Kendelse afsagt af Domstolens Sjette Afdeling den 13. december 2000. - Services pour le groupement d'acquisitions SARL mod Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber. - Konkurrence - Salg af motorkøretøjer - Klage - Passivitets-, annullations- og erstatningssøgsmål - Appel, som dels åbenbart skal afvises, dels åbenbart skal forkastes. - Sag C-39/00 P.



Samling af Afgørelser 2000 side I-11201



Sammendrag

Parter

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

1. Retspleje behandling af sager ved Retten dokument fremlagt ved en fejltagelse af en part

2. Konkurrence administrativ procedure undersøgelse af klager urimelig lang tid følger annullationssøgsmål vedrørende en beslutning fra Kommissionen sagens varighed ved Retten urimelig lang tid følger

3. Konkurrence administrativ procedure undersøgelse af klager hensyntagen til interessen for Fællesskabet i behandlingen af en sag bedømmelseskriterier

4. Appel anbringender anbringende vedrørende Rettens afgørelse om sagsomkostningerne afvisning, såfremt alle øvrige anbringender forkastes

(EF-statutten for Domstolen, art. 51, stk. 2)

Sammendrag

1. Det er med føje, når Retten beslutter, at et dokument, som hverken Retten eller nogen af parterne har anmodet om fremlæggelse af, skal udtages af sagens akter og tilbagesendes til den part, som fejlagtigt har fremlagt det.

( jf. præmis 37 )

2. En eventuel urimelig lang tid til behandlingen af en klage for tilsidesættelse af konkurrencereglerne, påvirker principielt ikke selve indholdet af Kommissionens endelige beslutning. Medmindre der foreligger særlige omstændigheder, ændrer længden af denne periode nemlig ikke ved de elementer i sagens realitet, som godtgør eller afkræfter at konkurrencereglerne er tilsidesat, eller som begrunder, at Kommissionen undlader at iværksætte en undersøgelse.

Heller ikke den omstændighed, at der medgår lang tid til behandlingen ved Retten af et annullationssøgsmål om en beslutning fra Kommissionen, kan begrunde en ophævelse af Rettens dom, såfremt denne træffer afgørelse vedrørende den retlige kvalifikation af sagens akter på grundlag af gældende regler, når ikke der er holdepunkter for at antage, at en urimelig lang sagsbehandlingstid har haft indflydelse på sagens udfald.

( jf. præmis 44-46 )

3. Kommissionens vurdering af den interesse, som en klage om tilsidesættelse af konkurrencereglerne har for Fællesskabet, afhænger af omstændighederne i hvert enkelt konkret tilfælde. Antallet af kriterier, som Kommissionen kan lægge vægt på, bør derfor ikke begrænses, og det bør modsat heller ikke pålægges Kommissionen udelukkende at anvende bestemte kriterier.

( jf. præmis 67 )

4. Når alle de øvrige anbringender i en appelsag er blevet forkastet, må anbringendet om, at Rettens afgørelse om sagsomkostningerne er ulovlig, afvises i medfør af artikel 51, stk. 2, i statutten for Domstolen, hvorefter der ikke kan iværksættes appel alene til forandring af afgørelser om sagsomkostningerne eller om disses størrelse.

( jf. præmis 77 )

Parter

I sag C-39/00 P,

Services pour le groupement d'acquisitions SARL (SGA), under likvidation, Istres (Frankrig), ved advokat J.C. Fourgoux, Paris, og med valgt adresse i Luxembourg hos advokat P. Schiltz, 4, rue Béatrix de Bourbon,

appellant,

angående appel af dom afsagt den 13. december 1999 af De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans (Første Afdeling) i de forenede sager T-189/95, T-39/96 og T-123/96, SGA mod Kommissionen (Sml. II, s. 3587), hvori der er nedlagt påstand om ophævelse af denne dom,

den anden part i appelsagen:

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber ved ledende juridisk konsulent G. Marenco og F. Siredey-Garnier, der er udstationeret som national ekspert ved Kommissionens Juridiske Tjeneste, som befuldmægtigede, og med valgt adresse i Luxembourg hos C. Gómez de la Cruz, Kommissionens Juridiske Tjeneste, Wagnercentret, Kirchberg,

har

DOMSTOLEN (Sjette Afdeling)

sammensat af afdelingsformanden, C. Gulmann, og dommerne V. Skouris, J.-P. Puissochet, R. Schintgen (refererende dommer) og N. Colneric,

generaladvokat: D. Ruiz-Jarabo Colomer

justitssekretær: R. Grass,

efter at have hørt generaladvokaten,

afsagt følgende

Kendelse

Dommens præmisser

1 Ved appelskrift indleveret til Domstolens Justitskontor den 11. februar 2000 har Services pour le groupement d'acquisitions SARL (herefter »SGA«) i medfør af artikel 49 i EF-statutten for Domstolen iværksat appel til prøvelse af dom afsagt den 13. december 1999 af Retten i Første Instans i de forenede sager T-189/95, T-39/96 og T-123/96, SGA mod Kommissionen (Sml. II, s. 3587, herefter »den anfægtede dom«), hvorved Retten for det første frifandt Kommissionen for SGA's påstand dels om annullation af Kommissionens beslutning af 5. juni 1996 om afvisning af den af SGA i henhold til EF-traktatens artikel 86 (nu artikel 81 EF) indgivne klage, dels om annullation af Kommissionens stiltiende afslag på et træffe foreløbige foranstaltninger på foranledning af denne klage, samt påstand om tilkendelse af erstatning, og for det andet tilpligtede dels SGA at betale omkostningerne i sagerne T-189/95 og T-123/96, dels hver part at betale sine egne omkostninger i sag T-39/96.

Faktiske omstændigheder og retsforhandlinger ved Retten

2 De faktiske omstændigheder i sagen og retsforhandlingerne ved Retten er beskrevet på følgende måde i den anfægtede doms præmis 1-16 og præmis 23:

»1 Sagsøgeren, selskabet Service pour le groupement d'acquisitions (herefter SGA), udøver ifølge sine egne oplysninger virksomhed som mellemhandler for endelige forbrugere i overensstemmelse med bestemmelserne i artikel 3, nr. 11, i Kommissionens forordning (EØF) nr. 123/85 af 12. december 1984 om anvendelse af traktatens artikel 85, stk. 3, på kategorier af salgs- og serviceaftaler vedrørende motorkøretøjer (EFT 1985 L 15, s. 16, herefter forordning nr. 123/85, som fra den 1.10.1995 er afløst af Kommissionens forordning (EF) nr. 1475/95 af 28.6.1995 (EFT L 145, s. 25)).

2 Den 24. juni 1994 indgav sagsøgeren en klage til Kommissionen i henhold til artikel 3, stk. 2, i Rådets forordning nr. 17 af 6. februar 1962, første forordning om anvendelse af bestemmelserne i traktatens artikel 85 og 86 (EFT 1959-1962, s. 81, herefter forordning nr. 17). Klagen, som blev registreret den 4. juli 1994, var rettet mod fabrikanten af motorkøretøjer af mærkerne Peugeot og Citroën (herefter PSA).

3 I klagen opfordrede sagsøgeren Kommissionen til midlertidigt at tilpligte PSA at ophøre med at hindre anvendelsen af artikel 3, nr. 11, i forordning nr. 123/85 ved at lægge pres på eneforhandlerne i andre medlemsstater, navnlig Belgien, Spanien, Italien og Nederlandene, med henblik på, at de undlod at efterkomme sagsøgerens bestillinger.

4 I en skrivelse af 11. august 1994 meddelte Kommissionen bl.a. sagsøgeren, at det ikke er muligt ... at vurdere, om det er nødvendigt i givet fald at træffe de foreløbige foranstaltninger, som De har anmodet om ... Hertil kræves, at De fremlægger mere detaljerede oplysninger til støtte for Deres anmodning ....

5 Den 24. april 1995 tilsendte SGA Kommissionen en skrivelse, som indeholdt en retslig opfordring til denne i henhold til EF-traktatens artikel 175 (nu artikel 232 EF) om at meddele PSA de klagepunkter, som kunne opretholdes mod denne, og om at efterkomme SGA's anmodning om foreløbige forholdsregler.

6 Den 9. oktober 1995 anlagde sagsøgeren sag ved Retten med påstand om, dels at det fastslås, at Kommissionen har gjort sig skyldig i retsstridig passivitet, dels annullation af Kommissionens stiltiende afslag på anmodningen om foreløbige forholdsregler, og endelig om tilkendelse af erstatning (sag T-189/95).

7 Den 6. november 1995 tilsendte Kommissionen sagsøgeren en underretning i henhold til artikel 6 i Kommissionens forordning nr. 99/63/EØF af 25. juli 1963 om udtalelser i henhold til artikel 19, stk. 1 og 2, i Rådets forordning nr. 17 (EFT 1963-1964, s. 42). Den 4. december 1995 besvarede sagsøgeren denne underretning.

8 Den 8. januar 1996 tilsendte sagsøgeren Kommissionen yderligere en skrivelse, som indeholdt en retslig opfordring til denne om at træffe foreløbige forholdsregler og vedtage en beslutning, som kunne gøres til genstand for et søgsmål.

9 Da Kommissionen ikke traf nogen foranstaltninger, anlagde sagsøgeren den 15. marts 1996 yderligere en sag (sag T-39/96) ligeledes med påstand om fastslåelse af Kommissionens retsstridige passivitet, om annullation af et eventuelt afslag på at træffe foreløbige foranstaltninger, og om, at Kommissionen tilpligtes at betale erstatning.

10 Ved beslutning af 5. juni 1996 afviste Kommissionen sagsøgerens klage.

11 Ved stævning registreret på Rettens Justitskontor den 8. august 1996 anlagde sagsøgeren sag med påstand om annullation af beslutningen om afvisning og om tilkendelse af erstatning (sag T-123/96).

12 Ved kendelse af 30. januar 1997 henskød Retten den formalitetsindsigelse, som Kommissionen havde fremsat i sag T-189/95 ved særskilt dokument indgivet i henhold til procesreglementets artikel 114, til afgørelse i forbindelse med sagens realitet.

13 Ved kendelse af 1. februar 1999 besluttede formanden for Rettens Første Afdeling at forene de tre sager med henblik på den mundtlige forhandling og dommen.

14 I medfør af procesreglementets artikel 64 opfordrede Retten parterne til at fremlægge visse dokumenter inden den mundtlige forhandling, hvilken opfordring parterne efterkom. Parterne afgav mundtlige indlæg og besvarede Rettens spørgsmål i retsmødet den 2. marts 1999.

15 Under den mundtlige forhandling erklærede Kommissionen, at den ved en fejltagelse havde vedføjet et dokument i de aktstykker, som den havde fremlagt efter Rettens anmodning. Sagsøgeren modsatte sig, at dette dokument blev udtaget af sagens akter. Efter afholdelsen af den mundtlige forhandling besluttede formanden for Første Afdeling at udtage dokumentet af sagens akter og tilbagesende det til Kommissionen.

16 Ved skrivelse til Rettens justitssekretær af 22. marts 1999 anmodede sagsøgerens advokat om en berigtigelse af referatet af den mundtlige forhandling den 2. marts 1999 under henvisning til, at det ikke indeholdt en loyal gengivelse af dennes bemærkninger vedrørende det nævnte dokument. Efter at have hørt sagsøgte besluttede Retten at træffe afgørelse vedrørende denne anmodning i dommen.

...

23 Efter at sagsøgeren under den mundtlige forhandling er blevet opfordret til at præcisere, om selskabet opretholdt sine påstande i sagerne T-189/95 og T-39/96, har sagsøgeren ved skrivelse af 6. april 1999 frafaldet påstandene om passivitet. Ved skrivelse af 23. april 1999 har Kommissionen taget dette til efterretning, men har fastholdt sin påstand om, at sagsøgeren tilpligtes at betale omkostningerne i de to sager.«

Den anfægtede dom

3 I den anfægtede doms præmis 24 afslog Retten SGA's anmodning om berigtigelse af retsmødeprotokollatet. Retten begrundede afslaget på følgende måde:

»Den sætning, som ønskes ændret, lyder således: Sagsøgerens repræsentant modsætter sig, at det af Kommissionen fejlagtigt fremlagte dokument udtages af sagens akter. Denne sætning gengiver loyalt hovedindholdet af de erklæringer, som sagsøgerens repræsentant afgav i forbindelse med, at han modsatte sig udtagelsen af dokumentet. Udtrykket af Kommissionen fejlagtigt fremlagte dokument identificerer blot det pågældende dokument, men betyder ikke, at sagsøgerens repræsentant har erkendt, at udsagnet var korrekt. Derimod er Retten nået til den overbevisning, henset til reaktionerne fra Kommissionens repræsentanter under den mundtlige forhandling, at det omtvistede dokument også virkelig blev fremlagt ved en fejltagelse, og finder således, at det var berettiget at betegne det som en fejltagelse. Endelig finder Retten det ikke nødvendigt at gengive det anbringende i retsmødeprotokollatet, som sagsøgerens repræsentant fremførte vedrørende kontradiktionsprincippets tilsidesættelse, da afdelingsformanden tog dette anbringende i betragtning i sin beslutning om at udtage det pågældende dokument af sagens akter.«

4 I præmis 25-29 afviste Retten påstanden om annullation af det stiltiende afslag på anmodningen om at træffe foreløbige foranstaltninger i sagerne T-189/95 og T-39/96 fra realitetsbehandling.

5 Hvad angår påstanden om annullation af beslutningen af 5. juni 1996 om afvisning af SGA's klage (sag T-123/96) forkastede Retten først SGA's anbringender om, at der var tilsidesat væsentlige formforskrifter, nærmere betegnet en række processuelle garantier, at nævnte beslutning var utilstrækkeligt begrundet, og at der gik urimelig lang tid mellem klagens indgivelse og beslutningen.

6 Hvad angår de to første af disse anbringender fastslog Retten i præmis 44 og 45, at beslutningen af 5. juni 1996 indeholdt en klar redegørelse for de retlige og faktiske forhold, som førte Kommissionen til at antage, at der ikke forelå den fornødne fællesskabsinteresse, og at begrundelsen for den anfægtede beslutning endvidere viste, at Kommissionen havde foretaget en omhyggelig undersøgelse af de omstændigheder, som sagsøgeren havde gjort gældende, samt af de bemærkninger, PSA havde fremsat på Kommissionens foranledning vedrørende den kritik, der var indeholdt i klagen, i overensstemmelse med kravene i den foreliggende sag til en uvildig undersøgelse.

7 Hvad angår det tredje af disse anbringender, som blev fremført under den mundtlige forhandling, og som vedrørte procedurens varighed, afviste Retten i den anfægtede doms præmis 46 dette anbringende fra realitetsbehandling i medfør af procesreglementets artikel 48, stk. 2, hvorefter der ikke må fremsættes nye anbringender under sagens behandling, medmindre de støttes på retlige eller faktiske omstændigheder, som er kommet frem under retsforhandlingerne. Retten tilføjede, at det »i øvrigt ... efter omstændighederne i sagen [er] ufornødent, at Retten af egen drift undersøger dette anbringende«.

8 I præmis 47-64 behandlede Retten derpå et andet anbringende, som SGA havde fremført med støtte i, at traktaten var tilsidesat, og som indeholdt tre led.

9 Vedrørende første led af dette anbringende, som var, at Kommissionen havde underkendt bevisværdien af de forhold, som SGA havde fremført, bemærkede Retten i præmis 47, at SGA i bilaget til sin klage og under sin efterfølgende korrespondance med Kommissionen dels havde fremlagt forskellige dokumenter vedrørende SGA's vanskeligheder med at få leveret motorkøretøjer fra PSA's eneforhandlere i andre medlemsstater, navnlig Italien og Nederlandene, dels en række skriftlige erklæringer til godtgørelse af, at PSA havde forsøgt at lukke markederne ved at øve pression på de udenlandske eneforhandlere for at afskrække dem fra at levere motorkøretøjer til befuldmægtigede mellemhandlere.

10 Retten fastslog endvidere i præmis 48, at hvad angår de dokumenter, som var vedlagt klagen, havde PSA givet en detaljeret kommentar heraf, hvormed koncernen imødegik PSA's kritik og navnlig bestred at have lagt hindringer i vejen for mellemhandleres udøvelse af virksomhed i overensstemmelse med artikel 3, nr. 11, i forordning nr. 123/85.

11 Endelig forkastede Retten i præmis 51 SGA's anbringende om, at Kommissionen havde begået et åbenbart fejlskøn ved vurderingen af bevisværdien af de forhold, som SGA havde fremført. Denne konklusion drog Retten på grundlag af følgende betragtninger:

»49 Ved vurderingen af bevisværdien af de omstændigheder, som sagsøgeren har fremført, har Kommissionen ikke taget stilling til tvisten mellem sagsøgeren og PSA om fortolkningen af de nævnte dokumenter. Den har fundet, at det var muligt at indtage to opfattelser, nemlig at PSA-koncernens afslag på salg af motorkøretøjer kunne være rettet mod de befuldmægtigede mellemhandlere eller udelukkende mod de uafhængige videreforhandlere. Denne opfattelse er ikke åbenbart urigtig. PSA har desuden givet en plausibel forklaring på de omstændigheder, som sagsøgeren har fremført, nemlig at koncernen udelukkende modsatte sig den virksomhed, som blev udøvet af de uafhængige videreforhandlere, hvilket ikke er i strid med konkurrenceretten. Kommissionen havde derfor ikke i den foreliggende sag grundlag for at anse det for godtgjort, at der var sket en overtrædelse (jf. Rettens dom af 21.1.1999, forenede sager T-185/96, T-189/96 og T-190/96, Riviera auto service m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 93, præmis 47).

50 Det skal tilføjes, at den anfægtede beslutning ikke er behæftet med nogen åbenbar fejl hvad angår sagsøgerens virksomhed. Kommissionen begrundede nemlig ikke afvisningen af klagen med, at sagsøgeren ikke blot udøvede virksomhed som mellemhandler, men også som uafhængig videreforhandler. Kommissionen nøjedes med at antage, at begge situationer var mulige. De forklaringer, som sagsøgeren afgav under den mundtlige forhandling hvad angår dennes forbindelser med selskabet Sodima, udgør ikke tilstrækkeligt bevis for, at sagsøgeren alene fungerer som mellemhandler, da disse forklaringer først blev givet under den mundtlige forhandling som led i nogle erklæringer fra sagsøgerens advokat, men ikke fremgår af de dokumenter i sagen, som er fremlagt for Retten.«

12 Vedrørende andet led af anbringendet, som var, at Kommissionen havde begået en åbenbar fejl ved vurderingen af Fællesskabets interesse i en behandling af klagen, fastslog Retten i præmis 54, at »den anfægtede beslutning indeholder ... ingen indikation for, at Kommissionen skulle have taget fejl med hensyn til, om den adfærd, som PSA kritiseres for i den foreliggende sag, og hvorefter koncernen har forhindret parallelimport af motorkøretøjer, som foretages af befuldmægtigede mellemhandlere hvis dette i øvrigt kan forudsættes godtgjort udgjorde en særlig grov konkurrenceovertrædelse«.

13 Retten tilføjede i præmis 55, at »den af Kommissionen anlagte vurdering om, at de undersøgelser, som det var nødvendigt at foretage, for at Kommissionen i den foreliggende sag kunne tage stilling til de overtrædelser, som sagsøgeren hævdede var sket, ville have krævet anvendelse af betydelige midler, synes derfor ikke åbenbart urigtig«.

14 Retten fastslog endvidere i præmis 58, at »den omstændighed, at Kommissionen i Volkswagen-sagen (beslutning 98/273/EF af 28.1.1998 om en procedure i henhold til EF-traktatens artikel 85 (IV/35.733 VW) EFT L 124, s. 60)) påtalte en handlemåde, som umiddelbart synes at svare til den, som sagsøgeren har kritiseret PSA-koncernen og dens forhandlernet for, og som vedrører en anden bilfabrikant, er ikke noget bevis for, at Kommissionen har begået et fejlskøn ved vurderingen af fællesskabsinteressen i den foreliggende sag«.

15 Retten antog i præmis 59, at »når Kommissionen står over for en situation, hvor adskillige omstændigheder indicerer, at flere større virksomheder inden for den samme økonomiske sektor overtræder konkurrencereglerne, er Kommissionen således berettiget til at koncentrere sin indsats om en af de pågældende virksomheder og samtidig henvise erhvervsdrivende, som måtte lide skade på grund af andres tilsidesættelse af konkurrencereglerne, til i givet fald at anlægge sag ved de nationale retter«.

16 Heraf konkluderede Retten i præmis 60, at »den omstændighed, at Kommissionen foretrak at fortsætte undersøgelsen af de klager, som førte til beslutningen i Volkswagen-sagen, frem for de klager, som var rettet mod PSA, herunder sagsøgerens klage, kan herefter ikke føre til, at Kommissionen må antages at have tilsidesat sin forpligtelse til at undersøge grovheden af de påståede overtrædelser i hvert enkelt tilfælde og Fællesskabets interesse i, at Kommissionen griber ind, eller at denne skulle have gjort sig skyldig i et fejlskøn på dette punkt«.

17 Vedrørende anbringendets tredje led, som var, at Kommissionen havde begået en åbenbar fejl vedrørende stedfæstelsen af tyngdepunktet for overtrædelsen, bemærkede Retten for det første i præmis 61, at »den anfægtede beslutning ikke kan forstås således, at Kommissionen antog, at der manglede den fornødne fællesskabsinteresse i, at den greb ind, udelukkende fordi tyngdepunktet for den adfærd, som klagen vedrørte, alene kunne lokaliseres til én medlemsstat«.

18 Retten fastslog derpå i præmis 62, at Kommissionen ikke i beslutningen af 5. juni 1996 havde forsømt at tage hensyn til, at de pågældende transaktioner var grænseoverskridende, men at den med rette havde antaget, at de vigtigste aktører, som sagen vedrørte, nemlig bilfabrikanten, SGA, og forbrugerne, dvs. SGA's kunder, befandt sig i Frankrig, og at de franske retter og administrative myndigheder havde kompetence til at behandle tvisten mellem SGA og PSA og denne koncerns forhandlernet.

19 Heraf konkluderede Retten i præmis 64, at Kommissionens vurdering af Fællesskabets interesse i at fortsætte behandlingen af SGA's klage ikke var behæftet med nogen åbenbar fejl hvad angår lokaliseringen af de relevante omstændigheder.

20 Hvad angår anbringendet om, at Kommissionen havde foretaget et åbenbart urigtigt skøn vedrørende anmodningen om foreløbige foranstaltninger, fremhævede Retten i præmis 67, at SGA havde begrænset sig til at anmode om iværksættelse af foreløbige foranstaltninger uden at angive, på hvilken måde betingelserne for at imødekomme anmodningen var opfyldt, hvorfor Kommissionen ikke kunne fastslås at have foretaget et urigtigt skøn.

21 Endvidere afviste Retten i præmis 68 det sidste anbringende fra realitetsbehandling, hvorved det blev gjort gældende, at der var begået magtfordrejning. Afvisningen heraf begrundede Retten med, at dette anbringende ikke opfyldte kravene i artikel 19 i EF-statutten for Domstolen og i artikel 44, stk. 1, litra c), i Rettens procesreglement.

22 Retten fastslog på grundlag heraf i præmis 69, at påstanden om annullation af beslutningen af 5. juni 1996 ikke kunne tages til følge.

23 Vedrørende påstanden om erstatning i de tre sager fastslog Retten følgende:

»72 Det bemærkes, at ifølge fast retspraksis skal en erstatningspåstand forkastes, hvis den har nær forbindelse med annullationspåstanden, og denne er blevet forkastet (Rettens dom i sagen Riviera auto service m.fl. mod Kommissionen, præmis 90, og dom af 18.6.1996, sag T-150/94, Vela Palacios mod ØSU, Sml.Pers. II, s. 877, præmis 51). Under alle omstændigheder gælder efter fast retspraksis, at Kommissionen, når den har modtaget en klage i henhold til artikel 3 i forordning nr. 17, ikke er forpligtet til at træffe beslutning om, hvorvidt den hævdede overtrædelse faktisk er begået, medmindre den har enekompetence til at behandle klagen, hvilket ikke er tilfældet i den foreliggende sag (jf. f.eks. dommen i sagen Tremblay m.fl. mod Kommissionen, præmis 59). Følgelig kan den af Kommissionen fulgte handlemåde, som erstatningspåstanden vedrører, ikke anses for en fejl, der påfører Fællesskabet noget erstatningsansvar.

73 Erstatningspåstanden må herefter forkastes, uden at det er nødvendigt at undersøge, om sagsøgerens bemærkninger vedrørende tabets art og omfang og årsagsforbindelsen mellem den adfærd, Kommissionen kritiseres for, og det anførte tab, opfylder betingelserne i artikel 19 i Domstolens statut og artikel 44, stk. 1, litra c), i Rettens procesreglement.«

24 Endelig fastslog Retten vedrørende sagens omkostninger:

»75 Hvad angår sag T-189/95 må det konstateres, at det passivitetssøgsmål, som sagsøgeren hævede, blev anlagt efter fristens udløb, da sagsøgeren opfordrede Kommissionen til at handle den 24. april 1995, men først anlagde sag den 9. oktober 1995. Da de øvrige påstande, som er nedlagt under denne sag, må afvises, pålægges sagsøgeren sagens omkostninger.

76 I sag T-39/96 blev det passivitetssøgsmål, som sagsøgeren hævede, uden genstand efter vedtagelsen af Kommissionens afslag, mens sagsøgerens øvrige påstande må afvises. Herefter findes det rimeligt, at hver part betaler sine omkostninger.

77 Da sagsøgeren har tabt sag T-123/96, pålægges denne sagens omkostninger i overensstemmelse med Kommissionens påstand herom.«

Appellen

25 SGA har i appellen nedlagt påstand om, at Domstolen ophæver den anfægtede dom og pålægger Kommissionen at betale alle sagens omkostninger.

26 Kommissionen har nedlagt påstand om, at appellen i det hele forkastes, og at SGA pålægges sagens omkostninger.

Domstolens bemærkninger

27 Ifølge procesreglementets artikel 119 kan Domstolen, når det er åbenbart, at appellen skal afvises eller forkastes, når som helst ved begrundet kendelse afvise eller forkaste appellen uden at indlede den mundtlige forhandling.

28 Herom bemærkes indledningsvis, at en appel ifølge artikel 225 EF og artikel 51, stk. 1, i EF-statutten for Domstolen er begrænset til retsspørgsmål og skal være støttet på, at Retten savner kompetence, at der er begået rettergangsfejl ved Retten, som krænker appellantens interesser, eller at Retten har overtrådt fællesskabsretten (jf. bl.a. dom af 16.3.2000, sag C-284/98 P, Parlamentet mod Bieber, Sml. I, s. 1527, præmis 30).

29 Det bestemmes i artikel 112, stk. 1, første afsnit, litra c), i Domstolens procesreglement, at appelskriftet skal indeholde de retlige anbringender og argumenter, som appellanten påberåber sig.

30 Det fremgår af disse bestemmelser, at et appelskrift præcist skal angive, hvilke elementer der anfægtes i den dom, som påstås ophævet, samt de retlige argumenter, der særligt støtter denne påstand. Dette krav er ikke opfyldt, når appelskriftet endog uden at indeholde en argumentation, der har til formål præcist at angive den retlige fejl, som den appellerede kendelse angiveligt er behæftet med blot gentager eller nøjagtigt gengiver de anbringender og argumenter, der allerede er blevet fremført for Retten. En sådan appel har i realiteten kun til formål at opnå, at de i stævningen for Retten fremsatte påstande pådømmes endnu en gang, hvilket i henhold til artikel 49 i EF-statutten for Domstolen falder uden for dennes kompetence (jf. bl.a. kendelse af 9.7.1998, sag C-317/97 P, Smanor m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 4269, præmis 20 og 21, og dom af 4.7.2000, sag C-352/98 P, Bergaderm og Goupil mod Kommissionen, Sml. I, s. 5291, præmis 34 og 35).

31 SGA's appel skal behandles ud fra disse principper.

32 Appellen hviler på seks forskellige anbringender, som skal gennemgås successivt.

Første anbringende

33 Med det første anbringende, som støttes på, at der er sket en tilsidesættelse af en række processuelle garantier og grundlæggende rettigheder, kritiserer SGA Retten for, at den har tilsidesat kravene til en retfærdig rettergang, retten til forsvar og en kontradiktorisk sagsbehandling, da den dels efter den mundtlige forhandling og inden domsafsigelsen har udtaget et dokument af sagens akter, som blev fremlagt frivilligt af Kommissionen og drøftet for Retten (herefter »det omtvistede dokument«), dels ikke af egen drift har behandlet anbringendet om, at der medgik urimelig lang tid til behandlingen af klagen og sagens færdiggørelse.

34 Vedrørende dette anbringendes første led anfører SGA, at formanden for Rettens Første Afdeling ikke, inden han fastslog, at det omtvistede dokument var fremlagt fejlagtigt, og inden han udtog det af sagens akter, gennemgik dokumentets karakter og indhold og nytten af, at det blev fremlagt.

35 Herom bemærkes, at det fremgår af den anfægtede doms præmis 14 og af sagens akter, at det omtvistede dokument blev fremlagt som følge af, at Retten i medfør af procesreglementets artikel 64 traf foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse og som led heri opfordrede Kommissionen til at fremlægge PSA's bemærkninger vedrørende SGA's klage.

36 Det fremgår i øvrigt af den anfægtede doms præmis 24, at Retten efter at have hørt reaktionerne fra Kommissionens repræsentanter under den mundtlige forhandling fandt at måtte antage, at det omtvistede dokument var blevet fremlagt ved en fejltagelse.

37 Da der er tale om et dokument, som hverken Retten eller nogen af parterne har anmodet om fremlæggelse af, har Retten med føje besluttet, at det skulle udtages af sagens akter og tilbagesendes Kommissionen. Den havde i øvrigt været berettiget til at træffe denne beslutning uden på forhånd at tilsende SGA en kopi af det pågældende dokument.

38 Det fremgår i øvrigt af selve formuleringen i appelskriftet og af en skrivelse af 8. februar 1999 fra SGA til Rettens Justitskontor, som SGA knyttede som bilag til appelskriftet, at det omtvistede dokument udgjorde en »første vurdering« af SGA's klage hvoraf ikke umiddelbart fremgik, om dokumentet hidrørte fra Kommissionen eller fra PSA som bestod i en punktvis analyse af hver af de beviser, som var fremlagt af SGA og af de bemærkninger, som PSA havde fremsat vedrørende hver af disse.

39 Under disse omstændigheder må det antages rent bortset fra, at foranstaltninger vedrørende Rettens interne tilrettelæggelse principielt ikke er omfattet af Domstolens kontrol (jf. i denne retning kendelse af 14.12.1995, sag C-173/95 P, Hogan mod Domstolen, Sml. I, s. 4905, præmis 15), at det omtvistede dokument under alle forhold ikke kunne være bindende for Kommissionen som institution hvad angår dennes videre behandling af SGA's klage, og således ikke berørte Rettens afgørelse vedrørende sagens realitet.

40 Det første anbringendes første led må derfor åbenbart forkastes.

41 Vedrørende det første anbringendes andet led anfører SGA, at Retten af egen drift burde have behandlet anbringendet om, at sagsbehandlingen ved Kommissionen varede urimeligt længe, da dette anbringende vedrører tilsidesættelsen af en grundlæggende rettighed. Ikke blot varede sagsbehandlingen ved Kommissionen, som strakte sig over to år, urimeligt længe, men også den tid, i alt fem og et halvt år, der medgik til sagens behandling, herunder til sagen ved Retten, var uforholdsmæssig lang.

42 Med denne argumentation kritiserer SGA ikke blot Retten for, at den forsømte af egen drift at behandle anbringendet om, at sagen ved Kommissionen varede urimeligt længe, men appellanten opfordrer tillige Domstolen til at ophæve Rettens dom med den begrundelse, at sagen ved Retten overskred grænserne for, hvad der må betragtes som en rimelig frist.

43 Hvad angår argumentets første led, fremgår det af Domstolens praksis, at Kommissionens endelige beslutning om afvisning af en klage, der indgives i henhold til artikel 3, stk. 2, i forordning nr. 17, skal træffes inden for en rimelig frist efter modtagelsen af klagerens bemærkninger i henhold til artikel 6 i forordning nr. 99/63 (jf. i denne retning dom af 18.3.1997, sag C-282/95 P, Guérin automobiles mod Kommissionen, Sml. I, s. 1503, præmis 33-39).

44 Den omstændighed, at der under en sådan sag medgår urimelig lang tid til behandlingen af en klage, påvirker dog principielt ikke selve indholdet af den endelige beslutning, som Kommissionen træffer. Medmindre der foreligger særlige omstændigheder, ændrer længden af denne periode nemlig ikke ved de elementer i sagens realitet, som godtgør eller afkræfter at konkurrencereglerne er tilsidesat, eller som begrunder, at Kommissionen undlader at iværksætte en undersøgelse.

45 Det er derfor med føje, at Retten i den anfægtede doms præmis 46 besluttede ikke af egen drift at ville undersøge anbringendet om, at der medgik urimelig lang tid til sagens behandling ved Kommissionen.

46 Hvad angår sagens varighed ved Retten bemærkes, som Domstolen fastslog i dommen af 17. december 1998 i sag C-185/95 P, Baustahlgewebe mod Kommissionen (Sml. I, s. 8417, præmis 49), at når der ikke er holdepunkter for at antage, at en urimelig lang sagsbehandlingstid har haft indflydelse på sagens udfald, kan den hertil medgåede periode ikke begrunde en ophævelse af Rettens dom, såfremt denne udtaler sig om den retlige kvalifikation af sagens akter på grundlag af gældende regler.

47 Gennemgangen af sagens akter har imidlertid ikke givet nogen holdepunkter for at antage dette, og i øvrigt har SGA ikke påberåbt sig det. Det er derfor unødvendigt at undersøge, om sagsbehandlingstiden ved Retten efter sagens omstændigheder var urimelig lang.

48 Følgelig er også andet led af det første anbringende ubegrundet.

49 Det første anbringende må derfor i det hele åbenbart forkastes.

Andet anbringende

50 SGA's andet anbringende er, at Retten har begået en »åbenbar fejl vedrørende værdien af de beviser, som klageren har fremlagt«. Til støtte for dette anbringende citerer og kommenterer SGA visse passager i det af Kommissionen fremlagte dokument om den »første vurdering«, som formanden for Rettens Første Afdeling lod udtage af sagens akter, selv om det fremgår af dokumentet, at de beviser, som SGA fremlagde, var »væsentlige«, og at selskabets klage var »rigeligt dokumenteret«, således som Kommissionen erkendte allerede i 1994.

51 Herom må det imidlertid konstateres, at SGA ved fremførelsen af sine argumenter på grundlag af det dokument, som Retten med føje har udtaget af sagens akter, ikke præcist har angivet de elementer, som kritiseres i den anfægtede dom, og de retlige argumenter, der særligt støtter dette anbringende.

52 Af de grunde, som er nævnt ovenfor i kendelsens præmis 30, må det andet anbringende derfor åbenbart afvises.

Tredje anbringende

53 SGA's tredje anbringende er, at Retten har begået en »åbenbar fejl vedrørende vurderingen af den manglende fællesskabsinteresse og af Kommissionens skønsmæssige beføjelse til, under påskud af en prioritering, at afslå at bringe en grov tilsidesættelse af konkurrencereglerne til ophør«.

54 SGA anfører, at Kommissionen ifølge selve ordlyden af EF-traktatens artikel 85 og artikel 86 (nu artikel 82 EF) er forpligtet til at påse anvendelsen af konkurrencereglerne, hvorfor den ikke kan afslå at undersøge en klage under henvisning til, at de heri fremlagte beviser er utilstrækkelige. Retten har derfor fejlagtigt anset Kommissionen for beføjet til ikke at interessere sig for de af PSA begåede overtrædelser, idet den prioriterede Volkswagen-sagen højere, og til at anse vurderingen af tyngdepunktet for de påtalte handlinger for at være sekundær, selv om den delte Kommissionens synspunkt om, at dette tyngdepunkt befandt sig i Frankrig.

55 Til støtte for dette anbringende anfører SGA for det første, at Kommissionens skønsmæssige beføjelse til at fastsætte prioriteter for behandlingen af de klager, den modtager, og til at afvise en klage med den begrundelse, at den ikke frembyder den fornødne fællesskabsinteresse, berettiger ikke Kommissionen til at tolerere opretholdelsen af en særlig grov tilsidesættelse af konkurrencereglerne, og Kommissionen havde erkendt, at den PSA foreholdte handlemåde udgjorde en sådan grov tilsidesættelse, som det fremgår af den anfægtede doms præmis 54.

56 For det andet anfører SGA, at der ikke findes nogen holdepunkter i sagens akter for den antagelse, at klagerne over Volkswagen blev indgivet tidligere end de talrige klager over PSA, herunder klagen fra SGA.

57 For det tredje bestrider SGA, at lokaliseringen af tyngdepunktet for overtrædelserne kunne begrænses til Frankrig, eftersom der blev lagt pres på udenlandske eneforhandlere etableret i de andre medlemsstater.

58 Under henvisning til dommen af 4. marts 1999 i sag C-119/97 P, Ufex m.fl. mod Kommissionen (Sml. I, s. 1341) anfører SGA for det fjerde, at Kommissionen ikke kunne være uvidende om, at den PSA foreholdte handlemåde fortsatte med at have konkurrencebegrænsende virkninger, og at SGA's klage af denne grund opfyldte betingelsen om, at den var i Fællesskabets interesse.

59 Det kan umiddelbart konstateres, at ingen af disse forskellige anbringender ganske vist begrænser sig til blot at gengive eller gentage de anbringender og argumenter, som SGA allerede har gjort gældende ved Retten, men at de ikke vedrører den anfægtede dom direkte.

60 Da SGA med disse anbringender kritiserer Retten for at have sanktioneret de fejl, som Kommissionen hævdes at have begået, skal straks bemærkes, at det ingenlunde kan udledes af den anfægtede doms præmis 54, at Kommissionen og Retten erkendte, at den PSA foreholdte handlemåde udgjorde en særlig grov tilsidesættelse af konkurrencereglerne. Det fremgår nemlig klart af denne præmis i den anfægtede dom, at PSA's handlemåde alene kunne betegnes som en »særlig grov konkurrenceovertrædelse«, såfremt der var ført bevis herfor, hvilket hverken Kommissionen eller Retten har fastslået.

61 Endvidere skal bemærkes, at Retten, da den i den anfægtede doms præmis 58, 59 og 60 tilbageviste argumenterne om, at Kommissionen havde foretrukket at fortsætte undersøgelsen af de klager, som førte til dens beslutning i Volkswagen-sagen, frem for at undersøge klagerne mod PSA, ikke lagde til grund, at klagerne mod Volkswagen var indgivet tidligere end klagerne mod PSA. Anbringendet om, at klagerne mod PSA, herunder klagen fra SGA, blev indgivet før klagerne mod Volkswagen, er derfor irrelevant.

62 Det samme gælder anbringendet om, at Kommissionen og Retten ikke tog hensyn til, at den anfægtede handlemåde blev ved med at have konkurrencebegrænsende virkninger, og at SGA's klage derfor havde den fornødne fællesskabsinteresse.

63 Ganske vist har Domstolen fastslået i præmis 95 i Ufex-dommen, at Kommissionen ikke alene under henvisning til, at de former for praksis, der hævdes at være i strid med traktaten, er bragt til ophør, kan beslutte at henlægge en klage over de pågældende former for praksis på grund af sagens manglende interesse for Fællesskabet uden at have undersøgt, om der fortsat består konkurrencebegrænsende virkninger, og om de påståede indgreb i konkurrencen i givet fald er så grove eller fortsat har sådanne virkninger, at klagen er af interesse for Fællesskabet.

64 Bortset fra, at der ikke blev fremført noget anbringende for Retten under henvisning til Ufex-dommen, skal det fremhæves, at hverken Kommissionen eller Retten som begrundelse for henholdsvis at afvise SGA's klage og forkaste dettes søgsmål anførte i deres respektive afgørelser, at den angiveligt traktatstridige praksis var ophørt.

65 Endelig kan der ikke gives appellanten medhold i anbringendet om, at Retten kun tildelte spørgsmålet om lokaliseringen af tyngdepunktet for de påståede konkurrenceovertrædelser en sekundær betydning, og at den underkendte disses grænseoverskridende karakter.

66 SGA har nemlig ikke godtgjort, at Retten begik en retlig fejl ved i den anfægtede doms præmis 61 og 62 at fastslå, at den omstændighed, at det omhandlede tyngdepunkt alene kunne lokaliseres til én medlemsstat, kun var et af de forhold, som Kommissionen tog hensyn til ved vurderingen af Fællesskabets interesse i at fortsætte undersøgelsen af SGA's klage.

67 I så henseende bør det fremhæves, at det fremgår af artikel 79 i Ufex-dommen, at eftersom Kommissionens vurdering af en klages interesse for Fællesskabet afhænger af omstændighederne i hvert enkelt konkret tilfælde, bør antallet af kriterier, som Kommissionen kan lægge vægt på, ikke begrænses, og det bør modsat heller ikke pålægges Kommissionen udelukkende at anvende bestemte kriterier.

68 Det tredje anbringende må derfor i det hele åbenbart forkastes.

Det fjerde anbringende

69 SGA's fjerde anbringende er, at Retten har begået en åbenbar fejl ved ikke at annullere Kommissionens afslag på at træffe de begærede foreløbige foranstaltninger. Ifølge SGA bør der så meget desto mere gives selskabet medhold i dette anbringende, som de øvrige ovenfor gennemgåede anbringender burde imødekommes.

70 Med dette anbringende gentager SGA blot et anbringende, som det allerede har gjort gældende ved Retten, uden at tage stilling til de grunde i den anfægtede doms præmis 67, som foranledigede Retten til at forkaste anbringendet, der blev gjort gældende over for Kommissionens afslag på at iværksætte foreløbige foranstaltninger.

71 Af de grunde, som er nævnt ovenfor i præmis 30, må det fjerde anbringende derfor åbenbart afvises.

Femte anbringende

72 SGA's femte anbringende er, at Retten fejlagtigt har forkastet selskabets erstatningskrav alene med den begrundelse, at annullationspåstanden var forkastet, og at Kommissionen ikke efter artikel 3 i forordning nr. 17 var forpligtet til at træffe en beslutning om, hvorvidt den hævdede overtrædelse var begået. Desuden har denne begrundelse ingen forbindelse med afslaget på anmodningen om iværksættelse af foreløbige forholdsregler, som ikke forudsætter, at der først er truffet beslutning om, hvorvidt overtrædelsen var begået.

73 Det må herom konstateres, at dette anbringende ikke støttes af nogen retlig argumentation til godtgørelse af, at Retten overtrådte fællesskabsretten ved at forkaste erstatningspåstanden af de nævnte grunde, som i øvrigt har basis i fast retspraksis, således som det fremgår af den anfægtede doms præmis 72.

74 Da SGA ikke har gjort gældende, at Retten fejlagtigt afviste at realitetspåkende den påstand om annullation af de stiltiende afslag på at iværksætte foreløbige foranstaltninger, som selskabet nedlagde i sagerne T-189/95 og T-39/96, udgjorde den retspraksis, hvorefter en erstatningspåstand må forkastes, såfremt den har tæt forbindelse med en annullationspåstand, der er blevet forkastet, også en tilstrækkelig begrundelse for at forkaste den erstatningspåstand, der blev nedlagt under henvisning til de nævnte stiltiende afslag.

75 Det femte anbringende kan derfor ikke tages til følge.

Det sjette anbringende

76 SGA's sjette anbringende er dels, at Retten fejlagtigt har pålagt selskabet at afholde omkostningerne i sag T-189/95, da overskridelsen af søgsmålsfristen var begrundet i den berettigede forventning, som Kommissionen havde skabt. Dels gør SGA gældende, at der heller ikke er grundlag for at pålægge selskabet at afholde omkostningerne i sag T-123/96 eller at betale sine egne omkostninger i sag T-39/96.

77 Det er herom tilstrækkeligt at henvise til fast retspraksis, hvori er fastslået, at når alle de øvrige anbringender i en appelsag er blevet forkastet, må anbringendet om, at Rettens afgørelse om sagsomkostningerne er ulovlig, afvises i medfør af artikel 51, stk. 2, i EF-statutten for Domstolen, hvorefter der ikke kan iværksættes appel alene til forandring af afgørelser om sagsomkostningerne eller om disses størrelse (jf. bl.a. dom af 14.9.1995, sag C-396/93 P, Henrichs mod Kommissionen, Sml. I, s. 2611, præmis 66, og kendelse af 16.10.1997, sag C-140/96 P, Dimitriadis mod Revisionsretten, Sml. I, s. 5635, præmis 56).

78 Det fremgår af samtlige foranstående betragtninger, at de anbringender, som SGA har fremført til støtte for appellen, dels åbenbart må afvises, dels åbenbart forkastes.

79 SGA's appel må derfor forkastes i medfør af procesreglementets artikel 119.

Afgørelse om sagsomkostninger

Sagens omkostninger

80 I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, som ifølge artikel 118 finder anvendelse i appelsager, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom. Da Kommissionen har nedlagt påstand om, at SGA tilpligtes at betale sagens omkostninger og denne har tabt sagen, pålægges SGA at betale omkostningerne.

Afgørelse

Af disse grunde

bestemmer

DOMSTOLEN (Sjette Afdeling)

1) Appellen forkastes.

2) Services pour le groupement d'acquisitions SARL (SGA) betaler sagens omkostninger.