FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

J.-P. WARNER

FREMSAT DEN10. JUNI 1980 ( 1 )

Høje Domstol,

Den foreliggende sag er indbragt for Domstolen ved en anmodning om præjudiciel afgørelse fra Sozialgericht Augsburg. Sagsøgerne i hovedsagen er fem børn af Francesco Gravina, en italiensk arbejdstager, som afgik ved døden i Forbundsrepublikken Tyskland den 6. juli 1973. Sagsøgte er Landesversicherungsanstalt Schwaben (som jeg herefter vil kalde »LVA Schwaben«), Sagsøgerne har i hovedsagen påstået sig tilkendt pensioner til børn, der har mistet begge forældrene eller en af dem, med virkning fra udgangen af juni 1974.

Sagen rejser spørgsmål om fortolkningen og rækkevidden af artikel 78 i Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71.

I artikel 78, stk. 1, defineres de ydelser, på hvilke bestemmelsen finder anvendelse. Herunder falder de pensioner eller renter til børn, der har mistet begge forældre eller en af dem, som omhandles i den foreliggende sag. I stk. 2, som ændret ved Rådets forordning (EØF) nr. 2864/72, hedder det:

»Ydelser til sådanne børn skal udredes efter følgende regler, uanset i hvilken medlemsstat barnet eller den fysiske eller juridiske person, som faktisk forsørger det, er bosat:

a) for så vidt angår et barn af en afdød arbejdstager, som kun har været omfattet af lovgivningen i én medlemsstat, efter denne stats lovgivning;

b) for så vidt angår et barn af en afdød arbejdstager, som har været omfattet af lovgivningen i flere medlemsstater: i) efter lovgivningen i den af disse stater, på hvis område barnet er bosat, såfremt der dér er erhvervet ret til en af de i stk. 1 nævnte ydelser i medfør af denne stats lovgivning, i givet fald under iagttagelse af bestemmelserne i artikel 79, stk. 1, litra a), eller ii) i andre tilfælde efter den af disse medlemsstaters lovgivning, hvoraf den afdøde arbejdstager har været omfattet længst, såfremt der er erhvervet ret til en af de i stk. 1 nævnte ydelser i medfør af den nævnte lovgivning, i givet fald under iagttagelse af bestemmelserne i artikel 79, stk. 1, litra a); såfremt der ikke er erhvervet nogen ret efter denne lovgivning, undersøges det, om betingelserne for erhvervelse af ret efter lovgivningen i de øvrige berørte medlemsstater er til stede, idet de forsikrings- eller bopælsperioder, der er tilbagelagt efter disse medlemsstaters lovgivning, lægges til grund i rækkefølge efter aftagende længde.«

Stk. 2 slutter med en bestemmelse, der finder anvendelse i tilfælde, hvor den afdøde arbejdstager selv var pensionist eller rentemodtager ved sin død. Denne bestemmelse finder ikke anvendelse på de faktiske omstændigheder i den foreliggende sag, men sagsøgerne har støttet et anbringende på den.

Artikel 79, stk. 1, bestemmer af betydning for denne sag i korthed, at ydelser efter artikel 78 skal udredes efter den på grundlag af reglerne i artiklen bestemte lovgivning af den institution, som det påhviler at anvende nævnte lovgivning, og for denne institutions regning; såfremt erhvervelse af ret til ydelser eller ydelsernes størrelse efter denne lovgivning er afhængig af forsikringsperiodernes længde, skal endvidere perioder, som den pågældende arbejdstager har tilbagelagt i samtlige medlemsstater, sammenlægges.

Artikel 79, stk. 3, finder ikke direkte anvendelse, men bestemmelsen har betydning, for så vidt angår visse af de argumenter, som er fremført for Domstolen. Bestemmelsen går ud på, at ret til ydelser i medfør af artikel 78 stilles i bero, »såfremt der i kraft af erhvervsudøvelse kan kræves udbetalt familieydelser eller børnetilskud for de pågældende børn efter en medlemsstats lovgivning«.

Artikel 92 i Rådets (EØF) forordning nr. 574/72 om regler til gennemførelse af forordning nr. 1408/71 indeholder følgende bestemmelse af betydning for nærværende sag:

»Enhver, der modtager ydelser i medfør af forordningens artikel... 78 ... skal underrette den institution, der udbetaler disse ydelser:

— om enhver forandring i børnenes forhold, der kan medføre ændring af retten til ydelserne,

— om enhver ændring i antallet af børn, for hvem der udbetales ydelser,

— om enhver bopælsforandring for børnene,

— om enhver erhvervsudøvelse, der begrunder ret til familieydelser eller børnetilskud for disse børn.«

De faktiske omstændigheder i den foreliggende sag er følgende :

Afdøde arbejdede i Italien i perioden fra oktober 1951 til januar 1961. I denne periode tilbagelagde han 180 bidragsuger under den italienske pensionsforsikrings-ordning, hvilket svarer til 42 måneder. Han arbejdede i Forbundsrepublikken Tyskland fra oktober 61 til sin død den 6. juli 1973 og tilbagelagde derved 141 bidragsmåneder under den tyske pensionsforsikringsordning. Den 22. marts 1974 tilkendte Landesversicherungsanstalt Baden (»LVA Baden«) afdødes enke og sagsøgerne i hovedsagen efterladtepension. Selv om det ikke nævnes i forelæggelseskendelsen, er der mellem parterne enighed om, at disse pensioner blev beregnet alene på grundlag af de forsikringsperioder, som Gravina havde tilbagelagt i Tyskland, idet LVA Baden ikke havde fået oplysning om Gravinas forsikringsperioder i Italien. LVA Schwaben har ikke bestridt, at de italienske forsikringsperioder (i henhold til artikel 79, stk. 1, i forordning nr. 1408/71) skulle have været medregnet, og at pensionerne ville have været højere, hvis de var blevet det.

I maj 1974 vendte enken sammen med sagsøgerne tilbage til Italien. Herpå indstillede LVA Baden udbetalingen af pensionerne med udgangen af juni 1974 og oversendte sagens akter til LVA Schwaben som den kompetente kontaktinstitution. LVA Schwaben fortsatte udbetalingen af pensionen til enken, men afslog at udbetale pensionerne til sagsøgerne under henvisning til, at eftersom Gravina havde tilbagelagt forsikringsperioder såvel i Italien som i Tyskland, og sagsøgerne nu boede i Italien, havde de i henhold til artikel 78, stk. 2, litra b), nr. i), i forordning nr. 1408/71 ret til ydelser til børn, der har mistet begge forældre eller en af dem, fra den kompetente italienske institution og ikke fra nogen tysk institution.

Der har åbenbart gennem nogle år bestået meningsforskelle mellem de tyske og de italienske myndigheder vedrørende den rette fortolkning af artikel 78 i tilfælde som det foreliggende. De tyske myndigheder finder, at der i tilfælde, hvor det efterladte barn skifter bopæl, skal ske en ny fastsættelse af barnets rettigheder, og at der efter omstændighederne kan ske ændring med hensyn til, hvilken institution der er forpligtet til at betale ydelser. I modsætning hertil er de italienske myndigheder af den opfattelse, at når den institution, der skal udbetale ydelser til det efterladte barn efter en af forældrenes død, én gang er blevet udpeget i henhold til reglerne i artikel 78, forbliver den forpligtet til at udrede ydelserne uanset enhver senere ændring i det efterladte barns bopælsforhold. Ifølge det fra sagsøgernes side anførte, er den nævnte uenighed årsagen til, at de ikke modtog ydelser i mere end fire år. I november 1978 fraveg den kompetente italienske institution, INPS, sit standpunkt og tilkendte de efterladte børn ydelser med tilbagevirkende kraft fra august 1973 (den måned, der påfulgte deres faders død) på foreløbigt grundlag, dvs. indtil den endelige afgørelse af spørgsmålet om, hvilken institution der var forpligtet til at udbetale ydelser til dem, var truffet.

Gravina havde ikke været forsikret i Italien i tilstrækkelig lang tid til, at hans efterladte børn havde ret til pension alene i henhold til den herom gældende italienske lovgivning. De fik tilkendt deres (foreløbige) pensioner af INPS på grundlag af artikel 79, stk. 1, i forordning nr. 1408/71.

I Tyskland er deres situation en anden. Her arbejdede Gravina i den for erhvervelsen af retten krævede periode af 60 måneder. Herudover er forholdet det, hvilket Sozialgericht har anført i forelæggelseskendelsen under henvisning til § 1315, stk. 2, i Reichsversicherungsordnung, at tysk lov ikke under de i sagen foreliggende omstændigheder fratager sagsøgerne retten til deres tyske pensioner på grund af deres flytning til Italien. Dette blev bekræftet fra LVA Schwaben's side under den mundtlige forhandling. Jeg forstår det således, at dette skyldes, at flytningen til Italien var deres moders afgørelse, og ikke deres egen. Repræsentanten for LVA Schwaben anførte tillige for Domstolen, at hver enkelt af sagsøgerne i henhold til tysk lov ikke længere ville have ret til sin pension ved myndighedsalderens indtræden, og at nogle af sagsøgerne allerede var blevet myndige. Jeg ser ingen grund til at betvivle rigtigheden af dette.

Herefter må forholdet være det, at så længe hver enkelt af sagsøgerne bevarede sin bopæl i Tyskland, faldt den pension, den pågældende havde ret til som mindreårig, i to dele, nemlig én del, som han havde ret til alene i henhold til tysk lov, og som han i henhold til tysk lov bevarede retten til uanset flytningen til Italien, og en supplerende del, han havde ret til i henhold til fællesskabsretten som følge af sammenlægning med de perioder, i hvilke hans fader var forsikret i Italien.

De pensioner, sagsøgerne havde ret til i Tyskland, var større end dem, INPS tilkendte dem (på foreløbigt grundlag). Det er oplyst, at dette skyldtes, at de italienske pensioner beregnedes på grundlag af Gravina's indtægt, da han sidst arbejdede i Italien, og at en italiensk pension under andre omstændigheder kunne være mere fordelagtig. En række af Domstolens medlemmer stillede under den mundtlige forhandling spørgsmål til parternes repræsentanter med henblik på at få klarlagt det indbyrdes forhold mellem størrelsen af de tyske og de italienske pensioner, som sagsøgerne måtte have ret til. Jeg fandt ikke svarene fyldestgørende. Det syntes kun at fremgå af dem, hvor meget LVA Baden havde betalt (dvs. hvor meget sagsøgerne havde ret til alene i henhold til tysk lov), og hvor meget INPS havde betalt i alt til enken som pension til hende selv samt til hendes børn. Jeg tror imidlertid ikke, at disse tal er relevante for nogen af de spørgsmål, som Domstolen skal besvare i denne sag.

De spørgsmål, som Sozialgericht Augsburg har forelagt Domstolen er, i lettere forkortet form, følgende:

1) Indebærer artikel 78, stk. 2, i Rådets forordning nr. 1408/71, at ydelser, der allerede retskraftigt er blevet fastlagt i en medlemsstat, kan fratages børn, der har mistet begge forældre eller en af dem, af den kompetente institution i denne medlemsstat i tilfælde, hvor børnene skifter bopæl til en anden medlemsstat, når institutionen i den anden medlemsstat ville være kompetent ved den første fastsættelse af disse ydelser i henhold til forordningens artikel 78, stk. 2?

2) Er fratagelsen i påkommende tilfælde også berettiget, når et krav på de i artikel 78, stk. 1, i forordning nr. 1408/71 omhandlede ydelser består alene i henhold til national lovgivning?

Jeg skal først tage stilling til det andet af spørgsmålene.

Det står naturligvis ifølge Domstolens praksis fast, at traktatens artikel 51 ikke bemyndiger Rådet til at lovgive på en sådan måde, at en person berøves rettigheder, som han kan gøre krav på i henhold til en medlemsstats lovgivning uafhængigt af fællesskabsretten. Jeg vil kalde dette princip »Petroni-princippet«. efter betegnelsen for den ledende dom i den række af afgørelser, som fastslår princippet, nemlig dommen i sag 24/75 Petroni mod ONPTS, Sml. 1975, s. 1149. Det fremgår klart af forelæggelseskendelsen, at Sozialgericht først og fremmest har stillet spørgsmål nr. 2 på baggrund af dette princip.

I sag 733/79, Laterza-sagen, i hvilken jeg fremsatte forslag til afgørelse for første afdeling den 27. marts 1980, og som er optaget til dom, gav jeg udtryk for den opfattelse, at hvis Laterza havde ret til belgiske børnetilskud alene i henhold til belgisk lov, kunne disse ydelser ikke fratages ham i medfør af artikel 77, stk. 2, litra b), nr. i), i forordning nr. 1408/71. Hvis dette er rigtigt, og det mener jeg stadig, det er, må reglen finde tilsvarende anvendelse med hensyn til artikel 78, stk. 2, litra b), nr. i), da de to bestemmelser er parallelle, idet den ene finder anvendelse på børnetilskud, og den anden finder anvendelse på ydelser til børn, der har mistet begge forældre eller en af dem.

Fra LVA Schwabens og Kommissionens side blev der henvist til sag 19/76, Triches-sagen, Sml. 1976, s. 1243. I afgørelsen i denne sag blev det imidlertid udtrykkeligt lagt til grund, at Triches ikke havde ret til belgiske børnetilskud alene i henhold til belgisk lov (jf. dommens præmis 15). Domstolen gik endog så vidt som til på ny at fastslå, at »de af Rådet i henhold til artikel 51 trufne foranstaltninger ikke må have til følge, at en vandrende arbejdstager fratages en ret, der er erhvervet alene i henhold til lovgivningen i den medlemsstat, hvor han har arbejdet« (jf. dommens præmis 18).

Når jeg anlægger dette synspunkt på spørgsmål 2, tror jeg ikke, at det er nødvendigt for mig at tage stilling til Sozialgericht's anden begrundelse for at stille det, nemlig at det modsatte synspunkt kunne give anledning til tvivl om, hvorvidt artikel 78 er forenelig med den tyske forfatning (»Grundgesetz«), navnlig spørgsmålet om, hvorvidt den krænker en ved forfatningens artikel 14 beskyttet ejendomsret. I hvert fald ville jeg ikke have ønsket på dette punkt at gøre andet end at udtrykke min tilslutning til det, som generaladvokat Reischl anførte i det forslag til afgørelse, som han fremsatte den 27. marts 1980 i sagerne 41, 121 og 796/79, sagerne Testa, Maggio og Vitale, som også er optaget til dom.

For at Domstolen ikke skal tro, at jeg er uenig i, hvad generaladvokat Reischl i sit forslag anførte vedrørende anvendelsen af Petroni-princippet, må jeg klart sige, at det er jeg ikke. Generaladvokat Reischl beskæftigede sig i sit forslag med anvendelsen af princippet i forhold til artikel 69 i forordning nr. 1408/71, som indeholder en regel om, at en person, som med henblik på at søge arbejde rejser til en anden medlemsstat end den, i hvilken han har ret til arbejdsløshedsunderstøttelse, kan bevare sin ret til understøttelse. Som generaladvokat Reischl understregede, er forholdet det, at man i artikel 69 anerkender og gør en undtagelse fra det almindeligt accepterede princip om, at ret til arbejdsløshedsunderstøttelse er betinget af, at den pågældende person står til rådighed for arbejdsmarkedet på det sted, hvor der fremsættes krav om understøttelse. Desuden understregede han, at den samlede virkning af artikel 69 og af den tyske lovgivning, som disse sager angik, var at give den pågældende et valg. I Tyskland kunne han enten gøre de rettigheder gældende, som han havde i henhold til artikel 69, eller gøre de rettigheder gældende, som han havde alene i henhold til tysk lovgivning. Han kunne imidlertid ikke gøre begge dele. Der er her en vis analogi til sagerne om anti-kumulationsbestemmelser i national lovgivning (f.eks. sag 98/77, Schaap- sagen, Sml. 1978, s. 707, og sag 105/77, Boerboom-Kersjes-sagen, Sml., s. 717), hvor Domstolen fandt, at en person i en medlemsstat har ret til den største af de ydelser, han måtte have krav på, enten i henhold til denne stats lovgivning, herunder enhver relevant antikumulationsbestemmelse, eller i henhold til forordning nr. 1408/71.

I nærværende sag foreligger der ikke noget relevant valg eller alternativ. I Testa, Maggio og Vitale-sagerne foreligger valget kun i Tyskland. I sager som Schaap-sagen og Boerbom-Kersjes-sagen foreligger alternativet kun i den medlemsstat, hvis lovgivning indeholder anti-kumulationsbestemmelsen. At sige i dette tilfælde, at sagsøgerne havde valget mellem at kræve ydelser alene i henhold til tysk lov eller at kræve dem i henhold til artikel 78, ville være i direkte modstrid med Domstolens praksis, som Petroni mod ONPTS i sig selv er et eksempel på; det blev nemlig dér antaget, at en person på samme tid kan kræve ydelser i én medlemsstat alene i henhold til denne stats lovgivning, og ydelser i en anden medlemsstat i henhold til fællesskabsretten.

Jeg bør måske i denne forbindelse i korthed henvise til generaladvokat Capotorti's forslag til afgørelse samt til anden afdelings dom i sag 143/79, Walsh mod Insurance Officer.(af 22. 5. 1980, endnu utrykt). Som De vil huske, drejede denne sag sig om moderskabsydelser og navnlig om fortolkningen af artikel 8 i forordning nr. 574/72 samt denne artikels gyldighed i lyset af en korrekt fortolkning af den. Artikel 8 finder anvendelse i tilfælde, hvor en kvinde »har ret til moderskabsydelser efter lovgivningen i to eller flere medlemsstater«. Generaladvokat Capotorti synes at have lagt til grund, at artikel 8 kunne bevirke, at de rettigheder, en kvinde har alene i henhold til en medlemsstats lovgivning, kunne begrænses, men at artiklen ikke desto mindre var forenelig med traktatens artikel 51. En flygtig gennemlæsning af anden afdelings dom kunne lede til den antagelse, at afdelingen har anlagt det samme synspunkt. Som jeg forstår dommen, lægges det imidlertid i virkeligheden til grund, at den korrekte fortolkning af artikel 8 indebærer, at artiklens udtryk »lovgivningen i to eller flere medlemsstater« er en henvisning til den samlede virkning af lovgivningen i hver af disse stater og de relevante fællesskabsforordninger, og det lægges endvidere til grund, at fru Walsh faktisk ikke havde ret til moderskabsydelser i nogen af de pågældende stater (Irland og Det forenede Kongerige) alene i henhold til national lov. Under disse forudsætninger er der naturligvis ingen modstrid mellem dommen og de afgørelser (såsom Petroni-sagen, Massonet-sagen, sag 50/75, Sml. 1975, s. 1473, Strehl-sagen, sag 62/76, Sml. 1977, s. 211, samt Manzoni-sagen, sag 112/76, Sml. 1977, s. 1647), hvorved Domstolen har fastslået, at artikel 51 ikke giver Rådet mulighed for at lovgive med henblik på at hindre dobbeltydelser på den måde, at der sker en nedsættelse af den ydelse, en person har ret til alene i henhold til en medlemsstats nationale lovgivning.

Jeg ville derfor i den foreliggende sag besvare Sozialgericht's spørgsmål 2 benægtende.

Jeg skal herefter gå over til rettens første spørgsmål, som, hvis jeg har ret i, at Petroni-princippet finder anvendelse på den del af sagsøgernes tyske pensioner, som de har ret til alene i henhold til tysk lov, kun kan være relevant, for så vidt angår den del af pensionerne, som de — i hvert fald så længe de var bosidende i Tyskland — havde ret til i henhold til fællesskabsretten på grundlag af deres faders forsikringsperioder i Italien. Domstolens besvarelse af dette spørgsmål bør bringe den uenighed, der består mellem de tyske og italienske myndigheder vedrørende fortolkningen af artikel 78, til ophør.

Jeg er med hensyn til dette spørgsmål nået til den konklusion, at de tyske myndigheder, hvis opfattelse Kommissionen har tilsluttet sig, har ret. For det første finder jeg det usandsynligt, at Rådet skulle have anset et bopæelsskifte for at være uden betydning i ethvert tilfælde, eftersom de sociale ydelsers niveau i hver medlemsstat i nogen grad er tilpasset forholdene i denne stat, navnlig leveomkostningerne og mulighederne for at opnå andre sociale ydelser. For det andet, hvilket er betydeligt vigtigere, finder jeg det forhold slående, at alle de andre oplysninger, som skal meddeles den kompetente institution i medfør af artikel 92 i forordning nr. 575/72, udover »enhver bopælsforandring for børnene« klart er af en karakter, som kan have indvirkning på deres ret til ydelser. Jeg finder det usandsynligt, at Rådet indsatte »enhver bopælsforandring for børnene« mellem »enhver ændring i antallet af børn, for hvem der udbetales ydelser« og »enhver erhvervsudøvelse osv.« (som ville have betydning i forhold til artikel 79, stk. 3) alene af den grund — hvilket blev hævdet af sagsøgerne — at den pågældende institution må vide, hvortil den skal sende beløbene.

Heller ikke de øvrige af sagsøgerne og af den italienske regering anførte argumenter for det modsatte synspunkt synes overbevisende.

Såvel sagsøgerne som den italienske regering har påberåbt sig en erklæring i Rådets mødeprotokol vedrørende artikel 78, stk. 2, litra b), nr. ii), i forordning nr. 1408/71. Denne erklæring, som er offentliggjort i Kommissionens praktiske vejledning med hensyn til social sikring af arbejdstagere og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet, s. 196, har følgende ordlyd:

»Det forudsættes, at det én gang for alle bestemmes, hvilken lovgivning der skal gælde for barnet, og at der, efter at retten i henhold til den nævnte lovgivning er opbrugt, ikke skal gøres brug af en anden lovgivning, hvorefter der eventuelt stadig ville kunne udredes ydelser.«

En sådan erklæring er naturligvis ikke retligt forbindende, men, som jeg anførte i mit forslag til afgørelse i Laterza-sagen, finder jeg ikke, at vi nødvendigvis skal sætte os ganske ud over den.

Sagsøgerne og den italienske regering finder i overensstemmelse med denne udtalelse, at i tilfælde, hvor det én gang er blevet afgjort, i henhold til hvilken lovgivning et efterladt barn skal modtage ydelser i henhold til artikel 78, stk. 2, litra b), nr. ii), kan intet senere bopæls-skifte medføre, at en anden lovgivning finder anvendelse. De har anført, at den samme regel bør finde analog anvendelse på et tilfælde, der er omfattet af artikel 78, stk. 2, litra b), nr. i).

Jeg tror ikke, at dette er korrekt. Som De vil erindre, finder artikel 78, stk. 2, litra b), nr. ii), anvendelse i tilfælde, hvor den afdøde arbejdstager var omfattet af lovgivningen i mere end én medlemsstat, og hvor det efterladte barn har bopæl i en medlemsstat, hvis lovgivning ikke (end ikke selv om reglerne om sammenlægning bringes i anvendelse) giver barnet ret til nogen ydelse. I et sådant tilfælde udpeger artikel 78, stk. 2, litra b), nr. ii), for at udtrykke det i korthed, som den lovgivning, i henhold til hvilken det efterladte barn skal have udbetalt ydelser, den lovgivning, den afdøde arbejdstager var omfattet af i det længste tidsrum og i henhold til hvilken (i givet fald under anvendelse af reglerne om sammenlægning) barnet har erhvervet ret til en ydelse. Hvad erklæringen i Rådets protokol tager sigte på at klargøre er efter min opfattelse, at i et sådant tilfælde kan det efterladte barn, når dets ret til ydelser i henhold til denne lovgivning er udtømt, ikke påberåbe sig en anden medlemsstats lovgivning, som arbejdstageren var omfattet af i en kortere periode, med henblik på fortsat at modtage ydelser, f.eks. i tilfælde, hvor den sidstnævnte lovgivning bestemmer, at ydelser til efterladte børn udbetales indtil en højere alder end ydelserne i henhold til lovgivningen i den førstnævnte medlemsstat. Jeg læser ikke erklæringen på den måde, at den skulle tage sigte på det efterladte barns bopælsskifte. Jeg mener således ikke, at den er til hinder for, at et bopælsskifte medfører en ændring med hensyn til, efter hvilken lovgivning barnet skal modtage ydelserne.

Som jeg nævnte tidligere, støtter sagsøgerne også et argument på artikel 78, sidste punktum, der har følgende ordlyd:

»Den medlemsstats lovgivning, hvorefter de i artikel 77 omhandlede ydelser til børn af en pensionist eller en rentemodtager skal udredes, finder dog fortsat anvendelse efter den pågældende pensionists eller rentemodtagers død, for så vidt angår udredelse af ydelser til hans efterladte børn.«

Det er min opfattelse, at dette punktum har til formål at sikre fortsat udbetaling af ydelser til børn af en arbejdstager, som før sin død var pensionist eller rentemodtager og modtog børnetilskud til børnene. Det siges ikke i bestemmelsen, og den kan efter min opfattelse ikke fortolkes således, at den lovgivning, som den henviser til, fortsat skulle finde anvendelse uanset enhver efterfølgende ændring af børnenes bopæl.

Den italienske regering har henvist til artikel 10 i forordning nr. 1408/71. Men denne indeholder ordene »... medmindre andet er bestemt i denne forordning ...«. Da artikel 78 indeholder selvstændige regler om betydningen af modtagerens bopæl for så vidt angår ydelser til efterladte børn, er det efter min opfattelse udelukket at bringe artikel 10 i anvendelse.

Endelig har den italienske regering henvist til to af Domstolens afgørelser vedrørende fortolkningen af artikel 79, stk. 3, i forordning nr. 1408/71, nemlig afgørelserne i sag 115/77, Laumann- sagen, Sml. 1978, s. 805, og i sag 100/78, Rossi-sagen, Sml. 1979, s. 831 (sidstnævnte afgørelse analyserede jeg efter bedste evne i mit forslag til afgørelse i Laterza-sagen). Den foreliggende sag drejer sig naturligvis ikke om artikel 79, stk. 3, og der kan efter min opfattelse heller ikke af de nævnte afgørelser udledes noget generelt princip af betydning for løsningen af det foreliggende spørgsmål.

Jeg finder derfor, at Sozialgericht Augsburg's første spørgsmål bør-besvares bekræftende, dog således, at svaret kun gælder en så stor del (som der måtte være tale om) af ydelserne, som de efterladte børn ikke har ret til alene i henhold til national lov.

( 1 ) – Oversat fra engelsk.