Jeg finder, at Domstolen bør begrænse sig til at svare på samme måde på de spørgsmål, der er stillet af Cour d'Appel i Nancy. Under hensyntagen til Domstolens hidtidige retspraksis vil et sådant svar i forhold til en løsning, der støttes på artikel 16 i forordning nr. 109/65, have den fordel, at den fritager Domstolen for en ex officio behandling af visse problemer, som ville opstå ved en løsning til gunst for arbejdstageren, som helt så bort fra den franske lovgivning. I modsat fald risikerer man at tillægge forbeholdet i artikel 16 i forordning nr. 109/65 om opretholdelse af erhvervede rettigheder betydning ikke som en henvisningsregel til den nationale materielle ret, hvor den sociale sikring defineres og reguleres, men tværtimod som en egentlig materiel regel, der selvstændigt kan regulere en abstrakt situation. Det må anses for tvivlsomt, om dette ville være foreneligt med det almindelige formål med Fællesskabets sociallovgivning, som med hensyn til socialsikringen ikke søger at sætte egne materielle regler i stedet for de nationale lovgivninger men i det væsentlige blot at koordinere disse sidste med henblik på ophævelse af sådanne hindringer for den frie bevægelighed for arbejdstagere i Fællesskabet, som kan skyldes selve den omstændighed, at der på fællesmarkedets territorium findes flere adskilte og uafhængige nationale lovgivninger ved siden af hinanden.

Hvis det tværtimod måtte antages, at fællesskabslovgiveren ved at udstede artikel 16 i forordning nr. 109/65 har villet gøre det muligt for en vandrende arbejdstager på de franske socialsikringsinstitutioners regning — uafhængigt at en fransk retsregel om, at franske statsborgere kan overføre sådanne rettigheder — at overføre rettigheder, som han har erhvervet over for forsikringsorganer, som henhørte under den franske stats jurisdiktion indtil den 30. juni 1962 men derefter er blevet selvstændige, bliver det noget vanskeligt at bestemme det retsgrundlag, som skal være afgørende for, hvornår der kan pålægges en medlemsstat forpligtelser, som egentlig påhviler et tredjeland. Det ville ganske vist være relativt nemt på grundlag af begrebet erhvervede rettigheder at retfærdiggøre medregningen af forsikringsperioder, som er tilbagelagt i Algeriet, dengang dette land udgjorde en del af Frankrig, idet disse perioder kunne betragtes som perioder tilbagelagt i henhold til den franske socialsikringsordning, således at arbejdstagerne i samme omfang måtte have erhvervet rettigheder mod denne stat; derimod forholder det sig anderledes med forsikringsperioder, der er tilbagelagt, efter at Algeriet er blevet en selvstændig stat uden for Fællesskabet.

Selv om begrebet rettighed i den nævnte artikel 16 tager sigte pa beskyttelse af allerede eksisterende rettigheder, som arbejdstagerne har erhvervet over for Frankrig, kan begrebet klart ikke finde anvendelse på forsikringsperioder, der er tilbagelagt i henhold til et tredjelands socialsikringsordning, idet sådanne perioder ikke har kunnet afføde nogen ret for arbejdstageren i henhold til den franske retsorden. I modsat fald måtte man anerkende, at denne retsregel ikke alene har til formål at beskytte bestående rettigheder men snarere at skabe nye, hvilket strider klart mod begrebet erhvervede rettigheder.

Man ville i så fald kunne nå til resultater, der i det mindste må betegnes som overraskende. En statsborger fra en medlemsstat, som var begyndt at arbejde i Algeriet, efter at dette var blevet selvstændigt, ville i medfør af fællesskabsretten, selv uden nogen sinde at have haft forbindelse med den franske socialsikringsordning, indtil 1965 automatisk opnå ret til ydelser i Fællesskabet, dvs. ydelser hvis økonomiske byrde i sidste instans måtte bæres af Frankrig; denne ret ville være støttet på forsikringsperioder, der var tilbagelagt i et tredjeland, og ville blive sammenlagt med den ret, som arbejdstageren ville kunne gøre gældende over for Algeriet på grundlag af de samme forsikringsperioder. Beskyttelsen af arbejdstagernes fri bevægelighed i Fællesskabet vil givet ikke kunne påberåbes til støtte for et sådant resultat.

Der ville ligeledes være risiko for, at man tillagde udenlandske arbejdstagere en privilegeret stilling for så vidt angår deres rettigheder over for Frankrig i forhold til franske statsborgere. Hvis disse havde arbejdet i Algeriet indtil 1. juni 1962, ville de ikke kunne anses for vandrende arbejdstagere og ville ikke kunne forlange overførsel af sådanne krav på socialsikringsydelser, som de havde erhvervet over for en institution, som nu hørte under en tredjestat, hvis det ikke havde været for den interne franske lov, som begrænser sin gyldighed til datoen for Algeriets overgang til selvstændighed. Bør de måske ikke også betragtes som vandrende arbejdstagere i henhold til forordning nr. 3 for så vidt angår den efterfølgende periode, hvis man skal undgå forskelsbehandling i forhold til statsborgere fra andre medlemsstater, som kan påberåbe sig forordning nr. 3 indtil 19. januar 1965?

Men man ville mere i almindelighed få vanskeligheder med at finde et egnet retsgrundlag for en anvendelse, eller snarere en udvidet anvendelse af en fællesskabsforordning, der er beregnet på at fremme arbejdstagernes frie bevægelighed inden for Fællesskabet, på omstændigheder, som må placeres uden for fællesmarkedets territorium. Det ville især blive et spørgsmål, om en sådan udvidende anvendelse var foretaget på korrekt vis.

Såfremt man ville pålægge en medlemsstat forpligtelser vedrørende omstændigheder og forhold, som er den fremmed, ville artikel 5 i forordning nr. 109/65, som først fra 19. januar 1965 udelukker Algeriet fra listen over områder, som forordning nr. 3 finder anvendelse på, i realiteten udgøre en undtagelse, der i det væsentlige ville give forordning nr. 3 tilbagevirkende gyldighed for arbejdstagere, som er statsborgere i en medlemsstat af Fællesskabet, og som er fortsat med at arbejde i Algeriet efter 1. juli 1962. Det forhold, at en del af en medlemsstats territorium overgår til selvstændighed, medfører nemlig, fordi denne del automatisk udskilles fra fællesskabsterritoriet, at enhver fællesskabsregel, der skal regulere forhold, som har fundet sted inden for Fællesskabet, automatisk ophører med at være' anvendelige for denne del af territoriet, medmindre der er truffet udtrykkelig bestemmelse i modsat retning. Man kunne også anføre, at forordning nr. 109/65 pa ingen måde støtter de grunde, der er påberåbt for en udvidet anvendelse af en intern fællesskabsretlig regel på forhold uden for Fællesskabet, hvilket, som det er sagt, udgør en ekstraordinær omstændighed og fravigelse af gældende principper.

Disse vanskelige spørgsmål opstår ikke, hvis Domstolen accepterer mit forslag om ganske enkelt at støtte afgørelsen vedrørende det personelle anvendelsesområde for den franske lov, som forelæggelsesretten har henvist til, på det princip om ikke-forskelsbehandling, der er opstillet i de nævnte bestemmelser i traktaten og gentaget i artikel 8 i forordning nr. 3.