Sag T-264/03

Jürgen Schmoldt m.fl.

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Annullationssøgsmål – søgsmålsfrist – fysiske eller juridiske personer – individuelt berørte personer – beslutning – varmeisolationsstandarder – afvisning«

Rettens kendelse (Tredje Afdeling) af 25. maj 2004

Sammendrag af kendelse

1. Annullationssøgsmål – Fællesskabets retsinstansers kompetence – påstand om, at en institution gives et pålæg – afvisning

(Art. 230 EF og 233 EF)

2. Retspleje – stævning – formkrav – kort fremstilling af søgsmålsgrundene

[Domstolens statut, art. 21, stk. 1, og art. 53, stk. 1;Rettens procesreglement, art. 44, stk. 1, litra c)]

3. Annullationssøgsmål – frister – udgangspunkt – tidspunkt for kendskab til retsakten – subsidiær karakter – offentliggørelse er institutionens faste praksis – ikke nødvendig betingelse for at anse offentliggørelse for udgangspunktet

(Art. 230, stk. 5, EF)

4. Annullationssøgsmål – fysiske og juridiske personer – retsakter, som berører dem umiddelbart og individuelt – beslutning om offentliggørelse af referencer på standarder for isolationsmaterialer – søgsmål indbragt af formanden for et udvalg – afvisning

(Art. 230, stk. 4, EF; Rådets direktiv 89/106, art. 5, stk. 1; Kommissionens beslutning 2003/312)

5. Annullationssøgsmål – fysiske og juridiske personer – retsakter, som berører dem umiddelbart og individuelt – beslutning om offentliggørelse af referencer på standarder for isolationsmaterialer – forpligtelse til at tage hensyn til sagsøgerens særlige situation i medfør af en trinhøjere retsregel – foreligger ikke – afvisning

(Art. 230, stk. 4, EF; Rådets direktiv 89/106, art. 5, stk. 1)

6. Annullationssøgsmål – fysiske og juridiske personer – retsakter, som berører dem umiddelbart og individuelt – søgsmål indbragt af en sammenslutning – sammenslutningen eller et af dens medlemmer hævdes at have indtaget rollen som forhandlingspartner – afvisning

(Art. 230, stk. 4, EF; Rådets direktiv 89/106, art. 5, stk. 1)

7. Annullationssøgsmål – fysiske og juridiske personer – retsakter, som berører dem umiddelbart og individuelt – den anfægtede retsakt åbenbart ulovlig – ingen betydning for vurderingen af, om sagsøgeren er individuelt berørt – afvisning

(Art. 220 EF og 230, stk. 2 og 4, EF)

8. Annullationssøgsmål – fysiske og juridiske personer – retsakter, som berører dem umiddelbart og individuelt – fortolkning contra legem af betingelsen om, at sagsøgeren skal være individuelt berørt – ulovlig

(Art. 230, stk. 4, EF)

1. Det tilkommer ikke Fællesskabets retsinstanser at meddele institutionerne påbud som led i deres legalitetskontrol. I henhold til artikel 233 EF har den institution, fra hvilken en annulleret retsakt hidrører, pligt til at gennemføre de til annullationsdommens opfyldelse nødvendige foranstaltninger.

(jf. præmis 42)

2. En abstrakt angivelse af, at den anfægtede meddelelse »savner såvel hjemmel som begrundelse«, præciserer ikke indholdet af det anbringende, sagen bygger på, og opfylder derfor ikke kravet i artikel 21, stk. 1, i Domstolens statut, der finder anvendelse på sager anlagt ved Retten i henhold til statuttens artikel 53, stk. 1, og i artikel 44, stk. 1, litra c), i Rettens procesreglement om, at stævningen skal indeholde en kort fremstilling af søgsmålsgrundene.

(jf. præmis 43)

3. Det følger af selve ordlyden af artikel 230, stk. 5, EF, at tidspunktet, hvor sagsøgeren har fået kendskab til den anfægtede retsakt, som afgørende faktor for, hvornår søgsmålsfristen begynder at løbe, er af underordnet betydning i forhold til det tidspunkt, hvor retsakten er blevet offentliggjort eller meddelt.

Selv om Domstolen og Retten har taget hensyn til, at det var i overensstemmelse med den pågældende institutions faste praksis at offentliggøre retsakten, selv om offentliggørelsen ikke var en betingelse for retsaktens anvendelighed, ved konstateringen af, at søgsmålsfristen begyndte at løbe på datoen for offentliggørelsen, kan det imidlertid ikke udledes heraf, at eksistensen af denne praksis er en betingelse for, at offentliggørelsen af en retsakt er udgangspunkt for beregningen af søgsmålsfristen. Derimod er det selve offentliggørelsen af den anfægtede beslutning, der er afgørende, idet eksistensen af en fast praksis på området blot underbygger denne konklusion.

(jf. præmis 52, 58 og 59)

4. Den omstændighed, at beslutning 2003/312 om offentliggørelsen af referencer på standarder vedrørende isolationsmaterialer, geotextiler, stationære brandbekæmpelsessystemer og gipsblokke i henhold til Rådets direktiv 89/106/EØF efter sin art og rækkevidde er almengyldig, er dog ikke i sig selv tilstrækkelig til at udelukke, at borgerne kan anlægge et annullationssøgsmål til prøvelse af denne retsakt. En almengyldig retsakt kan alene berøre visse fysiske eller juridiske personer individuelt, såfremt den rammer en bestemt fysisk eller juridisk person på grund af visse egenskaber, som er særlige for ham, eller på grund af en faktisk situation, der adskiller ham fra alle andre og derfor individualiserer ham på lignende måde som en adressat.

Det forhold, at en person på den ene eller anden måde har medvirket i den proces, der har ført til vedtagelsen af en fællesskabsretsakt, kan imidlertid kun føre til, at denne person kan betragtes som individuelt berørt af den pågældende retsakt, når de gældende fællesskabsretlige bestemmelser giver ham visse processuelle garantier. Garantierne i artikel 5, stk. 1, i direktiv 89/106 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes love og administrative bestemmelser om byggevarer, som ændret, gælder for Det Europæiske Standardiseringsråd og Det Stående Byggeudvalg og ikke for deres medlemmer eller formænd som privatpersoner. Selv om det antages, at sagsøgeren som privatperson kan påberåbe sig sådanne processuelle garantier, kan den påståede skade på sagsøgerens omdømme, som tilsidesættelsen af disse garantier medfører, ikke som sådan individualisere sagsøgeren i artikel 230, stk. 4, EF’s forstand. Garantierne i artikel 5, stk. 1, i direktiv 89/106 har nemlig ikke til formål at beskytte omdømmet for medlemmerne af de af denne bestemmelse omfattede udvalg, heller ikke selv om de er formænd for udvalgene, men har alene til formål at sikre, at der afgives udtalelse, såfremt Kommissionen eller en medlemsstat indgiver begæring om tilbagetrækning af en harmoniseret standard.

(jf. præmis 95, 96, 100, 101 og 103)

5. Det er korrekt, at Domstolen og Retten har admitteret annullationssøgsmål, der var anlagt til prøvelse af generelle retsakter, for så vidt som der fandtes en trinhøjere retsregel, hvorefter retsaktens udsteder var forpligtet til at tage hensyn til sagsøgerens særlige stilling, og at en sagsøgers aftaler, der er berørt af den omtvistede retsakt, i visse tilfælde kan medføre, at der består en sådan særlig stilling. Artikel 5, stk. 1, i direktiv 89/106 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes love og administrative bestemmelser om byggevarer, som ændret, forpligter ikke Kommissionen til at tage hensyn til en sagsøgers særlige stilling eller til den særlige situation for den medlemsstat, der har rejst indsigelse mod en harmoniseret standard, idet bestemmelsen blot angiver den procedure, der skal følges, når en sådan indsigelse er blevet rejst.

(jf. præmis 116 og 117)

6. Søgsmålskompetence for en sammenslutning, hvis medlemmer ikke er umiddelbart og individuelt berørt af den anfægtede retsakt, kan begrundes med tilstedeværelsen af særlige omstændigheder såsom en sammenslutnings rolle i den proces, der har ført til vedtagelsen af en retsakt i artikel 230 EF’s forstand, især når den anfægtede retsakt påvirker sammenslutningens egenskab af forhandlingsleder.

Det fremgår på ingen måde af direktiv 89/106 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes love og administrative bestemmelser om byggevarer, som ændret, at Kommissionen, inden den vedtager en beslutning med hjemmel i direktivets artikel 5, stk. 1, skal følge en procedure, hvor nationale sammenslutninger såsom sagsøgeren får mulighed for at påberåbe sig eventuelle rettigheder eller endog blive hørt. Det kan heller ikke føre til et andet resultat, at en anden sagsøger, som er medlem af den tidligere sagsøgende sammenslutning, hævdes at have indtaget en rolle som forhandlings- eller samtalepartner ved at deltage i proceduren. En sådan omstændighed viser, selv om dette i øvrigt måtte anses for godtgjort, på ingen måde, at sagsøgeren som sammenslutning har en selvstændig interesse i at anlægge annullationssøgsmål på grundlag af artikel 230, stk. 4, EF. Antagelsen til realitetsbehandling af de pågældende sammenslutningers søgsmål er begrundet i sammenslutningernes rolle som forhandlingspartnere og ikke i den individuelle rolle, der spilles af et af deres medlemmer.

(jf. præmis 131, 134, 140 og 141)

7. Behandlingen af en sags realitet påvirker ikke vurderingen af, om sagsøgerne er individuelt berørt, idet antageligheden til realitetsbehandling af et annullationssøgsmål anlagt af en fysisk eller juridisk person og legalitetskontrollen vedrørende den retsakt, der kræves annulleret, skal undersøges særskilt i henhold til artikel 230, stk. 4, EF og artikel 230, stk. 2, EF.

I øvrigt kan den anfægtede retsakts eventuelle åbenbare ulovlighed, hvis denne godtgøres, under ingen omstændigheder under henvisning til, at Retten i henhold til artikel 220 EF skal værne om lov og ret ved fortolkningen og anvendelsen af traktaten, begrunde en fortolkningsbetinget ændring i det retsmiddel- og proceduresystem, der er fastlagt i traktaten. En sådan omstændighed kan i intet tilfælde medføre, at et annullationssøgsmål, der anlægges af en fysisk eller juridisk person, som ikke opfylder betingelserne i artikel 230, stk. 4, EF, skal antages til realitetsbehandling.

(jf. præmis 148 og 149)

8. Selv om betingelsen i artikel 230, stk. 4, EF om, at sagsøgeren skal være individuelt berørt, skal fortolkes i lyset af princippet om en effektiv domstolsbeskyttelse under hensyntagen til de forskellige omstændigheder, som kan individualisere en sagsøger, kan en sådan fortolkning ikke føre til, at der ses bort fra den omhandlede betingelse, som udtrykkeligt er fastsat i traktaten, uden at man derved ville overskride de beføjelser, Fællesskabets retsinstanser er tillagt ved traktaten. Den omstændighed, at der eventuelt ikke er noget retsmiddel, kan, selv om dette i øvrigt måtte anses for godtgjort, således ikke begrunde en fortolkningsbetinget ændring af den søgsmålsordning, der er fastlagt ved traktaten. En sådan omstændighed kan i intet tilfælde medføre, at et annullationssøgsmål, der anlægges af en fysisk eller juridisk person, som ikke opfylder betingelserne i artikel 230, stk. 4, EF, skal antages til realitetsbehandling.

(jf. præmis 156 og 157)