ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
DA Den Europæiske Unions Tidende C 32/4

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal Central Administrativo Norte (Portugal) den 9. november 2012 — IPTM-Instituto Portuário e dos Transportes Marítimos mod Navileme-Consultadoria Náutica, L.da, Nautizende — Consultadoria Náutica, L.da

(Sag C-509/12)

2013/C 32/05

Processprog: portugisisk

Den forelæggende ret

Tribunal Central Administrativo Norte

Parter i hovedsagen

Sagsøger: IPTM-Instituto Portuário e dos Transportes Marítimos

Sagsøgt: Navileme-Consultadoria Náutica, L.da, Nautizende — Consultadoria Náutica, L.da

Præjudicielt spørgsmål

Skal EU-retten, henset til princippet om forbud mod forskelsbehandling mellem statsborgere i en medlemsstat og statsborgere i en anden medlemsstat [nu artikel 18 TEUF, tidligere artikel 12 EF], henset til den frie bevægelighed for personer inden for Den Europæiske Union og undtagelserne hertil [nu artikel 45, stk. 3, TEUF, tidligere artikel 39 EF], og henset til den frie udveksling af tjenesteydelser og de begrænsninger heraf, der er mulige [artikel 52 TEUF, tidligere artikel 46 EF, jf. artikel 62 TEUF og tidligere 55 EF], fortolkes således, at den er til hinder for en national bestemmelse, der indeholder et krav om bopæl på det pågældende nationale område for at kunne få udstedt fritidssejlerkørekort?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 46/12

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Landesgericht Salzburg (Østrig) den 9. november 2012 — Walter Vapenik mod Josef Thurner

(Sag C-508/12)

2013/C 46/22

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Landesgericht Salzburg

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Walter Vapenik

Sagsøgt: Josef Thurner

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 6, stk. 1, litra d), i forordning (EF) nr. 805/2004 (1) fortolkes således, at bestemmelsen kun omfatter aftaler indgået mellem erhvervsdrivende som kreditorer og forbrugere som debitorer, eller er det tilstrækkeligt, at debitor er forbruger, således at bestemmelsen tillige omfatter krav, som en forbruger har mod en anden?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 805/2004 af 21.4.2004 om indførelse af et europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument for ubestridte krav (EUT L 143, s. 15).
DA Den Europæiske Unions Tidende C 26/32

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Supreme Court of the United Kingdom (Det Forenede Kongerige) den 8. november 2012 — Jessy Saint Prix mod Secretary of State for Work and Pensions

(Sag C-507/12)

2013/C 26/59

Processprog: engelsk

Den forelæggende ret

Supreme Court of the United Kingdom

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Jessy Saint Prix

Sagsøgt: Secretary of State for Work and Pensions

Præjudicielle spørgsmål

1) Skal den opholdsret, som en »arbejdstager« tildeles i unionsborgerdirektivets (1) artikel 7, fortolkes således, at den kun finder anvendelse på dem (i), der er i et eksisterende ansættelsesforhold, (ii) der (i det mindste under visse omstændigheder) er arbejdssøgende, eller (iii) som er omfattet af udvidelserne i artikel 7, stk. 3, eller skal denne artikel fortolkes således, at den ikke udelukker anerkendelse af yderligere personer, der forbliver »arbejdstagere«, med henblik herpå?

2) i) Hvis det sidstnævnte er tilfældet, finder den da anvendelse på en kvinde, som af rimelige grunde holder op med at arbejde eller med at søge arbejde på grund af fysiske begrænsninger i forbindelse med en graviditets sene stadier (og eftervirkningerne af en fødsel)? ii) Hvis dette er tilfældet, er hun da berettiget til fordelen efter den nationale rets definition af, hvornår det er rimeligt for hende at gøre dette?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/38/EF af 29.4.2004 om unionsborgeres og deres familiemedlemmers ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område, om ændring af forordning (EF) nr. 1612/68 og om ophævelse af direktiv 64/221/EØF, 68/360/EØF, 72/194/EØF, 73/148/EØF, 75/34/EØF, 75/35/EØF, 90/364/EØF, 90/365/EØF og 93/96/EØF (EØS-relevant tekst) (EUT L 158, s. 77).
1)

Skal artikel 1, stk. 4, i Rådets direktiv 91/477/EØF (1) (herefter »direktivet«), sammenholdt med direktivets artikel 3 og artikel 45, stk. 1, og artikel 52, stk. 1, i Den Europæiske Unions charter [om grundlæggende rettigheder], fortolkes således, at a) de er til hinder for, at en medlemsstat vedtager en lovbestemmelse, som ikke tillader udstedelse af et europæisk skydevåbenpas i henhold til direktivets artikel 1, stk. 4, til indehaveren af en våbenlicens (en tilladelse til at besidde våben), der er udstedt til andre formål end sport og jagt, og som endvidere giver indehaveren ret til at besidde (og bære) et skydevåben, hvortil kræves udstedelse af et europæisk skydevåbenpas? Og dette uanset, at: b) det i henhold til (oprindelses)medlemsstatens lovbestemmelse er tilladt for indehaveren selv uden et europæisk skydevåbenpas at udføre dette våben fra denne medlemsstats geografiske område til en anden medlemsstats geografiske område, forudsat at meddelelsesforpligtelserne blot overholdes, idet denne indehavers stilling på ingen måde ændres i forhold til oprindelsesmedlemsstaten, uanset om der udstedes et europæisk skydevåbenpas (dvs. at denne indehaver blot skal opfylde selve meddelelsespligten)?
I.

Med det første anbringende gør appellanten gældende, at Retten retligt fejlagtigt er gået ud fra, at der i sager for appelkammeret ved EF-Sortsmyndigheden vedrørende afslaget på en begæring om ugyldigkendelse af en fællesskabssort ikke skal foretages en undersøgelse ex officio af de faktiske omstændigheder. Efter appellantens opfattelse udgør dette en tilsidesættelse af de regler om bevisbyrde og bevisførelse, der gælder for proceduren for appelkammeret, og en deraf følgende tilsidesættelse af Rettens pligt til at foretage retslig prøvelse samt en tilsidesættelse af appellantens ret til en retfærdig rettergang, god forvaltningsskik og adgang til effektive retsmidler.
—

Appellanten gives medhold i det første appelanbringende, hvorved der nedlægges påstand om annullation af Kommissionens beslutning på grund af en manglede opfyldelse af betingelserne for anvendelse af artikel 32 i forordning nr. 1290/2005 og for at Kommissionen kunne pålægge Den Hellenske Republik at betale 276 347,86 EUR i samme sag.
—

Det fastslås, at Republikken Cypern har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 16 i Europa-Parlamentet og Rådets direktiv 2006/126/EF af 20. december 2006 om kørekort (omarbejdning) (EUT L 403, s. 18), idet den ikke har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme direktivet, eller i hvert fald ikke har givet Kommissionen meddelelse herom.
—

Det fastslås, at Republikken Polen har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 1, artikel 6, stk. 2, artikel 7-9 og artikel 13 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/12/EF af 11. marts 2009 om lufthavnsafgifter (1), idet den ikke har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme direktivet, eller under alle omstændigheder ikke har givet Kommissionen meddelelse herom.
2)

Uanset om svaret på de nævnte spørgsmål er bekræftende eller benægtende, anmodes Domstolen om at tage stilling til, om direktiv 93/13 skal fortolkes således, at det er til hinder for en national bestemmelse, som forhindrer en domstol, der forestår en procedure for overtagelse af pant svarende til den, der er fastsat i artikel 681 til 695 i spansk lov om civil retspleje 1/2000, i at udsætte denne procedure, såfremt der efterfølgende indledes en anerkendelsessag, hvorunder der nedlægges påstand om, at et vilkår indeholdt i en aftale indgået mellem en erhvervsdrivende og en forbruger erklæres urimeligt, idet aftalen var blevet anvendt til at indlede den nævnte procedure for overtagelse af pant.
1)

Såfremt i) en arbejdstagers årsløn udgøres af en grundløn og en provision i henhold til en provisionsaftale; ii) denne provision udbetales i forhold til omfanget af arbejdsgiverens realiserede salg og indgåede kontrakter som følge af arbejdstagerens udførte arbejde; iii) provisionen er bagudbetalt, og provisionsbeløbet i en given referenceperiode varierer i forhold til værdien af det realiserede salg og indgåede kontrakter samt tidspunktet, hvor salget fandt sted; iv) arbejdstageren under sine årlige ferieperioder ikke udfører noget arbejde, der kan give ham ret til denne til provision, og følgelig ikke optjener provision for sådanne perioder; v) arbejdstageren i den lønperiode, hvori der indgår en årlig ferieperiode, har ret til grundløn og fortsat får udbetalt provision, som er optjent tidligere, og vi) arbejdstagerens provisionsindtægt for hele året vil være lavere end den ville have været, hvis den pågældende ikke havde taget ferie, fordi han i ferieperioden ikke har udført noget arbejde, der giver ham ret til udbetaling af provision, kræves det da i henhold til artikel 7 i direktiv 93/104/EF (1), som ændret ved direktiv 2003/88/EF (2), at medlemsstaterne træffer foranstaltninger for at sikre, at en arbejdstager i de årlige ferieperioder foruden sin grundløn får udbetalt provision svarende til den provision, arbejdstageren ville have optjent, hvis han ikke havde afholdt ferie?
—

Det fastslås, at Republikken Slovenien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 72, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/81/EF (1) af 13. juli 2009 om samordning af fremgangsmåderne ved ordregivende myndigheders eller ordregiveres indgåelse af visse bygge- og anlægs-, vareindkøbs- og tjenesteydelseskontrakter på forsvars- og sikkerhedsområdet og om ændring af direktiv 2004/17/EF (2) og 2004/18/EF (3), idet den ikke har vedtaget alle de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme direktivet, eller under alle omstændigheder ikke har meddelt Kommissionen disse.
1)

Der er begået procedurefejl, der har skadet appellantens interesser, herunder alvorlige fejlskøn, en fuldstændig mangel på sagsoplysning og en fuldstændig mangel på begrundelse for den appellerede kendelse, b) tilsidesættelse af væsentlige formforskrifter, c) tilsidesættelse af princippet om den ufravigelige kompetencefordeling i relation til den retsinstans, der ifølge lovgivningen skal pådømme en sag, d) tilsidesættelse af artikel 64, stk. 4, første punktum, og artikel 127, stk. 2, i Rettens procesreglement, og dermed af appellantens ret til på et hvilket som helst trin i sagen at foreslå foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse.
—

Det fastslås, at Storhertugdømmet Luxembourg har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 72, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/81/EF af 13. juli 2009 om samordning af fremgangsmåderne ved ordregivende myndigheders eller ordregiveres indgåelse af visse bygge- og anlægs-, vareindkøbs- og tjenesteydelseskontrakter på forsvars- og sikkerhedsområdet og om ændring af direktiv 2004/17/EF og 2004/18/EF (1), idet det ikke har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme direktivet, eller under alle omstændigheder ikke har meddelt nævnte bestemmelser til Kommissionen.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 38/11

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Landgerichts Hamburg (Tyskland) den 22. november 2012 — Andrea Lange mod ERGO Lebensversicherung AG

(Sag C-529/12)

2013/C 38/13

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Landgerichts Hamburg

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Andrea Lange

Sagsøgt: ERGO Lebensversicherung AG

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 15, stk. 1, første punktum, i Rådets andet direktiv 90/619/EØF (1) af 8. november 1990 under hensyntagen til artikel 31, stk. 1, i Rådets direktiv 92/96/EØF (2) af 10. november 1992, fortolkes således, at den er til hinder for en bestemmelse — som VVG’s § 5a, stk. 2, fjerde punktum, som affattet ved tredje lov til gennemførelse af forsikringsretlige direktiver fra Rådet for De Europæiske Fællesskaber af 21. juli 1994 (tredje gennemførelseslov/EØF til VAG) — hvorefter en opsigelsesret eller en indsigelsesret udløber senest et år efter betaling af den første forsikringspræmie, selv når forsikringstageren ikke er underrettet om retten til opsigelse eller til at gøre indsigelse?

(1) Rådets andet direktiv 90/619/EØF af 8.11.1990 om samordning af love og administrative bestemmelser vedrørende direkte livsforsikringsvirksomhed, om fastsættelse af bestemmelser, der kan lette den faktiske gennemførelse af den fri udveksling af tjenesteydelser, og om ændring af direktiv 79/267/EØF (EFT L 330, s. 50).

(2) Rådets direktiv 92/96/EØF af 10.11.1992 om samordning af love og administrative bestemmelser vedrørende direkte livsforsikringsvirksomhed og om ændring af direktiv 79/267/EØF og 90/619/EØF (tredje livsforsikringsdirektiv) (EFT L 360, s. 1).
DA Den Europæiske Unions Tidende C 32/7

Appel iværksat den 22. november 2012 af Société nationale maritime Corse-Méditerranée (SNCM) SA til prøvelse af dom afsagt af Retten (Fjerde Afdeling) den 11. september 2012 i sag T-565/08, Corsica Ferries France SAS mod Europa-Kommissionen

(Sag C-533/12 P)

2013/C 32/09

Processprog: fransk

Parter

Appellant: Société nationale maritime Corse-Méditerranée (SNCM) SA (ved A. Winckler og advokat F.-C. Laprévote)

De andre parter i appelsagen: Corsica Ferries France SAS, Europa-Kommissionen og Den Franske Republik

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Delvis ophævelse af dom afsagt af Retten (Fjerde Afdeling) den 11. september 2012 i sag T-565/08, Corsica Ferries France SAS mod Europa-Kommissionen, idet den annullerer artikel 1, stk. 2 og 3, i Kommissionens beslutning 2009/611/EF af 8. juli 2008 om de støtteforanstaltninger, Frankrig har iværksat til fordel for Société Nationale Maritime Corse-Méditerranée (SNCM) — C 58/02 (ex N 118/02) (1) med den begrundelse, (i) at Kommissionen har begået en retlig fejl og anlagt et åbenbart urigtigt skøn hvad angår dens analyser af den negative salgspris på 158 mio. EUR, af CGMP’S fælles og samtidige kapitaltilførsel på 8,75 mio. EUR og af støtten til enkeltpersoner på 38,5 mio. EUR, og (ii) at Kommissionens analyse af omstruktureringsrestbeløbet på i alt 15,81 mio. EUR var baseret på en ukorrekt forudsætning.

— Corsica Ferrries tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanten har til støtte for påstanden om delvis ophævelse af Rettens dom fremsat fire anbringender.

Hvad for det første angår salget til en negativ pris er det appellantens opfattelse, at Retten ikke blot har tilsidesat den skønsmargen, som Kommissionen råder over med hensyn til anvendelsen af det markedsøkonomiske investorprincip, men også har begået en retlig fejl i forhold til fortolkningen af dette princip. Retten har foretaget en ukorrekt gengivelse af Kommissionens beslutning og har ikke opfyldt sin begrundelsespligt ved at anlægge en fortolkning af det markedsøkonomiske investorprincip, som er i strid med artikel 345 TEUF.

Hvad for det andet angår kapitaltilførslen foreholder appellanten Retten at have foretaget en ukorrekt gengivelse af Kommissionens beslutning, da den fandt, at denne ikke har taget hensyn til samtlige relevante forhold ved sin vurdering af sammenligneligheden af investeringsvilkårene for samtidige private kapitaltilførsler.

Hvad for det tredje angår støtten til enkeltpersoner har Retten ikke blot foretaget en urigtig gengivelse af Kommissionens beslutning, men har også begået en retlig fejl og undladt at opfylde sin begrundelsespligt hvad angår den fordel, som SNCM skulle have nydt godt af.

For det fjerde og henset til det foregående er Rettens argumentation vedrørende omstruktureringsrestbeløbet beregnet til 15,81 mio. EUR uvirksom.

(1) EUT 2009 L 225, s. 180.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 26/36

Sag anlagt den 20. november 2012 — Europa-Kommissionen mod Forbundsrepublikken Tyskland

(Sag C-527/12)

2013/C 26/68

Processprog: tysk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved T. Maxian Rusche og F. Erlbacher, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Forbundsrepublikken Tyskland

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Forbundsrepublikken Tyskland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 288 TEUF, artikel 108, stk. 2, TEUF, effektivitetsprincippet, artikel 14, stk. 3 i forordning (EF) nr. 659/1999 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af EF-traktatens artikel 93 (1) og artikel 1, 2 og 3 i Kommissionens afgørelse 2011/471/EU af 14. december 2010 om Tysklands statsstøtte C 38/05 (ex NN 52/04) til Biria-gruppen (2), idet den ikke har vedtaget alle de nødvendige foranstaltninger for at muliggøre en omgående og effektiv gennemførelse af Kommissionens afgørelse ved tilbagesøgning af den tildelte støtte.

— Forbundsrepublikken Tyskland tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Forbundsrepublikken Tyskland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 288 TEUF, artikel 108, stk. 2, TEUF, effektivitetsprincippet, artikel 14, stk. 3 i forordning (EF) nr. 659/1999 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af EF-traktatens artikel 93 og artikel 1, 2 og 3 i Kommissionens afgørelse 2011/471/EU af 14. december 2010 om Tysklands statsstøtte C 38/05 (ex NN 52/04) til Biria-gruppen, idet den ikke har vedtaget alle de nødvendige foranstaltninger for at muliggøre en omgående og effektiv gennemførelse af Kommissionens beslutning ved tilbagesøgning af den tildelte støtte.

Kommissionen er af den opfattelse, at det af sagsøgte valgte middel til tilbagesøgningen, nemlig at gøre et civilretligt krav gældende og efterfølgende anlægge et fuldbyrdelsessøgsmål ved de tyske civile retter, ikke er egnet til at muliggøre en omgående og effektiv gennemførelse af Kommissionens afgørelse. Subsidiært gør Kommissionen gældende, at sagsøgte indtil datoen for sagens anlæg ikke har benyttet sig af sit foreløbige fuldbyrdelsesgrundlag i henhold til udeblivelsesdommen til gennemførelse af Kommissionens afgørelse.

(1) EFT L 83, s. 1.

(2) EUT 2011 L 195, s. 55.
1)

Skal sætningsleddet, »at den/det ikke skader lokalitetens integritet« i artikel 6, stk. 3, i Rådets direktiv 92/43/EØF (1) af 21. maj 1992 om bevaring af naturtyper samt vilde dyr og planter, fortolkes således, at den pågældende lokalitets integritet ikke skades i det tilfælde, at projektet påvirker et eksisterende areal med en beskyttet habitatform på den pågældende lokalitet, såfremt der inden for projektets rammer på denne lokalitet skabes et areal med denne habitatform af tilsvarende eller større udstrækning?
1)

Kan artikel 70, stk. 1, første afsnit, i forordning nr. 2913/92 (1) fortolkes således, at det er muligt at udstrække resultaterne af en undersøgelse af en del af de varer, der er omfattet af en angivelse, til varer, der er omfattet af tidligere angivelser, og som ikke blev gjort til genstand for en undersøgelse af en del af varerne, men som var blevet angivet med samme kode fra den kombinerede nomenklatur, stammede fra den samme producent, og som ifølge oplysningerne om varernes oprindelsesbetegnelse og sammensætning i producentens certifikater var identiske med de varer, der var omfattet af den angivelse, hvorfra der var udtaget prøver med henblik på undersøgelse af en del af varerne? Med andre ord: Omfatter udtrykket »angivelse« i den forstand, hvori det anvendes i artikel 70, stk. 1, første afsnit, i forordning nr. 2913/92, ligeledes angivelser, hvoraf der ikke er udtaget prøver med henblik på undersøgelse, men hvor varerne er angivet som værende identiske (varerne er angivet med samme kode fra den kombinerede nomenklatur, stammer fra samme producent, og i producentens certifikater oplyses samme oprindelsesbetegnelse og samme sammensætning af varerne)?
1)

Den svenske el-certifikatordning er en national støtteordning, som forpligter el-leverandører og visse el-forbrugere i medlemsstaten til at købe et el-certifikat modsvarende en procentdel af deres salg eller forbrug, uden at der direkte stilles krav om, at elektriciteten købes fra samme kilde. El-certifikatet uddeles af den svenske stat, og er et bevis på, at der er produceret en vis mængde vedvarende energi. Producenter af elektricitet fra vedvarende energikilder oppebærer en indtægt fra salget af el-certifikaterne som en yderligere indkomst ud over produktionen af elektricitet. Skal artikel [2], litra k), og artikel 3, stk. 3, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/28/EF af 23. april 2009 om fremme af anvendelsen af energi fra vedvarende energikilder og om ændring og senere ophævelse af direktiv 2001/77/EF og 2003/30/EF (1), fortolkes således, at de tillader en medlemsstat at anvende en national støtteordning som beskrevet ovenfor, hvor kun producenter, som er geografisk beliggende på det nationale område, kan indgå, og som bevirker, at disse producenter begunstiges økonomisk i forhold til de producenter, som ikke kan få tildelt et el-certifikat?
—

Det fastslås, at Kongeriget Nederlandene har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 72, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/81/EF af 13. juli 2009 om samordning af fremgangsmåderne ved ordregivende myndigheders eller ordregiveres indgåelse af visse bygge- og anlægs-, vareindkøbs- og tjenesteydelseskontrakter på forsvars- og sikkerhedsområdet og om ændring af direktiv 2004/17/EF og 2004/18/EF (1), idet det ikke har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme dette direktiv.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 46/16

Appel iværksat den 6. december 2012 af El Corte Inglés, SA til prøvelse af dom afsagt af Retten (Sjette Afdeling) den 27. september 2012 i sag T-39/10, El Corte Inglés, SA mod Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design)

(Sag C-578/12 P)

2013/C 46/30

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: El Corte Inglés, SA (ved abogada E. Seijo Veiguela og abogado J.L. Rivas Zurdo)

De andre parter i appelsagen: Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) og Emilio Pucci International BV

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Rettens dom af 27. september 2012 i sag T-39/10 ophæves i sin helhed.

— Harmoniseringskontoret tilpligtes at betale El Corte Inglés, SA’s omkostninger.

— Emilio Pucci International BV tilpligtes at betale El Corte Inglés, SA’s omkostninger.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanten gør gældende, at der foreligger risiko for forveksling (artikel 8, stk. 1, litra b), i varemærkeforordningen (1)) mellem på den ene side de ældre varemærker »EMIDIO TUCCI« og »E. TUCCI«, og på den anden side den anfægtede varemærkeansøgning »PUCCI« for så vidt angår alle de angivne varer i klasse 3, 9, 14, 18, 25 og 28, eftersom selskabet har godtgjort at have gjort reel brug af alle dets spanske varemærker, ligesom der er et varemærke (EF-varemærkeansøgning nr. 3679528), der ikke er genstand for denne forpligtelse, og idet de omtvistede tegn ligner hinanden til forveksling. Endvidere er betingelserne for anvendelse af varemærkeforordningens artikel 8, stk. 5, også opfyldt i den foreliggende sag, idet de ældre varemærker er velkendte i Spanien i forhold til artikler forbundet med mode, og tredjemands brug af et lignende tegn ville skade dette renommé og medføre en utilbørlig udnyttelse heraf.

(1) Rådets forordning (EF) nr. 207/2009 af 26.2.2009 om EF-varemærker (EUT L 78, s. 1).
2)

Er det almindelige princip om en effektiv anvendelse af fællesskabsretten og artikel 22 og 23 i direktiv 2008/48/EF til hinder for, at kreditgiveren kan etablere beviset for gennemførelsen af sine forpligtelser forud for aftaleindgåelsen og sine aftaleforpligtelser alene ved hjælp af standardklausuler indsat i kreditaftalerne om forbrugerens anerkendelse af disses gennemførelse, uden i retten at fremlægge de af ham udarbejdede dokumenter, der er udleveret til låntageren?
Med det andet anbringende har den franske regering anført, at Retten begik en retlig fejl, da den vurderede, at Kommissionen havde ført tilstrækkeligt bevis for, at La Poste var blevet ydet en statsgaranti. Subsidiært har denne regering anført, at Retten gengav de bevismidler, der var blevet fremlagt for den, urigtigt, idet den vurderede, at de af Kommissionen fremlagte bevismidler godtgjorde, at der forelå en statsgaranti.