Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Traktatbrudssøgsmål – sagens genstand – fastlæggelse under den administrative procedure

(Art. 226 EF)

2. Fællesskabsret – principper – ligebehandling – forskelsbehandling på grundlag af nationalitet – adgang til videregående uddannelse – forskellige betingelser for indehavere af eksamensbeviser, der i de andre medlemsstater er udstedt for gennemført gymnasieuddannelse – indirekte forskelsbehandling – ulovligt, medmindre der foreligger objektive begrundelser

(Art. 12 EF, 149 EF og 150 EF)

3. Fri bevægelighed for personer – undtagelser – begrundelse – krav om vurdering af, om den restriktive foranstaltning er nødvendig og forholdsmæssig – bevisbyrden påhviler medlemsstaten

4. Internationale aftaler – medlemsstaternes aftaler – aftaler indgået forud for EF-traktaten – artikel 307 EF – anvendelsesområde – adgang til at gøre rettigheder gældende, der er tillagt ved sådanne aftaler, i forhold til Fællesskabet – ikke omfattet

(Art. 307 EF)

Sammendrag

1. I forbindelse med et traktatbrudssøgsmål har den administrative procedure til formål at give den berørte medlemsstat lejlighed til dels at opfylde sine fællesskabsretlige forpligtelser, dels virkningsfuldt at tage til genmæle over for Kommissionens klagepunkter.

Heraf følger, at Kommissionens åbningsskrivelse til medlemsstaten og dens efterfølgende begrundede udtalelse afgrænser sagens genstand, som herefter ikke kan udvides. De klagepunkter, der fremføres til støtte for den begrundede udtalelse og sagsanlægget, skal følgelig være de samme. Dette krav kan imidlertid ikke indebære, at der under alle omstændigheder skal være fuldstændigt sammenfald mellem klagepunkterne i åbningsskrivelsen, konklusionen i den begrundede udtalelse og de i stævningen nedlagte påstande, når sagsgenstanden som fastlagt i den begrundede udtalelse ikke er blevet udvidet eller ændret.

(jf. præmis 22-24)

2. En medlemsstat har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 12 EF, 149 EF og 150 EF, hvis den ikke har truffet de nødvendige foranstaltninger til at sikre, at indehavere af et i en anden medlemsstat opnået studentereksamensbevis har adgang til at studere ved højere læreanstalter og universiteter i førstnævnte medlemsstat på samme vilkår som indehavere af et i denne medlemsstat opnået studentereksamensbevis.

En national bestemmelse, som – selv om den finder anvendelse uden forskel på alle studerende – foreskriver, at studerende, der har opnået deres studentereksamensbevis i en anden medlemsstat end den berørte medlemsstat, og som ønsker at påbegynde studier inden for en bestemt studieretning på højere læreanstalter eller universiteter inden for sidstnævnte medlemsstats uddannelsessystem, ikke blot skal fremlægge nævnte eksamensbevis, men ligeledes skal bevise, at de opfylder betingelserne for adgang til at studere ved højere læreanstalter eller universiteter i den medlemsstat, der har udstedt eksamensbeviset, kan nemlig i højere grad påvirke statsborgere fra andre medlemsstater end statsborgere i den pågældende medlemsstat, således at den forskellige behandling, der er indført ved denne bestemmelse, medfører indirekte forskelsbehandling i strid med det i artikel 12 EF fastsatte princip om forbud mod forskelsbehandling, der udøves på grundlag af nationalitet.

En sådan forskelsbehandling kan kun være begrundet, såfremt den hviler på objektive hensyn, der er uafhængige af de berørte personers nationalitet og står i rimeligt forhold til det formål, der lovligt tilstræbes med den nationale lovgivning.

(jf. præmis 42, 46-48, 60 og 75 samt domskonkl. 1)

3. Det tilkommer de nationale myndigheder, som gør en undtagelse til det grundlæggende princip om personers frie bevægelighed gældende, i hvert enkelt tilfælde at bevise, at deres bestemmelser er nødvendige og forholdsmæssige, henset til det mål, der forfølges. De hensyn, der kan påberåbes af en medlemsstat, skal ledsages af en gennemgang af, hvorvidt den restriktive foranstaltning, som medlemsstaten har truffet, er egnet og forholdsmæssig, såvel som konkrete holdepunkter til støtte for dens argumentation.

(jf. præmis 63)

4. I henhold til artikel 307 EF er det tilladt medlemsstaterne at overholde de forpligtelser over for tredjelande, der følger af internationale aftaler indgået før traktaten, men bestemmelsen giver dem ikke adgang til at gøre rettigheder gældende, der er tillagt dem ved sådanne aftaler, i forhold til Fællesskabet.

(jf. præmis 73)