Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Retligt samarbejde i civile sager – kompetence, anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar – forordning nr. 2201/2003 – begrebet »sædvanligt opholdssted« for et barn

(Rådets forordning nr. 2201/2003, art. 8, 10 og 13)

2. Retligt samarbejde i civile sager – kompetence, anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar – forordning nr. 2201/2003 – kompetence i sager vedrørende forældreansvar – endelig afgørelse fra en medlemsstats ret, der i henhold til Haagerkonventionen af 25. oktober 1980 afviser en anmodning om en umiddelbar tilbagegivelse af et barn i en anden medlemsstat – indvirkning på de afgørelser, som efterfølgende skal træffes i denne anden medlemsstat i sager, som tidligere er blevet indledt, og som stadig verserer dér

(Rådets forordning nr. 2201/2003, art. 19)

3. Retligt samarbejde i civile sager – kompetence, anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar – forordning nr. 2201/2003 – kompetence i sager vedrørende forældreansvar – litispendens

(Rådets forordning nr. 2201/2003, art. 19)

Sammendrag

1. Begrebet »sædvanligt opholdssted« i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 8 og 10 i forordning nr. 2201/2003 om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar og om ophævelse af forordning nr. 1347/2000, skal fortolkes således, at dette opholdssted svarer til det sted, som afspejler en vis familiemæssig og social tilknytning for barnet. Med henblik herpå, og når det drejer sig om et spædbarn, som alene har opholdt sig med sin moder i nogle få dage i en medlemsstat – som er en anden end den, hvori det havde sædvanligt opholdssted – som det er blevet bragt til, skal der bl.a. tages hensyn til dels opholdets varighed, regelmæssighed, vilkårene og baggrunden for opholdet på denne medlemsstats område og for moderens flytning til nævnte stat, dels, navnlig på grund af barnets alder, moderens geografiske og familiemæssige oprindelse samt hendes og barnets familiemæssige og sociale relationer i samme medlemsstat. Det tilkommer den nationale ret at fastslå barnets sædvanlige opholdssted ud fra en helhedsvurdering af de særlige faktiske omstændigheder i den konkrete sag.

Hvis anvendelsen af ovennævnte kriterier måtte føre til den konklusion, at barnets sædvanlige opholdssted ikke kan fastslås, bør fastlæggelsen af den kompetente ret foretages på grundlag af kriteriet om »barnets aktuelle opholdssted« i henhold til artikel 13 i forordning nr. 2201/2003.

(jf. præmis 56 og 57 samt domskonkl. 1)

2. En afgørelse fra en medlemsstats ret, der i henhold til Haagerkonventionen af 1980 om de civilretlige virkninger af internationale barnebortførelser afviser en anmodning om en umiddelbar tilbagegivelse af et barn til en anden medlemsstats rets jurisdiktion, har ikke nogen virkning for de afgørelser, som skal træffes i denne anden medlemsstat i sager vedrørende forældreansvar, som tidligere er blevet indledt, og som stadig verserer i denne anden medlemsstat.

Ifølge artikel 19 i Haagerkonventionen af 1980 har en sådan afgørelse, selv om den er endelig, ikke nogen indflydelse på forældremyndighedsspørgsmålet.

(jf. præmis 65, 66 og 71 samt domskonkl. 2)

3. Ikke-endelige afgørelser fra en medlemsstats ret, der vedrører forældreansvar over for et barn, har ikke nogen virkning for de afgørelser, som skal træffes i denne anden medlemsstat, i sager vedrørende forældreansvar, som tidligere er blevet indledt, og som stadig verserer i denne anden medlemsstat.

I en sådan konflikt mellem to retter i forskellige medlemsstater, for hvilke der på grundlag af forordning nr. 2201/2003 om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar og om ophævelse af forordning nr. 1347/2000 er anlagt sag vedrørende forældreansvar over for et barn, som har samme genstand og hviler på samme grundlag, finder nævnte forordnings artikel 19, stk. 2, anvendelse. I medfør af denne artikel udsætter enhver anden ret end den, ved hvilken der først er anlagt sag, sagen, indtil denne rets kompetence er fastslået, og den kan derfor ikke træffe afgørelse vedrørende den anmodning, som er anlagt for den.

(jf. præmis 68, 69 og 71)