Dom afsagt af Retten i Første Instans (Fjerde Afdeling) den 20. marts 2002. - LR AF 1998 A/S, tidligere Løgstør Rør A/S mod Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber. - Konkurrence - kartel - fjernvarmerør - EF-traktatens artikel 85 (nu artikel 81 EF) - sammenhængende overtrædelse - boykot - aktindsigt - bøde - retningslinjer for beregningen af bøder - forbud mod tilbagevirkende gyldighed - berettiget forventning. - Sag T-23/99.



Samling af Afgørelser 2002 side II-01705



Sammendrag

Parter

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

1. Konkurrence - karteller - deltagelse i møder med andre virksomheder med et konkurrencebegrænsende formål - omstændighed, der i mangel af afstandtagen fra de trufne beslutninger giver grundlag for at fastslå, at virksomheden deltog i den efterfølgende aftale

(EF-traktaten, art. 85, stk. 1 (nu art. 81, stk. 1, EF))

2. Konkurrence - karteller - bevis - en virksomheds svar på Kommissionens anmodning om oplysninger - bevisværdi - bedømmelse - betydningen af, at den, der på virksomhedens vegne har underskrevet svaret, ikke deltog i det omtvistede møde eller ikke var tilknyttet virksomheden, da mødet fandt sted - ingen betydning

(Rådets forordning nr. 17, art. 11)

3. Konkurrence - karteller - skadelig virkning på konkurrencen - kriterier - konkurrencebegrænsende formål - tilstrækkeligt

(EF-traktaten, art. 85, stk. 1 (nu art. 81, stk. 1, EF))

4. Konkurrence - karteller - aftaler mellem virksomheder - deltagelse angiveligt sket under tvang - ingen undskyldende omstændighed for en virksomhed, der ikke har gjort brug af muligheden for at underrette de kompetente myndigheder herom

(EF-traktaten, art. 85, stk. 1 (nu art. 81, stk. 1, EF); Rådets forordning nr. 17, stk. 3)

5. Konkurrence - karteller - boykot - en virksomheds ansvar herfor - betydningen af, at virksomheden ikke faktisk har iværksat boykotforanstaltninger - ingen betydning - ansvar for andre virksomheders handlinger i forbindelse med den samme overtrædelse - lovligt - kriterier

(EF-traktaten, art. 85, stk. 1 (nu art. 81, stk. 1, EF))

6. Konkurrence - administrativ procedure - overholdelse af retten til kontradiktion - adgangen til undersøgelsesmaterialet gjort lettere som følge af en af Kommissionen foranlediget udveksling af dokumenter mellem de anklagede virksomheder - lovligt - betingelser

7. Konkurrence - administrativ procedure - overholdelse af retten til kontradiktion - meddelelse af klagepunkter - fremlæggelse af yderligere beviser efter fremsendelsen af meddelelsen af klagepunkter - lovligt - betingelser

(Rådets forordning nr. 17, art. 19, stk. 1; Kommissionens forordning nr. 99/63, art. 2 og 4)

8. Konkurrence - administrativ procedure - overholdelse af retten til kontradiktion - meddelelse af klagepunkter - krav til indholdet heraf - oplysninger vedrørende metoden for fastlæggelse af niveauet for den påtænkte bøde - forhåndsoplysninger - følger

(Rådets forordning nr. 17, art. 19, stk. 1; Rådets forordning nr. 99/63, art. 2 og 4)

9. Fællesskabsret - generelle retsprincipper - forbud mod straffebestemmelser med tilbagevirkende kraft - anvendelsesområde - konkurrence - administrativ procedure - princippets rækkevidde

(Den europæiske menneskerettighedskonvention, art. 7; Rådets forordning nr. 17, art. 15)

10. Konkurrence - bøder - retlig ramme - fastsættelse - betydningen af Kommissionens tidligere beslutningspraksis - ingen betydning

(Rådets forordning nr. 17)

11. Konkurrence - bøder - størrelse - fastsættelse - Kommissionens skønsmæssige beføjelse - virkning heraf - de erhvervsdrivende kan ikke påberåbe sig en berettiget forventning om opretholdelsen af en bestående situation

(Rådets forordning nr. 17, art. 15)

12. Ulovlighedsindsigelse - rækkevidde - retsakter, hvis ulovlighed kan påberåbes - retningslinjer, der er vedtaget af Kommissionen for beregningen af bøder for overtrædelse af konkurrencereglerne - omfattet

(EF-traktaten, art. 184 (nu art. 241 EF))

13. Konkurrence - bøder - størrelse - fastsættelse - kriterier - overtrædelsernes grovhed og varighed - bedømmelse - nødvendigt at tage hensyn til de berørte virksomheders omsætning - ikke nødvendigt - nødvendigt at sondre mellem virksomheder, der er involveret i samme overtrædelse, på grundlag af deres samlede omsætning eller deres omsætning på markedet for det relevante produkt - ikke nødvendigt

(Rådets forordning nr. 17, art. 15, stk. 2)

14. Konkurrence - bøder - størrelse - fastsættelse - maksimumsbeløb - beregning - sondring mellem bødens endelige beløb og mellembeløb - følger

(Rådets forordning nr. 17, art. 15, stk. 2)

15. Konkurrence - bøder - størrelse - fastsættelse - maksimumsbeløb - beregning - relevant omsætning

(Rådets forordning nr. 17, art. 15, stk. 2)

16. Konkurrence - bøder - størrelse - fastsættelse - kriterier - overtrædelsernes grovhed - skærpende eller formildende omstændigheder - overtrædelsen fortsat eller ophørt efter Kommissionens indgriben - konkret bedømmelse

(Rådets forordning nr. 17, art. 15, stk. 2)

17. Konkurrence - bøder - størrelse - fastsættelse - kriterier - overtrædelsernes grovhed - formildende omstændigheder - pligt for Kommissionen til at holde sig til sin tidligere beslutningspraksis - foreligger ikke

(Rådets forordning nr. 17, art. 15, stk. 2)

18. Konkurrence - bøder - størrelse - fastsættelse - Kommissionens meddelelse om bødefritagelse eller nedsættelse af bøderne mod, at de anklagede virksomheder samarbejder - betydning for vurderingen af de nævnte virksomheders samarbejde

(Rådets forordning nr. 17, art. 15, stk. 2)

19. Konkurrence - bøder - størrelse - fastsættelse - ikke muligt for en virksomhed at påberåbe sig ligebehandlingsprincippet med henblik på at opnå en ulovlig nedsættelse

(Rådets forordning nr. 17, art. 15, stk. 2)

20. Konkurrence - bøder - betaling - morarenter - Kommissionens fastsættelse af en højere sats end den gennemsnitlige sats på markedet - tilladt

(Rådets forordning nr. 17, art. 15, stk. 2)

Sammendrag

1. Når en virksomhed sammen med andre virksomheder deltager i møder med et konkurrencebegrænsende formål og ikke klart tager afstand fra mødernes indhold, giver den de øvrige deltagere det indtryk, at den tilslutter sig og retter sig efter resultatet af møderne, også selv om den ikke deltager aktivt i møderne, og det må herefter anses for bevist, at virksomheden deltager i aftaler, som er indgået på møderne.

( jf. præmis 39 )

2. Bevisværdien af det svar, som en virksomhed giver i anledning af Kommissionens anmodning om oplysninger i medfør af artikel 11 i forordning nr. 17, berøres på ingen måde af den omstændighed, at den person, der har underskrevet det, ikke har været til stede på det møde, som er genstand for Kommissionens undersøgelse, og heller ikke på dette tidspunkt hørte til denne virksomheds personale. I det omfang dette svar er blevet givet på virksomhedens vegne som sådan, har det en troværdighed, der er større end den, som et svar afgivet af et medlem af virksomhedens personale kunne have, uanset dennes personlige erfaringer eller meninger.

( jf. præmis 45 )

3. Med henblik på anvendelsen af traktatens artikel 85, stk. 1 (nu artikel 81, stk. 1, EF), er det ikke nødvendigt at tage hensyn til en aftales faktiske følger, når det fremgår, at aftalen har haft til formål at begrænse, hindre eller fordreje konkurrencen inden for fællesmarkedet. Den omstændighed, at en virksomhed, der sammen med andre virksomheder deltager i møder, hvorunder der træffes beslutninger om priser, ikke overholder de fastsatte priser, kan herved ikke afkræfte disse møders konkurrencebegrænsende formål, og dermed, at den pågældende virksomhed har deltaget i aftalerne, men kan i det højeste bevise, at den ikke har gennemført de pågældende aftaler.

( jf. præmis 47 )

4. En virksomhed, der sammen med andre virksomheder deltager i konkurrencebegrænsende aktiviteter, kan ikke påberåbe sig, at den deltager heri efter pres fra de andre deltagere. Virksomheden kan således underrette de kompetence myndigheder om det pres, den er udsat for, eller indgive en klage til Kommissionen i henhold til artikel 3 i forordning nr. 17 i stedet for at deltage i de pågældende aktiviteter.

( jf. præmis 142 )

5. En boykot kan tilregnes en virksomhed, uden at det er nødvendigt, at denne faktisk deltager - eller overhovedet kan deltage - i gennemførelsen af boykotten. Hvis dette ikke var tilfældet, ville resultatet nemlig blive, at virksomheder, der har godkendt boykotforanstaltninger, men som ikke selv har haft anledning til at træffe en foranstaltning for at gennemføre boykotten, ville blive fri for ethvert ansvar for deres deltagelse i aftalen.

En virksomhed, der har deltaget i en mangeartet overtrædelse af konkurrencereglerne ved egne handlinger, der falder ind under begreberne aftaler og samordnet praksis med konkurrencebegrænsende formål i traktatens artikel 85, stk. 1's forstand (nu artikel 81, stk. 1, EF), og som har haft til formål at bidrage til gennemførelsen af overtrædelsen i dens helhed, kan for så vidt angår hele det tidsrum, hvor virksomheden har deltaget i den, også være ansvarlig for de handlinger, som andre virksomheder har foretaget som led i den samme overtrædelse, når der er ført bevis for, at den pågældende virksomhed er bekendt med de øvrige deltageres ulovlige adfærd eller med rimelighed kan forudse denne, og at den er indstillet på at løbe den hermed forbundne risiko.

( jf. præmis 157 og 158 )

6. Der er taget behørigt hensyn til de krav, der fremgår af Rettens praksis, hvorefter en udveksling af dokumenter mellem virksomhederne på ingen måde kan ophæve Kommissionens pligt til at sikre overholdelsen af de berørte virksomheders ret til kontradiktion under behandlingen af en sag om en overtrædelse af konkurrenceretten, såfremt Kommissionen, samtidig med at den foreslår de berørte virksomheder at lette adgangen til dokumenterne ved hjælp af en udveksling af dokumenter, selv garanterer retten til aktindsigt i undersøgelsesmaterialet som helhed. En virksomheds forsvar kan nemlig ikke være afhængig af velvilje fra en anden virksomhed, som formodes at være dens konkurrent, og over for hvem der er fremført lignende klagepunkter af Kommissionen, og som ofte har modstående økonomiske og processuelle interesser.

( jf. præmis 184 )

7. Det fremgår af artikel 19, stk. 1, i forordning nr. 17, sammenholdt med artikel 2 og 4 i forordning nr. 99/63, at Kommissionen skal give meddelelse om de klagepunkter, den gør gældende mod de berørte virksomheder og sammenslutninger, og at den i sine beslutninger kun kan tage sådanne klagepunkter i betragtning, som disse har haft lejlighed til at udtale sig om. Der er imidlertid ikke nogen bestemmelse, der forbyder Kommissionen efter fremsendelsen af meddelelsen af klagepunkter at tilstille parterne nye dokumenter, som den mener understøtter dens synspunkt, forudsat at virksomhederne får den nødvendige tid til at fremføre deres synspunkter i den forbindelse.

( jf. præmis 188 og 190 )

8. Når Kommissionen i meddelelsen af klagepunkter udtrykkeligt anfører, at den vil undersøge, om der bør pålægges de berørte virksomheder bøder, og den anfører de væsentlige faktiske og retlige momenter, som kan medføre en bøde, herunder den formodede overtrædelses grovhed og varighed, samt anfører, om den er begået »forsætligt eller uagtsomt«, opfylder den sin forpligtelse til at overholde virksomhedernes ret til at blive hørt. Den giver dem herved de fornødne oplysninger til, at de kan tage til genmæle, ikke blot for så vidt angår konstateringen af, at der foreligger en overtrædelse, men også for så vidt angår den omstændighed, at de er blevet pålagt en bøde. I denne situation er Kommissionen ikke forpligtet til nærmere at angive, hvorledes den vil anvende hver enkelt af disse omstændigheder ved fastlæggelsen af bødeniveauet. Kommissionen ville nemlig på utilladelig vis foregribe beslutningen, hvis den gav oplysninger om størrelsen af de påtænkte bøder, inden virksomhederne har haft mulighed for at fremsætte deres bemærkninger til de klagepunkter, der er gjort gældende mod dem. Følgelig påhviler det heller ikke Kommissionen under den administrative procedure at underrette de berørte virksomheder om, at den vil anvende en ny metode for beregning af bødernes størrelse. Kommissionen er navnlig ikke forpligtet til at gøre virksomhederne opmærksom på, at den agter at forhøje det generelle bødeniveau.

( jf. præmis 199 og 206-208 )

9. Princippet om, at straffebestemmelser ikke kan have tilbagevirkende kraft, der er fastslået i den europæiske menneskerettighedskonventions artikel 7 som en grundrettighed, er et fælles princip for alle medlemsstaternes retsordener og er en integrerende del af de almindelige retsprincipper, som Fællesskabets retsinstanser sikrer overholdelsen af.

Selv om det i den forbindelse fremgår af artikel 15, stk. 4, i forordning nr. 17, at Kommissionens beslutninger om pålæggelse af bøder for overtrædelse af konkurrencereglerne ikke er sanktioner i strafferetlig forstand, skal Kommissionen respektere fællesskabsrettens almindelige principper, og bl.a. princippet om forbud mod tilbagevirkende kraft, under enhver administrativ procedure, der kan føre til pålæggelse af sanktioner i henhold til traktatens konkurrenceregler. Det følger heraf, at de sanktioner, der pålægges en virksomhed på grund af en overtrædelse af konkurrencereglerne, skal svare til dem, der var foreskrevet på det tidspunkt, da overtrædelsen blev begået.

Når henses til den skønsmargin, som forordning nr. 17 overlader Kommissionen, kan Kommissionens indførelse af en ny metode for beregning af bøderne, som i visse tilfælde kan føre til en forhøjelse af bødebeløbene, dog uden dermed at overstige det ved samme forordning fastsatte maksimum, imidlertid ikke betragtes som en skærpelse med tilbagevirkende kraft af bøderne - således som de retligt er fastlagt i artikel 15 i forordning nr. 17 - der er i strid med legalitets- og retssikkerhedsprincippet.

( jf. præmis 219-221 og 235 )

10. Inden for konkurrenceområdet kan Kommissionens tidligere beslutningspraksis ikke i sig selv bruges som retlig ramme for bøderne, eftersom denne ramme alene fastlægges i forordning nr. 17.

( jf. præmis 234 )

11. Med hensyn til fastsættelsen af størrelsen af bøderne for overtrædelse af konkurrencereglerne udøver Kommissionen sine beføjelser inden for rammerne af den skønsmargin, der er tillagt den ved forordning nr. 17. De erhvervsdrivende kan herved ikke have nogen berettiget forventning om opretholdelsen af en bestående situation, der kan ændres inden for rammerne af fællesskabsinstitutionernes skøn. Følgelig kan virksomheder, der er inddraget i en administrativ procedure, der kan føre til en bøde, ikke have en berettiget forventning om, at Kommissionen ikke vil overskride det tidligere anvendte bødeniveau.

( jf. præmis 241 og 243 )

12. Traktatens artikel 184 (nu artikel 241 EF) er udtryk for et almindeligt princip, hvorefter hver part i en retssag med henblik på at opnå annullation af en beslutning, som berører ham umiddelbart og individuelt, er berettiget til at anfægte gyldigheden af tidligere retsakter fra institutionerne, som, selv om de ikke fremtræder som en forordning, er hjemmel for den anfægtede beslutning, også selv om parten ikke var beføjet til i medfør af traktatens artikel 173 (efter ændring nu artikel 230 EF) at anlægge direkte søgsmål til prøvelse af de nævnte retsakter, hvis retsvirkninger parten således er omfattet af, uden at have været i stand til at anlægge sag med påstand om annullation heraf. Eftersom traktatens artikel 184 ikke har til formål at give en part mulighed for i ethvert søgsmål at anfægte anvendeligheden af en hvilken som helst retsakt af generel karakter, skal den generelle retsakt, som anfægtes, direkte eller indirekte finde anvendelse på det tilfælde, som er genstand for sagen, og der skal være en direkte retlig forbindelse mellem den anfægtede individuelle beslutning og den pågældende generelle retsakt.

Selv om de retningslinjer, der er fastsat af Kommissionen for beregningen af bøder i henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 65, stk. 5, i EKSF-traktaten, ikke udgør den retlige hjemmel for beslutningen, hvorved en erhvervsdrivende pålægges en bøde - denne beslutning hviler på artikel 3 og artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 - fastlægger de generelt og abstrakt den metode, som Kommissionen har pålagt sig selv at anvende med henblik på fastsættelsen af størrelsen af den bøde, der er pålagt ved beslutningen, og de garanterer dermed retssikkerheden for virksomhederne. Når det fremgår, at Kommissionen faktisk har fastsat størrelsen af den bøde, som den erhvervsdrivende er pålagt, i overensstemmelse med den generelle metode, som den har pålagt sig selv at følge i sine retningslinjer, foreligger der følgelig en direkte retlig forbindelse mellem den omtvistede individuelle beslutning og den generelle retsakt, som disse retningslinjer udgør. Eftersom den berørte erhvervsdrivende ikke har kunnet anlægge sag med påstand om annullation af retningslinjerne, da de er en generel retsakt, kan de gøres til genstand for en ugyldighedsindsigelse.

( jf. præmis 272-276 )

13. Det påhviler ikke Kommissionen, når den udmåler bøderne under hensyn til den pågældende overtrædelses grovhed og varighed, at foretage bødeberegningen på grundlag af beløb, der er baseret på de berørte virksomheders omsætning, ligesom det heller ikke, når flere virksomheder, der er involveret i samme overtrædelse, pålægges bøder, påhviler den at sikre, at de endelige bødebeløb, som dens beregninger resulterer i for de berørte virksomheder, afspejler alle forskelle mellem disse i henseende til deres samlede omsætning eller deres omsætning på markedet for det relevante produkt.

( jf. præmis 278 )

14. Artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17, hvorefter Kommissionen kan pålægge bøder med et beløb på op til 10% af omsætningen i det sidste regnskabsår i hver af de virksomheder, som har medvirket ved overtrædelsen, kræver, at den bøde, som en virksomhed endelig pålægges, nedsættes, såfremt den overstiger 10% af virksomhedens omsætning, uden hensyn til de mellemregninger, hvormed der tages hensyn til overtrædelsens grovhed og varighed. Følgelig er denne bestemmelse ikke til hinder for, at Kommissionen ved beregningen som mellemresultat anvender et beløb, der overstiger 10% af den pågældende virksomheds omsætning, forudsat at det bødebeløb, der endeligt pålægges denne virksomhed, ikke overstiger dette maksimum. I dette tilfælde kan Kommissionen ikke kritiseres for, at visse faktorer, der er taget i betragtning ved beregningen, såsom varigheden eller formildende eller skærpende omstændigheder, ikke har påvirket bødens endelige størrelse, da dette er følgen af forbuddet i artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 mod at overstige 10% af den pågældende virksomheds omsætning.

( jf. præmis 286-288 og 290 )

15. Den omsætning, der omhandles i artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17, skal forstås som den pågældende virksomheds samlede omsætning, der kun giver et omtrentligt indtryk af virksomhedens størrelse og mulighed for at påvirke markedet. Med forbehold af den grænse, der er fastsat i den samme bestemmelse, kan Kommissionen fastsætte bødebeløbet på grundlag af det omsætningstal, som den selv vælger i henseende til geografisk beregningsgrundlag og relevante produkter.

( jf. præmis 306 )

16. Det forhold, at det kan betragtes som en formildende omstændighed, at en overtrædelse af konkurrencereglerne bringes til ophør efter Kommissionens indledende skridt, er ikke ensbetydende med, at fortsættelsen af en overtrædelse i denne situation ikke kan betragtes som en skærpende omstændighed. En virksomheds reaktion på, at der indledes en undersøgelse af dens aktiviteter, kan nemlig kun bedømmes under hensyntagen til det enkelte tilfældes særlige omstændigheder. Eftersom det således ikke som hovedregel kan påhvile Kommissionen at anse det for en skærpende omstændighed, at en overtrædelse fortsætter, og heller ikke at anse det for en formildende omstændighed, at en overtrædelse bringes til ophør, kan muligheden for, at den i et særligt tilfælde betegner et sådant ophør som en formildende omstændighed, ikke fratage den retten til i et andet tilfælde at anse det for en skærpende omstændighed, at overtrædelsen fortsætter.

( jf. præmis 324 )

17. Det forhold, at Kommissionen i sin tidligere beslutningspraksis har anset bestemte forhold for at udgøre formildende omstændigheder i forbindelse med udmålingen af den bøde, der skal pålægges for overtrædelse af konkurrencereglerne, indebærer ikke i sig selv, at den har pligt til at anlægge samme vurdering i en senere beslutning.

( jf. præmis 337 )

18. En meddelelse fra Kommissionen om bødefritagelse eller bødenedsættelse i kartelsager skaber berettigede forventninger hos de virksomheder, der ønsker at underrette Kommissionen om eksistensen af et kartel. Når henses til den berettigede forventning, som de virksomheder, der ønsker at samarbejde med Kommissionen, kan støtte på denne meddelelse, er Kommissionen forpligtet til at rette sig efter den, når den som led i udmålingen af en virksomheds bøde vurderer denne virksomheds samarbejde.

( jf. præmis 360 )

19. Selv om Kommissionen har foretaget en for stor nedsættelse af den bøde, der er pålagt en virksomhed for overtrædelse af konkurrencereglerne, skal overholdelsen af ligebehandlingsprincippet ses i sammenhæng med overholdelsen af legalitetsprincippet, hvorefter ingen til egen fordel kan påberåbe sig en ulovlighed, der er begået til fordel for andre.

( jf. præmis 367 )

20. Selv om morarentesatsen, der gælder for bøder for virksomheder, der begår en overtrædelse af konkurrencereglerne, ikke må være så høj, at den faktisk tvinger virksomhederne til at betale bøderne, selv om de mener, at de har gode grunde til at anfægte gyldigheden af Kommissionens beslutning, kan denne dog tage udgangspunkt i et højere niveau end den sats, der på markedet tilbydes en gennemsnitslåner, for så vidt som det er nødvendigt for at forhindre forhalingsmanøvrer.

( jf. præmis 398 )

Parter

I sag T-23/99,

LR af 1998 A/S, tidligere Løgstør Rør A/S, Løgstør (Danmark), ved avocats D. Waelbroeck og H. Peytz, og med valgt adresse i Luxembourg,

sagsøger,

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber ved P. Oliver og É. Gippini Fournier, som befuldmægtigede, og med valgt adresse i Luxembourg,

sagsøgt,

hvorunder der principalt er nedlagt påstand om annullation af Kommissionens beslutning 1999/60/EF af 21. oktober 1998 om en procedure efter EF-traktatens artikel 85 (sag IV/35.691/E-4: Rørkartel (præisolerede rør)) (EFT 1999 L 24, s. 1) og subsidiært om nedsættelse af den bøde, der er pålagt sagsøgeren ved denne beslutning,

har

DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABERS RET I FØRSTE INSTANS

(Fjerde Afdeling)

sammensat af afdelingsformanden, P. Mengozzi, og dommerne V. Tiili og R.M. Moura Ramos,

justitssekretær: fuldmægtig G. Herzig,

på grundlag af den skriftlige forhandling og efter retsmødet den 25. oktober 2000,

afsagt følgende

Dom

Dommens præmisser

Sagens faktiske omstændigheder

1 Selskabet LR af 1998 A/S, tidligere Løgstør Rør A/S, er et dansk selskab, der på tidspunktet for de faktiske omstændigheder fremstillede og solgte præisolerede rør, der navnlig anvendes til fjernvarme.

2 I fjernvarmeanlæg transporteres vandet, som opvarmes centralt, via underjordiske rør til de lokaler, der skal opvarmes. Da det transporterede vands (eller dampens) temperatur er meget høj, skal rørene være isolerede for at sikre en effektiv og sikker distribution. De anvendte rør er præisolerede og består med henblik herpå normalt af et stålrør, der ligger inden i et plastrør, og med et lag isoleringsskum mellem de to rør.

3 Der er en betydelig samhandel med fjernvarmerør mellem medlemsstaterne. De største nationale markeder i Den Europæiske Union er Tyskland med 40% af det samlede forbrug i EU og Danmark med 20%. Med 50% af rørproduktionskapaciteten i Den Europæiske Union er Danmark hovedproduktionscentret i EU, hvorfra produktet leveres til alle de øvrige medlemsstater, hvor der anvendes fjernvarme.

4 Ved en klage dateret den 18. januar 1995 meddelte den svenske virksomhed Powerpipe AB Kommissionen, at de andre producenter og leverandører af præisolerede rør havde opdelt det europæiske marked inden for rammerne af et kartel, og at de havde taget samordnede skridt til at skade selskabets virksomhed og/eller begrænse dets virksomhed til det svenske marked og/eller helt at drive selskabet ud af markedet.

5 I henhold til Kommissionens beslutning af 12. juni 1995 gennemførte tjenestemænd fra Kommissionen og repræsentanter fra de pågældende medlemsstaters konkurrencemyndigheder den 28. juni 1995 uanmeldte og samtidige kontrolundersøgelser hos ti virksomheder eller sammenslutninger inden for fjernvarmemarkedet, herunder sagsøgeren (herefter »kontrolundersøgelserne«).

6 Kommissionen rettede herefter anmodninger om oplysninger til sagsøgeren og de fleste af de virksomheder, der var berørt af de omtvistede forhold, i medfør af artikel 11 i Rådets forordning nr. 17 af 6. februar 1962, første forordning om anvendelse af traktatens artikel 85 og 86 (EFT 1959-1962, s. 81).

7 Den 20. marts 1997 sendte Kommissionen en meddelelse af klagepunkter til sagsøgeren og til de andre berørte virksomheder. En høring af de berørte virksomheder fandt derefter sted den 24. og 25. november 1997.

8 Den 21. oktober 1998 vedtog Kommissionen beslutning 1999/60/EF om en procedure efter EF-traktatens artikel 85 (sag IV/35.691/E-4: Rørkartel (præisolerede rør)) (EFT 1999 L 24, s. 1), som før offentliggørelsen blev berigtiget ved en beslutning af 6. oktober 1998 (K(1998) 3415 endelig udg.) (herefter »beslutningen« eller »den anfægtede beslutning«), hvori den fastslog, at en række virksomheder, herunder sagsøgeren, havde deltaget i et kompleks af aftaler og samordnet praksis i EF-traktatens artikel 85's forstand (nu artikel 81, stk. 1, EF) (herefter »kartellet«).

9 Ifølge beslutningen blev der sidst i 1990 indgået en principaftale mellem de fire danske producenter af fjernvarmerør om et generelt samarbejde på deres hjemmemarked. Parterne i denne aftale var sagsøgeren samt ABB IC Møller A/S, som er det danske datterselskab af den svensk-schweiziske koncern ABB Asea Brown Boveri Ltd (herefter »ABB«), Dansk Rørindustri A/S, der også kendes under navnet Starpipe (herefter »Dansk Rørindustri«), og Tarco Energi A/S (herefter »Tarco«) (disse fire virksomheder omtales herefter som »de danske producenter«). En af de første foranstaltninger, der blev truffet, var samordning af en prisforhøjelse, såvel for det danske marked som for eksportmarkederne. Med henblik på en opdeling af det danske marked blev der aftalt kvoter, som derefter blev gennemført og overvåget af en »kontaktgruppe«, som omfattede de pågældende virksomheders salgsdirektører. I forbindelse med ethvert forretningsprojekt (herefter et »projekt«) meddelte den virksomhed, som kontaktgruppen havde tildelt projektet, de andre deltagere, hvilken pris den agtede at tilbyde, og derpå fremsatte de andre højere bud for at beskytte den leverandør, som kartellet havde udpeget.

10 Ifølge beslutningen deltog to tyske producenter - Henss/Isoplus-koncernen (herefter »Henss/Isoplus«) og Pan-Isovit GmbH - i de danske producenters regelmæssige møder fra efteråret 1991. Under disse møder blev der forhandlet om en opdeling af det tyske marked. I august 1993 resulterede disse forhandlinger i aftaler om fastsættelse af salgskvoter for hver enkelt deltagende virksomhed.

11 I 1994 blev der - stadig ifølge beslutningen - indgået en aftale mellem alle disse producenter om fastsættelse af kvoter for hele det europæiske marked. Dette europæiske kartel omfattede en todelt struktur. »Direktørklubben«, som bestod af de administrerende direktører for de deltagende virksomheder i kartellet, tildelte den enkelte virksomhed kvoter såvel på markedet som helhed som på de forskellige nationale markeder, bl.a. Tyskland, Østrig, Danmark, Finland, Italien, Nederlandene og Sverige. For visse nationale markeder blev der oprettet en »kontaktgruppe«, som bestod af de lokale salgsdirektører, og som skulle administrere aftalerne og herved fordele projekterne og koordinere buddene i forbindelse med licitationer.

12 Vedrørende det tyske marked nævnes det i beslutningen, at efter et møde, som blev afholdt den 18. august 1994 mellem de seks største europæiske producenter (ABB, Dansk Rørindustri, Henss/Isoplus, Pan-Isovit, Tarco og sagsøgeren) og Brugg Rohrsysteme GmbH (herefter »Brugg«), blev der den 7. oktober 1994 afholdt et første møde i kontaktgruppen for Tyskland. Møderne i denne gruppe fortsatte længe efter, at Kommissionen havde gennemført sine kontrolundersøgelser i slutningen af juni 1995, selv om de efter dette tidspunkt blev afholdt uden for Den Europæiske Union, nemlig i Zürich. Møderne i Zürich fortsatte indtil den 25. marts 1996.

13 Beslutningen anfører navnlig, at der som led i kartellet blev vedtaget og gennemført samordnede foranstaltninger med henblik på at fjerne Powerpipe, som var den eneste virksomhed af betydning, der ikke deltog i kartellet. Kommissionen anfører nærmere, at visse karteldeltagere ansatte nogle »nøglemedarbejdere« i Powerpipe og meddelte selskabet, at det burde trække sig ud af det tyske marked. Efter at Powerpipe havde opnået et stort tysk projekt i marts 1995, blev der afholdt et møde i Düsseldorf med deltagelse af de seks ovennævnte producenter og Brugg. Ifølge Kommissionen blev det på dette møde vedtaget at indføre en kollektiv boykot af Powerpipe's kunder og leverandører. Denne boykot blev derefter sat i værk.

14 I beslutningen anfører Kommissionen begrundelsen for, at ikke alene den udtrykkelige markedsdelingsordning, som de danske producenter vedtog sidst i 1990, men også de arrangementer, der blev indgået fra oktober 1991, når de ses under ét, kan anses for at udgøre en »aftale«, der er forbudt efter traktatens artikel 85, stk. 1. Kommissionen understreger endvidere, at det »danske« og det »europæiske« kartel blot var udtryk for et enkelt kartel, der begyndte i Danmark, men som fra begyndelsen havde det langsigtede mål at udvide deltagernes kontrol til hele markedet. Ifølge Kommissionen havde den vedvarende aftale mellem producenterne mærkbar indvirkning på samhandelen mellem medlemsstaterne.

15 Af disse grunde konkluderer beslutningen:

»Artikel 1

ABB Asea Brown Boveri Ltd, Brugg Rohrsysteme GmbH, Dansk Rørindustri A/S, Henss/Isoplus-koncernen, KE KELIT Kunststoffwerk GmbH, Oy KWH Tech AB, Løgstør Rør A/S, Pan-Isovit GmbH, Sigma Tecnologie di rivestimento Srl og Tarco Energi A/S har overtrådt EF-traktatens artikel 85, stk. 1, ved at have deltaget på den måde og i det omfang, der er anført i begrundelsen, i et kompleks af aftaler og samordnet praksis i den præisolerede rørsektor, der opstod omkring november/december 1990 mellem de fire danske producenter, senere blev udvidet til andre nationale markeder og til at omfatte Pan-Isovit og Henss/Isoplus, og sidst i 1994 udgjorde et omfattende kartel for hele fællesmarkedet.

Overtrædelsernes varighed var følgende:

- [...] Løgstør [...] fra omkring november/december 1990 til i hvert fald marts eller april 1996

[...]

Overtrædelserne bestod i, at producenterne:

- opdelte de nationale markeder og i sidste instans hele det europæiske marked imellem sig på grundlag af kvoter

- overlod de nationale markeder til bestemte producenter og sørgede for, at andre producenter trak sig ud

- aftalte priserne på produktet og på de enkelte projekter

- udpegede de producenter, der skulle have tildelt de enkelte projekter, og manipulerede med tilbuddene på disse projekter for at sikre, at den udpegede producent også fik tildelt den pågældende kontrakt

- traf samordnede foranstaltninger for at beskytte kartellet mod konkurrence fra den eneste betydelige, udenforstående konkurrent, Powerpipe AB; foranstaltningerne gik ud på at begrænse dens aktiviteter, skade dens virksomhed eller tvinge den helt ud af markedet.

[...]

Artikel 3

De i artikel 1 omhandlede virksomheder pålægges følgende bøder for de i artikel 1 omhandlede overtrædelser:

[...]

g) [Løgstør]: en bøde på 8 900 000 ECU

[...]«

16 Beslutningen blev meddelt sagsøgeren ved skrivelse af 12. november 1998, som denne modtog næste dag.

Retsforhandlinger og parternes påstande

17 Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 21. januar 1999 har sagsøgeren anlagt nærværende sag.

18 Syv af de andre ni virksomheder, der blev anset for ansvarlige for overtrædelsen, har også anlagt sag til prøvelse af beslutningen (sag T-9/99, T-15/99, T-16/99, T-17/99, T-21/99, T-28/99 og T-31/99).

19 På grundlag af den refererende dommers rapport har Retten (Fjerde Afdeling) besluttet at indlede den mundtlige forhandling og har som led i foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse anmodet parterne om at besvare skriftlige spørgsmål og fremlægge visse dokumenter. Parterne har efterkommet disse anmodninger.

20 Parterne har afgivet mundtlige indlæg og besvaret Rettens mundtlige spørgsmål under det offentlige retsmøde, der fandt sted den 25. oktober 2000.

21 Sagsøgeren har nedlagt følgende påstande:

- Den anfægtede beslutning annulleres, i det omfang den er rettet til sagsøgeren.

- Subsidiært nedsættes beløbet for sagsøgerens bøde væsentligt.

- Sagsøgte tilpligtes at betale sagens omkostninger.

22 Sagsøgte har nedlagt følgende påstande:

- Sagsøgte frifindes.

- Sagsøgeren tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Realiteten

23 Sagsøgeren gør i det væsentlige fem anbringender gældende. Ifølge det første anbringende foreligger der faktiske fejl ved anvendelsen af traktatens artikel 85, stk. 1. Med det andet anbringende gøres det gældende, at retten til kontradiktion er tilsidesat. Som tredje anbringende anføres, at almindelige grundsætninger er overtrådt, og at fastsættelsen af bødens størrelse hviler på faktiske fejl. Ifølge det fjerde anbringende er begrundelsespligten ikke overholdt i forbindelse med fastsættelsen af bødebeløbet. Endelig er - ifølge det femte anbringende - den rentesats, der finder anvendelse på bøden, såfremt den ikke betales øjeblikkeligt, fastsat på et urimeligt højt niveau.

I - Det første anbringende, hvorefter der foreligger faktiske fejl ved anvendelsen af traktatens artikel 85, stk. 1

A - Kompensationsordningen i forbindelse med det danske kartel

1. Parternes argumenter

24 Sagsøgeren anfører, at Kommissionen har begået en fejl, når den i beslutningens betragtning 35 hævder, at sagsøgeren sidst i 1991 deltog i en kompensationsordning. Efter anmodning fra Tarco om kompensation for den markedsandel, som denne virksomhed havde tabt, havde sagsøgeren alene foreslået til fordel for Tarco at trække et tilbud på det islandske marked tilbage, som sagsøgeren allerede vidste var afslået af den islandske kunde. Selv om andre former for kompensation blev drøftet, foretog sagsøgeren i sidste ende ingen betaling til Tarco. Dette viser, at selskabet ikke havde til hensigt at deltage i en kompensationsordning, og at det rent faktisk ikke deltog i ordningen.

25 Sagsøgte bemærker, at sagsøgerens forklaringer er utilstrækkelige, eftersom virksomheden indrømmer at have drøftet kompensationer med Tarco og foreslået at trække sig ud af en licitationsprocedure. Argumentet om, at der ikke blev betalt nogen kompensation i penge, modsiger ikke bedømmelsen af kompensationsordningen i beslutningen.

2. Rettens bemærkninger

26 Det bemærkes, at Kommissionen i beslutningens betragtning 35 anfører, at der for så vidt angår kartellet på det danske marked ikke er nogen tvivl om, at der blev anvendt en kompensationsordning ved udgangen af 1991, men at det er uklart, hvorledes kompensationen præcist blev udbetalt. I den forbindelse henviser Kommissionen dels til Tarco's forklaringer om, at kompensationerne blev ydet ved udbetalinger i kontanter og ved at udstede fakturer på rørleverancer, som aldrig fandt sted, og dels til sagsøgerens svar af 2. oktober 1997 på anmodningen om oplysninger af 26. august 1997, hvorefter et krav fra Tarco om kompensation blev efterkommet ved at medregne ordrer, som sagsøgeren allerede havde afgivet hos Tarco, og ved at sagsøgeren til fordel for Tarco gav afkald på sin andel i et fælles projekt i Island (beslutningens betragtning 35, andet afsnit). Kommissionen har endvidere konkluderet, at uanset hvilke nærmere kompensationsprocedurer, der var blevet anvendt i 1991, blev det aftalt, at der for 1992 skulle anvendes en ny ordning, ifølge hvilken overskydende markedsandele blev overført og omfordelt til producenter, der ikke var nået op på den fastsatte kvote (beslutningens betragtning 35, tredje afsnit).

27 Det må fastslås, at sagsøgeren erkender, at virksomheden i forbindelse med drøftelserne med Tarco efter dette selskabs krav om en kompensation for de tabte projekter var i stand til at imødekomme dette krav ved en erklæring om, at den trak sit bud på et islandsk projekt tilbage.

28 Selv om sagsøgeren vidste, at virksomheden under alle omstændigheder ikke ville få tildelt dette projekt, og selv om der ikke blev foretaget nogen betaling som resultat af drøftelserne med Tarco, kan det ikke bestrides, at sagsøgeren gav afkald på et projekt til fordel for Tarco for at efterkomme et krav om kompensationer, der var baseret på den ordning, som var udarbejdet inden for kartellet.

29 Kommissionen har følgelig med rette anført, at selv om det er uklart, hvorledes kompensationen præcist blev udbetalt, er det godtgjort, at der blev anvendt en kompensationsordning.

30 Sagsøgerens klagepunkt må herefter afvises.

B - Spørgsmålet, om der bestod et vedvarende kartel fra 1990 til 1996

31 Sagsøgeren bestrider at have deltaget i en overtrædelse af traktatens artikel 85 i en vedvarende periode »fra omkring november/december 1990 til i hvert fald marts eller april 1996«. Ifølge sagsøgeren forelå der to adskilte karteller, hvor det første, som var begrænset til det danske marked, varede fra januar 1991 til april 1993, og det andet, der omfattede det europæiske marked, varede fra marts 1995 indtil november eller december 1995 og for Danmarks og Tysklands vedkommende blev suppleret med et samarbejde, der varede fra sidst i 1994 og - i sporadisk form - indtil marts 1996.

32 Der skal først tages stilling til argumenterne om sagsøgerens deltagelse i kartellets aktiviteter uden for det danske marked for perioden 1990-1993, derefter til argumenterne om afbrydelsen af selskabets deltagelse i 1993 samt om indførelsen af et europæisk kartel fra året 1994 og endelig til argumenterne om kartellets varighed og vedvarende karakter.

1. Deltagelsen i kartellet uden for det danske marked for perioden 1990-1993

- Parternes argumenter

33 Sagsøgeren bemærker, at selv om der i perioden 1991-1993 blev gjort visse forsøg af de pågældende virksomheder på at opnå et samarbejde i Tyskland, blev disse forsøg ikke kronet med held, og konkurrencen blev ikke fordrejet i denne periode. Sagsøgeren havde intet ønske om en aftale om opdeling af markedet, da virksomheden mente, at den var i stand til at udvide sin markedsandel. Under de møder, den deltog i, indtog den en passiv holdning og påtog sig ikke den mindste forpligtelse.

34 For det første deltog sagsøgeren ikke i en aftale om forhøjelse af priserne for 1991, herunder priserne på eksportmarkederne. Det er med urette, at Kommissionen i den forbindelse henviser til det notat, der blev taget under mødet den 22. november 1990 i underudvalget i Danske Fjernvarmeværkers Forening (en forening, der ikke har nogen berøring med kartellet), da de prisforhøjelser, som producenterne ved denne lejlighed gav meddelelse om, var blevet besluttet ensidigt. Hvad angår sagsøgerens prisforhøjelser, der trådte i kraft den 12. november 1990, fremgår dette af den omstændighed, at de nye priser allerede var blevet offentliggjort forud for dette møde. Producenterne kunne ikke »samordne« prisforhøjelser, som de allerede havde besluttet hver især. Tarco's forklaring i modsat retning, som Kommissionen også støtter sig på, er urigtig. Den person, der underskrev denne erklæring, hørte i øvrigt ikke til Tarco's personale på daværende tidspunkt og var ikke til stede på mødet.

35 De eneste overtrædelser uden for det danske marked i perioden 1991-1993 var en aftale vedrørende Tyskland, der drejede sig om en forhøjelse af bruttolistepriserne fra den 1. januar 1992, og en aftale om samarbejde i Italien den 14. oktober 1991 vedrørende Torino-projektet. Aftalen om bruttolistepriserne blev først indgået på mødet den 10. december 1991. Dog blev der på dette møde ikke indgået nogen aftale om fælles listepriser eller om et program for månedlige møder. Aftalen om bruttolistepriserne fik sandsynligvis ingen direkte virkning på det tyske marked, fordi sagsøgeren dér solgte gennem en uafhængig forhandler, som fastsatte sine egne endelige priser, og fordi prisforhøjelserne i henhold til listerne blev udlignet af rabatter, som sagsøgeren gav sin tyske forhandler. Hvad Torino-projektet angår var dette et enkeltstående eksempel på samarbejde, som ikke havde nogen virkning på markedet.

36 For det andet deltog sagsøgeren ikke i en aftale om deling af det tyske marked for 1994, således som Kommissionen gør gældende i beslutningens betragtning 50 og 51. Selskabet har ingen erindring om de møder, der skulle være blevet afholdt i København den 30. juni 1993 og i Zürich den 18. og 19. august 1993, således som de er beskrevet i beslutningens betragtning 49 og 50. Virksomheden erklærede sig heller ikke enig i, at der blev opstillet en fælles prisliste eller udarbejdet en ordning for sanktioner. Det dokument, som Kommissionen har fremlagt som bevis for indholdet af en aftale herom, og som findes i bilag 7 til sagsøgerens bemærkninger til meddelelsen af klagepunkter, er blot et forslag fra ABB, som blev fremlagt for sagsøgeren på et senere tidspunkt (herefter »ABB's forslag«). Sagsøgerens afvisning af at underskrive en sådan aftale var ikke i modstrid med virksomhedens accept af en undersøgelse, der blev bestilt af medlemmer af kartellet og udført af schweiziske revisorer for at fremskaffe tal vedrørende det samlede omfang af det tyske marked, og heller ikke med den omstændighed, at Pan-Isovit havde det indtryk, at sagsøgeren søgte at opnå en aftale. Sagsøgeren foregav faktisk at være interesseret i en aftale på betingelser, som virksomheden vidste var uacceptable for kartellets tyske virksomheder. Under et kort møde den 8. september 1993, som sagsøgeren deltog i, meddelte virksomheden, at den ikke ønskede at indgå nogen som helst form for aftale for så vidt angik det tyske marked. Under et møde den 29. september 1993 afviste virksomheden på ny at acceptere ABB's forslag. Sagsøgeren konkluderer på dette grundlag, at virksomheden ikke alene afslog at acceptere en aftale om opdeling af markedet i Tyskland, men at den tværtimod forhindrede forsøgene på at opnå en sådan aftale.

37 Ifølge sagsøgeren kan den blotte omstændighed, at virksomheden deltog i møder, der havde et konkurrencebegrænsende formål, ikke pådrage den ansvar som deltager i kartellet, eftersom den ved talrige lejligheder forklarede de andre deltagere, at den ikke var interesseret i at fortsætte det påtænkte samarbejde, og dermed »klart« tog afstand fra indholdet af drøftelserne under møderne. I øvrigt var disse drøftelser forblevet resultatløse og havde ikke haft nogen virkning på markedet.

38 Sagsøgte bemærker, at for så vidt angår samarbejdet uden for Danmark mellem 1991 og 1993 blev der indgået en udtrykkelig aftale - først mellem de danske producenter - om en forhøjelse af eksportpriserne i begyndelsen af 1991 og derefter om en forhøjelse af priserne i Tyskland fra januar 1992, om fastsættelse af priserne og fordeling af projekterne i Italien og om kvoteordningen for markedsandele i 1994. Disse aftaler kan ikke betragtes som enkeltstående foreteelser. Således deltog sagsøgeren i talrige regelmæssige møder inden for rammerne af et kartel, som fra efteråret 1991 havde udvidet det formaliserede samarbejde mellem de danske producenter til det tyske marked.

- Rettens bemærkninger

39 Det fremgår af en fast retspraksis, at når en virksomhed sammen med andre virksomheder deltager i møder med et konkurrencebegrænsende formål og ikke klart tager afstand fra mødernes indhold, giver den de øvrige deltagere det indtryk, at den tilslutter sig og retter sig efter resultatet af møderne, også selv om den ikke deltager aktivt i møderne, og det må herefter anses for bevist, at virksomheden deltager i aftaler, som er indgået på møderne (jf. Rettens dom af 17.12.1991, sag T-7/89, Hercules Chemicals mod Kommissionen, Sml. II, s. 1711, præmis 232, af 10.3.1992, sag T-12/89, Solvay mod Kommissionen, Sml. II, s. 907, præmis 98, og af 6.4.1995, sag T-141/89, Tréfileurope mod Kommissionen, Sml. II, s. 791, præmis 85 og 86).

40 Der skal på denne baggrund - for så vidt angår perioden fra oktober 1991 til oktober 1993 - foretages en bedømmelse af de af Kommissionen tilvejebragte beviser og af de konklusioner, som den har draget heraf i beslutningens betragtning 38 ff.

41 Det må for det første fastslås, at Kommissionen med rette i beslutningens betragtning 31, 38 og 135 har konkluderet, at sagsøgeren har deltaget i de danske producenters samordnede forhøjelser af deres priser på eksportmarkederne.

42 Således bestrider sagsøgeren ikke, at virksomheden deltog i mødet den 22. november 1990, hvis mødereferat (bilag 19 til meddelelsen af klagepunkter) indeholder en liste over prisforhøjelser, som for den enkelte danske producent angiver en eller to procentsatser sammen med en dato, både i en kolonne med overskriften »Danmark« og i en kolonne med overskriften »Eksport«. Konklusionen, som Kommissionen har draget af dette dokument, nemlig at deltagerne i dette møde havde aftalt at samordne en forhøjelse af deres priser på eksportmarkederne, bestyrkes af Tarco's erklæring om, at deltagerne i dette møde var nået til enighed om samordnede forhøjelser af deres basisprislister, såvel for de nationale salg som for eksportsalgene (Tarco's svar af 26.4.1996 på anmodningen om oplysninger af 13.3.1996, herefter »Tarco's svar«).

43 Sagsøgeren kan ikke anfægte Kommissionens konklusion med anbringendet om, at forhøjelsen af eksportpriserne ikke blev »aftalt« på det nævnte møde. Det må herved bemærkes, at Kommissionen blot konstaterede, at de danske producenter »samordnede« deres forhøjelser af eksportpriserne, hvilket forudsætter, at deltagerne i det mindste var nået til enighed om, hvorledes de påtænkte prisforhøjelser skulle gennemføres, uden at det dermed kræves, at deltagerne også på det omhandlede møde enedes om prisforhøjelserne selv eller om den nøjagtige procentsats for disse. Det fremgår af referatet af mødet den 22. november 1990, at deltagerne under alle omstændigheder meddelte, på hvilke datoer de ville foretage en prisforhøjelse samt efter omstændighederne de planlagte faser for denne forhøjelse. Kommissionen kunne herefter med rette konstatere en samordnet forhøjelse af priserne.

44 Sagsøgerens argument om, at virksomheden allerede havde offentliggjort en prisliste, der indeholdt en forhøjelse, før mødet i udvalget den 22. november 1990, er ikke relevant. For det første har sagsøgeren således ikke præciseret, i hvilket omfang prislisten, der blev offentliggjort på dansk den 12. november 1990, også gjaldt for eksportsalget, når henses til, at man på mødet den 22. november 1990 fandt det nødvendigt at behandle eksportpriserne adskilt fra priserne for det danske marked. For det andet svarer datoen for ikrafttrædelsen af denne liste (12.11.1990) til en dato, der nævnes i referatet af mødet den 22. november 1990, for forhøjelse af sagsøgerens priser for det danske marked, selv om samtlige prisforhøjelser, der var angivet i kolonnen med overskriften »Eksport«, skulle træde i kraft på en senere dato (den 1.12.1990 for Dansk Rørindustri og den 1.1.1991 for Tarco og sagsøgeren). Sagsøgeren kan derfor ikke hævde, at virksomheden foretog en forhøjelse af eksportpriserne uden at være bekendt med, at de andre producenter havde til hensigt at handle på samme måde.

45 Det skal i den forbindelse yderligere bemærkes, at i modsætning til, hvad sagsøgeren anfører, berøres bevisværdien af Tarco's svar på ingen måde af den omstændighed, at den person, der underskrev det, ikke var til stede på mødet den 22. november 1990 og heller ikke på dette tidspunkt hørte til Tarco's personale. Da dette svar blev givet på virksomhedens vegne som sådan, har det en troværdighed, der er større end den, som et medlem af selskabets personale kunne have, uanset dennes personlige erfaringer eller meninger. I øvrigt har Tarco's repræsentanter i deres svar udtrykkeligt nævnt, at dette er resultatet af en intern undersøgelse foretaget af virksomheden.

46 For det andet bemærkes, at sagsøgeren erkender at have deltaget i en aftale om en forhøjelse af bruttopriserne i Tyskland fra den 1. januar 1992 og i en aftale om samarbejde i oktober 1991 vedrørende Torino-projektet.

47 I den forbindelse er argumentet om, at de pågældende aftaler ikke havde nogen virkninger på markedet, ikke relevant. Det er ligeledes et irrelevant argument, at der efter aftalen om forhøjelse af bruttopriserne var en skarp konkurrence på markedet, som førte til et prisfald. Med henblik på anvendelsen af traktatens artikel 85, stk. 1, er det nemlig ikke nødvendigt at tage hensyn til en aftales faktiske følger, når det fremgår, at aftalen har haft til formål at begrænse, hindre eller fordreje konkurrencen inden for fællesmarkedet (Domstolens dom af 13.7.1966, forenede sager 54/64 og 58/64, Consten og Grundig mod Kommissionen, Sml. 1965-1968, s. 245, på s. 255, org.ref.: Rec. s. 429, på s. 496, og domme af 8.7.1999, sag C-49/92 P, Kommissionen mod Anic Partecipazioni, Sml. I, s. 4125, præmis 99, og sag C-199/92 P, Hüls mod Kommissionen, Sml. I, s. 4287, præmis 178, samt Rettens dom af 23.2.1994, forenede sager T-39/92 og T-40/92, CB og Europay mod Kommissionen, Sml. II, s. 49, præmis 87). Vedrørende aftalen om forhøjelsen af bruttopriserne i Tyskland bemærkes, at den omstændighed, at en virksomhed, der sammen med andre virksomheder deltager i møder, hvorunder der træffes beslutninger om priser, ikke overholder de fastsatte priser, ikke kan afkræfte disse møders konkurrencebegrænsende formål, og dermed, at den pågældende virksomhed har deltaget i aftalerne, men kan i det højeste bevise, at den ikke har gennemført de pågældende aftaler (Rettens dom af 6.4.1995, sag T-148/89, Tréfilunion mod Kommissionen, Sml. II, s. 1063, præmis 79).

48 I øvrigt kan gyldigheden af beslutningen ikke drages i tvivl for så vidt angår aftalen om forhøjelsen af bruttopriserne i Tyskland på grundlag af sagsøgerens anbringende om, at denne aftale ikke omfattede alle de punkter, som Kommissionen nævner i beslutningens betragtning 44, andet afsnit. Således findes aftalens væsentlige bestanddele - som ifølge ABB's svar af 4. juni 1996 på anmodningen om oplysninger af 13. marts 1996 (herefter »ABB's svar«) i princippet blev besluttet på et møde den 9. eller den 10. oktober 1991 - i de korte håndskrevne notater, som sagsøgeren tog på mødet den 10. december 1991 (bilag 36 til meddelelsen af klagepunkter), og som bl.a. nævner en »liste over minimumspriser for kunderne«, »priser ab fabrik + 7%«, »månedlig(e) møde(r)« og »liste af 13.1.1992«). Selv om der alene blev indgået en aftale om forhøjelse af bruttopriserne, gør dette ikke beslutningen ugyldig, eftersom det fremgår af dennes betragtning 137, tredje afsnit, at Kommissionen for denne periode kun har antaget, at der forelå en aftale i traktatens artikel 85's forstand ved aftalen om forhøjelse af priserne i Tyskland fra den 1. januar 1992. Den omstændighed, at en sådan aftale blev indgået på mødet den 10. december 1991 og ikke på mødet den 9. eller 10. oktober 1991, kan heller ikke afkræfte den konklusion, som Kommissionen drog af denne møderække, og ifølge hvilken det danske kartel, som sagsøgeren deltog i på dette tidspunkt, engang i efteråret 1991 blev udbygget med en aftale om forhøjelse af bruttopriserne på det tyske marked. Det er i øvrigt ubestridt, at denne aftale, som under alle omstændigheder blev indgået i december 1991, allerede blev drøftet på mødet den 9. eller 10. oktober 1991.

49 For det tredje har Kommissionen behørigt godtgjort, at sagsøgeren ved udgangen af 1993 var part i en aftale om opdeling af det tyske marked.

50 Det bemærkes herom, at ABB har indrømmet, at efter en revision, der fastslog tallene for de enkelte producenters indtægter for 1992, lykkedes det den 18. august 1993 producenterne at komme til enighed om, at det tyske marked skulle opdeles i overensstemmelse med de andele, de havde opnået i 1992, at der skulle udarbejdes en ny fælles prisliste, og at der senere skulle udarbejdes en sanktionsordning (ABB's svar). Ifølge ABB blev forhandlingerne om tildeling af markedsandele fortsat på møder, der blev holdt den 8. eller 9. september 1993 i København, og derefter i Frankfurt (ABB's svar).

51 Det må herved fastslås, at for så vidt angår revisionen, der angav indtægtstallene for 1992, er ABB's fremstilling i overensstemmelse med de konklusioner, der må drages af et notat fra ABB IC Møller af 19. august 1993 (bilag 53 til meddelelsen af klagepunkter), der indeholder et skema, som for de danske producenter såvel som for Pan-Isovit og Henss/Isoplus anfører omsætning og markedsandel i 1992 samt et tal for den markedsandel, der var fastlagt for 1994. Ifølge ABB blev oplysningerne om de pågældende virksomheders omsætning og markedsandele givet af et schweizisk revisionsfirma (ABB's svar af 4.6.1996). I den forbindelse har sagsøgeren på s. 36 i sine bemærkninger vedrørende meddelelsen af klagepunkter indrømmet, at der forelå en revisionsundersøgelse af salgene, der var gennemført af et schweizisk revisionsfirma. Hvad formålet med denne undersøgelse angår kan troværdigheden af ABB's forklaring ikke anfægtes med sagsøgerens anbringende om, at virksomheden udelukkende havde anmodet om en salgsrevision for dens forhandler i Tyskland med henblik på at tilvejebringe sikre oplysninger om det tyske markeds samlede størrelse. Man kan nemlig vanskeligt forestille sig, at en virksomhed samarbejder med et revisionsfirma, som den forsyner med sine salgstal, alene i det øjemed senere at kunne fastslå sin egen markedsandel i forhold til det samlede marked, når de andre virksomheder, som har accepteret den samme undersøgelse, forventer, at de får meddelt samtlige oplysninger vedrørende markedsandelene.

52 Hvad dernæst angår indgåelsen af en principaftale om opdeling af markedet bliver ABB's opfattelse - som fremgår af koncernens svar, hvorefter virksomhederne i august 1993 var nået til enighed om opdeling af det tyske marked, selv om de nøjagtige markedsandele for den enkelte deltager stadig var genstand for forhandlinger, der blev fortsat fra møde til møde - ikke alene bekræftet af oplysningerne om markedsandelene for 1994 i det ovennævnte notat fra ABB IC Møller, men også af et notat af 18. august 1993, der stammer fra Pan-Isovit (bilag 52 til meddelelsen af klagepunkter), og af ABB's forslag, hvilke dokumenter tilsammen viser, at parterne i august og september 1993 var i forhandlinger om en tildeling af markedsandele i Tyskland.

53 At sådanne forhandlinger blev ført bekræftes for det første af det ovennævnte notat af 18. august 1993, der blev udarbejdet af Pan-Isovit for selskabets moderselskab vedrørende et besøg hos sagsøgeren den 3. august 1993, og hvoraf det fremgår, at Pan-Isovit fik at vide, at sagsøgeren »principielt var interesseret i aftaler om priserne, men kun hvis [virksomhedens] markedsandel [...] [var] rimelig«, og at sagsøgeren »i forståelse med ABB [bestræbte] sig på at bringe Tarco under kontrol i Danmark og i Tyskland«.

54 For det andet bekræfter ABB's forslag, at med hensyn til markedsopdelingen manglede parterne i september 1993 kun at drøfte størrelsen af de individuelle kvoter. Det skal i den forbindelse bemærkes, at ABB's forslag, som vedrørte en ordning om opdeling af det tyske marked på grundlag af en revisionsundersøgelse vedrørende indtægterne, om de betalinger, der skulle finde sted i tilfælde af overskridelse af de tildelte kvoter, og om en fælles prisliste, ifølge sagsøgerens bemærkninger til meddelelsen af klagepunkter blev modtaget af virksomheden i september 1993 og blev støttet af Pan-Isovit og Henss/Isoplus. Med hensyn til markedsandelene bemærkes, at de i dette forslag nævnte procentdele svarer til de tal, der findes i det ovennævnte notat fra ABB IC Møller (»26« for Pan-Isovit, »25« for ABB Isolrohr, »12« for sagsøgeren og »4« for Dansk Rørindustri/Starpipe), bortset fra for Tarco og Henss/Isoplus, som i dette sidstnævnte dokument tildeles henholdsvis »17« og »16«, mens ABB's forslag nævner »17,7%« og »15,3%«. Hvad herved angår forhøjelsen af Tarco's andel bemærkes, at ABB i sit svar har forklaret, at tallene for 1994 i notatet fra ABB IC Møller »er udtryk for den aftale, der blev indgået på mødet den 18. august [1993], ifølge hvilken disse markedsandele skulle opretholdes for 1994 med nogle få tilpasninger som resultat af drøftelserne på dette møde«, og, hvad angår mødet den 8. eller den 9. september 1993, at »formålet med mødet synes at have været at fortsætte forhandlingerne om tildelingerne af markedsandele efter rapporten fra [det schweiziske revisionsfirma]: Tarco fastholdt åbenbart sit krav om at få tildelt 18% af det tyske marked«. Når henses til overensstemmelsen mellem ABB's forklaringer på den ene side og på den anden side forhøjelsen af Tarco's markedsandel som foreslået af ABB, Pan-Isovit og Henss/Isoplus i september 1993 sammenlignet med den del, der blev nævnt i august 1993 i notatet fra ABB IC Møller, må det konkluderes, at der ved afslutningen af de møder, som blev holdt i august og september 1993, forelå en aftale om indbyrdes opdeling af det tyske marked, selv om der fortsat førtes drøftelser om kvoterne.

55 Sagsøgerens argument om, at virksomheden ikke accepterede ordningen med det indhold, der fremgik af ABB's forslag, er irrelevant. Det ville nemlig ikke have været muligt at afholde en række møder, hvorunder virksomhederne mødtes for at drøfte fordelingen af markedsandelene, hvis der ikke på daværende tidspunkt blandt deltagerne i disse møder havde været en fælles vilje til at begrænse salgene på det tyske marked derved, at den enkelte erhvervsdrivende blev tildelt markedsandele.

56 Det fremgår af fast retspraksis, at det, for at der er tale om en aftale i henhold til traktatens artikel 85, stk. 1, er tilstrækkeligt, at de pågældende virksomheder har givet udtryk for en fælles vilje til at optræde på markedet på en bestemt måde (jf. bl.a. Domstolens dom af 15.7.1970, sag 41/69, ACF Chemiefarma mod Kommissionen, Sml. 1970, s. 107, præmis 112, org.ref.: Rec. s. 661, af 29.10.1980, forenede sager 209/78-215/78 og 218/78, Van Landewyck mod Kommissionen, Sml. s. 3125, præmis 86, og den ovennævnte dom i sagen Kommissionen mod Anic Partecipazioni, præmis 130, samt Rettens dom af 24.10.1991, sag T-1/89, Rhône-Poulenc mod Kommissionen, Sml. II, s. 867, præmis 120).

57 Under disse omstændigheder har Kommissionen korrekt udledt af den omstændighed, at parterne i august og september 1993 holdt fortsatte møder om tildelingen af markedsandele, at der mellem deltagerne i disse møder forelå en aftale, i det mindste vedrørende princippet om en opdeling af det tyske marked.

58 Ganske vist har Kommissionen ikke bevist, at der forelå en sådan principaftale med hensyn til ordningen vedrørende betalinger, der skulle foretages i tilfælde af overskridelse af de tildelte kvoter, og vedrørende den fælles prisliste. Dette kan imidlertid ikke gøre konklusionerne i beslutningen ugyldige, eftersom det fremgår af beslutningens betragtning 137, tredje afsnit, at Kommissionen kun har antaget, at der i august 1993 forelå en aftale i traktatens artikel 85's forstand i forbindelse med aftalen om kvoteordningen for markedsandele.

59 Vedrørende sagsøgerens deltagelse i en sådan principaftale om opdeling af det tyske marked skal det bemærkes, at hvad angår møderne den 30. juni og den 18. eller 19. august 1993, som sagsøgeren hævder ikke at have nogen erindring om, bevidnes virksomhedens tilstedeværelse af ABB i dennes svar, mens det vedrørende mødet den 8. eller 9. september 1993 er sagsøgeren selv, der har indrømmet at have været til stede.

60 Det skal herved bemærkes, at selv om sagsøgeren ikke var til stede på møderne den 30. juni og den 18. eller 19. august 1993, fremgår det af sagens akter, at virksomheden alligevel var involveret i de forhandlinger, som disse to møder var et led i. Det må således for det første fastslås, at sagsøgeren med sit samtykke i sommeren 1993 til en revisionsundersøgelse af virksomhedens salg på det tyske marked rettede sig efter den beslutning, der var truffet herom på mødet den 30. juni 1993. For det andet har sagsøgeren indrømmet, at på et møde med ABB i juni 1993, hvor opdelingen af det tyske marked blev drøftet, meddelte virksomheden, at den ikke ville acceptere en deling af dette marked mellem på den ene side de tyske virksomheder og på den anden side de danske virksomheder, der lå under forholdet »60-40« for dette marked (bemærkninger vedrørende meddelelsen af klagepunkter). En deling i dette forhold svarede samtidig til ABB's forestillinger ifølge et notat fra selskabet af 2. juli 1993 til forberedelse af mødet med sagsøgeren (bilag 48 til meddelelsen af klagepunkter), hvori ABB bemærker, at sagsøgeren faktisk ønskede en større markedsandel. Det fremgår af dette sidste dokument såvel som af notatet fra Pan-Isovit af 18. august 1993, at selv om der før mødet den 18. eller den 19. august 1993 endnu ikke var enighed om opdelingen af det tyske marked, var sagsøgeren dog blandt de virksomheder, som forsøgte at komme til enighed.

61 Under disse omstændigheder kan sagsøgeren ikke unddrage sig sit ansvar for principaftalen om opdelingen af det tyske marked med anbringendet om, at virksomheden på mødet den 8. eller den 9. september 1993 skulle have erklæret, at den ikke ønskede at indgå nogen form for aftale om Tyskland, og at den på et møde den 29. september 1993 skulle have afvist at acceptere ABB's forslag.

62 Det må i den forbindelse fastslås, at sagsøgerens holdning på møderne den 8. eller 9. og den 29. september 1993 ikke udgjorde en klar afstandtagen fra principaftalen om opdelingen af det tyske marked, som var det, der blev forhandlet om i august og september 1993. Det er rigtigt, at når enigheden om opdelingen af det tyske marked i sidste ende ikke førte til en skriftlig aftale og senere faldt fuldstændig bort, skyldes dette i første række sagsøgerens adfærd, således som ABB har indrømmet i sit svar. Alligevel bemærkes, at i det omfang der på et givet tidspunkt var principiel enighed om at opdele det tyske marked, har sagsøgeren ikke i tilstrækkelig grad bevist, at virksomheden på dette tidspunkt indtog en holdning, der gjorde det klart for de andre deltagere i forhandlingerne, at den tog afstand fra selve tanken om en sådan opdeling. Det fremgår faktisk af de dokumenter som helhed, der er beskrevet i præmis 52, 53 og 54 ovenfor, at andre deltagere, som f.eks. Pan-Isovit og ABB, i august og september ikke forstod sagsøgerens holdning som en afstandtagen fra selve tanken om en markedsopdeling.

63 Ved sin deltagelse i de forhandlinger, der fandt sted i august og september 1993, og navnlig ved sin tilstedeværelse på mødet den 8. eller 9. september 1993 - uden klart at tage afstand fra dettes indhold - gav sagsøgeren de andre deltagere det indtryk, at virksomheden tilsluttede sig resultaterne af mødet, og at den ville rette sig efter dem, således at det kan anses for bevist, at virksomheden deltog i den aftale, som var indgået på mødet (jf. retspraksis nævnt i præmis 39 ovenfor).

64 Eftersom Kommissionen ikke over for sagsøgeren gør gældende, at virksomheden tiltrådte en aftale i traktatens artikel 85's forstand vedrørende en ordning med kompensationsbetalinger og en fælles prisliste, og heller ikke gør gældende, at aftalen om opdelingen af det tyske marked reelt blev gennemført i praksis, tjener det intet formål for sagsøgeren at henvise til den omstændighed, at virksomheden modsatte sig indgåelsen af en skriftlig aftale om kompensationsbetalingerne og om den fælles prisliste, såvel som til den omstændighed, at aftalen om opdelingen af markedet ikke blev ført ud i livet.

65 Det følger af det anførte, at for så vidt angår perioden fra november 1990 til september 1993 har Kommissionen i fornødent omfang godtgjort, at sagsøgeren deltog i aftaler om forhøjelse af priserne uden for Danmark i 1990, om forhøjelse af priserne i Tyskland fra den 1. januar 1992, om fastsættelse af priser og opdeling af projekterne i Italien og om kvoteordningen for markedsandele i august 1993.

66 Sagsøgerens argumenter vedrørende virksomhedens deltagelse i konkurrencebegrænsende aktiviteter uden for det danske marked for perioden 1990-1993 må følgelig forkastes.

2. Spørgsmålet om ophør af deltagelsen i kartellet i 1993 og deltagelse i kartellet fra 1994

- Parternes argumenter

67 Sagsøgeren gør gældende, at virksomheden forlod kartellet i april 1993. Det er derfor med urette, når Kommissionen hævder, at på dette tidspunkt »var prisfaldet i Danmark følgen af styrkeforholdene inden for kartellet og ikke af, at dette var ophævet«. Sagsøgerens udtræden af kartellet bekræftes af en række interne memoranda fra ABB, hvori nævnes sagsøgerens »aftalestridige« og »aggressive« adfærd samt de stærke forskydninger vedrørende fordelingen af det danske marked på grund af virksomhedens krav om en større markedsandel.

68 Hvad angår Tyskland før 1994 og Danmark fra april 1993 frem til 1994 må betydningen af gnidningerne inden for kartellet, hvis virkning var, at sagsøgeren forlod kartellet i 1993, ikke undervurderes. Hvad angår perioden fra 1993 til 1994 har Kommissionen ikke bevist den mindste parallelitet i adfærden på det relevante marked, som tværtimod var præget af en priskrig.

69 Sagsøgeren bestrider ikke, at virksomheden deltog i lejlighedsvise møder i 1993 og 1994. Således deltog den i et møde med ABB den 5. og 6. juli 1993, hvorunder den afviste ABB's forslag om, at sagsøgeren skulle indtræde i kartellet. En sådan deltagelse kan imidlertid ikke udgøre bevis for en parallel adfærd uden afbrydelse i den omtvistede periode. Den omstændighed, at visse berørte virksomheder deltog i lejlighedsvise møder alene vedrørende det tyske marked, er uden betydning, for så vidt som alle disse virksomheder, og især sagsøgeren, uafhængigt havde fastlagt deres holdning på det relevante marked. Det er således ikke tilstrækkeligt som bevis for en samordnet praksis, at der var kontakter, som sluttede med, at virksomhederne ikke nåede til enighed om en opdeling af markedet. Faktisk viser situationen på det relevante marked i årene forud for året 1995 klart, at der ikke havde været nogen parallel adfærd.

70 Hvad angår det europæiske kartel indrømmer sagsøgeren have været til stede på mødet den 3. maj 1994, hvorunder priserne på det tyske marked blev drøftet, men virksomheden bestrider at have anvendt nogen form for prisliste på dette tidspunkt. Endvidere kan sagsøgeren ikke huske at have deltaget i mødet den 18. august 1994 i København, og det var først den 30. september 1994, at virksomheden deltog i et multilateralt møde. Ikke desto mindre anføres det med urette i beslutningen, at der forelå en generel aftale om opdeling af det europæiske marked fra efteråret 1994. En endelig aftale om dette marked blev først indgået efter den 20. marts 1995, og det er først omkring denne dato, at der blev gjort forsøg på at iværksætte en sådan aftale. Hvad det tyske marked angår førte det første møde i kontaktgruppen den 7. oktober 1994 ikke til nogen aftale. Det første møde, hvorunder deltagerne blev tildelt individuelle projekter, blev afholdt i januar 1995. For det danske markeds vedkommende var en formel aftale om opdeling af markedet stadig ikke trådt i kraft så sent som i marts 1995.

71 Ifølge Kommissionen forlod sagsøgeren ikke kartellet i april 1993. Under hele overtrædelsens varighed fortsatte virksomheden sin deltagelse i de regelmæssige møder. Faktisk var formålet med alle de trusler, som virksomheden fremsatte, at få tildelt en større kvote af ABB. Hertil kommer, at sagsøgeren deltog i møderne i august og september 1993 og engang i efteråret 1993 eller i begyndelsen af 1994 accepterede at yde bidrag til lønnen til en person, der var rekrutteret fra Powerpipe, efter at ABB havde anmodet herom.

72 Det tjener intet formål, når sagsøgeren prøver at påvise, at kartellet var blevet ophævet i 1993-1994, eftersom Kommissionen i beslutningen selv erkender, at selv om de tosidede kontakter mellem karteldeltagerne blev fortsat, var de forskellige arrangementer afbrudt mellem slutningen af 1993 og begyndelsen af 1994.

- Rettens bemærkninger

73 Sagsøgerens argumenter må forstås således, at efter at virksomheden - som hævdet - var udtrådt af kartellet i april 1993, var det først fra marts 1995, efter at der var indgået en endelig aftale om opdelingen af det europæiske marked, at den deltog i en aftale eller en samordnet praksis i traktatens artikel 85's forstand.

74 Det bemærkes for det første, at der, i modsætning til hvad sagsøgeren gør gældende, ikke på grundlag af forskydningerne i det danske kartel omkring april 1993 kan drages den konklusion, at sagsøgeren på dette tidspunkt havde indstillet sin deltagelse i de konkurrencebegrænsende aktiviteter inden for fjernvarmesektoren.

75 Det er på dette punkt tilstrækkeligt at konstatere, at selv om priserne på det danske marked fra marts eller april 1993 begyndte at falde, og arrangementerne vedrørende tildelingen af projekterne ikke længere blev overholdt, fortsatte de danske producenter såvel som Pan-Isovit og Henss/Isoplus forhandlingerne om opdelingen af det tyske marked på møder den 30. juni 1993 i København, den 18. eller 19. august 1993 i Zürich og den 8. eller 9. september 1993 i København og i Frankfurt, som i august 1993 resulterede i en principaftale, som derefter blev udformet nærmere på møder i september 1993. Som det er blevet bemærket i præmis 59-63 ovenfor, har Kommissionen i fornødent omfang bevist, at sagsøgeren deltog i disse forhandlinger, navnlig ved sin tilstedeværelse på mødet den 8. eller 9. september 1993.

76 På denne baggrund har Kommissionen således med rette i beslutningens betragtning 37 anført, at på det nævnte tidspunkt skyldtes prisfaldet i Danmark et magtspil inden for kartellet og ikke, at det var blevet opgivet.

77 For det andet må det vedrørende perioden, efter at enigheden om fordelingen af det tyske marked var blevet brudt i september eller oktober 1993, præciseres, at Kommissionen selv i beslutningen har erkendt, at de konkurrencebegrænsende aktiviteter på markedet i en vis periode ikke var væsentlige og i hvert fald ikke har kunnet bevises.

78 Kommissionen har således i beslutningens betragtning 52 anført, at på daværende tidspunkt faldt priserne på et par måneder med 20% på de største nationale markeder. Kommissionen har anført, at producenterne dog fortsatte med at holde møder, selv om de multilaterale møder i et stykke tid blev erstattet af bilaterale og trilaterale kontakter. Kommissionen anser det for mest sandsynligt, at disse kontakter omfattede bestræbelser fra ABB's side på at få gennemført en ny ordning, så der på ny kunne skabes »ro« på disse markeder (beslutningens betragtning 52, femte afsnit). Ifølge beslutningen holdt sagsøgeren møde med ABB den 28. januar, den 23. februar og den 11. marts 1994 samt med Tarco den 8. januar og den 19. marts 1994 (betragtning 52, sjette og syvende afsnit). Der foreligger dog ingen nærmere oplysninger om denne række møder, bortset fra sagsøgerens påstand om, at Tarco uden held havde krævet kompensation fra sagsøgeren som forudsætning for »fredsforhandlinger« (beslutningens betragtning 52, syvende afsnit).

79 Endvidere har Kommissionen i beslutningens betragtning 53 anført, at møderne mellem de seks producenter startede igen den 7. marts, den 15. april og den 3. maj 1994. Møderne i marts og april omfattede drøftelser om prisstigninger, men ser ikke ud til at have ført til noget resultat. Efter mødet den 3. maj 1994 med deltagelse af sagsøgeren, ABB, Henss og Pan-Isovit blev der dog udarbejdet en prisliste, der skulle danne grundlag for alle leverancer til det tyske marked (beslutningens betragtning 54, første afsnit). Ifølge Kommissionen blev det tilsyneladende på et møde den 18. august 1994 mellem de seks største virksomheder og Brugg vedtaget at udarbejde en ny fælles prisliste og at begrænse rabatterne til et aftalt niveau (beslutningens betragtning 56, tredje afsnit).

80 Det fremgår heraf, at for så vidt angår perioden, der ligger efter september eller oktober 1993, har Kommissionen indrømmet, at selv om kontakterne mellem virksomhederne fortsatte, foreligger der intet bevis for en aftale eller samordnet praksis i traktatens artikel 85's forstand indtil forhandlingen om en forhøjelse af priserne på det tyske marked. Vedrørende denne sidste forhandling erkendes det i beslutningen, at den først førte til et resultat efter mødet den 3. maj 1994.

81 Kommissionen har ligeledes i den del af beslutningen, der vedrører den retlige vurdering af de faktiske omstændigheder, anført, at ordningerne inden for kartellet blev »afbrudt«. I forbindelse med bedømmelsen af overtrædelsen i den foreliggende sag har Kommissionen erkendt, at selv om der var kontinuitet mellem det danske og det europæiske kartel, således at der var tale om en enkelt sammenhængende overtrædelse, var aftalerne stillet i bero i en kort periode (beslutningens betragtning 145, tredje afsnit). I beslutningens betragtning 141, tredje afsnit, har Kommissionen i den forbindelse vedrørende perioden fra september 1993 til marts 1994 nærmere anført, at »en eventuel afbrydelse af samarbejdet kunne betragtes som en udsættelse af de normale arrangementer og forbindelser: Producenterne erkendte hurtigt, at en langvarig magtkamp ville være ødelæggende for dem selv, og de vendte tilbage til forhandlingsbordet«. Endvidere har Kommissionen i forbindelse med vurderingen af overtrædelsens varighed fastslået, at »i seksmånedersperioden mellem oktober 1993 og marts 1994 kan arrangementerne anses for at være stillet i bero, selv om (som ABB udtaler) de bilaterale og trilaterale møder fortsatte«, og at »inden maj 1994 var de hemmelige arrangementer blevet genetableret i Tyskland med anvendelsen af euro-prislisten« (beslutningens betragtning 152, første afsnit).

82 I denne forbindelse kan sagsøgeren ikke hævde, at Kommissionen i beslutningen har foreholdt virksomheden at have deltaget i en konkurrencebegrænsende aktivitet i den periode, der fulgte efter dens afslag på at underskrive aftalen om deling af det tyske marked, dvs. fra september-oktober 1993 indtil marts 1994.

83 Hvad dernæst angår genoptagelsen af kartellet bemærkes, at Kommissionen med rette har fastslået, at sagsøgeren deltog i en aftale om en prisliste på det tyske marked efter mødet, som blev afholdt den 3. maj 1994, og derefter - fra efteråret 1994 - i en aftale om en kvoteordning for det europæiske marked.

84 For det første bemærkes vedrørende prislisten på det tyske marked, at der ifølge ABB's svar fandtes en prisliste, som i henhold til et møde den 3. maj 1994 i Hannover skulle anvendes for alle leverancer til det tyske marked. Dette bekræftes af den skrivelse af 10. juni 1994, hvori Henss og direktørerne for sagsøgeren, ABB, Dansk Rørindustri, Pan-Isovit og Tarco af kartellets koordinator blev indkaldt til et møde, der skulle finde sted den 18. august 1994 (bilag 56 til meddelelsen af klagepunkter), og hvori det hedder:

»Mødet om situationen på markedet i Forbundsrepublikken Tyskland er nu fastsat til følgende dato:

Torsdag den 18. august 1994, kl. 11 [...]

Da listen af 9. maj 1994 er ufuldstændig på visse punkter, og sammenligningen af tilbuddene derfor har medført store konfrontationer og meningsforskelle, tillader jeg mig at supplere de manglende punkter på vedlagte liste.«

85 Det fremgår herved af denne skrivelse, at der forelå en prisliste, som skulle finde anvendelse ved afgivelsen af tilbud, og som parterne allerede var begyndt at anvende, om end ikke uden vanskeligheder. At en sådan liste forelå, har Tarco bekræftet i selskabets anden besvarelse af 31. maj 1996 af anmodningen om oplysninger af 30. marts 1996, hvori der henvises til en prisliste, som kartellets koordinator havde sendt til direktørerne »sandsynligvis i maj 1994«. Ifølge ABB's svar drøftede man derefter foranstaltninger med henblik på at »forbedre« prisniveauet i Tyskland på mødet den 18. august 1994 i København.

86 Vedrørende spørgsmålet om sagsøgerens deltagelse i denne aftale om en fælles prisliste bemærkes, at sagsøgeren har indrømmet, at virksomheden var til stede på mødet i maj 1994, hvor prissituationen på det tyske marked blev drøftet, og at der faktisk senere blev tilsendt sagsøgeren en prisliste. Det må endvidere anses for bevist, at sagsøgeren deltog i mødet den 18. august 1994, selv om virksomheden for Retten har hævdet, at dens salgsdirektør havde til hensigt at deltage, men at han i sidste ende ikke deltog. Det må således konstateres, at ikke alene har sagsøgeren selv ved hjælp af listen over de forretningsrejser, der var foretaget af virksomhedens salgsdirektør, og som er vedlagt dens besvarelse af 25. april 1996 på anmodningen om oplysninger af 13. marts 1996, bekræftet, at en repræsentant for sagsøgeren deltog i dette møde, men dette bekræftes også af ABB's svar og af Brugg (fortegnelse i bilag 2 til Brugg's besvarelse af 9.8.1996 af anmodningen om oplysninger). Når henses til indkaldelsesskrivelsen til mødet den 18. august 1994, som sagsøgeren fik tilsendt, og hvori det nævnes, at virksomheden havde fået tilsendt prislisten, har Kommissionen med rette antaget, at virksomheden deltog i aftalen om prislisten, fordi den var til stede på møderne den 3. maj og den 18. august 1994.

87 Det skal i den forbindelse bemærkes, at sagsøgeren ikke kan påberåbe sig, at virksomheden aldrig har anvendt en sådan aftale, da den blotte omstændighed, at en virksomhed, som sammen med andre virksomheder deltager i møder, hvorunder der træffes beslutninger om priser, ikke overholder de fastsatte priser, ikke fratager møderne deres konkurrencebegrænsende formål, ligesom det ikke indebærer, at virksomheden ikke deltager i aftalerne, men denne omstændighed vil kun kunne vise, at den ikke gennemfører de omhandlede aftaler (jf. den i præmis 47 nævnte retspraksis).

88 Hvad endvidere angår aftalen om opdelingen af det europæiske marked skal det bemærkes, at sagsøgeren har erkendt, at der på mødet den 30. september og derefter på yderligere møder den 12. oktober og 16. november 1994 blev ført drøftelser om en opdeling af det europæiske marked, men ifølge sagsøgeren kom det først til en aftale i marts 1995.

89 Det skal i den forbindelse bemærkes, at Kommissionen i fornødent omfang har godtgjort sit anbringende om, at der på mødet den 30. september 1994 blev indgået en principaftale om indførelsen af en samlet kvoteordning for det europæiske marked, og at de nøjagtige tal for hvert enkelt nationalt marked skulle vedtages og forelægges medarbejdere på et lavere niveau til gennemførelse (beslutningens betragtning 59, fjerde afsnit).

90 Det må således fastslås for det første, at ABB i sit svar har erkendt, at princippet om en samlet opdeling af det europæiske marked allerede blev vedtaget på mødet i september 1994, og at fordelingen af de individuelle andele blev besluttet senere, på mødet den 16. november 1994. Hvad dernæst angår mødet den 30. september 1994 har sagsøgeren indrømmet - selv om virksomheden fastholder, at der ikke blev indgået nogen aftaler på mødet, og at dette krævede deltagelse af Brugg og af en anden europæisk producent, KWH - at der var enighed om at fortsætte proceduren, at det blev aftalt, at sagsøgeren skulle overveje ABB's forslag, at ABB ville besøge alle virksomhederne, inklusive KWH og Brugg, med henblik på at udarbejde den endelige løsning, og at markedsandelene ville blive fastlagt, såfremt og når det lykkedes ABB at få KWH til at tilslutte sig aftalen. Det må imidlertid fastslås, at hvad sagsøgeren anfører herom ikke kan afvise den konklusion, som Kommissionen har draget af ABB's svar, og som er, at parterne på mødet den 30. september 1994 var nået til enighed om princippet om en opdeling af det europæiske marked. Ved at pålægge ABB den opgave at udarbejde en aftale med alle de involverede virksomheder, viste deltagerne i dette møde nemlig deres fælles vilje til at samordne deres adfærd på markedet ved at tildele den enkelte erhvervsdrivende markedsandele, selv om fastsættelsen af den enkeltes andele afhang af, hvilke markedsandele der eventuelt ville blive tildelt Brugg og KWH.

91 Følgelig kunne Kommissionen med rette hævde, at aftalen om opdelingen af det europæiske marked principielt blev indgået på mødet den 30. september 1994, selv om fastsættelsen af de individuelle andele først skulle vedtages senere. Det skal herved yderligere bemærkes, at datoen den 20. marts 1995 under alle omstændigheder ikke kan anses for den dato, hvor tildelingen af andele på det europæiske marked for første gang blev fastlagt ved en fælles aftale, da det følger af de samstemmende forklaringer fra ABB i selskabets svar og fra Pan-Isovit (dennes svar af 17.6.1996 på anmodningen om oplysninger), at en sådan aftale blev indgået på mødet den 16. november 1994.

92 Det skal afslutningsvist bemærkes, at eftersom sagsøgerens deltagelse i den samlede aftale om opdeling af det europæiske marked fremgår af, at virksomheden var til stede på møderne den 30. september, den 12. oktober og den 16. november 1994, er det irrelevant, når det hævdes, at denne aftale først senere blev gennemført på de forskellige nationale markeder, efter at der var indgået aftaler inden for de nationale kontaktgrupper.

93 Det følger af det anførte, at sagsøgerens argumenter må forkastes, i det omfang virksomheden hermed anfægter konstateringen i beslutningen om, at dens deltagelse i kartellet blev afbrudt sidst i 1993, og at virksomheden genoptog sin deltagelse i kartellet fra begyndelsen af 1994.

94 Imidlertid skal sagsøgerens situation yderligere undersøges, for så vidt som virksomheden også anfægter bedømmelsen af overtrædelsens varighed og sammenhængende karakter.

3. Spørgsmålet om varigheden og den sammenhængende karakter af den overtrædelse, der foreholdes sagsøgeren

- Parternes argumenter

95 Sagsøgeren bemærker, at eftersom der var tale om to adskilte karteller, kan virksomheden ikke have taget del i en overtrædelse af traktatens artikel 85 under en sammenhængende periode »fra omkring november/december 1990 til i hvert fald marts eller april 1996«, eller i alt fem år og fem måneder. Varigheden må derimod snarere anses for at have været to år og tre måneder for så vidt angår det oprindelige danske kartel og, for så vidt angår det senere europæiske kartel, for alt efter det respektive land at have været på mellem fire og seksten måneder eller højst atten måneder, som det var tilfældet for Tyskland.

96 For så vidt som Kommissionen gør gældende, at den har taget hensyn til, at »arrangementerne i begyndelsen var ufuldstændige og kun havde begrænsede virkninger uden for det danske marked«, bemærker sagsøgeren, at såfremt overtrædelsen blev anset for mindre vidtrækkende, burde dette have ført til en mildere bedømmelse af dennes grovhed fremfor til en nedsættelse af dens varighed.

97 Sagsøgte bemærker, at kartellet klart udgjorde en samlet overtrædelse og ikke en lang række arrangementer, der dog var indbyrdes adskilte, og at overtrædelsen varede indtil foråret 1996 og ikke til efteråret 1995, og at den mod slutningen var endnu grovere end før.

- Rettens bemærkninger

98 Ifølge beslutningens artikel 1, andet afsnit, varede sagsøgerens overtrædelse »fra omkring november/december 1990 til i hvert fald marts eller april 1996«.

99 Endvidere fremgår det af beslutningens betragtning 153, fjerde afsnit, at ifølge Kommissionen »varede de forskellige virksomheders deltagelse i overtrædelsen således: a) ABB, [sagsøgeren], Tarco og [Dansk Rørindustri] deltog fra omkring november 1990 i Danmark, udvidede gradvis deres aktiviteter til at omfatte hele EF og deltog i hvert fald indtil marts eller april 1996, med undtagelse af en periode på op til seks måneder, fra oktober 1993 til omkring marts 1994, hvor arrangementerne var stillet i bero«.

100 Kommissionen findes at have beregnet varigheden af sagsøgerens overtrædelse korrekt.

101 For det første kan det ikke bestrides, at sagsøgerens deltagelse begyndte i »november/december 1990« på det danske marked, og at virksomheden først bragte sin deltagelse i det europæiske kartel til ophør i »marts eller april 1996«. På den ene side er det blevet fastslået i præmis 42-45 ovenfor, at sagsøgeren i november 1990 deltog i de prisforhøjelser, der blev samordnet på et møde den 22. november 1990. På den anden side - hvad angår afslutningen af virksomhedens deltagelse i kartellet - er det tilstrækkeligt at konstatere, at sagsøgeren erkender at have deltaget i et møde i direktørklubben endnu den 4. marts 1996 og i møder i den tyske kontaktgruppe frem til den 25. marts 1996.

102 For det andet er det forkert, når sagsøgeren gør gældende, at Kommissionen burde have konstateret, at der forelå to adskilte karteller, og burde have taget hensyn til, at virksomhedens deltagelse i det danske kartel ophørte i april 1993, og at dens deltagelse i det europæiske kartel først begyndte fra og med marts 1995. Det er således fastslået i præmis 50-65 og 84-88 ovenfor, at sagsøgeren deltog i en principiel aftale om opdelingen af det tyske marked endnu i august eller september 1993 og derefter fra maj 1994 i aftalen om den fælles prisliste i Tyskland. Det fremgår imidlertid af beslutningens betragtning 153, at Kommissionen netop ved bedømmelsen af varigheden af sagsøgerens overtrædelse tog hensyn til, at kartelarrangementerne var stillet i bero i en periode fra oktober 1993 til omkring marts 1994.

103 Den omstændighed, at Kommissionen har taget hensyn til, at kartellet var afbrudt i en periode, bekræftes i øvrigt af beregningen af den bøde, der blev pålagt sagsøgeren. Det fremgår således af beslutningens betragtning 175, andet afsnit, at den varighed, der er lagt til grund ved fastsættelsen af bøden, er den samme som den, der er lagt til grund for ABB. Hvad denne sidstnævnte angår præciseres det imidlertid i beslutningens betragtning 170, at den omstændighed, at arrangementerne blev stillet i bero »fra sidst i 1993 til først i 1994« - sammenholdt med, at arrangementerne i begyndelsen var ufuldstændige og kun havde begrænsede virkninger uden for det danske marked, og at arrangementerne først med det europæiske kartel, der blev oprettet i 1994-1995, eksisterede i deres mest udbyggede form - indgår blandt de faktorer, som Kommissionen har taget i betragtning, da den fastsatte en forhøjelsesfaktor for bøden på 1,4 for en overtrædelse, der varede i mere end fem år.

104 Det skal i den forbindelse bemærkes, at den omstændighed, at sagsøgeren må antages at have genoptaget sin deltagelse i kartellet i maj 1994, hvor beslutningen kun har anset afbrydelsen for at have varet til »omkring marts 1994«, ikke kan gøre Kommissionens vurdering af overtrædelsens varighed ugyldig, eftersom det fremgår at beslutningens betragtning 170, at den omstændighed, at kartellet var stillet i bero i nogle måneder, kun var en blandt andre faktorer, der skulle anvendes ved fastlæggelsen af virkningerne af overtrædelsens varighed med henblik på beregningen af bøden, således at de nævnte virkninger ikke afhang af det nøjagtige antal måneder, hvorunder arrangementerne inden for kartellet var stillet i bero.

105 I betragtning af, at der ved vurderingen af kartellets varighed blev taget hensyn til, at aktiviteterne inden for kartellet var stillet i bero, kan sagsøgeren heller ikke støtte noget argument på den omstændighed, at Kommissionen har betegnet det pågældende kartel som en enkelt sammenhængende overtrædelse.

106 Det skal således bemærkes, at i det omfang Kommissionen har betegnet det pågældende kartel som en enkelt sammenhængende overtrædelse, har den forkastet det argument, der blev fremført under den administrative procedure, navnlig af sagsøgeren, om, at det »danske« og det »europæiske« kartel var to helt adskilte og indbyrdes uafhængige overtrædelser. Kommissionen har i den forbindelse understreget, at det fra begyndelsen af kartellet i Danmark var et langsigtet mål at udvide kontrollen til hele markedet (beslutningens betragtning 140, tredje afsnit), at en eventuel afbrydelse af samarbejdet i perioden september 1993-marts 1994 kunne betragtes som en udsættelse af de normale arrangementer og forbindelser (beslutningens betragtning 141, tredje afsnit), og at der var en klar kontinuitet i producenternes metoder og praksis mellem den nye ordning, der blev vedtaget for hele det europæiske marked sidst i 1994, og de tidligere ordninger (beslutningens betragtning 142, første afsnit).

107 Det følger af det anførte, at for så vidt som Kommissionen i beslutningen har antaget, at det europæiske kartel, der blev indført fra slutningen af 1994, blot var en fortsættelse af det tidligere kartel mellem producenterne på fjernvarmemarkedet, har den ikke for sagsøgerens vedkommende lagt til grund, at der forelå en uafbrudt deltagelse i et kartel for hele perioden fra november 1990-marts 1996. Denne fortolkning er så meget mere overbevisende, som Kommissionen udtrykkeligt har erkendt, at »selv om overtrædelsen skal betragtes som en enkelt sammenhængende overtrædelse [...], [varierede] dens intensitet og effektivitet i den pågældende periode: Aftalerne berørte fortrinsvis Danmark i 1991, hvorefter de gradvis (bortset fra en kort periode, hvor de var stillet i bero) blev udvidet til andre markeder og i 1994 udgjorde et fælleseuropæisk kartel, som omfattede næsten hele industrien inden for dette produkt« (beslutningens betragtning 145, tredje afsnit).

108 Sagsøgerens argumenter vedrørende overtrædelsens varighed og sammenhængende karakter må følgelig afvises.

109 Klagepunktet vedrørende eksistensen af et sammenhængende kartel fra 1990-1996 må herefter i det hele forkastes.

C - Spørgsmålet om deltagelsen i det europæiske kartel for så vidt angår det italienske marked

1. Parternes argumenter

110 Sagsøgeren kritiserer Kommissionen for, at den i forhold til sagsøgeren med urette har inddraget det italienske marked, som virksomheden ikke var aktiv på. Sagsøgeren kan ikke drages til ansvar for de overtrædelser, som virksomhedens lokale forhandler, Socologstor, har begået på dette marked, da sagsøgeren kun havde en andel på 49% i sidstnævnte virksomhed.

111 Der er i denne forbindelse ingen grund til at behandle Socologstor's situation anderledes end situationen for KE KELIT Kunstoffwerk GmbH (herefter »KE KELIT«), der også var forhandler af sagsøgerens produkter, men som er blevet pålagt en selvstændig bøde. Selv om sagsøgerens tilstedeværelse på møder vedrørende det italienske marked kunne udgøre en overtrædelse af konkurrencereglerne, har Kommissionen ikke bevist, at sagsøgeren havde mulighed for at pålægge Socologstor sin vilje med henblik på at gennemføre en eventuel konkurrencebegrænsning.

112 Sagsøgte henviser til beviserne vedrørende tildelingen af kvoter for Italien til alle producenterne, herunder sagsøgeren, samt til den omstændighed, at virksomheden var til stede på et møde i kontaktgruppen for Italien og på et andet møde vedrørende dette land den 9. juni 1995. Sagsøgeren ville ikke have gjort sig den ulejlighed at deltage i møderne, hvis virksomheden ikke havde haft nogen reel interesse i Italien. Den omstændighed, at Kommissionen havde haft mulighed for at iværksætte en procedure direkte over for Socologstor, kan ikke gøre sagsøgeren fri for skyld for de handlinger, kartellet foretog i Italien.

2. Rettens bemærkninger

113 Det bemærkes, at sagsøgeren ikke bestrider at have deltaget i det første møde i kontaktgruppen for Italien den 21. marts 1995 i Milano såvel som i et andet møde vedrørende Italien den 9. juni 1995 i Zürich.

114 I øvrigt fremgår det af nogle notater, som Kommissionen har fremskaffet fra de pågældende virksomheder, at vedrørende det italienske marked deltog sagsøgeren i tildelingen af kvoter og af projekter (bilag 64, 111 og 188 til meddelelsen af klagepunkter), hvilket yderligere bekræftes af Pan-Isovit (dennes svar af 17.6.1996 på anmodningen om oplysninger).

115 Det må følgelig antages, at Kommissionen rådede over de fornødne oplysninger for at kunne lægge til grund, at sagsøgerens deltagelse i det europæiske kartel også omfattede det italienske marked, uden at det er nødvendigt at tage stilling til, i hvilket omfang sagsøgeren kunne kontrollere sin forhandlers adfærd på dette marked.

116 Sagsøgerens klagepunkt må følgelig forkastes.

D - Samarbejdet vedrørende kvalitetsnormerne

1. Parternes argumenter

117 Sagsøgeren anfører, at virksomheden ikke deltog i den overtrædelse, som rørproducenterne beskyldes for, og som bestod i at anvende kvalitetsnormerne for at holde priserne oppe og for at forsinke indførelsen af ny, omkostningsbesparende teknologi. Sagsøgeren var tværtimod offer for en sådan adfærd, der primært var rettet mod den teknologi, virksomheden havde udviklet.

118 I den forbindelse har sagsøgte ikke ret i anbringendet om, at en sådan overtrædelse ikke indgår i den adfærd, der er straffet ved beslutningen. For selv om en sådan overtrædelse ikke blev henregnet til overtrædelsens »væsentlige karakteristika«, anføres det i beslutningens betragtning 2, at denne adfærd udgør en særskilt overtrædelse, som navnlig lægges sagsøgeren til last. Beslutningens artikel 1 henviser imidlertid udtrykkeligt til den begrundelse, der er anført andetsteds i beslutningen med henblik på at fastlægge den påtalte overtrædelse.

119 Sagsøgte bemærker, at beslutningen ikke nævner brugen af kvalitetsnormer i artikel 1 i den dispositive del blandt overtrædelsens væsentlige karakteristika. Spørgsmålet om, hvorvidt sagsøgeren, som rådede over en mere effektiv teknologi, var offer for samarbejdet vedrørende kvalitetsnormerne, bør undersøges i forbindelse med bedømmelsen af de formildende omstændigheder, der er taget i betragtning med henblik på fastsættelsen af bødebeløbet.

2. Rettens bemærkninger

120 Det bemærkes, at anvendelsen af kvalitetsnormer for at holde priserne oppe og forsinke indførelsen af ny, omkostningsbesparende teknologi nævnes blandt den påtalte overtrædelses karakteristika, således som de er gengivet i beslutningens betragtning 2. På et senere sted i beslutningen, i betragtning 113, 114 og 115, nævner Kommissionen som led i sin undersøgelse af den rolle, som brancheforeningen »European District Heating Pipe Manufacturers Association« (herefter »EuHP«) spillede i kartellet, at ABB havde til hensigt at anvende kvalitetsnormerne som et middel til at forhindre sagsøgeren i at udnytte en kontinuerlig produktionsmetode, der gjorde det muligt at nedsætte produktionsomkostningerne og dermed priserne. Blandt de begrænsninger af konkurrencen, som kartellet medførte, nævnes endvidere i beslutningens betragtning 147, sidste led: »anvendelse af normer og standarder for at forhindre eller forsinke indførelsen af ny teknologi, der ville medføre lavere priser (EuHP's medlemmer)«.

121 Det må imidlertid konstateres, at samarbejdet vedrørende kvalitetsnormerne ikke findes blandt kartellets væsentlige karakteristika, der nævnes i artikel 1, tredje afsnit, i den dispositive del af den anfægtede beslutning, som berigtiget. Det bemærkes i den forbindelse, at den danske version af beslutningen, som sagsøgeren fik meddelelse om den 21. oktober 1998, faktisk i den dispositive del indeholdt et afsnit, hvori samarbejdet vedrørende kvalitetsnormerne var nævnt blandt kartellets væsentlige karakteristika. Imidlertid fjernede Kommissionen netop dette afsnit fra den dispositive del ved den berigtigede beslutning af 6. november 1998 og angav dermed klart, at den ikke ønskede at betragte dette samarbejde som et punkt i den overtrædelse, der blev gjort gældende over for sagsøgeren.

122 Selv om der fortsat foreligger en vis modsigelse, idet samarbejdet vedrørende kvalitetsnormerne ikke i beslutningens dispositive del nævnes blandt den påtalte overtrædelses karakteristika, men alligevel er beskrevet flere steder i beslutningens betragtninger, er der, efter at der er skabt klarhed ved ovennævnte berigtigelse, ingen tvivl om, at Kommissionen ikke beskylder sagsøgeren for at have begået en overtrædelse af traktatens artikel 85 ved at have deltaget i et samarbejde om kvalitetsnormerne.

123 Følgelig kan sagsøgeren ikke anfægte beslutningens gyldighed med anbringendet om, at selskabet ikke har deltaget i et sådant samarbejde.

124 Dette klagepunkt må derfor forkastes.

E - Den samordnede indsats mod Powerpipe

1. Parternes argumenter

125 Sagsøgeren bestrider samtlige påstande i beslutningen, der vedrører virksomheden i forbindelse med en samordnet indsats over for Powerpipe. Selv om sagsøgeren var til stede på møder, hvorunder foranstaltninger over for Powerpipe blev drøftet, har virksomheden ikke iværksat den mindste samordnede foranstaltning over for dette selskab.

126 Sagsøgeren har indledningsvis anført, at mødet i Billund i juni 1992 og ansættelsen af den administrerende direktør for Powerpipe, som er en svensk virksomhed, lå før Sveriges tiltrædelse af Den Europæiske Union den 1. januar 1995. Følgelig er disse forhold kun relevante, i det omfang de har påvirket konkurrencen inden for Den Europæiske Union. En sådan virkning, hvis der overhovedet har været en virkning, var minimal.

127 Sagsøgeren var ganske vist til stede på mødet i Billund, hvori deltog ABB, Powerpipe og sagsøgeren, og hvorunder ABB gav Powerpipe en advarsel. Formålet med dette møde var imidlertid at drøfte et eventuelt salg af Powerpipe til ABB og/eller til sagsøgeren, og sidstnævnte trak sig ud af forhandlingerne med ABB, efter at denne virksomhed klart havde angivet at have til hensigt at lukke og opdele Powerpipe.

128 Hvad angår ansættelsen af den administrerende direktør for Powerpipe havde det i nogen tid været overvejet at åbne et lobbying-kontor i Bruxelles, og ABB's forslag om at ansætte den pågældende person i fællesskab i denne stilling var faldet i god jord. Dette spørgsmål blev rejst igen, men først senere, sandsynligvis i efteråret 1993 eller først i 1994. Faktisk havde sagsøgeren først fået underretning om, at han var ansat, da ABB havde forelagt sagsøgeren regningen over udgifterne i forbindelse med denne ansættelse. Sagsøgeren havde forstået, at den pågældende person ønskede at forlade Powerpipe og selv havde kontaktet ABB. Det er på den baggrund, at sagsøgeren indvilgede i at betale en del af udgifterne i forbindelse med hans ansættelse. Sagsøgeren var ikke bekendt med nogen form for kampagne fra ABB's side med det formål at få andre medarbejdere i Powerpipe til at forlade virksomheden og havde ikke deltaget i en sådan kampagne.

129 Sagsøgeren bestrider ikke at have henvendt sig til Powerpipe i 1994 for at overbevise dette selskab om at trække sig ud af Neubrandenburg-projektet, efter at Henss havde udøvet stærk pression i så henseende, og heller ikke, at sagsøgeren foreslog Powerpipe at finde en mindelig ordning med Henss/Isoplus. Sagsøgeren har dog ikke på nogen måde truet Powerpipe under denne samtale eller under en anden telefonsamtale.

130 For så vidt angår projektet i Leipzig-Lippendorf har sagsøgeren anført, at selv om det inden for kartellet var aftalt, at dette projekt skulle tildeles de tre tyske producenter, havde sagsøger