Det er derfor det personelle og saglige anvendelsesområde for artikel 52 og, mere generelt, forordning nr. 3, der er tale om. Domstolen har allerede tidligere, dels stiltiende og dels udtrykkeligt, taget stilling hertil. Firmaet Singer, som er bekendt hermed, bestrider da heller ikke den måde De har fortolket artikel 52 på, men gør gældende, at denne artikel er ugyldig; EØF-Rådet skal ved at vedtage den omtvistede bestemmelse have overskredet sin kompetence og være gået ud over den beføjelse, det har efter traktatens artikel 51.

De er bekendt med sagsøgtes opfattelse. Sagsøgte støtter sig pa traktatens artikel 184, hvorefter enhver part i en retstvist, der angår en af Rådets eller Kommissionens forordninger, for Domstolen, uanset udløbet af fristen i artikel 173, stk. 3, kan påberåbe sig de i samme artikels stk. 1 nævnte grunde og gøre gældende, at forordningen ikke kan finde anvendelse. Denne indsigelse, som efter sagsøgtes opfattelse både kan realitetsbehandles og er begrundet, må medføre, at artikel 52 er uanvendelig, hvorfor anmodningen om fortolkning heraf er uden genstand.

Men kan en indsigelse efter artikel 184 antages til realitetsbehandling her? Svaret er givet negativt. Firmaet Singer udleder udelukkende sin påstand om, at indsigelsen kan realitetsbehandles, af de i nævnte artikel opstillede betingelser, men herved fortier sagsøgte det væsentlige forhold, at han forsøger at koble denne procedure sammen med en anden procedure, der er indledt efter artikel 177. Spørgsmålet, om indsigelsen kan antages til realitetsbehandling, må derfor undersøges i forhold til sidstnævnte artikel.

Det herskende princip for Deres afgørelse af de præjudicielle spørgsmål er imidlertid respekten for kompetencefordelingen mellem de to slags retsinstanser — medlemsstaternes nationale retter og Fællesskabernes Domstol. Ligesom det inden for rammerne af artikel 177 hverken tilkommer Domstolen at anvende traktaten eller nogen anden fællesskabsregel på et bestemt forhold eller at træffe afgørelse om gyldigheden af en nationalretlig foranstaltning, anser De Dem ikke for berettiget til at tage stilling hverken til de betragtninger, som har kunnet bestemme den nationale dommers valg af spørgsmål, eller til den relevans, han tillægger dem for den retstvist, der verserer for ham.

Følgelig kan og bør Domstolen, med det ene forbehold at den ofte må »fortolke« de forelagte spørgsmål for deraf af udlede det deri indeholdte fællesskabsretlige problem, kun træffe afgørelse vedrørende de spørgsmål, der er forelagt den af de nationale retsinstanser, eftersom det kun tilkommer disse og ikke parterne i hovedsagen at indbringe spørgsmål for Domstolen. Denne ramme kan De ikke gå ud over uden at give Dem af med en bedømmelse af de spørgsmål, der er afgørende for løsningen af hovedsagen, og uden at trænge ind på den nationale dommers kompetenceområde.

Dette ønske om at respektere nævnte dommers kompetence og tage stilling til spørgsmålene i den form, de forelægges Dem, har f. eks. ført Dem til at give udtryk for, at Deres kompetence alene er betinget af en anmodning efter artikel 177, uden at De behøver at undersøge, om den nationale retsinstans' afgørelse har fået retskraft efter den pågældende nationale retsordens bestemmelser (sag 13/61, Bosch-sagen af 6. april 1962, Sml. 1954 — 64, s. 293). Det forklarer samtidig, hvorfor De ikke har accepteret intervention i en artikel 177-procedure, fordi denne kun udspiller sig mellem parterne i den retstvist, som verserer for den ret, der har indgivet den præjudicielle anmodning (kendelse af 3. juni 1964 i sagen Costa mod ENEL, Rec. X, s. 1197).

Så meget mindre kan Domstolen, ex officio eller på anmodning fra parterne i hovedsagen, besvare spørgsmål, der ikke er forelagt den, eller — hvad der kommer ud på det samme — ændre meningen eller rækkevidden af de forelagte spørgsmål. Dette er imidlertid, hvad Domstolen ville gøre, hvis den, når den som i det foreliggende tilfælde anmodes om at fortolke en normativ retsakt fra en fællesskabsinstitution, udtalte sig om gyldigheden af denne retsakt. Vel giver traktatens artikel 177, stk. 1, litra 6 Domstolen beføjelse også hertil, men, i overensstemmelse med den grundregel, der gælder for hele artiklen, kun når den nationale ret anmoder derom.

Firmaet Singer søger ganske vist også at støtte sin anmodning på, at der herved spares tid, eftersom firmaet altid ville kunne rejse spørgsmålet om den omtvistede bestemmelses gyldighed enten for Cour d'appel eller på et senere stadium af sagen for kassationsdomstolen, således at de nødvendigvis senere ville blive forelagt Domstolen. Men uden måske, som Kommissionens advokat, at sige med Molière: »Le temps ne fait rien å l'affaire«, må det dog fastholdes, at ét må gå forud for hurtighed, nemlig respekten for retsprincipperne og navnlig for kompetenceordningen. Som følge heraf kan Domstolen ikke via artikel 184 træffe afgørelse om gyldigheden af artikel 52 i forordning nr. 3, når Cour d'appel alene anmoder om en fortolkning. Firmaet Singers anmodning kan derfor ikke antages til realitetsbehandling, og dets påstand om, at sagen er genstandsløs, kan ikke tages til følfie.