34

På denne baggrund har Bundesfinanzgericht (forbundsdomstol i skatte- og afgiftsretlige sager) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Skal artikel 11, stk. 3, litra e), i forordning nr. 883/2004 fortolkes således, at den omfatter situationen for en arbejdstager med statsborgerskab i en medlemsstat, hvor hun og hendes børn også har deres bopæl, som indgår et ansættelsesforhold som ulandsarbejder med en arbejdsgiver med hjemsted i en anden medlemsstat, der ifølge sidstnævnte medlemsstats (herefter »hjemstedsstaten«) regler er omfattet af det obligatoriske forsikringssystem, og som udstationeres af arbejdsgiveren i et tredjeland, ganske vist ikke umiddelbart efter ansættelsen, men efter at have gennemført en forberedelsesperiode, og efter hjemkomsten i en reintegrationsperiode i hjemstedsstaten? 2) Er en national bestemmelse som [FLAG’s] § 53, stk. 1, som bl.a. fastsætter en selvstændig bestemmelse om ligestilling med egne statsborgere, i strid med forbuddet mod gennemførelse af forordninger som omhandlet i artikel 288, stk. 2, TEUF? Det tredje og det fjerde spørgsmål vedrører det tilfælde, hvor sagsøgeren i hovedsagens situation er omfattet af artikel 11, stk. 3, litra e), i forordning nr. 883/2004, og hvor EU-retten udelukkende forpligter bopælsstaten til at udrede familieydelser. 3) Skal forbuddet mod forskelsbehandling af arbejdstagere på grund af nationalitet, som er forankret i artikel 45, stk. 2, TEUF, subsidiært i artikel 18 TEUF, fortolkes således, at det er til hinder for en national bestemmelse som § 13, stk. 1, i [lov om ulandsarbejderes status], i den indtil den 31. december 2018 gældende affattelse […], som knytter retten til familieydelser i den medlemsstat, som ikke er ansvarlig i henhold til EU-retten, til den betingelse, at ulandsarbejderen allerede før ansættelsesforholdets begyndelse skal have haft midtpunktet for sine livsinteresser eller sit sædvanlige opholdssted i hjemstedsmedlemsstaten, idet dette krav også skal opfyldes af indenlandske statsborgere? 4) Skal artikel 68, stk. 3, i forordning nr. 883/2004 og artikel 60, stk. 2 og 3, i [forordning nr. 987/2009] fortolkes således, at institutionen i den medlemsstat, som ansøgeren anså for den primært ansvarlige beskæftigelsesstat, og som ansøgningen om familieydelser blev indgivet til, men hvis regler ikke finder anvendelse hverken primært eller subsidiært, men i hvilken der består en ret til familieydelser i henhold til en alternativ bestemmelse i national ret, analogt skal anvende bestemmelserne om forpligtelsen til at videresende ansøgningen, til at give information, til at udstede en foreløbig afgørelse om de prioritetsregler, der finder anvendelse, og til at foretage en foreløbig udbetaling? 5) Gælder forpligtelsen til at udstede en foreløbig afgørelse om de prioritetsregler, der finder anvendelse, udelukkende [skatte- og afgiftsmyndigheden] som institution eller også forvaltningsdomstolen, som sagen er indbragt for? 6) På hvilket tidspunkt er forvaltningsdomstolen forpligtet til at udstede en foreløbig afgørelse om de prioritetsregler, der finder anvendelse? Det syvende spørgsmål vedrører det tilfælde, hvor [sagsøgeren i hovedsagens] situation er omfattet af artikel 11, stk. 3, litra a), i forordning nr. 883/2004, og hvor EU-retten forpligter beskæftigelsesstaten og bopælsstaten til i fællesskab at udbetale familieydelser. 7) Skal udtrykket »videresender denne institution straks ansøgningen […]« i artikel 68, stk. 3, litra a), i forordning nr. 883/2004 og udtrykket »fremsender institutionen [straks] ansøgningen« i artikel 60 i [forordning nr. 987/2009] fortolkes således, at disse bestemmelser forbinder institutionen i den primært ansvarlige medlemsstat og institutionen i den subsidiært ansvarlige medlemsstat med hinanden på en sådan måde, at begge medlemsstater i fællesskab skal behandle én (singularis) ansøgning om familieydelser, eller skal ansøgeren indgive særskilt ansøgning om den eventuelt nødvendige supplerende betaling fra institutionen i den medlemsstat, hvis regler finder subsidiær anvendelse, således at ansøgeren skal indgive to fysiske ansøgninger (formularer) til to institutioner i to medlemsstater, hvilket i sagens natur udløser forskellige frister? Det ottende og det niende spørgsmål vedrører perioden efter den 1. januar 2019, som er den dato, hvor Republikken Østrig samtidig indførte indeksering af familieydelserne og ophævede tildelingen heraf til ulandsarbejdere ved ophævelse af artikel 13, stk. 1, i [lov om ulandsarbejderes status] […] 8) Skal artikel 4, stk. 4, TEUF, artikel 45 TEUF og […] 208 TEUF, artikel 4, stk. 3, TEU og artikel 2, 3 og 7 og afsnit II i forordning nr. 883/2004 fortolkes således, at de generelt forbyder en medlemsstat at afskaffe familieydelser for ulandsarbejdere, som tager deres familiemedlemmer med til udstationeringsstedet i tredjelandet? Subsidiært det niende spørgsmål: 9) Skal artikel 4, stk. 4, TEUF artikel 45 TEUF og […] 208 TEUF, artikel 4, stk. 3, TEU og artikel 2, 3 og 7 og afsnit II i forordning nr. 883/2004 fortolkes således, at de i en situation som den, der foreligger i hovedsagen, garanterer en ulandsarbejder, som allerede har erhvervet en ret til familieydelser for tidligere perioder, en individuel og konkret opretholdelse af denne ret i en periode, selv om medlemsstaten har afskaffet tildeling af familieydelser til ulandsarbejdere?«