. For det andet har sagsøgeren under retsmødet gjort gældende, at delstaten Nordrhein-Westfalen aldrig ville have besluttet at stille garanti for den nominelle værdi af junior notes uden de øvrige ejeres tilsagn. Dette tilsagn udgør således en nødvendig forudsætning for den omtvistede garanti.

102. I denne forbindelse bemærkes, at sagsøgeren ikke har fremført beviser til støtte for sin påstand. Det er således ikke muligt at fastslå, hvorvidt delstaten Nordrhein-Westfalen ville have stillet den omtvistede garanti uden de øvrige ejeres tilsagn.

103. Under alle omstændigheder sondrer artikel 87, stk. 1, EF ikke ud fra grundene til eller formålet med de statslige indgreb, men bestemmelsen definerer disse i kraft af deres virkninger (jf. Domstolens dom af 22.12.2008, sag C-487/06 P, British Aggregates mod Kommissionen, Sml. I, s. 10515, præmis 85 og den deri nævnte retspraksis). De subjektive grunde, der har ført til, at delstaten Nordrhein-Westfalen har forpligtet sig som ene-garant for den nominelle værdi af junior notes over for indehaverne af disse, har ingen indflydelse på spørgsmålet om, hvorvidt de øvrige ejeres tilsagn indebærer en mærkbar fordel for WestLB, eller for, hvorvidt tilsagnet kan betragtes som statsstøtte til fordel for denne bank.

104. For det tredje har sagsøgeren under retsmødet gjort gældende, at delstaten Nordrhein-Westfalen forpligtede sig som ene-garant for den nominelle værdi af junior notes, fordi det var den eneste praktisk mulige løsning. Ifølge sagsøgeren skulle disse værdipapirer placeres på det internationale finansmarked, hvorfor den garanti, der var knyttet til disse papirer, skulle være enkel ud fra et juridisk synspunkt og sikre, at investorerne, som ikke foretager en detaljeret analyse i forbindelse med købet af disse papirer, med lethed kunne identificere garanten og ikke skulle rette henvendelse til flere forskellige garanter, såfremt garantien skulle indfries.

105. Det bemærkes i denne forbindelse, at argumentet, hvorefter investorer ikke foretager en detaljeret analyse i forbindelse med købet af værdipapirer på det internationale finansmarked, må forkastes. Der er tale om en påstand, som på ingen måde er underbygget, og som er meget lidt plausibel, idet enhver investor må forventes at udvise et minimum af omhu, og dette så meget desto mere for så vidt angår de investorer, der beslutter at agere på det internationale finansmarked under en alvorlig krise, som påvirker dette marked.

106. Endvidere bemærkes, at det ikke på grundlag af sagsøgerens argument er muligt at udlede, hvorfor der ud fra enkelhedsbetragtninger i forhold til indehaverne af junior notes ikke fandtes andre mulige løsninger.

107. Dette argument gør det således ikke muligt at udlede, hvorfor en solidarisk garanti, stillet af samtlige ejere for en del af hvert enkelt værdipapirs nominelle værdi, ledsaget af en garanti stillet af delstaten Nordrhein-Westfalen som ene-garant for den resterende værdi, eller en modgaranti-ordning, hvorefter de øvrige ejere indvilligede i at dække en procentdel af nævnte delstats hæftelse i tilfælde af manglende betaling, ikke ville give købere af junior notes mulighed for dels med lethed at identificere garanterne for disse værdipapirer, dels at rette henvendelse til en enkelt garant med henblik på indfrielse af garantien. Disse to alternative ordninger, som kunne have ledsaget de indbyrdes aftaler om fordeling af omkostninger i tilfælde af en eventuel indfrielse af garantien, ville ‒ til forskel fra de øvrige ejeres tilsagn i den foreliggende sag ‒ kunne have medført en yderligere fordel for indehaverne af junior notes.

108. Endelig har spørgsmålet om, hvorvidt den ordning, som aktionærerne har valgt for at sikre den nominelle værdi af junior notes, vitterlig var den eneste mulige ordning, ikke nogen indflydelse på spørgsmålet om, hvorvidt de øvrige ejeres tilsagn har medført en fordel for WestLB, som er modtager af den statsstøtte, som Kommissionen har identificeret i den anfægtede beslutning. Dette spørgsmål har således heller ingen indflydelse på, hvorvidt de pågældende ejere kan betragtes som givere i relation til den omhandlede støtte.

109. Henset til det ovenstående skal det fastslås, at det ikke er påvist, at sagsøgeren er individuelt berørt af den anfægtede beslutning i egenskab af giver af den omhandlede støtte.

Om det andet argument, hvorefter sagsøgeren er individuelt berørt i sin egenskab af aktionær

110. Sagsøgeren har gjort gældende, at denne som aktionær er individuelt berørt af den anfægtede beslutning, herunder i forhold til alle de betingelser, der er fastsat ved beslutningen.

111. Kommissionen har medgivet, at sagsøgeren er individuelt berørt som aktionær af salgsforpligtelsen. Kommissionen har derimod bestridt, at sagsøgeren er individuelt berørt af de øvrige betingelser i den anfægtede beslutning.

112. Det fremgår af fast retspraksis, at medmindre en person kan påvise en retlig interesse, der er forskellig fra den, som den virksomhed har, der er berørt af en EU-retsakt, og hvori personen har kapitalinteresser, kan denne person ikke varetage sine interesser i relation til denne retsakt på anden måde end ved at udøve sine interesser som medejer af virksomheden, der selv har ret til at anlægge sag (jf. i denne retning Rettens dom af 20.6.2000, sag T-597/97, Euromin mod Rådet, Sml. II, s. 2419, præmis 50, og af 24.3.2011, forenede sager T-443/08 og T-455/08, Freistaat Sachsen og Land Sachsen-Anhalt mod Kommissionen, endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 62, og Rettens kendelse af 27.3.2012, sag T-261/11, European Goldfields mod Kommissionen, ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 21).

113. Det skal således undersøges, om sagsøgeren har en retlig interesse, der er forskellig fra den, som WestLB har for så vidt angår annullationen af den anfægtede beslutning.

114. Sagsøgeren har gjort gældende, at dennes retlige interesse er forskellig fra den, som WestLB har, for så vidt som den anfægtede beslutning pålægger sagsøgeren at give afkald på sin ejendomsret og at acceptere, at banken undergår en radikal omstrukturering, herunder en nedbringelse af balancesummen med 50%, hvilket indebærer, at værdien af kapitalinteressen reduceres væsentligt.

115. Det skal hertil bemærkes, at sagsøgeren har en retlig interesse, der er forskellig fra den, som WestLB har for så vidt angår salgsforpligtelsen, hvilket Kommissionen har medgivet.

116. Denne forpligtelse vedrører nemlig kun aktionærer, der ser sig tvunget til inden for bindende frister at give afkald på deres ejendomsret til WestLB, for at den støtte, der er tildelt denne bank, og som er nødvendig med henblik på bankens omstrukturering, kan godkendes. WestLB behøver derimod ikke at træffe foranstaltninger på grund af denne forpligtelse, som hverken påvirker bankens ejendom eller dens adfærd på markedet.

117. For så vidt angår de øvrige betingelser i den anfægtede beslutning, herunder betingelsen vedrørende nedbringelsen af WestLB’s balancesum, bemærkes imidlertid for det første, at de vedrører bankens forretningsmæssige aktiviteter og salget eller afviklingen af dens ejendom. WestLB ville selv kunne gøre alle argumenter gældende inden for rammerne af en sag anlagt til prøvelse af den anfægtede beslutning med henblik på at bestride lovligheden eller nødvendigheden af disse betingelser.

118. Dernæst bemærkes, at Kommissionen, uden at dette er bestridt af sagsøgeren, har anført, at en aktionærs deltagerrettigheder i et tysk aktieselskab er begrænset til udlodning af selskabets udbytte og modtagelsen af et eventuelt realisationsbeløb i tilfælde af virksomhedens afvikling. En status som aktionær giver således ikke i henhold til tysk ret rettigheder over virksomhedens aktiver. Betingelserne vedrørende nedbringelsen af en virksomheds samlede balancesum kan således ikke påvirke aktionærernes rettigheder.

119. Endelig bemærkes, at sagsøgerens argument, hvorefter aktionærerne i et selskab ved Retten kan anfægte enhver afgørelse, der er truffet af Kommissionen, og som har en mulig negativ indvirkning på værdien af aktierne i dette selskab, er uforenelig med den i præmis 112 nævnte retspraksis og derfor skal afvises.

120. På baggrund af ovenstående betragtninger skal det fastslås, at det for så vidt angår de betingelser, der er fastsat ved den anfægtede beslutning, bortset fra salgsforpligtelsen, herunder betingelsen om nedbringelse af WestLB’s balancesum, er sagsøgerens retlige interesse sammenfaldende med den interesse, som WestLB har, og dermed er sagsøgeren ikke individuelt berørt af den anfægtede beslutning. Sagsøgeren er derimod individuelt berørt af denne beslutning, for så vidt som godkendelsen af den omtvistede garanti er betinget af salgsforpligtelsen.

Konklusion vedrørende sagsøgerens søgsmålskompetence

121. Det fremgår af det ovenstående, at sagsøgeren kun har søgsmålskompetence i forhold til den anfægtede beslutning for så vidt angår salgsforpligtelsen.

122. De anbringender og argumenter, som sagsøgeren har anført til støtte for sin påstand om annullation af den anfægtede beslutning, kan således kun efterprøves, for så vidt som de tager sigte på at påvise, at det var ulovligt at indsætte denne forpligtelse i bilaget til nævnte beslutning, og må afvises i øvrigt.

Om sagsøgerens søgsmålsinteresse

123. Indledningsvis bemærkes, at Kommissionen i forbindelse med den endelige beslutning af 2011 godkendte seks støtteforanstaltninger ud over den omtvistede garanti, med forbehold af overholdelse af afviklingsplanen. Disse seks foranstaltninger er opregnet i nævnte beslutnings artikel 1, stk. 1, litra b)-g).

124. Afviklingsplanen, der erstatter den endelig omstruktureringsplan, omfatter afviklingen af WestLB og fastsætter, som Kommissionen har gjort gældende, uden at det er bestridt af sagsøgeren, følgende:

– udskillelse af visse af WestLB’s aktiviteter, som skal samles i en »Verbundbank« (foreningsbank), der optræder som tjenesteyder og centralbank for sparekasserne i delstaterne Nordrhein-Westfalen og Brandenbourg samt for deres kunder

– afhændelse af et stort antal af WestLB’s aktivitetsområder og aktier

– endelig overførsel af alle WestLB’s resterende porteføljer til en ny afviklingsstruktur, kaldet EAA

– oprettelse af en service- og porteføljeforvaltningsbank, midlertidigt kaldet SPM-Bank, dernæst Portigon, som skulle levere tjenesteydelser til EEA og Verbundbank

– begrænsning af WestLB’s banklicens ved at inddrage visse licenser.

125. Som Kommissionen har bekræftet under retsmødet, omfatter afviklingsplanen således en kontrolleret afvikling af WestLB’s aktiviteter samt en delvis overførsel heraf til Verbundbank, med henblik på at sikre kontinuiteten af visse tjenesteydelse, der blev betragtet som strategiske for sparekasserne, over for hvilke WestLB i sin egenskab af centralbank på tidspunktet for de faktiske omstændigheder fungerede som bindeled til det globale finansmarked.

126. Afviklingsplanen omfattede derimod hverken en samlet ændring af WestLB’s aktionærkreds før bankens afvikling eller et forbud for aktionærerne mod, at de efter afviklingen kunne besidde enhver form for aktier i de enheder, der fortsatte visse af WestLB’s aktiviteter, nemlig Verbundbank, EEA eller service- og porteføljeforvaltningsbank, midlertidigt kaldet SPM-Bank, dernæst Portigon.

127. Kommissionen har i denne forbindelse anført, uden at dette er blevet bestridt af sagsøgeren, dels at Verbundbank er blevet overtaget af Helaba den 1. juli 2012, dels at sagsøgeren i medfør af denne aftale om overførsel til sidstnævnte fra Verbundbank er blevet aktionær i Helaba og dermed også indirekte medejer af Verbundbank.

128. Det er på baggrund af disse faktiske omstændigheder, at der skal tages stilling til Kommissionens påstand om, at det er ufornødent at træffe afgørelse, idet Kommissionen har henvist til, at sagsøgeren ikke længere har en interesse i at anlægge sag til prøvelse af den anfægtede beslutning efter vedtagelsen af den endelige beslutning af 2011.

129. Ifølge fast retspraksis skal en sagsøgers søgsmålsinteresse for så vidt angår sagens genstand foreligge på tidspunktet for sagens anlæggelse, idet sagen i modsat fald afvises. Endvidere skal sagsøgerens interesse i at få medhold bestå indtil retsafgørelsen, idet det i modsat fald findes ufornødent at træffe afgørelse (jf. i denne retning Domstolens dom af 16.12.1963, sag 14/63, Forges de Clabecq mod Den Høje Myndighed, Sml. 1954-1964, s. 453, org.ref.: Rec. s. 719, på s. 748, og af 7.6.2007, sag C-362/05 P, Wunenburger mod Kommissionen, Sml. I, s. 4333, præmis 42).

130. Ifølge fast retspraksis er det nemlig ikke længere fornødent at tage stilling til et annullationssøgsmål, når sagsøgeren har mistet sin interesse i annullationen af den anfægtede retsakt som følge af en begivenhed, der er indtruffet senere end sagsanlægget, og som har til følge, at en annullation af den pågældende retsakt i sig selv ikke længere kan have retsvirkninger (jf. Rettens dom af 9.9.2011, sag T-475/07, Dow AgroSciences m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 5937, præmis 67 og den deri nævnte retspraksis).

131. Som sagsøgeren med rette har gjort gældende, kan en sagsøger imidlertid fortsat have en retlig interesse i at opnå, at en ophævet retsakt annulleres, for så vidt som ophævelsen ikke har de samme retsvirkninger som en eventuel annullation foretaget af Retten. En tilbagekaldelse af en retsakt, der er udstedt af en institution, er nemlig ikke en anerkendelse af, at retsakten har været ulovlig, og den har virkning ex nunc, hvorimod annullation har virkning ex tunc (jf. dommen i sagen Dow AgroSciences m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 130 ovenfor, præmis 68 og den deri nævnte retspraksis).

132. Dertil kommer, at når en retsakt annulleres, er den institution, fra hvilken retsakten hidrører, forpligtet til at gennemføre de nødvendige foranstaltninger til dommens opfyldelse. Disse foranstaltninger skal navnlig ophæve virkningerne af de ulovlige forhold, der er fastslået i annullationsdommen. Den pågældende institution vil derfor eventuelt skulle genoprette sagsøgerens situation eller undgå, at en tilsvarende retsakt vedtages (jf. dommen i sagen Dow AgroSciences m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 130 ovenfor, præmis 69 og den deri nævnte retspraksis).

133. Som anført i præmis 59 ovenfor, blev den anfægtede beslutning og dermed alle de betingelser, den indeholdt, ophævet ved den endelige beslutning af 2011. Den anfægtede beslutning er imidlertid ikke blevet tilbagekaldt af Kommissionen. Den har således fortsat retsvirkninger i forhold til sagsøgerens situation for perioden mellem tidspunktet for dens ikrafttrædelse og dens ophævelse (12.5.2009-20.12.2011). Som sagsøgeren med rette har gjort gældende, har denne i denne periode i henhold til den anfægtede beslutning navnlig været forpligtet til at give afkald på sine aktier i WestLB. Annullationen af den anfægtede beslutning kan således i sig selv have virkninger på sagsøgerens retlige situation, således at sagsøgeren bevarer sin søgsmålsinteresse (jf. dommen i sagen Dow AgroSciences m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 130 ovenfor, præmis 70).

134. Kommissionen har i det væsentlige anført to argumen ter med henblik på at afkræfte denne konklusion.

135. Kommissionen har for det første understreget, at salgsforpligtelsen ikke er blevet gennemført, idet det var umuligt at finde en køber til WestLB, og at forpligtelsen ikke længere optræder i afviklingsplanen, samt at sagsøgeren tilmed er blevet medejer af Helaba og dermed af Verbundbank. Efter Kommissionens opfattelse følger det heraf, at en eventuel annullation af den anfægtede beslutning ikke ændrer sagsøgerens retsstilling for så vidt angår salgsforpligtelsen. Da søgsmålet kun kan antages til realitetsbehandling for så vidt angår denne forpligtelse, ville sagsøgeren ikke opnå nogen fordel, såfremt denne fik medhold i søgsmålet.

136. I denne forbindelse bemærkes, at sagsøgeren har været undergivet salgsforpligtelsen i en periode på mere end to år. Det er korrekt, at nævnte forpligtelse aldrig blev gennemført i praksis. Sagsøgeren har imidlertid fortsat en interesse i, at den anfægtede beslutning annulleres, for så vidt som beslutningen indeholdt denne forpligtelse.

137. En sagsøger kan nemlig fortsat have en interesse i en påstand om annullation af en ikke-gennemført retsakt, som påvirker ham direkte, for at få Unionens retsinstanser til at fastslå, at der er begået en ulovlighed mod sagsøgeren. En sådan konstatering kan anvendes som grundlag for et eventuelt erstatningssøgsmål med henblik på en passende udbedring af det tab, den anfægtede retsakt har forårsaget (jf. i denne retning Rettens dom af 18.3.2009, sag T-299/05, Shanghai Excell M & E Enterprise og Shanghai Adeptech Precision mod Rådet, Sml. II, s. 565, præmis 53 og den deri nævnte retspraksis).

138. Dette er tilfældet i den foreliggende sag, idet sagsøgeren har afholdt udgifter med henblik på salget af sine aktier i WestLB, selv om salget aldrig fandt sted. I modsætning til, hvad Kommissionen har gjort gældende, er disse udgifter for det første en tilstrækkelig direkte følge af den anfægtede beslutning, og for det andet er der på trods af de forskellige beslutninger, som er vedtaget i forhold til WestLB som følge af finanskrisen, ikke grund til at antage, at det ville være umuligt på rimelig vis at fastlægge de udgifter, som sagsøgeren har afholdt i forbindelse med de salgstiltag, som denne var forpligtet til at træffe.

139. På den baggrund har sagsøgeren fortsat en interesse i at få fastslået, at den anfægtede beslutning er ulovlig, da denne konstatering dels forpligter Unionens retsinstanser i forbindelse med et erstatningssøgsmål, dels kan udgøre grundlaget for eventuelle udenretlige forhandlinger mellem Kommissionen og sagsøgeren med henblik på at udbedre det tab, som sagsøgeren har lidt (jf. i denne retning dommen i sagen Shanghai Excell M & E Enterprise og Shanghai Adeptech Precision mod Rådet, nævnt i præmis 137 ovenfor, præmis 55 og den deri nævnte retspraksis).

140. Såfremt Kommissionens argument tiltrædes, vil det i øvrigt indebære, at retsakter, som er vedtaget af institutionerne og ophævet efter anlæggelsen af et annullationssøgsmål, men inden Retten har kunnet afsige dom i sagen, ikke kan gøres til genstand for en retlig prøvelse, såfremt de ikke gennemføres. En sådan situation ville være uforenelig med formålet med artikel 263 TEUF, hvorefter Unionens retsinstanser prøver lovligheden af retsakter vedtaget af Europa-Parlamentet og Rådet i fællesskab, af Rådet, af Kommissionen eller af Den Europæiske Centralbank (ECB), bortset fra henstillinger og udtalelser, samt de af Europa-Parlamentets retsakter, der skal have retsvirkning over for tredjemand. Unionen er nemlig et retsfællesskab, idet hverken dets medlemsstater eller dets institutioner er unddraget kontrol med, at deres retsakter er forenelige med det forfatningsmæssige grundlag, som er traktaten, eller den heraf afledte ret (jf. i denne retning dommen i sagen Shanghai Excell M & E Enterprise og Shanghai Adeptech Precision mod Rådet, nævnt i præmis 137 ovenfor, præmis 56 og 57).

141. Derfor forkastes Kommissionens første argument, der er fremsat med henblik på at afkræfte konklusionen, hvorefter sagsøgeren fortsat har en søgsmålsinteresse.

142. Kommissionen har for det andet gjort gældende, at sagsøgeren ikke længere har en søgsmålsinteresse i forhold til den anfægtede beslutning, for så vidt som alle de negative virkninger, som de i beslutningen opstillede betingelser kunne have haft for sagsøgerens retsstilling, tillige ville kunne følge af den endelige beslutning af 2011.

143. I denne forbindelse er det tilstrækkeligt at fastslå, at den endelige beslutning af 2011, i modsætning til hvad Kommissionen har anført, ikke medfører alle de negative virkninger, som er anført i den foregående præmis. Ved denne beslutning pålægges sagsøgeren ikke en salgsforpligtelse, og sagsøgeren kan således bibeholde kapitalandele af i princippet enhver art i de aktivitetsområder, der er udskilt fra WestLB.

144. Kommissionens andet argument, der er fremsat med henblik på at afkræfte konklusionen, hvorefter sagsøgeren fortsat har en søgsmålsinteresse, skal således ligeledes forkastes.

145. På baggrund af det ovenstående må det fastslås, at sagsøgeren fortsat har en søgsmålsinteresse. Den af Kommissionen indgivne begæring om, at det fastslås, at det er ufornødent at træffe afgørelse, må følgelig forkastes.

146. Det er således ikke nødvendigt at tage stilling til sagsøgerens begæring om tilpasning af påstande og anbringender som følge af vedtagelsen af den endelige beslutning af 2011 for det tilfælde, at Retten skulle fastslå, at genstanden for sagen anlagt til prøvelse af den anfægtede afgørelse er bortfaldet.

2. Realiteten

Indledende bemærkninger

147. Sagsøgeren har gjort otte anbringender gældende til støtte for søgsmålet. Disse anbringender vedrører tilsidesættelse af 1) kollegialitetsprincippet, 2) artikel 87, stk. 1, EF, idet kriteriet om konkurrencefordrejning som følge af den omtvistede garanti ikke er blevet undersøgt, 3) artikel 87, stk. 3, litra b), EF, 4) proportionalitetsprincippet, 5) ligebehandlingsprincippet, 6) artikel 295 EF, 7) artikel 7, stk. 4, Rådets forordning (EF) nr. 659/1999 af 22. marts 1999 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af [artikel 88 EF] (EFT L 83, s. 1), og 8) begrundelsespligten.

148. Efter Kommissionens opfattelse er samtlige anbringende ubegrundede.

149. Som allerede anført i præmis 122 ovenfor, kan sagsøgerens anbringender kun efterprøves, for så vidt som de tager sigte på at påvise, at det var ulovligt at indsætte denne forpligtelse i bilaget til nævnte beslutning.

150. Sagsøgeren har i forbindelse med det fjerde, femte, sjette, syvende og ottende anbringende gjort gældende, at denne indsættelse var ulovlig. Sagsøgeren har imidlertid i forbindelse med disse anbringender også fremført argumenter vedrørende lovligheden af de øvrige betingelser i bilaget til den anfægtede beslutning. Da disse argumenter ikke kan antages til realitetsbehandling, skal de afvises umiddelbart.

151. Dernæst bemærkes, at salgsforpligtelsen ikke lovligt har kunnet indsættes i bilaget til den anfægtede beslutning, såfremt beslutningen er vedtaget i strid med kollegialitetsprincippet, artikel 87, stk. 3, litra b), artikel 87, stk. 1, EF eller begrundelsespligten for så vidt angår den omtvistede garantis indvirkning på konkurrencen, hvilket sagsøgeren har gjort gældende i forbindelse med de tre første anbringender. Disse anbringender kan derfor antages til realitetsbehandling og skal efterprøves.

152. Der skal således tages stilling til:

– for det første, det første anbringende vedrørende tilsidesættelse af kollegialitetsprincippet

– for det andet, det tredje anbringende vedrørende tilsidesættelse af artikel 87, stk. 3, litra b), EF

– for det tredje, det andet anbringende vedrørende tilsidesættelse af artikel 87, stk. 1, EF

– for det fjerde, det ottende anbringende vedrørende tilsidesættelse af begrundelsespligten

– for det femte, det fjerde, femte, sjette og syvende anbringende vedrørende tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet, ligebehandlingsprincippet, artikel 295 EF, og artikel 7, stk. 4, forordning (EF) nr. 659/1999.

153. Endelig er der visse argumenter, som er fremført under det ottende anbringende, hvorefter den anfægtede beslutning er utilstrækkeligt begrundet for så vidt angår den omtvistede garantis eventuelle virkninger på konkurrencen, der skal undersøges i forbindelse med det andet anbringende.

Om det første anbringende vedrørende tilsidesættelse af kollegialitetsprincippet

154. I stævningen har sagsøgeren gjort gældende, at den anfægtede beslutning ikke er vedtaget af kommissærkollegiet, men kun af det medlem af Kommissionen, der på tidspunktet for de faktiske omstændigheder var ansvarlig for konkurrencespørgsmål, nemlig Neelie Kroes, hvilket er i strid med kollegialitetsprincippet i artikel 219 EF og artikel 1 i Kommissionens forretningsorden (K(2000) 3614) (EFT 2000 L 308, s. 26).

155. Som Kommissionen imidlertid med rette har anført, fremgår det af en meddelelse fra direktøren for det juridiske kontor i Kommissionens Generalsekretariat af 12. maj 2009 om vedtagelse af visse af Kommissionens beslutninger samme dag (SEC 2009 663/2002), at den anfægtede beslutning er vedtaget af kommissærkollegiet efter den skriftlige procedure og ikke af Neelie Kroes.

156. Sagsøgeren har i sin replik medgivet, at meddelelsen fra direktøren for det juridiske kontor i Kommissionens Generalsekretariat, som er nævnt i foregående præmis, beviser, at den anfægtede beslutning er vedtaget efter den skriftlige procedure. Sagsøgeren fastholder imidlertid dette anbringende og har fremsat to nye anbringender (herefter »de nye anbringender«).

157. Sagsøgeren har for det første gjort gældende, at den skriftlige procedure »sædvanligvis tager fem dage«. Kommissionen har imidlertid fremsendt den tyske udgave af den anfægtede beslutning til WestLB den 6. maj 2009. Ifølge sagsøgeren fremgår det af to af Kommissionens e-mails af den 6. og 7. maj 2009, at beslutningsteksten var blevet omarbejdet den 7. maj 2009. Sagsøgeren har gjort gældende, at det ikke er klart, »hvilken beslutningstekst der er vedtaget [efter den skriftlige procedure], og hvornår dette er sket«. Sagsøgeren har anmodet Kommissionen om at »meddele de fornødne præciseringer« i denne henseende.

158. Sagsøgeren har for det andet gjort gældende, at »beviset for, at der er gennemført en skriftlig procedure, ikke forklarer […] grundene til, at en beslutning, der skulle have været behandlet […] på Kommissionens møde den 13. maj 2009, pludselig blev fremskyndet med en dag«. Sagsøgeren har anført, at det fremgår af en e-mail fra det tyske finansministerium af 11. maj 2009, at denne ændring blev besluttet af Kommissionen for at »lette onsdagens arbejdsbyrde, hvor der skulle træffes mange beslutninger«. Sagsøgeren udleder heraf, at det var fastsat, at den anfægtede beslutning skulle have været vedtaget på mødet den 13. maj 2009, men ikke efter den skriftlige procedure. Sagsøgeren har endvidere anført, at den skriftlige procedure kun er tiltænkt anvendt med henblik på beslutninger vedrørende den daglige, løbende administration. Anvendelsen af denne procedure i forbindelse med vedtagelsen af en beslutning, der indeholder en salgsforpligtelse, er således udelukket.

159. Kommissionen har anført, at de nye anbringender ikke kan antages til realitetsbehandling, idet der er tale om fremsættelse af nye anbringender i replikken. Under alle omstændigheder er disse anbringender åbenbart ugrundede.

160. Det fremgår af bestemmelserne i procesreglementets artikel 44, stk. 1, litra c), sammenholdt med samme reglements artikel 48, stk. 2, at den stævning, der indleveres til Retten, skal indeholde søgsmålets genstand og en kort fremstilling af de påberåbte søgsmålsgrunde, og at nye anbringender ikke må fremsættes under sagens behandling, medmindre de støttes på retlige og faktiske omstændigheder, som er kommet frem under retsforhandlingerne (Rettens dom af 8.3.2007, sag T-340/04, France Télécom mod Kommissionen, Sml. II, s. 573, præmis 164).

161. Imidlertid skal et anbringende, der udgør en uddybning af et anbringende, der tidligere er fremsat direkte eller indirekte i stævningen, og som har en nær sammenhæng med dette, antages til realitetsbehandling (Rettens dom af 19.9.2000, sag T-252/97, Dürbeck mod Kommissionen, Sml. II, s. 3031, præmis 39, og af 10.4.2003, sag T-195/00, Travelex Global and Financial Services og Interpayment Services mod Kommissionen, Sml. II, s. 1677, præmis 34).

162. Sagsøgeren bestrider ikke længere den anfægtede beslutning, fordi beslutningen ikke er vedtaget af kommissærkollegiet, som sagsøgeren havde gjort gældende i stævningen. Med de nye anbringender gør sagsøgeren imidlertid fortsat gældende, at den anfægtede beslutning ikke er reelt eller gyldigt vedtaget af kommissærkollegiet. Der er således en sådan tilstrækkelig sammenhæng mellem det oprindelige anbringende og de nye anbringender, de må antages til realitetsbehandling.

163. De nye anbringender skal således relitetsbehandles.

164. Med det første af sine nye anbringender har sagsøgeren i det væsentlige gjort gældende, dels at den endelige version af den anfægtede beslutning ikke blev meddelt Kommissionens medlemmer i tide, dels at Kommissionen burde have anført, om det var den endelige version af den anfægtede beslutning, der var blevet vedtaget efter den skriftlige procedure.

165. Med hensyn til det første spørgsmål bemærkes, at sagsøgeren har begrænset sig til at anføre, at den skriftlige procedure »sædvanligvis tager fem dage«, og at Kommissionen har omarbejdet teksten til den anfægtede beslutning frem til den 7. maj 2009. Artikel 12 i Kommissionens forretningsorden, hvorefter Kommissionen har mulighed for at vedtage et forslag, der er fremsat af et eller flere af dens medlemmer ved skriftlig procedure, fastsætter ikke en frist for, hvornår Kommissionens medlemmer skal have modtaget teksten til det pågældende forslag. Bestemmelsens andet afsnit fastsætter blot, at »[t]eksten til forslaget [fremsendes] skriftligt [...] til alle medlemmerne med angivelse af fristen for fremsættelse af eventuelle forbehold eller ændringsforslag«.

166. Endvidere har Kommissionen i duplikken anført, uden at dette er bestridt af sagsøgeren, at de ændringer, der blev foretaget i teksten, kun omfattede mindre rettelser i den tyske version på baggrund af den version, der var udfærdiget på det anvendte arbejdssprog, nemlig engelsk.

167. Anbringendet om, at Kommissionens medlemmer har vedtaget den anfægtede beslutning med en frist, der var for kort til, at de kunne undersøge den, må derfor forkastes.

168. For så vidt angår det andet spørgsmål er det tilstrækkeligt at bemærke, at Kommissionen allerede har præciseret, at den anfægtede beslutning blev vedtaget i den endelig version efter den skriftlige procedure den 12. maj 2009. Dette støttes af meddelelsen fra direktøren for det juridiske kontor i Kommissionens Generalsekretariat, nævnt i præmis 155 ovenfor, og er ikke bestridt af sagsøgeren.

169. Det første nye anbringende skal derfor forkastes som ubegrundet.

170. Med det andet nye anbringende har sagsøgeren i det væsentlige gjort gældende, at den skriftlige procedure ikke burde være anvendt til at vedtage den anfægtede beslutning, idet denne procedure er forbeholdt vedtagelsen af beslutninger, der vedrører den daglige administration.

171. I denne sammenhæng er det tilstrækkeligt at foretage en sammenligning mellem ordlyden af artikel 13 og 14 i Kommissionens forretningsorden, hvorefter henholdsvis bemyndigelsesproceduren og delegationsproceduren er forbeholdt vedtagelsen af forvaltningsmæssige og administrative foranstaltninger, med ordlyden af nævnte forretningsordens artikel 12, som ikke indeholder en sådan begrænsning med hensyn til den skriftlige procedure.

172. I modsætning til, hvad sagsøgeren har anført, påvirkes denne konklusion ikke af den forklarende meddelelse vedrørende Kommissionens forretningsorden på Kommissionens internet-side, som sagsøgeren har vedlagt replikken. Som Kommissionen med rette har gjort gældende, er denne meddelelse ikke retligt bindende, hvilket er angivet i selve meddelelsesteksten. I den forklarende meddelelse er det endvidere anført, at »[delegationsproceduren, bemyndigelsesproceduren og den skriftlige procedure] i de fleste tilfælde [er] beregnet på at fritage kollegiet fra at træffe beslutninger om anliggender i forbindelse med den daglige ledelse og kræver ingen debat«, hvilket ikke på nogen måde indebærer, at anvendelsen af den skriftlige procedure er udelukket for så vidt angår vedtagelsen af beslutninger, der ikke vedrører den daglige ledelse.

173. Det følger heraf, at det andet nye anbringende heller ikke er begrundet.

174. Dette anbringende skal således forkastes.

Om det tredje anbringende vedrørende tilsidesættelse af artikel 87, stk. 3, litra b), EF

175. Sagsøgeren har henvist til, at Kommissionen har godkendt den omtvistede garanti til fordel for WestLB i henhold til artikel 87, stk. 3, litra b), EF, og har gjort gældende, at Kommissionen har begået en fejl ved anvendelsen af denne bestemmelse.

176. Sagsøgeren har til støtte herfor anført flere argumenter, der kan opdeles i to led, hvor det første led er principalt, og det andet led er subsidiært. De to led vedrører henholdsvis den omstændighed, at Kommissionen med urette har henvist til, at formålet med artikel 87, stk. 3, litra b), EF er sammenfaldende med formålet med artikel 87, stk. 3, litra c), EF og rednings- og omtruktureringsrammebestemmelserne, samt at Kommissionen i den anfægtede beslutning fejlagtigt har fastsat strengere betingelser, end der var mulighed for efter rednings- og omtruktureringsrammebestemmelserne, sammenholdt med artikel 87, stk. 3, litra c), EF.

Om det første led, der er gjort principalt gældende, hvorefter Kommissionen med urette har henvist til, at formålet med artikel 87, stk. 3, litra b), EF er sammenfaldende med formålet med artikel 87, stk. 3, litra c), EF og rednings- og omtruktureringsrammebestemmelserne

177. Sagsøgeren har henvist til, at Kommissionen i forbindelse med undersøgelsen af foreneligheden af den omtvistede garanti med fællesmarkedet i henhold til artikel 87, stk. 3, litra b), EF har anført, at formålet med denne bestemmelse var sammenfaldende, dels med formålet i artikel 87, stk. 3, litra c), EF, dels med formålet i rednings- og omtruktureringsrammebestemmelserne. Dette er en alvorlig fejlvurdering.

178. Sagsøgeren har i det væsentlige anført to klagepunkter til støtte for dette led, som Kommissionen har bestridt. Med det første klagepunkt har sagsøgeren gjort gældende, at et formål, der tager sigte på at afhjælpe en forstyrrelse af en medlemsstats økonomi, altid er foreneligt med den almene interesse. Det andet klagepunkt angår de to fejl, som Kommissionen har begået i forbindelse med den anfægtede beslutning, nemlig for det første, at Kommissionen ikke har taget hensyn til formålet med artikel 87, stk. 3, litra b), EF, idet den har undersøgt den omtvistede garantis forenelighed med fællesmarkedet på grundlag af rednings- og omtruktureringsrammebestemmelserne, og for det andet, at Kommissionen i hvert fald ikke har godkendt den omtvistede garanti på mindre strenge betingelser, end der kunne kræves i henhold til artikel 87, stk. 3, litra c), EF.

– Om det første klagepunkt, hvorefter et formål, der tilsigter at afhjælpe en forstyrrelse af en medlemsstats økonomi, altid er foreneligt med den almene interesse

179. Sagsøgeren har gjort gældende, at i de tilfælde, der er omhandlet i rednings- og omtruktureringsrammebestemmelserne, er formålet med artikel 87, stk. 3, litra c), EF at hjælpe en virksomhed i et økonomisk sundt miljø. Ved hjælp af det økonomisk sunde miljø kan støtteforanstaltninger, som ændrer samhandelsvilkårene på en måde, der strider mod den fælles interesse, ikke godkendes i medfør af denne bestemmelse, og Kommissionen skal desuden sikre, at godkendte støtteforanstaltningers virkninger på konkurrence begrænses til et minimum. Formålet med artikel 87, stk. 3, litra c), EF er derimod at afhjælpe en forstyrrelse af en medlemsstats samlede økonomi. Dette formål er altid foreneligt med den almene interesse og er en nødvendig forudsætning for en sund konkurrence. Sagsøgeren slutter på denne baggrund, at der for godkendelsen af en støtte, der er omfattet af denne bestemmelse, ikke kan stilles betingelser, som tager sigte på at beskytte konkurrencen.

180. Det skal i denne forbindelse bemærkes, at Kommissionen i den anfægtede beslutning har anført, at formålet med den omtvistede garanti var at muliggøre en omstrukturering af WestLB, hvilket – som følge af bankens systemrelevante betydning – var nødvendig for at afhjælpe den alvorlige forstyrrelse i tysk økonomi, der var opstået som følge af den alvorlige finanskrise, hvilket sagsøgeren ikke har bestridt.

181. Dernæst, for så vidt som dette klagepunkt kan forstås således, at Kommissionen efter at have konstateret, at den omtvistede garanti tilsigtede at afhjælpe en alvorlig forstyrrelse af den tyske økonomi, var forpligtet til at anses garantien for at være forenelig med fællesmarkedet og ikke kunne stille betingelser for godkendelsen heraf, bemærkes, at det allerede af selve ordlyden af artikel 87, stk. 3, litra b), EF fremgår, at Kommissionen, når den som i det foreliggende tilfælde konstaterer, at en støtte skal afhjælpe en alvorlig forstyrrelse i en medlemsstats økonomi, ikke af den grund alene er forpligtet til at anse støtten for at være forenelig med fællesmarkedet.

182. Til forskel fra støtte, der er omfattet af undtagelserne til det generelle forbud mod statsstøtte i artikel 87, stk. 2, EF, som efter bestemmelsens ordlyd »er« forenelige med fællesmarkedet, bestemmer artikel 87, stk. 3, EF, at visse kategorier af støtte, herunder støtte, der skal afhjælpe en alvorlig forstyrrelse i en medlemsstats økonomi, »kan« betragtes som forenelige med fællesmarkedet.

183. Endvidere følger det af fast retspraksis, at Kommissionen ved artikel 87, stk. 3, EF er tillagt en skønsmæssig beføjelse, hvis udøvelse indebærer, at den i fællesskabsretlig sammenhæng skal foretage komplicerede økonomiske og sociale vurderinger (Domstolens dom af 17.9.1980, sag 730/79, Philip Morris mod Kommissionen, Sml. s. 2671, præmis 24, af 24.2.1987, sag 310/85, Deufil mod Kommissionen, Sml. s. 901, præmis 18, og af 14.1.1997, sag C-169/95, Spanien mod Kommissionen, Sml. I, s.135, præmis 18).

184. Den af sagsøgeren fremhævede forskel i formuleringen af henholdsvis artikel 87, stk. 3, litra c), EF, hvorefter en støtte kan godkendes, såfremt den »ikke ændrer samhandelsvilkårene på en måde, der strider mod den fælles interesse«, og artikel 87, stk. 3, litra b), EF, som ikke indeholder en sådan betingelse, kan ikke føre til, at Kommissionen ikke i henhold til sidstnævnte bestemmelse kan foretage en bedømmelse af en godkendt støttes virkning på det eller de relevante markeder i hele Unionen (jf. i denne retning Rettens dom af 6.7.1995, forenede sager T-447/93 ‒ T-449/93, AITEC m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 1971, præmis 138-143; jf. også, analogt, dommen i sagen Spanien mod Kommissionen, nævnt i præmis 183 ovenfor, præmis 17).

185. Endelig bemærkes, at Kommissionens kompetence efter artikel 88, stk. 2, første afsnit, EF til at fastslå, at en støtte, der efter artikel 87 EF er uforenelig med fællesmarkedet, skal »ændres«, nødvendigvis indebærer, at der til en beslutning om godkendelse af støtte i henhold til artikel 87, stk. 3, litra c), EF kan knyttes betingelser for at sikre, at den godkendte støtte ikke ændrer samhandelsvilkårene på en måde, som strider mod den fælles interesser (Rettens dom af 13.9.1995, forenede sager T-244/93 og T-486/93, sag TWD mod Kommissionen, Sml. II, s. 2265, præmis 53-55).

186. Det må således fastslås, at artikel 87, stk. 3, litra b), EF ikke er til hinder for, at Kommissionen kan fastsætte betingelser for godkendelsen af den omtvistede garanti.

187. For så vidt angår spørgsmålet om, hvorvidt disse betingelser kan have til formål at korrigere den godkendte støttes virkninger for konkurrencen, er det tilstrækkeligt at bemærke, at det fremgår af 68. og 69. betragtning til den anfægtede beslutning, som vedrører salgsforpligtelsen, samt af deres placering i det afsnit i den anfægtede beslutning, som vedrører undersøgelsen af, hvorvidt de foranstaltninger, der er fastsat i den endelige omstruktureringsplan, gjorde det muligt for WestLB at genoprette sin langsigtede rentabilitet, at godkendelsen af den omtvistede garanti ikke var betinget af, at salgsforpligtelsen blev opfyldt med henblik på at begrænse virkningerne heraf for konkurrencen, men med henblik på at sikre WestLB’s rentabilitet.

188. Det første klagepunkt skal derfor forkastes.

– Om det andet klagepunkt, hvorefter Kommissionen har begået to fejl i forbindelse med den anfægtede beslutning, nemlig for det første, at Kommissionen ikke har taget hensyn til formålet med artikel 87, stk. 3, litra b), EF, idet den har undersøgt den omtvistede garantis forenelighed med fællesmarkedet på grundlag af rednings- og omtruktureringsrammebestemmelserne, og for det andet, at Kommissionen i hvert fald ikke har godkendt den omtvistede garanti på mindre strenge betingelser, end der kunne kræves i henhold til artikel 87, stk. 3, litra c), EF

189. Sagsøgeren har for det første gjort gældende, at Kommissionen ikke har taget hensyn til formålet med artikel 87, stk. 3, litra b), EF, da den undersøgte den omtvistede garantis forenelighed med fællesmarkedet på grundlag af rednings- og omtruktureringsrammebestemmelserne, selv om Kommissionen selv anså garantien for egnet til at afhjælpe en alvorlig forstyrrelse af tysk økonomi. Sagsøgeren har for det andet gjort gældende, at der for godkendelsen af en støtte efter artikel 87, stk. 3, litra b), EF under alle omstændigheder skal fastsættes betingelser, der er mindre strenge end for godkendelsen af en støtte efter artikel 87, stk. 3, litra c), EF.

190. Som allerede nævnt i præmis 183 ovenfor, følger det af fast retspraksis, at Kommissionen ved artikel 87, stk. 3, EF er tillagt en vid skønsmæssig beføjelse. Den kontrol, Unionens retsinstanser udøver, må derfor begrænses til en efterprøvelse af, om procedureregler og begrundelsespligten er overholdt, om de faktiske omstændigheder er materielt rigtige, og om der foreligger et åbenbart urigtigt skøn eller magtfordrejning. Det tilkommer ikke Unionens retsinstanser at sætte deres økonomiske skøn i stedet for Kommissionens (jf. Rettens dom af 11. juli 2002, sag T-152/99, HAMSA mod Kommissionen, Sml. II, s. 3049, præmis 48 og den deri nævnte retspraksis).

191. I forbindelse med denne vide skønsbeføjelse kan Kommissionen anvende de kriterier, den finder mest egnede ved vurderingen af, om en støtte kan anses for forenelig med fællesmarkedet, for så vidt som disse kriterier er relevante i relation til artikel 3, litra g), EF og artikel 87 EF, ligesom den kan præcisere disse kriterier i retningslinjer, som er i overensstemmelse med traktaten. Kommissionens vedtagelse af sådanne retningslinjer er en del af udøvelsen af dens skønsmæssige kompetence og indebærer kun, at Kommissionen under iagttagelse af lighedsgrundsætningen har pålagt sig selv en begrænsning i sin kompetence. Kommissionen kan ikke ved at vurdere en individuel støtte med udgangspunkt i retningslinjer, som den tidligere har vedtaget, anses for at overskride grænserne for sin skønsmæssige beføjelse eller at give afkald herpå. For det første har den fortsat kompetence til at ophæve eller ændre retningslinjerne, hvis forholdene kræver det. For det andet vedrører retningslinjerne en bestemt sektor og er begrundet i ønsket om at følge en politik, som Kommissionen selv har fastlagt (jf. i denne retning dommen i sagen Vlaams Gewest mod Kommissionen, nævnt i præmis 83 ovenfor, præmis 89).

192. Det bemærkes for det første, at Kommissionen inden vedtagelsen af den anfægtede beslutning havde oplyst medlemsstaterne om, hvilke retningslinjer den agtede at anvende i medfør af den kompetence, den er tillagt i henhold til artikel 87 EF ff. for så vidt angår støtte, der er ydet til pengeinstitutter som følge af finanskrisen. Dette var bl.a. formålet med meddelelsen om foranstaltninger truffet i forbindelse med finanskrisen, som Kommissionen har henvist til i 63. betragtning til den anfægtede beslutning.

193. Det fremgår af punkt 10 i denne meddelelse, at vurderingen af foreneligheden med fællesmarkedet efter artikel 87, stk. 3, litra b), EF af de foranstaltninger, som medlemsstaterne træffer som følge af finanskrisen, bør foretages på grundlag af de generelle principper i rammebestemmelserne for rednings- og omstruktureringsstøtte, selv om »de aktuelle omstændigheder« ville kunne begrunde en godkendelse af ekstraordinære foranstaltninger. Da Kommissionen anvendte rammebestemmelserne for rednings- og omstruktureringsstøtte i forhold til den anfægtede beslutning, iagttog den således den begrænsning i sin skønsmæssige kompetence, som den tidligere havde pålagt sig selv.

194. Det bemærkes for det andet, at sagsøgeren ikke har godtgjort, at de kriterier, der er omhandlet i rammebestemmelserne for rednings- og omstruktureringsstøtte, som Kommissionen på tidspunktet for vedtagelsen af den anfægtede beslutning fandt mest egnede ved vurderingen af, om en støtte, der var tildelt som følge af finanskrisen, kunne anses for forenelig med fællesmarkedet, ikke var relevante i relation til artikel 3, litra g), EF og artikel 87 EF i forhold til støtte, der blev anset for at være nødvendig for at afhjælpe en alvorlig forstyrrelse af en medlemsstats økonomi.

195. I øvrigt kan de nævnte rammebestemmelser i princippet anses for at være egnede ved vurderingen af, om den pågældende støtte kan anses for at være forenelig med fællesmarkedet, navnlig såfremt støttemodtagerne er systemrelevante banker, som i det foreliggende tilfælde, hvis økonomiske rentabilitet er blevet kompromitteret i en sådan grad, at deres eksistens er truet.

196. At en sådan støtte er nødvendig for at afhjælpe en alvorlig forstyrrelse af økonomien, betyder ikke, at støtten ikke kan anses for at være ydet til fordel for en kriseramt virksomhed som omhandlet i punkt 9 i rednings- og omstruktureringsrammebestemmelserne, hvorefter der ved en kriseramt virksomhed forstås en virksomhed, der ikke med egne finansielle midler eller med de midler, som virksomheden kan opnå fra ejeren/aktionærer og kreditorer, er i stand til at standse de tab, som uden de offentlige myndigheders indgriben næsten med sikkerhed vil medføre virksomhedens ophør på kort eller mellemlang sigt. En bank, hvis økonomiske rentabilitet er kompromitteret i en sådan grad, at dens eksistens er truet, kan principielt betragtes som en kriseramt virksomhed.

197. For at kunne anse en omstruktureringsstøtte for forenelig med fællesmarkedet i henhold til rednings- og omstruktureringsrammebestemmelserne et det desuden et krav, dels at støttemodtageren er omfattet af en omstruktureringsplan, der gør det muligt at genoprette virksomhedens langsigtede rentabilitet inden for en rimelig frist, dels at støtten skal være ledsaget af foranstaltninger med henblik på at hindre urimelige konkurrencefordrejende virkninger samt være begrænset til det absolutte minimum af omstruktureringsomkostningerne (jf. henholdsvis punkt 35-37, 38-42 og 43-45 i nævnte rammebestemmelser). Det er imidlertid berettiget, at Kommissionen i forhold til den støtte, der ydes til systemrelevante banker på grund af finanskrisen, kræver, at disse betingelser er opfyldt, selv i tilfælde, hvor støtten har til formål at afhjælpe en alvorlig forstyrrelse i en medlemsstats økonomi.

198. Hvad for det første angår kravet om en omstruktureringsplan, der gør det muligt at genoprette disse bankers langsigtede rentabilitet inden for en rimelig frist, har Kommissionen i princippet med rette anført, at omstruktureringen af en systemrelevant bank, hvis rentabilitet ikke er sikret, ikke kan bidrage til varigt at afhjælpe forstyrrelser, der er opstået i en medlemsstats økonomi som følge af de økonomiske vanskeligheder, som denne bank eller finanssektoren som helhed er stødt ind i. En sådan bank kan kun vanskeligt udøve sine aktiviteter på almindelig vis, idet dens forhold til kunder, debitorer og samarbejdspartnere påvirkes negativt af den usikkerhed, der præger bankens økonomiske situation. Henset til den pågældende banks systemrelevans kan den omstændighed, at det er umuligt for banken at udøve sine aktiviteter på sædvanlig vis, få en negativ indflydelse på hele det nationale finanssystem, hvilket kan sprede sig til hele økonomien.

199. Hvad dernæst angår kravet om, at støtten skal være ledsaget af foranstaltninger med henblik på at hindre urimelige konkurrencefordrejende virkninger, henvises til, at i forbindelse med vurderingen af en støttes virkning på det eller de relevante markeder, herunder en støttes indvirkning på samhandelsvilkårene, som Kommissionen skal foretage, når den anvender artikel 87, stk. 3, litra b), EF, kan den tage hensyn til de virkninger af støtten, som måtte forventes på konkurrencen og samhandelen inden for Fællesskabet (jf. i denne retning dommen i sagen AITEC m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 184 ovenfor, præmis 138-143). Der kan således antages, at Kommissionen kan betinge en omstruktureringsstøtte af, at vilkår med henblik på at minimere støttens indvirkning på konkurrencen er opfyldt.

200. Hvad endelig angår det krav, hvorefter støtten skal være begrænset til det absolutte minimum af omstruktureringsomkostningerne, bemærkes, at artikel 87, stk. 3, litra b), EF, der er en undtagelsesbestemmelse, skal fortolkes strengt (Domstolens dom af 30.9.2003, forenede sager C-57/00 P og C-61/00 P, Freistaat Sachsen m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 9975, præmis 98). Kommissionen kan derfor ikke anses for at have tilsidesat denne bestemmelse, da den besluttede kun at godkende den støtte, der var begrænset til det, der var absolut nødvendigt for at sikre en omstrukturering af støttemodtageren, således at denne kunne udvikle sine aktiviteter i tilstrækkeligt omfang til at afhjælpe en alvorlig forstyrrelse af økonomien.

201. For det tredje bemærkes, at der i rednings- og omstruktureringsrammebestemmelserne er fastsat visse specifikke kriterier, som finder anvendelse på banksektoren [jf. punkt 6 i meddelelsen om foranstaltninger truffet i forbindelse med finanskrisen og fodnoten i punkt 25, litra a), i rednings- og omstruktureringsrammebestemmelserne].

202. På baggrund af ovenstående bemærkninger må det fastslås, at Kommissionen på tidspunktet for vedtagelsen af den anfægtede beslutning var beføjet til at anvende artikel 87, stk. 3, litra b), EF, samtidig med at den undersøgte foreneligheden af den omstruktureringsstøtte, der var ydet kriseramte, systemrelevante banker, i henhold til rednings- og omstruktureringsrammebestemmelserne.

203. Med henblik på at efterprøve, hvorvidt Kommissionen i det foreliggende tilfælde kunne anvende rednings- og omstruktureringsrammebestemmelserne, skal det undersøges, om det var berettiget, at den lagde til grund, dels at WestLB var en kriseramt, systemrelevant bank, dels at banken havde modtaget en omstruktureringsstøtte.

204. Det skal i denne forbindelse for det første bemærkes, at der mellem parterne er enighed om, at det umiddelbare formål med den omtvistede garanti var at undgå, at den tabte markedsværdi som følge af, at porteføljen på 23 mia. EUR indvirkede negativt på WestLB’s balancesum. Parterne har i det væsentlige anført, at såfremt denne foranstaltning, eller enhver anden støtteforanstaltning med tilsvarende virkning, ikke var blevet vedtaget, ville WestLB have været i så alvorlige økonomiske vanskeligheder, at dens fortsatte bankvirksomhed ville have været truet på kort sigt og i en sådan grad, at der var risiko for, at den ville forsvinde. Kommissionen kunne derfor uden at begå nogen fejl lægge til grund, at WestLB var en kriseramt virksomhed som omhandlet i punkt 9 i rednings- og omstruktureringsrammebestemmelserne, hvilket allerede fremgik af 44. og 45. betragtning til den foreløbige beslutning og i øvrigt ikke er blevet bestridt af hverken Forbundsrepublikken Tyskland eller sagsøgeren.

205. I modsætning til, hvad sagsøgeren har gjort gældende under retsmødet, indebærer den omstændighed, at den omtvistede garanti blev stillet af en aktionær i WestLB, ikke, at denne bank ikke kan anses for at være en kriseramt virksomhed som omhandlet i punkt 9 i rednings- og omstruktureringsrammebestemmelserne.

206. Såfremt sagsøgerens argument tiltrædes, vil dette systematisk være til hinder for, at en lang række statslige virksomheder kan kvalificeres som kriseramte virksomheder. Det er imidlertid åbe