Foreløbig udgave

FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

N. EMILIOU

fremsat den 1. december 2022 ( )

Sag C-660/20

MK

mod

Lufthansa CityLine GmbH

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesarbeitsgericht (forbundsdomstol i arbejdsretlige sager, Tyskland))

»Præjudiciel forelæggelse – socialpolitik – princippet om forbud mod forskelsbehandling af deltidsansatte – piloter – princippet om pro rata temporis – forhøjet vederlag for overarbejdstimer med flyvetjeneste ud over en månedlig grænse – den samme grænse for fuldtidsansatte og deltidsansatte piloter«





I. Indledning

1. MK er deltidsansat pilot (med en arbejdstid på 90% af den fulde arbejdstid) hos Lufthansa CityLine GmbH. På grund af erhvervets særlige karakter består hans deltidsansættelse i, at han er tildelt yderligere årlige fridage. Antallet af arbejdstimer med flyvetjeneste er imidlertid ikke nedsat på arbejdsdage, hvor han således arbejder, som om han var fuldtidsansat pilot. Hvad angår vederlag for disse arbejdstimer med flyvetjeneste anvendes der tre forhøjede lønsatser for de timer, der arbejdes ud over tre progressive grænser for månedlige arbejdstimer med flyvetjeneste. De samme grænser gælder på ensartet vis for alle piloter, som er ansat hos sagsøgte, uanset om de er ansat på fuldtid eller deltid.

2. MK var af den opfattelse, at anvendelsen af disse grænser medfører, at han behandles på en mindre gunstig måde end en sammenlignelig fuldtidsansat som omhandlet i den tyske lovgivning, der gennemførte rammeaftalen om deltidsarbejde (herefter »rammeaftalen«) ( ). Han anlagde derfor sag mod sagsøgte med påstand om, at sagsøgte skal betale forskellen mellem den løn, han har modtaget, og den løn, han burde have modtaget, såfremt de omhandlede grænser var nedsat i overensstemmelse med hans deltidsansættelse.

3. MK fik medhold i første instans. Sagsøgte blev dog efterfølgende frifundet i appelsagen. Bundesarbeitsgericht (forbundsdomstol i arbejdsretlige sager, Tyskland), der har fået forelagt MK’s revisionsappel, er i tvivl om, hvorvidt de omhandlede ensartede grænser reelt fører til en situation, hvor MK behandles på en mindre gunstig måde i rammeaftalens forstand. På baggrund af Domstolens praksis og den tvivl, der er opstået i national retspraksis vedrørende dette spørgsmål, nærer den forelæggende tvivl med hensyn til, hvilket kriterium der er egnet til at afgøre, hvorvidt der er tale om forskelsbehandling af en deltidsansat arbejdstager som MK. Såfremt de pågældende regler rent faktisk resulterer i, at MK behandles på en mindre gunstig måde, ønsker den forelæggende ret desuden en præcisering af, hvorvidt denne behandling er begrundet i det objektive formål, der forfølges ved disse regler, nemlig at kompensere for en særlig arbejdsbyrde.

II. Retsforskrifter

A. EU-retten

4. Rammeaftalens § 4 vedrører princippet om ikke-forskelsbehandling. Stk. 1 og 2 har følgende ordlyd:

»1. Hvad angår ansættelsesvilkår, må deltidsansatte ikke behandles på en mindre gunstig måde end sammenlignelige fuldtidsansatte, udelukkende fordi de arbejder på deltid, medmindre forskelsbehandlingen er begrundet i objektive forhold.

2. Hvor det er hensigtsmæssigt, gælder princippet om pro rata temporis.«

B. Tysk ret

5. § 134 i Bürgerliches Gesetzbuch (borgerlig lovbog, herefter »BGB«) bestemmer, at en retshandel, som er i strid med et lovbestemt forbud, er ugyldig.

6. § 4, stk. 1, i Gesetz über Teilzeitarbeit und befristete Arbeitsverträge (lov om deltidsbeskæftigelse og tidsbegrænsede ansættelseskontrakter, herefter »TzBfG«) foreskriver, at »en deltidsansat arbejdstager [ikke] må […] behandles på en mindre gunstig måde end en sammenlignelig fuldtidsansat arbejdstager på grund af sin deltidsbeskæftigelse, medmindre forskelsbehandlingen er begrundet i objektive forhold. En deltidsansat arbejdstager skal tildeles vederlag eller en anden delelig ydelse, der kan opgøres i penge, som mindst svarer til andelen af hans arbejdstid i forhold til en sammenlignelig fuldtidsansat arbejdstagers arbejdstid.«

III. De faktiske omstændigheder, hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål

7. MK har siden 2001 været ansat hos sagsøgte som pilot og første officer. Han har siden 2010 haft deltidsansættelse med en arbejdstid, der er nedsat til 90% af den fulde arbejdstid. Hans grundløn er tilsvarende nedsat med 10%.

8. I praksis består MK’s deltidsansættelse i, at han har yderligere 37 fridage om året. Antallet af arbejdstimer med flyvetjeneste på hans arbejdsdage er imidlertid ikke nedsat.

9. Ifølge de kollektive overenskomster, som gælder for sagsøgtes kabinepersonales og piloters arbejde, udgør arbejdstimer med flyvetjeneste én del af arbejdstiden ( ). En arbejdstager modtager ud over sin grundløn vederlag for overarbejdstimer med flyvetjeneste (»Mehrflugdienstundenvergütung«), når arbejdstageren har ydet et bestemt antal timers flyvetjeneste i løbet af en måned og dermed har overskredet grænsen for (udløst) det forhøjede vederlag. De kollektive overenskomster fastsætter i denne forbindelse tre forskellige timesatser. De anvendes som grundlag for beregningen af vederlaget, når arbejdstageren på kortdistanceflyvninger har ydet henholdsvis 106, 121 og 136 månedlige timers flyvetjeneste. For flyvetjeneste på langdistanceflyvninger gælder der lavere grænser for udbetaling på henholdsvis 93, 106 og 120 månedlige timers flyvetjeneste. De kollektive overenskomster indeholder ikke bestemmelser om, at de nævnte grænser skal nedsættes for deltidsansatte arbejdstagere svarende til deltidsansættelsen.

10. Med henblik på fastsættelsen af MK’s månedlige vederlag for overarbejdstimer med flyvetjeneste beregner sagsøgte en individuel grænse for udbetaling af det forhøjede vederlag, som tager hensyn til MK’s deltidsansættelse. For de arbejdstimer med flyvetjeneste, som MK yder ud over sin individuelle grænse for udbetaling, modtager han den timeløn, som er fastsat på basis af hans grundløn. Han får kun udbetalt et forhøjet vederlag, når hans timer med flyvetjeneste overskrider grænserne for udbetaling.

11. MK anlagde sag mod sagsøgte med påstand om, at sagsøgte skal betale forskellen mellem det allerede erlagte og det forhøjede vederlag for overarbejdstimer med flyvetjeneste på grundlag af grænser for udbetaling, som er nedsat i overensstemmelse med den deltidsfaktor, der gælder for ham.

12. Arbeitsgericht München (arbejdsretten i München, Tyskland) gav sagsøgeren medhold, men senere frifandt Landesarbeitsgericht München (den regionale appeldomstol i arbejdsretlige sager i München, Tyskland) sagsøgte.

13. Bundesarbeitsgericht (forbundsdomstol i arbejdsretlige sager, Tyskland), for hvilken MK har indbragt en revisionsappel, har anført, at de grænser, der udløser det forhøjede vederlag for overarbejdstimer med flyvetjeneste, gælder på ensartet vis for fuldtids- og deltidsansatte. Denne ret ønsker oplyst, hvorvidt omstændigheder som disse fører til, at deltidsansatte arbejdstagere behandles på en mindre gunstig måde end sammenlignelige fuldtidsansatte arbejdstagere som omhandlet i TzBfG’s § 4, stk. 1. Såfremt der rent faktisk er tale om en mindre gunstig behandling med hensyn til løn, har den forelæggende ret anført, at det vil være nødvendigt at undersøge, om den er begrundet i objektive forhold, hvilket gør det muligt at fravige princippet om pro rata temporis.

14. Eftersom TzBfG’s § 4, stk. 1, gennemfører rammeaftalens § 4, stk. 1 og 2, i national ret, er den forelæggende ret i tvivl om, hvilket kriterium der er egnet til at afgøre, om der er tale om forskelsbehandling. Den forelæggende ret ønsker nærmere bestemt oplyst, hvorvidt der i vurderingen skal tages udgangspunkt i den metode, der blev anvendt i Elsner-Lakeberg-dommen ( ) og i Voß-dommen ( ), som ifølge den forelæggende ret indebærer en undersøgelse af de enkelte lønelementer, eller om vurderingen snarere skal tage hensyn til den samlede løn, således som det, ifølge den forelæggende ret, var tilfældet i Helmig-dommen ( ). Den forelæggende ret har anført, at anvendelsen af sidstnævnte metode vil føre til den konklusion, at de omhandlede bestemmelser ikke indebærer forskelsbehandling. Det modsatte er imidlertid tilfældet, hvis den førstnævnte metode skal anvendes. Ifølge denne tilgang vil de omhandlede bestemmelser kun kunne anvendes, hvis det formål, der forfølges hermed, nemlig at kompensere for en særlig arbejdsbyrde, kan anses for at være begrundet i objektive forhold som omhandlet i rammeaftalens § 4, stk. 1, der kan begrunde en forskelsbehandling.

15. På denne baggrund har Bundesarbeitsgericht (forbundsdomstol i arbejdsretlige sager) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:

»(1) Behandler en national lovgivning deltidsansatte på en mindre gunstig måde end sammenlignelige fuldtidsansatte som omhandlet i [rammeaftalens] § 4, stk. 1, når den tillader, at retten til et supplerende vederlag for deltids- og fuldtidsansatte på ensartet vis afhænger af, at der sker en overskridelse af det samme antal arbejdstimer, og dermed giver mulighed for, at der tages udgangspunkt i det samlede vederlag og ikke i lønelementet i det supplerende vederlag?

Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende:

(2) Er en national lovgivning, som giver mulighed for at lade retten til et supplerende vederlag være afhængig af, at deltids- og fuldtidsansatte på ensartet vis har overskredet det samme antal arbejdstimer, i overensstemmelse med § 4, stk. 1, og med princippet om pro rata temporis i § 4, stk. 2, i [rammeaftalen], når formålet med det supplerende vederlag er at kompensere for en særlig arbejdsbyrde?«

16. Der er indgivet skriftlige indlæg af MK, sagsøgte, den tyske regering og Europa-Kommissionen. Disse parter samt den danske, den polske og den norske regering har afgivet mundtlige indlæg i retsmødet den 21. september 2022.

IV. Retlig bedømmelse

17. Med det første spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, hvorvidt bestemmelser som de omhandlede, der er fastsat i kollektive overenskomster, medfører en forskelsbehandling mellem deltidsansatte og fuldtidsansatte, eftersom de to kategorier af arbejdstagere skal have nået den samme grænse hvad angår arbejdstimer med flyvetjeneste for at være berettiget til en forhøjet lønsats gældende for de arbejdstimer, som er ydet ud over disse grænseværdier ( ).

18. Med det andet spørgsmål ønsker den forelæggende ret oplyst, hvorvidt en forskelsbehandling af deltids- og fuldtidsansatte piloter, der følger af en ensartet anvendelse af disse grænser på de to kategorier af arbejdstagere, såfremt den anses for godtgjort, kan begrundes i formålet om at kompensere for en særlig arbejdsbyrde.

19. Efter anmodning fra Domstolen behandles i dette forslag til afgørelse alene det første spørgsmål.

20. Begrundelsen for dette spørgsmål, som vedrører vurderingen af, om der er tale om forskelsbehandling mellem arbejdstagere, er, at der efter den forelæggende rets opfattelse kan udledes to forskellige kriterier af Domstolens praksis, som ville kunne anvendes i denne forbindelse. De to kriterier kan medføre forskellige resultater afhængigt af, hvilket kriterium der anvendes, hvilket skaber usikkerhed om det korrekte svar.

21. For at besvare dette spørgsmål vil jeg først fremsætte nogle indledende bemærkninger om, hvorvidt rammeaftalen og den retspraksis, som den forelæggende ret har henvist til, finder anvendelse på den foreliggende sag (A). Jeg vil derefter foretage en analyse af denne retspraksis for at fastlægge det relevante kriterium, som kan udledes heraf (B). Endelig vil jeg foreslå, at det ud fra anvendelsen af dette kriterium kan konkluderes, at den omhandlede situation ikke fører til forskelsbehandling (C).

A. Indledende bemærkninger

22. Den foreliggende sag vedrører fortolkningen af forbuddet mod forskelsbehandling af deltidsansatte, som er fastsat i rammeaftalens § 4. Det skal derfor undersøges, om rammeaftalen finder anvendelse på MK’s situation (1), og, i så fald, om den retspraksis, som den forelæggende ret har henvist til, og som er blevet drøftet indgående af parterne i den foreliggende sag, finder anvendelse på situationer, der er omfattet af dette instrument (2).

1. Finder rammeaftalen anvendelse?

23. De regler, der fastsætter de omhandlede grænser for udbetaling, indgår i kollektive overenskomster. Jeg erindrer om, at disse instrumenter er omfattet af anvendelsesområdet for rammeaftalen, som i henhold til dens § 2, stk. 1, finder anvendelse på »alle deltidsansatte, der har en ansættelseskontrakt eller et ansættelsesforhold, som er defineret ved lov, kollektiv aftale eller gældende praksis i den enkelte medlemsstat« ( ).

24. Endvidere skal det vedrørende spørgsmålet om, hvorvidt rammeaftalen gælder for MK, anføres, at § 3, stk. 1, definerer »deltidsansat« som »en ansat, hvis normale arbejdstid, beregnet på en ugentlig basis eller i gennemsnit over en ansættelsesperiode på op til et år, er lavere end den normale arbejdstid for en sammenlignelig fuldtidsansat.« Det er korrekt, at MK ikke har et fast ugentligt antal arbejdstimer, hvilket skyldes hans professions særlige karakter (som jeg vil komme nærmere ind på i dette forslag til afgørelses del C.1). Ikke desto mindre er der i rammeaftalens § 4 fastsat et socialretligt princip på EU-plan, som ikke kan fortolkes indskrænkende ( ). Hvad angår MK’s særlige situation forstår jeg, at MK arbejder færre timer om året end en sammenlignelig fuldtidsansat, da dette er den nødvendige konsekvens af de yderligere 37 fridage om året, som han er blevet tildelt for at afspejle hans situation som deltidsansat, hvorved hans løn er nedsat med 10%. Jeg er derfor af den opfattelse, at han er deltidsansat i rammeaftalens forstand.

25. Endelig er der ingen tvivl om, at lønnen er omfattet af begrebet »ansættelsesvilkår« som omhandlet i rammeaftalens § 4, stk. 1. Domstolen har bekræftet, at økonomiske vilkår, såsom løn, er omfattet af dette begreb ( ). Jeg er derfor af den opfattelse, at MK’s krav vedrører et ansættelsesvilkår som omhandlet i rammeaftalens § 4, stk. 1.

2. Finder den retspraksis, hvortil den forelæggende ret har henvist, anvendelse?

26. Efter at have fastslået, at tvisten i hovedsagen er omfattet af rammeaftalens anvendelsesområde, skal jeg minde om, at det centrale spørgsmål i den foreliggende sag er spørgsmålet om, hvorvidt den situation, der er omhandlet i hovedsagen, udgør en tilsidesættelse af forbuddet mod forskelsbehandling af deltidsansatte, som er fastsat i denne aftales § 4.

27. For at fremhæve sin tvivl med hensyn til, hvilket kriterium der skal anvendes i den foreliggende sag, har den forelæggende ret nærmere bestemt henvist til tre domme afsagt af Domstolen: Helmig-dommen, Elsner-Lakeberg-dommen og Voß-dommen. Det bør anføres, at alle disse sager vedrører fortolkningen af princippet om lige løn til mænd og kvinder, der (nu) er fastsat i artikel 157 TEUF og/eller i ligelønsdirektivet ( ). Selv om disse sager også vedrørte deltidsansatte, blev rammeaftalen ikke påberåbt ( ).

28. Som allerede anført vedrører den foreliggende sag derimod fortolkningen af rammeaftalens § 4, stk. 1, som er et instrument, der specifikt har til formål at fremme deltidsarbejde og at fjerne forskelsbehandling mellem deltidsansatte og fuldtidsansatte ( ). I denne henseende opstiller den minimumsregler for beskyttelse ( ).

29. Forbuddet mod forskelsbehandling af deltidsansatte er fastsat i § 4. stk. 1, der har følgende ordlyd: »Hvad angår ansættelsesvilkår, må deltidsansatte ikke behandles på en mindre gunstig måde end sammenlignelige fuldtidsansatte, udelukkende fordi de arbejder på deltid, medmindre forskelsbehandlingen er begrundet i objektive forhold.« Rammeaftalens § 4, stk. 2, tilføjer, at »[h]vor det er hensigtsmæssigt, gælder princippet om pro rata temporis.«

30. Jeg er enig med de parter i den foreliggende sag, som i retsmødet har anført, at den omstændighed, at den retspraksis, hvortil den forelæggende ret har henvist, udsprang af sager om lige løn til mænd og kvinder, ikke i sig selv har betydning for dens relevans for den foreliggende sag. Som den polske regering har anført, bestod Domstolens ræsonnement i Helmig-dommen, Elsner-Lakeberg-dommen og Voß-dommen af to trin. Domstolen undersøgte den angivelige forskelsbehandling mellem en fuldtidsansat og en deltidsansat arbejdstager, hvorefter den undersøgte, hvorvidt denne forskel, når den blev fastslået, i højere grad berørte kvinder end mænd (idet denne vurdering blev overladt til den forelæggende ret).

31. Hvad der er vigtigere – og som den danske regering har gjort opmærksom på – er forbuddet mod forskelsbehandling i rammeaftalens § 4 og forbuddet mod forskelsbehandling i ligelønsdirektivet konkrete udtryk for det samme grundlæggende EU-retlige princip, nemlig det almindelige lighedsprincip, hvorefter sammenlignelige situationer ikke må behandles forskelligt, medmindre en forskelsbehandling er objektivt begrundet ( ). Endelig er der efter min opfattelse ikke noget i ordlyden af rammeaftalens § 4, stk. 1, eller for den sags skyld i nogen anden bestemmelse i dette instrument, der ville kunne påvirke den ovennævnte retspraksis’ relevans for den foreliggende sag.

32. Som jeg ganske kort var inde på ovenfor, gjorde Domstolen det klart, at udtrykket »ansættelsesvilkår«, der anvendes i rammeaftalens § 4, stk. 1, finder anvendelse på de økonomiske ansættelsesvilkår, idet princippet om pro rata temporis, som »i sagens natur kun kan finde anvendelse i relation til delelige ydelser, såsom dem, der følger af økonomiske ansættelsesvilkår, der f.eks. er knyttet til lønninger og pensioner«, i modsat fald ville være uden betydning« ( ). Domstolen tilføjede desuden, at princippet om forbud mod forskelsbehandling, som er fastsat i rammeaftalens § 4, skal anvendes både på de bestanddele, der indgår i lønnen, og niveauet for disse bestanddele ( ).

33. Det fremgår af Domstolens praksis, at princippet om pro rata temporis udgør et »værktøj, som medlemsstaterne kan vælge«, til at nedsætte visse af deltidsansattes rettigheder forholdsmæssigt, så de står mål med den faktiske arbejdstid i forhold til fuldtidsansattes arbejdstid ( ). Hensyntagen til en nedsat arbejdstid sammenlignet med arbejdstiden for en fuldtidsansat udgør nemlig et objektivt kriterium, der gør det muligt at foretage en forholdsmæssig nedsættelse af de pågældende arbejdstageres rettigheder ( ).

34. Domstolen fastslog nærmere bestemt, at det var hensigtsmæssigt at anvende princippet om pro rata temporis ved en forholdsmæssig nedsættelse af varigheden af årlig ferie ( ), pensionsbeløbet ( ) og børnetillæggets størrelse ( ). Domstolen accepterede i denne sammenhæng ligeledes en tilpasning af et loft for det beløb, der skal betales til arbejdstagerne i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens ( ), og fastslog, at regler, som med henblik på beregningen af en fuldtidsansats løn opgør det (mindste) tidsmæssige omfang af det arbejde, som en deltidsansat tidligere har udført, er forenelige med rammeaftalen ( ).

35. I modsætning til, hvad der var tilfældet i disse situationer, synes det ikke at fremgå af sagsakterne, at MK’s beskæftigelsesmæssige ydelser eller løn er blevet nedsat i forhold til de fuldtidsansatte piloters ydelser eller løn. Jeg forstår snarere MK’s krav således, at det vedrører argumentet om, at hans situation som deltidsansat gør det vanskeligere for ham at nå de ensartede grænser og hermed få udbetalt et forhøjet vederlag for arbejdstimer med flyvetjeneste, som er udført ud over disse grænser. Det spørgsmål, der skal besvares i denne sammenhæng, er derfor spørgsmålet om, hvorvidt forbuddet mod forskelsbehandling, der er fastsat i rammeaftalens § 4, også omfatter denne konkrete situation.

36. Inden jeg tager stilling til dette krav, vil jeg præcisere, hvilket kriterium der skal anvendes til at efterprøve, om der faktisk er tale om forskelsbehandling af deltidsansatte med hensyn til løn. Med dette for øje vil jeg i det følgende se nærmere på den retspraksis, som den forelæggende ret har henvist til.

B. Det kriterium, der følger af Helmig-dommen, Elsner-Lakeberg-dommen og Voß-dommen

37. Som tidligere nævnt er den relevante retspraksis i den foreliggende sammenhæng repræsenteret ved Helmig-dommen, Elsner-Lakeberg-dommen og Voß-dommen. Der er dog ikke enighed blandt parterne i den foreliggende sag med hensyn til, hvilke præcise konsekvenser disse domme har på vurderingen af, hvorvidt der er tale om forskelsbehandling hvad angår løn. For at afklare dette spørgsmål vil jeg redegøre for den gradvise udvikling, der var i disse tre domme (1), og fastlægge det kriterium, der følger heraf (2).

1. Fra Helmig-dommen til Elsner-Lakeberg-dommen og Voß-dommen

38. Den første dom, Helmig-dommen, der blev afsagt i 1994, vedrørte deltidsansatte, som krævede udbetaling af et overarbejdstillæg, såfremt de arbejdede ud over deres individuelle arbejdstid, selv om et sådant tillæg kun blev udbetalt, når de ansattes overarbejde overskred arbejdstiden for fuldtidsansatte. Domstolen fastslog, at der ikke forelå forskelsbehandling. Begrundelsen herfor var, at idet de deltidsansatte fik den almindelige timeløn for deres overarbejde (ud over deres arbejdstimer som deltidsansatte og op til arbejdstiden for fuldtidsansatte), fik de pågældende den samme løn som fuldtidsansatte for det samme antal præsterede arbejdstimer. I denne sammenhæng fastslog Domstolen i dommens præmis 26, at »der må antages at være tale om forskelsbehandling, når der for det samme antal timer, der præsteres som led i et ansættelsesforhold, samlet udbetales en højere løn til fuldtidsansatte end til deltidsansatte« ( ). Resultatet heraf er et kriterium, der forbyder, at der udbetales en lavere løn for det samme antal arbejdstimer.

39. På grund af udtrykket »samlet«, der blev anvendt i Helmig-dommen, er tilgangen i denne dom blevet betegnet som kriteriet om »den samlede løn«. Isoleret set – når der ses bort fra de særlige omstændigheder i denne sag eller den sammenhæng, hvori den indgik – kan denne betegnelse efter min opfattelse være i nogen grad misvisende, eftersom det, Domstolen tog hensyn til, var »lønnen« for det samme antal arbejdstimer. Anvendelsen af udtrykket »samlet« afspejler efter min opfattelse den omstændighed, at sagsøgernes krav vedrørte betalingen for deres overarbejde som et specifikt element af deres løn. Dette udtryk betyder derimod ikke, at Domstolen besluttede at undlade at undersøge lønelementerne. Tværtimod var Domstolen opmærksom på disse forskellige elementer (det element, der aflønnes på grundlag af den almindelige sats, og det element, der er baseret på den forhøjede løn) og fastslog på grundlag af denne undersøgelse, at den omhandlede situation ikke indebar forskellig behandling ( ).

40. Den anden dom, Elsner-Lakeberg-dommen, der blev afsagt i 2004, vedrørte en deltidsansat lærer. I denne sag blev de tre første overarbejdstimer – for såvel deltidsansatte som fuldtidsansatte – ikke godtgjort som overarbejde. Edeltraud Elsner-Lakeberg, som var deltidsansat med 15 timer om ugen, havde overarbejde på 2,5 timer. På grund af anvendelsen af ovennævnte regel modtog hun ikke nogen yderligere godtgørelse for disse timer.

41. Domstolen fastslog, at denne situation udgjorde forskelsbehandling. Den kunne være nået frem til sin konklusion ved at anvende det kriterium, der blev fastlagt i Helmig-dommen, eftersom Edeltraud Elsner-Lakeberg for de samme arbejdstimer modtog mindre i godtgørelse end en fuldtidsansat (der også modtog godtgørelse for de 2,5 overarbejdstimer i henhold til fuldtidsordningen). Hun blev således behandlet på en mindre gunstig måde end en fuldtidsansat. Det var også det ræsonnement, som generaladvokat Jacobs anvendte ( ).

42. Domstolen anvendte imidlertid en anden indfaldsvinkel til situationen. Den forklarede, at »en virkelig gennemskuelighed, der gør det muligt at udøve en effektiv kontrol, kun [er] garanteret, såfremt [ligelønsprincippet] gælder for hver enkelt del af [lønnen], idet det er udelukket at foretage en samlet vurdering af de ydelser, de berørte arbejdstagere modtager« ( ).

43. Domstolen anvendte dette kriterium på de faktiske omstændigheder i sagen og bemærkede, at den omhandlede regel udgjorde en »større belastning« for en deltidsansat ( ). Den omstændighed, at det antal yderligere undervisningstimer, som gav ret til overarbejdsbetaling, ikke var reduceret proportionalt i forhold til de deltidsansatte læreres arbejdstid, indebar, at der var tale om forskelsbehandling af disse lærere i forhold til fuldtidsansatte lærere ( ).

44. Det fremgår af Domstolens ræsonnement, at den besluttede ikke at anvende det kriterium, der blev opstillet i Helmig-dommen, som på den ene side ville have ført til det samme generelle resultat med hensyn til spørgsmålet, om der var tale om forskelsbehandling, men på den anden side ville føre til et ganske andet specifikt resultat for sagsøgeren. Hvis Domstolen havde anvendt Helmig-kriteriet, ville Edeltraud Elsner-Lakeberg nemlig have haft ret til samme løn fra den første overarbejdstime, i stedet for at det antal arbejdstimer, som skulle præsteres uden at udløse en yderligere godtgørelse, blot blev nedsat forholdsmæssigt.

45. Domstolen besluttede imidlertid at anvende Helmig-kriteriet – igen – i Voß-dommen, som er den tredje dom, der er relevant for den foreliggende sag. Voß-sagen vedrørte en deltidsansat lærer, som arbejdede adskillige timer ud over sin deltidskontrakt. Disse yderligere timer blev aflønnet med en lavere timesats end den sats, der gjaldt for almindelige arbejdstimer. Den lavere sats fandt ligeledes anvendelse på de fuldtidsansattes overarbejdstid, når de arbejdede ud over deres timeantal som fuldtidsansatte.

46. Med henvisning til det kriterium, der blev anvendt i Helmig-dommen ( ), bemærkede Domstolen, at Ursula Voß modtog en godtgørelse, som i forhold til den effektive arbejdstid var lavere end den godtgørelse, som en fuldtidsansat lærer modtog, for så vidt angår de undervisningstimer, hun ydede ud over sit timeantal som deltidsansat og op til den normale arbejdstid for fuldtidsarbejde ( ). Derefter forklarede Domstolen, hvad der førte til denne situation, idet den foretog en »gennemgang af vederlagskomponenterne«, som i det pågældende tilfælde var antallet af arbejdstimer, der blev ydet af henholdsvis deltids- og fuldtidsansatte, og den omstændighed, at den lavere lønsats for såvel deltidsansatte lærere fandt anvendelse fra den første time, som overskred deres normale (deltids-) arbejdstid, hvorimod den for fuldtidsansatte lærere kun fandt anvendelse med hensyn til arbejdstimer, som er udført ud over niveauet for en fuldtidsansat ( ).

2. Fra Voß tilbage til Helmig

47. Det skal anføres, at en stor del af drøftelserne mellem parterne i den foreliggende sag har drejet sig om, hvilket kriterium der skal udledes af Voß-dommen. Som det fremgår af ovenstående gennemgang, besluttede Domstolen at anvende det kriterium, der blev fastlagt i Helmig-dommen. Den henviste til dette kriterium og anvendte det.

48. Kommissionen er ikke enig heri og har i denne forbindelse gjort opmærksom på anvendelsen af adverbiet »derimod« i Voß-dommens præmis 32. Jeg vil her påpege, at Domstolen i denne præmis beskriver sin praksis og henleder opmærksomheden på de respektive forskelle i konklusionen i Helmig-dommen på den ene side og i Elsner-Lakeberg-dommen på den anden side: I den førstnævnte sag var der ikke tale om forskelsbehandling, men det var der »derimod« i den anden sag ( ).

49. Kommissionens argument er derfor temmelig overraskende. Som den danske og den norske regering på overbevisende vis forklarede i retsmødet, indgår udtrykket »derimod« blot i Domstolens beskrivelse af sin egen tidligere praksis og viser ikke noget om Domstolens valg i Voß-dommen mellem de to tilgange, der følger af henholdsvis Helmig-dommen og Elsner-Lakeberg-dommen.

50. Det, der reelt viser noget om dette valg, er – som allerede anført – den omstændighed, at Domstolen i Voß-dommen henviste til det kriterium, der blev fastlagt i Helmig-dommen, og anvendte det på de faktiske omstændigheder i sagen ( ).

51. Domstolen gik således videre endnu og tog indirekte afstand fra den metode, den tidligere havde anvendt i Elsner-Lakeberg-dommen, idet den ikke er helt korrekt i sin beskrivelse (i Voß-dommen) af sit eget ræsonnement, som den tidligere havde redegjort for i Elsner-Lakeberg-dommen. I stedet for at beskrive den metode med en »større belastning«, som Domstolen faktisk anvendte i Elsner-Lakeberg-dommen, forklarer Domstolen efterfølgende det resultat, som den kom frem til i denne sag, med en begrundelse, der stammer fra Helmig-dommen, men som slet ikke indgik i ræsonnementet i Elsner-Lakeberg-dommen ( ).

52. Ikke desto mindre er det korrekt, at Domstolen i Voß-dommens præmis 36 efter allerede at have fastslået (ved at anvende den test, der blev fastlagt i Helmig-dommen), at der var tale om forskelsbehandling, foretager »en gennemgang af lønnens bestanddele« i den pågældende sag. Henvisningen til »lønnens bestanddele« medfører imidlertid ikke, at analysen ændres til en undersøgelse af den forholdsmæssige virkning af den »belastning«, som godtgørelsen baseret på en lavere lønsats ville udgøre for en deltidsansat. Henvisningen til lønnens bestanddele har snarere det simple formål at redegøre mere detaljeret for den tidligere konklusion hvad angår den lavere løn, som Ursula Voß modtog for de arbejdstimer, hun ydede ud over sin individuelle arbejdstid som deltidsansat ( ).

53. Denne vigtige henvisning er efter min opfattelse udtryk for den tanke, som generaladvokat Jacobs tidligere havde været inde på i sit forslag til afgørelse i JämO-sagen, nemlig at »[d]en eneste måde at sikre sig ligebehandling [samt opnå gennemsigtighed og sikre en effektiv domstolsprøvelse] på er generelt at bedømme hver del af lønnen særskilt i forbindelse med lønsammenligningen« ( ).

54. Hvor det er muligt at sammenligne de respektive bestanddele, har Domstolen foretaget en mere detaljeret analyse og afvist at anerkende, at visse bestanddele af lønnen kan kompensere gensidigt for hinanden. I denne retning afviste Domstolen i Barber-dommen at opveje de diskriminerende pensionsrettigheder med en højere fratrædelsesgodtgørelse, eftersom den situation, der fulgte heraf, stadig var mindre gunstig for den gruppe, der blev forskelsbehandlet ( ). Ikke desto mindre kan der således foreligge omstændigheder, hvorunder en sådan undersøgelse ikke vil være mulig på grund af lønsystemets kompleksitet. Den eneste metode, der under sådanne omstændigheder vil gøre en sammenligning relevant, vil – for at gentage generaladvokatens ord – være en »helhedsvurdering« ( ).

55. En sådan situation forelå imidlertid hverken i Helmig-dommen eller i Voß-dommen, og i begge disse domme undersøgte Domstolen implicit eller explicit de enkelte bestanddele af lønnen. Det er derfor ikke korrekt at sondre mellem disse to sager på den ene side og Elsner-Lakeberg-sagen på den anden på grundlag af den individuelle eller mindre individuelle tilgang, som Domstolen anvendte. Imidlertid er det netop denne synsvinkel, som nogle af parterne i den foreliggende sag har anlagt.

56. Der er således i den foreliggende sag blevet henvist til den anvendte tilgang i Elsner-Lakeberg-dommen som en tilgang, hvor der blev taget hensyn til lønnens »enkelte bestanddele«. En sådan karakteristik er temmelig misvisende, hvis formålet er at sondre mellem den anvendte metode og den metode, der blev anvendt i Helmig-dommen. Som jeg har redegjort for ovenfor, var den vurdering, der blev foretaget i Helmig-dommen og senere i Voss-dommen, ikke mindre detaljeret end vurderingen i Elsner-Lakeberg-dommen. I alle tre sager undersøgte Domstolen principielt vederlaget for de normale arbejdstimer og for overarbejdstimer. Den egentlige forskel mellem Helmig-dommen og Voß-dommen på den den ene side og Elsner-Lakeberg-dommen på den anden side er, at Domstolen i Elsner-Lakeberg-dommen ikke krævede, at de samme arbejdstimer altid skal godtgøres med den samme (og ikke en lavere) løn. I modsætning til Helmig-dommen (og senere Voß-dommen) anerkender denne dom indirekte, at den situation, hvor belastningen i form af en lavere (eller faktisk ingen) løn blot lettes for deltidsansatte i overensstemmelse med deres individuelle situation, ikke udgør en forskelsbehandling.

57. Det kunne muligvis gøres gældende, at såfremt Domstolen havde anvendt Helmig-kriteriet om, at »det samme antal arbejdstimer skal indebære den samme løn« i denne konkrete sammenhæng, ville det have ført til, at den omhandlede nationale regel blev uanvendelig i forhold til de deltidsansatte. Hvis det samme antal arbejdstimer altid skal indebære den samme løn, ville deltidsansatte således slet ikke kunne pålægges en pligt til at arbejde uden overtidsbetaling i adskillige timer om måneden eller i det mindste ikke, førend de var nået op på det antal arbejdstimer, der svarer til en fuldtidsansættelse. Dette skyldes, at en sådan forpligtelse, der blev pålagt, inden grænsen for fuld tid er nået, altid ville resultere i en lavere løn til deltidsansatte hvad angår ’forskelstimerne’ (dvs. de timer, der udgør forskellen mellem deltids- og fuldtidsbeskæftigelse.

58. Hvorom alting er, er det kriterium, der fulgte af Elsner-Lakeberg-dommen – med hensyn til det konkrete resultat – uforeneligt med det kriterium, der blev anvendt i Helmig-dommen. Da Domstolen traf afgørelse i Voß-sagen, skulle den således vælge mellem disse to tilgange og valgte Helmig-dommens tilgang ( ). Efter min opfattelse kan dette valg bedst forklares på følgende måde.

59. For det første gør jeg opmærksom på, at kriteriet om »større belastning« synes at være temmelig vanskeligt at anvende uden for den specifikke faktuelle sammenhæng i Elsner-Lakeberg-sagen. I denne sag kom den pågældende »belastning« til udtryk i et fast antal arbejdstimer (som skulle udføres, inden overarbejdsbetalingen blev udløst). Det er ganske vist nemt at fastslå, hvilken procentsats denne »faste belastning« udgør i forhold til henholdsvis den givne deltidsordning og fuldtidsordningen. Denne udregning bliver imidlertid langt mere kompleks, hvis den samme logik skulle overføres på en sag som Voß-sagen. I denne sag ville det, der udgjorde »belastningen«, således være den nedsatte lønsats, der gjaldt for forskellen i timer mellem deltids- og fuldtidsbeskæftigelse (dvs. timerne ud over en deltidsansats arbejdstimer op til fuldtidsansattes arbejdstimer). Eftersom overarbejdstimer sandsynligvis varierer fra måned til måned, ville arbejdsgiveren således have med et mål, der hele tiden flytter sig, at gøre og skulle for hver måned beregne, hvor mange timer – inden for denne forskel – udført af en deltidsansat der kunne udløse en mindre godtgørelse sammenlignet med en fuldtidsansat.

60. For det andet – og vigtigere – er det min opfattelse, at Domstolen valgte at anvende Helmig-dommen for at bekræfte, at den mulighed, at en deltidsansat får mindre i løn end en fuldtidsansat for det samme antal arbejdstimer, ganske enkelt er udelukket. En forholdsmæssig nedsættelse af lønnen er ikke en valgmulighed, selv om det var muligt at udtænke en brugbar matematisk formel til dette formål. Det fremgår af Voß-dommens ræsonnement og faktiske resultat, at Domstolen besluttede at anvende en tilgang til forbuddet mod forskelsbehandling, som gav deltidsansatte en mere omfattende beskyttelse end den beskyttelse, der fulgte af Elsner-Lakeberg-dommen.

61. På grundlag af disse faktorer er det min opfattelse, at undersøgelsen af, hvorvidt der er tale om forskelsbehandling af deltidsansatte med hensyn til løn, skal bestå i efterprøvelsen af, om den deltidsansatte modtager den samme løn som en fuldtidsansat for det samme antal arbejdstimer (med det samme arbejde). Denne vurdering skal naturligvis omfatte en undersøgelse af lønnens bestanddele, når sådanne bestanddele foreligger (f.eks. lønnen for almindeligt arbejde og lønnen for overarbejdstimer, og medmindre lønstrukturen er for kompleks til, at den kan underkastes en legalitetskontrol), idet det forudsættes, at formålet med undersøgelsen af lønnens forskellige bestanddele er at efterprøve, om lønnen er den samme for det samme antal arbejdstimer.

62. På baggrund af disse præciseringer vil jeg nu se nærmere på den foreliggende sag.

C. Anvendelsen af kriteriet på den foreliggende sag

63. Jeg vil indlede dette afsnit med bemærkninger om den omhandlede deltidsansættelses særlige karakter (1). Dernæst vil jeg med udgangspunkt i den ovenstående del af dette forslag til afgørelse konkludere, at den omstændighed, at de omhandlede grænser, der udløser betaling af overtidsvederlag, er ensartede, ikke medfører forskelsbehandling af deltidsansatte som MK (2).

1. Den omhandlede deltidsansættelses særlige karakter

64. Det fremgår af sagsakterne, at MK’s erhverv som »pilot« er temmelig specielt, idet der ikke er fastsat nogen faste arbejdstimer.

65. Sagsøgte har, uden at MK har bestridt dette, forklaret, at det i princippet vides, hvornår arbejdsdagen begynder, men at det er temmelig uforudsigeligt, hvornår den slutter. Dette skyldes for en stor dels vedkommende lufttrafikkens særlige karakter, som gør alle flyvninger til en vis grad uforudsigelige, da der kan opstå forsinkelser på grund af meteorologiske, operationelle eller tekniske forhold. Selv om alle flyvninger er planlagte, skal denne planlægning i de fleste tilfælde ændres. Dagligt registreres det således elektronisk, hvornår arbejdsdagen slutter. Dette indebærer, at den eneste måde, hvorpå en pilot som MK kan arbejde på deltid, er ved at han tildeles yderligere årlige fridage med en forholdsmæssig nedsættelse af hans månedlige løn til følge. På de faktiske arbejdsdage arbejder en deltidsansat pilot imidlertid på samme betingelser som en fuldtidsansat pilot for så vidt angår vedkommendes arbejdstimer med flyvetjeneste. I modsætning til andre erhverv er en pilot sjældent i stand til at forlade arbejdet på et bestemt tidspunkt på dagen og således regelmæssigt beskæftige sig med noget andet end arbejde.

66. Sagsøgte har nærmere forklaret, at der ikke findes nogen mindstekrav til arbejdstimer med flyvetjeneste, som en fuldtids- eller deltidsansat pilot skal opfylde, men at der er visse maksimumgrænser, der skal overholdes. Selskabet har desuden forklaret, at det for hver enkelt pilot beregner den pågældendes individuelle månedlige grænse hvad angår arbejdstimer med flyvetjeneste, der tager hensyn til en eventuel deltidsansættelse og afspejler pilotens tilgængelighed med henblik på planlægningen af flyvningerne. Når en deltidsansat pilot når sin individuelle grænse for udførte arbejdstimer med flyvetjeneste, aflønnes den pågældende imidlertid stadig med en løn, der er baseret på den almindelige sats. Først når vedkommende når de pågældende grænser for udbetaling, aflønnes vedkommende på grundlag af den respektive forhøjede sats for timerne ud over denne grænse.

67. Således som jeg forstår det ovenstående, giver det derfor ikke megen mening i den foreliggende sammenhæng at sondre mellem arbejdstid udført af deltidsansatte, arbejdstid udført af fuldtidsansatte og overarbejdstimer, således som det ville være muligt i forbindelse med en arbejdstager med et fast timeantal i disse begrebers almindelige betydning. Der er ganske enkelt tale om arbejdstimer med flyvetjeneste, som aflønnes efter tre progressive forhøjede satser, når de omhandlede grænser for udbetaling overskrides.

2. Medfører de ensartede grænser for udbetaling forskelsbehandling af deltidsansatte piloter?

68. Det centrale spørgsmål i den foreliggende sag er, hvorvidt vederlaget for »arbejdstimer med flyvetjeneste« ( ) hvad angår de timer, der er udført ud over de omhandlede grænser, udgør forskelsbehandling af deltidsansatte piloter i forhold til fuldtidsansatte piloter ( ), fordi disse grænser er ens for begge kategorier. Som anført ovenfor har den forelæggende ret knyttet dette spørgsmål sammen med undersøgelsen af, om der i vurderingen af den omhandlede situation bør tages hensyn til den »samlede løn« eller til lønnens bestanddele.

69. Der er i den foreliggende sag givet udtryk for forskellige synspunkter.

70. Ifølge MK skal der ved vurderingen tages hensyn til de enkelte lønelementer hver især. Den omstændighed, at grænserne for udbetaling ikke nedsættes i overensstemmelse med den deltidsfaktor, der gælder for ham, tilsidesætter forbuddet mod forskelsbehandling af deltidsansatte. Den tyske regering og Kommissionen er af den samme holdning ( ).

71. Sagsøgte har gjort det modsatte gældende og har givet udtryk for det synspunkt, at vurderingen kan tage udgangspunkt i kriteriet om den samlede løn, som i den foreliggende sag fører til den konklusion, at de omhandlede ensartede grænser ikke medfører forskelsbehandling. Den danske, den polske og den norske regering har givet udtryk for den samme holdning. Disse regeringer har fremhævet, at deltids- og fuldtidsansatte piloter modtager den samme løn for det samme antal arbejdstimer med flyvetjeneste som krævet ifølge det kriterium, der blev fastlagt i Helmig-dommen og bekræftet i Voß-dommen. Endvidere har den danske regering udtrykt bekymring for de konsekvenser på tværs af arbejdsmarkedet, som en eventuel anden afgørelse ville have.

72. Jeg er enig med sagsøgte samt den danske, den polske og den norske regering i, at den foreliggende situation ikke medfører forskelsbehandling af deltidsansatte.

73. Hvad for det første angår den metode, der skal anvendes, gør jeg opmærksom på – i overensstemmelse med ovenstående analyse af retspraksis – at det ved vurderingen af den angivelige forskelsbehandling af en deltidsansat arbejdstager skal efterprøves, om deltidsansatte modtager den samme løn som fuldtidsansatte for det samme antal timer (med det samme arbejde). Som jeg ligeledes har anført, skal der i denne undersøgelse tages hensyn til de enkelte bestanddele af lønnen.

74. I denne forbindelse kan jeg tilslutte mig de generelle betragtninger, som både MK, den tyske regering og Kommissionen har fremsat, vedrørende nødvendigheden af at tage hensyn til disse elementer hver for sig. Det fremgår imidlertid af deres indlæg, at de alle, som anført ovenfor, i princippet knytter denne metode sammen med »kriteriet om den større belastning«, eftersom de alle synes at konkludere, at en manglende forholdsmæssig nedsættelse af de omhandlede grænser for udbetaling fører til forskelsbehandling.

75. Modsat taler den danske, den polske og den norske regering ganske vist for metoden med »den samlede løn«, men det fremgår af deres indlæg, at de anerkender, at der skal tages hensyn til de enkelte bestanddele af lønnen, såfremt denne hensyntagen stadig sker inden for rammerne af den generelle regel om, at det samme antal arbejdstimer skal aflønnes på samme måde, uden at der er pligt til at nedsætte de omhandlede grænser for udbetaling i overensstemmelse med deltidsfaktoren.

76. I lyset af disse præciseringer fremgår det af sagsakterne, at vederlaget for arbejdstimer med flyvetjeneste er ens for begge kategorier af ansatte for så vidt angår timer, der er udført under de grænser for udbetaling, som er fastsat på ensartet vis. Vederlaget forhøjes ligeledes på samme vis for så vidt angår timer, der er udført ud over disse grænser. Heraf følger, at der for hver af disse to bestanddele af vederlaget betales lige løn for det samme antal arbejdstimer i flyvetjeneste. Henset til dette ret enkle regnestykke kan jeg ikke se, at der er tale om forskelsbehandling af deltidsansatte piloter som MK.

77. Som sagsøgte har anført, fører de omhandlede bestemmelser – i modsætning til, hvad der var tilfældet i Voß-sagen – ikke til, at deltidsansatte får udbetalt mindre i løn end fuldtidsansatte for nogen af deres arbejdstimer med flyvetjeneste. Som den danske regering påpegede i retsmødet, svarer den omhandlede situation til de faktiske omstændigheder i Helmig-sagen, hvor Domstolen afviste at anse den situation, hvor deltidsansatte ikke modtog den løn, der var beregnet på grundlag af en forhøjet timesats, fra den første time ud over deres ansættelseskontrakt på deltid, for forskelsbehandling, når denne forhøjede sats kun gjaldt for deltidsansatte og fuldtidsansatte, såfremt den normale arbejdstid for fuldtidsansatte blev overskredet.

78. Både MK og Kommissionen har gjort gældende, at den omstændighed, at de omhandlede grænser ikke nedsættes forholdsmæssigt for deltidsansatte, har negative indvirkninger på forholdet mellem deres udførelse af arbejdet og den modydelse, de modtager.

79. Jeg må indrømme, at jeg har vanskeligt ved at se, hvorledes den negative indvirkning helt præcist skal forstås, eftersom de to kategorier af piloter synes at blive kompenseret på samme måde – for så vidt angår kompensation for timer med flyvetjeneste – for de faktisk udførte timer. Deres faktiske udførelse af arbejdet kompenseres således med den samme modydelse.

80. MK har navnlig gjort gældende, at der ikke er nogen objektiv grund til, at grænserne for udbetaling ikke skulle nedsættes i overensstemmelse med den omhandlede deltidsfaktor, eftersom bestemmelserne i de kollektive overenskomster, der fastsætter disse grænser, efter MK’s opfattelse reelt ikke forfølger formålet om at kompensere for den særlige arbejdsbyrde, og at de værdier, der er valgt til disse grænser, ikke underbygges af objektive forhold. Den tyske regering har tilføjet, at MK oppebærer en løn, som reelt er lavere end en fuldtidsansat pilots løn, idet der på grund af hans deltidsansættelse er mindre sandsynlighed for, at han når grænserne for udbetaling.

81. Som svar på disse argumenter gør jeg for det første opmærksom på, at værdierne for de pågældende grænser følger af en aftale, der er indgået af arbejdsmarkedets parter. Med forbehold af overholdelsen af de gældende lovbestemte grænser tilkommer det ikke Domstolen at rejse tvivl om en sådan aftale eller det eventuelle medicinske grundlag for denne.

82. For det andet er jeg enig med den tyske regering i, at MK over en periode på et år synes at arbejde færre timer end en fuldtidsansat pilot. Dette vil sandsynligvis medføre, at der vil være færre måneder, hvor han når grænserne for udbetaling og derfor får udbetalt det forhøjede vederlag for de pågældende arbejdstimer.

83. Således som jeg har forstået det, afhænger dette i høj grad af tilrettelæggelsen af MK’s årlige fridage. Som han bekræftede i retsmødet, har der reelt været måneder, hvor han var i stand til at nå de pågældende grænser. Selv om dette ikke var tilfældet, er det relevante spørgsmål i den foreliggende sag imidlertid stadig, hvorvidt MK for de faktisk udførte arbejdstimer med flyvetjeneste modtager det samme vederlag som en fuldtidsansat pilot, eller om han modtager mindre. Svaret på dette spørgsmål synes at være – med forbehold af den forelæggende rets efterprøvelse – at han modtager det samme vederlag for det samme antal udførte arbejdstimer.

84. Som sagsøgte, den danske, den polske og den norske regering har gjort gældende, ville det, hvis MK’s synspunkt godtages, medføre, at deltidsansatte piloter blev behandlet bedre end fuldtidsansatte piloter hvad angår antallet af arbejdstimer med flyvetjeneste, der overskrider deres individuelle grænser, op til det antal arbejdstimer, der udløser den forhøjede sats for fuldtidsansatte piloter. Hvis der er tale om deltidsbeskæftigelse på 90% af en fuldtidsansats arbejdstid, kan denne forskel være temmelig begrænset. Hvis der er tale om deltidsbeskæftigelse på 50% af en fuldtidsansats arbejdstid, er forskellen mindre begrænset, men den samme tankegang bør gælde. Selv om forskellen kun ville vedrøre vederlaget for én time med flyvetjeneste, er det relevante spørgsmål i den foreliggende sammenhæng under alle omstændigheder ikke, om der er nogen grund til, at deltidsansatte piloter ikke skulle få denne behandling som følge af en forholdsmæssig nedsættelse af de pågældende grænser, men om forbuddet mod forskelsbehandling af deltidsansatte, som er fastsat i rammeaftalens § 4, kræver en sådan forholdsmæssig nedsættelse og en sådan behandling.

85. Som allerede nævnt opstiller rammeaftalen regler for mindstebeskyttelse. Som jeg har redegjort for ovenfor, kræver dette mindsteniveau for beskyttelse, at lønnen er den samme – hverken lavere eller højere – for det samme antal arbejdstimer, hvad enten de udføres af deltidsansatte eller fuldtidsansatte.

86. Det fremgår af sagsakterne, at MK modtager den samme løn som en fuldtidsansat pilot for det samme antal arbejdstimer med flyvetjeneste. Efter min opfattelse behandles han derfor ikke på en mindre gunstig måde end en fuldtidsansat pilot.

V. Forslag til afgørelse

87. På baggrund af det ovenstående foreslår jeg, at Domstolen besvarer det første spørgsmål, som Bundesarbeitsgericht (forbundsdomstol i arbejdsretlige sager, Tyskland) har forelagt, således:

»§ 4, stk. 1, i rammeaftalen om deltidsarbejde, der er vedlagt som bilag til Rådets direktiv 97/81/EF af 15. december 1997 om rammeaftalen vedrørende deltidsarbejde, der er indgået af Unice, CEEP og EFS,

skal fortolkes således, at

den ikke er til hinder for en bestemmelse i en kollektiv overenskomst, hvorefter et supplerende vederlag for deltidsansatte og fuldtidsansatte på ensartet vis afhænger af, at der sker en overskridelse af det samme antal arbejdstimer, såfremt det samme antal arbejdstimer, der udføres af deltidsansatte og fuldtidsansatte for det samme arbejde, aflønnes med samme løn.«