I denne forbindelse bemærkes, at artikel 14, stk. 1, i direktiv 2003/6, sammenholdt med direktivets artikel 2 og 3, pålægger medlemsstaterne at indføre effektive, rimelige og præventive administrative sanktioner for overtrædelser af forbuddet mod insiderhandel. Selv om Domstolen har fastslået, at direktivets artikel 14, stk. 1, alene pålægger medlemsstaterne en forpligtelse til at indføre administrative sanktioner med sådanne karakteristika, uden at kræve, at medlemsstaterne ligeledes fastsætter strafferetlige sanktioner for gerningsmændene bag insiderhandel (jf. i denne retning dom af 23.12.2009, Spector Photo Group og Van Raemdonck, C-45/08 , EU:C:2009:806 , præmis 42 ), forholder det sig ikke desto mindre således, at medlemsstaterne også har ret til at fastsætte kumulation af strafferetlige og administrative sanktioner, idet der dog tages hensyn til de grænser, der følger af EU-retten, og navnlig de grænser, der følger af princippet ne bis in idem, der er sikret ved chartrets artikel 50, idet disse grænser i henhold til chartrets artikel 51, stk. 1, skal overholdes ved gennemførelsen af EU-retten.

Artikel 14, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/6/EF af 28. januar 2003 om insiderhandel og kursmanipulation (markedsmisbrug), sammenholdt med artikel 50 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en national lovgivning, hvorefter en procedure med henblik på pålæggelse af administrative bøder af strafferetlig karakter ikke kan fortsættes efter afsigelsen af en endelig straffedom om frifindelse, hvorved det er blevet fastslået, at de faktiske omstændigheder, der kan udgøre en overtrædelse af lovgivningen om insiderhandel, på grundlag af hvilke denne procedure ligeledes er blevet indledt, ikke er godtgjort.

I denne forbindelse skal det bemærkes, at hverken artikel 14, stk. 1, eller nogen anden bestemmelse i direktiv 2003/6 præciserer, hvilke virkninger en endelig straffedom om frifindelse har på en procedure med henblik på pålæggelse af administrative bøder. I betragtning af betydningen af princippet om retskraft både i EU’s retsorden og i de nationale retsordener har Domstolen desuden fastslået, at en national domstol ikke efter EU-retten er forpligtet til at undlade at anvende nationale processuelle regler, hvorved en retsafgørelse tillægges retskraft (jf. i denne retning for så vidt angår effektivitetsprincippet dom af 10.7.2014, Impresa Pizzarotti, C-213/13, EU:C:2014:2067, præmis 58 og 59, og af 6.10.2015, Târșia, C-69/14, EU:C:2015:662, præmis 28 og 29).

En sådan vurdering berører ikke den mulighed, som er fastsat i artikel 4, stk. 2, i tillægsprotokol nr. 7 til EMRK, for i givet fald at genåbne straffesagen, såfremt der foreligger bevis for nye eller nyopdagede kendsgerninger, eller såfremt der i den tidligere rettergang er begået en grundlæggende fejl, som kunne påvirke straffesagens udfald.

Denne fortolkning bekræftes af chartrets artikel 50.

I denne henseende skal det bemærkes, at formålet med at beskytte de finansielle markeders integritet og den offentlige tillid til finansielle instrumenter kan berettige en kumulation af retsforfølgelse og sanktioner af strafferetlig karakter som dem, der er fastsat i den i hovedsagerne omhandlede nationale lovgivning, når disse retsforfølgelser og sanktioner med henblik på at nå et sådant mål tager sigte på komplementære mål, som i givet fald vedrører forskellige aspekter af den samme omhandlede ulovlige adfærd (jf. i denne retning dom af dags dato, Garlsson Real Estate, sag C-537/16, præmis 46).

Imidlertid er fortsættelse af en procedure med henblik på pålæggelse af administrative bøder af strafferetlig karakter, såsom de i hovedsagerne omhandlede, efter den endelige afslutning af straffesagen betinget af en streng overholdelse af proportionalitetsprincippet (jf. i denne retning dom af dags dato, Garlsson Real Estate, sag C-537/16, præmis 48). I situationer som de i hovedsagerne omhandlede ville fortsættelsen af en procedure med henblik på pålæggelse af administrative bøder af strafferetlig karakter imidlertid klart gå videre, end hvad der er nødvendigt for at nå det mål, der er nævnt i denne doms præmis 42, eftersom der foreligger en endelig straffedom om frifindelse, hvori det er konstateret, at gerningsindholdet for den overtrædelse, som artikel 14, stk. 1, i direktiv 2003/6 har til formål at sanktionere, ikke foreligger. Det skal tilføjes, at ifølge selve ordlyden af chartrets artikel 50 er den beskyttelse, som gives ved princippet ne bis in idem, ikke begrænset til den situation, hvor den pågældende person har været genstand for en strafferetlig domfældelse, men omfatter ligeledes en situation, hvor personen er blevet endeligt frifundet.

(jf. præmis 30, 31, 35, 37, 39, 42-44 og 46 samt domskonkl.)