Forslag til afgørelse fra generaladvokat Van Gerven fremsat den 6. maj 1992. - DORIS KNOCH MOD BUNDESANSTALT FUER ARBEIT. - ANMODNING OM PRAEJUDICIEL AFGOERELSE: BUNDESSOZIALGERICHT - TYSKLAND. - SOCIAL SIKRING - YDELSER VED ARBEJDSLOESHED. - SAG C-102/91.



Samling af Afgørelser 1992 side I-04341



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hr. afdelingsformand,

De herrer dommere,

1. Ved kendelse af 21. februar 1991 har Bundessozialgericht (herefter benaevnt "den forelaeggende ret") forelagt Domstolen en raekke praejudicielle spoergsmaal vedroerende retten til ydelser ved arbejdsloeshed i medfoer af forordning (EOEF) nr. 1408/71 (1).

Disse spoergsmaal er blevet rejst i en retssag mellem fru Doris Knoch (herefter benaevnt "Knoch") og Bundesanstalt fuer Arbeit (herefter benaevnt "Bundesanstalt").

Baggrunden for de praejudicielle spoergsmaal

2. Knoch, der er ugift og tysk statsborger, havde fra den 1. oktober 1982 til den 30. juni 1983 og fra den 1. oktober 1983 til den 30. juni 1984 loennet beskaeftigelse som lektor i tysk sprog og litteratur ved universitet i Bath, Storbritannien. Denne beskaeftigelse var blevet formidlet af Deutscher Akademischer Austauschdienst (herefter benaevnt "DAAD"). I maj 1981 havde hun paa universitetet i Heidelberg bestaaet den foerste del af eksamen som gymnasielaerer, og i juni 1982 bestod hun magistereksamen. I beskaeftigelsesperioden i Storbritannien var Knoch socialforsikret, og hun betalte bidrag til den britiske arbejdsloeshedsforsikring. Samtidig betalte DAAD hende en supplerende ydelse, som hun ligeledes modtog i ferieperioderne fra den 1. juli til den 30. september 1983 og fra den 1. juli til den 30. september 1984. Endvidere betalte DAAD hende, efter at den supplerende ydelse var ophoert, en midlertidig ydelse, der maanedligt androg ca. 1 500 DM, i tiden til den 30. november 1984.

Knoch havde lejet et hus i Bath, uden at hun afmeldte sin adresse i Bruchsal, hvor hun var tilmeldt folkeregisteret paa sine foraeldres adresse. I sommerferien i 1983 og ligeledes i juli 1984 opholdt hun sig i Bruchsal. I begyndelsen af august 1984 tog hun fra Bruchsal til England i tre maaneder for at soege arbejde, hvilket imidlertid ikke lykkedes. I november eller december 1984 vendte hun tilbage til Tyskland, hvor hun, efter at hun i september 1985 begyndte med den praktiske gymnasielaereruddannelse, i mellemtiden bestod anden del af eksamen som gymnasielaerer.

Efter at hendes beskaeftigelse var ophoert, meldte Knoch sig arbejdsloes i Bath. Fra begyndelsen af juli til den 21. august 1984 modtog hun arbejdsloeshedsunderstoettelse paa 139,76 UKL. Efter at hun var vendt tilbage til Bruchsal, meldte hun sig den 19. december 1984 arbejdsloes paa Karlsruhe Arbejdsformidlingskontor og ansoegte om arbejdsloeshedsunderstoettelse. Bundesanstalt afslog ansoegningen med den begrundelse, at optjeningsperioden ikke var opfyldt, og at der i henhold til faellesskabsretten heller ikke kunne tages hensyn til tiden i Storbritannien.

Ved dom af 28. januar 1987 ophaevede Sozialgericht denne afgoerelse og tilpligtede Bundesanstalt at yde Knoch arbejdsloeshedsunderstoettelse efter lovgivningens regler fra den 19. december 1984. Landessozialgericht afviste Bundesanstalt' s anke og stadfaestede afgoerelsen ved dom af 16. august 1988. I dommens praemisser anfoerte Landessozialgericht, at tysk retskrav om en optjeningsperiode var blevet opfyldt ved den loennede beskaeftigelse i Storbritannien. Bundesanstalt skulle ifoelge artikel 71, stk. 1, litra b), nr. ii), i forordning nr. 1408/71 have taget hensyn til disse beskaeftigelsesperioder.

Under revisionsanken har Bundesanstalt paaberaabt sig, at der foreligger en tilsidesaettelse af artikel 12 og 71 i forordning nr. 1408/71. Det er Bundesanstalt' s opfattelse, at artikel 71, stk. 1, litra b), giver den arbejdstager, der ikke er graensearbejder, en valgmulighed: Den paagaeldende kan goere krav paa arbejdsloeshedsunderstoettelse i den stat, hvor han sidst har vaeret i beskaeftigelse ° saaledes som det er tilfaeldet med Knoch i Storbritannien ° eller i den paagaeldendes bopaelsstat. Af forbuddet mod dobbeltydelser i artikel 12, stk. 1, foerste punktum, i forordning nr. 1408/71 foelger, at Knoch har mistet retten til arbejdsloeshedsunderstoettelse, fordi hun har faaet udbetalt britisk arbejdsloeshedsunderstoettelse. Knoch kunne i medfoer af artikel 69 i forordning nr. 1408/71 kun goere sit krav gaeldende efter britisk ret.

Knoch paaberaaber sig imidlertid artikel 67 i ovennaevnte forordning (se nedenfor, punkt 6). Hun goer gaeldende, at Bundesanstalt skal tage hensyn til de forsikringsperioder, hun som arbejdstager har tilbagelagt i henhold til den britiske lovgivning, som om det var forsikringsperioder, der var tilbagelagt i henhold til tysk lovgivning.

3. Bundessozialgericht saa sig stillet over for en raekke fortolkningsproblemer i forbindelse med forordning nr. 1408/71 og har forlagt Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal:

"1) Har en helt arbejdsloes arbejdstager, der ikke er graensearbejder, og som under sin seneste beskaeftigelse har vaeret bosat i en anden medlemsstat end den kompetente, i henhold til artikel 71, stk. 1, litra b), nr. ii), jf. artikel 67, i forordning (EOEF) nr. 1408/71 ret til ydelser efter lovgivningen i den medlemsstat, paa hvis omraade han er bosat, eller som han vender tilbage til, selv om han forinden har oppebaaret forsikringsydelser ved arbejdsloeshed fra institutionen i den kompetente medlemsstat?

2) a) Finder artikel 12, stk. 1, foerste punktum, i forordning (EOEF) nr. 1408/71 ° hvorefter der ikke med hjemmel i denne forordning kan tillaegges eller bevares ret til flere ydelser af samme art paa grundlag af samme forsikringsperiode tilbagelagt efter en tvungen forsikring ° anvendelse med hensyn til artikel 71, stk. 1, litra b), nr. ii), jf. artikel 67, i forordning (EOEF) nr. 1408/71?

b) Hvornaar er ydelser ved arbejdsloeshed af samme art efter betydningen i artikel 12, stk. 1, foerste punktum, i forordning (EOEF) nr. 1408/71?

c) Skal institutionen i en medlemsstat ° i henhold til hvis lovgivning erhvervelsen af et krav paa ydelser ved arbejdsloeshed samt kravets varighed afhaenger af, at der er tilbagelagt visse forsikringsperioder ° i det i artikel 71, stk. 1, litra b), nr. ii), jf. artikel 67, i forordning (EOEF) nr. 1408/71 omhandlede tilfaelde i henhold til artikel 12, stk. 1, foerste punktum, i forordning (EOEF) nr. 1408/71:

med hensyn til kravets opstaaen og varighed undlade at tage hensyn til forsikringsperioder, der er tilbagelagt som arbejdstager i henhold til lovgivningen i en anden medlemsstat, for saa vidt disse allerede har begrundet en ydelse af samme art i den anden medlemsstat,

eller

skal artikel 12, stk. 1, foerste punktum, i forordning (EOEF) nr. 1408/71 med hensyn til ydelser ved arbejdsloeshed gennemfoeres saaledes, at de tilbagelagte forsikringsperioder ° uanset det foerste krav ° skal tages i betragtning ved fastsaettelsen af det senere erhvervede krav, dog saaledes at det antal dage, i hvilke der er oppebaaret ydelser i henhold til det foerst erhvervede krav, fratraekkes i varigheden af det senere krav?

3) a) Er den attest, som den kompetente institution i en medlemsstat, af hvis lovgivning en vandrende arbejdstager senest har vaeret omfattet, udsteder ved arbejdsloeshed i medfoer af artikel 84, stk. 2, i forordning (EOEF) nr. 574/72, bindende for institutionen i en anden medlemsstat samt for denne stats retter, for saa vidt det i attesten er angivet, at den vandrende arbejdstager ikke har ret til ydelser efter artikel 69 i forordning (EOEF) nr. 1408/71?

b) Hvornaar kan den arbejdsloese i henhold til artikel 71, stk. 1, litra b), nr. ii), tredje led, i forordning (EOEF) nr. 1408/71 i medfoer af artikel 69 i forordning (EOEF) nr. 1408/71 goere krav paa ydelser efter den lovgivning, af hvilken han senest har vaeret omfattet, med den foelge, at ydelser efter lovgivningen i den stat, hvor han bor, midlertidigt stilles i bero?

c) Betyder det forhold, at ydelser efter lovgivningen i den medlemsstat, hvor den arbejdsloese er bosat, eller som han vender tilbage til, stilles i bero i det tidsrum, den arbejdsloese i medfoer af artikel 69 i forordning (EOEF) nr. 1408/71 kan goere krav paa ydelser efter den lovgivning, af hvilken han senest har vaeret omfattet, jf. artikel 71, stk. 1, litra b), nr. ii), tredje led, i forordning (EOEF) nr. 1408/71, alene, at den arbejdsloese ikke i dette tidsrum modtager ydelser fra institutionen i bopaelsstaten, men efterfoelgende kan goere krav paa disse ydelser i fuldt omfang, eller har suspensionen af ydelserne tillige til foelge, at varigheden af kravet paa ydelserne afkortes med det antal dage, de har vaeret stillet i bero?"

4. I betragtning af spoergsmaalenes tekniske karakter finder jeg det oenskeligt foerst at minde om det system, som forordning nr. 1408/71 har skabt for arbejdsloeshedsunderstoettelse. Derefter behandler jeg de praejudicielle spoergsmaal og underspoergsmaal i den raekkefoelge, de er angivet af den forelaeggende ret. Men foerst vil jeg goere naermere rede for begrebet "bosat" som omhandlet i artikel 71 i ovennaevnte forordning, da den franske regering bestrider, at Knoch under sit ophold i Det Forenede Kongerige stadig var bosat i Tyskland.

Det ved forordning nr. 1408/71 indfoerte system vedroerende ydelser ved arbejdsloeshed

5. Som bekendt blev forordning nr. 1408/71 vedtaget af Raadet til gennemfoerelse af EOEF-traktatens artikel 51. Formaalet med den er en naermere koordination af de enkelte medlemsstaters lovgivning om sociale sikringsordninger med henblik paa en gennemfoerelse af arbejdskraftens frie bevaegelighed ved inden for Faellesskabet at sikre, dels at samtlige statsborgere i medlemsstaterne behandles lige efter de enkelte medlemsstaters lovgivning, dels at arbejdstagerne og deres ydelsesberettigede paaroerende opnaar ret til sociale sikringsydelser uanset deres arbejds- eller bopaelssted (2). Til det formaal indfoeres der ved forordning nr. 1408/71 et system, hvor for det foerste alle perioder laegges sammen, som i henhold til de forskellige nationale lovgivninger tages i betragtning i forbindelse med erhvervelse og bevarelse af retten til ydelser samt ved fastsaettelsen af disse, hvor der derefter tilkendes ydelser til de forskellige persongrupper, der er omfattet af forordningen, uanset hvor de er bosat inden for Faellesskabet, og hvor det endelig hindres, at der som foelge af, at arbejdstagerne flytter, og der er forskelle mellem de nationale lovgivninger, opnaas uberettigede dobbeltydelser, som medfoerer en forskelsbehandling.

Denne sidstnaevnte maalsaetning soeges naaet gennem to generelle bestemmelser, nemlig det i artikel 3, stk. 1, fastsatte ligebehandlingsprincip:

"Personer, der er bosat paa en medlemsstats omraade, og som er omfattet af denne forordning, har de samme pligter og rettigheder i henhold til en medlemsstats lovgivning som denne medlemsstats egne statsborgere, medmindre andet foelger af saerlige bestemmelser i denne forordning."

Det generelle forbud mod dobbeltydelser i artikel 12, stk. 1, foerste punktum, lyder som foelger:

"Der kan ikke med hjemmel i denne forordning tillaegges eller bevares ret til flere ydelser af samme art paa grundlag af samme forsikringsperiode tilbagelagt efter en tvungen forsikring."

6. For saa vidt angaar ydelser ved arbejdsloeshed paalaegger artikel 67, stk. 1, i forordning nr. 1408/71 de medlemsstater, der ° som dette i henhold til § 104, stk. 1, i Arbeitsfoerderungsgesetz er tilfaeldet med Tyskland ° goer erhvervelsen, bevarelsen eller generhvervelse af retten til ydelser afhaengig af, at visse forsikringsperioder er tilbagelagt, foelgende forpligtelse:

"Den kompetente institution ... skal i fornoedent omfang medregne forsikrings- eller beskaeftigelsesperioder, der er tilbagelagt som arbejdstager efter enhver anden medlemsstats lovgivning, som om det drejede sig om forsikringsperioder, der var tilbagelagt efter den for denne institution gaeldende lovgivning, dog forudsat at beskaeftigelsesperioderne ville vaere blevet anset for forsikringsperioder, hvis de havde vaeret tilbagelagt efter denne lovgivning."

I almindelighed gaelder denne forpligtelse efter artikel 67, stk. 3, dog kun for den stat, under hvis lovgivning

"den paagaeldende senest har tilbagelagt ... forsikringsperioder ... efter den lovgivning, i henhold til hvilken ydelserne begaeres".

Artikel 71, stk. 1, litra b), giver under visse betingelser mulighed for undtagelse fra denne bestemmelse:

"i) Andre arbejdstagere end graensearbejdere, der er delvis, periodisk eller helt arbejdsloese, og som fortsat staar til raadighed for deres arbejdsgiver eller for arbejdsformidlingen paa den kompetente stats omraade, modtager ydelser efter lovgivningen i denne stat, som om de var bosat paa dens omraade; disse ydelser udbetales af den kompetente institution.

ii) Andre arbejdstagere end graensearbejdere, der er helt arbejdsloese, og som stiller sig til raadighed for arbejdsformidlingen i den medlemsstat, paa hvis omraade de er bosat, eller som vender tilbage til denne stats omraade, modtager ydelser efter denne stats lovgivning, som om de senest havde vaeret beskaeftiget dér; disse ydelser udbetales af bopaelsstedets institution for denne institutions regning; hvis den paagaeldende arbejdstager allerede har faaet tilkendt ydelser for den kompetente institutions regning i den medlemsstat, af hvis lovgivning han senest har vaeret omfattet, skal han dog modtage ydelser i overensstemmelse med reglerne i artikel 69; udbetaling af ydelser efter lovgivningen i den stat, hvor den arbejdsloese er bosat, stilles i bero i det tidsrum, hvor han i medfoer af artikel 69 kan goere krav paa ydelser efter den lovgivning, hvoraf han senest har vaeret omfattet."

Som Domstolen praeciserede allerede i Miethe-dommen, giver denne bestemmelse helt arbejdsloese arbejdstagere (der ikke er graensearbejdere) en valgmulighed med hensyn til, hvilken lovgivning der finder anvendelse paa ydelserne. De kan

"vaelge mellem ydelser fra henholdsvis den medlemsstat, hvori de senest har vaeret beskaeftiget, og den medlemsstat, hvori de er bosat. Denne valgmulighed udoeves paa den maade, at arbejdstageren tilmelder sig arbejdsformidlingen i enten den medlemsstat, hvori han senest har vaeret beskaeftiget [artikel 71, stk. 1, litra b), nr. i)], eller den medlemsstat, hvori han er bosat [artikel 71, stk. 1, litra b), nr. ii)]" (3).

Domstolen har allerede flere gange ° under henvisning til niende betragtning til forordning nr. 1408/71 ° praeciseret formaalet med denne bestemmelse, nemlig at sikre, at vandrende arbejdstagere kan goere krav paa arbejdsloeshedsydelser paa saadanne betingelser, at de bedst muligt saettes i stand til at soege nyt arbejde (4).

Som Kommissionen i denne sag med rette bemaerker, og som det udtrykkeligt er blevet bekraeftet af Domstolen (5), drejer det sig her ikke blot om en undtagelse fra artikel 67, men tillige fra det i artikel 13, stk. 2, litra a), i forordning nr. 1408/71 fastsatte princip om, at arbejdstageren er underkastet lovgivningen i den stat, hvor han har loennet beskaeftigelse. Artikel 71, stk. 1, litra b)' s karakter af undtagelse har faaet Domstolen til at underkaste begrebet "den medlemsstat, paa hvis omraade de er bosat" visse begraensninger (se nedenfor, punkt 7).

Begrebet "bosat" i artikel 71 i forordning nr. 1408/71' s forstand

7. Den franske regering er uenig i den forelaeggende rets konstatering af, at Knoch opfylder de i henhold til artikel 71, stk. 1, litra b), nr. ii), stillede betingelser, navnlig for saa vidt som retten finder, at Knoch havde beholdt sin bopael i Tyskland under sit ophold i Storbritannien. Regeringen henholder sig i den forbindelse til Reibold-dommen, hvori Domstolen, der herved sammenfattede sin dom i Di Paolo-sagen (6), som kriterier for begrebet "bosat" i artikel 71, stk. 1, litra b), nr. ii), angiver foelgende:

"Begrebet 'den medlemsstat, paa hvis omraade de er bosat' , skal begraenses til den stat, hvor arbejdstageren, selv om han er beskaeftiget i en anden medlemsstat, fortsaetter med at have sin saedvanlige bopael, og hvor hans saedvanlige interessecentrum ligeledes befinder sig ... saa snart en arbejdstager har fast beskaeftigelse i en medlemsstat, opstaar der nemlig formodning for, at han er bosat her ...; der boer foelgelig tages hensyn, ikke blot til arbejdstagerens familiesituation, men ogsaa til hans begrundelse for at flytte og til arbejdets karakter" (7).

Heraf udleder Domstolen, at:

"ved anvendelsen af artikel 71, stk. 1, litra b), nr. ii), i forordning nr. 1408/71 skal der saaledes tages hensyn til varigheden og kontinuiteten af den bopael, som den paagaeldende havde, foer han flyttede, til varigheden af og formaalet med hans fravaer, til arten af beskaeftigelsen i den anden medlemsstat samt til den paagaeldendes hensigt, som den fremgaar af samtlige omstaendigheder" (8).

Den franske regering har anfoert nogle omstaendigheder, hvoraf det efter regeringens opfattelse i dette tilfaelde maa foelge, at Knoch ikke (laengere) havde sin saedvanlige bopael i Tyskland. I en periode paa to aar opholdt hun sig saaledes kun fire maaneder i Tyskland, og hendes interessecentrum laa ikke udelukkende i Tyskland, da hun soegte (men ikke fandt) arbejde i Storbritannien paa grundlag af en eksamen, der gav hende ret til at undervise som gymnasielaerer, samt en "Magister"-eksamen. Den franske regering anfoerer endvidere, at det for saa vidt angaar Knoch' s situation ikke kan goeres gaeldende, at der eventuelt skulle foreligge en "lakune" i faellesskabsretten. Hendes arbejdssituation var fuldt ud daekket af artikel 3 i forordning nr. 1408/71, der, saaledes som Domstolen udtalte i dommen i sagen Allué og Coonan, for saa vidt angaar nationale sociale sikringsordninger er et saerligt udtryk for forbuddet mod forskelsbehandling paa grundlag af nationalitet (9). Den franske regering kan endvidere vanskeligt forestille sig, hvilken lovgivning skal der vaere gaeldende i forbindelse med retten til fri bevaegelighed for en borger i en medlemsstat, som i ni maaneder af aaret har beskaeftigelse i en anden medlemsstat og nyder godt af denne stats sociale sikringsordninger, men alligevel forklarer, at han ikke er bosat dér. Saafremt den forelaeggende rets bedoemmelse foelges, kan man stille det spoergsmaal, om man ikke staar over for et rent internt anliggende efter tysk ret. Endvidere maa der sondres mellem den foreliggende sag og situationen i Reibold-sagen, da Knoch havde soegt arbejde i Storbritannien og derefter modtaget arbejdsloeshedsydelser i henhold til den britiske lovgivning. Endelig er den forelaeggende rets vide fortolkning af begrebet "bopael" uforenelig med faellesskabsbestemmelserne vedroerende afgifter, navnlig artikel 7 i direktiv 83/182/EOEF (10), og modvirker derfor sammenhaengen i de faellesskabsretlige bestemmelser. Den franske regering konkluderer herefter, at Knoch' s saedvanlige opholdssted var i Storbritannien og ikke i Tyskland.

8. Disse argumenter kan ikke overbevise mig. De fleste af de kriterier, der af Domstolen blev udviklet i Di Paolo- og Reibold-dommene, peger tvaertimod, naar de anvendes paa den foreliggende sag, paa, at den forelaeggende ret havde et godt grundlag for at antage, at Knoch, mens hun var beskaeftiget i Det Forenede Kongerige, havde beholdt sin saedvanlige bopael i Tyskland. Afgoerende er efter min mening i den forbindelse, at der ifoelge Domstolen kun bestaar en formodning for bopael i beskaeftigelsesstaten, saafremt den paagaeldende arbejdstager har fast arbejde ("un emploi stable") dér. Det var helt klart ikke tilfaeldet her, da Knoch i to undervisningsaar var beskaeftiget som lektor i Det Forenede Kongerige som led i en udveksling mellem universiteter, der var arrangeret af DAAD. Efter periodens udloeb (juni 1984) havde hun overhovedet ingen tilknytning mere til Storbritannien, og hendes forsoeg paa at finde arbejde dér var forgaeves. Under disse omstaendigheder kan man umuligt konkludere, at der eksisterede et fast arbejde.

Argumentet om varigheden af Knoch' s fravaer fra Tyskland kan heller ikke tillaegges afgoerende betydning. Som Domstolen udtalte i Reibold-sagen, er dette kriterium hverken noejagtigt defineret eller udtoemmende, og en alt for streng maksimumsnorm for fravaer [f.eks. fire maaneder, i lighed med definitionen for "graensearbejder" i artikel 1, litra b), i forordning nr. 1408/71] ville fratage artikel 71 i forordningen en del af dens praktiske betydning:

"En arbejdstager, der ikke er graensearbejder, kan nemlig vaere beskaeftiget i en anden medlemsstat i mere end fire maaneder og alligevel bevare sit saedvanlige interessecentrum i sin hjemstat. Saafremt en saadan arbejdstager alligevel udelukkes fra anvendelse af bestemmelsen, ville han ikke have de bedste muligheder for en fornyet integration, hvilket er i strid med bestemmelsens formaal. Kriteriet vedroerende varigheden af fravaeret maa derfor anvendes under hensyntagen til de faktiske omstaendigheder i hvert enkelt tilfaelde" (11).

I oevrigt udtalte Domstolen i Di Paolo-sagen vedroerende tilfoejelsen i artikel 71, stk. 1, litra b), nr. ii), "eller som vender tilbage til denne stats omraade", at det

"betyder blot, at begrebet bopael som defineret ovenfor ikke noedvendigvis udelukker et ikke-saedvanligt opholdssted i en anden medlemsstat" (12).

Derefter kan det ikke af begrundelsen for opholdet i udlandet og ud fra karakteren af det dér udfoerte arbejde udledes, at Knoch ikke laengere var bosat i Tyskland. Man kan nemlig ikke antage, at en midlertidig ansaettelse som laerer i udlandet inden for rammerne af et universitetsudvekslingsprogram i sig selv foerer til en aendring af bopaelen.

For saa vidt endelig angaar forholdet mellem Knoch' s situation og Reibold' s situation i dommen af samme navn, er jeg ° i modsaetning til den franske regering ° af den opfattelse, at de to sager ligner hinanden paa vaesentlige punkter. Ligesom det var tilfaeldet med Knoch, var Reibold med DAAD som formidler i to paa hinanden foelgende undervisningsaar beskaeftiget som lektor i Storbritannien (sammenlagt 21 maaneder, dvs. lige saa lang tid som Knoch). I universitetets ferieperioder vendte Reibold ogsaa tilbage til Tyskland, hvor hun havde beholdt den bolig, hun havde lejet. At Knoch modtog ydelser ved arbejdsloeshed i Det Forenede Kongerige anser jeg ikke for afgoerende ° i hvert fald ikke for saa vidt angaar bedoemmelsen af bopaelskravet. Jeg finder det heller ikke afgoerende, at hun ° om end forgaeves ° soegte arbejde dér. Det viser hoejst, at hun eventuelt, saafremt hun havde fundet fast arbejde i Det Forenede Kongerige, ville have flyttet sin bopael dertil.

Endnu én enkelt bemaerkning om argumentet vedroerende sammenhaengen i faellesskabsretten. Begrebet "saedvanlig bopael", som Domstolen anvender i den ovenfor citerede domspraksis, har en faellesskabsretlig raekkevidde. Jeg finder det i den forbindelse reelt paakraevet, at betydningen af begrebet bliver saa entydig som muligt paa de forskellige af faellesskabsretten omfattede omraader. I den forbindelse skal der dog tages hensyn til de paagaeldende faellesskabsbestemmelsers formaal og system (f.eks. paa det afgiftsmaessige, eller som i det foreliggende tilfaelde, det socialretlige omraade), hvilket i oevrigt som regel ° f.eks. i artikel 7 i direktiv 83/182 (13) ° foerer til en saerlig definition af begrebet "saedvanligt opholdssted".

Det foerste praejudicielle spoergsmaal

9. Med sit foerste spoergsmaal oensker den forelaeggende ret at faa klarlagt, om en helt arbejdsloes arbejdstager som Knoch i henhold til forordning nr. 1408/71 stadig har ret til arbejdsloeshedsydelser i den medlemsstat, paa hvis omraade han er bosat, eller som han vender tilbage til, saafremt han forinden har oppebaaret arbejdsloeshedsydelser fra institutionen i den kompetente medlemsstat, i dette tilfaelde Storbritannien. Ifoelge den forelaeggende ret, den tyske regering og Kommissionen skal dette spoergsmaal besvares bekraeftende.

Den tyske regering tilslutter sig den forelaeggende rets argumentation. Den er af den opfattelse, at selv om en helt arbejdsloes arbejdstager foerst har oppebaaret arbejdsloeshedsydelser i medlemsstaten efter den lovgivning, af hvilken han senest har vaeret omfattet, betyder det ikke, at han efter ydelsernes ophoer [f.eks. efter udloebet af den periode, hvori der i henhold til den nationale lov, der finder anvendelse, er ret til ydelse, eller efter udloebet af det i artikel 69, stk. 1, litra c), i forordning nr. 1408/71 naevnte tidsrum af hoejst tre maaneder] ikke laengere har ret til ydelser fra institutionen i bopaelsstaten. Da retsvirkningen af artikel 71, stk. 1, litra b), nr. ii), foerste led, i realiteten er en anvendelse af artikel 67 i samme forordning, vedroerer det andet og det tredje led ifoelge den forelaeggende ret netop det tilfaelde, at en arbejdsloes i henhold til artikel 71 og artikel 67 erhverver en ret over for institutionen i bopaelsstaten, selv om han ligeledes har gjort krav paa en ydelse fra institutionen i den medlemsstat, hvis lovgivning han senest har vaeret omfattet af.

Kommissionen er af den opfattelse, at forordning nr. 1408/71 intet indeholder om, at naar foerst den paagaeldende arbejdsloese har truffet et valg, saa bliver dette valg bindende for ham, dvs. at han, efter at han har ansoegt om ydelser i henhold til lovgivningen i den stat, hvor han senest havde loennet beskaeftigelse, ikke laengere kommer i betragtning med hensyn til udbetaling af ydelser ved arbejdsloeshed i henhold til ordningen i den medlemsstat, hvor han er bosat. Kommissionen mener tvaertimod, at det foelger af den bedre stilling, som forordningen giver denne gruppe arbejdsloese, at det for en arbejdsloes fuldt ud er muligt foerst at ansoege om ydelser i beskaeftigelsesstaten og derefter ° saafremt han ser sin fordel derved ° goere brug af den mulighed, som artikel 71 giver ham for at oppebaere ydelser ved arbejdsloeshed i den stat, hvor han er bosat. Dette fremgaar ifoelge Kommissionen af artikel 71, stk. 1, litra b), nr. ii), tredje led. Den omstaendighed, at udbetalingen af ydelserne i henhold til denne bestemmelse kan stilles i bero, beviser ifoelge Kommissionen indirekte, at det for den arbejdsloese er muligt foerst at goere krav paa ydelserne i den stat, hvor han senest har vaeret beskaeftiget, og derefter i den stat, hvor han er bosat.

Den franske regering er derimod af den opfattelse, at artikel 67 i forordning nr. 1408/71 ikke giver en saadan mulighed for successive ydelser. Den paaberaaber sig i den forbindelse det i artikel 13, stk. 1, i forordning nr. 1408/71 fastsatte princip om, at den paagaeldende alene er undergivet lovgivningen i én medlemsstat; et princip, som artikel 67 har til formaal at styrke, samt det i forordningens artikel 12 fastsatte almindelige forbud mod dobbeltydelser (se ovenfor, punkt 5). For god ordens skyld citerer jeg artikel 13, stk. 1:

"Med forbehold af artikel 14c er de personer, der er omfattet af denne forordning, alene undergivet lovgivningen i én medlemsstat. Spoergsmaalet om, hvilken lovgivning der skal anvendes, afgoeres efter bestemmelserne i dette afsnit."

10. Som den forelaeggende ret, den tyske regering og Kommissionen er ogsaa jeg af den opfattelse, at det absolut er muligt at oppebaere successive ydelser i henhold til artikel 71, stk. 1, litra b), nr. ii), foerst i den medlemsstat, af hvis lovgivning den paagaeldende senest var omfattet (i dette tilfaelde Det Forenede Kongerige), og derefter i den medlemsstat, hvor den paagaeldende er bosat. Som det allerede er blevet naevnt ovenfor (punkt 6), drejer det sig om en favorabel ordning, som skal sikre, at vandrende arbejdstagere kan goere krav paa arbejdsloeshedsydelser paa saadanne betingelser, at de bedst muligt saettes i stand til at soege nyt arbejde. Dette formaal ville ikke blive naaet, saafremt den omstaendighed, at den arbejdsloese foerst valgte at modtage ydelser i den medlemsstat, hvis lovgivning han senest har vaeret omfattet af, ville fratage ham retten til ydelser efter den ordning, der eksisterer i den medlemsstat, hvor han bor. Den i artikel 71, stk. 1, litra b), nr. ii), tredje led, foreskrevne suspension af retten til udbetaling af ydelser i sidstnaevnte stat i det tidsrum, hvori der kan goeres krav paa ydelser efter lovgivningen i den foerstnaevnte stat, ville ellers vaere formaalsloes.

At den franske regerings argument ikke holder, fremgaar ligeledes klart af det, der allerede er blevet anfoert ovenfor (punkt 6), nemlig at det her drejer sig om en undtagelse ° der ganske vist skal anvendes restriktivt ° fra "princippet om lovgivningen i én medlemsstat" i artikel 13 i forordning nr. 1408/71.

Det andet praejudicielle spoergsmaal

11. Den forelaeggende rets andet spoergsmaal vedroerer anvendelsen af artikel 12, stk. 1, foerste punktum, i forordning nr. 1408/71 i forbindelse med forordningens artikel 71, stk. 1, litra b), nr. ii). Jeg vil foerst undersoege, om foerstnaevnte bestemmelse finder anvendelse her, naar arbejdsloeshedsydelser er "af samme art", og derefter, hvorledes bestemmelsen skal anvendes under omstaendighederne i denne sag.

12. At artikel 12 finder anvendelse i forbindelse med artikel 71, stk. 1, litra b), nr. ii), og artikel 67, kan der naeppe vaere tvivl om. Som anfoert ovenfor (punkt 5), har artikel 12 til formaal inden for rammerne af forordning nr. 1408/71 at hindre, at der uberettiget modtages dobbelte sociale sikringsydelser. Det i denne bestemmelse fastsatte forbud mod dobbeltydelser er generelt, saaledes at det ogsaa finder anvendelse paa arbejdsloeshedsydelser. Kun de ydelser, der udtrykkelig er naevnt i artikel 12, stk. 1, andet punktum (invaliditet, alderdom, doedsfald (pensioner) eller erhvervssygdom), er ikke omfattet af dette forbud.

13. Mindre klart er det, om de tyske arbejdsloeshedsydelser og de ydelser, som Knoch har modtaget i Storbritannien, skal betragtes som "ydelser af samme art" i henhold til artikel 12. Den forelaeggende ret henviser i den forbindelse med rette til Valentini-dommen, hvori Domstolen udtalte:

"Ifoelge Domstolens faste praksis boer sociale sikringsydelser, uanset de forskellige nationale lovgivningers egenart, betragtes som vaerende af samme art, naar deres genstand og formaal samt deres beregningsgrundlag og tildelingsbetingelser er identiske. Derimod er formelle kendetegn ikke faktorer, der skal tages i betragtning ved klassificeringen af ydelserne" (14).

Vedroerende kriterierne genstand og formaal er der i naervaerende sag ingen problemer. De er klart de samme. Den forelaeggende rets usikkerhed angaar kravet om identitet mellem beregningsgrundlag og tildelingsbetingelser. Paa dette punkt bestaar der ganske rigtigt forskelle mellem den tyske og den britiske ordning, navnlig for saa vidt angaar optjeningsperiodens og udbetalingsperiodens varighed samt stoerrelsen af ydelserne.

I tysk ret kraeves der bl.a. som betingelse for retten til ydelser ved arbejdsloeshed, at den arbejdsloese staar til raadighed for arbejdsformidlingen og har tilbagelagt en optjeningsperiode (15). Med hensyn til optjeningsperioden tages der hensyn til varigheden af den bidragspligtige beskaeftigelsesperiode inden for en treaarsperiode forud for arbejdsloesheden, som varigheden af retten til arbejdsloeshedsydelser ligeledes er afhaengig af (16). I britisk ret kraeves der ganske vist ogsaa perioder med tvungen forsikring, men der tages stoerre hensyn til bidragenes stoerrelse, saaledes at arbejdstagere med en hoejere indkomst hurtigere opnaar ret til udbetaling af arbejdsloeshedsunderstoettelse. I modsaetning til i Tyskland, hvor ydelsernes varighed er afhaengig af varigheden af den bidragspligtige beskaeftigelse i de aar, der gaar forud for arbejdsloesheden, tildeles arbejdsloeshedsydelsen i Storbritannien i almindelighed for en fast periode paa i praksis et aar (312 dage). Endelig er der tillige forskelle med hensyn til stoerrelsen af ydelserne. I Det Forenede Kongerige udgoer ydelserne de faste grundbeloeb, der er forskellige, alt efter om den paagaeldende har naaet pensionsalderen, mens de tyske ydelser ved arbejdsloeshed andrager 63% af den hidtidige, skematisk beregnede nettoloen, henholdsvis af den overenskomstmaessige nettoloen (17).

14. Spoergsmaalet er, om det af disse forskelle maa udledes, at det ikke laengere drejer sig om ydelser af samme art som omhandlet i artikel 12 i forordning nr. 1408/71. Svaret paa dette spoergsmaal er efter min opfattelse benaegtende. I betragtning af de mange forskelle mellem de nationale sociale sikringsordninger paa dette punkt ville et krav om fuldstaendig ensartethed for saa vidt angaar beregningsgrundlag og tildelingsbetingelser foere til, at det i artikel 12 fastsatte forbud mod dobbeltydelser naesten aldrig ville finde anvendelse for saa vidt angik arbejdsloeshedsydelser. Dobbeltydelser kunne herefter forekomme i ubegraenset omfang, saafremt lovgivningen i de paagaeldende medlemsstater udviser den mindste forskel for saa vidt angaar beregningsgrundlag og tildelingsbetingelser. Dette er helt klart i strid med et af de vaesentlige formaal med forordning nr. 1408/71, nemlig at undgaa uberettigede dobbeltydelser og den deraf foelgende forskelsbehandling af de retsundergivne som foelge af forskelle mellem de nationale lovgivninger (se ovenfor, punkt 5).

Ogsaa i den foreliggende sag vedroerer forskellene mellem de to lovgivninger beregningsgrundlaget og tildelingsbetingelserne for ydelser ved arbejdsloeshed. At de to ydelser dermed ikke laengere er identiske er dog, hvilket fremgaar af Valentini-dommen, ingen hindring for anvendelsen af artikel 12, for saa vidt de paagaeldende forskelle er knyttet til karakteristika, der skyldes de enkelte nationale lovgivningers egenart, henholdsvis er af rent formel art. Efter min mening er der her er tale om den foerste omstaendighed. Som tidligere naevnt er det karakteristiske ved den tyske sammenlignet med den engelske lovgivning vedroerende arbejdsloeshedsydelser isaer optjeningsperiodens rolle og den dertil knyttede bestemmelse om ydelsernes varighed. Jeg er i oevrigt af den opfattelse, at man ved undersoegelsen af de paagaeldende nationale ordningers egenart ikke kan noejes med en sammenligning mellem de to ordninger i sig selv. De skal derimod betragtes inden for rammerne af det samlede system af sociale ydelser, som gaelder i en medlemsstat. Det er saaledes f.eks. velkendt, at de klassiske bidragsbaserede ordninger ("contributory schemes"), herunder arbejdsloeshedsydelser, i Det Forenede Kongerige i stadig stigende grad suppleres med sociale bistandsordninger, hvis grundlag er en beregning af den paagaeldendes oekonomiske midler (de saakaldte "means-tested schemes"). Bl.a. dette forhold kunne forklare forskellen i stoerrelsen mellem de tyske og de britiske arbejdsloeshedsydelser.

Som konklusion anser jeg derfor ydelser i forbindelse med arbejdsloeshed i henhold til artikel 12, stk. 1, i forordning nr. 1408/71 for at vaere ydelser af samme art, naar de med henblik paa en persons forsoergelse har til formaal at erstatte den paagaeldendes arbejdsloen, der er bortfaldet som foelge af arbejdsloeshed, og de forskelle, der eksisterer mellem ydelserne, herunder forskelle vedroerende beregningsgrundlag og tildelingsbetingelser, udelukkende foelger af strukturelle forskelle mellem de paagaeldende nationale systemer eller er af rent formel art.

15. Tilbage er saa spoergsmaalet om, hvad der specielt for saa vidt angaar anvendelsen af artikel 12 i forbindelse med artikel 71, stk. 1, litra b), nr. ii), og artikel 67 skal foretages af en medlemsstats institution, der ° som i Tysklands tilfaelde ° goer erhvervelsen af en ret til udbetaling af ydelser ved arbejdsloeshed og den periode, i hvilken de kan udbetales, afhaengig af, at visse forsikringsperioder er tilbagelagt. Den forelaeggende ret peger i den forbindelse paa to fremgangsmaader (se ovenfor, punkt 3). Ved den foerste fremgangsmaade anvendes artikel 12 bogstaveligt: De forsikringsperioder, der allerede har tjent som grundlag for den foerste rettighed, maa ikke paaberaabes endnu en gang, hvilket i den her foreliggende sag betyder, at de forsikringsperioder, der under den britiske lovgivning har tjent som grundlag for retten til arbejdsloeshedsunderstoettelse, ikke samtidig kan tjene som optjeningsperiode for en ret til arbejdsloeshedsydelser i Tyskland. Alternativet hertil er, at man tager hensyn til forsikringsperioderne og ser bort fra den foerste rettighed, men at varigheden af den i Tyskland erhvervede ret afkortes med det antal dage, for hvilke der er modtaget ydelser i henhold til den foerst erhvervede rettighed. Jeg kan tilslutte mig den forelaeggende rets, den tyske regerings og Kommissionens standpunkt, hvorefter den sidstnaevnte fremgangsmaade er at foretraekke. Den er mest fordelagtig for den arbejdsloese i denne situation, idet han ikke eller kun i mindre omfang skal opfylde en optjeningsperiode i bopaelsstaten, hvilket i overensstemmelse med formaalet med artikel 71, stk. 1, litra b), goer det lettere for ham at soege arbejde ved sin hjemkomst. Desuden er denne metode, som den forelaeggende ret bemaerker, mere praktisk for bopaelslandets institution, som saaledes ikke hver gang behoever at undersoege, paa grundlag af hvilke forsikringsperioder den udenlandske ret er erhvervet eller bevaret.

Det tredje praejudicielle spoergsmaal

16. Foerste led i det tredje praejudicielle spoergsmaal vedroerer fortolkningen af artikel 84, stk. 2, i forordning nr. 574/72 (herefter benaevnt "gennemfoerelsesforordningen") (18). Heri er med henblik paa anvendelsen af artikel 71 i forordning nr. 1408/71 bestemt foelgende:

"Anvendelsen af bestemmelserne i forordningens artikel 71, stk. 1, litra b), nr. ii), er betinget af, at den arbejdsloese arbejdstager ° foruden den i gennemfoerelsesforordningens artikel 80 omhandlede attest ° for institutionen paa sit bopaelssted fremlaegger attest fra institutionen i den medlemsstat, af hvis lovgivning han senest har vaeret omfattet, om, at han ikke har ret til ydelser efter forordningens artikel 69."

Den kompetente britiske institution har udstedt en attest til Knoch, ifoelge hvilken betingelserne i artikel 69 i forordning nr. 1408/71 ikke er opfyldt. Da den forelaeggende ret betvivler rigtigheden af attestens indhold, oensker den at faa at vide, om institutionen i en anden medlemsstat og domstolene i denne stat er bundet af attesten.

17. Svaret herpaa kan vaere kort. Den attest, der er omtalt i artikel 84, stk. 2, i gennemfoerelsesforordningen, har kun til formaal at goere det lettere henholdsvis for den kompetente institution i bopaelsstaten og for retterne i denne stat at traeffe den rigtige afgoerelse vedroerende det krav, der har vaeret er stillet over for den kompetente institution i den medlemsstat, hvor den paagaeldende var beskaeftiget. Det drejer sig om en standardblanket, som er blevet udarbejdet af Den Administrative Kommission for Vandrende Arbejdstageres Sociale Sikring, som er naevnt i artikel 80 og 81 i forordning nr. 1408/71. Som Domstolen bekraeftede i Romano-dommen, kan denne kommission ikke udstede retsakter af normativ karakter, og den kan ikke forpligte de nationale institutioner til ved anvendelsen af faellesskabsbestemmelserne at foelge en bestemt metode eller anlaegge en bestemt fortolkning (19). Som det fremgaar udtrykkeligt af Knoeller-dommen, har de af Kommissionen udarbejdede blanketter heller ingen udtoemmende bevismaessig virkning (20). Den kompetente institution i den medlemsstat, hvor den paagaeldende er bosat, eller ° i forbindelse med en retssag ° den nationale ret er derfor helt frit stillet med hensyn til at undersoege attestens rigtighed, saafremt institutionen eller retten har en rimelig grund til at betvivle rigtigheden af den.

18. Det andet og det tredje led i det tredje praejudicielle spoergsmaal vedroerer virkningen af artikel 71, stk. 1, litra b), nr. ii), tredje led, i forordning nr. 1408/71, hvorefter ydelser i henhold til lovgivningen i den stat, hvor arbejdstageren er bosat, stilles i bero i det tidsrum, hvor han i medfoer af artikel 69 kan goere krav paa ydelser efter den lovgivning, hvoraf han senest har vaeret omfattet.

Den forelaeggende ret finder det isaer usikkert, om udsaettelsen kun skal ske, naar alle betingelser i artikel 69 er opfyldt, eller om det er tilstraekkeligt, at arbejdstageren ville kunne have opfyldt betingelserne, men ikke har gjort det. Som eksempel naevnes, at Knoch, skoent hun fortsat soegte arbejde i Det Forenede Kongerige, kunne have mistet sin ret til understoettelse dér, fordi hun ikke havde tilmeldt sig arbejdsformidlingen. Dernaest stiller den forelaeggende ret det spoergsmaal, hvad retsvirkningerne er af den i artikel 71, stk. 1, litra b), nr. ii), tredje led, foreskrevne suspension af ordningen i den arbejdsloeses bopaelsstat.

19. Med hensyn til det foerste punkt i spoergsmaalet lyder svaret, at ydelsen skal stilles i bero i det omfang, betingelserne i artikel 69 faktisk var opfyldt, og den paagaeldende paa grundlag heraf kunne faa udbetalt ydelser i henhold til den lovgivning, som han senest var omfattet af. Det ville vaere i modstrid med den beskyttelse af den vandrende arbejdstager, der tilstraebes med forordning nr. 1408/71, saafremt hans ret til en ydelse i henhold til lovgivningen i hans bopaelsstat skulle goeres afhaengig af en streng overholdelse af de i artikel 69 stillede betingelser for bevarelse af retten til ydelser i beskaeftigelsesstaten. I Bonaffini-sagen udtalte Domstolen i den forbindelse, at

"artikel 69 kun har til formaal at sikre vandrende arbejdstagere en begraenset og betinget bevarelse af arbejdsloeshedsunderstoettelse fra den kompetente stat, selv om de paagaeldende rejser til en anden medlemsstat, hvorfor den omstaendighed, at en arbejdstager ikke har overholdt de i den naevnte artikel fastsatte betingelser, ikke i sig selv er tilstraekkelig til, at denne anden medlemsstat kan naegte ham retten til de ydelser, som han kan goere krav paa i medfoer af denne stats nationale lovgivning" (21).

20. For saa vidt angaar retsvirkningerne af, at den kompetente institution i den paagaeldendes bopaelsstat har suspenderet arbejdsloeshedsydelserne, spoerger den forelaeggende ret, om en saadan suspension kun betyder, at den arbejdsloese i dette tidsrum ikke modtager ydelserne fra bopaelsstaten, men at han derefter i fuldt omfang kan goere krav paa ydelser fra den naevnte institution, eller om den periode, i hvilken der er ret til at faa udbetalt arbejdsloeshedsunderstoettelse, desuden formindskes med det antal dage, hvorunder ydelserne er sat i bero.

Det samme svar ° og med den samme begrundelse ° maa gives her som ved spoergsmaalet om anvendelsen af artikel 12 i forordning nr. 1408/71 (ovenfor, punkt 15). Det gaar ud paa, at ydelserne i henhold til bopaelsstatens lovgivning skal nedsaettes med de ydelser, der effektivt er oppebaaret i den medlemsstat, hvis lovgivning den paagaeldende senest var omfattet af. Den periode, i hvilken en arbejdsloes i henhold til lovgivningen i sidstnaevnte medlemsstat faktisk har modtaget arbejdsloeshedsunderstoettelse, og i hvilken ydelserne i henhold til lovgivningen i bopaelsstaten derfor er blevet stillet i bero, skal traekkes fra den periode, i hvilken der er ret til at faa udbetalt arbejdsloeshedsunderstoettelse i henhold til sidstnaevnte lovgivning.

Forslag til afgoerelse

21. Jeg foreslaar Domstolen at besvare de af den forelaeggende ret stillede spoergsmaal som foelger:

"1) En arbejdstager, der ikke er graensearbejder, som er helt arbejdsloes, og som under sin seneste beskaeftigelse har vaeret bosat i en anden medlemsstat end den kompetente, mister ikke retten til de arbejdsloeshedsydelser, som artikel 71, stk. 1, litra b), nr. ii), i forordning (EOEF) nr. 1408/71 hjemler i henhold til lovgivningen i den medlemsstat, paa hvis omraade han er bosat, eller som han vender tilbage til, fordi han forinden har oppebaaret forsikringsydelser ved arbejdsloeshed fra institutionen i den medlemsstat, hvis lovgivning han senest har vaeret omfattet af.

2) Forbuddet mod dobbeltydelser i artikel 12, stk. 1, i forordning (EOEF) nr. 1408/71 finder anvendelse i forbindelse med saavel artikel 71, stk. 1, litra b), nr. ii), som med artikel 67 i forordning (EOEF) nr. 1408/71.

3) Arbejdsloeshedsydelser udgoer ydelser af samme art som omhandlet i artikel 12, stk. 1, foerste punktum, i forordning (EOEF) nr. 1408/71, naar ydelserne med henblik paa en persons underhold er bestemt til at erstatte tab af indtaegt ved arbejdsloeshed, og naar de forskelle, der findes mellem ydelserne, bl.a. vedroerende beregningsgrundlaget og betingelserne for tildeling, alene skyldes strukturelle forskelle mellem de paagaeldende nationale ordninger eller er af rent formel karakter.

4) Institutionen i en medlemsstat, i henhold til hvis lovgivning erhvervelse af et krav paa ydelser ved arbejdsloeshed samt kravets varighed afhaenger af, at der er tilbagelagt visse forsikringsperioder, skal i de i artikel 71, stk. 1, litra b), nr. ii), og artikel 67 i forordning (EOEF) nr. 1408/71 omhandlede tilfaelde i henhold til forordningens artikel 12, stk. 1, foerste punktum, ved beregningen af kravet paa ydelser ved arbejdsloeshed tage de forsikringsperioder i betragtning, der er tilbagelagt under den lovgivning, som den arbejdsloese senest har vaeret omfattet af. Institutionen skal dog dernaest fra den periode, hvorunder der kan kraeves ydelser ved arbejdsloeshed, fratraekke det antal dage, i hvilke der er oppebaaret ydelser i henhold til den foerstnaevnte lovgivning.

5) En attest udstedt i henhold til artikel 84, stk. 2, i forordning (EOEF) nr. 574/72 har ikke udtoemmende bevismaessig virkning for den institution i en anden medlemsstat, der er kompetent for saa vidt angaar arbejdsloeshed, eller for denne stats retter.

6) Udbetalingen af ydelser i henhold til lovgivningen i den stat, hvor den arbejdsloese har bopael, eller som han vender tilbage til, skal i henhold til artikel 71, stk. 1, litra b), nr. ii), tredje led, i forordning (EOEF) nr. 1408/71 stilles i bero i det omfang, han faktisk har opfyldt betingelserne i artikel 69 i den naevnte forordning samt har modtaget ydelser i den medlemsstat, hvis lovgivning han senest har vaeret omfattet af.

7) Saafremt ydelser efter lovgivningen i den medlemsstat, hvor den arbejdsloese er bosat, i henhold til artikel 71, stk. 1, litra b), nr. ii), tredje led, i forordning (EOEF) nr. 1408/71, stilles i bero, skal den kompetente institution i denne medlemsstat i ydelserne i henhold til lovgivningen i sidstnaevnte medlemsstat fratraekke de ydelser, som den arbejdsloese faktisk har modtaget i den medlemsstat, hvis lovgivning han senest har vaeret omfattet af. Det tidsrum, hvori den arbejdsloese faktisk har modtaget ydelser ved arbejdsloeshed efter lovgivningen i den sidstnaevnte medlemsstat, skal fratraekkes i den periode, hvor han har ret til ydelser efter den sidstnaevnte lovgivning."

(*) Originalsprog: nederlandsk.

(1) - Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71 af 14.6.1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet, i den udgave, der findes i bilag I til Raadets forordning (EOEF) nr. 2001/83 af 2.6.1983, EFT L 230, s. 6.

(2) - Jf. femte betragtning til forordning nr. 1408/71.

(3) - Dom af 12.6.1986, sag 1/85, Sml. s. 1837, praemis 9; se tillige dom af 27.5.1982, sag 227/81, Aubin, Sml. s. 2005, praemis 19.

(4) - Dom af 9.7.1975, sag 20/75, d' Amico, Sml. s. 891, praemis 5, af 15.12.1976, sag 39/76, Mouthaan, Sml. s. 1901, praemis 13, af 28.2.1980, sag 67/79, Fellinger, Sml. s. 535, praemis 7, af 22.9.1988, sag 236/87, Bergemann, Sml. s. 5125, praemis 18, og af 13.11.1990, sag C-216/89, Reibold, Sml. I, s. 4163 (summarisk offentliggoerelse), praemis 10.

(5) - Dom af 29.6.1988, sag 58/87, Rebmann, Sml. s. 3467, praemis 13.

(6) - Dom af 17.2.1977, sag 76/76, Sml. s. 315.

(7) - Reibold-dommen, praemis 15; Di Paolo-dommen, praemis 17, 18 og 20.

(8) - Reibold-dommen, praemis 16; Di Paolo-dommen, praemis 22.

(9) - Dom af 30.5.1989, sag 33/88, Sml. s. 1591, praemis 21.

(10) - Raadets direktiv af 28.3.1983 om afgiftsfritagelse inden for Faellesskabet ved midlertidig indfoersel af visse transportmidler (EFT L 105, s. 59).

(11) - Reibold-dommen, praemis 21 in fine.

(12) - Di Paolo-dommen, praemis 21.

(13) - En identisk definition er givet i artikel 6 i Raadets direktiv 83/183/EOEF af 28.3.1983 om afgiftsfritagelse ved privatpersoners endelige indfoersel af personlige ejendele fra en medlemsstat (EFT L 105, s. 64).

(14) - Dom af 5.7.1983, sag 171/82, Sml. s. 2157, praemis 13.

(15) - § 100, stk. 1, i Arbeitsfoerderungsgesetz.

(16) - §§ 104 og 106 i Arbeitsfoerderungsgesetz.

(17) - §§ 111 og 112 i Arbeitsfoerderungsgesetz. For arbejdsloese med boern andrager nettoloensgodtgoerelseskvoten 68% (§ 111, stk. 1, i Arbeitsfoerderungsgesetz).

(18) - Raadets forordning (EOEF) nr. 574/72 om regler til gennemfoerelse af forordning (EOEF) nr. 1408/71 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet (EFT 1972 I, s. 149), i den udgave, der findes i bilag II til Raadets forordning (EOEF) nr. 2001/83 af 2.6.1983 (EFT L 230, s. 86).

(19) - Dom af 14.5.1981, sag 98/80, Sml. s. 1241, praemis 20; jf. mit forslag til afgoerelse i Athanasopoulos-sagen, C-251/89 (dom af 11.6.1991, Sml. I, s. 2797, punkt 13).

(20) - Dom af 11.3.1982, sag 93/81, Sml. s. 951, praemis 10.

(21) - Dom af 10.7.1975, sag 27/75, Sml. s. 971, praemis 9.