ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Indførslen af et levnedsmiddel til San Marino inden forordning nr. 258/97 om nye levnedsmidler og nye levnedsmiddelingredienser trådte i kraft er ikke relevant for vurderingen af, om dette produkt opfylder betingelsen om anvendelse til konsum i nævneværdigt omfang i Fællesskabet i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i forordningens artikel 1, stk. 2. San Marino er nemlig ikke en medlemsstat i Fællesskabet. Den er heller ikke omfattet af de områder, som EF-traktaten i henhold til artikel 299 EF finder anvendelse på.

Den omstændighed, at alle ingredienserne i et levnedsmiddel hver for sig opfylder betingelsen i artikel 1, stk. 2, i forordning nr. 258/97 om nye levnedsmidler og nye levnedsmiddelingredienser, eller er uskadelige, kan ikke anses for tilstrækkelig til at udelukke anvendelsen af forordningen på det tilberedte levnedsmiddel. Med henblik på at afgøre, om produktet skal kvalificeres som et nyt levnedsmiddel i forordning nr. 258/97’s forstand, skal de nationale myndigheder træffe afgørelse i hvert enkelt tilfælde ud fra en samlet bedømmelse af levnedsmidlets kendetegn og fremstillingsprocessen.

Den omstændighed, at samtlige alger, som indgår i et levnedsmiddel i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 1, stk. 2, litra d), i forordning nr. 258/97, opfylder betingelsen om konsum i nævneværdigt omfang i Det Europæiske Fællesskab i den forstand, hvori udstykket er anvendt i forordningens artikel 1, stk. 2, er således ikke tilstrækkelig til at udelukke anvendelsen af forordningen på nævnte produkt.

(jf. præmis 30 og 32 samt domskonkl. 2 og 3)
Sag C-281/07

Hauptzollamt Hamburg-Jonas

mod

Bayerische Hypotheken- und Vereinsbank AG

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesfinanzhof)

»Forordning (EF, Euratom) nr. 2988/95 — beskyttelse af De Europæiske Fællesskabers finansielle interesser — artikel 3 — tilbagesøgning af en eksportrestitution — fejl begået af den nationale administration — forældelsesfrist«

Forslag til afgørelse fra generaladvokat E. Sharpston fremsat den 25. september 2008 I ‐ 93

Domstolens dom (Anden Afdeling) af 15. januar 2009 I ‐ 103

Sammendrag af dom

De Europæiske Fællesskabers egne indtægter – forordning om beskyttelse af De Europæiske Fællesskabers finansielle interesser – retsforfølgning af uregelmæssigheder – forældelsesfrist

(Rådets forordning nr. 2988/95, art. 3, stk. 1)

Forældelsesfristen på fire år i henhold til artikel 3, stk. 1, første afsnit, i forordning nr. 2988/95 om beskyttelse af De Europæiske Fællesskabers finansielle interesser finder ikke anvendelse på en procedure om tilbagesøgning af en eksportrestitution, som uretmæssigt er udbetalt til en eksportør på grund af en fejl begået af de nationale myndigheder, såfremt eksportøren ikke har gjort sig skyldig i nogen uregelmæssighed som omhandlet i denne forordnings artikel 1, stk. 2.

I et sådant tilfælde er forældelsesfristen for tilbagesøgning af uretmæssigt udbetalte beløb reguleret ved de nationale bestemmelser, som finder anvendelse på området. Tvister vedrørende tilbagesøgning af beløb, der er uretmæssigt udbetalt i henhold til fællesskabsretten, skal nemlig i mangel af fællesskabsretlige forskrifter afgøres af de nationale retter under anvendelse af disses nationale ret, om end under hensyntagen til de i fællesskabsretten fastsatte grænser, hvilket vil sige, at de bestemmelser, der gælder i henhold til national ret, ikke i praksis må umuliggøre tilbagesøgningen af den uberettigede støtte eller gøre den uforholdsmæssigt vanskelig, og at anvendelse af den nationale lovgivning ikke må medføre forskelsbehandling i forhold til de regler, der gælder for nationale tvister af samme art.

Desuden skal der fuldt ud tages hensyn til Fællesskabets interesse i tilbagesøgning af eksportrestitutioner, der er udbetalt i strid med betingelserne for tildeling heraf, ved fastsættelsen af de forældelsesfrister, som finder anvendelse på en sådan tilbagesøgning.

(jf. præmis 23-26 og domskonkl.)
Sag C-502/07

K-1 sp. z o.o.

mod

Dyrektor Izby Skarbowej w Bydgoszczy

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Naczelny Sąd Administracyjny)

»Moms — urigtige oplysninger i den afgiftspligtiges momsangivelse — tillægsafgift«

Domstolens dom (Anden Afdeling) af 15. januar 2009 I ‐ 164

Sammendrag af dom

Det fælles merværdiafgiftssystem som defineret i artikel 2, stk. 1 og 2, i Rådets første direktiv 67/227 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter samt i artikel 2, artikel 10, stk. 1, litra a), og artikel 10, stk. 2, i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter, som ændret ved direktiv 2004/66, er ikke til hinder for, at en medlemsstat i sin lovgivning hjemler en administrativ sanktion, der kan pålægges merværdiafgiftspligtige personer, såsom den »tillægsafgift«, der er hjemlet i polsk lovgivning, som skal betales, såfremt det fastslås, at den afgiftspligtige i den udfærdigede angivelse har angivet en merværdiafgiftsdifference eller indgående merværdiafgift, der skal refunderes, med et større beløb, end der er krav på. En sådan »tillægsafgift« besidder således ikke merværdiafgiftens væsentligste kendetegn, eftersom den afgiftsudløsende omstændighed ikke er en transaktion, men en fejl i afgiftsangivelsen, og den i øvrigt ikke er proportional med den pris, den afgiftspligtige modtager. Der er ikke tale om en afgift, men i realiteten om en administrativ sanktion, der pålægges, såfremt det fastslås, at den afgiftspligtige har angivet en merværdiafgiftsdifference eller et indgående afgiftsbeløb, der skal refunderes, som er større end det beløb, der tilkommer den pågældende. Princippet om et fælles merværdiafgiftssystem er ikke til hinder for, at medlemsstaterne indfører forholdsregler, hvorved der pålægges sanktioner for uregelmæssigheder begået i forbindelse med afgiftsangivelsen. Tværtimod fremgår det af sjette direktivs artikel 22, stk. 8, at medlemsstaterne kan fastsætte andre forpligtelser, som de skønner nødvendige for at sikre en nøjagtig opkrævning af afgiften. (jf. præmis 18-21 og domskonkl. 1)

Bestemmelser vedrørende merværdiafgift, der fastsætter en administrativ sanktion, der kan pålægges merværdiafgiftspligtige personer, såfremt det fastslås, at de har angivet en merværdiafgiftsdifference eller et indgående afgiftsbeløb, der skal refunderes, som er større end det beløb, der tilkommer dem, udgør ikke »særlige foranstaltninger«, der fraviger sjette direktivs bestemmelser, og som tjener til at undgå visse former for svig eller unddragelse som omhandlet i artikel 27, stk. 1, i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter. En sådan administrativ sanktion kan ikke henhøre under anvendelsesområdet for nævnte artikel 27, stk. 1, eftersom den udgør en foranstaltning, der er omfattet af sjette direktivs artikel 22, stk. 8, hvorefter medlemsstaterne kan fastsætte andre forpligtelser, som de skønner nødvendige for at sikre en nøjagtig opkrævning af afgiften og for at undgå svig. (jf. præmis 23-25 og domskonkl. 2)
Sag C-495/07

Silberquelle GmbH

mod

Maselli-Strickmode GmbH

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Oberster Patent- und Markensenat)

»Varemærker — direktiv 89/104/EØF — artikel 10 og 12 — fortabelse — begrebet »reel brug« af et varemærke — anbringelse af et varemærke på reklamegenstande — gratis uddeling af sådanne genstande til købere af varemærkeindehaverens varer«

Forslag til afgørelse fra generaladvokat D. Ruiz-Jarabo Colomer fremsat den 18. november 2008 I ‐ 139

Domstolens dom (Første Afdeling) af 15. januar 2009 I ‐ 152

Sammendrag af dom

Tilnærmelse af lovgivningerne – varemærker – direktiv 89/104 – varemærkefortabelsesgrunde

(Rådets direktiv 89/104, art. 10, stk. 1, og art. 12, stk. 1)

Artikel 10, stk. 1, og artikel 12, stk. 1, i direktiv 89/104 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varemærker skal fortolkes således, at indehaveren af et varemærke, der anbringer dette varemærke på genstande, der gratis tilbydes købere af dennes varer, ikke gør reel brug af varemærket for den klasse, hvorunder genstandene henhører.

I et sådant tilfælde er de pågældende genstande nemlig ikke genstand for en distribution, der har til formål at bringe dem ind på markedet for varer, som henhører under den samme klasse som disse. Under sådanne omstændigheder bidrager anbringelsen af varemærket på genstandene ikke til at skabe en afsætningsmulighed for disse og heller ikke til i forbrugernes interesse at adskille dem fra varer, der stammer fra andre virksomheder.

(jf. præmis 21 og 22 samt domskonkl.)
Artikel 31, stk. 1, direktiv 2002/22 om forsyningspligt og brugerrettigheder i forbindelse med elektroniske kommunikationsnet og -tjenester skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en national lovgivning, der forpligter kabelnetudbyderen til i sine analoge kabelnet at give adgang til tv-kanaler og teletjenester, som allerede udsendes via jordbaseret transmission, således at mere end halvdelen af det kabelnet, der er til rådighed, anvendes, og som i tilfælde af mangel på kanaler fastlægger en rækkefølge for ansøgere, der medfører en fuld anvendelse af de kanaler, der er til rådighed på nævnte net, såfremt disse forpligtelser ikke har urimelige økonomiske følger, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at undersøge.

(jf. præmis 56 og domskonkl. 1)
De spørgsmål om en fortolkning af fællesskabsretten, som den nationale ret har stillet på det retlige og faktiske grundlag, som den har fastlagt inden for sit ansvarsområde, er relevante, hvorfor det ikke tilkommer Domstolen at efterprøve rigtigheden heraf. Domstolen kan kun afvise en anmodning fra en national ret, såfremt det klart fremgår, at den ønskede fortolkning af fællesskabsretten savner enhver forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand, når problemet er af hypotetisk karakter, eller når Domstolen ikke råder over de faktiske og retlige oplysninger, som er nødvendige for, at den kan foretage en saglig korrekt besvarelse af de stillede spørgsmål. Domstolen kan navnlig beslutte ikke at træffe afgørelse vedrørende et præjudicielt spørgsmål fra en national ret om gyldigheden af en fællesskabsretsakt, når det klart fremgår, at den ønskede vurdering savner enhver forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand.

En kommissionsbeslutning på området for statsstøtte, vedtaget ved udløbet af den indledende undersøgelsesfase i henhold til EF-traktatens artikel 93, stk. 3 (nu artikel 88, stk. 3, EF), der alene har til formål at gøre det muligt for Kommissionen at danne sig en første opfattelse af, om den pågældende støtte er delvis eller fuldt ud forenelig med fællesmarkedet, uden at der indledes en formel undersøgelsesprocedure som omhandlet i artikel 93, stk. 2, og som træffes med kort varsel, skal kun indeholde en angivelse af grundene til, at Kommissionen finder, at bedømmelsen af, om den pågældende støtte er forenelig med fællesmarkedet, ikke giver anledning til alvorlige vanskeligheder.

En kortfattet begrundelse, som ikke desto mindre klart og utvetydigt angiver årsagerne til, at Kommissionen vurderede, at der ikke forelå alvorlige vanskeligheder ved bedømmelsen af den omhandlede støtteordnings forenelighed med det fælles marked, skal, henset til karakteren af den retsakt, den optræder i, og den sammenhæng, hvori retsakten indgår, anses for tilstrækkelig med hensyn til begrundelseskravet ifølge EF-traktatens artikel 190 (nu artikel 253 EF), hvorfor spørgsmålet, om begrundelsen er gyldig, ikke er relevant for dette krav. Desuden kan en sådan beslutning ikke på grundlag af EF-traktatens artikel 190 underkendes, fordi der mangler en udtrykkelig angivelse af en af de undtagelseskategorier, der er opregnet i EF-traktatens artikel 92, stk. 3 (efter ændring nu artikel 87, stk. 2, EF).

(jf. præmis 64, 65, 70 og 72)
Domstolen har i princippet kompetence til at behandle et spørgsmål, der vedrører fællesskabsretlige bestemmelser, i tilfælde, hvor de faktiske omstændigheder i hovedsagen ligger uden for fællesskabsrettens anvendelsesområde, men hvor det følger af national ret, at fællesskabsretten skal finde anvendelse.

Selv om den forelæggende ret inden for rammerne af den præjudicielle procedure ikke udtrykkeligt har taget stilling til spørgsmålet, om og under hvilke omstændigheder den er bundet af Domstolens dom i forbindelse med løsningen af tvisten i hovedsagen, fører den omstændighed, at den forelæggende ret har rettet henvendelse til Domstolen for at forelægge et præjudicielt spørgsmål, og at den forelæggende ret med dette spørgsmål opstiller en forbindelse mellem den pågældende nationale lovgivning og fællesskabsretten, til den antagelse, at dommen er bindende for den forelæggende ret. Da de forklaringer, som i denne henseende er afgivet for Domstolen, ikke indeholder objektive indicier for, at dette åbenbart ikke er tilfældet, kan argumentet, hvorefter Domstolens dom ikke er bindende for den forelæggende ret, og hvorefter den anmodede fortolkning af fællesskabsretten følgelig kun udgør et af de elementer, der skal tages hensyn til ved fortolkningen af national ret, heller ikke anfægte Domstolens kompetence.

I øvrigt udelukker alene den omstændighed, at den forelæggende rets fortolkning af en bestemmelse i national ret, som gennemfører et direktiv, ikke kun følger af den dom, som Domstolen vil afsige, ikke, at Domstolen har kompetence til at tage stilling til det forelagte spørgsmål. Inden for rammerne af kompetencefordelingen mellem de nationale retter og Domstolen i henhold til artikel 234 EF kan Domstolen nemlig ikke ved sit svar til den nationale ret inddrage de generelle hensyn, der ligger til grund for de nationale bestemmelser, hvis indhold samtidig med at henvise til fællesskabsretten er afgørende for omfanget af de retsvirkninger, som følger heraf. Spørgsmålet om de begrænsninger, som den nationale lovgiver måtte have opstillet med hensyn til anvendelsen af fællesskabsretten på rent nationale forhold, henhører under national ret og dermed under den eksklusive kompetence, som tilkommer den berørte medlemsstats retter. Hvad derimod angår fællesskabsretten kan den forelæggende ret ikke i forbindelse med henvisningen i national ret til fællesskabsretten fravige Domstolens fortolkning.

(jf. præmis 21, 23 og 25-27)
En tjenestemand, der afskediges med pension som følge af vedvarende invaliditet, som anses for fuldstændig, i henhold til vedtægtens artikel 53 og 78, efter at vedkommende har anlagt en sag til prøvelse af sin karriereudviklingsrapport, bevarer alligevel en retlig interesse i at få prøvet den pågældende rapport.

For det første udgør karriereudviklingsrapporten uafhængigt af dens fremtidige nytte nemlig et skriftligt og formelt bevis for kvaliteten af det arbejde, som tjenestemanden har udført. En sådan vurdering er ikke en simpel beskrivelse af de arbejdsopgaver, der er løst i den relevante periode, men omfatter også en vurdering af de menneskelige kvaliteter, som den bedømte person har udvist under udøvelsen af sit erhverv. Hver tjenestemand har således ret til, at hans arbejde evalueres ved en vurdering, der er behørigt udført på en retfærdig måde. Henset til princippet om ret til en effektiv domstolsprøvelse tilkommer der under alle omstændigheder tjenestemanden en ret til at anfægte en karriereudviklingsrapport på grund af dens indhold, eller fordi den ikke er blevet udfærdiget efter vedtægtens forskrifter.

Selv om det er korrekt, at en tjenestemand, der af invaliditetsudvalget er anerkendt som værende ramt af vedvarende invaliditet, der må anses for fuldstændig, afskediges med pension uden ansøgning i henhold til vedtægtens artikel 53 og 78, adskiller situationen for en sådan tjenestemand sig for det andet fra situationen for en tjenestemand, der har nået pensionsalderen, der har taget sin afsked, eller som er blevet afskediget, da der er tale om en afvendelig situation. En tjenestemand, der er ramt af en sådan invaliditet, kan nemlig eventuelt en dag genoptage tjenesten ved en fællesskabsinstitution, jf. ordlyden af artikel 16 i vedtægtens bilag VIII. Den almindelige bestemmelse i vedtægtens artikel 53 skal herved sammenholdes med de specifikke bestemmelser i artikel 13-15 i vedtægtens bilag VIII. Den pågældende tjenestemands virksomhed er kun suspenderet, idet udviklingen af hans situation ved institutionerne afhænger af den fortsatte tilstedeværelse af de omstændigheder, der har begrundet denne invaliditet, hvilket kan efterprøves med regelmæssige mellemrum.

En tjenestemand, der er blevet varigt og totalt invalid, råder, eftersom han kan genoptage tjenesten ved institutionerne, imidlertid over tilsvarende rettigheder som en tjenestemand i aktiv tjeneste med hensyn til en sikring af, at hans karriereudviklingsrapport udfærdiges retfærdigt, objektivt og i overensstemmelse med de almindelige bedømmelsesnormer. Ved en genindtræden i tjenesten vil den pågældende rapport være vigtig for tjenestemandens udvikling inden for sin tjenestegren eller ved fællesskabsinstitutionerne. Den udgør et konkret og officielt bevis for hans kvalifikationer og for den erfaring, han har opnået inden for institutionen, som han kan henvise til. Den sætter ligeledes tjenestemandens overordnede i stand til at sammenligne fortjenesterne for ansøgere til en eventuel forfremmelse eller forflyttelse.

(jf. præmis 44-51)
Sag C-517/07

Afton Chemical Ltd

mod

The Commissioners for Her Majesty’s Revenue & Customs

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division)

»Direktiv 92/81/EØF — punktafgifter for mineralolier — artikel 2, stk. 2 og 3, samt artikel 8, stk. 1, litra a) — direktiv 2003/96/EF — beskatning af energiprodukter og elektricitet — artikel 2, stk. 2, og artikel 2, stk. 4, litra b) — anvendelsesområde — brændstofadditiver, som er mineralolier eller energiprodukter, men som ikke anvendes som brændstof — national beskatningsordning«

Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 18. december 2008 I ‐ 10429

Sammendrag af dom

Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – punktafgiftsstrukturen for mineralolier – direktiv 92/81 – beskatning af energiprodukter og elektricitet – direktiv 2003/96 – anvendelsesområde

(Rådets direktiv 92/81, art. 2, stk. 3, og art. 8, stk. 1, samt 2003/96, art. 2, stk. 3 og 4)

Artikel 2, stk. 3, og artikel 8, stk. 1, i direktiv 92/81 om harmonisering af punktafgiftsstrukturen for mineralolier for så vidt angår perioden indtil den 31. december 2003 og artikel 2, stk. 3 og 4, i direktiv 2003/96 om omstrukturering af EF-bestemmelserne for beskatning af energiprodukter og elektricitet for så vidt angår perioden fra den 1. januar til den 31. oktober 2004 skal fortolkes således, at brændstofadditiver, som udgør »mineralolier« som omhandlet i førstnævnte direktivs artikel 2, stk. 1, eller »energiprodukter« som omhandlet i sidstnævnte direktivs artikel 2, stk. 1, men som ikke er bestemt til at skulle anvendes, udbydes til salg eller anvendes som motorbrændstof, skal underlægges den afgiftsordning, som er fastsat i nævnte direktiver.

Ved udtrykket »[u]d over de afgiftspligtige varer, der er nævnt i stk. 1«, tilsigter artikel 2, stk. 3, første afsnit, første punktum, i direktiv 92/81 og artikel 2, stk. 3, andet afsnit, i direktiv 2003/96 således udtrykkeligt at lade alle produkter, som er bestemt til at skulle anvendes, udbydes til salg eller anvendes som motorbrændstof, som additiv eller med henblik på at øge motorbrændstoffets endelige rumfang, herunder produkter, som udgør »mineralolier« eller »energiprodukter« i disse direktivers forstand, være omfattet af disse bestemmelsers anvendelsesområde.

Det fremgår desuden af den almindelige opbygning af og formålet med direktiv 92/81 og 2003/96, som tilsigter at indføre en harmoniseret afgiftsordning for mineralolier og energiprodukter, at fællesskabslovgiver har tilsigtet at sidestille additiver, som blandes med motorbrændstoffer, med motorbrændstoffer, uanset deres art, og dette alene qua det faktum, at de blandes med de nævnte brændstoffer, for at underlægge dem samme afgiftsordning som sidstnævnte. Artikel 2, stk. 3, første afsnit, første punktum, i direktiv 92/81 og artikel 2, stk. 3, andet afsnit, i direktiv 2003/96 har følgelig til formål at omfatte ethvert produkt, som bruges som additiv, uanset om der er tale om en »mineralolie« eller et »energiprodukt« i disse direktivers forstand.

(jf. præmis 36, 38, 40, 42 og 44 samt domskonkl.)
Sag C-488/07

Royal Bank of Scotland Group plc

mod

The Commissioners of Her Majesty’s Revenue & Customs

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Court of Session (Scotland))

»Sjette momsdirektiv — fradrag af indgående afgift — goder og ydelser, der benyttes til såvel afgiftspligtige som afgiftsfritagne transaktioner — pro rata-fradrag — beregning — metoderne i artikel 17, stk. 5, tredje afsnit — pligt til at anvende afrundingsreglen i artikel 19, stk. 1, andet afsnit«

Domstolens dom (Ottende Afdeling) af 18. december 2008 I ‐ 10411

Sammendrag af dom

Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – omsætningsafgifter – det fælles merværdiafgiftssystem – fradrag for indgående afgift – goder og ydelser, der benyttes såvel til transaktioner, der giver ret til fradrag, som til transaktioner, der ikke giver ret til fradrag

(Rådets direktiv 77/388, art. 17, stk. 5, tredje afsnit, og art. 19, stk. 1)

Medlemsstaterne er ikke forpligtet til at anvende afrundingsreglen i artikel 19, stk. 1, andet afsnit, i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter, når pro rata-satsen for fradragsretten for indgående moms beregnes efter en særlig metode i medfør af direktivets artikel 17, stk. 5, tredje afsnit, litra a), b), c) eller d).

Sjette direktivs artikel 19, stk. 1, henviser udelukkende til pro rata-satsen for fradrag, der er fastsat i direktivets artikel 17, stk. 5, første afsnit, og fastsætter kun en detaljeret beregningsregel for den pro rata-sats, der er omhandlet i sidstnævnte bestemmelse. Heraf følger, at for så vidt som et givet tilfælde er omfattet af en undtagelsesordning som omhandlet i sjette direktivs artikel 17, stk. 5, tredje afsnit, litra a)-d), er det udelukket fra reglen om beregning af pro rata-satsen for fradraget i direktivets artikel 19. Medlemsstaterne er således ikke forpligtede til at anvende afrundingsreglen i sidstnævnte bestemmelse, når de anvender beregningsmetoderne i direktivets artikel 17, stk. 5, tredje afsnit, litra a), b), c) eller d), men kan fastsætte egne afrundingsregler under overholdelse af de principper, som ligger til grund for det fælles merværdiafgiftssystem.

(jf. præmis 22, 25 og 29 samt domskonkl.)