Dom afsagt af Retten i Første Instans (Tredje Afdeling) den 7. oktober 1999. - Irish Sugar plc mod Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber. - EF-traktatens artikel 86 (nu artikel 82 EF) - Dominerende stilling og kollektiv dominerende stilling - Misbrug - Bøde. - Sag T-228/97.



Samling af Afgørelser 1999 side II-02969



Sammendrag

Parter

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

1 Konkurrence - administrativ procedure - overholdelse af retten til kontradiktion - de pågældende parters ret til at gøre rede for deres synspunkter vedrørende hensyntagen til deres egne argumenter - ingen

2 Konkurrence - dominerende stilling - kollektiv dominerende stilling - begreb

(EF-traktaten, art. 86 (nu art. 82 EF))

3 Konkurrence - dominerende stilling - kollektiv dominerende stilling - begreb - kollektivt eller individuelt misbrug

(EF-traktaten, art. 86 (nu art. 82 EF))

4 Konkurrence - dominerende stilling - forekomst - besiddelse af meget store markedsandele - normalt tilstrækkeligt bevis

(EF-traktaten, art. 86 (nu art. 82 EF))

5 Konkurrence - dominerende stilling - misbrug - begreb - forpligtelser, som påhviler den dominerende virksomhed

(EF-traktaten, art. 86 (nu art. 82 EF))

6 Konkurrence - dominerende stilling - misbrug - prispolitik, der udgør misbrug

(EF-traktaten, art. 86 (nu art. 82 EF))

7 Konkurrence - dominerende stilling - misbrug - diskriminerende priser - konkurrencehindrende følger for konkurrenter på et tilgrænsende marked

(EF-traktaten, art. 86 (nu art. 82 EF))

8 Konkurrence - dominerende stilling - misbrug - selektive og diskriminerende rabatter, som en virksomhed yder sine kunder udsat for konkurrence

(EF-traktaten, art. 86 (nu art. 82 EF))

9 Konkurrence - dominerende stilling - misbrug - loyalitetsrabatter med henblik på at hindre en virksomheds kunder i at handle med konkurrerende producenter - målrabatter

(EF-traktaten, art. 86 (nu art. 82 EF))

10 Konkurrence - administrativ procedure - Kommissionens forpligtelser - overholdelse af en rimelig frist - vurderingskriterier

(Rådets forordning nr. 17)

Sammendrag

1 Den omstændighed, at der tages hensyn til et argument fremført af en virksomhed under den administrative procedure, uden at virksomheden har haft mulighed for at udtale sig om spørgsmålet før vedtagelsen af den endelige beslutning, kan ikke som sådan udgøre en tilsidesættelse af retten til kontradiktion, især ikke da denne hensyntagen til argumentet ikke ændrer karakteren af de klagepunkter, der er rettet mod virksomheden. Sagsøgeren har haft lejlighed til at gøre rede for sit synspunkt vedrørende den definition af produktmarkedet, som Kommissionen har anvendt i meddelelsen af klagepunkter, og har derfor kunnet forvente, at virksomhedens egne forklaringer ville få Kommissionen til at ændre sin opfattelse.

2 Der er tale om en kollektiv dominerende stilling, når flere virksomheder, bl.a. på grund af bestående indbyrdes relationer, tilsammen kan følge samme markedsstrategi og i vidt omfang handle uafhængigt af de øvrige konkurrenter, deres kunder, og i sidste instans forbrugerne.

To enheders økonomiske uafhængighed forhindrer dem ikke i at indtage en kollektiv dominerende stilling. Desuden kan det heller ikke antages, at virksomheder, der er forbundet vertikalt, uden dog at være så integreret, at de udgør én og samme virksomhed, kan misbruge en kollektiv dominerende stilling.

3 Selv om indtagelsen af en kollektiv dominerende stilling kan udledes af den stilling, de pågældende økonomiske enheder tilsammen indtager på det pågældende marked, behøver misbruget dog ikke nødvendigvis at udøves af alle de deltagende virksomheder. Misbruget skal blot kunne påvises som en af følgerne af en sådan kollektiv dominerende stilling. Virksomheder, der indtager en kollektiv dominerende stilling, kan derfor både tilsammen og hver for sig gøre sig skyldig i misbrug. Det er tilstrækkeligt, at misbruget har forbindelse med udnyttelsen af den kollektiv dominerende stilling, virksomhederne indtager på markedet.

4 En dominerende stilling kan følge af en række faktorer, der isoleret set ikke nødvendigvis er afgørende. Dog udgør meget store markedsandele i sig selv, medmindre der foreligger usædvanlige omstændigheder, et bevis for, at der foreligger en dominerende stilling. En markedsandel på over 50% udgør i sig selv et bevis for, at der foreligger en dominerende stilling på det pågældende marked.

5 Begrebet misbrug er et objektivt begreb, som omfatter en af en markedsdominerende virksomhed udvist adfærd, som efter sin art kan påvirke strukturen på et marked, hvor konkurrencen netop som følge af den pågældende virksomheds tilstedeværelse allerede er afsvækket, og som ved anvendelse af andre midler end i den normale konkurrence om afsætning af varer og tjenesteydelser, der udspiller sig på grundlag af de erhvervsdrivendes ydelser, hindrer eksistensen af konkurrenceniveauet på markedet eller en skærpelse heraf. Heraf følger, at traktatens artikel 86 (nu artikel 82 EF) forbyder en dominerende virksomhed at eliminere en konkurrent for herved at styrke sin stilling ved hjælp af andre midler end en konkurrence på ydelser. Herved kan dog ikke enhver form for priskonkurrence anses for lovlig. Forbuddet i artikel 86 er også begrundet i hensynet til, at forbrugerne ikke må skades.

Selv om konstateringen af, at der foreligger en dominerende stilling, ikke i sig selv er ensbetydende med en kritik af vedkommende virksomhed, er denne virksomhed dog, uafhængigt af årsagerne til denne stilling, særlig forpligtet til ikke ved sin adfærd at skade en effektiv og ufordrejet konkurrence på fællesmarkedet. Tilsvarende gælder, at selv om eksistensen af en dominerende stilling ikke afskærer en virksomhed, der har denne stilling, fra at beskytte sine egne handelsmæssige interesser, når disse trues, og selv om denne virksomhed har ret til i rimeligt omfang at udføre de handlinger, den skønner fornødne med henblik på at beskytte sine interesser, kan man dog ikke anerkende sådanne former for adfærd, når de har til formål at styrke denne dominerende stilling og misbruge den.

6 Når en virksomhed indtager en dominerende stilling, skal der ved afgørelsen af, om en prispolitik er udtryk for misbrug, tages hensyn til samtlige omstændigheder, herunder navnlig de kriterier og regler, hvorefter rabatten blev ydet, og det må undersøges, om rabatten som en fordel, hvortil der ikke svarer nogen begrundet modydelse af økonomisk art, har skullet fjerne eller begrænse køberens muligheder for at foretage indkøb efter et frit valg og spærre konkurrenterne adgangen til markedet, idet der over for handelspartnere anvendes ulige vilkår for ydelser af samme værdi, og den dominerende stilling søges forstærket gennem en fordrejning af konkurrencen. Konkurrencefordrejningen skyldes, at den økonomiske fordel, som ydes af den virksomhed, der indtager en dominerende stilling, ikke har nogen økonomisk berettigelse, men har til formål at hindre, at den dominerende virksomheds kunder foretager indkøb hos konkurrerende producenter. En af disse omstændigheder kan derfor være, at den pågældende praksis er et led i en plan udtænkt af den dominerende virksomhed, der har til formål at fortrænge en konkurrent.

7 Den omstændighed, at en dominerende virksomhed på et givet marked uden objektiv begrundelse forbeholder sig en støtte- eller følgeaktivitet på et tilgrænsende, men særskilt marked, hvor virksomheden ikke indtager en dominerende stilling, med fare for, at enhver konkurrence på dette marked udelukkes, er omfattet af traktatens artikel 86 (nu artikel 82 EF).

Diskriminerende prisrabatter, som ydes af en virksomhed, der indtager en dominerende stilling på industrisukkermarkedet, til virksomhedens kunder afhængig af, om disse kunder konkurrerer med virksomheden på detailsukkermarkedet eller ej, omfattes af traktatens artikel 86, idet der dels er en uomtvistelig forbindelse mellem industri- og detailsukkermarkedet og virksomheden dels også indtager en dominerende stilling på detailsukkermarkedet. En eventuel mangel på konkurrence mellem de af virksomhedens kunder, der modtager rabatter, og konkurrerende sukkerpakkerier, udelukker ikke anvendelsen af traktatens artikel 86, stk. 2, litra c), idet den påklagede diskriminerende praksis begrænser rivaliserende sukkerpakkeriers konkurrence på detailsukkermarkedet.

8 Indflydelsen af den prispolitik, der føres af virksomheder, som især opererer på et nabomarked, på virksomheder, der opererer på et andet nationalt marked, er selve essensen i et fællesmarked. Alt, der begrænser denne indflydelse, må derfor betragtes som en hindring for virkeliggørelsen af dette fællesmarked og anses for at skade resultatet af en effektiv og ufordrejet konkurrence, især hvad angår forbrugerinteresser. Når sådanne hindringer følgelig skyldes en virksomhed, der indtager en dominerende stilling, må det principielt antages, at der tale om misbrug i strid med traktatens artikel 86 (nu artikel 82 EF).

Når en virksomhed, der besidder over 88% af det pågældende marked, yder rabatter til visse af dens kunder, der er udsat for konkurrence på grund af deres nære beliggenhed til det pågældende marked, udgør dette misbrug i strid med artikel 86. Virksomheden kan ikke påberåbe sig de utilstrækkelige midler, den råder over på det pågældende tidspunkt, for at begrunde den selektive og diskriminerende ydelse af disse grænserabatter og derved undgå anvendelsen af traktatens artikel 86, uden at berøve forbuddet i denne artikel enhver mening.

9 De loyalitetsrabatter, der ydes af en virksomhed, som indtager en dominerende stilling, udgør et misbrug som omhandlet i traktatens artikel 86 (nu artikel 82 EF), når de har til formål at hindre, at virksomhedens kunder forsyner sig hos konkurrerende producenter. Der må herved tages hensyn til samtlige omstændigheder, især kriterierne og de nærmere regler for ydelse af rabatterne, og det må afgøres, om der er tendens til, at leverandøren ved at indrømme en fordel, der ikke er retfærdiggjort af nogen økonomisk ydelse, fjerner eller begrænser køberens mulighed for at vælge forsyningskilde, blokerer konkurrenters adgang til markedet, anvender ulige vilkår for ydelser af samme værdi over for handelspartnere eller styrker den dominerende stilling ved at fordreje konkurrencen.

Når en markedsdominerende virksomhed yder målrabatter til sine kunder, og en af de umiddelbar virkninger heraf er, at der opbygges lagre og derfor et mindre salg, er dette desuden ensbetydende med en begrænsning af den normale konkurrenceudvikling og uforenelig med det fastsatte mål, nemlig en fri konkurrence i fællesmarkedet. Rabatten er ikke baseret på nogen økonomisk ydelse, der begrunder denne fordel, men tilsigter at fjerne eller begrænse køberens frie mulighed for at vælge forsyningskilder og blokere for andre leverandørers adgang til markedet.

10 Det er et almindeligt fællesskabsretligt princip, at Kommissionen skal handle inden for en rimeligt frist, når den træffer afgørelser i forbindelse med administrative procedurer inden for konkurrencepolitikken. Om varigheden af en administrativ procedure kan anses for rimelig, må imidlertid vurderes ud fra de særlige omstændigheder ved hver enkelt sag, herunder navnlig den sammenhæng, hvori sagen indgår, de forskellige led i den administrative procedure, parternes adfærd under sagens behandling og sagens kompleksitet.

Parter

I sag T-228/97,

Irish Sugar plc, Carlow (Irland), ved advokat Alexander Böhlke, Bruxelles og Frankfurt am Main, og solicitor Scott Crosby og med valgt adresse i Luxembourg hos advokat Victor Elvinger, 31 rue d'Eich,

sagsøger,

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber ved Klaus Wiedner, Kommissionens Juridiske Tjeneste, som befuldmægtiget, bistået af barrister Conor Quigley, og med valgt adresse i Luxembourg hos Carlos Gómez de la Cruz, Kommissionens Juridiske Tjeneste, Wagnercentret, Kirchberg,

sagsøgt,

angående en påstand om annullation af Kommissionens beslutning 97/624/EF af 14. maj 1997 om en procedure i henhold til EF-traktatens artikel 86 (IV/34.621, 35.059/F-3 - Irish Sugar plc) (EFT L 258, s. 1), subsidiært dels om annullation af de pålæg, der blev givet virksomheden i beslutningens artikel 3, stk. 3 og 4, for så vidt som de er for vidtgående i forhold til det misbrug, der er fastslået i beslutningens artikel 1, nr. 5 og 6, dels om nedsættelse af den bøde, der er pålagt ved beslutningens artikel 2,

har

DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABERS RET I FØRSTE INSTANS

(Tredje Afdeling)

sammensat af afdelingsformanden, M. Jaeger, og dommerne K. Lenaerts og J. Azizi,

justitssekretær: fuldmægtig J. Palacio González,

på grundlag af den skriftlige forhandling og efter mundtlig forhandling den 14. januar 1999,

afsagt følgende

Dom

Dommens præmisser

Faktiske omstændigheder

1 I denne sag er der nedlagt påstand om annullation af Kommissionens beslutning 97/624/EF af 14. maj 1997 om en procedure i henhold til EF-traktatens artikel 86 (IV/34.621, 35.059/F-3 - Irish Sugar plc) (EFT L 258 s. 1, herefter »den anfægtede beslutning«), hvorved sagsøgeren, der er den eneste sukkerroeforarbejder og den største sukkerleverandør i Irland, blev pålagt en bøde for tilsidesættelse af EF-traktatens artikel 86 (nu artikel 82 EF). Det produkt, der er omhandlet i den anfægtede beslutning, er stødt melis til såvel detailsalg som industrielt salg.

2 Den 25. og 26. september 1990 foretog Kommissionen et inspektionsbesøg på sagsøgerens hjemsted i Dublin. Den 7. og 8. februar 1991 inspicerede Kommissionen de kontorer, Sugar Distributors Ltd (herefter »SDL«), der distribuerede sagsøgerens sukker, havde i Dublin. Den 13. februar 1991 foretog Kommissionen et inspektionsbesøg på de kontorer, William McKinney Ltd (herefter »McKinney«), sagsøgerens datterselskab med ansvar for distributionen af sagsøgerens sukker i Nordirland, havde i Belfast.

3 Som led i en første administrativ procedure vedrørende eksistensen af aftaler om opdeling af markedet mellem sagsøgeren og sagsøgerens to konkurrenter i Det Forenede Kongerige (sag IV/33.705) tilsendte Kommissionen den 4. maj 1992 sagsøgeren en meddelelse om klagepunkter i den betydning, der er forudsat i artikel 2, stk. 1, i Kommissionens forordning nr. 99/63/EØF af 25. juli 1963 om udtalelser i henhold til artikel 19, stk. 1 og 2, i Rådets forordning nr. 17 (EFT 1963-64, s. 42, herefter »forordning nr. 99/63«). Sagsøgeren besvarede meddelelsen den 11. september 1992. Også som led i denne første procedure blev der den 6. oktober 1992 indhentet udtalelser i henhold til artikel 19 i Rådets forordning nr. 17 af 6. februar 1962, første forordning om anvendelse af traktatens artikler 85 og 86 (EFT, 1959-62, s. 81). Den 2. august 1995 fik sagsøgeren meddelelse om, at proceduren var afsluttet.

4 Den 22. april 1993 indledte Kommissionen en ny administrativ procedure (IV/34.621) om tilsidesættelse af såvel EF-traktatens artikel 85 (nu artikel 81 EF) som traktatens artikel 86 ved at tilstille sagsøgeren og en række andre parter en ny meddelelse om klagepunkter. Sagsøgeren besvarede denne meddelelse den 1. september 1993 og deltog i en høring den 21. og 22. september 1993. Den 28. juni 1995 meddelte Kommissionen sagsøgeren, at klagepunkterne vedrørende traktatens artikel 85 var frafaldet. Den 19. juli 1995 vedtog Kommissionen i henhold til artikel 11 i forordning nr. 17 en beslutning, hvorved sagsøgeren blev afkrævet visse oplysninger.

5 Den 16. januar 1995 aflagde Kommissionen et inspektionsbesøg på de kontorer, Greencore plc (herefter »Greencore«), et holdingselskab, der siden april 1991 har ejet sagsøgerens aktiekapital, har i Dublin. Samme dag inspicerede Kommissionen ligeledes sagsøgerens kontorer i Carlow, Irland.

6 Den 25. marts 1996 tilstillede Kommissionen sagsøgeren en revideret meddelelse om klagepunkter, der helt erstattede den tidligere meddelelse. Dette var indledningen til den tredje administrative procedure (IV/34.621, 35.059). Sagsøgeren fremsendte sin besvarelse heraf den 12. juli 1996.

7 Den 14. maj 1997 vedtog Kommissionen den anfægtede beslutning, hvori Kommissionen fastslog, at traktatens artikel 86 var blevet tilsidesat i perioden 1985-1995, nærmere bestemt ved syv enkeltstående overtrædelser begået af sagsøgeren (og/eller SDL i perioden inden februar 1990) på markedet for stødt melis til detailhandlen og til industrielle brugere i Irland. Ved den anfægtede beslutning blev sagsøgeren pålagt en bøde på 8 800 000 ECU for de pågældende overtrædelser.

Retsforhandlinger

8 Den anfægtede beslutning blev meddelt sagsøgeren den 23. maj 1997.

9 Ved stævning indgivet den 4. august 1997 til Rettens Justitskontor har sagsøgeren indbragt nærværende søgsmål.

10 På grundlag af den refererende dommers rapport har Retten (Tredje Afdeling) besluttet at indlede den mundtlige forhandling og truffet foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse, idet parterne er blevet opfordret til at besvare en række skriftlige spørgsmål. Parterne har efterkommet opfordringen.

11 Parterne har afgivet mundtlige indlæg og besvaret spørgsmål fra Retten i retsmødet den 14. januar 1999.

Parternes påstande

12 Sagsøgeren har nedlagt følgende påstande:

- Den anfægtede beslutning annulleres.

- Subsidiært reduceres den i artikel 2 fastsatte bøde og artikel 3, stk. 3 og 4 annulleres for så vidt disse bestemmelser er for vidtgående i forhold til de overtrædelser, der er konstateret i artikel 1, nr. 5 og 6.

- Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

13 Kommissionen har nedlagt følgende påstande:

- Frifindelse.

- Sagsøgeren tilpligtes at betale sagens omkostninger.

De principale påstande

14 Sagsøgeren har påberåbt sig fire anbringender til støtte for sin principale påstand om annullation af den anfægtede beslutning. I det første anbringende om tilsidesættelse af EF-traktatens artikel 86 (nu artikel 82 EF) og artikel 190 (nu artikel 253 EF), retssikkerhedsprincippet og artikel 4 i forordning nr. 99/63 har sagsøgeren anført, at virksomheden og SDL tilsammen ikke indtog en dominerende stilling. I det andet anbringende om tilsidesættelse af traktatens artikel 86 har sagsøgeren anført, at virksomheden ikke indtager en dominerende stilling på industrisukkermarkedet. I tredje og fjerde anbringende om tilsidesættelse af traktatens artikel 86, som vil blive behandlet under ét, har sagsøgeren hævdet, at selskabet hverken på industrisukkermarkedet eller detailsukkermarkedet har misbrugt sin påståede dominerende stilling.

1. Sagsøgerens og SDL's påståede kollektivt dominerende stilling

15 Sagsøgeren har i dette første anbringende for det første anført, at den anfægtede beslutnings dispositive del er ufuldstændig og selvmodsigende, for det andet at den anfægtede beslutnings konstatering af, at der er tale om to forskellige markeder, ændrer selve karakteren af de overtrædelser, der foreholdes sagsøgeren, og for det tredje at det i den anfægtede beslutning ikke godtgøres, at der er tale om en kollektivt dominerende stilling.

Den ufuldstændige og selvmodsigende karakter af den anfægtede beslutnings dispositive del

16 Sagsøgeren har anført, for det første at den anfægtede beslutnings dispositive del ikke indeholder nogen formel konstatering af tilstedeværelsen af en dominerende stilling og en kollektivt dominerende stilling. Sagsøgeren har erkendt, at dette spørgsmål behandles i andre dele af den anfægtede beslutning, men gør ikke desto mindre gældende, at man ikke blot kan drage en slutning af den retlige vurdering i den anfægtede beslutning og kalde dette en konstatering. En retlig vurdering er ikke endelig i forhold til beslutningens adressat, idet den retlige vurdering har til formål at redegøre for de grunde, beslutningen bygger på, og forklare konstateringerne i den dispositive del. En overtrædelse kan kun straffes, såfremt overtrædelsen er behørigt konstateret, idet der i modsat fald ville være tale om en tilsidesættelse af retssikkerhedsprincippet, som er et grundlæggende princip i Fællesskabets retsorden.

17 Det bemærkes, at den dispositive del af en retsakt skal ses i lyset af begrundelsen for retsakten, idet retsakten udgør et hele (se bl.a. Rettens dom af 6.4.1995, sag T-145/89, Baustahlgewebe mod Kommissionen, Sml. II, s. 987, præmis 146, og af 22.10.1997, forenede sager T-213/95 og T-18/96, SCK og FNK mod Kommissionen, Sml. II, s. 1739, præmis 104). I denne sag har sagsøgeren ikke bestridt, at begrundelsen for den anfægtede beslutning indeholder en konstatering af, at sagsøgeren indtager en dominerende stilling, og at sagsøgeren sammen med SDL indtager en kollektivt dominerende stilling. Betragtning 99-113 i den anfægtede beslutning fører til konklusionen i betragtning 113, hvis affattelse er ganske entydig:

»Det konkluderes derfor, at [sagsøgeren] indtager en dominerende stilling på markedet for stødt melis til såvel detailsalg som industrielt salg i Irland.«

18 Kommissionen fastslår i artikel 1 i den anfægtede beslutnings dispositive del, at sagsøgeren havde overtrådt traktatens artikel 86 »som led i en vedvarende og omfattende strategi indrettet med henblik på at beskytte virksomhedens stilling på sukkermarkedet i Irland«. Som Kommissionen med rette har anført, må en virksomhed indtage en dominerende stilling for at kunne tilsidesætte artikel 86. Den formelle konstatering, som sagsøgeren efterlyser, fremgår således underforstået, men dog klart, af den anfægtede beslutnings dispositive del, idet det heri fastslås, at der er sket tilsidesættelse af artikel 86.

19 Sagsøgerens argument, hvorefter der mangler en formel konstatering af eksistensen af en dominerende stilling og en kollektivt dominerende stilling, er således faktisk forkert og må forkastes (Rettens dom af 1.4.1993, sag T-65/89, BPB Industries og British Gypsum mod Kommissionen, Sml. II, s. 389, præmis 98).

20 For det andet har sagsøgeren anført, at der er uoverensstemmelse mellem den anfægtede beslutnings dispositive del og beslutningens begrundelse med hensyn til fastlæggelsen af det relevante marked. Kommissionen henviser i den anfægtede beslutnings dispositive del til »sukkermarkedet i Irland«, mens Kommissionen i begrundelsen accepterer, at markederne for industrisukker og detailsukker er to forskellige markeder (betragtning 90, 99 og 118). Definitionen af det relevante marked i den anfægtede beslutnings dispositive del er faktisk i overensstemmelse med den definition, Kommissionen anvendte i de to sidste meddelelser om klagepunkter, der blev tilsendt sagsøgeren (procedure IV/34.621 og IV/34.621, 35.059). Eventuelle konstateringer i den anfægtede beslutnings dispositive del af eksistensen af en dominerende stilling og en kollektivt dominerende stilling vedrører følgelig et marked, nemlig sukkermarkedet i Irland, som ikke er blevet defineret i begrundelsen til den anfægtede beslutning.

21 Det er ikke blevet godtgjort, at der, som hævdet, foreligger en selvmodsigelse. Da den anfægtede beslutnings dispositive del skal ses i lyset af begrundelsen til beslutningen, jf. den retspraksis, der er citeret i præmis 17 ovenfor, kan anvendelsen af udtrykket »sukkermarkedet i Irland« i artikel 1 i den dispositive del ikke vildlede sagsøgeren eller Retten hvad angår karakteren af klagepunkterne over sagsøgeren.

22 Affattelsen af betragtning 90 og 98 til den anfægtede beslutning viser, at Kommissionen efter den forklaring, sagsøgeren har afgivet i besvarelse af meddelelsen om klagepunkter, har fundet, at der i denne sag er to særskilte markeder. Kommissionen anfører i betragtning 90 følgende: »Kommissionen anerkender imidlertid [sagsøgerens] påstand [fodnote 71, som lyder: Jf. punkt 3.2.1-3.2.7 i Irish Sugar's svar af 12. juli 1996 på meddelelsen af klagepunkter] om, at markedet for stødt melis kan opdeles i to markeder, nemlig et marked for industrisukker og et marked for detailsukker. De to markeder har visse træk til fælles ... Skønt der imidlertid hersker en vis grad af substituerbarhed på udbudssiden i henseende til anvendelsen af produkterne, de solgte mængder og typen af kunder, er markederne forskellige.« I betragtning 98 anfører Kommissionen: »På basis af ovenstående betragtninger konkluderer Kommissionen, at de relevante markeder er markederne for stødt melis til detailhandlen og industrien i Irland. Det konkluderes endvidere, at disse markeder udgør en væsentlig af fællesmarkedet som omhandlet i artikel 86, når henses til mængden af sukker, der produceres og forbruges.«

23 Læses artikel 1 i den anfægtede beslutnings dispositive del endvidere som en helhed, fremgår det klart, at der i denne bestemmelse ligesom i begrundelsen for beslutningen sondres mellem markedet for stødt melis til detailhandlen og markedet for stødt melis til industrien i Irland. Sagsøgerens argument om, at begrundelsen til den anfægtede beslutning og beslutningens dispositive del modsiger hinanden, er derfor reelt forkert og må ligeledes forkastes.

24 Sagsøgeren har for det tredje bestridt den fortolkning af artikel 1 i den anfægtede beslutning, som Kommissionen for første gang har fremført under sit forsvar, hvor Kommissionen formelt har anført, at sagsøgeren selv indtog en dominerende stilling i hele den pågældende periode, subsidiært at sagsøgeren og SDL tilsammen indtog en kollektivt dominerende stilling før februar 1990. Sagsøgeren har anført, at hverken begrundelsen (betragtning 111, 112, 113, 117, 135 og 167) eller den dispositive del i den anfægtede beslutning bekræfter Kommissionens for sent fremførte påstande. Under alle omstændigheder finder sagsøgeren, at den anfægtede beslutning, såfremt denne fortolkning bekræftes, ville tilsidesætte sagsøgerens ret til kontradiktion, idet fortolkningen afviger fra den holdning, Kommissionen indtog i meddelelsen om klagepunkter (betragtning 106, 108 og 150). Endvidere vedrører de forhold, der i den anfægtede beslutning betragtes som bevis for en kollektivt dominerende stilling i perioden 1985 til februar 1990, Sugar Distribution (Holding) Ltd (herefter »SDH«) og SDL.

25 Det må fastslås, at sagsøgeren med rette bestrider den fortolkning af den anfægtede beslutning, som Kommissionen i denne sag anlægger på dette punkt. Selv om Kommissionens fortolkning tilsyneladende umiddelbart svarer til den retlige vurdering i begrundelsen til den anfægtede beslutning og i meddelelsen om klagepunkter, ifølge hvilken vurdering der forelå såvel en dominerende stilling som et misbrug af denne stilling, kan fortolkningen ikke forliges med de andre uddrag af den anfægtede beslutning og af meddelelsen om klagepunkter, der er nævnt af sagsøgeren. Sondringen mellem godtgørelsen af, at sagsøgeren indtager en dominerende stilling, og godtgørelsen af de misbrug af denne dominerende stilling, som Kommissionen søger at henholde sig til i denne sag for at retfærdiggøre forskellene i terminologien, er ikke relevant. I en række uddrag af den retlige vurdering i den anfægtede beslutning, som vedrører misbrug, henvises udtrykkeligt til sagsøgerens og SDL's misbrug af deres »kollektivt dominerende stilling«.

26 F.eks. fremgår det af betragtning 99-113 i begrundelsen, der har overskriften »B. Dominerende stilling«, at Kommissionen har fundet, at sagsøgeren i hele den pågældende periode, dvs. fra 1985 til 1995, selv indtog en dominerende stilling, men at Kommissionen har taget hensyn til sagsøgerens argument om, at selskabet ikke kontrollerede SDL før erhvervelsen i februar 1990 af alle aktierne i moderselskabet SDH. Denne analyse afviger ikke fra Kommissionens analyse i punkt 95-106 i meddelelsen om klagepunkter, hvor spørgsmålet om eksistensen af en dominerende stilling behandles. Betragtning 114 og 116 til den anfægtede beslutning under overskriften »C. Misbrug af dominerende stilling« peger i samme retning. Punkt 110 i meddelelsen om klagepunkter bekræfter også, at dette er Kommissionens holdning.

27 Flere passager i den anfægtede beslutning, der vedrører forskellige former for misbrug, og ordlyden af den dispositive del viser imidlertid, at sagsøgeren og SDL før 1990 misbrugte en kollektivt dominerende stilling ved deres individuelle eller fælles adfærd. Det hedder således i betragtning 117: »Foranstaltningerne truffet af [sagsøgeren] før 1990 med hensyn til transportrestriktioner, af begge virksomheder med hensyn til grænserabatter, eksportrabatter og loyalitetsrabatten og af SDL med hensyn til produktombytning og selektiv prisfastsættelse tog udgangspunkt i en kollektivt dominerende stilling.« Det sidste punktum i betragtning 135 lyder således: »Det konkluderes derfor, at [sagsøgeren] og SDL misbrugte en fælles dominerende stilling ved at engagere sig i disse former for praksis.« I betragtning 167 hedder det endvidere: »De øvrige misbrug begået af [sagsøgeren] og/eller SDL ... falder ikke for nogen forældelsesfrist, for så vidt angår muligheden for bødepålæggelse. [Sagsøgeren] har som resultat af denne adfærd forsøgt at bevare eller styrke sin dominerende stilling, og i tiden forud for februar 1990 har [sagsøgeren] og SDL som resultat af denne adfærd søgt at bevare en fælles dominerende stilling ... Kommissionen mener derfor, at [sagsøgeren] forsætligt eller i det mindste uagtsomt har misbrugt sin dominerende stilling, og at [sagsøgeren]/SDL forud for februar 1990 enten forsætligt eller i det mindste uagtsomt misbrugte en fælles dominerende stilling. Kommissionen agter derfor at pålægge Irish Sugar en bøde for virksomhedens egne overtrædelser og eventuelt - i kraft af Irish Sugar's overtagelse af SDL - for SDL's overtrædelser ....« I den anfægtede beslutnings artikel 1 hedder det: »... Med henblik herpå har [sagsøgeren] (og/eller Sugar Distributors Ltd i perioden før februar 1990) begået følgende misbrug på markedet for stødt melis til detailsalg og industrielt salg i Irland ....« Disse passager viser, at den fortolkning af den anfægtede beslutning, sagsøgeren argumenterer for, er velunderbygget. Det samme gælder punkt 150 i meddelelsen om klagepunkter, som sagsøgeren har henvist til, og hvori det ligesom i betragtning 167 til den anfægtede beslutning anføres: »[Sagsøgeren] har som resultat af denne adfærd forsøgt at bevare eller styrke sin dominerende stilling, og i tiden forud for februar 1990 har [sagsøgeren] og SDL som resultat af denne adfærd søgt at bevare en fælles dominerende stilling ... Kommissionen mener derfor, at [sagsøgeren] forsætligt eller i det mindste uagtsomt har misbrugt sin dominerende stilling, og at [sagsøgeren]/SDL forud for februar 1990 enten forsætligt eller i det mindste uagtsomt misbrugte en fælles dominerende stilling. Kommissionen agter derfor at pålægge [sagsøgeren] en bøde for virksomhedens egne overtrædelser og eventuelt - i kraft af [sagsøgerens] overtagelse af SDL - for SDL's overtrædelser forud for februar 1990 ....«

28 De forskellige udtryk, der benyttes i den anfægtede beslutning for at beskrive sagsøgerens stilling på markedet før februar 1990, er en følge af den særlige karakter af sagsøgerens forbindelser med SDL før nævnte dato. Kommissionen mener at have godtgjort eksistensen af overtrædelser af traktatens artikel 86 fra 1985 til februar 1990 begået enten af sagsøgeren alene, af SDL alene, eller af begge virksomheder i fællesskab. Efter at Kommissionen havde godtaget sagsøgerens argument om, at virksomheden ikke havde kontrol over SDL's ledelse, selv om den besad 51% af SDH's aktiekapital, fandt den, at sagsøgeren og SDL, selv om de ikke kunne betragtes som én økonomisk enhed, i det mindste i fællesskab havde indtaget en dominerende stilling på det pågældende marked. Punkt 110 i meddelelsen om klagepunkter bekræfter, at dette var Kommissionens opfattelse: »[Sagsøgeren] kunne for at forsvare sit marked ty til forskellige former for misbrug, som blev begået skiftevis eller i kombination med hinanden, når som helst det fandtes nødvendigt i perioden efter 1985. Nogle af de relevante misbrug blev begået af [sagsøgeren] selv, mens andre former for misbrug, der fandt sted på detailsukkermarkedet, blev begået af SDL, [sagsøgerens] kommercielle datterselskab.«

29 Forholdet mellem sagsøgeren og SDL før februar 1990 har imidlertid ikke en sådan karakter, at Kommissionen kan hævde, at den ud fra de samme faktiske oplysninger har godtgjort, at sagsøgeren før februar 1990 selv indtog en dominerende stilling og samtidig indtog en kollektivt dominerende stilling sammen med SDL. Kommissionen kan heller ikke antyde, at der består nogen tvivl om arten af den pågældende dominerende stilling, idet dette vil påvirke specificiteten af klagepunkterne vedrørende sagsøgeren og faktisk forhindre virksomheden i at forberede sit forsvar, hvilket er en tilsidesættelse af den ret til kontradiktion, der er sikret ved artikel 4 i forordning nr. 99/63. Retten er derfor enig med sagsøgeren i, at det i den anfægtede beslutning ligesom i meddelelsen om klagepunkter konstateres, at sagsøgeren og SDL indtog en kollektivt dominerende stilling fra 1985 indtil februar 1990, og at sagsøgeren selv indtog en dominerende stilling fra februar 1990 til 1995.

30 Kommissionens påstande i denne sag om karakteren af den dominerende stilling, som i den anfægtede beslutning hævdes at have eksisteret i perioden 1985 til februar 1990, medfører, selv om de er urigtige, hverken tilsidesættelse af sagsøgerens ret til kontradiktion eller tilsidesættelse af begrundelsespligten, idet påstandene vedrører fortolkningen af den anfægtede beslutning, hvilken fortolkning i sidste instans påhviler Retten, således som det fremgår af præmis 29 ovenfor.

31 Det første led i sagsøgerens første anbringende til støtte for den principale påstand må derfor forkastes.

Væsentlig ændring af selve karakteren af de overtrædelser, der foreholdes sagsøgeren

32 Sagsøgeren har anført, at den anfægtede beslutnings sondring mellem detailsukkermarkedet og industrisukkermarkedet undergraver sagsøgerens ret til kontradiktion og således tilsidesætter artikel 4 i forordning nr. 99/63. Denne sondring, som medfører en væsentlig ændring af de overtrædelser, der foreholdes sagsøgeren i meddelelsen om klagepunkter, burde sagsøgeren være blevet gjort bekendt med før vedtagelsen af den anfægtede beslutning.

33 Det bemærkes hertil, at sagsøgeren ikke har forklaret, hvorledes det har kunnet påvirke sagsøgerens ret til kontradiktion, at der blev taget hensyn til et af de argumenter, sagsøgeren havde fremført under den administrative procedure (se præmis 23 ovenfor). Sagsøgeren kan ikke blot uden nogen nærmere forklaring anføre, at karakteren af klagepunkterne er blevet ændret som følge af sondringen mellem detailsukkermarkedet og industrisukkermarkedet.

34 Den omstændighed, at der tages hensyn til et argument fremført af en virksomhed under den administrative procedure, uden at virksomheden har haft mulighed for at udtale sig om spørgsmålet før vedtagelsen af den endelige beslutning, kan ikke som sådan udgøre en tilsidesættelse af retten til kontradiktion, især ikke da denne hensyntagen til argumentet ikke ændrer karakteren af de klagepunkter, der er rettet mod virksomheden. Sagsøgeren har haft lejlighed til at gøre rede for sit synspunkt vedrørende den definition af produktmarkedet, som Kommissionen har anvendt i meddelelsen om klagepunkter, og har derfor kunnet forvente, at virksomhedens egne forklaringer ville få Kommissionen til at ændre sin opfattelse (Domstolens dom af 16.12.1975, forenede sager 40/73-48/73, 50/73, 54/73-56/73, 111/73, 113/73 og 114/73, Suiker Unie m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 1663, præmis 437 og 438).

35 Desuden bemærkes, at retten til kontradiktion indebærer endvidere, at den berørte virksomhed skal sættes i stand til at tage stilling til, om de af Kommissionen fremførte faktiske oplysninger, klagepunkter og omstændigheder i øvrigt er i overensstemmelse med de faktiske forhold, og hvilken betydning de har (Domstolens dom af 13.2.1979, sag 85/76, Hoffmann-La Roche mod Kommissionen, Sml. s. 461, præmis 11; Rettens dom af 18.12.1992, forenede sager nr. T-10/92, T-11/92, T-12/92 og T-15/92, Cimenteries CBR m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 2667, præmis 39, og af 23.2.1994, forenede sager nr. T-39/92 og T-40/92, CB og Europay mod Kommissionen, Sml. II, s. 49, præmis 48), således at meddelelsen om klagepunkter skal give virksomheden alle de oplysninger, der er nødvendige, for at den kan forsvare sig effektivt, før Kommissionen vedtager en endelig beslutning (Domstolens dom af 15.7.1970, sag 45/69, Boehringer Mannheim mod Kommissionen, Sml. 1970, s. 153, org. ref.: Rec. s. 769, præmis 9, af 14.7.1972, sag 52/69, Geigy mod Kommissionen, Sml. 1972, s. 225, org. ref.: Rec. s. 787, præmis 11, af 14.2.1978, sag 27/76, United Brands mod Kommissionen, Sml. s. 207, præmis 274 og 277, dommen i sagen Hoffmann-La Roche mod Kommissionen, præmis 10, og dom af 31.3.1993, forenede sager C-89/85, C-104/85, C-114/85, C-116/85, C-117/85 og C-125/85 - C-129/85, Ahlström Osakeyhtiö m.fl. mod Kommissionen, »papirmasse-sagen«, Sml. I, s. 1307, præmis 42). Meddelelsen om klagepunkter skal klart angive alle de væsentlige faktiske forhold, som Kommissionen støtter sig på i denne fase af proceduren. Denne angivelse kan være summarisk, og beslutningen skal ikke nødvendigvis være en kopi af fremstillingen af klagepunkterne (Domstolens dom af 7.6.1983, forenede sager 100/80, 101/80, 102/80 og 103/80, Musique Diffusion française m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 1825, præmis 14).

36 Da den foretagne sondring mellem detailsukkermarkedet og industrisukkermarkedet ikke har ændret klagepunkterne over sagsøgeren, og da klagepunkterne er anført tilstrækkelig klart og nøjagtigt i meddelelsen om klagepunkter til, at sagsøgeren har kunnet gøre sig bekendt hermed og forsvare sig effektivt, og sagsøgeren i det mindste ikke på nogen måde har påvist, hvorledes klagepunkterne er blevet ændret, kan sagsøgerens ret til kontradiktion ikke siges anses for at være blevet tilsidesat.

37 Det andet led i sagsøgerens første anbringende til støtte for den principale påstand må derfor forkastes.

Konstateringen af eksistensen af en kollektivt dominerende stilling

38 Sagsøgeren har bestridt, at virksomheden sammen med SDL indtog en kollektivt dominerende stilling i perioden 1985-februar 1990.

39 Sagsøgeren har herved redegjort for den historiske baggrund for sine forbindelser med SDH, som på daværende tidspunkt ejede alle aktierne i SDL. Sagsøgeren har understreget, at selv om virksomheden ejede 51% af aktierne i SDH, før den erhvervede resten af aktierne i februar 1990, kontrollerede den ikke SDH's ledelse. Siden 1982 var ansvaret af praktiske grunde fordelt mellem sagsøgeren og virksomhedens kommercielle datterselskaber således, at sagsøgeren var ansvarlig for den tekniske service og markedsføringen, herunder salgsfremstød over for forbrugerne og kunderabatter, mens de kommercielle datterselskaber var ansvarlige for det praktiske salgsarbejde og finansieringen heraf, salgsfremstød, merchandising og distribution af produkterne. I modsætning til, hvad Kommissionen har anført i den anfægtede beslutning (betragtning 30), fratog denne ordning imidlertid ikke SDL retten til at forhandle konkurrerende produkter. Sagsøgeren har herved henvist til transaktioner gennemført af SDL, som indtil 1991 omfattede køb samt salg i Nordirland af sukker fra en britisk leverandør gennem McKinneys. Sagsøgeren har endvidere anført, at virksomhedens ansvarsområder under denne ordning var fastsat i en ledelsesaftale, ifølge hvilken SDL mellem 1982 og 1989 betalte sagsøgeren administrationsgebyrer, hvis størrelse varierede fra år til år og blev beregnet af SDL's økonomidirektør. Sagsøgeren har tilføjet, at sukkerpriserne i praksis hovedsagelig blev fastsat af SDL. For at godtgøre SDL's ledelsesautonomi har sagsøgeren også citeret uddrag dels af en rapport udarbejdet af to sagkyndige, der blev udpeget af High Court i 1992, dels af en rapport udarbejdet af Arthur Andersen.

40 Sagsøgeren har desuden anført, at da virksomhedens økonomiske bånd med SDH ikke medførte en forening af de to virksomheder, kunne disse bånd ikke føre til en konstatering af, at der var tale om en kollektivt dominerende stilling på markedet for stødt melis til såvel detailsalg som industrielt salg i Irland. Sagsøgeren har kritiseret Kommissionen for i den anfægtede beslutning (betragtning 112) at anvende et forkert kriterium, nemlig interessefællesskabet mellem de to virksomheder vis-à-vis tredjeparter, som grundlag for en konstatering af, at virksomhederne indtog en kollektivt dominerende stilling. Sagsøgeren har endvidere anført, at henvisningen til Rettens dom af 10. marts 1992, forenede sager T-68/89, T-77/89 og T-78/89, SIV m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 1403, præmis 358, er ulogisk.

41 Sagsøgeren har fastholdt, at virksomhedens forbindelse med SDH sikrede SDH's bestyrelse og direktions uafhængighed. Det kriterium, der benyttes i retspraksis for at afgøre, om to indbyrdes forbundne virksomheder indtager en kollektivt dominerende stilling, er, om virksomhederne fører samme markedspolitiske linje på det relevante marked (Domstolens dom af 27.4.1994, sag C-393/92, Almelo, Sml. I, s. 1477, præmis 42, og Rettens dom af 8.10.1996, forenede sager T-24/93, T-25/93, T-26/93 og T-28/93, Compagnie maritime belge transports m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 1201, præmis 62-68). En fælles markedspolitisk linje er andet og mere end et simpelt interessefællesskab (et sådant interessefællesskab forekommer især i et producent/forhandler-forhold), ikke mindst i en situation præget af strukturbetinget overkapacitet som i denne sag. Sagsøgeren har også påpeget, at Kommissionen i sin meddelelse om klagepunkter ikke har berørt spørgsmålet om, hvorvidt forholdet mellem de to virksomheder indebar, at disse førte samme markedspolitiske linje, men blot konstaterede, at der var strukturelle bånd mellem sagsøgeren og SDH/SDL (meddelelse om klagepunkter, punkt 102, 103 og 104 ff.).

42 Sagsøgeren har ligeledes anført, at selv om en manglende konkurrence i et vertikalt kommercielt forhold mellem en producent og en forhandler kan være et tegn på en kollektivt dominerende stilling, er den manglende konkurrence i sig selv ikke tilstrækkelig til at godtgøre, at der er tale om en sådan dominerende stilling. Sagsøgeren betvivler relevansen af at benytte begrebet »kollektivt dominerende stilling« til at beskrive et vertikalt forretningsforhold. Endvidere har alle de sager om kollektivt dominerende stilling, der hidtil er blevet afgjort af Fællesskabets retsinstanser, vedrørt horisontale kommercielle forhold. Sagsøgeren har i replikken tilføjet, at et vertikalt kommercielt forhold er kendetegnet ved mangel på konkurrence.

43 Sagsøgeren har tillige betvivlet ved den påståede kollektive karakter af de fleste af de tilfælde af misbrug af den påståede kollektivt dominerende stilling, der skulle have fundet sted. Sagsøgeren har herved anført, at selv om Kommissionen har konstateret, at produktombytningerne alene blev organiseret af SDL (betragtning 48 til den anfægtede beslutning), og selv om sagsøgeren først den 18. juli 1988 fik underretning om disse produktombytninger (betragtning 52), har Kommissionen ikke desto mindre fundet, at der her var tale om misbrug af en kollektivt dominerende stilling. Sagsøgeren har beskyldt Kommissionen for at have »genbrugt« visse kendsgerninger i den anfægtede beslutning, idet Kommissionen henviser til de samme kendsgerninger for at godtgøre såvel eksistensen af en kollektivt dominerende stilling (betragtning 112) som et misbrug af denne kollektivt dominerende stilling (betragtning 117, 127 og 128), hvilket er i strid med principperne i den relevante retspraksis (dommen i sagen Compagnie maritime belge transports m.fl. mod Kommissionen, præmis 67). Sagsøgeren har anført, at dette »genbrug« udgør en tilsidesættelse af sagsøgerens ret til kontradiktion og dermed også af artikel 4 i forordning nr. 99/63, idet den omstændighed, at sagsøgeren finansierede de af SDL ydede rabatter (og netop ikke selv ydede rabatterne) i meddelelsen om klagepunkter ikke ansås for et misbrug.

44 Det må først fastslås, for det første at selv om sagsøgeren bestrider den kollektive karakter af den dominerende stilling, virksomheden påstås at have indtaget sammen med SDH/SDL på detailsukkermarkedet i perioden 1985 til februar 1990, har sagsøgeren i sin stævning på ingen måde benægtet, at virksomheden stod for over 88% af det salg, der blev registreret på dette marked i hele den relevante periode (betragtning 159 til den anfægtede beslutning). Dvs. at selv om virksomheden formelt bestrider selv at have indtaget en dominerende stilling eller at have indtaget en kollektivt dominerende stilling på industrisukkermarkedet (se gennemgangen nedenfor af det andet anbringende under den principale påstand) har virksomheden ikke fremført nogen specifikke argumenter, der kan rejse tvivl om den vurdering, at virksomheden indtog en dominerende på detailsukkermarkedet.

45 Hertil kommer, at selv om sagsøgeren ikke kan godtage det kriterium, Kommissionen har anvendt i betragtning 112 til den anfægtede beslutning for at godtgøre, at der foreligger en kollektivt dominerende stilling, er parterne ikke desto mindre enige om en række af de betingelser, der ifølge retspraksis skal være opfyldt, for at man kan tale om en kollektivt dominerende stilling. F.eks. har parterne fastholdt, at to uafhængige økonomiske enheder ifølge retspraksis tilsammen kan indtage en dominerende stilling på markedet (dommen i sagen SIV m.fl. mod Kommissionen, præmis 358, citeret i betragtning 112 til den anfægtede beslutning). Parterne er også enige om, at der skal være nære forbindelser mellem de to enheder, og at disse forbindelser skal være af en sådan art, at de kan føre til, at de to enheder udviser samme adfærd og følger samme politik på det pågældende marked. Begge parter har herved citeret Almelo-dommen og dommen i sagen Compagnie maritime belge transports m.fl. mod Kommissionen.

46 Parternes opfattelse af, hvad der er retspraksis på dette punkt, må accepteres. I Domstolens tidligere praksis samt Rettens egen praksis (Almelo-dommen, præmis 42, Domstolens dom af 5.10.1995, sag C-96/94, Centro Servizi Spediporto, Sml. I, s. 2883, præmis 32 og 33, af 17.10.1995, sag C-140/94, C-141/94 og C-142/94, DIP m.fl., Sml. I, s. 3257, præmis 26, af 17.6.1997, sag C-70/95, Sodemare m.fl., Sml. I, s. 3395, præmis 45 og 46; dommen i sagen SIV m.fl. mod Kommissionen, præmis 358, og dommen i sagen Compagnie maritime belge transports m.fl. mod Kommissionen, præmis 62) har Domstolen bekræftet, at der er tale om en kollektivt dominerende stilling, når flere virksomheder, bl.a. på grund af bestående indbyrdes relationer, tilsammen kan følge samme markedsstrategi og i vidt omfang handle uafhængigt af de øvrige konkurrenter, deres kunder og, i sidste instans, forbrugerne (Domstolens dom af 31.3.1998, sag C-68/94 og C-30/95, Frankrig m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 1375, præmis 221).

47 I denne sag må det derfor undersøges, om sagsøgeren og SDL på grund af bestående indbyrdes relationer kunne følge samme markedsstrategi i perioden 1985 til februar 1990.

48 Sagsøgeren har under henvisning til karakteren af virksomhedens forbindelser med SDL indtil 1990 bestridt, at der har været tale om en kollektivt dominerende stilling. Sagsøgeren har fastholdt, at de to enheder var uafhængige, således at der ifølge sagens natur umuligt kunne være tale om de af Kommissionen påståede forbindelser herimellem.

49 Sagsøgerens argumentation er for det første baseret på den urigtige forudsætning, at de to enheders økonomiske uafhængighed forhindrer dem i at indtage en kollektivt dominerende stilling. Faktisk fremgår det af den retspraksis, sagsøgeren har påberåbt sig, og som der henvises til i præmis 46 ovenfor, at det forhold, at de pågældende økonomiske enheder er uafhængige, ikke i sig selv umuliggør, at de indtager en kollektivt dominerende stilling.

50 For det andet viser de indbyrdes relationer mellem sagsøgeren og SDL, som er blevet identificeret i den anfægtede beslutning, at disse to økonomiske enheder i perioden 1985 til februar 1990 var i stand til at følge samme markedsstrategi.

51 I den anfægtede beslutning (betragtning 112) har Kommissionen peget på følgende indbyrdes relationer: Sagsøgerens ejerandel i SDH, sagsøgerens repræsentation i bestyrelsen for SDH og SDL, den strukturerede beslutningsprocedure virksomhederne imellem og den dertil indrettede kommunikationsproces samt de direkte økonomiske bånd mellem virksomhederne, nemlig SDL's forpligtelse til at købe alt sit sukker hos sagsøgeren, og sagsøgerens betaling for alle salgsfremstød over for forbrugerne og for SDL's rabatter til individuelle kunder. Dette er nærmere beskrevet i betragtning 29, 30 og 111 til den anfægtede beslutning.

52 De argumenter, sagsøgeren har fremført for at bestride disse forhold, er få og kan i det store og hele ikke tiltrædes. Sagsøgeren har f.eks. ikke bestridt, at virksomheden ejede 51% af aktierne i SDH, som igen ejede alle aktierne i SDL; at halvdelen af SDH's bestyrelse var repræsentanter for sagsøgeren; at den administrerende direktør og flere af sagsøgerens bestyrelsesmedlemmer var medlemmer af SDL's bestyrelse; at sagsøgeren fra juli 1982 til februar 1990 som følge af den opgavefordeling, der blev aftalt i juli 1982, havde ansvaret for de tekniske tjenester og markedsføring, forretningsstrategi, salgsfremstød over for forbrugerne samt rabatter; at SDL stod for distributionen af det sukker, sagsøgeren producerede i Irland; at SDL forpligtede sig til kun at købe sukker hos sagsøgeren, i det omfang denne kunne levere, og ikke at blive involveret eller interesseret i køb, salg, videresalg eller promovering af produkter af samme eller lignende art som dem, sagsøgeren leverer; at sagsøgeren og SDL havde forpligtet sig til at meddele hinanden visse oplysninger om markedsføring, salg, reklame, salgsfremstød over for forbrugerne og økonomiske spørgsmål; og endelig at repræsentanter for SDL og sagsøgeren holdt månedlige møder.

53 Sagsøgeren har på den anden side anført, at SDL's forpligtelse til kun at købe hos sagsøgeren ikke har forhindret SDL i at handle med konkurrerende produkter, især gennem McKinney i Nordirland; at de administrationsgebyrer, SDL betalte sagsøgeren, var kontraktmæssigt fastsat, og at beløbet varierede fra år til år og blev beregnet af SDL's økonomidirektør (skrivelse af 23.10.1991 til aktionærerne i Greencore); at disse administrationsgebyrer ikke udgjorde en finansiering af SDL's handelspolitik; at de månedlige møder mellem de to virksomheder skiftevis blev ledet af en repræsentant for sagsøgeren og en repræsentant for SDL og ikke alene af den administrerende direktør for sagsøgerens Sukkerdivision; og endelig at det hovedsageligt altid var SDL, der fastsatte sukkerprisen.

54 Disse kritikpunkter kan imidlertid ikke svække beviskraften af de dokumenter, Kommissionen har benyttet som støtte for sin analyse af forbindelserne mellem sagsøgeren og SDL. Dette underbygges af det uddrag af referatet af SDL's bestyrelsesmøde den 1. juli 1982, der er vedlagt meddelelsen om klagepunkter som bilag 3:

»Irish Sugar's forslag til markedsføring/salg/distribution

For tiden sælges sukkerprodukter i tre markedssektorer:

hjemmemarkedet det nordirske marked markedet i Det Forenede Kongerige.

Det overordnede ansvar for Irish Sugar's virksomhed ligger hos C.S.E.T. [forkortelsen af det navn, under hvilket sagsøgeren blev stiftet i 1933 af den irske regering: 'Comhlucht Siúcra Éireann Teoranta'], ligesom C.S.E.T.-bestyrelsens strategi til fremme af C.S.E.T.'s overordnede interesser gennemføres af C.S.E.T.-organisationen og bestyrelserne for datterselskaberne og de associerede selskaber, som har fået overdraget nogle af disse funktioner.

For at forbedre organisationen og eliminere de områder, hvor ansvarsfordelingen er uklar, er det nødvendigt at:

a) klarlægge såvel de forpligtelser, der påhviler personalet i C.S.E.T.'s Sukkerafdeling, og SDL's salgs- og distributionsmæssige roller som de fælles forpligtelser på områder af fælles interesse, idet det klart skal anerkendes, at C.S.E.T. som et større offentligt selskab indtager rollen som moderselskab

b) klarlægge den samarbejds- og kommunikationsramme, inden for hvilken de to virksomheder skal arbejde

c) klarlægge rammerne for kommunikationen mellem ovennævnte funktioner og produktionsenhederne.

For at opfylde disse mål foreslås det, at SDL overdrages ansvaret for salg, salgsfremstød, merchandising og distribution af alle C.S.E.T.'s sukkerprodukter på hjemmemarkedet og det nordirske marked, og at C.S.E.T. får ansvaret for markedsføringen og de tekniske tjenester på disse markeder. De forpligtelser, der påhviler personalet i de to virksomheder, kan nærmere specificeres således:

C.S.E.T.'s ansvarsområder

A) Hjemmemarkedet og det nordirske marked

1. Marketingstrategi

2. Reklame for sukker (generelt og for varemærket) (jf. dog nedenfor under 'fælles ansvarsområder')

3. Pakning og præsentation 4. Produktudvikling 5. Nye produkter 6. Kvalitet

7. Behandling af reklamationer fra kunder vedrørende kvalitet og pakning, både reklamationer, der modtages direkte, og reklamationer, der går igennem SDL, J.C. Cole Limited og William McKinney (1975) Limited

8. Salgsfremstød over for forbrugere 9. Teknisk støtte (inkl. F&U) og service 10. Produkttilgængelighed

11. Rabatter, der er nødvendige for at sikre, at priserne og de solgte mængder på hjemmemarkedet og det nordirske marked er optimale.

B) Markedet i Det Forenede Kongerige - salg, marketing og distribution

SDL's ansvarsområde

1. Gennemførelse og finansiering af salgs-, promoverings-, merchandising- og distributionsforanstaltninger for sukkerprodukter fra C.S.E.T. på de sydlige og nordlige markeder. Ovennævnte ansvarsområder skal fordeles mellem SDL, J.C. Cole Ltd og William McKinney (1975) Limited.

2. SDL skal være ansvarlig for salgsbeslutningerne, herunder beslutningerne om prisfastsættelse for alle tre ovennævnte salgs- og distributionsselskaber. Beslutningerne skal være i overensstemmelse med den politik, der er fastlagt af den administrerende direktør for Sukkerafdelingen.

3. Sugar Distributors Limited vil, i det omfang C.S.E.T. kan levere, kun købe sukker hos C.S.E.T. og må ikke blive involveret i køb, salg, videresalg eller promovering af nogen produkter, der er af samme eller lignende art som dem, der leveres af C.S.E.T.

4. SDL og J.C. Cole Limited skal distribuere sukker fra den fabrik, der udpeges af C.S.E.T. Distributionsomkostningerne skal finansieres af avancen.

5. Fakturering/administration af sukkersalget i Det Forenede Kongerige skal finde sted uden yderligere administrationsomkostninger for C.S.E.T.

Fælles ansvarsområder - områder af fælles interesse

1) Anbefaling og gennemgang af pris- og salgsfremstødspolitik for at sikre optimale priser og et optimalt salgsvolumen på markederne.

2) Udveksling af oplysninger i nødvendigt omfang om alle aspekter af markedsføring, salg, forhandling, reklamer og salgsfremstød over for forbrugere samt finansielle aspekter på sukkerområdet.

3) Mærkevarereklamer og reklamer over for forbrugere med henblik på det nordirske marked efter samråd med bestyrelsen for William McKinney (1975) Limited.

4) Aftaler om markedsanalyser og enhver anden undersøgelse, der kræves for at opdatere oplysningerne om markedet.

For at sikre, at oplysningerne om ovennævnte aspekter af sukkerhandelen faktisk udveksles mellem C.S.E.T. og SDL, og at alle fælles ansvarsområder bliver effektivt dækket, foreslås det at afholde et månedligt møde mellem C.S.E.T.'s Sukkerdivision og SDL for at drøfte ovennævnte aspekter af sukkerhandelen. Deltagerne i disse møder skal være:

Afdelingen for C.S.E.T Den administrerende direktør - Sukkerdivisionen Marketingdirektøren Områdedirektøren, Carlow Regnskabschefen

For SDL Den administrerende direktør Salgsdirektøren Økonomidirektøren

Møderne skal ledes af den administrerende direktør for Sukkerafdelingen.

Andre personer skal deltage efter behov.«

55 I betragtning af indholdet af dette dokument og oplysningerne i den anfægtede beslutning kan sagsøgerens påstand om, at SDL handlede med konkurrerende produkter i Nordirland gennem McKinney, på ingen måde rejse tvivl om Kommissionens vurdering af SDL's eneleverandøraftale med sagsøgeren. For det første har sagsøgeren ikke ført noget bevis for påstanden. For det andet var McKinney principielt ikke retligt bundet af SDL's forpligtelse over for sagsøgeren. Det samme gælder sagsøgerens redegørelse i svaret på et skriftligt spørgsmål fra Retten om salget af tysk og fransk sukker gennem Trilby Trading Ltd, af hvis aktier sagsøgeren hævder at have købt 51% i august 1987. I modsætning til, hvad sagsøgeren har hævdet, fremgår det snarere af de eneste eksempler, som sagsøgeren har fremført i et forsøg på at minimere betydningen af eneleverandøraftalen fra 1982, nemlig McKinney's salg i Nordirland og Trilby Trading Ltd's salg efter august 1984, at SDL var loyal over for sin forpligtelse. I referatet af SDL's bestyrelsesmøde den 1. juli 1982 nævnes McKinney også, når det er relevant. Der henvises dog ikke udtrykkeligt til McKinney i eneleverandørklausulen, som denne er udformet i referatet. Endelig vedrører McKinney-eksemplet Nordirland, som ikke er en del af det geografiske marked, der er tale om i denne sag.

56 Sagsøgerens redegørelse for finansieringen af SDL's rabatter til kunderne er fuld af selvmodsigelser. F.eks. erkender sagsøgeren i sidste underafsnit i stævningens punkt 28, at sagsøgeren påtog sig at betale alle de af SDL ydede rabatter samt omkostningerne til reklamer og salgsfremstød, for senere i replikken at benægte, at virksomheden finansierede de af SDL ydede rabatter. Under disse omstændigheder må Retten fastslå, at Kommissionen har vurderet karakteren af finansieringsaftalerne mellem sagsøgeren og SDL korrekt. Indholdet af skrivelsen af 23. oktober 1991 fra Greencore's formand til aktionærerne yder ikke sagsøgeren nogen støtte på dette punkt, idet skrivelsen ikke indeholder nogen oplysninger om den faktiske rollefordeling mellem sagsøgeren og SDL.

57 Endvidere er påstanden om, at de »månedlige kommunikationsmøder« mellem sagsøgeren og SDL blev ledet skiftevis af en repræsentant for sagsøgeren og en repræsentant for SDL, ikke blot ikke bevist, men også ganske irrelevant. Det er uden betydning, hvem der på skift har ledet de månedlige møder, idet alene mødernes afholdelse er tilstrækkelig til at påvise, at møderne udgør en indbyrdes relation i henhold til retspraksis (se præmis 46 ovenfor). Hertil kommer, at det helt entydigt af referatet af SDL's bestyrelsesmøde den 1. juli 1982 fremgår, at »møderne skal ledes af den administrerende sukker for Sukkerdivisionen«.

58 Heller ikke sagsøgerens kritik vedrørende prisfastsættelsespolitikken, der hævdes at henhøre under SDL's ansvarsområde, svarer til referatet af SDL's bestyrelsesmøde den 1. juli 1982, hvori det i andet afsnit af den del, der vedrører SDL's ansvarsområder, hedder: »SDL skal være ansvarlig for salgsbeslutningerne, herunder beslutningerne om prisfastsættelse for alle tre ovennævnte salgs- og distributionsselskaber. Beslutningerne skal træffes i overensstemmelse med den politik, der er fastlagt af den administrerende direktør for Sukkerafdelingen.« Endvidere har sagsøgeren heller ikke her ført noget særligt bevis for disse påstande. Skrivelsen af 23. oktober 1991 fra formanden fra Greencore til aktionærerne indeholder intet om fordelingen af ansvaret for prisfastsættelsen.

59 Retten finder derfor ikke, at det er lykkedes for sagsøgeren at påvise, at Kommissionen fejlvurderede situationen ved at konstatere, at de indbyrdes relationer, der er nævnt i den anfægtede beslutning, viser, at SDL og sagsøgeren i perioden 1985 til februar 1990 var i stand til at følge samme markedsstrategi (se præmis 46 ovenfor).

60 Endvidere betragtede også andre erhvervsdrivende på markedet sagsøgeren og SDL som én og samme økonomiske enhed. F.eks. tilsendte ASI International Foods (tidligere ASI International Trading Ltd), der importerer fransk sukker til det irske marked (herefter »ASI«) den 18. juli 1988 sagsøgeren en skrivelse med en klage over sagsøgerens og SDL's adfærd på markedet. I skrivelsen, der er stilet til den administrerende direktør for den sagsøgende virksomhed, anføres følgende: »Jeg skriver til Dem for at gøre Dem opmærksom på den urimelige praksis, som Deres virksomhed eller SDL, som kontrolleres af Dem, udsætter os for i vore bestræbelser på at sælge vort Eurolux-sukker i 1 kg-pakker på det irske detailmarked.«

61 Den omstændighed, at der er en vertikal forretningsmæssig forbindelse mellem sagsøgeren og SDL, anfægter ikke denne konstatering.

62 For det første viser dokumenter fra sagsøgeren, at de to virksomheder var aktive på det samme marked fra 1985 til 1990, således at der ikke udelukkende kan have været en vertikal forretningsmæssig forbindelse mellem dem. F.eks. har sagsøgeren i punkt 27 i stævningen gengivet et uddrag af en aftale fra 1975 mellem SDH's aktionærer, hvori det hedder, at »SDL og Sugar Company fortsat skal udøve deres handelsmæssige virksomhed som uafhængige og konkurrerende virksomheder ...«. Hertil kommer, at sagsøgeren i sit svar på et skriftligt spørgsmål fra Retten har fremhævet, at SDL kun siden 1988 har distribueret hele sagsøgerens sukkerforsyning på detailsukkermarkedet. Sagsøgeren har også fremlagt oplysninger, der viser, at SDL og sagsøgeren delte industrisukkermarkedet med en tredje virksomhed, Harcourt Agency Ltd, frem til begyndelsen af 1980'erne. Men selv om sagsøgeren fastholder, at virksomheden i perioden 1985-1989 ikke længere opererede på industrisukkermarkedet, har sagsøgeren ikke bevist denne påstand. Under disse omstændigheder må sagsøgerens argument baseret på den manglende konkurrence mellem sagsøgeren og SDL allerede af denne grund forkastes.

63 Der er heller ikke i retspraksis nogen støtte for den påstand, at der ikke kan være tale om en kollektivt dominerende stilling, når to eller flere virksomheder indgår i en indbyrdes forretningsmæssig forbindelse. Som påpeget af Kommissionen kan det, medmindre det forudsættes, at der er et »hul« i anvendelsen af traktatens artikel 86, ikke antages, at virksomheder, der er forbundet vertikalt uden dog at være så integreret, at de udgør én og samme virksomhed, kan misbruge en kollektivt dominerende stilling.

64 Da alle de faktiske omstændigheder, der henvises til i den anfægtede beslutning for at vise, at sagsøgeren og SDL indtog en kollektivt dominerende stilling, endvidere var anført i meddelelsen om klagepunkter, kan sagsøgeren ikke nu kritisere Kommissionen for ikke at betragte forbindelsen mellem de to virksomheder i lyset af den samme adfærd på markedet i meddelelsen om klagepunkter. Som fremhævet af Kommissionen i drøftelserne om bødens størrelse var sagsøgeren helt klar over karakteren af virksomhedens forbindelser med SDL og over den måde, hvorpå forbindelserne kunne udnyttes på markedet. I et memorandum med overskriften »Notat om møde vedrørende SDL den 21. november 1988 på hovedkontoret« (bilag 3 til meddelelsen om klagepunkter) hedder det under punkt 6: »Da vi råder over 51% af SDL, skulle vi kunne undgå, at der anlægges sag imod os i henhold til artikel 85. Vi må udnytte vor indflydelse på SDL for at forhindre enhver tilsidesættelse af artikel 86.«

65 Sagsøgeren kan heller ikke finde argumenter i den påståede ikke-kollektive karakter af de tilfælde af misbrug af en dominerende stilling, der er konstateret i den anfægtede beslutning.

66 Selv om indtagelsen af en kollektivt dominerende stilling kan udledes af den stilling, de pågældende økonomiske enheder tilsammen indtager på det pågældende marked, behøver misbruget dog ikke nødvendigvis at udøves af alle de deltagende virksomheder. Misbruget skal blot kunne påvises som en af følgerne af en sådan kollektivt dominerende stilling. Virksomheder, der indtager en kollektivt dominerende stilling, kan derfor både tilsammen og hver for sig gøre sig skyldig i misbrug. Det er tilstrækkeligt, at misbruget har forbindelse med udnyttelsen af den kollektivt dominerende stilling, virksomhederne indtager på markedet. I denne sag har Kommissionen anført, at udnyttelsen af den kollektivt dominerende stilling var en del af en vedvarende overordnet strategi, der gik ud på at bevare og styrke denne stilling, og at den adfærd, der blev udvist af såvel SDL som sagsøgeren i perioden 1985 til februar 1990, var i overensstemmelse med denne strategi. I betragtning 117 til den anfægtede beslutning hedder det: »Foranstaltningerne truffet af Irish Sugar før 1990 med hensyn til transportrestriktioner, af begge virksomheder med hensyn til grænserabatter, eksportrabatter og loyalitetsrabatten og af SDL med hensyn til produktombytning og selektiv prisfastsættelse tog udgangspunkt i en kollektivt dominerende stilling.« Kommissionen kunne derfor med føje indtage det standpunkt, at den individuelle adfærd, der udvises af en af de virksomheder, der tilsammen indtager en kollektivt dominerende stilling, udgør et misbrug af denne stilling.

67 Sagsøgeren kan heller ikke klage over, at der er sket »genbrug« af visse faktiske omstændigheder i den anfægtede beslutning i den betydning, udtrykket har fået i retspraksis (dommen i sagen SIV m.fl. mod Kommissionen, præmis 360, og i sagen Compagnie maritime belge transports m.fl. mod Kommissionen, præmis 67). Kommissionen har ikke anvendt de samme faktiske omstændigheder til at bevise både tilstedeværelsen af en kollektivt dominerende stilling og misbruget heraf. Selv om sagsøgerens finansiering af de af SDL ydede rabatter af Kommissionen betragtes som en af de indbyrdes relationer mellem de to enheder (jf. præmis 51 ovenfor), er selve finansieringen ikke på nogen måde blevet betragtet som et misbrug i sig selv. Misbruget består i selve ydelsen af visse rabatter under de særlige omstændigheder, der prægede det pågældende marked på det pågældende tidspunkt. Sagsøgeren kan derfor ikke hævde at have bevist, at der er sket tilsidesættelse af sagsøgerens ret til kontradiktion og af artikel 4 i forordning nr. 99/63.

68 Heraf følger, at tredje led i det første anbringende under den principale påstand må forkastes, hvorfor hele anbringendet må forkastes.

2. Sagsøgerens dominerende stilling på industrisukkermarkedet

69 Sagsøgeren har i sit andet anbringende anført, at den anfægtede beslutning, for så vidt det deri fastslås, at sagsøgeren indtog en dominerende stilling på industrisukkermarkedet, hviler på en faktisk og retlig vildfarelse.

70 Det må fastslås, at sagsøgeren ikke har benægtet, at virksomheden i den pågældende periode (1985-1995) tegnede sig for over 90% af det irske marked for industrisukker (betragtning 108 til den anfægtede beslutning). Som Kommissionen har fremhævet i sin beslutning (betragtning 100), skal begrebet dominerende stilling forstås som en virksomheds økonomiske magtposition, som sætter den i stand til at hindre, at der opretholdes en effektiv konkurrence på det relevante marked, idet den kan udvise en i betydeligt omfang uafhængig adfærd over for sine konkurrenter og kunder og i sidste instans over for forbrugerne (dommen i sagen Hoffmann-La Roche mod Kommissionen, præmis 38). En dominerende stilling kan følge af en række faktorer, der isoleret set ikke nødvendigvis er afgørende. Dog udgør meget store markedsandele i sig selv, medmindre der foreligger usædvanlige omstændigheder, et bevis for, at der foreligger en dominerende stilling (dommen i sagen Hoffmann-La Roche mod Kommissionen, præmis 41, og Domstolens dom af 3.7.1991, sag C-62/86, AKZO mod Kommissionen, Sml. I, s. 3359, præmis 60; Rettens dom af 12.12.1991, sag T-30/89, Hilti mod Kommissionen, Sml. II, s. 1439, præmis 91, af 6.10.1994, sag T-83/91, Tetra Pak mod Kommissionen, Sml. II, s. 755, præmis 109, og dommen i sagen Compagnie maritime belge transports m.fl. mod Kommissionen, præmis 76). Det fremgår således af retspraksis, at en markedsandel på over 50% i sig selv udgør et bevis for, at der foreligger en dominerende stilling på det pågældende marked (dommen i sagen AKZO mod Kommissionen, præmis 60).

71 Principielt kan sagsøgerens dominerende stilling på det irske industrisukkermarked fra 1985 til 1995 således alene udledes af, at sagsøgeren i nævnte periode tegnede sig for over 90% af det registrerede salg på dette marked.

72 Sagsøgeren finder imidlertid, at Kommissionen har begået en fejl ved ikke at tage behørigt hensyn til fire forhold, som sagsøgeren anser for usædvanlige omstændigheder i ovennævnte retspraksis' forstand, og som vedrører for det første sagsøgerens manglende uafhængighed i forhold til konkurrenterne (den påståede manglende adgang til det irske marked og undladelsen af at tage hensyn til den potentielle konkurrence), og for det andet sagsøgerens manglende uafhængighed i forhold til kunderne (manglende uafhængighed i forhold til de største kunder og økonomiske tab).

Sagsøgerens påståede manglende uafhængighed i forhold til konkurrenterne

73 Sagsøgeren har for det første bestridt, at sukkerproducenter etableret i andre medlemsstater ikke havde adgang til det irske marked (betragtning 107 til den anfægtede beslutning). Sagsøgeren har anført, at transportomkostningerne på ingen måde var til hinder for den irske import af industrisukker i den relevante periode, og at man, hvis man er bekendt med den fælles markedsordning for sukker, herunder hvorledes sukkerpriserne fastsættes, uden videre, vil kunne indse, at denne påstand er uberettiget. Sagsøgeren har under henvisning til målene for denne fælles markedsordning anført, at regionaliseringen af interventionsprisen ikke længere afspejler transportomkostningerne i samme grad som tidligere, og at rentabiliteten af eksporten til Irland bl.a. afhænger af forskellen mellem Irlands og de øvrige medlemsstaters sukkerpriser (fodnote 11, betragtning 22 til den anfægtede beslutning).

74 Sagsøgeren har desuden understreget, at Kommissionen i den anfægtede beslutning accepterer, at de gennemsnitlige ab fabrik-priser på stødt melis i bulk i Irland er blandt de højeste i EF og konstant har ligget over priserne i Det Forenede Kongerige (betragtning 108), og at der ikke er nogen hindringer for søtransport af sukker mellem Storbritannien og Nordirland (betragtning 96). Heraf følger, at Kommissionen tilsyneladende ikke anser transportomkostningerne for en større hindring for importen til Nordirland, skønt det nordirske marked er forholdsvis lille. Der er derfor ingen grund til at vurdere transportomkostningernes indvirkning på importen til Irland anderledes.

75 Sagsøgeren har tilføjet, at der altid er blevet importeret industrisukker til Irland, særlig sukker i sække fra Frankrig (betragtning 102 til den anfægtede beslutning). Tilsvarende importerer Gem Pack Ltd (herefter »Gem Pack«), et sukkerpakkeri, der konkurrerer mod sagsøgeren på detailmarkedet, og Irish Biscuits Ltd (herefter »Irish Biscuits«), en af virksomhedens største kunder, nu henholdsvis 75% og 30% af deres industrisukkerforbrug. Kommissionen har erkendt, at nødvendigheden af særlige beholdere og de hertil knyttede ekstra omkostninger ikke længere er en hindring for importen af bulksukker (betragtning 95 til den anfægtede beslutning). Sagsøgeren har endvidere anført, at der også er fare for import af den overskydende sukkerproduktion, der er en følge af den fælles markedsordning for sukker, på grund af overskudssukkerets lavere pris. Sagsøgeren har herved henvist til EF's overskudsproduktion i 1990/91 og 1995 på henholdsvis 4 200 000 tons og 3 100 000 tons.

76 Sagsøgeren har konkluderet, at selv om konkurrencen fra importen er forholdsvis beskeden målt i mængder, har denne import i modsætning til, hvad Kommissionen hævder i den anfægtede beslutning (betragtning 105), ikke kun en marginal indvirkning på sagsøgerens konkurrencemæssige stilling.

77 Sagsøgeren har for det andet anført, at Kommissionen har begået en retlig fejl ved ikke at vurdere den potentielle konkurrence korrekt. Sagsøgeren har påpeget, at der ved bestemmelsen af, om der foreligger eller ikke foreligger en potentiel konkurrencesituation på markedet, ifølge retspraksis skal tages hensyn til den uudnyttede produktionskapacitet, der kan skabe en potentiel konkurrencesituation blandt de etablerede producenter (dommen i sagen Hoffmann-La Roche mod Kommissionen, præmis 48). Af samme årsager var der i denne sag en potentiel konkurrencesituation på det irske marked for industrisukker, idet forsyningerne langt oversteg markedets behov, uden at sagsøgerens konkurrenter af den grund kom i økonomiske eller finansielle vanskeligheder, som følge af overproduktionen på fællesskabsmarkedet foranlediget af den fælles markedsordning for sukker.

78 Sagsøgeren har tilføjet, at Kommissionen i sin beslutning af 30. juli 1991 om en fusion på sukkermarkedet i Italien (sag nr. IV/M.062 - Eridania/ISI), hvori det på grundlag af Rådets forordning (EØF) nr. 4064/89 (EFT 1991, C 204, s. 1) blev fastslået, at en fusion var forenelig med fællesmarkedet, havde en anden opfattelse af industrisukkermarkedet og fandt, at der ikke var fare for, at den fusionerede enhed ville indtage en dominerende stilling på sit marked, som følge af truslen om import af billigere sukker fra naboområderne samt de lave transportomkostninger. Sagsøgeren har anført, at Kommissionen har begået en retlig fejl ved at behandle Irland og Den Italienske Republik så forskelligt, når begge medlemsstater betragtes som underskudsregioner i sukkermarkedsordningen.

79 Sagsøgeren finder under alle omstændigheder, at den anfægtede beslutning er udtryk for en retlig vildfarelse, da den ikke indeholder nogen vurdering af den potentielle konkurrence på det irske industrisukkermarked. Selv om Kommissionen i denne sag fortsat ikke behandler spørgsmålet om potentiel konkurrence, viser Kommissionens udtalelser om »peripheral factor allowances« (herefter »PFA«), at den anerkender eksistensen og påvirkningen af den potentielle konkurrence, som muligheden for at købe billigere industrisukker i andre medlemsstater indebærer.

80 Sagsøgerens argument, hvorefter Kommissionen ikke har taget hensyn til den potentielle konkurrencesituation på industrisukkermarkedet må forkastes. Bl.a. har Kommissionen identificeret sagsøgerens konkurrenter på dette marked (betragtning 102 til den anfægtede beslutning) og taget hensyn til konkurrencen fra sukkerimporten (betragtning 107). Endvidere har Kommissionen i sine indlæg understreget, at den anerkender eksistensen af en »restkonkurrence« og en potentiel konkurrence fra importen, men at den ud fra de faktiske omstændigheder har måttet konkludere, at kun ASI faktisk har forsøgt at importere industrisukker til Irland i konkurrence med sagsøgeren, hvilket sagsøgeren ikke har bestridt. Således svækkes Kommissionens konstatering ikke af, at det blandt sagsøgerens kunder på det industrielle marked kun var Gem Pack og British Biscuits, der importerede industrisukker, idet dette blot bekræfter den ringe »restkonkurrence« på det irske marked. På tilsvarende måde viser konstateringen vedrørende PFA'er i den anfægtede beslutning (betragtning 70-72 og 136-144) også, som sagsøgeren selv har anført, at Kommissionen har været klar over »restkonkurrencen« og den potentielle konkurrence fra importen.

81 Endvidere fremgår det ikke af de argumenter, sagsøgeren har fremført i denne sag, hverken i indlæggene eller i besvarelsen af et skriftligt spørgsmål fra Retten, at Kommissionen har fejlvurderet transportomkostningernes indvirkning på importen af industrisukker til Irland.

82 Kommissionen har i den anfægtede beslutning (betragtning 95) taget hensyn til sagsøgerens argumenter, ifølge hvilke de særlige elementer, der indgår i den fælles markedsordning for sukker, og eksistensen af store overskud i andre medlemsstater er tegn på, at der foreligger en potentiel konkurrencesituation i kraft af importen. Kommissionen har langt fra bestridt sagsøgerens udtalelser, men har tværtimod anført, at »den irske import af sukker hidtil kun har dækket en lille del af det samlede forbrug af stødt melis i Irland«. Sagsøgeren har ikke bestridt rigtigheden af denne udtalelse.

83 Kommissionen anfører herefter, at »en vigtig hindring for import af sukker fra kontinentet er transportomkostningerne, navnlig når der ikke går en varetransport i den anden retning« (betragtning 95 til den anfægtede beslutning).

84 Det fremgår heraf, at Kommissionen i den anfægtede beslutning kun har vurderet transportomkostningernes indvirkning i forhold til import fra kontinentet, nemlig fra medlemsstater, som ifølge sagsøgerens egne udtalelser havde store overskud: Frankrig, Tyskland, Danmark, Belgien og Nederlandene. Sagsøgeren kan derfor ikke i denne sag støtte sig på en sammenligning med transportomkostningerne mellem Storbritannien og Nordirland for at bestride Kommissionens svar på sagsøgerens argument, der er baseret på eksistensen af overskud i ovennævnte medlemsstater. Det bør endvidere erindres, at Storbritannien og Nordirland territorialt set hører til samme medlemsstat.

85 I virkeligheden er Kommissionen i den anfægtede beslutning (betragtning 95) gået ud fra en »corporate plan« fra juni 1994 for Greencore, den virksomhed, der har ejet sagsøgeren siden 1991 (betragtning 18), hvori det hedder:

»... Langt den overvejende del af importen finder sted i 50 kg-sække, idet det er forholdsvis dyrt at transportere råsukker på grund af de særlige containere, dette kræver. Vi tilskynder vore kunder til så hurtigt som muligt at gå over til anlæg, der behandler råsukker, hvilket kan medføre store besparelser for begge parter. Råsukkerets andel af vort industrisalg stiger fortsat og ligger nu på 83%.«

86 Det fremgår heraf, at importen af industrisukker frem til 1994 hovedsagelig fandt sted i 50 kg-sække som følge af de højere omkostninger ved transport af råsukker, og at sagsøgeren med held tilskyndede sine kunder til at anvende anlæg til behandling af råsukker.

87 Sagsøgerens kritik, som allerede blev fremført i svaret på meddelelsen om klagepunkter (betragtning 95 til den anfægtede beslutning), vedrører således alene vurderingen af omkostningerne ved transport af bulksukker fra og med 1994. Den fremførte kritik kan dog ikke rejse tvivl om Kommissionens konstateringer for perioden før 1994. Af de yderligere oplysninger, sagsøgeren har fremlagt i besvarelse af et skriftligt spørgsmål fra Retten, fremgår det endog, at sagsøgerens argument i virkeligheden vedrører den sidste del af den periode, i hvilken de overtrædelser, der nævnes i artikel 1 i den anfægtede beslutning, blev begået, eller endog en periode, der ligger efter denne beslutning. Sagsøgeren har i sin besvarelse anført, at »indtil 1995 og i en del af 1996 var det importerede sukker næsten udelukkende pakket i sække. Siden 1996 er man gået mere og mere over til at importere sukker i bulk efter indførelsen af de billigere og mere avancerede 'bag-in-box'-containere«. Kommissionen kunne derfor med føje fastslå, at »uanset hvordan situationen er i dag, viser [sagsøgerens] egne udtalelser, at transportomkostningerne var en hindring for importen af råsukker i stort set hele den betragtede periode« (betragtning 95 til den anfægtede beslutning).

88 Sagsøgeren har heller ikke benægtet, at virksomhedens kunder på industrisukkermarkedet de seneste år er gået over til at benytte siloer til opbevaring af deres sukker, således at transporten i sække har været konstant faldende (betragtning 95).

89 Selv om sagsøgeren har kritiseret Kommissionens vurdering i den anfægtede beslutning af konkurrencesituationen på det pågældende marked, har sagsøgeren ikke godtgjort, at importen af industrisukker til Irland har haft mere end en marginal indflydelse på sagsøgerens markedsandel og stilling i konkurrencen (betragtning 105 til den anfægtede beslutning). Det bemærkes herved, at de tal, sagsøgeren har fremlagt for at vise industrisukkerimportens andel af de indkøb, der er foretaget af sagsøgerens kunder Gem Pack og British Biscuits, ikke støttes af noget særligt bevis.

90 Selv om sagsøgeren har hævdet, at overskudsproduktionen i andre medlemsstater kunne eksporteres til Irland (ligeledes betragtning 95), har sagsøgeren ikke benægtet, at det irske markeds ringe størrelse er en hindring for en sådan import i betragtning af de særlige krav til rentabilitet, der stilles ved import af industrisukker til dette marked (betragtning 107).

91 Endelig er henvisningen til sagen Eridania/ISI irrelevant, idet Kommissionens konklusion i denne sag byggede på de lave transportomkostninger og heraf følgende importtrusler fra naboregionerne. I denne sag har sagsøgeren ikke kunnet påvise, at transportomkostningerne var lave, og at der forelå reelle trusler om import af nævnte art.

92 Sagsøgeren har således ikke godtgjort, at Kommissionen har begået en fejl ved ikke at fastslå, at sagsøgerens påståede manglende uafhængighed i forhold til konkurrenterne udgjorde en usædvanlig omstændighed efter den retspraksis, der er citeret i punkt 70 ovenfor.

Sagsøgerens påståede manglende uafhængighed i forhold til kunderne

93 Sagsøgeren har henvist til sin lille andel af EF-markedet (1,4%) og den stærke stilling på markedet, der indtages af de internationale industrikoncerner, som nogle af sagsøgerens kunder, især to, ..., tilhører (1). Disse kunders tilhørsforhold til sådanne koncerner gjorde det let for dem at finde andre forsyningskilder i andre medlemsstater. Sagsøgeren har herved rettet indsigelse mod den sondring, Kommissionen tilsyneladende foretager mellem på den ene side kunderne i Nordirland, som indgik i koncerner, der også var etableret i Storbritannien, og som kunne købe det nødvendige sukker af britiske producenter (betragtning 96 til den anfægtede beslutning), og på den anden side sagsøgerens kunder i Irland.

94 Koncernernes stærke position på markedet, som Kommissionen anerkender i den anfægtede beslutning (betragtning 107), begrænsede således sagsøgerens mulighed for at påvirke priserne på industrisukker. Sagsøgeren har desuden anført, at virksomhedens to største kunder selv kan fastsætte den pris, til hvilken de vil købe industrisukker, og faktisk også gør det, hvilket påvirker den pris, der tilbydes andre kunder. Sagsøgeren har herved citeret flere uddrag af korrespondancen med kunderne. Det er derfor forkert, når Kommissionen i den anfægtede beslutning udtaler, at de to største aftageres andel af salget ikke modvejer sagsøgerens dominerende stilling (betragtning 108). Sagsøgeren har påpeget, at Kommissionen for at kunne konkludere, at sagsøgeren indtog en dominerende stilling, burde have sammenlignet de to gruppers styrke (dommen i sagen SIV m.fl. mod Kommissionen, præmis 366).

95 Sagsøgeren finder, at virksomhedens aktuelle markedsposition, som ikke er dominerende, bedst kan belyses ved at sammenligne de gennemsnitlige nettopriser for industrisukker i Nordirland og Irland. En sådan sammenligning viser, at de gennemsnitlige nettopriser er lavere i Irland end i Nordirland, mens detailpriserne er højere i Irland end i Nordirland.

96 Sagsøgeren har under alle omstændigheder fastholdt, at virksomheden ikke indtog en dominerende stilling på det irske industrisukkermarked før 1990 som følge af de økonomiske vanskeligheder, virksomheden stod over for i 1980'erne. Disse vanskeligheder gjorde virksomheden meget afhængig af industrikunderne som, da de var klar over vanskelighederne, selv fastsatte deres priser. Sagsøgeren har endog hævdet, at virksomheden på daværende tidspunkt solgte industrisukker til en pris under den interventionspris, der er garanteret ved den fælles markedsordning for sukker. Sagsøgeren har beskyldt Kommissionen for at betragte disse vanskeligheder som værende uden betydning (betragtning 103 og 108) og anført, at Kommissionen burde have overvejet, om virksomhedens adfærd havde været en anden, såfremt den ikke havde haft disse økonomiske vanskeligheder på det pågældende tidspunkt.

97 Selv om Kommissionen i den anfægtede beslutning til en vis grad har anerkendt (betragtning 107) den kommercielle styrke, sagsøgerens to kunder, som sagsøgeren har henvist til, var i besiddelse af, er der to grunde til, at Kommissionen ikke fandt, at denne styrke kunne påvirke sagsøgerens dominerende stilling. For det første havde sagsøgerens andre kunder, som repræsenterede ...% af sagsøgerens salgsvolumen, ikke en sådan kommerciel styrke. For det andet fandt Kommissionen, at de særlige kendetegn ved Fællesskabets sukkerordning forhindrede disse to kunder på kort sigt at finde andre forsyningskilder (betragtning 107).

98 Det bemærkes, at sagsøgerens argumenter ikke kan ændre Kommissionens konklusion i den anfægtede beslutning (betragtning 107). For det første har sagsøgeren ikke bestridt, at virksomhedens øvrige kunder aftog ...% af virksomhedens produktion af industrisukker, som tegnede sig for over ...% af det irske marked for industrisukker. Sagsøgeren kan derfor ikke påstå, at Kommissionen anlagde et fejlskøn, da den fastslog, at »trods tilstedeværelsen af to store aftagere består efterspørgselssiden af en række aftagere, som ikke er lige stærke, og som ikke kan betragtes som én samlet konkurrencefaktor, der kan begrænse markedspositionen for en leverandør, der sidder på over 90% af markedet« (betragtning 108). Det samme gælder Kommissionens udtalelse om, at »de to største aftageres andel af salget [ikke modvejer] Irish Sugar's dominerende stilling« (betragtning 108). Af betragtning 107 og 108 i den anfægtede beslutning fremgår endvidere, at Kommissionen har analyseret de pågældende markedskræfter. Sagsøgeren kan heller ikke til støtte for sit argument påberåbe sig en modsætning mellem Kommissionens analyse vedrørende britiske kunder i Nordirland og analysen vedrørende sagsøgerens kunder i Irland, da Nordirland er en del af Det Forenede Kongerige, mens Irland, der er en selvstændig medlemsstat, ikke er en del heraf.

99 Selv om sagsøgeren flere gange har fremhævet det irske markeds ringe betydning sammenlignet med andre nationale markeder i Fællesskabet og har gjort opmærksom på den lille andel af EF-markedet, sagsøgeren sad på i den relevante periode (1,4%), kan sagsøgeren ikke benægte, at det pågældende geografiske marked udgjorde en væsentlig del af fællesmarkedet (betragtning 97), idet det geografiske marked dækker et område, der svarer til en medlemsstat, hvilket sagsøgeren da også har erkendt i retsmødet.

100 Selv om den korrespondance, sagsøgeren har henvist til til belysning af de to største kunders kommercielle styrke, viser, at den pris, kunderne blev afkrævet, blev tilpasset den pris, disse to kunder skulle betale for industrisukker i Det Forenede Kongerige, kan der dog ikke heraf drages den konklusion, at fastsættelsen af disse priser påvirkede de priser, sagsøgerens øvrige industrikunder skulle betale.

101 Sagsøgeren kan heller ikke benægte, at virksomheden indtog en dominerende stilling på det irske industrisukkermarked, under henvisning til sammenligningen mellem de gennemsnitlige nettopriser i Irland og Det Forenede Kongerige. Den omstændighed, at sagsøgerens priser ikke var højere end de gældende priser i Nordirland, eller endog var lavere, berettiger ikke til at drage den konklusion, at sagsøgeren ikke indtog en dominerende stilling på det irske industrisukkermarked (Domstolens dom af 9.11.1983, sag 322/81, Michelin mod Kommissionen, Sml. s. 3461, præmis 59). Under alle omstændigheder er en sådan sammenligning ikke afgørende, idet der er tale om gennemsnit, som først og fremmest afspejler de priser, der blev tilbudt sagsøgerens to største kunder, hvis kommercielle styrke herved understreges. Hensyntagen til data vedrørende disse to kunder, som tegner sig for ...% af sagsøgerens salg, forvrænger analysen af de gennemsnitspriser, sagsøgeren faktisk opkrævede hos sine øvrige kunder.

102 Endelig bemærkes, at sagsøgeren ikke har godtgjort, at kunderne ved prisfastsættelsen udnyttede virksomhedens vanskelige økonomiske situation på daværende tidspunkt, og at Kommissionen ikke har set bort fra sagsøgerens argument, der er baseret på virksomhedens tab. Tværtimod har Kommissionen i betragtning 103 til den anfægtede beslutning erklæret, at den omstændighed, »at [sagsøgeren] kørte med tab i første halvdel af 1980'erne, betyder ikke, at virksomheden ikke har kunnet indtage en dominerende stilling«, og har herved henvist til Michelin-dommen, hvori Domstolen fastslog, at en midlertidigt svigtende indtjening og endog tab ikke er uforenelige med en dominerende stilling (præmis 59).

103 Som Kommissionen med rette har påpeget, er tab lidt af en virksomhed, der indtager en dominerende stilling, ikke i sig selv mere relevante end de fortjenester, der opnås af en virksomhed, der opererer på et åbent marked præget af fri konkurrence. Sagsøgeren har endvidere hverken hævdet eller på nogen måde påvist, at disse tab var et resultat af en særlig konkurrence på industrisukkermarkedet eller en følge af en forringelse af sagsøgerens konkurrencemæssige stilling på dette marked. Som Kommissionen har fastslået, kan disse tab være opstået som følge af, at virksomhedens drift i 1980'erne var under statslig kontrol.

104 Sagsøgeren har derfor ikke været i stand til at godtgøre, at Kommissionen har begået en fejl ved ikke at betragte sagsøgerens manglende uafhængighed i forhold til kunderne som en usædvanlig omstændighed i henhold til den retspraksis, der henvises til i punkt 70 ovenfor. Heraf følger, at Kommissionen ikke har befundet sig i en faktisk og retlig vildfarelse, som påstået af sagsøgeren, ved at fastslå, at sagsøgeren indtog en dominerende stilling på det irske sukkermarked i perioden 1985-1995. Det andet anbringende kan derfor ikke tiltrædes.

3. Sagsøgerens misbrug af en dominerende stilling på industrisukker- og detailsukkermarkederne

105 Sagsøgeren har i sit tredje og fjerde anbringende kritiseret gennemgangen af de seks former for misbrug, sagsøgeren foreholdes såvel på det irske industrisukkermarked (selektiv lav prisfastsættelse til fordel for ASI's potentielle kunder, PFA'er samt prisdiskrimination over for konkurrerende sukkerpakkerier) som på detailsukkermarkedet (grænserabatter, produktombytninger og loyalitetsrabatter, målrabatter og selektive priser).

106 Kritikpunkterne i sagsøgerens tredje anbringende vedrører de former for praksis, der er beskrevet i betragtning 45 og 70-77 til den anfægtede beslutning, gennemgået i betragtning 123 og 136-150 og konstateret i den dispositive dels artikel 1, stk. 1, 4 og 5; klagepunkterne i det fjerde anbringende vedrører de former for praksis, der er beskrevet i betragtning 46-69 og 78-84, gennemgået i betragtning 123-135 og 151-154 og konstateret i den dispositive dels artikel 1, stk. 1, 2, 3 og 6 i) og ii).

107 I den anfægtede beslutning udleder Kommissionen af en gennemgang af dokumenterede kendsgerninger, som efter Kommissionens opfattelse viser, at »et af hovedelementerne i [sagsøgerens] forretningspolitik ... har været at afskærme virksomhedens hjemmemarked i Irland mod på den ene side importeret sukker fra andre medlemsstater og på den anden side konkurrerende sukkerpakkerier i Irland. Desuden har det i hvert fald de sidste 10 år været en del af [sagsøgerens] forretningspolitik at operere med en diskriminerende prissætningspolitik på virksomhedens hjemmemarked ...« (betragtning 114), at der foreligger misbrug af dominerende stillinger. Kommissionen foreholder således sagsøgeren at have »taget andre midler i brug end dem, der benyttes i den normale konkurrence om afsætning af varer og tjenesteydelser, der udspiller sig på grundlag af de erhvervsdrivendes ydelser, hvilket har bevirket, at der er blevet lagt hindringer i vejen for opretholdelsen af den endnu bestående konkurrence på markedet eller udviklingen af denne konkurrence« (betragtning 114). Kommissionen har ligeledes anført, at »[sagsøgeren] med henblik på at beskytte sit marked ... siden 1985 [har] gjort brug af forskellige konkurrencefordrejende metoder, som virksomheden har benyttet enten særskilt eller i kombination, når den har fundet det nødvendigt« (betragtning 116).

108 Derefter gennemgår Kommissionen hver enkelt af disse ulovlige former for praksis, der »har været led i en vedvarende og omfattende strategi, der har haft til formål at beskytte [sagsøgerens] hjemmemarkeder for både industrisukker og detailsukker« (betragtning 118). Først undersøger Kommissionen »foranstaltninger til beskyttelse af hjemmemarkedet mod konkurrence fra importeret sukker fra andre medlemsstater« og sondrer her mellem foranstaltninger, der er rettet mod import fra Frankrig, og foranstaltninger, der er rettet mod import fra Nordirland (betragtning 119-135). Derefter behandler Kommissionen »prisfastsættelse, der diskriminerer mod bestemte kundegrupper«, idet der sondres mellem sukkereksportrabatter og aktiv forskelsbehandling af konkurrerende sukkerpakkerier (betragtning 136-154). I artikel 1 i den dispositive del af den anfægtede beslutning understreger Kommissionen, at den adfærd, der klages over, var led i en vedvarende og omfattende strategi indrettet med henblik på at beskytte virksomhedens stilling på sukkermarkedet i Irland.

109 Sagsøgeren har bestridt, at virksomheden har tilsidesat traktatens artikel 86 ved at følge en vedvarende og omfattende strategi indrettet med henblik på at beskytte virksomhedens stilling på sukkermarkedet i Irland. Sagsøgerens kritik har til formål at påvise, enten at virksomheden ikke har begået de misbrug, den foreholdes, eller at den praksis, der er tale om, ikke er i strid med artikel 86.

110 Inden gennemgangen af parternes argumenter om hver af de former for praksis, der er omhandlet i den anfægtede beslutnings artikel 1 og sanktioneret i artikel 2, skal der redegøres for kriterierne for, hvornår den praksis, der følges af en virksomhed i en dominerende stilling, har karakter af misbrug.

111 Det fremgår af fast retspraksis, at »misbrug« er et objektivt begreb, som omfatter en af en markedsdominerende virksomhed udvist adfærd, som efter sin art kan påvirke strukturen på et marked, hvor konkurrencen netop som følge af den pågældende virksomheds tilstedeværelse allerede er afsvækket, og som bevirker, at der lægges hindringer i vejen for at opretholde den endnu bestående konkurrence på markedet eller udviklingen af denne konkurrence som følge af, at der tages andre midler i brug end i den normale konkurrence om afsætning af varer og tjenesteydelser, der udspiller sig på grundlag af de erhvervsdrivendes ydelser (dommen i sagen Hoffmann-La Roche mod Kommissionen, præmis 91; dommen i sagen AKZO mod Kommissionen, præmis 69). Heraf følger, at traktatens artikel 86 forbyder en dominerende virksomhed at eliminere en konkurrent for herved at styrke sin stilling ved hjælp af andre midler end en konkurrence på ydelser. Herved kan dog ikke enhver form for priskonkurrence anses for lovlig (dommen i sagen AKZO mod Kommissionen, præmis 70). Forbuddet i artikel 86 er også begrundet i hensynet til, at forbrugerne ikke må skades (Domstolens dom af 21.2.1973, sag 6/72, Europeemballage og Continental Can mod Kommissionen, Sml. s. 215, præmis 26, og dommen i sagen Suiker Unie m.fl. mod Kommissionen, præmis 526 og 527).

112 Selv om konstateringen af, at der foreligger en dominerende stilling, ikke i sig selv er ensbetydende med en kritik af vedkommende virksomhed, er denne virksomhed dog, uafhængigt af årsagerne til denne stilling, særlig forpligtet til ikke ved sin adfærd at skade en effektiv og ufordrejet konkurrence på fællesmarkedet (dommen i sagen Michelin mod Kommissionen, præmis 57). Tilsvarende gælder, at selv om eksistensen af en dominerende stilling ikke afskærer en virksomhed, der har denne stilling, fra at beskytte sine egne handelsmæssige interesser, når disse trues, og selv om denne virksomhed har ret til i rimeligt omfang at udføre de handlinger, den skønner fornødne med henblik på at beskytte sine interesser, kan man dog ikke anerkende sådanne former for adfærd, når de har til formål at styrke denne dominerende stilling og misbruge den (dommen i sagen United Brands mod Kommissionen, præmis 189, BPB Industries og British Gypsum mod Kommissionen, præmis 69, Tetra Pak mod Kommissionen, præmis 147 og Compagnie maritime belge transports m.fl. mod Kommissionen, præmis 107).

113 I denne sag har Kommissionen foreholdt sagsøgeren som led i en vedvarende og omfattende strategi at have begået to former for misbrug. For det første har Kommissionen fastslået eksistensen af en række diskriminerende former for praksis fra sagsøgerens side hvad angår prisfastsættelsen på såvel industrisukkermarkedet (selektive priser for ASI's potentielle kunder, PFA'er samt prisdiskrimination mod konkurrerende sukkerpakkerier) som detailsukkermarkedet (grænserabatter, loyalitetsrabatter, målrabatter og selektive priser). For det andet har Kommissionen påvist ombytninger af produkter på detailsukkermarkedet, som udgør misbrug af en dominerende stilling.

114 Hvad navnlig angår sagsøgerens praksis med hensyn til prisfastsættelse fremgår det af retspraksis, at der ved afgørelsen af, om en prispolitik er udtryk for misbrug, skal henses til samtlige omstændigheder, herunder navnlig de kriterier og regler, hvorefter rabatten blev ydet, og at det må undersøges, om rabatten som en fordel, hvortil der ikke svarer nogen begrundet modydelse af økonomisk art, har skullet fjerne eller begrænse køberens muligheder for at foretage indkøb efter et frit valg og spærre konkurrenterne adgangen til markedet, idet der over for handelspartnere anvendes ulige vilkår for ydelser af samme værdi, og den dominerende stilling søges forstærket gennem en fordrejning af konkurrencen (dommen i sagen Hoffmann-La Roche mod Kommissionen, præmis 90, og Michelin mod Kommissionen, præmis 73). Konkurrencefordrejningen skyldes, at den økonomiske fordel, der ydes af den virksomhed, der indtager en dominerende stilling, ikke har nogen økonomisk berettigelse, men har til formål at hindre, at den dominerende virksomheds kunder foretager indkøb hos konkurrerende producenter (dommen i sagen Michelin mod Kommissionen, præmis 71). En af disse omstændigheder kan derfor være, at den pågældende praksis er led i en plan udtænkt af den dominerende virksomhed, der har til formål at fortrænge en konkurrent (dommen i sagen AKZO mod Kommissionen, præmis 72, Compagnie maritime belge transports m.fl. mod Kommissionen, præmis 147 og 148).

115 Endelig bemærkes, at artikel 86, litra c), udtrykkeligt bestemmer, at misbrug kan bestå i anvendelse af ulige vilkår for ydelser af samme værdi over for handelspartnere, som derved stilles ringere i konkurrencen.

116 Retten skal på baggrund af disse principper vurdere, om de former for praksis, der er konstateret, og for hvilke der er fastsat sanktioner i den anfægtede beslutning, og som der henvises til i præmis 113 ovenfor, er reelle og lovlige.

Praksis ved sagsøgerens prisfastsættelse

Industrisukkermarkedet

- Selektive tilbud om lave priser til potentielle ASI-kunder

117 Ifølge den anfægtede beslutning fremgår det af et notat af 8. marts 1988 fra SDL's salgsdirektør (betragtning 45), hvori der redegøres for en politik bestående i selektive tilbud om lave priser til potentielle ASI-kunder (betragtning 123), at »i perioden 1986-1988 ... [fik] kunder hos en importør af fransk sukker ... tilbudt selektivt lave priser« (artikel 1, stk. 1).

118 Sagsøgeren har benægtet at have tilbudt sådanne priser, og har under alle omstændigheder bestridt, at en prispolitik, der blot har til formål at beskytte virksomhedens stilling på markedet, er udtryk for misbrug.

119 Kommissionen har anført, at sagsøgeren ved at søge at retfærdiggøre sådanne selektive priser anerkender, at disse priser var en realitet. Endvidere er notatet af 8. marts 1988 et tilstrækkeligt bevis for sagsøgerens adfærd over for potentielle ASI-kunder på industrisukkermarkedet.

120 De oplysninger, Kommissionen har fremlagt i den anfægtede beslutning, beviser imidlertid ikke rigtigheden af den overtrædelse, der er konstateret i beslutningens artikel 1, stk. 1