Forslag til afgørelse fra generaladvokat Mancini fremsat den 6. juli 1988. - RICHARD HAMILL MOD KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER. - TJENESTEMAEND - INSTITUTIONENS ANSVAR UDEN FOR KONTRAKTSFORHOLD - VIDEREGIVELSE AF TJENSTLIGE OPLYSNINGER. - SAG 180/87.



Samling af Afgørelser 1988 side 06141



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hoeje Domstol .

1 . Richard Hamill, britisk tjenestemand i loenklasse A 6 i Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber og, paa tidspunktet for de faktiske omstaendigheder, inspektoer i generaldirektoratet for konkurrence, har nedlagt paastand om, at Kommissionen tilpligtes at yde ham erstatning for de oekonomiske og ideelle skader, han har lidt som foelge af hans anholdelse i Storbritannien den 9 . oktober 1984 .

Som led i en undersoegelse af et internationalt bedrageri begaaet ved hjaelp af falske checks foretog politiet i London, som mistaenkte sagsoegeren for at vaere direkte impliceret i en saadan forbrydelse, en telefonopringning ( den 20 . september 1984 ) til Kommissionens sikkerhedstjeneste for at indhente nogle oplysninger vedroerende sagsoegeren . I besvarelse heraf gav kontoret i Berlaymont 11 dage senere politiet nogle oplysninger om Hamills status, adresse, koeretoej, de tidsrum, hvori han havde ansoegt om ferie, hans restferie og hans faerden paa tidspunktet for de kriminelle begivenheder . Den 9 . oktober informerede en ansat ved samme tjenestegren Scotland Yard om, at Hamill samme dags morgen skulle rejse med fly fra Bruxelles for at gennemfoere en tjenesterejse i Det Forenede Kongerige med henblik paa at besoege visse virksomheder i staalindustrien .

Ved ankomsten til lufthavnen i Luton blev Hamill afhoert og erklaeret for anholdt . Den foelgende dag besoegte en tjenestemand fra Kommissionen det faengsel, hvor han var anbragt, for at afhente dokumenterne vedroerende hans tjenesterejse . Han moedte ved den lejlighed Hamill . Denne sidste bad ham om at finde en solicitor, idet han haevdede, at politiet samme dag havde naegtet ham enhver juridisk bistand . Tjenestemanden efterkom ikke dette oenske, og Hamill fik foerst udpeget en forsvarsadvokat den 12 . oktober, samme dag, som han formelt blev anklaget for "conspiracy to steal" og "conspiracy to use a false instrument ". Efter at have vaeret stillet for en dommer den 13 . oktober blev han loesladt den 23 . samme maaned, idet hans pas dog forinden var blevet beslaglagt . Passet blev senere tilbagegivet ham mod kaution den 22 . marts 1985 .

I mellemtiden ( den 24 . oktober 1984 ) havde Kommissionen suspenderet sagsoegeren fra hans stilling, dog med bevarelse af retten til loen . Denne foranstaltning blev ophaevet den 3 . april 1986, efter at Old Bailey i London havde frifundet den anklagede for de to punkter i anklagen .

Den 3 . juni 1986 indgav Hamill en ansoegning om erstatning i henhold til tjenestemandsvedtaegtens artikel 90, stk . 1 . Da han ikke modtog svar, indbragte han ( den 11 . november 1986 ) en klage, som blev afvist af Kommissionen den 15 . juni 1987 . Imidlertid havde sagsoegeren allerede da anlagt naervaerende sag ( den 10 . juni 1987 ) med krav om, at institutionen tilpligtedes at betale 5 mio . BFR med rente fra den 3 . juni 1986 . Den sagsoegte institution har tilbagevist dette krav, som den finder er uberettiget og til dels boer afvises fra realitetsbehandling .

2 . Lad mig med det samme slaa fast, at jeg ikke agter at opholde mig uforholdsmaessigt laenge ved den naevnte institutions paastand om afvisning . Idet soegsmaalet paa ingen maade, som haevdet af institutionen, baserer sig paa EOEF-Traktatens artikel 215, stk . 1, er det korrekt anlagt i henhold til tjenestemandsvedtaegtens artikler 90 og 91, og da soegsmaalsfristerne er overholdt, boer det antages til paadoemmelse .

Lad mig herefter tage stilling til realiteten . Sagsoegeren beskylder Kommissionen for : a ) at have arrangeret hans anholdelse i samarbejde med Det Forenede Kongeriges myndigheder, og b ) at have misligholdt pligten til at yde bistand i henhold til vedtaegtens artikel 24 ved at undlade dels at traeffe foranstaltninger til at finde en forsvarsadvokat, som han kunne betro sig til, dels at underrette hans familie .

Til stoette for sit foerste klagepunkt fremhaever Hamill, at Kommissionens sikkerhedstjeneste ikke begraensede sig til at informere politiet i London om nogle personlige data . Den oplyste uopfordret om tidspunktet for hans tjenesterejse, som oprindelig var fastlagt til slutningen af oktober, med det ene formaal at spille ham i haenderne paa Scotland Yard og dermed skaane sidstnaevnte for de processuelle besvaerligheder og forsinkelser, som ville vaere forbundet med en afhoering i hans bopaelskommune og eventuelle anholdelse . Med andre ord, uden Kommissionens raenkespil var Hamill ikke blevet afhoert i Luton eller uretmaessigt tilbageholdt . For at faa ham stillet til deres disposition havde myndighederne paa den anden side af Kanalen vaeret noedt til at begaere retshandlinger foretaget i udlandet og kraeve ivaerksaettelse af en udleveringsprocedure, dvs . goere brug af fremgangsmaader med tilknyttede garantier til beskyttelse af hans interesser .

Mere kortfattet er den argumentation, som danner grundlag for det andet klagepunkt . Hvis en advokat havde grebet ind, ville det ifoelge Hamill med vished have forhindret det britiske politi i alvorligt at skade forsvarets rettigheder, som det faktisk skete, og hvorved hans faengsling blev forlaenget i over en uge .

Hvad endelig angaar skaderne, er disse af saavel oekonomisk som ideel natur . De oekonomiske skader skal foerst og fremmest ses i sammenhaeng med Hamills helbred og karriere, idet der er sket en alvorlig kompromittering af disse to faktorer . Hertil kommer procesomkostningerne og udgifterne i forbindelse med hans tvungne ophold i Storbritannien . De sidstnaevnte er forbundet med hans personlige miskredit som foelge af anholdelsen og den administrative suspension fra stillingen saavel som med den omstaendighed, at hans naermeste ikke blev underrettet og foerst fik nyheden om hans anholdelse gennem aviserne .

3 . Kommissionen forsvarer sig mod disse beskyldninger hovedsageligt ved at paaberaabe sig den grundsaetning, hvorefter den skulle vaere forpligtet til at samarbejde med de nationale rets - og politimyndigheder, saa ofte det ikke er i strid med dens tjenestemaends og andre ansattes privilegier og immuniteter .

Hvad kan der siges til denne opfattelse? Det forekommer mig, at den fortjener at blive paa samme tid godkendt og korrigeret . I henhold til artiklerne 18 og 19 i protokollen af 8 . april 1965 er privilegierne og immuniteterne for Faellesskabernes tjenestemaend kun indroemmet disse i Faellesskabernes interesse . Disses saerfordele kan altsaa ikke paaberaabes i tilfaelde, hvor disse interesser ikke synes truet, eller individuelle grundlaeggende rettigheder ikke synes kraenket ( i samme retning, for saa vidt angaar internationale tjenestemaend i almindelighed, gaar Plantey, The International Civil Service, New York 1984, s . 105, 371 ff ., og Duffar, Contributions à l' étude des privilèges et immunités des organisations internationales, Paris 1982, s . 71 ff .).

I oevrigt indeholder hverken medlemslandenes retssystemer eller folkeretten noget, som goer det muligt med bestemthed at fastslaa om og i hvilken udstraekning en international administration er forpligtet til at samarbejde med statslige organer, som gennemfoerer en undersoegelse mod en tjenestemand eller anden ansat i den paagaeldende organisation i anledning af, at han er mistaenkt for at have begaaet en forbrydelse . Faktisk anerkendes en saadan forpligtelse generelt i forhold til de doemmende myndigheder, hvorimod dette ikke synes tilfaeldet, hvor det drejer sig om politiet . Der er dog heller ikke nogen regel, som forbyder at yde politiet noedvendig bistand .

Hvis disse forudsaetninger er korrekte, forekommer det mig rigtigt at konkludere, at Faellesskabets institutioner ikke har pligt ( og endnu mindre ret ) til at udvide deres samarbejde med saadanne organer i medlemsstaterne, som har ansvaret for efterforskninger, til at tage aktivt del i deres undersoegelser . I forhold til disse organer kan institutionerne dog heller ikke fortie oplysninger vedroerende omstaendigheder, som ukendskab til ville indebaere en hindring for gennemfoerelse af undersoegelsen .

4 . Jeg skal herefter gennemgaa sagsoegerens foerste klagepunkt . Som det erindres, haevder sagsoegeren, at hans anholdelse er resultatet af en "raevestreg" mellem Kommissionen og de britiske myndigheder; Scotland Yard kunne ikke have foretaget anholdelsen, hvis Kommissionen ikke havde aendret programmet for Hamills tjenesterejser og i saerdeleshed tidspunktet for hans rejse til Det Forenede Kongerige og samtidig informeret politiet i London om det aendrede tidspunkt .

Parternes beskrivelse af forloebet synes imidlertid ikke at understoette denne version af begivenhederne . Navnlig er det ikke bevist, at de foretagne aendringer i programmet for tjenesterejser blev besluttet af grunde, som var tjenesten uvedkommende eller stridende mod dens interesser . Det eneste, der vides med bestemthed - fordi det er erkendt af Kommissionen selv - er, at der fandt en telefonsamtale sted den 9 . oktober 1984 . Det er altsaa, med andre ord, uden for al tvivl, at der denne dags morgen af en nidkaer tjenestemand i Berlaymont-bygningen blev givet det britiske politi underretning om Hamills ankomsttidspunkt og andre detaljer vedroerende hans tjenesterejse .

Min gennemgang boer altsaa koncentreres omkring denne underretning . Kan det antages, at Kommissionen i kraft af sin almindelige pligt til at samarbejde med politiet i en medlemsstat var berettiget til at give en saadan underretning? Jeg mener det ikke . I lyset af, hvad der er fremhaevet under punkt 3, er det én ting at give udfoerlige svar paa spoergsmaal vedroerende rigtigheden af de omstaendigheder, hvorom undersoegelsen drejer sig ( som f.eks . da Kommissionen den 1 . oktober 1984 informerede Scotland Yard om Hamills faerden paa tidspunktet for den begaaede lovovertraedelse ). En anden ting er det paa eget initiativ at tilbyde oplysninger, som ikke blot er strengt forbundet med tjenstlige interesser, men som desuden paa ingen maade tjener til at kaste lys over forhold, der indebaerer mistanke mod tjenestemanden, og til gengaeld saetter politiet i stand til at foretage afhoering og anholdelse af ham .

Ved denne optraeden har Kommissionen : a ) handlet paa en maade, som staar i direkte aarsagsforbindelse med begivenheder, der viste sig at faa skadelige virkninger for tjenestemanden, b ) beroevet sagsoegeren de garantier, som han noed godt af i kraft af sin bopael paa belgisk territorium . Grunden hertil er indlysende . Dels er det rent og skaert gaetteri uden nogen som helst relevans at haevde, at Hamill under alle omstaendigheder ville blive anholdt i forbindelse med en senere rejse til Det Forenede Kongerige - altsaa selv om Kommissionen ikke havde underrettet det britiske politi . Dels er tjenestemanden blevet skuffet i henseende til, hvad der klart kan betegnes som en berettiget forventning; Hamill havde nemlig al mulig grund til at antage, at han under hensyn til noedvendigheden af at overfoere de undersoegelser, som han var genstand for, til de herfor gaeldende procedurer efter belgisk lovgivning ville faa fordel af rettighederne i henhold til denne lovgivning ( saasom retten til at blive afhoert om lovligheden af de rejste sigtelser af den dommer i Bruxelles, som skulle meddele fuldbyrdelsespaategning ).

Telefonsamtalen den 9 . oktober overskrider klart graenserne for den forpligtelse, der paahviler Kommissionen, og den har, selv om den ikke er led i en sammensvaergelse, gjort det muligt for de britiske myndigheder at omgaa de garantier, som tjenestemaendene ifoelge praecise retsregler kan goere krav paa . Det kan foelgelig fastslaas, at naevnte samtale er udtryk for en grov pligtforsoemmelse og klart paadrager institutionen et ansvar .

5 . Lad mig herefter betragte det andet klagepunkt . Hamill har som bekendt anfoert, at Kommissionen ikke har taget noget skridt til at komme ham til hjaelp, saadan som det er foreskrevet i vedtaegtens artikel 24 . Situationen er imidlertid den, at naevnte bestemmelse har til formaal at beskytte tjenestemanden i tilfaelde af angreb, der rettes mod ham "paa baggrund af hans stilling eller hverv" ( min understregning ). Det staar endvidere fast, at de undersoegelser, afhoeringer og frihedsberoevelser, som sagsoegeren har vaeret udsat for, ikke opfylder denne betingelse . Det ser snarere ud til, at sagsoegeren er blevet involveret i bedrageriets opstaaen som foelge af uforsigtig eller overdrevent skoedesloes optraeden, og at han i hvert fald har vaeret meget tilbageholdende under afhoeringen i Luton .

Under disse omstaendigheder, navnlig da det drejede sig om indgreb i den personlige frihed, som ikke blev paatvunget sagsoegeren i han egenskab af tjenestemand og kunne vise sig velbegrundede, var Kommissionen ikke forpligtet til at skaffe Hamill en advokat og strengt taget heller ikke til at underrette hans naermeste . Hamill har i oevrigt ikke fremlagt bevis for, at han udtrykkeligt begaerede dette over for den tjenestemand fra Kommissionen, som aflagde ham besoeg .

6 . Til slut nogle bemaerkninger til sagsoegerens forlangender . Den erstatning, som tilkommer ham, skal naturligvis begraenses til tab, der er direkte foraarsaget af Kommissionens pligtforsoemmelse : altsaa - under hensyn til bemaerkningerne ovenfor - til alene at angaa skade, der foelger af, at han ikke har haft fordelen af de garantier, som han ville have paaberaabt sig, hvis afhoeringen havde fundet sted i hans bopaelsstat .

Under henvisning til erfaringerne fra et vist antal fortilfaelde ( se navnlig dommene af 15 . december 1982 i sag 158/79, Roumengous mod Raadet, Sml . s . 4379, og af 7 . november 1985 i sag 145/83, Adams mod Kommissionen, Sml . s . 3539 ) anser jeg det for den bedste loesning at overlade det til parterne at forhandle sig til enighed om fastsaettelsen af erstatningens stoerrelse .

7 . I lyset af det foregaaende skal jeg foreslaa Domstolen foelgende afgoerelse :

a ) Kommissionen tilpligtes at yde Richard Hamill erstatning for den skade, han har lidt som foelge af, at han blev anholdt i Storbritannien den 9 . okotber 1984 paa grundlag af oplysninger, som var afgivet af institutionen, hvorved han blev beroevet muligheden for at blive afhoert i sin bopaelsstat i overensstemmelse med procedurerne ifoelge denne stats lovgivning;

b ) i oevrigt frifindes sagsoegte;

c ) parterne opfordres til inden for en vis frist at give Domstolen meddelelse om, hvilket beloeb de er blevet enige om at fastsaette erstatningen til, eller, i tilfaelde af manglende enighed, om deres respektive opfattelser ledsaget af alle relevante oplysninger;

d ) afgoerelsen om sagens omkostninger udsaettes .

(*) Oversat fra italiensk .