DOMSTOLENS DOM (TREDJE AFDELING) AF 21. MARTS 1990. - GIOVANNI CABRAS MOD INSTITUT NATIONAL D'ASSURANCE MALADIE-INVALIDITE. - ANMODNING OM PRAEJUDICIEL AFGOERELSE: TRIBUNAL DU TRAVAIL DE BRUXELLES - BELGIEN. - SOCIAL SIKRING - YDELSER VED INVALIDITET - KUMULATIONSREGLER - TILBAGESOEGNINGSKRAV. - SAG 199/88.



Samling af Afgørelser 1990 side I-01023



Sammendrag

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

++++

1 . Social sikring af vandrende arbejdstagere og selvstaendige erhvervsdrivende - invalideforsikring - beregning af ydelserne - hoejeste teoretiske ydelsesbeloeb svarende til en fuld ydelse alene i medfoer af en enkelt medlemsstats lovgivning - anvendelse af den faellesskabsretlige antikumulationsregel

( EOEF-Traktaten, art . 51; Raadets forordning nr . 1408/71, art . 46, stk . 3 )

2 . Social sikring af vandrende arbejdstagere og selvstaendige erhvervsdrivende - invalideforsikring - ydelser - aendring - ny beregning - nedsaettelse af én af ydelserne - pligt for den institution, der nedsaetter ydelserne, til at baere byrden ved de midlertidigt udbetalte for hoeje ydelser - ingen pligt

( Raadets forordninger nr . 1408/71, art . 51, stk . 2, og nr . 574/72, art . 112 )

Sammendrag

1 . Bestemmelserne i artikel 46, stk . 3, i Raadets forordning nr . 1408/71 skal fortolkes saaledes, at det hoejeste af de i medfoer af stk . 2, litra a ), beregnede teoretiske ydelsesbeloeb er den oevre graense for de ydelser, som en vandrende arbejdstager har ret til efter faellesskabsretten, hvilket ogsaa gaelder, hvis det teoretiske ydelsesbeloeb svarer til en fuld ydelse alene i medfoer af en enkelt medlemsstats lovgivning .

Bestemmelserne kan saaledes ikke anses for uforenelige med Traktatens artikel 51, da artikel 46 i forordning nr . 1408/71 kun kan anvendes, naar en vandrende arbejdstager i henhold hertil kan oppebaere en ydelse, der mindst svarer til den ydelse, som arbejdstageren kan oppebaere alene paa grundlag af bestemmelserne i en national lovgivning .

2 . Saafremt en ny beregning af ydelserne i henhold til artikel 51, stk . 2, i Raadets forordning nr . 1408/71 foerer til at nedsaette de ydelser, der udbetales af en institution i én medlemsstat, uden at de ydelser, der udbetales af en institution i en anden medlemsstat, aendres, samtidig med at sidstnaevnte institution derfor ikke kan tilbageholde det for meget udbetalte i endnu ikke erlagte ydelser, paalaegger artikel 112 i Raadets forordning nr . 574/72 ikke den foerstnaevnte institution endeligt at afholde de for meget udbetalte ydelser for det tidsrum, der kraevedes med henblik paa at foretage en ny beregning af ydelserne .

Dommens præmisser

1 Ved dom af 30.juni 1988, indgaaet til Domstolen den 21 . juli s.aa ., har tribunal du travail de Bruxelles i medfoer af EOEF-Traktatens artikel 177 forelagt to praejudicielle spoergsmaal vedroerende fortolkningen af EOEF-Traktatens artikel 51 samt artikel 46, stk . 3, i Raadets forordning ( EOEF ) nr . 1408/71 af 14 . juni 1971 - om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet (( kodificeret udgave, jfr . Raadets forordning ( EOEF ) nr . 2001/83 af 2 . juni 1983, EFT L 230, s . 8 )) - og af artikel 112 i Raadets forordning ( EOEF ) nr . 574/72 af 21 . marts 1972 om regler til gennemfoerelse af naevnte forordning ( kodificeret udgave, jfr . Raadets forordning nr . 2001/83 af 2 . juni 1983, EFT L 230, s . 86 ),

2 Spoergsmaalene er blevet rejst under en sag anlagt af sagsoegeren i hovedsagen, Giovanni Cabras, mod Institut national d' assurance maladie-invalidité ( herefter benaevnt "INAMI "), den belgiske institution med kompetence i spoergsmaal om ydelser ved invaliditet .

3 Det fremgaar af sagen, at den italienske statsborger Giovanni Cabras har arbejdet som loenmodtager i Italien og Belgien . Efter at vaere blevet uarbejdsdygtig fik han med virkning fra 1 . oktober 1973 tilkendt ret til ydelser ved invaliditet i de to stater .

4 Til forskel fra den belgiske lovgivning ( den saakaldte type A-lovgivning ) afhaenger stoerrelsen af ydelserne ved invaliditet i henhold til italiensk lovgivning ( den saakaldte type B-lovgivning ) af forsikringsperiodernes laengde . I medfoer af artikel 40, stk . 1, i forordning nr . 1408/71 skal forordningens artikel 46 anvendes tilsvarende ved fastsaettelsen af de ydelser, der skal betales til G . Cabras .

5 Den italienske invalidepension blev beregnet efter sammenlaegningsprincippet og pro rata temporis-princippet i artikel 46, stk . 2 .

6 Den belgiske invalidepension blev alene fastsat paa grundlag af national lovgivning . Under hensyntagen til denne lovgivnings antikumulationsregler blev den ydelse, som den kompetente belgiske institution udbetalte til Cabras, fastsat til et beloeb svarende til den fulde belgiske ydelse med fradrag af den italienske forholdsmaessigt beregnede ydelse . Som foelge af forbuddet mod dobbeltydelser i artikel 46, stk . 3, i forordning nr . 1408/71 ville anvendelsen af faellesskabsreglerne ikke have vaeret mere fordelagtige for den paagaeldende arbejdstager .

7 Herefter blev begge ydelser uafhaengigt af hinanden indeksreguleret i medfoer af landenes nationale regler herom . Isaer var den italienske ydelse, i det mindste i en aarraekke, genstand for en raekke betydelige forhoejelser . I henhold til artikel 51, stk . 1, i forordning nr . 1408/71 gav disse reguleringer ikke anledning til en ny beregning af ydelserne, foretaget i henhold til artikel 46 .

8 Ved kongelige anordninger af 23 . marts og 17 . juni 1982 aendredes betingelserne for at kunne anses for forsoerger med henblik paa fastsaettelsen af stoerrelsen af invalidepension, med virkning fra 1 . juli 1982 . I henhold til disse nye regler blev Cabras herefter ikke laengere betragtet som forsoerger, men derimod som "ikke-forsoerger ". Det gav anledning til, at hans invalidepension efter de belgiske regler blev nedsat .

9 Yderligere blev der i henhold til artikel 51, stk . 2, i forordning nr . 1408/71 foretaget en ny beregning af ydelserne efter bestemmelserne i artikel 46 .

10 Ved denne lejlighed fandt den belgiske institution, at den uafhaengige belgiske ydelse i henhold til artikel 46, stk . 3, skulle nedsaettes med det beloeb, der udgjordes af den italienske forholdsmaessigt beregnede ydelse paa tidspunktet for den nye fastsaettelse af ydelserne, dvs . under hensyntagen til ovennaevnte meget betydelige forhoejelser . Institutionen fastslog derfor, at anvendelsen af faellesskabsretten ikke ville vaere mere fordelagtig for Cabras end anvendelsen af national ret, herunder antikumulationsreglerne . Som det var sket ved den oprindelige fastsaettelse af ydelserne den 1 . oktober 1973, fastsatte institutionen saaledes den nye ydelse til G . Cabras alene efter de nationale regler, hvorved den fulde belgiske ydelse blev nedsat med den regulerede italienske ydelse .

11 Paa grund af den tid, der gik med at beregne de nye ydelser, modtog Cabras imidlertid fortsat - ogsaa efter 1 . juli 1982 - de ydelser, han tidligere havde oppebaaret . INAMI' s afgoerelse om fastsaettelsen af det nye nedsatte ydelsesbeloeb blev meddelt Cabras den 23 . februar 1984 . Han blev herefter anmodet om at tilbagebetale de ydelser, der var blevet for meget udbetalt mellem den 1 . juli 1982 og den 30 . juni 1983, fra hvilket tidspunkt han igen kunne anses for familieforsoerger efter de belgiske regler . En ny afgoerelse om fastsaettelsen af hans rettigheder paa sidstnaevnte dato blev meddelt Cabras den 19 . oktober 1984 .

12 Cabras indbragte afgoerelserne om den nye beregning og nedsaettelsen af invalidepensionen for tribunal du travail Bruxelles . Herudover anfaegtede han bestemmelsernes tilbagevirkende gyldighed samt tilbagesoegningskravet .

13 Cabras gjorde for tribunal gaeldende, at det er i strid med Traktatens artikel 51 at nedsaette den ydelse, der skal udbetales i henhold til en stats lovgivning, med det fulde beloeb af den ydelse, der udbetales i henhold til en anden stats lovgivning, idet den vandrende arbejdstager herved ikke godskrives den forsikringsperiode, han har tilbagelagt paa sidstnaevnte stats omraade . Han gjorde yderligere gaeldende, at artikel 112 i forordning nr . 574/72 udelukker, at en vandrende arbejdstager skal tilbagebetale det for meget udbetalte beloeb, der er opstaaet ved den nye beregning af ydelsen paa grundlag af artikel 51, stk . 2, i forordning nr . 1408/71, naar kun en enkelt institution har foretaget den nye beregning, naar den af en anden institution udbetalte ydelse paavirker stoerrelsen af foerstnaevnte ydelse, og naar sidstnaevnte institution ikke er i restance med beloeb, der kan stilles til den foerstnaevnte institutions raadighed .

14 Paa baggrund heraf har tribunal du travail de Bruxelles besluttet at udsaette sagen og anmode Domstolen om en praejudiciel afgoerelse af foelgende spoergsmaal :

"1 ) Udgoer det teoretiske beloeb, jfr . artikel 46, stk . 3, i forordning ( EOEF ) nr . 1408/71, en absolut graense, der aldrig kan overskrides, heller ikke selv om den teoretiske pension, ved anvendelse af en lovgivning af type A, svarer til den nationale pension?

Saafremt spoergsmaalet besvares bekraeftende, maa det afgoeres, om det er foreneligt med Traktatens artikel 51, at det krav, der i én medlemsstat stiftes i henhold til faellesskabsretten, fuldt ud absorberes af det krav, som i en anden medlemsstat staar alene efter national ret .

Saafremt spoergsmaalet besvares benaegtende, maa det afgoeres, hvorledes reguleringskoefficienten beregnes i tilfaelde, hvor kun en af de udbetalte ydelser er fastsat i henhold til bestemmelserne i stk . 1 .

2 ) Naar en institution i en medlemsstat regulerer en vandrende arbejdstagers situation paa grundlag af artikel 51, stk . 2, i forordning ( EOEF ) nr . 1408/71, og der herved sker en forringelse af arbejstagerens rettigheder - idet der tages hensyn til den ydelse, som udbetales af en anden medlemsstat, hvor der ikke foretages en ny beregning - er institutionen da berettiget til med tilbagevirkende gyldighed at tilbagesoege uretmaessigt udbetalte beloeb, som skyldes anvendelsen af faellesskabsretten ( artiklerne 46 og 51 i forordning nr . 1408/71 ), eller maa den give afkald paa tilbagesoegning, jfr . artikel 112 i forordning nr . 574/72, saafremt den anden stats institution - der skal udbetale den ydelse, der ikke reguleres - ikke er i restance med et beloeb, der kan stilles til den foerste institutions raadighed?"

15 Vedroerende hovedsagens faktiske omstaendigheder og retsforhandlingernes forloeb samt parternes indlaeg for Domstolen henvises i oevrigt til retsmoederapporten . Disse omstaendigheder omtales derfor kun i det foelgende, saafremt det paa de enkelte punkter er noedvendigt for forstaaelsen af Domstolens argumentation .

Foerste spoergsmaal

16 Med foerste led af dette spoergsmaal oensker den nationale ret afgjort, om bestemmelserne i artikel 46, stk . 3, i forordning nr . 1408/71 skal fortolkes saaledes, at det hoejeste teoretiske beloeb, der beregnes efter stk . 2, litra a ), udgoer den oevre graense for de ydelser, en vandrende arbejdstager har ret til efter faellesskabsretten, og om det ogsaa gaelder, saafremt det teoretiske beloeb svarer til en fuld ydelse alene efter én medlemsstats lovgivning .

17 Som bemaerket af Domstolen i dommen af 17 . december 1987, Collini ( 323/86, Sml . s . 5489 ) fremgaar det af artikel 40, stk . 1, i forordning nr . 1408/71, at artikel 46, herunder antikumulationsreglen i bestemmelsens stk . 3, skal anvendes analogt paa ydelser ved invaliditet, naar arbejdstageren har vaeret omfattet af to eller flere medlemsstaters lovgivning, saafremt ydelsesbeloebet ifoelge mindst en af lovgivningerne er afhaengigt af forsikringsperiodens laengde .

18 I samme dom udtalte Domstolen yderligere, at antikumulationsreglen i artikel 46, stk . 3, finder anvendelse i alle tilfaelde, hvor summen af ydelserne, der beregnes ifoelge bestemmelserne i samme artikels stk . 1 og 2, overskrider den oevre graense, som udgoeres af det hoejeste af de teoretiske pensionsbeloeb, der er beregnet efter artikel 46, stk . 2, litra a ).

19 Naar ydelsesbeloebet i henhold til en medlemsstats lovgivning af type A er uafhaengigt af laengden af de tilbagelagte forsikringsperioder, og arbejdstageren opfylder de i denne lovgivning fastsatte betingelser for ret til ydelser, svarer det teoretiske beloeb af ydelserne til det i artikel 46, stk . 1, foerste afsnit, fastsatte, dvs . til stoerrelsen af den fulde ydelse, som arbejdstageren ville have ret til ifoelge national lovgivning, saafremt han ikke oppebar en ydelse i henhold til en anden medlemsstats lovgivning .

20 Heraf foelger, at antikumulationsreglen i artikel 46, stk . 3, i et saadant tilfaelde - i det mindste forudsat at det af en institution i en anden medlemsstat beregnede teoretiske ydelsesbeloeb ikke er hoejere - begraenser beloebet af de sammenlagte ydelser, der er beregnet efter artikel 46, stk . 1 og 2, til den fulde ydelse, som arbejdstageren kan oppebaere alene efter den nationale lovgivning af type A .

21 Foelgelig skal foerste led af det foerste praejudicielle spoergsmaal besvares bekraeftende .

22 Herefter skal der tages stilling til foerste spoergsmaals andet led, hvormed den nationale ret oensker afgjort, om denne fortolkning af artikel 46, stk . 3, er forenelig med Traktatens artikel 51 .

23 Formaalet med Traktatens artikel 51 er at ophaeve de ulemper, som vandrende arbejdstagere udsaettes for, fordi de har erhvervet deres socialsikringsrettigheder i henhold til forskellige nationale lovgivninger .

24 Dette formaal kan ikke virkeliggoeres, hvis vandrende arbejdstagere, fordi de udnytter princippet om arbejdskraftens frie bevaegelighed, mister socialsikringsrettigheder, som de under alle omstaendigheder har erhvervet ifoelge én medlemsstats lovgivning, eller stilles ringere i forhold til den situation, som de ville have befundet sig i, hvis de udelukkende havde vaeret beskaeftiget i én medlemsstat .

25 Foelgelig finder ordningen efter artikel 46 i forordning nr . 1408/71, som det fremgaar af Domstolens praksis, kun anvendelse paa en vandrende arbejdstager, saafremt bestemmelsen ikke foerer til, at arbejdstageren mister en del af den ret, han har alene i henhold til én medlemsstats lovgivning, eller afskaerer ham fra mindst at oppebaere den mest fordelagtige fulde ydelse, han har ret til alene ifoelge denne lovgivning .

26 Faellesskabsreglerne kan saaledes kun anvendes, saafremt de er mindst lige saa fordelagtige for den vandrende arbejdstager, som hvis alene den nationale lovgivning, herunder antikumulationsreglerne, anvendes fuldt ud .

27 I saa fald skal faellesskabsreglerne imidlertid anvendes fuldt ud . De begraensninger, som eventuelt herved paalaegges de vandrende arbejdstagere, maa accepteres, idet de saa er modstykket til de socialsikringsfordele, som arbejdstagerne opnaar i henhold til disse regler, og som de ellers ikke ville faa adgang til .

28 Naar henses hertil, kan antikumulationsreglen i artikel 46, stk . 3, i forordning nr . 1408/71 ikke antages at vaere uforenelig med Traktatens artikel 51, idet reglen i en situation som den, der er genstand for hovedsagen, foerer til en begraensning af stoerrelsen af de sammenlagte ydelser, der udbetales til den vandrende arbejdstager, til et beloeb svarende til den fulde ydelse, som udbetales af en institution i en medlemsstat med lovgivning af type A, hvorfor denne begraensning ikke aendres som foelge af de forsikringsperioder, der er tilbagelagt i henhold til en lovgivning af type B .

29 Reglen kan nemlig kun anvendes, hvis den ikke forringer de rettigheder, som den vandrende arbejdstager har alene i medfoer af en lovgivning af type A; reglen stiller i oevrigt ikke arbejdstageren ringere, end hvis han havde tilbagelagt samtlige forsikringsperioder i en stat med en lovgivning af denne type .

30 Resultatet aendres ikke af det forhold, som sagsoegeren i sine indlaeg for Domstolen har henvist til, nemlig at den vandrende arbejdstager ikke desto mindre er ringere stillet end den indenlandske arbejdstager, fordi han skal taale ulemperne ved opdelte ydelser og den retlige usikkerhed, som er forbundet med en eventuel ny beregning .

31 Det bemaerkes, at disse ulemper, der i oevrigt begraenses i videst muligt omfang af visse bestemmelser i forordning nr . 1408/71 og forordning nr . 574/72, haenger noeje sammen med, at Traktatens artikel 51 ikke har til formaal at indfoere en faelles socialsikringsordning, men alene at tilvejebringe en samordning af medlemsstaternes socialsikringsordninger .

32 Herefter skal foerste spoergsmaal besvares dermed, at bestemmelserne i artikel 46, stk . 3, i Raadets forordning nr . 1408/71 af 14 . juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet, skal fortolkes saaledes, at det hoejeste af de i medfoer af stk . 2, litra a ), beregnede teoretiske ydelsesbeloeb er den oevre graense for de ydelser, som en vandrende arbejdstager har ret til efter faellesskabsretten, hvilket ogsaa gaelder, hvis det teoretiske ydelsesbeloeb svarer til en fuld ydelse alene i medfoer af en enkelt medlemsstats lovgivning . Bestemmelserne kan saaledes ikke anses for uforenelige med Traktatens artikel 51, da artikel 46 kun kan anvendes, naar en vandrende arbejdstager i henhold hertil kan oppebaere en ydelse, der mindst svarer til en ydelse, som arbejdstageren kan oppebaere alene paa grundlag af bestemmelserne i en national lovgivning .

Andet spoergsmaal

33 Med det andet spoergsmaal oensker den nationale ret afgjort, om en institution i en medlemsstat, der i henhold til artikel 51, stk . 2, i forrdning nr . 1408/71 har foretaget en ny beregning af ydelserne med det resultat, at de nedsaettes i den paagaeldende medlemsstat, uden at ydelserne fra en anden medlemsstats institution aendres, og sidstnaevnte institution derfor ikke kan tilbageholde det for meget udbetalte beloeb i endnu ikke erlagte ydelser til den paagaeldende arbejdstager, er forpligtet til, i henhold til artikel 112 i forordning nr . 574/72, at baere byrden ved de for hoeje ydelser, der er udbetalt i den periode, som var noedvendig for at foretage en ny beregning .

34 Artikel 112 i forordning nr . 574/72 lyder saaledes : "Dersom en institution enten direkte eller gennem en anden institution har foretaget udbetalinger med urette, og tilbagesoegning af de udbetalte beloeb ikke er mulig, skal de paagaeldende beloeb afholdes endeligt af den foerstnaevnte institution, undtagen hvor udbetalingen af det urigtigt udbetalte beloeb er fremkaldt ved svigagtig adfaerd ."

35 Det bemaerkes indledningsvis, at der i henhold til artikel 51, stk . 2, i forordning nr . 1408/71 "i tilfaelde af aendring af reglerne for fastsaettelse eller beregning af ydelser, (( skal )) foretages fornyet beregning efter bestemmelserne i artikel 46 ."

36 I denne forbindelse skal der blandt andet tages hensyn til de aendringer af ydelserne siden deres oprindelige beregning, som skyldes den almindelige udvikling i den oekonomiske og sociale situation, og som ikke, i medfoer af artikel 51, stk . 1, har foert til en ny fastsaettelse - efter bestemmelserne i artikel 46 - af den paagaeldende arbejdstagers ret til ydelser fra hver af medlemsstaterne .

37 Den nye beregning giver sig udslag i en ny fastsaettelse af de ydelser, der skal udbetales af institutionerne i hver af de medlemsstater, hvis lovgivning den vandrende arbejdstager er undergivet .

38 Det kan foere til, at den ydelse, der udbetales af en af institutionerne, skal nedsaettes, mens den anden institutions ydelse forbliver uaendret . Hvis den foerste institution i en saadan situation ogsaa i den periode, der er noedvendig for at foretage den nye beregning og fastsaette den nye ydelse, udbetaler arbejdstageren den tidligere fastsatte ydelse, kommer institutionen til at udbetale for meget, uden at den anden institution dog raader over noget beloeb, som arbejdstageren har til gode .

39 Sagsoegeren i hovedsagen og den italienske regering har i deres indlaeg for Domstolen anfoert, at det i en saadan situation ikke er muligt at anvende artikel 111 i forordning nr . 574/72, hvorefter de beloeb, som en institution har betalt for meget, kan tilbageholdes i de endnu ikke erlagte ydelser, der af den anden institution udbetales arbejdstageren . Det maa saaledes antages, at det ikke laengere er muligt at tilbagesoege disse beloeb, og at omkostningerne i forbindelse hermed, ifoelge sagsoegeren og den italienske regering, maa baeres af den foerste institution, jfr . forordningens artikel 112 .

40 En saadan fortolkning af de relevante faellesskabsregler kan ikke laegges til grund .

41 For det foerste fremgaar det af selve ordlyden af artikel 111, stk . 1, at det forhold, at der er ringe eller ingen mulighed for at kraeve det for meget udbetalte beloeb indeholdt i endnu ikke erlagte ydelser, i hvert fald ikke er tilstraekkeligt til at antage, at det er umuligt - helt eller delvis - at tilbagesoege for meget udbetalte beloeb . Artikel 111, stk . 1, andet punktum, bestemmer, at man i saa fald skal anvende bestemmelserne i stk . 2, hvorefter disse beloeb kan indeholdes i enhver ydelse, der udbetales af en institution i en hvilken som helst anden medlemsstat .

42 For det andet er den institution, der har udbetalt for meget, ikke ifoelge selve ordlyden af artikel 111 forpligtet til at tilbagesoege beloebet gennem andre institutioner . Der foreligger alene en valgmulighed, og institutionen er ikke afskaaret fra at tilbagesoege beloebene direkte hos modtageren .

43 Det foelger heraf, at saetningen i artikel 112 i forordning nr . 574/72 "dersom ... tilbagesoegning af de udbetalte beloeb ikke er mulig" ikke skal fortolkes saaledes, at den alene omfatter tilfaelde, hvor de for meget udbetalte beloeb ikke kan indeholdes i endnu ikke erlagte pensionsydelser, eller i enhver anden ydelse, der betales af en institution i en anden medlemsstat .

44 Herefter skal det andet praejudicielle spoergsmaal besvares dermed, at saafremt en ny beregning af ydelserne i henhold til artikel 51, stk . 2, i Raadets forordning ( EOEF ) nr . 1408/71 foerer til en nedsaettelse af de ydelser, der udbetales af en institution i én medlemsstat, uden at de ydelser, der udbetales af en institution i en anden medlemsstat, aendres, samtidig med at sidstnaevnte institution derfor ikke kan tilbageholde det for meget udbetalte i endnu ikke erlagte ydelser, paalaegger artikel 112 i Raadets forordning ( EOEF ) nr . 574/72 af 21 . marts 1972 - om regler til gennemfoerelse af forordning ( EOEF ) nr . 1408/71 - ikke den foerstnaevnte institution endeligt at afholde de for meget udbetalte ydelser for det tidsrum, der kraevedes med henblik paa at foretage en ny beregning af ydelserne .

Afgørelse om sagsomkostninger

Sagens omkostninger

45 De udgifter, der er afholdt af Den Italienske Republiks regering og af Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke godtgoeres . Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgoer et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger .

Afgørelse

Paa grundlag af disse praemisser

kender

DOMSTOLEN ( Tredje Afdeling )

vedroerende de spoergsmaal, der er forelagt af tribunal du travail de Bruxelles ved dom af 30 . juni 1988, for ret :

1 ) Bestemmelserne i artikel 46, stk . 3, i Raadets forordning ( EOEF ) nr . 1408/71 af 14 . juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet, skal fortolkes saaledes, at det hoejeste af de i medfoer af stk . 2, litra a ), beregnede teoretiske ydelsesbeloeb er den oevre graense for de ydelser, som en vandrende arbejdstager har ret til efter faellesskabsretten, hvilket ogsaa gaelder, hvis det teoretiske ydelsesbeloeb svarer til en fuld ydelse alene i medfoer af en enkelt medlemsstats lovgivning . Bestemmelserne kan saaledes ikke anses for uforenelige med Traktatens artikel 51, da artikel 46 kun kan anvendes, naar en vandrende arbejdstager i henhold hertil kan oppebaere en ydelse, der mindst svarer til den ydelse, som arbejdstageren kan oppebaere alene paa grundlag af bestemmelserne i en national lovgivning .

2 ) Saafremt en ny beregning af ydelserne i henhold til artikel 51, stk . 2, i Raadets forordning ( EOEF ) nr . 1408/71 foerer til at nedsaette de ydelser, der udbetales af en institution i én medlemsstat, uden at de ydelser, der udbetales af en institution i en anden medlemsstat, aendres, samtidig med at sidstnaevnte institution derfor ikke kan tilbageholde det for meget udbetalte i endnu ikke erlagte ydelser, paalaegger artikel 112 i Raadets forordning ( EOEF ) nr . 574/72 af 21 . marts 1972 - om regler til gennemfoerelse af forordning ( EOEF ) nr . 1408/71 - ikke den foerstnaevnte institution endeligt at afholde de for meget udbetalte ydelser for det tidsrum, der kraevedes med henblik paa at foretage en ny beregning af ydelserne .