FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT J.-P. WARNER

FREMSAT DEN 14. JULI 1976 ( 1 )

Høje Ret.

Denne sag er forelagt Domstolen med anmodning om en præjudiciel afgørelse af byretten i Pavia, for hvilken der verserer en sag om ophævelse af en købekontrakt. Sagsøger i sagen er Import Gadgets S.à.r.l., Paris. Sagsøgte er LAMP S.p.A., Pavia.

Spørgsmålet, der er forelagt Domstolen af byretten, vedrører fortolkningen af kapitel 97 i den fælles toldtarif. Dette er benævnt »Legetøj, spil og sportsartikler; dele og tilbehør«. Nærmere bestemt drejer spørgsmålet sig om den rigtige tarifering inden for dette kapitel af visse »latterbokse«, som sagsøger købte af sagsøgte, og som var beregnet til at bygge ind i dukker. Domstolen så (og hørte) et eksemplar af disse bokse, der af det sagsøgende selskab forelagdes Domstolen på dens anmodning. Det er en lille batteridrevet indretning, indkapslet i lyserød plastik, der, når man trykker på en knap, afgiver en lyd svarende til menneskelig latter. For dette særlige eksemplars vedkommende var latteren maskulin og noget sardonisk. Spørgsmålet, som byretten ønsker Domstolens hjælp til at afgøre, går ud på, om indretningen er omfattet af position 97.02 eller af position 97.03 i den fælles toldtarif. For så vidt det er væsentligt, omfatter position 97.02»Dukker« under A og »Dele og tilbehør« under B, medens position 97.03 omfatter »Andet legetøj«.

Spørgsmålet er opstået på følgende måde.

I februar 1970 købte sagsøger 2000 af de omhandlede bokse af sagsøgte, idet de leveredes i Pavia og gennem speditører importeredes til Frankrig. Indførslen fandt sted den 24. april 1970. Med henblik på klareringen ved det franske toldvæsen anmeldte speditørerne varerne under position 97.02, hvilket var den position, der fremgik af sagsøgtes faktura. Det franske toldvæsen udbad sig et oprindelsescertifikat, og sagsøgte fremskaffede dette fra handelskammeret i Pavia den 5. maj 1970. Det attesterede, at varerne var af italiensk oprindelse. De blev klareret gennem tolden den 12. maj 1970.

I februar 1971 købte det sagsøgende selskab et andet parti på 1600 bokse af sagsøgte. Sagsøger fik dem igen leveret i Pavia, og atter importeredes de til Frankrig gennem de samme speditører. Indførslen fandt sted den 15. februar 1971. Selv om det fremgik af sagsøgtes faktura, at varerne faldt ind under position 97.02, anmeldte speditørerne dem imidlertid ved denne lejlighed under position 97.03. Da det franske toldvæsen atter udbad sig et oprindelsescertifikat, fremskaffede sagsøgte den 18. februar 1971 et sådant fra handelskammeret i Pavia, der attesterede, at varerne var af italiensk oprindelse. Da de franske toldmyndigheder imidlertid undersøgte varerne (hvad de ikke havde gjort ved den tidligere lejlighed) opdagede de, at nogle var mærket »Made in Japan«, medens andre bar spor af, at et sådant mærke var blevet fjernet.

Betydningen af denne opdagelse for de franske toldmyndigheder lå i det forhold, at Frankrig havde en handelsaftale med Japan, i henhold til hvilken der var fastsat en kvota for importen fra Japan af varer, der var omfattet af position 97.03. Frankrig havde ved en række rådsbeslutninger, truffet i henhold til EØF-traktatens artikler 111 og 113, fået tilladelse til at holde aftalen i kraft, indtil medlemsstaterne har vedtaget en fælles politik vedrørende import af sådanne varer fra Japan. (De relevante beslutninger er citeret i Kommissionens indlæg).

Situationen var helt anderledes for varer, der var omfattet af position 97.02. Import af disse fra Japan har siden 1968 været opført på den fælles friliste, der opretholdes af Rådet, oprindelig i henhold til traktatens artikler 111 og 113 og nu alene i henhold til artikel 113. De er derfor ikke underkastet kvantitative restriktioner i nogen af medlemsstaterne. (De relevante forordninger er også her citeret i Kommissionens indlæg).

Det umiddelbare resultat af de franske toldmyndigheders opdagelse af urigtigheden af oprindelsesattesten vedrørende de varer, der var omfattet af sagsøgers anden indførsel, var, at disse varer blev beslaglagt, og at sagsøger blev pålagt en bøde pa 10000 FF. Et yderligere resultat var, at de franske toldmyndigheder genoptog sagen vedrørende den tidligere import. De fandt, at de varer, der var omfattet af denne, skulle have været anmeldt under position 97.03, og de pålagde sagsøger en bøde på 5000 FF under hensyn til urigtigheden af certifikatet for disse varers oprindelse. For at gøre tingene værre ser det ud til, at speditørerne, for at undgå at nogen skulle blive retsforfulgt, underskrev et dokument, der gav afkald på det sagsøgende selskabs ret til appel til de franske domstole.

Selv om byretten i Pavia ikke har forelagt Domstolen noget spørgsmål om, hvorvidt de franske toldmyndigheders handlemåde er i overensstemmelse med fællesskabsretten, har Kommissionen henledt opmærksomheden på det forhold, at der rejser sig et sådant spørgsmål.

Kommissionen påpeger, at der ikke, uanset hvilken tarifering af de omhandlede varer der var den korrekte, kunne kræves nogen attestation for deres oprindelse, hvis de befandt sig i fri omsætning i Italien. I henhold til den forenede virkning af traktatens artikler 9, 10 og 30 kunne de i så fald frit have været importeret til Frankrig. Den eneste undtagelse herfra ville have foreligget, hvis der — idet det antages, at de falder ind under position 97.03 og derfor, hvis de importeres direkte fra Japan til Frankrig, er underkastet den kvota, der er fastsat i den fransk-japanske handelsaftale — i hen hold til traktatens artikel 115 havde været en beslutning fra Rådet i kraft, som bemyndigede Frankrig til at behandle varerne som værende underkastet nævnte kvota, selv om de befandt sig i fri omsætning i en anden medlemsstat. En sådan beslutning var imidlertid ikke i kraft på tidspunktet for de her omhandlede indførsler. Beslutningerne herom dækkede kun perioderne 17. juli til 31. december 1970 og 30. september 1971 til 31. marts 1972. (Jf. Kommissionens indlæg vedrørende enkelthederne i disse beslutninger).

Spørgsmålet, om de franske myndigheders adfærd var forenelig med fællesskabsretten, afhænger således af, om de omhandlede varer i virkeligheden befandt sig i fri omsætning i Italien, før de indførtes i Frankrig. I retsmødet hævdede det sagsøgende selskab energisk, at dette ikke var tilfældet. Det fremgår af forelæggelseskendelsen, at sagsøgte (der ikke var repræsenteret i retsmødet) hævder, at de var i fri omsætning. Kommissionen er enig med sagsøgte. Den franske Republik har ikke fundet det nødvendigt at intervenere, selv om Domstolen udtrykkeligt har henledt dens opmærksomhed på spørgsmålet.

Ifølge min opfattelse kan Domstolen efter omstændighederne ikke gøre andet end at lade spørgsmålet stå åbent. Det må afgøres af byretten i Pavia. I den henseende ved vi for lidt om de problemer, der er relevante i sagen ved nævnte domstol til, at jeg kan udtale mig herom. Men spørgsmålet må under alle omstændigheder forfølges af Kommissionen. Kommissionens advokat fremførte også under retsmødet, at Kommissionen allerede havde tilsendt den franske regering et brev herom. Han tilføjede fuldt korrekt, at brevets indhold var fortroligt, fordi det måske kan medføre, at Kommissionen vil påkalde sig sin magtbeføjelse i henhold til traktatens artikel 169.

Jeg vender derfor tilbage til det spørgsmål, som byretten i Pavia har forelagt Domstolen. Byretten giver i sin forelæggelseskendelse udtryk for det synspunkt, at »det faktisk kan gøres gældende, enten at latterboksene er indretninger, der selvstændigt kan benyttes som legetøj (97.03), eller at de kun er dele til dukker (97.02 B)«. Byretten beder derfor Domstolen om at vælge mellem disse to muligheder.

Som det blev påpeget under retsmødet både af det sagsøgende selskab og af Kommissionen, er problemet desværre ikke helt så enkelt.

Der er to bestemmelser i kapitel 97, der må tages i betragtning. Den første er bestemmelse nr. 3, der lyder således:

»Som dukker i pos. 97.02 betragtes kun varer, som forestiller mennesker«.

Den anden er bestemmelse nr. 4, hvorefter »dele og tilbehør af den art, der sædvanligvis anvendes som dele og tilbehør til varer henhørende under dette kapitel, tariferes i samme position som de pågældende varer«.

Det kan udledes af disse bestemmelser, at latterbokse kun er omfattet af position 97.02, hvis de »sædvanligvis anvendes« i dukker, som »forestiller mennesker«.

Det anførtes på det sagsøgende selskabs vegne, at de her omhandlede latterbokse lige så vel kan anvendes i dukker, der forestiller dyr, f.eks. teddybjørne eller Mikkel Mus, som er omfattet af position 97.03. Kommissionen tilføjede, at de også kan anvendes i genstande, der er omfattet af betegnelsen »underholdningsartikler« i position 97.05. Som eksempel på en sådan genstand viste Kommissionens advokat os en »latterpose« under retsmødet. Jeg er heller ikke i tvivl om, at byretten i Pavia har ret, når den antager, at latter bokse kan anvendes som selvstændigt legetøj.

Hvis det forblev herved, ville man blive ledt til det højst utilfredsstillende resultat, at en toldembedsmand eller en dommer i en medlemsstat, hver gang han bliver stillet over for et parti latterbokse, alt efter hvilket bevismateriale der foreligger, må afgøre, om netop disse specielle bokse er mest egnede til brug i dukker, der forestiller mennesker, eller legedyr, i underholdningsartikler eller som selvstændigt legetøj.

Sådan forholder det sig heldigvis ikke. De forklarende bemærkninger til Bruxelles-nomenklaturen, som Domstolen mange gange har fastslået, udgør en autoritativ vejledning til fortolkningen af den fælles toldtarif, bestemmer under position 97.02:

»Nærværende position omfatter også dele og tilbehør til dukker, f.eks. … mekaniske dukkestemmer o.lign« (i den franske tekst henvises der til »les voix et cris«).

På den anden side omfatter den lange række eksempler på legetøj, der falder ind under position 97.03, og som nævnes i bemærkningerne, intet, der minder om latterbokse. Det gør rækken af eksempler på underholdningsartikler, der falder ind under position 97.05, for den sags skyld heller ikke.

Jeg slutter, at de, der har udarbejdet bemærkningerne, har ment, at »dukkestemmer o.lign.« er beregnet til anvendelse, om ikke udelukkende, så i det mindste først og fremmest i dukker, der forestiller mennesker. Det er netop det synspunkt, Kommissionen har fremført. Jeg ser ingen grund at mene anderledes.

Jeg mener derfor, at Domstolen som svar på det af byretten i Pavia forelagte spørgsmål bør fastslå, at latterbokse, der er anvendelige til brug i dukker, der forestiller mennesker, falder ind under position 97.02 B i den fælles toldtarif, selv om de måske også er anvendelige til andet brug.

( 1 ) – Oversat fra engelsk.