FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

E. TANCHEV

fremsat den 5. marts 2020 ( 1 )

Sag C-730/18 P

SC

mod

Eulex Kosovo

»Appel – voldgiftsbestemmelse – ansatte ved EU’s internationale missioner – fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik – kompetence for Unionens retsinstanser – kontraktlig tvist – formaliteten – begrebet akt, der kan adskilles fra den kontraktmæssige sammenhæng – delvis omklassificering af søgsmålet – annullationssøgsmål – ansvar i kontrakt – ansvar uden for kontrakt – artikel 263 TEUF, 268 TEUF, 272 TEUF og 340 TEUF«

I. Indledning

1. Denne sag udspringer af en tvist mellem SC, der er en tidligere kontraktansat, og Den Europæiske Unions retsstatsmission i Kosovo (herefter »Eulex Kosovo«), der er en international EU-mission inden for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik (herefter »FUSP«).

2. SC indledte i henhold til en bestemmelse, der fastsætter kompetence for Unionens retsinstanser i ansættelseskontrakten mellem SC og Eulex Kosovo, et søgsmål ved Den Europæiske Unions Ret på grundlag af artikel 272 TEUF, der anfægtede lovligheden af afgørelser truffet af denne mission om, at SC dumpede en intern udvælgelsesprøve, og at hendes ansættelseskontrakt ikke blev forlænget, og krævede erstatning baseret på Unionens ansvar i og uden for kontrakt i henhold til artikel 340 TEUF.

3. Den foreliggende appel blev indledt af SC for så vidt angår Rettens kendelse af 19. september 2018, SC mod Eulex Kosovo (T-242/17, EU:T:2018:586, herefter »den appellerede kendelse«), hvorved Retten frifandt Eulex Kosovo. Den rejser tre hovedspørgsmål vedrørende for det første Domstolens kompetence i henhold til artikel 272 TEUF for så vidt angår FUSP, for det andet sondringen mellem artikel 263 TEUF og 272 TEUF og for det tredje muligheden for at omklassificere et kontraktligt søgsmål i henhold til artikel 272 TEUF som et annullationssøgsmål i henhold til artikel 263 TEUF.

4. Denne appel ligger i forlængelse af en række andre sager, der for tiden verserer ved Domstolen, der rejser tilsvarende om end ikke identiske spørgsmål om sondringen mellem artikel 263 TEUF og 272 TEUF, og som endvidere omhandler effektiv retsbeskyttelse for sagsøgere i tvister med EU-institutioner og EU-organer, og klarlægger den passende processuelle fremgangsmåde, der skal følges i den forbindelse ( 2 ).

5. Domstolen anmodes i den foreliggende sag nærmere bestemt om at udvikle sin praksis om anvendelsen af artikel 272 TEUF og forholdet mellem denne bestemmelse og artikel 263 TEUF inden for det EU-retlige system for retsmidler, der er fastsat i traktaterne. Denne sag har endvidere betydelig praktisk betydning for Unionens udenrigspolitik, og hvordan EU’s internationale missioner fungerer i verdenen.

II. Baggrunden for sagen

6. Baggrunden for sagen, der er beskrevet i præmis 1-15 i den appellerede kendelse, kan opsummeres som følger med henblik på den foreliggende sag. Det er nødvendigt at fremføre nogle indledende betragtninger om FSFP-missioner og Eulex Kosovo (afsnit A) og kontraktforholdet mellem SC og Eulex Kosovo (afsnit B) forud for min stillingtagen til de begivenheder, der førte til sagen ved Retten (afsnit C).

A. FSFP-missioner og Eulex Kosovo

7. På området for FUSP i afsnit V i TEU sikrer den fælles sikkerheds- og forsvarspolitik (herefter »FSFP«) ( 3 ) Unionen en operationel kapacitet til at etablere civile og militære missioner uden for EU til at opfylde en række opgaver, herunder konfliktforebyggelse og fredsbevarelse ( 4 ). FSFP-missioner »har til formål at reagere på eksterne konflikter og kriser, når de opstår, styrke partneres muligheder og i sidste ende beskytte Den Europæiske Union og dens borgere i kraft af dens udenrigspolitik« ( 5 ). I henhold til ny dokumentation er der for tiden 16 igangværende FSFP-missioner – 10 civile missioner og 6 militære missioner – der på verdensplan har mere end 5000 ansatte ( 6 ).

8. Den retlige status for FSFP-missioner og deres ansatte afviger fra andre enheder inden for rammerne af EU’s optræden udadtil ( 7 ). FSFP-missioner er navnlig tilknyttet Tjenesten for EU’s Optræden Udadtil (herefter »EU-Udenrigstjenesten«) ( 8 ), der er EU’s diplomatiske tjeneste, og som hjælper Unionens højtstående repræsentant for udenrigsanliggender og sikkerhedspolitik (herefter »HR«) med at udføre FUSP. Ansatte i FSFP-missioner er imidlertid ikke alle en del af EU-Udenrigstjenesten, hvis ansatte er omfattet af vedtægten for tjenestemænd i Den Europæiske Union (herefter »personalevedtægten«) og ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte i Den Europæiske Union (herefter »ansættelsesvilkårene«) ( 9 ). FSFP-missioner er endvidere ikke EU-delegationer, der er etableret i henhold til artikel 221 TEUF til at repræsentere Unionen, og hvis aktioner i princippet kan tilskrives den delegerende EU-institution ( 10 ). FSFP-missioner anses heller ikke formelt for EU-agenturer i FSFP som eksempelvis Det Europæiske Forsvarsagentur og EU-Satellitcentret, der har deres egen personalevedtægt, eller hvis ansatte er underlagt personalevedtægten og ansættelsesvilkårene ( 11 ).

9. Eulex Kosovo er en FSFP-mission, der er etableret ved Rådets fælles aktion 2008/124/FUSP af 4. februar 2008 om Den Europæiske Unions retsstatsmission i Kosovo, Eulex Kosovo ( 12 ), som senest er ændret ved Rådets afgørelse (FUSP) 2018/856 af 8. juni 2018 ( 13 ). Fælles aktion 2008/124 er blevet forlænget adskillige gange, og Eulex Kosovos nugældende mandat løber frem til den 14. juni 2020. Eulex Kosovo er den største civile mission, der til dato er etableret i henhold til FSFP ( 14 ).

10. I henhold til artikel 2 i fælles aktion 2008/124 er Eulex Kosovos overordnede mission at støtte »udvalgte retsstatsinstitutioner i Kosovo på deres vej i retning af øget effektivitet, bæredygtighed, multietnicitet og ansvarlighed, fri for politisk indblanding og under fuld overholdelse af de internationale menneskerettighedsstandarder og bedste europæiske praksis […] med henblik på at overdrage de resterende opgaver til andre langsigtede EU-instrumenter og udfase de resterende ledelsesfunktioner«.

11. I henhold til artikel 7 og 8 i fælles aktion 2008/124 har den øverstbefalende for den civile operation kommando over og kontrol med Eulex Kosovo på strategisk niveau, mens missionschefen har kommando over og kontrol med Eulex Kosovo i indsatsområdet, idet vedkommende varetager koordinationen og den daglige ledelse ( 15 ).

12. Artikel 9, stk. 2, i fælles aktion 2008/124 bestemmer, at Eulex Kosovo primært skal bestå af personale udsendt af medlemsstaterne eller EU-institutionerne. Den enkelte medlemsstat eller EU-institution afholder omkostningerne i forbindelse med det personale, den har udsendt, herunder visse rejseudgifter og godtgørelser, lønninger og sygesikring ( 16 ).

13. I henhold til artikel 9, stk. 3, i fælles aktion 2008/124, som ændret ( 17 ), kan internationalt civilt personale og lokalt personale også efter behov kontraktansættes af Eulex Kosovo, for så vidt som de funktioner, der er behov for, ikke varetages af personale udstationeret af medlemsstaterne ( 18 ).

14. Artikel 10, stk. 3, i fælles aktion 2008/124, som ændret ( 19 ), fastsætter, at ansættelsesvilkårene og det internationale og det lokale civile personales rettigheder og pligter fastlægges i kontrakterne mellem Eulex Kosovo og den pågældende medarbejder.

15. Artikel 15a i fælles aktion 2008/124, der blev indsat ved Rådets afgørelse 2014/349 af 12. juni 2014 ( 20 ), bestemmer, at Eulex Kosovo har beføjelse til at erhverve tjenester og leveringer, indgå kontrakter og administrative ordninger, ansætte personale, indehave bankkonti, erhverve og afhænde aktiver og indfri sine forpligtelser samt optræde som part i retssager som påkrævet for at gennemføre den fælles aktion.

B. Kontraktforholdet mellem SC og Eulex Kosovo

16. SC er en tidligere kontraktansat ved den internationale mission Eulex Kosovo.

17. SC var ansat ved Eulex Kosovo som anklager på grundlag af fem på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelseskontrakter: 1) fra den 4. januar 2014 til den 14. juni 2014, 2) fra den 15. juni 2014 til den 14. oktober 2014, 3) fra den 15. oktober 2014 til den 14. juni 2015, 4) fra den 15. juni 2015 til den 14. juni 2016 og 5) fra den 15. juni 2016 til den 14. november 2016.

18. Det fremgår af artikel 21 i den første og den anden ansættelseskontrakt, at retterne i Bruxelles, Belgien, har kompetence i tilfælde af tvister, der udspringer af eller vedrører disse kontrakter. Det fremgår af artikel 21 i den tredje, den fjerde og den femte ansættelseskontrakt, at Den Europæiske Unions Domstol i henhold til artikel 272 TEUF har kompetence i tvister, der udspringer af eller vedrører disse kontrakter.

19. Ansættelseskontrakterne indeholder bestemmelser, der fastsætter, at operationsplanen (herefter »OPLAN«), operationskonceptet (herefter »CONOPS«), adfærdskodekset (herefter »COC«) og de almindelige operationelle procedurer (herefter »SOP«) for Eulex Kosovo er en integreret del af disse kontrakter ( 21 ). De er de grundlæggende planlægningsmæssige og organisatoriske dokumenter for udførelsen af Eulex Kosovos mandat og er ikke generelt tilgængelige for offentligheden ( 22 ).

20. Ansættelseskontrakterne indeholder endvidere bestemmelser, der fastsætter, at den ansatte ved sin underskrift på kontrakten bekræfter sin accept af og overholdelse af de vilkår og principper, der er fastsat i kontrakten og dens bilag, og at ansættelseskontrakten i tilfælde af tvivl har forrang for bl.a. OPLAN, CONOPS, COC og SOP ( 23 ).

21. Det fremgår yderligere af artikel 20 i ansættelseskontrakterne, at enhver tvist, der opstår mellem parterne »for så vidt angår fortolkningen af opfyldelsen« af disse kontrakter, skal behandles ved et voldgiftsorgan, og at dette skal finde sted med forbehold af tvistens behandling ved Domstolen.

C. De faktiske omstændigheder, der førte til sagen ved Retten

22. SC indgav den 28. april 2014 en klage til Eulex Kosovo over sin første bedømmelsesrapport af 14. april 2014 (herefter »bedømmelsesrapporten«). SC anfægtede i klagen den bedømmelse, der var blevet foretaget i denne rapport af hendes overordnede, herunder chefanklageren for Eulex Kosovo, J. Novotna, samt over de uregelmæssigheder, der generelt var blevet begået i forbindelse med bedømmelsesproceduren. Ved afgørelse af 12. august 2014 imødekom missionschefen klagen og annullerede bedømmelsesrapporten.

23. Ved skrivelse af 26. juni 2014 meddelte chefen for personalekontoret for Eulex Kosovo (herefter »chefen for personaleafdelingen«) SC, at der ville blive afholdt en intern udvælgelsesprøve til stillingen som anklager (herefter »den interne udvælgelsesprøve for 2014«). Det blev bl.a. anført i denne skrivelse, at der efter en ændring af Eulex Kosovos operationelle behov og medlemsstaternes godkendelse af OPLAN den 24. juni 2014 var sket en omstrukturering af Eulex Kosovo, der førte til en reduktion af antallet af ledige stillinger. SC deltog i denne udvælgelsesprøve, men dumpede.

24. Den 25. august 2014 indgav SC en klage over Eulex Kosovo om resultaterne af den interne udvælgelsesprøve for 2014. I denne klage anfægtede SC bl.a. sammensætningen af panelet og J. Novotnas deltagelse i dette panel som følge af hendes deltagelse i SC’s klage over bedømmelsesrapporten og hendes angivelige forudindtagethed i forhold til SC. Ved afgørelse af 4. september 2014 imødekom missionschefen denne klage og annullerede den interne udvælgelsesprøve for 2014 på det grundlag, at to medlemmer af panelet havde den samme nationalitet i strid med SOP om personaleudvælgelse.

25. I 2014 anmodede Eulex Kosovo SC om at tage en køreprøve. SC dumpede denne prøve tre gange i løbet af dette år. I oktober 2014 dokumenterede SC et handicap, der angik hendes hånd, over for chefen for personaleafdelingen. I november 2015 og februar 2016 anmodede Eulex Kosovo igen SC om at tage en køreprøve.

26. Ved skrivelse af 24. juni 2016 meddelte chefen for personaleafdelingen SC, at der ville blive foretaget en ny intern udvælgelsesprøve til stillingen som anklager (herefter »den interne udvælgelsesprøve for 2016«). Denne skrivelse angav bl.a., at der som følge af en ændring af Eulex Kosovos operationelle behov og godkendelsen af OPLAN af medlemsstaterne den 17. juni 2016 og udsendelsesplanen af den øverstbefalende for den civile operation den 20. juni 2016 var blevet foretaget en omstrukturering af Eulex Kosovo, der havde ført til en reduktion i antallet af ledige stillinger.

27. Den 19. juli 2016 var SC til samtale hos udvælgelseskomitéen for den interne udvælgelsesprøve for 2016, der havde J. Novotna som formand. Forud for og under sin samtale gjorde SC indsigelse mod denne komités sammensætning som følge af J. Novotnas deltagelse i de to forudgående klager, der var blevet indgivet af SC, over bedømmelsesrapporten og den interne udvælgelsesprøve for 2014.

28. Ved skrivelse af 30. september 2016 oplyste chefen for personaleafdelingen SC om, at hun ikke havde bestået den interne udvælgelsesprøve i 2016 (herefter »afgørelsen vedrørende den interne udvælgelsesprøve for 2016«), og at hendes ansættelseskontrakt følgelig ville udløbe den 14. november 2016 og ikke ville blive forlænget (herefter »afgørelsen om ikke at forlænge ansættelseskontrakten«) (herefter samlet »de omtvistede afgørelser«).

29. Den 10. oktober 2016 indgav SC en klage til Eulex Kosovo over de omtvistede afgørelser. SC gjorde i det væsentlige gældende, at J. Novotnas deltagelse i udvælgelseskomitéen for den interne udvælgelsesprøve for 2016 førte til, at proceduren var urimelig og upræcis og derved tilsidesatte bestemmelserne i SOP om omstrukturering samt SOP om principper og procedurer for omstrukturering (herefter »SOP om omstrukturering«).

30. Ved afgørelse af 31. oktober 2016 gav missionschefen afslag på denne klage med den begrundelse, at principperne for personaleudvælgelse ikke var blevet tilsidesat. I denne afgørelse anførte missionschefen bl.a., at der ikke forelå nogen interessekonflikt. Missionschefen anførte endvidere, at bilag 13 i OPLAN kræver, at divisionschefen og Eulex Kosovos chefanklager skulle deltage i udvælgelseskomitéen, og at denne komité skulle have den samme sammensætning for samtlige kandidater.

31. Som svar på denne afgørelse indgav SC den 1. november 2016 en anmodning om indledning af voldgift i henhold til artikel 20 i sin ansættelseskontrakt til missionschefen. Ved skrivelse af 14. november 2016 meddelte missionschefen afslag på denne anmodning.

III. Sagens behandling ved Retten og den appellerede kendelse

32. Ved stævning af 25. april 2017 indledte SC et søgsmål ved Retten med påstand om, at den skulle fastslå: – at Eulex Kosovo tilsidesatte de kontraktlige forpligtelser i forbindelse med opfyldelsen af kontrakten og ved anvendelsen af OPLAN, CONOPS, SOP om omstrukturering og SOP om personaleudvælgelse og de kontraktlige principper om rimelighed og god tro – at Eulex Kosovo tilsidesatte sine ikke-kontraktlige forpligtelser over for SC, herunder hendes ret til retfærdige og rimelige arbejdsforhold i henhold til artikel 31 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«) og hendes ret til god forvaltning, herunder princippet om upartiskhed i henhold til chartrets artikel 41 – at de omtvistede afgørelser var ulovlige – at Eulex Kosovo tilpligtedes at betale erstatning til SC for økonomisk og ikke-økonomisk tab, og – at Eulex Kosovo tilpligtedes at betale sagsomkostninger med tillæg af renter på 8%.

33. SC havde struktureret sin stævning i to dele. Den første del omhandlede artikel 272 TEUF og bestod af fem anbringender ( 24 ). Den anden del omhandlede erstatning i henhold til artikel 340 TEUF og som følge af Eulex Kosovos tilsidesættelse af dens kontraktlige og ikke-kontraktlige forpligtelser.

34. Ved et særskilt dokument, der blev indgivet den 24. august 2017 rejste Eulex Kosovo en formalitetsindsigelse, idet den i det væsentlige gjorde gældende, at Retten ikke havde kompetence i sagen, idet den delvist vedrørte kontrakter, der tildelte retterne i Bruxelles kompetence. SC indgav den 20. oktober 2017 indlæg vedrørende denne indsigelse.

35. Retten frifandt ved den appellerede kendelse Eulex Kosovo i det hele. I henhold til artikel 126 i Rettens procesreglement fastslog Retten, at søgsmålet, uden at det var nødvendigt at tage stilling til den af Eulex Kosovo fremsatte formalitetsindsigelse, ikke kunne tages til følge, idet det var åbenbart, at det delvist ikke kunne antages til realitetsbehandling, delvist var retligt ugrundet (præmis 22, 23 og 77 i den appellerede kendelse).

36. Retten anførte i den appellerede kendelse, at stævningen var struktureret i fire påstande (præmis 24-30 i den appellerede kendelse). Den afviste først den tredje påstand vedrørende lovligheden af de omtvistede afgørelser, idet den anførte, at det var åbenbart, at den ikke kunne antages til realitetsbehandling (præmis 31-52 i den appellerede kendelse), idet den i det væsentligste fastslog, at disse afgørelser ikke kunne anfægtes i henhold til artikel 272 TEUF, og selv hvis denne påstand blev omklassificeret som et annullationssøgsmål i henhold til artikel 263 TEUF, var det indgivet for sent.

37. Retten forkastede den første og den anden påstand vedrørende ansvar i og uden for kontrakt (præmis 53-69 i den appellerede kendelse) og den fjerde påstand vedrørende erstatning (præmis 70-76 i den appellerede kendelse), idet det var åbenbart, at den delvist ikke kunne antages til realitetsbehandling, delvist var retligt ugrundet. Den pålagde endvidere SC at betale sagsomkostningerne.

38. Påstandene i den appellerede kendelse vil blive gengivet i det omfang, det er nødvendigt i forbindelse med behandlingen af de anbringender, der blev fremsat i forbindelse med appellen.

IV. Sagens behandling ved Domstolen

39. Ved appel af 23. november 2018 har SC nedlagt påstand for Domstolen om at ophæve den appellerede kendelse, give SC medhold i sagen med undtagelse af det femte anbringende ( 25 ) og subsidiært hjemvise sagen til Retten med henblik på realitetsbehandling. SC har endvidere nedlagt påstand for Domstolen om at pålægge Eulex Kosovo at betale sagsomkostningerne.

40. Eulex Kosovo har i sit svarskrift, der blev indgivet den 7. maj 2019, nedlagt påstand for Domstolen om at afvise appellen eller subsidiært, såfremt Domstolen ophæver den appellerede kendelse, at hjemvise sagen til Retten med henblik på realitetsbehandling. Den har endvidere anmodet Domstolen om at pålægge SC at betale sagsomkostningerne.

41. Domstolens præsident meddelte den 22. maj 2019 afslag på SC’s anmodning om at indgive replik.

42. SC og Eulex Kosovo deltog i retsmødet ved Domstolen, der blev afholdt den 6. november 2019.

V. Bedømmelse

43. SC har fremført fem anbringender til støtte for appellen. Det første anbringende vedrører en omklassificering af den tredje påstand i henhold til artikel 272 TEUF som et annullationssøgsmål i henhold til artikel 263 TEUF. Det andet anbringende er støttet på en undladelse af at anerkende kompetence i henhold til artikel 272 TEUF. Det tredje anbringende er baseret på en undladelse af at tage stilling til en række argumenter, der hovedsageligt vedrører en tilsidesættelse af SOP. Det fjerde anbringende er støttet på en urigtig bedømmelse af erstatningskravet, der var resultatet af, at de omtvistede afgørelser ikke kunne realitetsbehandles, idet annullationssøgsmålet for så vidt angår disse afgørelser ikke kunne antages til realitetsbehandling. Det femte anbringende vedrører den urigtige bedømmelse af erstatningskravet, der er resultatet af de gentagne anmodninger om at tage en køreprøve.

44. Jeg vil nedenfor fokusere på behandlingen af det første og det andet anbringende (i omvendt rækkefølge), der efter min opfattelse skal tages til følge. Bedømmelsen af det tredje og det fjerde anbringende vil på sin side i det væsentlige afhænge af Domstolens stillingstagen til det første og det andet anbringende. For så vidt angår det tredje anbringende har SC nærmere bestemt gjort gældende, at Retten ikke tog stilling til hendes argumenter vedrørende navnlig tilsidesættelsen af SOP; eftersom disse argumenter blev fremsat til støtte for en påstand, som Retten fastslog ikke kunne antages til realitetsbehandling, kan dette anbringende ikke tages til følge, såfremt Domstolen forkaster det andet anbringende. For så vidt angår det fjerde anbringende har SC gjort gældende, at Retten fastslog, at visse krav ikke kunne antages til realitetsbehandling, idet de var tæt forbundet med et annullationssøgsmål, der ikke kunne antages til realitetsbehandling, idet Retten fejlagtigt omklassificerede det søgsmål, der kunne antages til realitetsbehandling i henhold til artikel 272 TEUF, som et søgsmål, der ikke kunne antage til realitetsbehandling i henhold til artikel 263 TEUF; dette anbringende kan følgelig ikke tages til følge, såfremt Domstolen forkaster det første og det andet anbringende. Det er følgelig min opfattelse, at det ikke er nødvendigt at tage særskilt stilling til det tredje og det fjerde anbringende i dette forslag til afgørelse. Det femte anbringende forekommer mig at være retligt ugrundet. Det er under disse omstændigheder min opfattelse, at den appellerede kendelse delvist bør ophæves, og at sagen skal hjemvises til Retten.

45. Det er forud en bedømmelse af anbringenderne (afsnit B, C og D) nødvendigt at efterprøve Domstolens kompetence til at behandle dette søgsmål (afsnit A).

A. Domstolens kompetence

46. Domstolens kompetence til at træffe afgørelse i den foreliggende sag er ikke omtvistet af parterne ( 26 ). I henhold til fast retspraksis skal spørgsmål vedrørende Unionens retsinstansers kompetence ikke desto mindre behandles af Domstolen af egen drift, selv om ingen af parterne har anmodet herom ( 27 ).

47. Henset til, at Eulex Kosovo er en FSFP-mission, der opererer på området for FUSP, synes det i første omgang at være nødvendigt at tage stilling til, hvorvidt Domstolens kompetence i henhold til artikel 272 TEUF potentielt berøres af reglerne, der begrænser kompetence for Unionens retsinstanser i relation til FUSP i henhold til artikel 24, stk. 1, andet afsnit, TEU og artikel 275, stk. 1, TEUF. Jeg vil dernæst tage stilling til omfanget af Domstolens kompetence i henhold til artikel 272 TEUF i forbindelse med ansættelseskontrakterne mellem SC og Eulex Kosovo sammen med Eulex Kosovos retsevne til at optræde som part i denne sag.

48. Det skal som udgangspunkt anføres, at der ikke endnu synes at være nogen praksis fra Domstolen, der specifikt tager stilling til Unionens retsinstansers kompetence til at træffe afgørelse i søgsmål i henhold til artikel 272 TEUF for så vidt angår restriktionerne af deres kompetence på området for FUSP.

49. Domstolen har fastslået, at Unionens retsinstanser i henhold til artikel 24, stk. 1, andet afsnit, TEU og artikel 275, stk. 1, TEUF principielt ikke har kompetence med hensyn til bestemmelserne vedrørende FUSP og retsakter vedtaget på grundlag af disse bestemmelser ( 28 ). Eftersom disse bestemmelser imidlertid indfører en undtagelse fra reglen om den generelle kompetence i henhold til artikel 19 TEU, skal de følgelig fortolkes indskrænkende ( 29 ).

50. Retspraksis om kompetencespørgsmål vedrørende FUSP viser endvidere, at den omstændighed, at FUSP er involveret i en bestemt sag, ikke automatisk betyder, at restriktionerne for Domstolens kompetence i henhold til artikel 24, stk. 1, TEU og artikel 275 TEUF finder anvendelse ( 30 ). Eftersom denne retspraksis delvist omhandler FSFP-missioner, er det nyttigt at fremhæve særlige forhold i visse domme af betydning for den foreliggende sag.

51. Domstolen bekræftede eksempelvis i dommen i sagen Elitaliana mod Eulex Kosovo ( 31 ) Unionens retsinstansers kompetence til at træffe afgørelse i annullations- og erstatningssøgsmål, der var anlagt af sagsøgeren, baseret på Eulex Kosovos tildeling af en offentlig kontrakt om helikoptertjenester til en anden tilbudsgiver. Domstolen fastslog, at de omhandlede foranstaltninger, der lå til grund for en påstand om annullation som følge af en tilsidesættelse af de retsregler, der fandt anvendelse på EU-reglerne om tildeling af offentlige kontrakter, vedrørte indgåelse af en offentlig kontrakt, som medførte udgifter, der skulle afholdes over Unionens budget, og følgelig var den omhandlede kontrakt omfattet af finansforordningens bestemmelser. ( 32 ). Domstolen fastslog under disse omstændigheder, at artikel 24, stk. 1, TEU og artikel 275 TEUF ikke udelukkede kompetence til at fortolke og anvende bestemmelserne i finansforordningen vedrørende indgåelse af offentlige kontrakter.

52. Domstolen fastslog endvidere i dommen i sagen H mod Rådet m.fl. ( 33 ), at Unionens retsinstanser havde kompetence til at tage stilling til et annullations- og erstatningssøgsmål, der blev indgivet af en udstationeret medarbejder for en civil FSFP-mission, Den Europæiske Unions politimission i Bosnien-Hercegovina, i forbindelse med missionschefens afgørelse om at forflytte hende til en stilling ved et regionalt kontor. Domstolen fastslog, at selv om de omtvistede afgørelser blev vedtaget i forbindelse med FUSP og vedrørte en operationel aktion inden for rammerne af FUSP, udgjorde de ligeledes personaleforvaltningsretsakter ligesom enhver anden tilsvarende afgørelse, som EU-institutionerne vedtager som led i udøvelsen af deres beføjelser. Under disse omstændigheder var restriktionerne i Domstolens kompetence i FUSP ikke til hinder for en prøvelse af personaleforvaltningsakter vedrørende personale, der var udstationeret af medlemsstater, såfremt Unionens retsinstanser i henhold til artikel 270 TEUF havde kompetence til at efterprøve sådanne akter, når de omhandlede personale, der var udstationeret af EU-institutioner. I modsat fald ville det, når en og samme personaleforvaltningsretsakt om operationer på »feltet« både vedrørte medarbejdere udstationeret af medlemsstaterne og medarbejdere udstationeret af EU-institutionerne, føre til, at den førstnævnte kunne være uforenelig med afgørelsen for så vidt angår sidstnævnte.

53. Jeg vil på det grundlag henvise til, at de førnævnte sager omhandlede annullations- og erstatningssøgsmål, der var anlagt i henhold til artikel 263 TEUF og artikel 340, stk. 2, TEUF, og ikke rejste spørgsmålet om den eventuelle anvendelse af artikel 272 TEUF, eftersom der ikke var tale om noget kontraktforhold mellem parterne i disse sager. De omstændigheder, der gav anledning til dommen i sagen H mod Rådet m.fl., omhandlede endvidere en udstationeret medarbejder i modsætning til en kontraktansat ved en civil FSFP-mission, og Domstolens dom havde delvist til formål at undgå indbyrdes uforenelig behandling af tvister vedrørende personale, der var udstationeret af medlemsstaterne og Unionens institutioner. Det kan stadig udledes af denne dom, at artikel 24, stk. 1, TEU og artikel 275 TEUF ikke er til hinder for Unionens retsinstansers kompetence til at påkende sager vedrørende civile FSFP-missioners generelle forvaltning af deres ansatte, selv såfremt denne forvaltning omhandler operationer på »feltet« ( 34 ). Jeg vil vende tilbage til dette senere i min bedømmelse (jf. punkt 138 i dette forslag til afgørelse).

54. Ovennævnte retspraksis giver følgelig støtte til den opfattelse, at de begrænsninger, der lægges på Unionens retsinstansers kompetence i FUSP i henhold til artikel 24, stk. 1, TEU og artikel 275 TEUF, ikke udelukker Domstolens kompetence i henhold til en voldgiftsbestemmelse som omhandlet i artikel 272 TEUF under den foreliggende sags omstændigheder ( 35 ).

55. Eulex Kosovos indgåelse af ansættelseskontrakter som i den foreliggende sag er ganske vist beskrevet i fælles aktion 2008/124, der etablerer denne mission, og hvis retsgrundlag er omfattet af FUSP (jf. punkt 14 i dette forslag til afgørelse). Det følger imidlertid af artikel 272 TEUF, der danner grundlaget for, at Unionens retsinstanser har »kompetence til at træffe afgørelse i henhold til en voldgiftsbestemmelse, som indeholdes i en af Unionen eller i en på dens vegne indgået offentligretlig eller privatretlig aftale«, at denne bestemmelse ikke er omfattet af anvendelsesområdet for FUSP og generelt finder anvendelse på adskillige former for kontrakter, herunder ansættelseskontrakter, der omhandler personale ( 36 ). Unionens retsinstansers kompetence i henhold til artikel 272 TEUF er endvidere baseret på den kontrakt, der er indgået mellem parterne i modsætning til en akt, der er vedtaget på grundlag af traktatens bestemmelser, inden for rammerne af FUSP.

56. Uanset at ansættelseskontrakterne i dette tilfælde yderligere kan være indgået i forbindelse med FUSP, udgør de i det væsentlige typiske personaleforvaltningsakter inden for Eulex Kosovos HR-organisationen. En konklusion om, at Unionens retsinstansers kompetence i henhold til artikel 272 TEUF alene er udelukket, fordi ansættelseskontrakten er indgået i forbindelse med FUSP, synes at stride mod parternes udtrykkelige hensigt om at fastsætte kompetence for Unionens retsinstanser i henhold til voldgiftsbestemmelsen i kontrakten og vil kunne fratage artikel 272 TEUF dens indhold.

57. Domstolens kompetence på grundlag af en voldgiftsbestemmelse i henhold til artikel 272 TEUF er under den foreliggende sags omstændigheder ikke udelukket som følge af de begrænsninger for dens kompetence som undtaget i FUSP i henhold til artikel 24, stk. 1, TEU og artikel 275 TEUF.

58. Der hersker endvidere ikke tvivl om, at Eulex Kosovo kan optræde som part i denne sag, eller at Domstolens kompetence i henhold til artikel 272 TEUF omfatter samtlige ansættelseskontrakter i denne situation.

59. Artikel 15a i fælles aktion 2008/124, der blev indsat ved afgørelse 2014/349, der finder anvendelse fra den 12. juni 2014 (jf. punkt 15 i dette forslag til afgørelse), giver Eulex Kosovo beføjelser til at indgå kontrakter og optræde som part i retssager og tillægger den derved retsevne. Det fremgår endvidere tydeligt af artikel 9, stk. 3, i fælles aktion 2008/124, sammenholdt med artikel 10, stk. 3, der ligeledes finder anvendelse fra den 12. juni 2014 (jf. punkt 13 og 14 i dette forslag til afgørelse), at Eulex Kosovo kan rekruttere personale på kontrakt, og at ansættelsesvilkårene og dette personales rettigheder og pligter fastlægges i kontrakterne mellem den og den omhandlede medarbejder. I overensstemmelse med de ændringer, der blev foretaget ved afgørelse 2014/349, har Eulex Kosovo retsevne og kan optræde som sagsøgt i denne sag ( 37 ).

60. Som det endvidere er blevet anført i parternes skriftlige indlæg ( 38 ), følger det af dommen i sagen Jenkinson mod Rådet m.fl. (»Jenkinson-dommen«) ( 39 ), at Domstolen har kompetence til at træffe afgørelse i tvister, der udspringer af kontraktforholdet mellem SC og Eulex Kosovo, uanset at dette forhold delvist vedrører begivenheder, der indtrådte i de perioder, der var omfattet af den første og den anden ansættelseskontrakt, der fastsætter kompetence for retterne i Bruxelles (jf. punkt 18 i dette forslag til afgørelse).

61. Jenkinson-dommen ( 40 ) omhandlede et søgsmål, der primært var baseret på artikel 272 TEUF, der var anlagt af en tidligere kontraktansat ved visse af EU’s internationale missioner, herunder Eulex Kosovo. Sagsøgeren krævede navnlig erstatning som følge af misbrug af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede kontrakter og uberettiget afskedigelse baseret på afgørelsen om ikke at forlænge hans ansættelseskontrakt. Det var alene den sidste ansættelseskontrakt mellem sagsøgeren og Eulex Kosovo, der indeholdt en voldgiftsbestemmelse i henhold til artikel 272 TEUF, hvorimod alle de forudgående ansættelseskontrakter fastsatte kompetence for retterne i Bruxelles.

62. Domstolen mindede i dommen ( 41 ) om, at Unionens retsinstanser i princippet kun kan påkende de påstande, der hviler på en kontrakt, der indeholder voldgiftsbestemmelsen, eller som står i direkte forbindelse med de forpligtelser, der følger af denne kontrakt. Såfremt der imidlertid er tale om et ansættelsesforhold, der omfatter en række på hinanden følgende kontrakter, kan den omstændighed, at de forudgående kontrakter ikke indeholdt en voldgiftsbestemmelse, ikke være til hinder for, at Domstolen ved sin vurdering af forholdet mellem parterne tager hensyn til de indgåede kontrakter. Domstolens kompetence i henhold til artikel 272 TEUF kunne følgelig udstrækkes til de tidligere ansættelseskontrakter, der fastsatte kompetence for de nationale retter, forudsat at stævningen indeholdt påstande, der hvilede på kontrakten, indeholdt voldgiftsbestemmelsen eller stod i direkte forbindelse med de forpligtelser, der fulgte af denne kontrakt, som det var tilfældet i denne sag.

63. Domstolens kompetence kan i henhold til artikel 272 TEUF på grundlag af Jenkinson-dommen i den foreliggende sag udstrækkes til samtlige ansættelseskontrakter mellem SC og Eulex Kosovo, henset til, at SC’s påstande er knyttet til eksistensen af et enkelt og fortsat ansættelsesforhold, der er støttet på fem på hinanden følgende tidsbegrænsede kontrakter, og er baseret på kontrakter, der indeholder voldgiftsbestemmelsen. Jeg vil vende tilbage til denne dom senere i min bedømmelse (jf. punkt 105-107 og 138 i dette forslag til afgørelse).

64. I lyset af ovenstående betragtninger er det min opfattelse, at Domstolen har kompetence til at træffe afgørelse i den foreliggende sag.

B. Det andet anbringende (vedrørende sondringen mellem artikel 263 TEUF og 272 TEUF)

1. Kort fremstilling af parternes argumenter

65. Med det andet anbringende om tilsidesættelse af artikel 272 TEUF, adgang til effektive retsmidler i henhold til chartrets artikel 47 og ligebehandlingsprincippet har SC gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl i præmis 31, 37, 40, 42, 43, 45, 46 og 64 i den appellerede kendelse, ved at undlade at anse sig for kompetent i henhold til artikel 272 TEUF for så vidt angår den tredje påstand om de omtvistede afgørelsers ulovlighed og ved at undlade at tage stilling til realiteten. Dette anbringende er opdelt i tre dele.

66. Med første del af det andet anbringende har SC gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl ved ikke at tage stilling til spørgsmålet om, hvorvidt den var berettiget til at foretage en bedømmelse af de faktiske omstændigheder, der indtrådte i den periode, og som var omfattet af bestemmelsen i den første og den anden ansættelseskontrakt, der fastsatte kompetence for retterne i Bruxelles, selv om det følger af Jenkinson-dommen, at den har kompetence i henhold til artikel 272 TEUF.

67. Med anden del af det andet anbringende har SC gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl ved at fastslå, at SC’s anmodning om, at det blev fastslået, at de omtvistede afgørelser var ulovlige, udgjorde et annullationssøgsmål, uanset at anmodningerne for så vidt angår de kontraktmæssige overtrædelser er egnede retsmidler i henhold til artikel 272 TEUF ( 42 ).

68. Med tredje del af det andet anbringende har SC gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl ved at fastslå, at de omtvistede afgørelser var administrative foranstaltninger, der kunne adskilles fra kontrakten. Afgørelsen vedrørende den interne udvælgelsesprøve for 2016 blev truffet på grundlag af SOP, der udgjorde en integreret del af ansættelseskontrakten i henhold til kontraktens artikel 1.2 og udgjorde den for denne kontrakt gældende lovgivning ( 43 ). Retten fastslog med urette, at SC ikke havde fremført nogle argumenter, der var baseret på de kontraktlige bestemmelser, eftersom SC fremførte adskillige argumenter om tilsidesættelse af reglerne for kontraktforholdet, herunder SOP. Selve fraværet i kontrakten af en bestemmelse om forlængelse har endvidere ikke nogen betydning for den omstændighed, at afgørelsen om ikke at forlænge ansættelseskontrakten er kontraktmæssig. SC fremhævede endvidere i retsmødet, at SOP er kontraktmæssig for så vidt angår SC’s ansættelsesforhold med Eulex Kosovo, og at voldgiftsbestemmelsen ville savne formål, såfremt den alene var begrænset til selve kontrakten.

69. SC har tilføjet, at Rettens tilgang er i strid med anden retspraksis ( 44 ) og fører til, at kontraktansatte i FSFP-missioner er afskåret fra at anlægge hovedparten af ansættelsesretlige tvister ved Unionens retsinstanser. Ved at udelukke den eneste åbenlyse måde for disse ansatte til at anfægte afgørelser, der iværksættes imod dem, i henhold til artikel 272 TEUF, krænker Rettens tilgang SC’s ret til effektive retsmidler, der er sikret ved chartrets artikel 47 sammen med ligebehandlingsprincippet, for så vidt som udstationerede ansatte i FSFP-missioner er blevet tillagt retten til at anlægge et annullationssøgsmål ( 45 ).

70. Eulex Kosovo har gjort gældende, at Rettens tilgang er i overensstemmelse med fast retspraksis om, at artikel 272 TEUF skal fortolkes indskrænkende ( 46 ). Afgørelsen vedrørende den interne udvælgelsesprøve for 2016 var resultatet af en omstruktureringsafgørelse, der var blevet truffet af Rådet og formaliseret i OPLAN, og som følgelig kunne adskilles fra kontrakten. Retten har endvidere med rette baseret dens konklusioner for så vidt angår afgørelsen om ikke at forlænge ansættelseskontrakten på den manglende bestemmelse i kontrakten om dens forlængelse. Eulex Kosovo har ikke bestridt, at OPLAN, CONOPS, COC og SOP udgjorde en integreret del af ansættelseskontrakten, men Eulex Kosovo tilbageviser dog SC’s synspunkt om, at disse dokumenter er kontraktmæssige, eftersom de som fremhævet i retsmødet er generelle operationelle dokumenter og ikke har været genstand for forhandling mellem parterne.

71. Eulex Kosovo har endvidere gjort gældende, at Retten ikke tilsidesatte SC’s ret til effektive retsmidler og ligebehandling, eftersom SC var berettiget til at anlægge et annullationssøgsmål i henhold til artikel 263 TEUF. De sager, hvortil SC har henvist, karakteriseres endvidere af forskellige omstændigheder og verserer fortsat ved de relevante retter.

2. Bedømmelse af det andet anbringende

72. Jeg skal indledningsvis anføre, at tredje del af det andet anbringende kræver nøje overvejelse, hvorimod første og anden del af dette anbringende hurtigt kan forkastes.

73. Med første del af det andet anbringende har SC gjort gældende, at Retten i lyset af Jenkinson-dommen ikke præciserede, hvorvidt den kunne tage faktiske omstændigheder i betragtning, der indtrådte i løbet af den periode, hvor ansættelseskontrakterne ikke omfattede voldgiftsbestemmelser, der fastsatte kompetence for Unionens retsinstanser. Det er efter min opfattelse ikke nødvendigt for Retten at træffe afgørelse om dette spørgsmål med henblik på at bedømme, hvorvidt de omtvistede afgørelser var foranstaltninger, der kunne adskilles fra kontrakten, eftersom det ikke blev gjort gældende, at deres forbindelse med kontrakten vedrørte denne periode. Jeg vil følgelig foreslå, at første del af det andet anbringende forkastes som ugrundet.

74. Med anden del af det andet anbringende synes SC at anføre, at Retten udelukkede muligheden for, at et søgsmål i henhold til artikel 272 TEUF kan have deklaratorisk karakter. Retten indtog imidlertid ikke en holdning til dette spørgsmål og påberåbte sig karakteren af de omtvistede afgørelser frem for karakteren af de indsigelser, der blev rejst imod dem. Jeg foreslår følgelig, at anden del af det andet anbringende bør forkastes som ugrundet.

75. Med tredje del af det andet anbringende rejser SC tvivl ved Rettens bedømmelse af de omtvistede afgørelser som foranstaltninger, som kunne adskilles fra kontrakten, der ikke kunne anfægtes i henhold til artikel 272 TEUF.

76. Jeg skal fremhæve, at denne del af det andet anbringende rejser komplicerede spørgsmål, som der endnu ikke er blevet taget stilling til i Domstolens praksis vedrørende sondringen mellem de akter, der kan anfægtes i søgsmål i henhold til artikel 263 TEUF og 272 TEUF, i forbindelse med en ansættelsesretlig tvist, der vedrører en tidligere kontraktansat ved en civil FSFP-mission. Kompleksiteten af den foreliggende sag udspringer navnlig af den omstændighed, at de omhandlede akter indgik i en administrativ sammenhæng og ikke var baseret på specifikke bestemmelser i den ansættelseskontrakt, der var blevet indgået mellem parterne.

77. Det er min opfattelse, at tredje del af det andet anbringende er velbegrundet, og at den appellerede kendelse på dette grundlag bør ophæves. Grundene til, at jeg når denne konklusion, er som følger nedenfor.

78. Det skal indledningsvis erindres, at artikel 272 TEUF i henhold til fast retspraksis er en specifik bestemmelse, der tillader Unionens retsinstanser at træffe afgørelse i henhold til en såkaldt voldgiftsbestemmelse, der er aftalt af parterne i kontrakter, der er reguleret af enten offentlig eller privat ret ( 47 ). Eftersom disse tvister er omfattet af de nationale retters generelle kompetence i henhold til artikel 274 TEUF, medmindre der findes en voldgiftsbestemmelse, fraviger Unionens retsinstansers kompetence i henhold til artikel 272 TEUF de almindelige retsregler og skal følgelig fortolkes restriktivt ( 48 ). Denne kompetence skal endvidere alene fastlæges under hensyntagen til artikel 272 TEUF og voldgiftsbestemmelsen, og nationale retsregler kan ikke påberåbes over for Unionens retsinstanser som angiveligt værende til hinder for deres kompetence ( 49 ). Det følger heraf, at Unionens retsinstanser kun kan påkende de påstande, der hviler på en kontrakt, der er indgået af Unionen, og som indeholder en voldgiftsbestemmelse, eller som står i direkte forbindelse med de forpligtelser, der følger af denne kontrakt ( 50 ).

79. Artikel 263 TEUF gør det omvendt muligt, at Unionens retsinstanser kan foretage en prøvelse af lovligheden af retsakter fra EU-institutioner og EU-organer inden for rammerne et annullationssøgsmål, hvilket falder inden for deres enekompetence ( 51 ). I henhold til retspraksis kan et annullationssøgsmål anvendes på alle retsakter, der vedtages af EU-institutionerne og EU-organerne, uanset deres karakter eller form, og som har retligt bindende virkninger, der kan berøre sagsøgerens interesser gennem en væsentlig ændring af vedkommendes retsstilling ( 52 ).

80. Domstolen har følgelig fastlagt kriterier til at sondre mellem de former for akter, der kan anfægtes i henhold til artikel 263 TEUF og 272 TEUF. Domstolen har i retspraksis med dommen i sagen Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro mod Kommissionen (herefter »Lito-dommen«) ( 53 ) i spidsen navnlig fastslået, at når der foreligger en kontrakt mellem sagsøgeren og en af institutionerne, kan der kun anlægges et søgsmål på grundlag af artikel 263 TEUF, »hvis den anfægtede akt har til formål at afføde bindende retsvirkninger, der ligger uden for det kontraktmæssige forhold mellem parterne, og som indebærer udøvelse af de offentligretlige beføjelser, som er tillagt den kontraherende institution i sin egenskab af administrativ myndighed«.

81. Domstolen argumenterede i denne forbindelse for, at såfremt Unionens retsinstanser måtte fastslå, at de anså sig kompetente til at træffe afgørelse om annullation af akter, der indgik i en udelukkende kontraktmæssig sammenhæng, ville der således ikke blot være en risiko for, at artikel 272 TEUF ville miste sin betydning, men også at disse Unionens retsinstansers kompetence i de tilfælde, hvor kontrakten ikke indeholder en voldgiftsbestemmelse, bliver udvidet i forhold til de begrænsninger, der følger af artikel 274 TEUF, som giver de nationale retter en almindelig kompetence til at påkende disse tvister ( 54 ).

82. Domstolen har på dette grundlag fastslået, at et søgsmål om anfægtelse af en debetnota ikke kan være baseret på artikel 263 TEUF. Denne nota indgik i kontraktens sammenhæng, idet dens formål vedrørte inddrivelse af en fordring, der var baseret på vilkårene i kontrakten. Denne nota kunne endvidere ikke sidestilles med et dokument, der kunne tvangsfuldbyrdes som omhandlet i artikel 299 TEUF, som en institution kunne benytte sig af i det tilfælde, at debitor ikke opfyldte sin forpligtelse på den fastsatte forfaldsdato. Denne nota havde følgelig ikke retsvirkninger, der udsprang af udøvelsen af offentligretlige beføjelser, men skulle derimod anses for uadskillelig fra det kontraktforhold, der eksisterede mellem parterne ( 55 ).

83. Domstolen har endvidere nået tilsvarende konklusioner under omstændigheder, der omhandlede trepartsforhold, hvor sagsøgeren ikke havde indgået en kontrakt direkte med en institution, men med en medkontraherende part i forbindelse med en kontrakt, der blev indgået mellem denne part og EU. Domstolen fastslog her, at akter vedtaget af institutionen vedrørende sagsøgerens utilstrækkelige arbejdsindsats, lønnedsættelse og opsigelse af ansættelsesforhold ikke var anfægtelige retsakter i henhold til artikel 263 TEUF, eftersom virkningerne af samtlige disse akter blev frembragt og udtømt inden for rammerne af kontraktforholdet mellem institutionen og den anden aftalepart, som sagsøgeren var tredjepart i ( 56 ).

84. Det bør endvidere fremhæves, at retspraksis vedrørende sondringen mellem artikel 272 TEUF og artikel 263 TEUF er forbundet med retspraksis vedrørende sondringen mellem artikel 272 TEUF og artikel 268 TEUF ( 57 ), der giver Unionens retsinstanser enekompetence til at træffe afgørelse i søgsmål vedrørende EU-retligt ansvar uden for kontrakt ( 58 ). Domstolen har navnlig fastslået, at med henblik på at fastlægge den kontraktmæssige eller ikke-kontraktmæssige karakter af tvisten til brug for bedømmelsen af deres kompetence skal Unionens retsinstanser ud fra en bedømmelse af sagens forskellige elementer, som bl.a. den retsregel, som hævdes at være tilsidesat, arten af det påberåbte krav, den angivelige adfærd samt de mellem sagens parter bestående retsforhold efterprøve, hvorvidt der foreligger »en egentlig kontraktmæssig sammenhæng, som er forbundet med tvistens genstand, og hvoraf en dybdegående undersøgelse fremstår som uomgængelig for at afgøre den nævnte sag«. Domstolen har endvidere fremhævet, at Unionens retsinstanser ikke alene skal tage udgangspunkt i de af parterne påberåbte regler, eftersom dette ville gøre tvistens karakter og den kompetente ret modtagelig for ændringer i henhold til de af parterne påberåbte regler.

85. Det er i lyset af ovenstående retspraksis, at der skal tages stilling til tredje del af det andet anbringende.

86. Jeg skal i den foreliggende sag bemærke, at Retten i præmis 35, 36 og 42 i den appellerede kendelse henviste til den betingelse, der blev fastlagt i Domstolens praksis og navnlig Lito-dommen, med henblik på at tage stilling til, hvorvidt de omtvistede afgørelser var omfattet af anvendelsesområdet for kontraktforholdet mellem parterne.

87. Det er imidlertid min opfattelse, at Rettens konstateringer i præmis 37-45 i den appellerede kendelse om, at disse afgørelser skal anses for foranstaltninger, der kan adskilles fra dette forhold, er behæftet med retlige fejl.

88. Det skal erindres, at de omtvistede afgørelser omhandler det forhold, at SC dumpede den interne udvælgelsesprøve for 2016, samt den manglende forlængelse af hendes ansættelseskontrakt. De omtvistede afgørelser er som sådan akter, der vedtages af Eulex Kosovo, og som vedrører SC’s ansættelsesforhold hos Eulex Kosovo. Med SC’s søgsmål ved Unionens retsinstanser anmodes der om en retlig prøvelse af missionschefens afgørelse om at fastholde de omtvistede afgørelser i overensstemmelse med bestemmelserne i OPLAN og SOP (jf. punkt 30 i dette forslag til afgørelse).

89. Henset til Domstolens praksis og navnlig de kriterier, der er fastlagt i Lito-dommen, er der stærke indikationer for, at de omtvistede afgørelser er omfattet af de kontraktlige rammer, der består mellem SC og Eulex Kosovo. Som jeg vil argumentere for nedenfor, er disse afgørelser baseret på rettigheder og forpligtelser, der udspringer af ansættelseskontrakten mellem SC og Eulex Kosovo, og vedrører i det væsentlige opfyldelsen af denne kontrakt. De omtvistede afgørelser skaber følgelig ikke retsvirkninger, der udspringer af Eulex Kosovos udøvelse af offentligretlige beføjelser, men bør snarere anses for uadskillelige fra kontraktforholdet mellem SC og Eulex Kosovo. I modsætning til det af Eulex Kosovo anførte gælder det, at mens artikel 272 TEUF fortolkes restriktivt som nævnt i punkt 78 i dette forslag til afgørelse, skal artikel 272 TEUF klart udstrækkes til tvister, der udspringer af kontrakten, eller som direkte er forbundet med forpligtelser, der udspringer deraf, som det er tilfældet her.

a) Afgørelsen vedrørende den interne udvælgelsesprøve for 2016

90. I præmis 38-42 i den appellerede kendelse fastslog Retten, at afgørelsen vedrørende den interne udvælgelsesprøve for 2016 ikke var baseret på vilkårene i ansættelseskontrakten mellem SC og Eulex Kosovo, men blev vedtaget af udvælgelseskomitéen for den interne udvælgelsesprøve for 2016 i forbindelse med ordningen om at reducere antallet af ansatte i henhold til OPLAN og udstationeringsplanen og udsprang af en administrativ afgørelse om at afholde denne udvælgelsesprøve. Heraf fulgte, at afgørelsen vedrørende den interne udvælgelsesprøve for 2016 kunne adskilles fra kontrakten.

91. Retten fastslog endvidere i præmis 43 i den appellerede kendelse, at SC’s anbringender til støtte for den tredje påstand ikke var baseret på bestemmelserne i ansættelseskontrakten mellem SC og Eulex Kosovo, men vedrørte påståede mangler, der er særligt kendetegnende for administrative akter.

92. Jeg er enig med SC i, at denne tilgang er forkert.

93. Retten støttede sig indledningsvis på den administrative sammenhæng, som afgørelsen vedrørende den interne udvælgelsesprøve for 2016 optrådte i, navnlig den omstændighed, at afgørelsen var resultatet af afgørelser fra Rådet og den øverstbefalende for den civile operation vedrørende reduktion af antallet ansatte, hvoraf den udledte, at denne afgørelse blev truffet i denne sammenhæng frem for i forbindelse med kontraktforholdet mellem parterne. Retten undlod imidlertid at tage stilling til den præcise forbindelse mellem denne afgørelse og kontraktforholdet mellem parterne. Denne bedømmelse synes at være af særlig betydning i forbindelse med civile FSFP-missioner, henset til, at akter vedrørende ansættelsesforholdet med kontraktansatte ofte kan være konsekvenserne af de afgørelser, der træffes af Rådet eller andre myndigheder for så vidt angår organisationen og den strategiske retning for disse missioner.

94. Uanset at de omhandlede administrative afgørelser i den foreliggende sag vedrørte en reduktion af antallet af ansatte hos Eulex Kosovo, er der intet, der tyder på, at de omhandlede den specifikke behandling af ansatte i forbindelse med udvælgelsesproceduren eller den ansættelsesretlige status for disse ansatte, der er resultatet af denne udvælgelse. Rettens konklusion om, at afgørelsen vedrørende den interne udvælgelsesprøve for 2016 var administrativ alene ud fra den omstændighed, at den udsprang af en administrativ afgørelse for så vidt angår Eulex Kosovos organisation, anvender ikke Domstolens praksis korrekt, eftersom den kan føre til en eventuel annullation af akter, der er omfattet af kontraktforholdet mellem parterne, og følgelig fratage artikel 272 TEUF dens indhold.

95. Det er endvidere åbenlyst, at den interne udvælgelsesprøve for 2016 navnlig blev reguleret ved bestemmelserne i OPLAN og SOP. Retten undlod imidlertid at tage stilling til, hvorvidt OPLAN, CONOPS, COC og SOP, som SC har gjort gældende, blev overtrådt af Eulex Kosovo, er kontraktlige dokumenter og følgelig en del af kontraktforholdet mellem SC og Eulex Kosovo.

96. I modsætning til Eulex Kosovos indlæg og som anført af SC er den omstændighed, at disse dokumenter har en generel operationel karakter og ikke bliver forhandlet af kontraktens parter, ikke afgørende. Disse dokumenter kan anses for at være kontraktlige i forholdet mellem SC og Eulex Kosovo, henset til, at der henvises til dem i ansættelseskontrakten som en integreret del af denne kontrakt, og udgør grundlaget for rettigheder og forpligtelser for parterne ved opfyldelsen af denne kontrakt (jf. punkt 19 og 20 i dette forslag til afgørelse) ( 59 ).

97. Jeg skal i denne forbindelse fremhæve, at i den gældende version af SOP om omstrukturering, der er vedlagt Eulex Kosovos skriftlige indlæg ( 60 ), bestemmer artikel 5, der bærer overskriften »Prøvelse«: »Med forbehold af de retsmidler, der er fastsat i ansættelseskontrakterne, kan enhver medarbejder, der berøres af omstruktureringen, anmode om, at der foretages en prøvelse af proceduren af missionschefen i tilfælde af underbyggede betænkeligheder hos den berørte medarbejder om procedurens rimelighed og nøjagtighed.« Dette indebærer en medarbejders adgang til retsmidler inden for de kontraktlige rammer, nærmere bestemt et søgsmål, der er anlagt i henhold til artikel 272 TEUF på grundlag af voldgiftsbestemmelsen i ansættelseskontrakten, med henblik på at anfægte rimeligheden af en intern udvælgelsesprøve, der berører denne medarbejder, som i den foreliggende sag.

98. Det er endvidere som anført af SC værd at bemærke, at en konstatering af, at disse dokumenter ikke er kontraktmæssige, synes at være i strid med Rettens praksis, der ikke nævnes i den appellerede kendelse, hvori disse dokumenter anses for at udgøre grundlaget for de kontraktlige forpligtelser mellem parterne. Dommen i sagen PY mod EUCAP Sahel Niger ( 61 ) omhandlede navnlig et søgsmål i henhold til artikel 272 TEUF, der blev indgivet af en tidligere kontraktansat hos en civil FSFP-mission om en påstået misligholdelse af personens ansættelseskontrakt baseret på disse missioners adfærdskodeks. Retten fastslog, at der skulle tages stilling til søgsmålet på grundlag af bestemmelserne i adfærdskodekset, der udgjorde en integreret del af ansættelseskontrakten og gældende ret for bedømmelsen af disse krav.

99. Af tilsvarende grunde er Rettens konstatering af, at SC’s argumenter vedrørte mangler, der var specifikke for administrative akter, og ikke var baseret på kontraktens vilkår med henblik på at støtte dens konklusion om, at afgørelsen vedrørende den interne udvælgelsesprøve for 2016 var af administrativ karakter, problematisk. Retten overså SC’s argumenter om tilsidesættelse af de regler, der fandt anvendelse på kontraktforholdet mellem parterne, herunder OPLAN og SOP. Ved at undlade at tage stilling til, hvorvidt disse dokumenter var kontraktmæssige, fastslog Retten fejlagtigt, at SC ikke fremførte nogle argumenter baseret på ansættelseskontraktens vilkår.

100. Jeg skal endvidere fremhæve, at denne konklusion synes at være i strid med Domstolens praksis vedrørende sondringen mellem artikel 268 TEUF og 272 TEUF (jf. punkt 84 i dette forslag til afgørelse), der fastlægger, at Unionens retsinstanser skal efterprøve, hvorvidt der foreligger en egentlig kontraktmæssig sammenhæng mellem parterne, og ikke udelukkende kan støtte sig på de argumenter, som parterne har påberåbt sig, med henblik på at fastlægge den kontraktmæssige karakter af tvisten for så vidt angår spørgsmålet om, hvorvidt søgsmålet kan antages til realitetsbehandling ( 62 ). Retten gjorde netop dette ved at foretage en vurdering af den kontraktmæssige karakter af tvisten med henblik på artikel 272 TEUF baseret på de argumenter, som SC har påberåbt sig.

101. Der er endelig intet yderligere i sagens akter, der støtter konklusionen om, at Eulex Kosovo, da den traf afgørelsen vedrørende den interne udvælgelsesprøve for 2016, ikke handlede i egenskab af arbejdsgiver/medkontraherende part, men derimod som en offentlig myndighed, der gik videre end de kontraktmæssige rammer mellem parterne. De omstændigheder, der er opstået i den foreliggende sag, er navnlig forskellige fra en situation, hvor ansættelsesforholdet går ud over den kontraktmæssige sammenhæng og indeholder elementer af personalevedtægten, der er resultatet af, at EU-institutionen eller EU-organet skal udføre »opgaver af almen interesse« ( 63 ).

b) Afgørelsen om ikke at forlænge ansættelseskontrakten

102. Retten fastslog i præmis 45 i den appellerede kendelse, at selv om den sidste ansættelseskontrakt i artikel 16.1 fastsatte, at dens varighed omfattede perioden fra den 15. juni til den 14. november 2016, indeholdt kontrakten ikke bestemmelser om forlængelse. Afgørelsen om ikke at forlænge ansættelseskontrakten fulgte ikke af kontraktens vilkår mellem SC og Eulex Kosovo, men var baseret på en administrativ afgørelse fra HR-afdelingen, der drog konsekvenserne af den interne udvælgelsesprøve for 2016, og at SC dumpede denne udvælgelsesprøve.

103. Retten støttede sig følgelig på den omstændighed, at kontrakten ikke indeholdt nogle bestemmelser om forlængelse med henblik på at konkludere, at denne afgørelse ikke var omfattet af kontraktforholdet mellem SC og Eulex Kosovo. Som det imidlertid anføres af SC, er den omstændighed, at ansættelseskontrakten mellem SC og Eulex Kosovo ikke indeholdt en bestemmelse om dens forlængelse, ikke afgørende for bedømmelsen af, hvorvidt denne afgørelse er omfattet af anvendelsesområdet for kontraktforholdet mellem parterne i overensstemmelse med Domstolens praksis og navnlig Lito-dommen.

104. Afgørelsen om ikke at forlænge ansættelseskontrakten synes omvendt klart at være omfattet af kontraktforholdet mellem SC og Eulex Kosovo. Dette støttes af den omstændighed, at den sidste ansættelseskontrakt yderligere i artikel 16.2 regulerer opsigelse af ansættelseskontrakten fra den ansattes eller arbejdsgiverens side. Ved at træffe denne afgørelse om ikke at forlænge SC’s kontrakt handlede Eulex Kosovo som arbejdsgiver ved en opsigelse af SC’s ansættelsesforhold i Eulex Kosovo inden for de kontraktmæssige rammer mellem parterne. Der er følgelig ikke noget, der støtter konklusionen om, at Eulex Kosovo, da den traf denne afgørelse, handlede uden for disse rammer under udøvelse af offentligretlige beføjelser.

105. Det er endvidere min opfattelse, at der i Jenkinson-dommen ( 64 ) gives udtryk for, at afgørelsen om ikke at forlænge ansættelseskontrakten er omfattet af kontraktforholdet mellem SC og Eulex Kosovo. Som nævnt i punkt 61 og 62 i dette forslag til afgørelse omhandlede omstændighederne i den sag et søgsmål i henhold til artikel 272 TEUF, der var anlagt af en tidligere international kontraktansat hos Eulex Kosovo, nærmere bestemt om uberettiget afskedigelse, der var resultatet af en manglende forlængelse af hans ansættelseskontrakt.

106. Domstolen indtog ganske vist ikke en direkte holdning til karakteren af de omhandlede afgørelser, eftersom den tog stilling til et andet spørgsmål vedrørende omfanget af Unionens retsinstansers kompetence i henhold til artikel 272 TEUF i forbindelse med et ansættelsesforhold, der var baseret på adskillige kontrakter, hvoraf kun den sidste af dem indeholdt en voldgiftsbestemmelse. Domstolen fastslog ikke desto mindre, at sagsøgerens krav, herunder dem, der vedrørte den manglende forlængelse af hans ansættelseskontrakt, er omfattet af anvendelsesområdet for dens kompetence i henhold til voldgiftsbestemmelsen i den endelige kontrakt, således at den udsprang af denne kontrakt eller var direkte forbundet med de forpligtelser, der udsprang af denne kontrakt. Denne dom er følgelig baseret på den antagelse, at et krav baseret på manglende forlængelse af ansættelseskontrakten under disse omstændigheder var af kontraktmæssig karakter.

107. Dette fremgår endvidere klart af generaladvokat Szpunars forslag til afgørelse i Jenkinson-sagen ( 65 ). Ansættelsesforholdet mellem sagsøgeren og Eulex Kosovo var efter generaladvokatens opfattelse »af kontraktmæssig karakter«, og eftersom det var afgørelsen om ikke at forlænge ansættelseskontrakten, der afsluttede dette ansættelsesforhold, var denne afgørelse og den endelige kontrakt, der indeholdt voldgiftsbestemmelsen, forbundet med henblik på Domstolens kompetence i henhold til artikel 272 TEUF.

108. Det er endvidere i denne forbindelse værd at fremhæve, at Rettens tilgang synes at være i strid med anden praksis fra Retten, der omhandler ansættelsesretlige tvister, der var anlagt af tidligere kontraktansatte hos Eulex Kosovo, hvor afgørelserne om ikke at forlænge ansættelseskontrakten blev anset for at være foranstaltninger, der var omfattet af kontraktforholdet mellem parterne. Selv om disse afgørelser ikke er bindende for Retten, kan jeg i modsætning til Eulex Kosovos indlæg ikke få øje på, hvorfor denne retspraksis ikke er relevant for den foreliggende sag, særligt henset til lighederne for så vidt angår de omhandlede akter.

109. I dommen i sagen Bitiqi m.fl. mod Kommissionen m.fl. ( 66 ) blev Retten nærmere bestemt anmodet om at tage stilling til lovligheden af de afgørelser, der blev truffet af Eulex Kosovo, om ikke at forlænge ansættelseskontrakterne for adskillige kontraktansatte. Missionschefen oplyste i disse afgørelser de ansatte om, at deres ansættelseskontrakter ville udløbe på bestemte datoer og ikke ville blive forlænget derefter. Retten fastslog, at tvisten lå inden for de kontraktmæssige rammer mellem parterne og udsprang direkte af ansættelsesforholdet mellem dem. Den var følgelig omfattet af anvendelsesområdet for bestemmelserne i ansættelseskontrakterne, der fastsatte kompetence for retterne i Bruxelles for tvister, der udsprang af eller vedrørte disse kontrakter.

110. Endvidere omhandlede dommen i sagen Sógor mod Rådet m.fl. ( 67 ) et søgsmål, der var anlagt af en juridisk rådgiver, der var ansat af Eulex Kosovo og senere Den Europæiske Unions særlige repræsentant i Kosovo, nærmere bestemt om annullation af den procedure, der førte til den manglende forlængelse af hans ansættelseskontrakt. Retten fastslog, at tvisten var omfattet af bestemmelsen i ansættelseskontrakten, der på tidspunktet fastsatte kompetence for retterne i Bruxelles for tvister, der udsprang af eller havde forbindelse med kontrakten. Retten bemærkede, at sagsøgerens seneste ansættelseskontrakt var blevet indgået for en fast periode, og det var den manglende forlængelse, han anfægtede i denne sag, og fastslog derved, at sagsøgerens krav udsprang af denne kontrakt eller i det mindste var direkte knyttet til de forpligtelser, der udsprang deraf.

111. Det skal på grundlag af denne retspraksis navnlig bemærkes, at den omstændighed, at ansættelseskontrakterne mellem kontraktansatte og Eulex Kosovo var tidsbegrænsede og ikke indeholdt bestemmelser om, at de kunne forlænges, ikke blev anset for et element, der var til hinder for bedømmelsen af Eulex Kosovos afgørelser om ikke at forlænge disse ansattes ansættelseskontrakter som akter, der var omfattet af kontraktforholdet mellem parterne.

112. Jeg skal endelig nævne, at set ud fra et bredere perspektiv kan en konklusion om, at de omtvistede afgørelser er omfattet af de kontraktmæssige rammer mellem SC og Eulex Kosovo anses således, at den imødekommer de specifikke forhold for civile FSFP-missioner, navnlig ved at fastholde fleksibilitet i de kontraktlige ordninger for ansættelse af kontraktansatte ved disse missioner, samtidig med at det sikres, at disse ansatte gives effektiv domstolsbeskyttelse i forbindelse med anfægtelse af krav, der udspringer af disse kontraktlige ordninger på grundlag af den voldgiftsbestemmelse, der er aftalt mellem parterne i deres ansættelseskontrakter ( 68 ). Denne konklusion ændrer med sikkerhed ikke EU’s og medlemsstaternes skøn til at ændre rammerne vedrørende ansættelsen af kontraktansatte hos civile FSFP-missioner. Det bør bemærkes, at Joint Action Plan Implementing the Civilian CSDP Compact, der blev udstedt af Kommissionen og HR i 2019, beskriver en prøvelse af den ansættelsesmæssige status for kontraktansatte ved internationale missioner og eventuelle muligheder for forbedring heraf ( 69 ).

113. I lyset af det ovenstående vil jeg foreslå, at Domstolen tager tredje del af det andet anbringende til følge, og at den appellerede kendelse på dette grundlag ophæves.

C. Det første anbringende (vedrørende omklassificering af et søgsmål baseret på artikel 272 TEUF som et søgsmål baseret på artikel 263 TEUF)

1. Kort fremstilling af parternes argumenter

114. Med det første anbringende om tilsidesættelse af artikel 272 TEUF har SC gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl i præmis 48-52 i den appellerede kendelse ved at omklassificere den tredje påstand med påstand om, at det baseret på artikel 272 TEUF fastslås, at de omtvistede afgørelser er ulovlige, som et annullationssøgsmål i henhold til artikel 263 TEUF. Dette anbringende er opdelt i tre dele.

115. Med første del af det første anbringende har SC gjort gældende, at Retten ikke havde kompetence til at foretage denne omklassificering. Det er SC’s opfattelse, at eftersom Retten ikke havde kompetence til at træffe afgørelse i et annullationssøgsmål for så vidt angår de omtvistede afgørelser, havde den heller ikke kompetence til at omklassificere søgsmålet.

116. Med anden del af det første anbringende har SC anført, at omklassificeringen gik imod SC’s udtrykkelige hensigt. Som illustreret ved dens retspraksis om omklassificering af søgsmål i henhold til artikel 263 TEUF som søgsmål i henhold til artikel 272 TEUF ( 70 ) kan Retten ikke gyldigt omklassificere et søgsmål, såfremt dette navnlig er i strid med sagsøgerens udtrykkelige hensigt. SC besluttede her udtrykkeligt ikke at anlægge et annullationssøgsmål på det grundlag, at Retten ikke ville have haft kompetence i henhold til dens retspraksis, og stævningen ville have været indgivet for sent. SC har endvidere i retsmødet gjort gældende, at denne omklassificering ikke er mulig, eftersom søgsmål i henhold til artikel 272 TEUF i forvejen har en høj grænse i kraft af kravet om, at parterne indsætter en voldgiftsbestemmelse i deres kontrakt, men har subsidiært anført, at betingelserne i Rettens praksis kan finde analog anvendelse.

117. Med tredje del af det første anbringende har SC gjort gældende, at Retten ikke gav SC ret til at blive hørt for så vidt angår omklassificeringen, selv om denne omklassificering medførte alvorlige konsekvenser for SC, herunder at hun blev nægtet adgang til retlig prøvelse af de omtvistede afgørelser og af sit tilknyttede erstatningssøgsmål.

118. Eulex Kosovo har gjort gældende, at Retten ikke reelt omklassificerede søgsmålet i den appellerede kendelse, men alene anførte, i hvilket omfang og på hvilke betingelser dette søgsmål kunne antages til realitetsbehandling, såfremt det var blevet anlagt i henhold til artikel 263 TEUF. Eulex Kosovo har endvidere i retsmødet anført, at der er fortilfælde for Rettens tilgang i den foreliggende sag ( 71 ), og at en sådan omklassificering er mulig baseret på en analog anvendelse af de betingelser, der er fastsat i Rettens praksis om omklassificering af søgsmål i henhold til artikel 263 TEUF som søgsmål i henhold til artikel 272 TEUF.

119. Eulex Kosovo har endvidere bestridt SC’s argument om, at hun blev nægtet adgang til retlig prøvelse og skulle have været hørt om den foreslåede omklassificering. Der kunne kun foretages retlig prøvelse, såfremt søgsmålet kunne antages til realitetsbehandling, og at det ikke var nødvendigt for Retten til at høre SC i henhold til artikel 126 i dens procesreglement.

2. Bedømmelse af det første anbringende

120. Med det første anbringende har SC anfægtet lovligheden af Rettens omklassificering af den tredje påstand. SC har nærmere bestemt i det væsentlige gjort gældende, at Retten ikke opfyldte betingelserne for en sådan omklassificering, nemlig at: Retten har kompetence til at træffe afgørelse i det omklassificerede søgsmål (første del), sagsøgerens udtrykkelige hensigt er ikke til hinder for det (anden del), og sagsøgeren skal høres (tredje del). Med henvisning til SC’s indlæg i retsmødet synes SC som bemærket i punkt 116 i dette forslag til afgørelse endvidere at anføre, at en sådan omklassificering i princippet ikke bør tillades, henset til de særlige forhold ved artikel 272 TEUF.

121. Det skal følgelig bemærkes, at det første anbringende rejser vigtige spørgsmål, som der endnu ikke er blevet taget stilling til i Domstolens praksis, for så vidt angår hvorvidt en omklassificering af et søgsmål i henhold til artikel 272 TEUF som et søgsmål i henhold til artikel 263 TEUF er mulig, og i givet fald betingelserne for foretagelsen af denne omklassificering.

122. I lyset af mit forslag om, at det andet anbringende kan tages til følge, kan det være ufornødent for Domstolen at træffe afgørelse om det første anbringende. Jeg vil ikke desto mindre tage stilling til det første anbringende i tilfælde af, at Domstolen er uenig i min opfattelse, således at det må antages, at de omtvistede afgørelser er foranstaltninger, der kan adskilles fra kontrakten, der ikke ville kunne anfægtes i henhold til artikel 272 TEUF.

123. Jeg vil som udgangspunkt anføre, at det første anbringende forekommer mig at være velbegrundet, og at Rettens delvise omklassificering af søgsmålet er behæftet med en retlig fejl.

124. Jeg vil forud for, at jeg fremfører mine grunde for denne konklusion, gerne fremhæve, at Eulex Kosovos argument om, at Retten ikke reelt omklassificerede SC’s påstand, ikke kan anerkendes.

125. Retten fastslog i præmis 46 i den appellerede kendelse, at selv om SC udtrykkeligt påberåbte sig artikel 272 TEUF, skal den tredje påstand anses for at være et søgsmål i henhold til artikel 263 TEUF.

126. Dette førte til, at Retten i præmis 51 og 52 i den appellerede kendelse fastslog, at den tredje påstand ikke kunne antages til realitetsbehandling, idet den blev rejst for sent.

127. I præmis 48 i den appellerede kendelse indledte Retten sin behandling af fristen i artikel 263 TEUF med ordlyden »selv hvis det antages, at Retten kan ændre kvalifikationen af grundlaget for den tredje påstand til at udgøre et annullationssøgsmål på grundlag af artikel 263 TEUF«. Retten omklassificerede imidlertid allerede formelt påstanden i præmis 46 i den appellerede kendelse. Det følger endvidere af præmis 51 og 52 i den appellerede kendelse, sammenholdt med kendelsens præmis 49 og 50, at Retten udelukkende støttede sig på den omstændighed, at søgsmålet blev anlagt for sent med henblik på at fastslå, at det ikke kunne antages til realitetsbehandling. Denne konklusion kan kun drages, såfremt søgsmålet er blevet omklassificeret som et søgsmål i henhold til artikel 263 TEUF.

128. Idet jeg retter opmærksomheden mod sagens kerne, skal det holdes for øje, at det i henhold til fast retspraksis, der blev nævnt i præmis 27 i den appellerede kendelse, tilkommer sagsøgeren at vælge retsgrundlaget for sit søgsmål og ikke Unionens retsinstanser selv at vælge det mest korrekte retsgrundlag ( 72 ).

129. Retten har ikke desto mindre i omfattende retspraksis fastslået, at såfremt der anlægges et annullations- eller erstatningssøgsmål ved denne ret, kan den, selv om tvisten faktisk har en kontraktmæssig karakter, af hensyn til procesøkonomi omklassificere søgsmålet, såfremt betingelserne for denne omklassificering er opfyldt ( 73 ).

130. Omklassificering af et søgsmål i henhold til artikel 263 TEUF til et søgsmål i henhold til artikel 272 TEUF er følgelig mulig, uden at den sagsøgte institutions eller det sagsøgte organs ret til forsvar berøres, når for det første sagsøgerens udtrykkelige tilkendegivelse ikke er til hinder herfor, og når for det andet mindst et af anbringenderne om tilsidesættelse af de bestemmelser, der finder anvendelse på det omhandlede kontraktforhold, er angivet i stævningen ( 74 ). Disse to betingelser er kumulative ( 75 ), hvilket betyder, at de begge skal være opfyldt ( 76 ). Såfremt sagsøgerens udtrykkelige hensigt ikke er at basere søgsmålet på artikel 272 TEUF, ( 77 ) eller at der ikke er fremført anbringender om tilsidesættelse af de regler, der regulerer kontraktforholdet, ( 78 ) er omklassificeringen ikke mulig ( 79 ).

131. Retten har endvidere fastslået, at et søgsmål i henhold til artikel 263 TEUF kun kan omklassificeres som et søgsmål i henhold til artikel 272 TEUF, såfremt der er tale om en voldgiftsbestemmelse, der fastsætter kompetence for Unionens retsinstanser til at behandle et søgsmål, der er anlagt på dette grundlag ( 80 ). Følgelig synes dette ikke per se at være en betingelse for omklassificering, men et uafhængigt krav med henblik på at efterprøve, hvorvidt Retten har kompetence i henhold til artikel 272 TEUF til at træffe afgørelse i det omklassificerede søgsmål ( 81 ).

132. Jeg skal endvidere fremhæve, at Retten har nævnt muligheden for at omklassificere et søgsmål i henhold til artikel 272 TEUF som et søgsmål i henhold til artikel 263 TEUF, selv om dette sker på en mere begrænset måde. Retten har navnlig ikke endnu fastslået, hvorvidt betingelsen i dens praksis, der netop er blevet nævnt, finder anvendelse i den omvendte situation. Retten har eksempelvis i visse sager ( 82 ) indtaget en tilsvarende tilgang som i den appellerede kendelse, idet den har fastslået, at selv såfremt en sådan omklassificering kunne foretages, blev søgsmålet indgivet for sent og kunne følgelig ikke antages til realitetsbehandling. I en anden sag ( 83 ) bemærkede Retten alene, at sagsøgeren havde fastholdt sit synspunkt uden at anmode om omklassificering, og at sagen følgelig ikke kunne antages til realitetsbehandling.

133. Henset til Rettens tidligere praksis forekommer det mig i den foreliggende sag, at der baseret på de oplysninger, der er blevet fremlagt for Domstolen, ikke er nogen grund til at hindre muligheden for i princippet at omklassificere et søgsmål i henhold til artikel 272 TEUF som et søgsmål i henhold til artikel 263 TEUF, forudsat at visse betingelser er opfyldt. Det er min opfattelse, at en sådan omklassificering generelt skal finde sted i en situation, hvor sagsøgeren har anlagt et søgsmål ved Unionens retsinstanser baseret på ét retsgrundlag, men i lyset af dets karakter burde have været baseret på et andet retsgrundlag. Af hensyn til procesøkonomi kan Unionens retsinstanser følgelig omklassificere søgsmålet i forhold til det egnede retsgrundlag, således at det undgås, at det er nødvendigt at indlede et nyt søgsmål på grundlag af dette retsgrundlag. Den omstændighed, at Unionens retsinstanser kun kan træffe afgørelse i henhold til artikel 272 TEUF, såfremt der findes en voldgiftsbestemmelse, synes navnlig ikke i princippet at hindre en sådan omklassificering, eftersom denne omklassificering forudsætter, at søgsmålet ikke er af kontraktmæssig karakter, og under alle omstændigheder at søgsmålet bortset fra retsgrundlaget forbliver det samme.

134. Der er endvidere, som SC og Eulex Kosovo har anført, grundlag for at antage, at den betingelse, der er fastsat i Rettens praksis vedrørende omklassificeringen af et søgsmål i henhold til artikel 263 TEUF som et søgsmål i henhold til artikel 272 TEUF, kan anvendes analogt. Disse grunde er navnlig baseret på hensynet til at fremme en ensartet tilgang i Unionens retsinstansers praksis og at sikre, at overholdelsen af de grundlæggende principper i EU-rettens processuelle regler og navnlig tvistens parters ret til forsvar respekteres.

135. Det følger heraf, at Unionens retsinstanser i princippet kan omklassificere et søgsmål i henhold til artikel 272 TEUF som et søgsmål i henhold til artikel 263 TEUF uden at berøre parternes ret til forsvar, såfremt de følgende to betingelser er opfyldt: for det første at sagsøgerens udtrykkelige hensigt ikke er til hinder for det, og for det andet at i hvert fald et anbringende om inkompetence, væsentlige formelle mangler, overtrædelse af traktaterne eller af retsregler vedrørende deres gennemførelse samt magtfordrejning, i overensstemmelse med artikel 263, stk. 2, TEUF, er fremført i stævningen. Selv om det endvidere ikke er en udtrykkelig betingelse for omklassificering som sådan, skal Unionens retsinstanser efterprøve deres kompetence til at behandle annullationssøgsmålet som omklassificeret i overensstemmelse med artikel 263 TEUF.

136. Den udtrykkelige hensigt hos sagsøgeren forekommer mig at være et vigtigt element i denne forbindelse. Dette er tilfældet, henset til de krav, der stilles til spørgsmålet om, hvorvidt et annullationssøgsmål kan antages til realitetsbehandling, og navnlig de frister, der er fastsat artikel 263, stk. 6, TEUF, der generelt forpligter sagsøgeren til at handle hurtigt ved anlæggelsen af et annullationssøgsmål, sammenlignet med et søgsmål i henhold til artikel 272 TEUF, der ikke fastsætter specifikke frister i denne forbindelse. En omklassificering bør følgelig ikke være mulig, såfremt sagsøgeren giver udtryk for en hensigt om, at søgsmålet ikke skal baseres på artikel 263 TEUF. Som det fremgår af Rettens praksis ( 84 ), kan denne hensigt fastlægges i overensstemmelse med de relevante processuelle regler for Unionens retsinstanser, eksempelvis på grundlag af sagsøgerens indlæg eller som svar på skriftlige eller mundtlige spørgsmål, der er stillet sagsøgeren i løbet af sagen.

137. Det er i lyset af disse betragtninger, at der skal tages stilling til SC’s første anbringende.

138. Efter min opfattelse skal første del af det første anbringende forkastes. I den appellerede kendelse foretog Retten ikke en prøvelse af dens kompetence til at behandle det omklassificerede søgsmål i henhold til artikel 263 TEUF. I lyset af den retspraksis, der nævnes i punkt 131 i dette forslag til afgørelse, skulle Retten imidlertid ikke foretage en prøvelse af dens kompetence forud for en stillingtagen til omklassificeringen af søgsmålet. Der er endvidere ikke meget tvivl om, at Retten har kompetence til at træffe afgørelse i søgsmålet på grundlag af artikel 272 TEUF i lyset af Jenkinson-dommen (jf. punkt 60-63 i dette forslag til afgørelse) og som omklassificeret på grundlag af artikel 263 TEUF i lyset af dommen i sagen H mod Rådet m.fl. (jf. punkt 52 og 53 i dette forslag til afgørelse). Jeg foreslår følgelig, at første del af det første anbringende forkastes, idet det er ugrundet.

139. Det er min opfattelse, at anden del af det første anbringende skal tages til følge. Retten gik i den appellerede kendelse videre til at omklassificere den tredje påstand uden at foretage en prøvelse af, hvorvidt betingelsen vedrørende en sådan omklassificering var opfyldt, og navnlig hvorvidt sagsøgerens udtrykkelige hensigt var til hinder herfor. Retten begik følgelig en retlig fejl ved at omklassificere den tredje påstand imod SC’s udtrykkelige hensigt om ikke at basere den tredje påstand på artikel 263 TEUF.

140. Det er af samme grunde min opfattelse, at tredje del af det første anbringende, der i høj grad er forbundet med anden del af dette anbringende, endvidere bør tages til følge. Selv om Retten kan beslutte at afslutte en sag uden at høre parterne i henhold til artikel 126 i Rettens procesreglement ( 85 ), skal den ikke desto mindre tage hensyn til sagsøgerens udtrykkelige hensigt som en af betingelserne for at omklassificere et søgsmål i henhold til artikel 272 TEUF som et søgsmål i henhold til artikel 263 TEUF som netop nævnt. Retten begik følgelig en retlig fejl ved at omklassificere den tredje påstand uden at indhente SC’s synspunkter om den foreslåede omklassificering.

141. Jeg vil derfor foreslå, at Domstolen tager anden og tredje del af det første anbringende til følge, og at den appellerede kendelse ophæves på dette grundlag.

D. Det femte anbringende (vedrørende erstatningskrav i forbindelse med de gentagne anmodninger om at tage en køreprøve)

1. Kort fremstilling af parternes argumenter

142. Med det femte anbringende om tilsidesættelse af artikel 268 TEUF og artikel 340, stk. 2, TEUF, retten til retfærdige og rimelige arbejdsforhold og retten til god forvaltning, samt en tilsidesættelse af artikel 272 TEUF og artikel 340, stk. 1, TEUF og kravene i indkaldelse af ansøgninger for 2014 har SC gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl i præmis 57-64, sammenholdt med præmis 74 i den appellerede kendelse, ved at fastslå, at krav baseret på Eulex Kosovos ansvar i og uden for kontrakt vedrørende de gentagne anmodninger om at tage en køreprøve var åbenbart retligt ugrundede.

143. SC har gjort gældende, at Retten så bort fra SC’s argumenter vedrørende Eulex Kosovos ansvar i kontrakt, eftersom kravet i indkaldelsen af afsøgninger om at være i stand til at køre et firhjulstrukket motorkøretøj og at tage en køreprøve ikke kan fastholdes, såfremt en ansat ligesom SC har et handicap.

144. For så vidt angår ansvar uden for kontrakt har SC endvidere anført, at Retten så bort fra SC’s argumenter om, at disse anmodninger var ulovlige og tilsidesatte SC’s ret til arbejdsforhold, der respekterer hendes sundhed, sikkerhed og værdighed, samt hendes ret til god forvaltning. Retten begik endvidere en retlig fejl, idet den fastslog, at stævningen ikke indeholdt beviser, der fastlagde årsagsforbindelsen og tabet, eftersom SC på grundlag af Personalerettens praksis ( 86 ) har anført, at en sagsøger, der har nedlagt en påstand om ikke-økonomisk tab, ikke skal fremlægge beviser for denne påstand.

145. Eulex Kosovo har gjort gældende, at SC’s evne til at køre et firhjulstrukket motorkøretøj var et væsentligt element i hendes ansættelse hos Eulex Kosovo. SC har endvidere undladt at begrunde erstatningskravene, og det forhold, at hun dumpede køreprøverne, har ikke årsagsforbindelse med appellen af de omtvistede afgørelser eller erstatningskravet.

2. Bedømmelse af det femte anbringende

146. Det femte anbringende kan efter min opfattelse ikke tages til følge.

147. Retten baserede i præmis 64 i den appellerede kendelse sin konklusion vedrørende Eulex Kosovos ansvar i kontrakt på den omstændighed, at det i henhold til ansættelseskontrakten var et krav, at SC var i stand til at køre et firhjulstrukket motorkøretøj. Jeg skal imidlertid fremhæve, at SC ikke har kritiseret denne konklusion, hvilket er tilstrækkeligt til at begrunde den konklusion, som Retten har nået.

148. Rettens frifindelse for så vidt angår SC’s krav om ansvar uden for kontrakt var i præmis 57-63 i den appellerede kendelse baseret på den omstændighed, at stævningen ikke indeholdt oplysninger, der gjorde det muligt for Retten at identificere tabet eller årsagsforbindelsen mellem den påberåbte adfærd og det påståede tab. Retten nåede frem til denne afgørelse under hensyntagen til fast retspraksis, der nævnes i præmis 58, 59 og 61 i den appellerede kendelse, hvorefter betingelserne for i henhold til EU-retten at ifalde ansvar uden for kontrakt er kumulative ( 87 ), og sagsøgeren skal fremlægge tilstrækkelige beviser for det angivelige tab og en direkte årsagsforbindelse ( 88 ).

149. Jeg skal fremhæve, at SC ikke forsøgte at påvise, at de fremlagte beviser var tilstrækkelige, eller at Rettens bedømmelse var baseret på en fordrejning af disse beviser, men alene har anført, at der blev begået en retlig fejl, der ikke kan fastslås i lyset af fast retspraksis. Det skal tilføjes, at de relevante konklusioner i Personalerettens afgørelser, som SC har påberåbt sig, blev ophævet under appel ( 89 ).

150. Jeg foreslår følgelig, at det femte anbringende bør forkastes, idet det er ugrundet.

VI. Konsekvenserne af en delvis ophævelse af den appellerede kendelse

151. I overensstemmelse med artikel 61 i statutten for Den Europæiske Unions Domstol skal Domstolen, såfremt den giver appellanten medhold, ophæve Rettens afgørelse. Domstolen kan i denne forbindelse enten selv træffe endelig afgørelse, hvis sagen er moden til påkendelse, eller hjemvise sagen til Retten til med henblik på realitetsbehandling.

152. Det er min opfattelse, at sagen ikke er moden til påkendelse, således at Domstolen kan træffe afgørelse. Der blev således ikke taget stilling til faktuelle argumenter vedrørende tvistens realitet af Retten i den appellerede kendelse, eftersom den fastslog, at visse krav ikke kunne antages til realitetsbehandling. Sagen bør, som SC og Eulex Kosovo har anmodet om, hjemvises til Retten med henblik på realitetsbehandling.

VII. Forslag til afgørelse

153. I lyset af det ovenstående foreslår jeg, at Domstolen delvist ophæver Den Europæiske Unions Rets kendelse af 19. september 2018, SC mod Eulex Kosovo (T-242/17, EU:T:2018:586), for så vidt som Retten heri frifandt Eulex Kosovo på det grundlag, at den tredje påstand ikke kunne antages til realitetsbehandling, og hjemviser sagen til Retten med henblik på, at der træffes afgørelse om sagens realitet, idet afgørelsen om sagsomkostningerne udsættes.

( 1 ) – Originalsprog: engelsk.

( 2 ) – Jf. navnlig generaladvokat Kokotts forslag til afgørelse ADR Center mod Kommissionen (C-584/17 P, EU:C:2019:941) (vedrørende samspillet mellem artikel 263 TEUF og 272 TEUF for så vidt angår Europa-Kommissionens vedtagelse af en afgørelse, der kan tvangsfuldbyrdes i henhold til artikel 299 TEUF) og generaladvokat Bobeks forslag til afgørelse EU-Satellitcentret mod KF (sag C-14/19 P) (vedrørende et annullations- og erstatningssøgsmål, der var anlagt af en tidligere kontraktansat ved et EU-agentur i FUSP inden for rammerne af dets egne personalevedtægter).

( 3 ) – Jf. afsnit V, kapitel 2, anden afdeling i TEU (artikel 42-46).

( 4 ) – Jf. artikel 42, stk. 1, TEU og artikel 43, stk. 1, TEU.

( 5 ) – Tjenesten for EU’s Optræden Udadtil, EU Missions and Operations Factsheet, 5.3.2018, s. 2.

( 6 ) – Jf. eksempelvis Europa-Parlamentets Generaldirektorat for Eksterne Politikker, Civilian and military personnel in CSDP missions and operations, 2017, s. 14.

( 7 ) – Jf. eksempelvis S. Blockmans og P. Koutrakos (red.), Research Handbook on the EU’s Common Foreign and Security Policy, Edward Elgar, 2018, med henblik på en generel drøftelse.

( 8 ) – Jf. i denne henseende EU-Udenrigstjenestens dokument, der nævnes i fodnote 5 i dette forslag til afgørelse, s. 2.

( 9 ) – Forordning nr. 31 (EØF), 11 (EURATOM) om vedtægten for tjenestemænd og om ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte i Det europæiske økonomiske Fællesskab og Det europæiske Atomenergifællesskab (EFT 1959-1962, s. 126), seneste ajourføring (EUT 2019, C 420, s. 22). Jf. Rådets afgørelse 2010/427/EU af 26.7.2010 om, hvordan Tjenesten for EU’s Optræden Udadtil skal tilrettelægges og fungere (EUT 2010, L 201, s. 30), artikel 6.

( 10 ) – Jf. i denne henseende dom af 12.11.2015, Elitaliana mod Eulex Kosovo (C-439/13 P, EU:C:2015:753, præmis 65), generaladvokat Jääskinens forslag til afgørelse Elitaliana Kosovo (C-439/13 P, EU:C:2014:2416, punkt 58-63) og kendelse af 4.6.2012, Elti mod Den Europæiske Unions delegation i Montenegro (T-395/11, EU:T:2012:274).

( 11 ) – Jf. Rådets afgørelse (FUSP) 2015/1835 af 12.10.2015 om fastlæggelse af statutten, hjemstedet og de nærmere bestemmelser for Det Europæiske Forsvarsagenturs drift (omarbejdning) (EUT 2015, L 266, s. 55), artikel 11, Rådets afgørelse 2014/401/FUSP af 26.6.2014 om EU-satellitcentret og om ophævelse af fælles aktion 2001/555/FUSP om oprettelse af et EU-satellitcenter (EUT 2014, L 188, s. 73), artikel 8.

( 12 ) – EUT 2008, L 42, s. 92.

( 13 ) – EUT 2018, L 146, s. 5.

( 14 ) – Jf. eksempelvis Den Europæiske Revisionsret, Særberetning nr. 18/2012 »Den Europæiske Unions bistand til Kosovo på retsstatsområdet«, 2012, punkt 14. Jf. ligeledes eksempelvis M. Spernbauer, EU Peacebuilding in Kosovo and Afghanistan: Legality and Accountability, Martinus Nijhoff, 2014, med henblik på en detaljeret behandling af Eulex Kosovo.

( 15 ) – Jf. ligeledes fælles aktion 2008/124, artikel 11 og 12.

( 16 ) – Jf. ligeledes eksempelvis fælles aktion 2008/124, artikel 10, stk. 2.

( 17 ) – Rådets afgørelse 2010/322/FUSP af 8.6.2010 om ændring og forlængelse af fælles aktion 2008/124 (EUT 2010, L 145, s. 13), artikel 1, stk. 2.

( 18 ) – Artikel 9, stk. 3, i fælles aktion 2008/124 bestemmer endvidere, at statsborgere fra deltagende tredjelande i særligt begrundede tilfælde, hvor der ikke er kvalificerede ansøgninger fra medlemsstaterne, undtagelsesvis kan ansættes på kontrakt, hvis det er hensigtsmæssigt.

( 19 ) – Rådets afgørelse 2014/349/FUSP af 12.6.2014 om ændring af fælles aktion 2008/124 (EUT 2014, L 174, s. 42), artikel 1, stk. 3.

( 20 ) – Rådets afgørelse 2014/349, artikel 1, stk. 5. Denne afgørelse præciserer i artikel 2, at den træder i kraft på dagen for vedtagelsen (12.6.2014).

( 21 ) – Dette er formuleret en anelse anderledes i artikel 22 og 23.2 i den første og den anden ansættelseskontrakt (der henviser til SOP og de administrative dele af OPLAN, herunder COC) sammenlignet med artikel 1.2 i den tredje, den fjerde og den femte ansættelseskontrakt (der henviser til CONOPS/OPLAN, herunder COC og den relevante SOP).

( 22 ) – Jf. i denne henseende Den Europæiske Revisionsrets særberetning nr. 18/2012, der nævnes i fodnote 14 i dette forslag til afgørelse, punkt 68, fodnote 52. For så vidt angår OPLAN jf. endvidere fælles aktion 2008/124, artikel 4 og 5.

( 23 ) – Dette er formuleret en anelse anderledes i artikel 1.1, 1.2 og 23.3 i den første og anden ansættelseskontrakt (der ikke nævner CONOPS) sammenlignet med artikel 1.1 og 22.2 i den tredje, den fjerde og den femte ansættelseskontrakt (der ikke nævner COC).

( 24 ) – Det første anbringende omhandlede en tilsidesættelse af punkt 4 og 6 i SOP om omstrukturering og punkt 5 og 7 i SOP om personaleudvælgelse. Det andet anbringende omhandlede en tilsidesættelse af punkt 7.2.f og 7.3.c i SOP om personaleudvælgelse, artikel 3.2 i COC, de kontraktlige principper om rimelighed og god tro samt retten til god forvaltning. Det tredje anbringende omhandlede en tilsidesættelse af princippet om upartiskhed og retten til god forvaltning. Det fjerde anbringende omhandlede en tilsidesættelse af retten til retfærdige og rimelige arbejdsforhold, meddelelse om afgørelse af 26.1.2011 om »Forslag om indførelsen af en bedømmelse af evnen til at køre bil«, kravene i indkaldelsen af ansøgninger for 2014 og retten til god forvaltning. Det femte anbringende omhandlede tilsidesættelse af retten til retfærdige og rimelige arbejdsforhold.

( 25 ) – Jf. fodnote 24 i dette forslag til afgørelse.

( 26 ) – Jf. fodnote 35 og 38 i dette forslag til afgørelse. Eulex Kosovo bekræftede i punkt 33 i svarskriftet sit synspunkt om formalitetsindsigelsen, bl.a. at SC ikke har dokumenteret, at hun udtømte alle interne retsmidler, der stod til rådighed i Eulex Kosovo. Idet der ikke er fremlagt oplysninger for Domstolen om, at SC var afskåret fra at indbringe den foreliggende tvist for Domstolen, vil jeg ikke tage yderligere stilling til dette argument.

( 27 ) – Jf. eksempelvis dom af 12.11.2015, Elitaliana mod Eulex Kosovo (C-439/13 P, EU:C:2015:753, præmis 37).

( 28 ) – Jf. eksempelvis dom af 28.3.2017, Rosneft (C-72/15, EU:C:2017:236, præmis 60). Domstolen fastslog i dommens præmis 60-81, at traktaterne fastlægger visse undtagelser, der ikke er relevante for den foreliggende sag.

( 29 ) – Jf. eksempelvis dom af 19.7.2016, H mod Rådet m.fl. (C-455/14 P, EU:C:2016:569, præmis 40 og den deri nævnte retspraksis), og af 28.3.2017, Rosneft (C-72/15, EU:C:2017:236, præmis 74 og 75).

( 30 ) – Jf. eksempelvis G. Butler, Constitutional Law of the EU’s Common Foreign and Security Policy: Competence and Institutions in External Relations, Hart, 2019, s. 145-222, P. Koutrakos, »Judicial review in the EU’s Common Foreign and Security Policy« (2018) 67, International and Comparative Law Quarterly 1, med henblik på en detaljeret behandling af dette emne.

( 31 ) – Dom af 12.11.2015 (C-439/13 P, EU:C:2015:753, præmis 41-50).

( 32 ) – Rådets forordning nr. 1605/2002 af 25.6.2002 om finansforordningen vedrørende De Europæiske Fællesskabers almindelige budget (EFT 2002, L 248, s. 1), som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 1081/2010 af 24.11.2010 (EUT 2010, L 311, s. 9), der var i kraft på tidspunktet for de faktiske omstændigheder i sagen.

( 33 ) – Dom af 19.7.2016 (C-455/14 P, EU:C:2016:569, præmis 39-61). Efter en anden vellykket appel (sag C-413/18 P) verserer sagen for tiden ved Retten (sag T-271/10 RENV II).

( 34 ) – Jf. i denne henseende dom af 12.4.2018, PY mod EUCAP Sahel Niger (T-763/16, EU:T:2018:181, præmis 53), der omhandler et søgsmål i henhold til artikel 272 TEUF, der var anlagt af en kontraktansat ved en civil FSFP-mission. Jf. endvidere punkt 98 i dette forslag til afgørelse.

( 35 ) – Eulex Kosovo svarede i retsmødet, at Unionens retsinstanser som følge af dom af 19.7.2016, H mod Rådet m.fl. (C-455/14 P, EU:C:2016:569), har kompetence for så vidt angår personaleforvaltningsspørgsmål som dem, der er opstået i den foreliggende sag.

( 36 ) – Jf. eksempelvis dom af 6.12.1989, Mulfinger m.fl. mod Kommissionen (C-249/87, EU:C:1989:614, præmis 10 og den deri nævnte retspraksis).

( 37 ) – Forud for, at denne afgørelse fandt anvendelse, jf. eksempelvis dom af 12.11.2015, Elitaliana mod Eulex Kosovo (C-439/13 P, EU:C:2015:753, navnlig præmis 58 og 59).

( 38 ) – Eulex Kosovo har navnlig i punkt 9-11 i dens svarskrift anført, at den på grundlag af dom af 5.7.2018, Jenkinson mod Rådet m.fl. (C-43/17 P, EU:C:2018:531), ikke har påberåbt sig argumenterne i formalitetsindsigelsen vedrørende bestemmelserne i ansættelseskontrakten, der fastsætter kompetence for retterne i Bruxelles.

( 39 ) – Dom af 5.7.2018 (C-43/17 P, EU:C:2018:531).

( 40 ) – Dom af 5.7.2018 (C-43/17 P, EU:C:2018:531, navnlig præmis 1-3). Denne sag verserer for tiden ved Retten (sag T-602/15 RENV).

( 41 ) – Dom af 5.7.2018, Jenkinson (C-43/17 P, EU:C:2018:531, navnlig præmis 40-48).

( 42 ) – SC henviser navnlig til generaladvokat Kokotts forslag til afgørelse Planet mod Kommissionen (C-564/13 P, EU:C:2014:2352).

( 43 ) – SC har i denne henseende henvist til dom af 12.4.2018, PY mod EUCAP Sahel Niger (T-763/16, EU:T:2018:181).

( 44 ) – SC har navnlig henvist til dom af 5.7.2018, Jenkinson (C-43/17 P, EU:C:2018:531), og kendelse af 30.9.2014, Bitiqi m.fl. mod Kommissionen m.fl. (T-410/13, ikke trykt i Sml., EU:T:2014:871).

( 45 ) – SC har i denne henseende henvist til dom af 19.7.2016, H mod Rådet m.fl. (C-455/14 P, EU:C:2016:569).

( 46 ) – Eulex Kosovo har bl.a. henvist til dom af 18.12.1986, Kommissionen mod Zoubek (426/85, EU:C:1986:501), og af 18.4.2013, Kommissionen mod Systran og Systran Luxembourg (C-103/11 P, EU:C:2013:245).

( 47 ) – Jf. eksempelvis dom af 7.11.2019, Rose Vision mod Kommissionen (C-346/18 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2019:939, præmis 99).

( 48 ) – Jf. eksempelvis dom af 18.4.2013, Kommissionen mod Systran og Systran Luxembourg (C-103/11 P, EU:C:2013:245, præmis 58).

( 49 ) – Jf. eksempelvis dom af 26.2.2015, Planet mod Kommissionen (C-564/13 P, EU:C:2015:124, præmis 21).

( 50 ) – Jf. eksempelvis dom af 5.7.2018, Jenkinson (C-43/17 P, EU:C:2018:531, præmis 40).

( 51 ) – Jf. eksempelvis dom af 3.12.2019, Iccrea Banca (C-414/18, EU:C:2019:1036, præmis 37).

( 52 ) – Jf. eksempelvis dom af 20.9.2016, Mallis og Malli mod Kommissionen og ECB (C-105/15 P – C-109/15 P, EU:C:2016:702, præmis 51).

( 53 ) – Dom af 9.9.2015 (C-506/13 P, EU:C:2015:562, præmis 20). Jf. endvidere eksempelvis kendelse af 29.9.2016, Investigación y Desarrollo en Soluciones y Servicios IT mod Kommissionen (C-102/14 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2016:737, præmis 55), og dom af 28.2.2019, Alfamicro mod Kommissionen (C-14/18 P, EU:C:2019:159, præmis 50). Jf. eksempelvis E. Neframi, »Le contentieux des clauses compromissoires«, i Contentieux en droit de l’Union européenne, Larcier, 2014, s. 561-581 med henblik på en generel drøftelse af emnet.

( 54 ) – Jf. eksempelvis dom af 9.9.2015, Lito (C-506/13 P, EU:C:2015:562, præmis 19).

( 55 ) – Jf. eksempelvis dom af 9.9.2015, Lito (C-506/13 P, EU:C:2015:562, præmis 22-25), og af 28.2.2019, Alfamicro mod Kommissionen (C-14/18 P, EU:C:2019:159, præmis 52-57).

( 56 ) – Jf. kendelse af 31.3.2011, Mauerhofer mod Kommissionen (C-433/10 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2011:204, navnlig præmis 37, 38 og 61), og af 21.4.2016, Borde og Carbonium mod Kommissionen (C-279/15 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2016:297, navnlig præmis 30, 31 og 42).

( 57 ) – Jf. eksempelvis dom af 18.4.2013, Kommissionen mod Systran og Systran Luxembourg (C-103/11 P, EU:C:2013:245, navnlig præmis 64-66), og af 10.7.2019, VG mod Kommissionen (C-19/18 P, EU:C:2019:578, navnlig præmis 29, 30 og 42).

( 58 ) – Jf. eksempelvis dom af 10.7.2014, Nikolaou mod Revisionsretten (C-220/13 P, EU:C:2014:2057, præmis 52).

( 59 ) – Eksempelvis nævnes i den sidste ansættelseskontrakt OPLAN, COC og SOP i visse bestemmelser, herunder bl.a. artikel 17.1 og 17.2, der bestemmer, at i tilfælde af en undladelse af at overholde »kontrakten og/eller SOP« indledes der »en disciplinærsag som nævnt i SOP« mod den ansatte, og at disciplinære foranstaltninger skal antage en af de former, der angives i COC.

( 60 ) – Eulex Kosovos HR-kontor, almindelige operationelle procedurer (SOP) om principper og procedurer for omstrukturering, 26.5.2016, s. 5 (min fremhævelse).

( 61 ) – Dom af 12.4.2018 (T-763/16, EU:T:2018:181, navnlig præmis 5, 6 og 66). Retten konkluderede i sidste ende, at de relevante bestemmelser i adfærdskodeksen blev overtrådt, og tilkendte sagsøgeren erstatning.

( 62 ) – Jf. i denne henseende dom af 18.4.2013, Kommissionen mod Systran og Systran Luxembourg (C-103/11 P, EU:C:2013:245, navnlig præmis 64-67 og 76).

( 63 ) – Jf. dom af 14.10.2004, Pflugradt mod ECB (C-409/02 P, EU:C:2004:625, navnlig præmis 31-38).

( 64 ) – Jf. dom af 5.7.2018, Jenkinson (C-43/17 P, EU:C:2018:531, navnlig præmis 1-3, 34 og 40-48).

( 65 ) – Jf. generaladvokat Szpunars forslag til afgørelse Jenkinson (C-43/17 P, EU:C:2018:231, navnlig punkt 39, 47 og 48).

( 66 ) – Kendelse af 30.9.2014 (T-410/13, ikke trykt i Sml., EU:T:2014:871, navnlig præmis 2-11, 25, 27 og 28).

( 67 ) – Kendelse af 27.9.2018 (T-302/18, ikke trykt i Sml., EU:T:2018:621, navnlig præmis 1, 2, 12, 13 og 21).

( 68 ) – Jf. i denne henseende Europa-Parlamentets politikker, der nævnes i fodnote 6 i dette forslag til afgørelse, s. 17.

( 69 ) – Kommissionens og HR’s, Joint Action Plan Implementing the Civilian CSDP Compact, SWD(2019) 173 final, 30.4.2019, forpligtelse nr. 10, s. 7. Som angivet i afsnit 1 er Civilian CSDP Compact et centralt strategisk dokument, der har til formål at styrke den civile dimension af FSFP.

( 70 ) – SC har navnlig henvist til kendelse af 12.10.2011, Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro mod Kommissionen (T-353/10, EU:T:2011:589), og dom af 24.10.2014, Technische Universität Dresden mod Kommissionen (T-29/11, EU:T:2014:912).

( 71 ) – Eulex Kosovo har henvist til dom af 8.10.2008, Helkon Media mod Kommissionen (T-122/06, ikke trykt i Sml., EU:T:2008:418).

( 72 ) – Jf. dom af 15.3.2005, Spanien mod Eurojust (C-160/03, EU:C:2005:168, præmis 35).

( 73 ) – Jf. eksempelvis kendelse af 24.10.2019, Det Forenede Kongerige mod Kommissionen (T-188/19, ikke trykt i Sml., EU:T:2019:772, præmis 28).

( 74 ) – Jf. eksempelvis dom af 6.10.2015, Technion og Technion Research & Development Foundation mod Kommissionen (T-216/12, EU:T:2015:746, præmis 60).

( 75 ) – Jf. eksempelvis dom af 20.6.2018, KV mod EACEA (T-306/15 og T-484/15, ikke trykt i Sml., EU:T:2018:359, præmis 49).

( 76 ) – For så vidt angår en stævning, hvor begge betingelser var opfyldt, jf. dom af 20.6.2018, KV mod EACEA (T-306/15 og T-484/15, ikke trykt i Sml., EU:T:2018:359, præmis 50-53).

( 77 ) – Jf. eksempelvis kendelse af 14.5.2019, Ayuntamiento de Enguera mod Kommissionen (T-602/18, ikke trykt i Sml., EU:T:2019:332, præmis 23, 30 og 31). Sagsøgerens opfattelse til omklassificering kan fastlægges på grundlag af den udtrykkelige og implicitte adfærd: jf. eksempelvis dom af 16.10.2014, Federación Española de Hostelería mod EACEA (T-340/13, ikke trykt i Sml., EU:T:2014:889, præmis 36).

( 78 ) – Jf. eksempelvis kendelse af 15.2.2016, InAccess Networks Integrated Systems mod Kommissionen (T-82/15, ikke trykt i Sml., EU:T:2016:90, præmis 55-62). Jf. yderligere i denne henseende dom af 17.6.2010, CEVA mod Kommissionen (T-428/07 og T-455/07, EU:T:2010:240, præmis 57-64).

( 79 ) – For så vidt angår en stævning, hvor ingen af disse betingelser var opfyldt, jf. kendelse af 10.5.2004, Musée Grevin mod Kommissionen (T-314/03 og T-378/03, EU:T:2004:139, præmis 88).

( 80 ) – Jf. eksempelvis