Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Fri udveksling af tjenesteydelser – tjenesteydelser – begreb – lægebehandling, der er ydet i en anden medlemsstat og betalt af patienten – omfattet

(Art. 49 EF)

2. Social sikring af vandrende arbejdstagere – sygeforsikring – ydelser leveret i en anden medlemsstat

(Rådets forordning nr. 1408/71, art. 22)

3. Fri udveksling af tjenesteydelser – restriktioner – national lovgivning om godtgørelse af udgifter til lægebehandling afholdt i en anden medlemsstat

(Art. 49 EF)

Sammendrag

1. Lægelige ydelser mod vederlag henhører under anvendelsesområdet for bestemmelserne om fri udveksling af tjenesteydelser, uden at der derved skal sondres mellem, om behandlingen ydes inden for eller uden for hospitalssektoren.

Endvidere udelukker artikel 152, stk. 5, EF ikke, at medlemsstaterne er forpligtet til i henhold til andre af traktatens bestemmelser, såsom artikel 49 EF, at foretage tilpasninger af deres sociale sikringsordninger, uden at det dog er ensbetydende med, at der derved gøres indgreb i deres enekompetence på dette område.

Den omstændighed, at nationale retsforskrifter henhører under det sociale sikringsområde og i relation til sygeforsikringen nærmere bestemt fastlægger en ordning med naturalydelser snarere end en godtgørelse af udgifter, indebærer ikke, at den lægelige behandling kan udelukkes fra anvendelsesområdet for denne frihed. En lægelig ydelse ophører desuden ikke med at være en tjenesteydelse som omhandlet i artikel 49 EF, fordi patienten, efter at have betalt den udenlandske tjenesteyder for behandlingen, efterfølgende anmoder om dækning af ydelsen gennem den nationale sundhedsordning.

Det følger heraf, at artikel 49 EF finder anvendelse på området for grænseoverskridende lægebehandling.

(jf. præmis 46 og 49-52)

2. Artikel 22 i forordning nr. 1408/71, som ændret og ajourført ved forordning nr. 118/97, som ændret ved forordning nr. 1992/2006, fastslår på ingen måde princippet om, at der kræves en forhåndstilladelse til enhver behandling i en anden medlemsstat.

Den omstændighed, at en national foranstaltning eventuelt kan være forenelig med en bestemmelse i den afledte ret – såsom den førnævnte artikel 22 – bevirker ikke, at foranstaltningen ikke er omfattet af traktatens bestemmelser. Endvidere tilsigter artikel 22, stk. 1, i forordning nr. 1408/71 at gøre det muligt for den sikrede, som af den kompetente institution får tilladelse til at rejse til en anden medlemsstat for dér at få den efter hans tilstand fornødne behandling, at modtage naturalydelser ved sygdom for den kompetente institutions regning, men efter lovgivningen i den stat, hvor ydelserne leveres, navnlig når rejsen bliver nødvendig på grund af den sikredes helbredstilstand, og uden at dette påfører ham yderligere udgifter. Derimod indeholder den nævnte forordnings artikel 22, når bestemmelsen fortolkes under hensyn til sit formål, ingen regler om – og er følgelig på ingen måde til hinder for – godtgørelse fra den forsikredes medlemsstat efter de gældende satser i denne medlemsstat af de udgifter, der er afholdt i anledning af en behandling, der er ydet i en anden medlemsstat, selv om der ikke foreligger en forhåndstilladelse.

(jf. præmis 69 og 70)

3. En medlemsstat har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 49 EF, når den ikke, undtagen under de omstændigheder, som er fastsat ved forordning nr. 1408/71, som ændret og ajourført ved forordning nr. 118/97, som ændret ved forordning nr. 1992/2006, har fastsat en mulighed for godtgørelse af de ikke-hospitalsrelaterede lægeudgifter, der er afholdt i en anden medlemsstat, og som ikke indbefatter anvendelse af tungt og dyrt udstyr, der er udtømmende opregnet i national ret, eller når den i tilfælde, hvor de nationale retsforskrifter om fastsættelse af betingelserne for godtgørelse af lægeudgifter afholdt i udlandet anerkender muligheden for godtgørelse af de nævnte behandlinger, betinger godtgørelsen af, at der udstedes en forhåndstilladelse.

Selv om sådanne retsforskrifter ikke direkte forhindrer de berørte patienter i at rette henvendelse til en udbyder af lægelige ydelser, der er etableret i en anden medlemsstat, er muligheden for et økonomisk tab, hvis det nationale sundhedssystem ikke dækker lægeudgifterne som følge af en negativ administrativ afgørelse, i sig selv klart objektivt egnet til at afskrække dem. Kompleksiteten af denne tilladelsesprocedure, når den foregår i tre etaper, udgør en yderligere afskrækkende faktor mod brugen af grænseoverskridende sundhedsydelser. Endvidere, henset til, at de nationale regler fastsætter dækning af lægebehandling i udlandet alene i det ene særlige tilfælde, hvor det nationale sundhedssystem ikke råder over de nødvendige midler til at behandle en patient, der er forsikret i dette system, kan denne betingelse i sig selv kraftigt begrænse de tilfælde, hvori der kan opnås tilladelse.

En sådan begrænsning kan ikke begrundes med en risiko for krænkelse af den sociale sikringsordnings økonomiske ligevægt, idet det ikke fremgår af sagen, som den foreligger oplyst for Domstolen, at afskaffelsen af kravet om forhåndstilladelse til ikke-hospitalsrelaterede behandlinger i en anden medlemsstat ville resultere i, at patienter på trods af sproglige barrierer, den geografiske afstand og udgifter til ophold i udlandet ville krydse grænsen i så stort et antal, at det ville indebære alvorlige forstyrrelser i den nationale sociale sikringsordnings økonomiske ligevægt, og at det overordnede niveau for beskyttelsen af folkesundheden dermed ville lide skade, hvilket i så fald med rette ville kunne begrunde en begrænsning af det grundlæggende princip om fri udveksling af tjenesteydelser.

Endvidere kan kravet om en forhåndstilladelse med henblik på godtgørelse af de omhandlede lægeudgifter ikke begrundes med, at det af hensyn til beskyttelsen af sundheden er nødvendigt at kontrollere kvaliteten af sundhedsydelser udført i udlandet. De væsentligste kendetegn ved den nationale ordning, herunder fraværet af en mekanisme vedrørende godtgørelse af lægeudgifter og forpligtelsen til først at besøge en alment praktiserende læge med henblik på at kunne konsultere en speciallæge, kan heller ikke begrunde kravet om en sådan forhåndstilladelse.

Hensynene bag såvel den restriktive karakter af kravet om en forhåndstilladelse som fraværet af en legitim begrundelse for denne skal gælde så meget desto mere, når det drejer sig om ikke-hospitalsrelateret lægebehandling, for hvilken der ikke eksisterer nogen mulighed for godtgørelse.

(jf. præmis 62, 63, 76, 83, 84, 88, 92 og 95 samt domskonkl.)