ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Hvilke krav stilles der konkret til rimeligheden og hensigtsmæssigheden af aldersgrænser for så vidt angår de forskrifter, der findes herom i den hessiske tjenestemandslov?

Skal der foretages nærmere undersøgelser med henblik på at fastlægge det — forventede — antal tjenestemænd, der frivilligt forbliver i tjeneste efter denne alder, i forhold til antallet af dem, der derimod ved opnåelse af denne alder modtager fuld pension, og netop derfor vil fratræde tjenesten? Ville det ikke være rimeligt at indrømme frivillig fratræden forrang for obligatorisk fratræden, når blot regler om lavere pension sikrer, at uforholdsmæssige udgifter til pensionsmidler og dermed forbundne personaleudgifter undgås, for det tilfælde at der gøres krav gældende på pension inden den sædvanlige pensionsalder (en ordning om frivillighed frem for tvang som mere rimelig og i realiteten næppe mindre hensigtsmæssig)?

Kan det anses for rimeligt og nødvendigt, såfremt der findes en uigendrivelig formodning om, at tjenestemænd generelt fra en vis højere alder, i den konkrete sag ved det fyldte 65. år, er tjenstudygtige, og tjenestemandsansættelsen derfor automatisk ophører?

Er det rimeligt, at muligheden for fortsat tjenestemandsansættelse, i hvert fald indtil det fyldte 68. år, udelukkende afhænger af ansættelsesmyndighedens særlige interesser, men at tjenemandsansættelsen ophører, såfremt sådanne interesser ikke foreligger, og der ikke er mulighed for retligt at gennemtvinge en genindtræden i et tjenestemandsforhold?

Fører en aldersgrænse, hvorefter fratræden af ansættelsen er obligatorisk, i stedet for blot at fastsætte betingelser for krav på fuld pension, hvilket lovligt kan ske ifølge artikel 6, stk. 2, i direktiv 2000/78/EF, til en urimelig forringelse af varetagelsen af ældre menneskers interesser, i forhold til yngre menneskers interesser, hvilke principielt ikke bør prioriteres højere?

Såfremt det anerkendes, at formålet om at lette nyansættelser og/eller forfremmelser er legitimt, opstår der spørgsmål om, hvilke nærmere, faktiske krav, der stilles til godtgørelse af, i hvilket omfang tilsvarende muligheder faktisk udnyttes af den enkelte arbejdsgiver, der vil påberåbe sig bestemmelserne om aldersgrænser, eller af samtlige arbejdsgivere, der er omfattet af den lovbestemte ordning, inkl. eller ekskl. det almindelige arbejdsmarked?

Er det — i betragtning af de demografisk betingede mangler på arbejdsmarkedet, der fremtræder allerede nu, og det snarligt indtrædende behov for kompetent personale inden for alle grupper, dvs. også inden for tjenestemandsgruppen i forbundsstaten og delstaterne — rimeligt og nødvendigt aktuelt alligevel at tvinge tjenstdygtige tjenestemænd, der ønsker fortsat at udøve deres hverv, til at fratræde som tjenestemænd, uanset, at der snart vil være et betydeligt personalebehov, som arbejdsmarkedet næppe vil være i stand til at dække? Er brancherelaterede oplysninger om arbejdsmarkedet, der eventuelt skal indhentes senere, nødvendige i denne henseende?
1)

Når en ret i en medlemsstat indleder en hovedinsolvensbehandling af en skyldner under henvisning til, at centret for skyldnerens hovedinteresser er beliggende på denne stats område, er forordning (EF) nr. 1346/2000 af 29. maj 2000 om konkurs (1) da til hinder for, at denne ret anvender en bestemmelse i national ret, som giver den kompetence til at udvide insolvensbehandlingen til at omfatte et selskab, hvis vedtægtsmæssige hjemsted er beliggende i en anden medlemsstat, alene på grundlag af konstateringen af, at der er sket en sammenblanding af skyldnerens aktiver og dette selskabs aktiver?
—

Det fastslås, at Den Franske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 288, stk. 4, TEUF og artikel 4 og 5 i Kommissionens beslutning af 14. juli 2004 om støtte til fiskeri- og akvakultursektoren på Korsika i perioden 1986-1999 (1), idet den ikke har gennemført beslutningen ved fra støttemodtagere at tilbagesøge den støtte, der ved nævnte beslutnings artikel 1 var erklæret ulovlig og uforenelig med fællesmarkedet, og idet den ikke har underrettet Kommissionen om de vedtagne foranstaltninger for at efterkomme den.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 195/2

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Raad van State (Nederlandene) den 16. april 2010 — Baris Unal mod Staatssecretaris van Justitie

(Sag C-187/10)

2010/C 195/03

Processprog: nederlandsk

Den forelæggende ret

Raad van State

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Baris Unal

Sagsøgt: Staatssecretaris van Justitie

Præjudicielt spørgsmål

Er artikel 6, stk. 1, første led, i Associeringsrådets afgørelse nr. 1/80 af 19. september 1980 om udvikling af associeringen, også henset til retssikkerhedsprincippet, til hinder for, at de nationale myndigheder i en situation, hvor der ikke foreligger svigagtig adfærd, efter udløbet af den periode på et år, der omhandles i førnævnte artikel 6, stk. 1, første led, inddrager en tyrkisk arbejdstagers opholdstilladelse med tilbagevirkende kraft fra det tidspunkt, hvor arbejdstageren ikke længere opfylder det nationalretlige grundlag, på hvilket opholdstilladelsen blev udstedt?
3)

Deponeringsanlægget Cova da Loba blev forladt, uden at nedlukningsproceduren blev gennemført, og uden at myndighederne sikrede sig, at det blev vedligeholdt, og at der blev gennemført en efterfølgende kontrol som omhandlet i direktivets artikel 13.
1)

Er en sanktionsordning, hvorefter der pålægges en ensartet bøde på 100 000 HUF, for enhver overtrædelse af bestemmelserne i artikel 13-16 i Rådets forordning (EØF) nr. 3821/85 (1), som omhandler anvendelsen af kontrolapparatets diagramark inden for vejtransport, forenelig med proportionalitetsbetingelsen i artikel 19, stk. 1 og 4, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 561/2006 om harmonisering af visse sociale bestemmelser inden for vejtransport og om ændring af Rådets forordning (EØF) nr. 3821/85 og (EF) nr. 2135/98 samt ophævelse af Rådets forordning (EØF) nr. 3820/85 (2)?
3)

Er det alene risikoen for vildledning af forbrugeren eller den endelige bruger med hensyn til, om varemærkeindehaveren er ansvarlig for ompakningen, som har betydning for besvarelsen af spørgsmål 1), eller er andre hensyn til varemærkeindehaveren relevante, for eksempel (a) at den, der faktisk foretager indkøbet, ompakningen og genanbringelsen af indehaverens varemærke på lægemidlets emballage, derved potentielt selvstændigt krænker indehaverens varemærkerettigheder, og at det kan bero på forhold, som den, der fysisk har foretaget ompakningen, er ansvarlig for, (b) at ompakningen berører lægemidlets oprindelige tilstand, eller (c) at præsentationen af det ompakkede produkt er af en sådan beskaffenhed, at den kan antages at skade varemærket eller indehaverens omdømme?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 179/20

Sag anlagt den 21. april 2010 — Europa-Kommissionen mod Republikken Estland

(Sag C-195/10)

2010/C 179/33

Processprog: estisk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved A. Marghelis og E. Randvere)

Sagsøgt: Republikken Estland

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Republikken Estland ikke har gennemført artikel 8, litra a), nr. iv), og artikel 10 i Rådets direktiv 1999/31/EF af 26. april 1999 om deponering af affald (1) korrekt.

— Republikken Estland tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

§ 91, nr. 5), i jäätmeseaduse (estisk lov om bortskaffelse af affald) foreskriver hverken, at sikkerheden tilbageholdes, så længe anlægget er genstand for vedligeholdelse og efterbehandling i overensstemmelse med artikel 13, litra d), eller, at oprydningsomkostningerne for affaldsbortskaffelsesanlægget er dækket i en periode på mindst 30 år.

(1) EFT L 182, s. 1.
—

Den Europæiske Unions Rets dom ophæves, Kommissionen tilpligtes at erstatte det tab, appellanten har lidt som følge af Kommissionens manglende opfyldelse af sine kontraktlige forpligtelser i forbindelse med gennemførelsen af kontrakt EDC-53007 EEBO/27873 vedrørende et projekt benævnt »e-Content Exposure and business Opportunities«, og Kommissionen tilpligtes at betale appellantens retlige og andre omkostninger i forbindelse med den indledende sag, også selv om den indankede dom stadfæstes, samt omkostningerne til nærværende appel, hvis appellanten gives medhold.
1)

Skal fællesskabsretten, især EF-toldkodeksens (1) artikel 12, stk. 2 og 5, og artikel 217, stk. 1, og artikel 11 i gennemførelsesforordningen til EF-toldkodeksen (2), jf. EF-toldkodeksens, artikel 243, fortolkes således, at en person, der er impliceret i en sag om opkrævet told, kan bestride tolden under henvisning til, at der i en anden medlemsstat og for de samme varer er udstedt en bindende tariferingsoplysning, der på det pågældende tidspunkt stadig er anfægtet under en retssag, men til slut ændres?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 179/15

Appel iværksat den 1. april 2010 af Nokia Oyj til prøvelse af dom afsagt den 20. januar 2010 af Retten (Ottende Afdeling) i sag T-460/07 — Nokia Oyj mod KHIM

(Sag C-154/10 P)

2010/C 179/25

Processprog: finsk

Parter

Appellant: Nokia Oyj (ved asianajaja C. Rehaag)

De andre parter i appelsagen: Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (KHIM), Medion AG

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Dommen i sag T-460/07 ophæves.

— Harmoniseringskontoret tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanten har nedlagt påstand om ophævelse af Rettens dom i sag T-460/07, idet Retten heri med urette fandt, at der er mellem varemærkerne LIFE og LIFE BLOG foreligger risiko for forveksling, og dermed har Retten anvendt artikel 8, stk. 1, litra b), i forordning nr. 40/94 (1) fejlagtigt. Retten har derved efter appellantens opfattelse overtrådt EU-retten.

Selv om Retten, for så vidt angår varemærkernes lighed, fastslog, at grundlaget for sammenligningen er varemærkerne LIFE og LIFE BLOG, er det imidlertid klart i modstrid med dette udgangspunkt, at Retten som begrundelse for ligheden mellem varemærkerne kun har vurderet den fælles bestanddel LIFE fra varemærket LIFE BLOG.

I den forbindelse har Retten foretaget en urigtig vurdering af, hvilke forbrugere der er omfattede af den relevante kundekreds, og hvorledes forbrugerne opfatter varemærkerne, og har derigennem tilsidesat anerkendte principper, der kan udledes af Domstolens retspraksis.

(1) Rådets forordning (EF) nr. 40/94 af 20.12.1993 om EF-varemærker (EFT L 11, s. 1).
DA Den Europæiske Unions Tidende C 179/16

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal Supremo (Spanien) den 2. april 2010 — Banco Bilbao Vizcaya Argentaria, S.A., den anden part Administración General del Estado

(Sag C-157/10)

2010/C 179/26

Processprog: spansk

Den forelæggende ret

Tribunal Supremo

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Banco Bilbao Vizcaya Argentaria, S.A.

Den anden part: Administración General del Estado

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 63 og 65 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde fortolkes således, at de er til hinder for en national bestemmelse (vedtaget unilateralt eller i henhold til en bilateral dobbeltbeskatningsoverenskomst), som i selskabsskatten og inden for rammerne af bestemmelserne om undgåelse af dobbeltbeskatning forbyder fradrag af skat, der skal betales i andre EU-medlemsstater af indkomster, der er oppebåret på deres område og underlagt den nævnte beskatning, når den pågældende skat til trods for skattepligten ikke betales på grund af skattefritagelse, skattelettelse eller andre skattefordele?
—

Det fastslås, at Den Portugisiske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2007/44/EF af 5. september 2007 om ændring af Rådets direktiv 92/49/EØF og direktiv 2002/83/EF, 2004/39/EF, 2005/68/EF og 2006/48/EF (1) hvad angår procedurereglerne og kriterierne for tilsynsmæssig vurdering af erhvervelser og forøgelse af kapitalandele i den finansielle sektor, idet den ikke har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme direktivet, eller under alle omstændigheder ikke har underrettet Kommissionen herom.
1)

Skal artikel 17 og 19 i direktiv 98/71/EF (1) fortolkes således, at en medlemsstat i medfør af beføjelsen til selvstændigt at bestemme omfanget af og betingelserne for beskyttelsen også kan bestemme, at denne beskyttelse ikke gælder i det tilfælde, at en tredjepart — uden at have tilladelse fra indehaveren af ophavsretten til de pågældende mønstre — allerede havde fremstillet produkter, der var skabt efter de pågældende mønstre, og solgt dem i den nævnte medlemsstat, når disse mønstre var offentligt tilgængelige på tidspunktet for ikrafttrædelsen af den nationale gennemførelseslovgivning?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 179/19

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bayerischer Verwaltungsgerichtshof (Tyskland) den 14. april 2010 — Mathilde Grasser mod Freistaat Bayern

(Sag C-184/10)

2010/C 179/31

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Bayerischer Verwaltungsgerichtshof

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Mathilde Grasser

Sagsøgt: Freistaat Bayern

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 1, stk. 2, og artikel 8, stk. 2 og 4, i direktiv 91/439/EØF (1) fortolkes således, at en værtsmedlemsstat er berettiget til at undlade at anerkende et kørekort, som er udstedt af en anden medlemsstat, hvis det på grundlag af angivelserne i dette kørekort står fast, at der foreligger en tilsidesættelse af direktivets artikel 7, stk. 1, litra b), uden at værtsmedlemsstaten forinden har anvendt en foranstaltning som omhandlet i artikel 8, stk. 2, i direktiv 91/439/EØF over for indehaveren af kørekortet?

(1) Rådets direktiv 91/439/EØF af 29.7.1991 om kørekort (EFT L 237, s. 1).
—

Det var med urette, at Retten accepterede, at den omstændighed, at Harmoniseringskontoret ikke underrettede appellanten om, at der var sket ejerskifte i forhold til EF-varemærkeansøgningerne — hvorved appellanten blev frataget muligheden for at fremkomme med bemærkninger til ejerskiftet — ikke udgjorde en grov tilsidesættelse af appellantens ret til at blive hørt.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 179/20

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (Det Forenede Kongerige) den 15. april 2010 — Tural Oguz mod Secretary of State for the Home Department

(Sag C-186/10)

2010/C 179/32

Processprog: engelsk

Den forelæggende ret

Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division)

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Tural Oguz

Sagsøgt: Secretary of State for the Home Department

Præjudicielt spørgsmål

Er en tyrkisk statsborger, som har opholdstilladelse i Det Forenede Kongerige på betingelse af, at han ikke udøver nogen form for virksomhed eller erhverv, og som påbegynder virksomhed som selvstændig erhvervsdrivende i strid med denne betingelse og derefter ansøger de nationale myndigheder om yderligere opholdstilladelse på grundlag af den forretning, han nu har oprettet, berettiget til at påberåbe sig artikel 41, stk. 1, i Tillægsprotokollen til Associeringsaftalen mellem Det Europæiske Økonomiske Fællesskab og Tyrkiet?
1)

Skal EF-traktatens artikel 82 fortolkes således, at en dominerende befordringspligtig postvirksomheds selektive prisnedsættelse til et niveau lavere end postvirksomhedens gennemsnitlige samlede omkostninger, men over virksomhedens gennemsnitlige inkrementelle omkostninger, kan udgøre et ekskluderende misbrug, såfremt det lægges til grund, at priserne ikke er sat på dette niveau med det formål at eliminere en konkurrent?
—

Det fastslås, at Republikken Estland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/118/EF af 12. december 2006 om beskyttelse af grundvandet mod forurening og forringelse (1), idet den ikke har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme direktivet, eller ikke har underrettet Kommissionen herom.
1)

Finder artikel 16 i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (1) — hvorefter det forhold, at en afgiftspligtig person fra sin egen virksomhed udtager en vare, som han vil anvende til privat brug for sig selv eller i øvrigt benytter til et for virksomheden uvedkommende formål, kun sidestilles med levering af varer mod vederlag, såfremt varen har givet ret til fuldt eller delvist fradrag af momsen — anvendelse på en standardsatslandbruger som omhandlet i dette direktivs artikel 295, stk. 1, nr. 3), der sælger grunde som han tidligere har benyttet til sin landbrugsvirksomhed, og som i kommunens lokalplan er udlagt til bebyggelse til brug for beboelse og forretninger, men som blev erhvervet som (momsfri) landbrugsjord?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 179/21

Appel iværksat den 28. april 2010 af Enercon GmbH til prøvelse af dom afsagt den 3. februar 2010 af Retten (Sjette Afdeling) i sag T-472/07 — Enercon GmbH mod Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design)

(Sag C-204/10 P)

2010/C 179/36

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Enercon GmbH (ved barrister J. Mellor, Rechtsanwalt R. Böhm)

De andre parter i appelsagen: Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design), Hasbro Inc.

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Der gives medhold i appellen til prøvelse af Rettens dom og Rettens dom ophæves, afgørelsen truffet af Fjerde Appelkammer annulleres og alt efter omstændighederne annulleres Indsigelsesafdelingens afgørelse.

— Sagen hjemvises (alt efter omstændighederne) til Harmoniseringskontoret med henblik på en fornyet vurdering af de i forbindelse med indsigelsen omtvistede punkter.

— Hasbro Inc. og Harmoniseringskontoret tilpligtes at betale appellantens sagsomkostninger i forbindelse med nærværende appel.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanten gør gældende, at Retten ikke anerkendte fejlene i appelkammerets afgørelse, som igen var baseret på Indsigelsesafdelingens uretmæssige afgørelse. Retten undlod særligt at anerkende, a) at Medion-dommen (1) omhandlede en ekstraordinær situation, hvor den sædvanlige regel om, at den gennemsnitlige forbruger normalt opfatter et varemærke ud fra et helhedsindtryk, er uanvendelig, men b) der fandtes ingen omstændigheder i denne sag, der kunne retfærdiggøre en sådan ekstraordinær tilgang. I denne sag havde ingen af det ældre varemærkes bestanddele en »selvstændig adskillelsesevne«.

Appellanten gør endvidere gældende, at på grund af den ukorrekte anvendelse af et af Medion-dommen inspireret princip under de tidligere stadier af lighedsvurderingen blev der ikke taget behørigt hensyn til helhedsbedømmelsen af risikoen for forveksling.

(1) EUT C 106 af 30.4.2004, s. 31.
3)

For det tilfælde, at spørgsmål 1 eller 2 besvares bekræftende, spørges: 3.1 Kan den omstændighed, at retten i domsstaten ikke er kompetent (spørgsmål 1), eller at Bruxelles IIa-forordningens artikel 11, stk. 8 (spørgsmål 2), ikke finder anvendelse i fuldbyrdelsesstaten, gøres gældende mod fuldbyrdelsen af en afgørelse, for hvilken retten i domsstaten har udstedt en attest i henhold til Bruxelles IIa-forordningens artikel 42, stk. 2? 3.2 Eller skal sagsøgte i et sådant tilfælde nedlægge påstand om annullation af attesten i domsstaten, hvorved fuldbyrdelsen i fuldbyrdelsesstaten kan udsættes, indtil domsstatens afgørelse foreligger?
1)

Skal artikel 1, 2 og 3 i Rådets direktiv 98/59/EF af 20. juli 1998 om tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivninger vedrørende kollektive afskedigelser (1) fortolkes således, at bestemmelserne finder anvendelse i de situationer, hvor en virksomheds drift ophører som følge af, at arbejdsgiveren erklæres konkurs, eller som følge af en retsafgørelse, der indebærer, at arbejdsgiveren (et kreditinstitut) opløses og likvideres på grund af insolvens i henhold til artikel 61, stk. 1, litra a) og b), i lov af 5. april 1993 om finanssektoren med senere ændringer, idet den nationale lovgivning for så vidt angår disse ophørsgrunde fastsætter, at ansættelseskontrakter ophører med øjeblikkelig virkning?
3)

Hvis spørgsmål 2 besvares bekræftende, hvilken adfærd udgør i så fald en relevant praksis, og særlig: a) er det påkrævet, at skattemyndighederne har foretaget en klar og utvetydig tilkendegivelse om, at sammenligningsydelserne ville blive behandlet som momsfritagne b) er det af betydning, at skattemyndighederne på det tidspunkt, de foretog en tilkendegivelse, havde en ufuldstændig eller urigtig forståelse af de omstændigheder, som var relevante for den momsmæssigt korrekte behandling af sammenligningsydelserne, og c) er det af betydning, at moms ikke blev afregnet af de afgiftspligtige eller opkrævet af skattemyndighederne for så vidt angår sammenligningsydelserne, men at skattemyndighederne efterfølgende har søgt at inddrive denne moms, med forbehold for de almindeligt gældende nationale forældelsesfrister?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 195/4

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal Supremo (Spanien) den 23. april 2010 — Unio de Pagesos de Catalunya mod Administración del Estado og Coordinadora de Organizaciones de Agricultores y Ganaderos — Iniciativa Rural del Estado Español

(Sag C-197/10)

2010/C 195/07

Processprog: spansk

Den forelæggende ret

Tribunal Supremo

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Unio de Pagesos de Catalunya

Sagsøgte: Administración del Estado y Coordinadora de Organizaciones de Agricultores y Ganaderos — Iniciativa Rural del Estado Español

Præjudicielt spørgsmål

Er artikel 9, stk. 2, litra b), i kongeligt dekret 1470/2007 af 2. november 2007 i overensstemmelse med artikel 42, stk. 3, i Rådets forordning (EF) nr. 1782/2003 (1) af 29. september 2003, idet førstnævnte bestemmelse gør muligheden for at opnå enkeltbetalingsrettigheder fra den nationale reserve betinget af, at der er tale om unge landbrugere, som har etableret sig første gang under et program for udvikling af landdistrikterne, der er indført på grundlag af Rådets forordning nr. 1698/2005 (2) af 20. september 2005?

(1) Rådets forordning (EF) nr. 1782/2003 af 29.9.2003 om fastlæggelse af fælles regler for den fælles landbrugspolitiks ordninger for direkte støtte og om fastlæggelse af visse støtteordninger for landbrugere og om ændring af forordning (EØF) nr. 2019/93, (EF) nr. 1452/2001, (EF) nr. 1453/2001, (EF) nr. 1454/2001, (EF) nr. 1868/94, (EF) nr. 1251/1999, (EF) nr. 1254/1999, (EF) nr. 1673/2000, (EØF) nr. 2358/71 og (EF) nr. 2529/2001 (EUT L 270, s. 1).

(2) Rådets forordning (EF) nr. 1698/2005 af 20.9.2005 om støtte til udvikling af landdistrikterne fra Den Europæiske Landbrugsfond for Udvikling af Landdistrikterne (ELFUL) (EUT L 277, s. 1).
—

Det fastslås, at Domstolen har kompetence til at træffe afgørelse i sagsøgerens appelsag, og Kommissionen tilpligtes at betale: a) til sagsøgeren 50 000 EUR eller et andet efter Domstolens skøn passende beløb for det chok og den sorg, som hun oplevede i forbindelse med sin brors lidelser og dødsfald som følge af, at Kommissionen umotiveret og ulovligt har nægtet at gennemtvinge gennemførelsen af direktiv 96/29’s (1) bestemmelser om forebyggende lægekontrol for længerevarende strålingsbetingede sygdomme for så vidt angår de særlige Thule-indsatshold. b) til boet efter John Erling Nochen: i) 250 000 EUR eller et andet efter Domstolens skøn passende beløb for hans lidelser fra 2006 og indtil han døde af lungekræft i 2008 som følge af, at Kommissionen umotiveret og ulovligt har nægtet at gennemtvinge gennemførelsen af direktiv 96/29’s bestemmelser om forebyggende lægekontrol for længerevarende strålingsbetingede sygdomme for så vidt angår de særlige Thule-indsatshold. ii) 6 000 EUR til begravelsesudgifter.
1)

Det fastslås, at Republikken Østrig har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Kommissionens direktiv 2008/74/EF af 18. juli 2008 om ændring af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/55/EF og af direktiv 2005/78/EF for så vidt angår typegodkendelse af motorkøretøjer med hensyn til emissioner fra lette personbiler og lette erhvervskøretøjer (Euro 5 og Euro 6) og adgang til reparations- og vedligeholdelsesinformationer om køretøjer (1), idet den ikke har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme direktivet, eller ikke fuldt ud har givet Kommissionen meddelelse herom.