ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
35

I præmis 65 og 66 i dom af 15. september 2011, Dickinger og Ömer (C-347/09, EU:C:2011:582), fastslog Domstolen endvidere, at det inden for rammerne af vurderingen af forholdsmæssigheden tilkommer den forelæggende ret at foretage en bedømmelse vedrørende bl.a. udviklingen af de autoriserede erhvervsdrivendes markedsføringspolitik og status for de kriminelle og svigagtige aktiviteter i tilknytning til hasardspil på tidspunktet for de faktiske omstændigheder i hovedsagen.
Momsdirektivets artikel 13, stk. 1, bestemmer:

»Stater, regioner, amter, kommuner og andre offentligretlige organer anses ikke som afgiftspligtige personer for så vidt angår virksomhed eller transaktioner, som de udøver eller foretager i deres egenskab af offentlig myndighed, også selv om de i forbindelse med denne virksomhed eller disse transaktioner modtager gebyrer, afgifter, bidrag eller vederlag.

Når de udøver sådanne former for virksomhed eller foretager sådanne transaktioner, skal de dog betragtes som afgiftspligtige personer for så vidt angår disse former for virksomhed eller disse transaktioner, såfremt deres fritagelse for afgiftspligten ville føre til konkurrenceforvridning af en vis betydning.

Under alle omstændigheder anses offentligretlige organer som afgiftspligtige personer for så vidt angår de i bilag I anførte former for virksomhed, medmindre den udøvede virksomhed er ubetydelig.«
36

Under disse omstændigheder skal det forelagte spørgsmål besvares med, at sjette direktivs artikel 2, nr. 1), skal fortolkes således, at offentlig radiovirksomhed som den i hovedsagen omhandlede, der udøves af et ved lov oprettet radioselskab, og som finansieres af en obligatorisk lovpligtig licensafgift, som betales af personer, der ejer eller er i besiddelse af en radiomodtager, ikke udgør levering af tjenesteydelser, som »foretages mod vederlag«, som omhandlet i denne bestemmelse, og derfor ikke er omfattet af direktivets anvendelsesområde.
31

Licenstagerens mulighed for inden for rammerne af en sag anlagt i henhold til artikel 32, stk. 3, i forordning nr. 6/2002 at kræve erstatning for den skade, som han har lidt, er desuden i overensstemmelse med det formål, som er beskrevet i 29. betragtning til forordningen om effektivt at håndhæve de rettigheder, der tillægges ved EF-design overalt i Unionen, og formålet med denne bestemmelse og forordningens artikel 32, stk. 4, som er at give licenstageren processuelle midler til at kunne anlægge en sag om krænkelse og kunne forsvare de rettigheder, som han har fået overdraget. Såfremt det nægtes licenstageren at gøre et erstatningskrav gældende i forbindelse med et sådant søgsmål – selv i tilfælde af en eksklusiv licens – vil licenstageren blive fuldstændig afhængig af EF-designhaveren med henblik på at opnå erstatning for den skade, som licenstageren har lidt, hvilket i en situation, hvor EF-designhaveren er passiv, vil være til hinder for udøvelsen af disse rettigheder. Et sådant forbud vil dermed være i strid med både formålet med forordning nr. 6/2002 og formålet med dets artikel 32, stk. 3 og 4.
43

Under disse omstændigheder skal det tredje spørgsmål besvares med, at artikel 10, stk. 2, i forordning nr. 261/2004 skal fortolkes således, at i tilfælde af en nedgradering af en passager på en flyvning omfatter den billetpris, der skal tages i betragtning med henblik på at fastslå, hvor meget den pågældende passager skal have i refusion, alene prisen på selve flyvningen, minus de skatter og afgifter, som er angivet på billetten, forudsat at hverken grundlaget for eller størrelsen af de nævnte skatter og afgifter afhænger af den klasse, billetten var købt til.
3

I medfør af artikel 9 i forordning nr. 207/2009 med overskriften »Rettigheder knyttet til et EU-varemærke« gælder følgende: »1. EU-varemærket giver indehaveren en eneret. Indehaveren kan forbyde tredjemand, der ikke har hans samtykke, at gøre erhvervsmæssig brug af: a) et tegn, der er identisk med EU-varemærket, for varer eller tjenesteydelser af samme art som dem, for hvilke EF-varemærket er registreret b) et tegn, der er identisk med eller ligner EU-varemærket, når de varer eller tjenesteydelser, der er dækket af EU-varemærket, er af samme eller lignende art som dem, der er dækket af det pågældende tegn, og der som følge heraf er risiko for forveksling i offentlighedens bevidsthed; risikoen for forveksling indbefatter risikoen for, at der antages at være en forbindelse mellem tegnet og varemærket [...] 2. Såfremt betingelserne i stk. 1 er opfyldt, kan det bl.a. forbydes: a) at anbringe tegnet på varerne eller på deres emballage b) at udbyde varerne til salg, at markedsføre dem eller oplagre dem med dette formål eller at tilbyde eller præstere tjenesteydelser under det pågældende tegn, c) at importere eller eksportere varerne under det pågældende tegn d) at anvende tegnet på forretningspapirer og i reklameøjemed. 3. De til EU-varemærket knyttede rettigheder gælder først over for tredjemand, når varemærkets registrering er offentliggjort. Der kan kræves rimelig erstatning for handlinger, som er foretaget efter offentliggørelse af en EU-varemærkeansøgning, og som efter offentliggørelsen af EU-varemærkeregistreringen ville være forbudt i kraft af denne offentliggørelse. Den ret, for hvilken sagen indbringes, kan ikke træffe afgørelse i sagen, før registreringen er offentliggjort.«
1)

Artikel 14 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/48/EF af 29. april 2004 om håndhævelsen af intellektuelle ejendomsrettigheder skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, der fastsætter, at den part, der taber sagen, skal betale de sagsomkostninger, som den vindende part har afholdt, hvilken lovgivning giver den ret, der skal afsige dom i sagen, mulighed for at tage hensyn til de særlige omstændigheder i den sag, der er forelagt for den, idet lovgivningen omfatter en ordning med faste satser for godtgørelse af udgifter til advokatbistand, på betingelse af, at disse satser sikrer, at de udgifter, som den tabende part skal betale, er rimelige, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at undersøge. Dette direktivs artikel 14 er imidlertid til hinder for en national lovgivning, der fastsætter faste satser, som på grund af for lave maksimalbeløb ikke sikrer, at i det mindste en væsentlig og passende del af de rimelige udgifter, som den part, der har vundet sagen, har afholdt, bæres af den tabende part.
25

Det er under disse omstændigheder, at Fővárosi Ítélőtábla (regional appeldomstol for Budapest) har besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »Skal et krav, som udspringer af, at der er sket tilbagebetaling af en bøde, der er pålagt i en konkurrencesag og betalt af en part med hjemsted i en anden medlemsstat – som indrømmedes nævnte tilbagebetaling, der senere er blevet erklæret ubegrundet – og som konkurrencemyndigheden retter mod den nævnte part med henblik på tilbagesøgning af de renter, som parten i henhold til lovgivningen har ret til i tilfælde, hvor der sker tilbagebetaling, og som den nævnte myndighed har betalt, anses for at være et krav om »erstatning uden for kontrakt« som omhandlet i artikel 5, nr. 3), i forordning nr. 44/2001?«
42

Det skal desuden præciseres, at den omstændighed, at disse forpligtelser retter sig mod driftslederen af et anlæg, ikke betyder, at de emissioner, der opstår under fabrikantens prøvedrift af anlægget, ikke skal tages i betragtning. Som Kommissionen har gjort gældende, er begrebet »elektricitetsgenerator« som omhandlet i artikel 3, litra u), i direktiv 2003/87 dermed for det første ikke afgørende for, om pligten til handel med kvoter indtræder. Driftlederens pligt til rapportering og returnering omhandler for det andet ligeledes disse emissioner, idet ordningen for handel med kvoter finder anvendelse på samtlige emissioner fra de i bilag I til direktivet opførte aktiviteter i overensstemmelse med dette direktivs artikel 2, stk. 1.
50

Det følger til gengæld af forordning nr. 207/2009 og navnlig af dennes afsnit IV vedrørende registreringsproceduren for et EU-varemærke, at EUIPO har enekompetence på området for registrering af og indsigelse over for denne registrering af et sådant varemærke. Retten har med rette i den appellerede doms præmis 63 anført, at EUIPO er den eneste instans, der af EU-lovgiver har fået beføjelse til at efterprøve registreringsansøgninger og følgelig til at godkende eller afslå registrering af et EU-varemærke. Fraværet af bestemmelser, der fastsætter, at EUIPO’s instanser, når de udøver deres beføjelser vedrørende registreringen af et EU-varemærke eller indsigelsen over for denne registrering, vil være bundet af en endelig afgørelse fra en EU-varemærkedomstol, er således konsekvensen af den eksklusive natur af EUIPO’s kompetence på dette område.
41

I denne forbindelse tjener de økonomiske forudsætninger for anvendelsen af proceduren for passiv forædling, som fremgår af toldkodeksens artikel 148, litra c), til at gøre det muligt for toldmyndighederne at vurdere, om anvendelsen af passiv forædling i det væsentlige er til fordel for nævnte industri, og samtidig påse, at de fordele, som en erhvervsdrivende kan drage af adgangen til nævnte procedure, ikke til gengæld medfører betydelige ulemper for andre EU-producenter. Nævnte økonomiske forudsætninger skal derfor fortolkes på en måde, som giver toldmyndighederne mulighed for fuldt ud at tage hensyn til sådanne interessekonflikter inden for industrien i Unionen (jf. analogt dom af 11.5.2006, Friesland Coberco Dairy Foods, C-11/05, EU:C:2006:312, præmis 49 og 50).
EF-traktatens artikel 119 (senere artikel 141 EF), artikel 1 i Rådets direktiv 75/117/EØF af 10. februar 1975 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivninger om gennemførelse af princippet om lige løn til mænd og kvinder, artikel 11, nr. 2), litra b), i Rådets direktiv 92/85/EØF af 19. oktober 1992 om iværksættelse af foranstaltninger til forbedring af sikkerheden og sundheden under arbejdet for arbejdstagere, som er gravide, som lige har født, eller som ammer (tiende særdirektiv i henhold til artikel 16, stk. 1, i direktiv 89/391/EØF), samt artikel 11, nr. 3), i direktiv 92/85 skal fortolkes således, at bestemmelserne i det tilfælde, hvor den pågældende medlemsstat ikke har fastsat en bevarelse af alle de lønelementer og tillæg, som en almindelig dommer havde ret til før sin barselsorlov, ikke er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, hvorefter en almindelig dommer i tilfælde af en obligatorisk barselsorlovsperiode før den 1. januar 2005 er udelukket fra at oppebære en godtgørelse vedrørende de udgifter, som de almindelige dommere afholder i forbindelse med udøvelsen af deres beskæftigelse, forudsat at den nævnte arbejdstager i denne periode har oppebåret en indtægt, som mindst svarer til den ydelse, der er fastsat i den nationale lovgivning om social sikring, og som hun ville have modtaget i tilfælde af sygeorlov, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.
27

Beneluxaftalens artikel 2.8 er affattet således: »1. Uden at dette berører anvendelsen af artikel[erne] [om de afslagsgrunde, som Beneluxkontoret kan anvende, og om muligheden for at gøre indsigelse for Beneluxkontoret], registreres varemærket for de produkter eller tjenesteydelser, som ansøgeren har nævnt, hvis det opfylder gennemførelsesforordningens bestemmelser. […] 2. Såfremt alle betingelserne i artikel 2.5 er opfyldt, kan ansøgeren i henhold til bestemmelserne i gennemførelsesforordningen anmode Beneluxkontoret om at foretage registreringen af anmeldelsen uden ophold. Artiklerne [om de afslagsgrunde, som Beneluxkontoret kan anvende, og om muligheden for at gøre indsigelse for Beneluxkontoret] finder anvendelse på således registrerede varemærker, for så vidt som Beneluxkontoret har beføjelse til at beslutte at ophæve registreringen, og at indehaveren af varemærket kan indgive en klage med henblik på opretholdelsen af registreringen.«
Tillæg A og B til bilaget til ITA har følgende ordlyd:

»Attachment A, Section 1

[...]

»8471 Automatic data processing machines and units thereof; magnetic or optical readers, machines for transcribing data onto data media in coded form and machines for processing such data, not elsewhere specified or included

[...]

8471 70 Storage units, including central storage units, optical disk storage, hard disk drives and magnetic tape storage units

[...]

Attachment B

Positive list of specific products to be covered by this agreement wherever they are classified in the HS.

[...]

Proprietary format storage devices including media therefore for automatic data processing machines, with or without removable media and whether magnetic, optical or other technology, including Bernouilli Box, Syquest, or Zipdrive cartridge storage units.

[...]«
46. betragtning til direktiv 2004/18 har følgende ordlyd:

»Tildelingen af kontrakter skal foretages på grundlag af objektive kriterier, der sikrer, at principperne om gennemsigtighed, ikke-forskelsbehandling og ligebehandling overholdes, og at tilbuddene vurderes på reelle konkurrencevilkår. Derfor bør der kun tillades anvendelse af to tildelingskriterier, nemlig »den laveste pris« og »det økonomisk mest fordelagtige tilbud.«

For at sikre overholdelsen af princippet om ligebehandling ved tildelingen af kontrakter bør der indføres pligt – i overensstemmelse med retspraksis – til at fastholde den nødvendige gennemsigtighed, for at alle tilbudsgivere kan være rimeligt informeret om de kriterier og regler, der anvendes til afdækning af det økonomisk mest fordelagtige tilbud. De ordregivende myndigheder skal derfor oplyse, hvilke tildelingskriterier de anvender, og hvordan de vægter kriterierne, på et så tidligt tidspunkt, at tilbudsgiverne har disse oplysninger, når de udarbejder deres tilbud. De ordregivende myndigheder kan i særlige tilfælde undlade at oplyse, hvordan de vægter tildelingskriterierne, når en sådan vægtning ikke kan fastsættes i forvejen, især på grund af kontraktens kompleksitet, men de bør kunne begrunde dette. I disse tilfælde bør de oplyse kriteriernes prioriterede rækkefølge med de vigtigste først.

Når de ordregivende myndigheder vælger at tildele kontrakten til den, der har givet det økonomisk mest fordelagtige tilbud, vurderer de tilbuddene for at fastslå, hvilket bud der indebærer det bedste forhold mellem kvalitet og pris. Med henblik herpå fastsætter de økonomiske og kvalitative kriterier, der tilsammen skal gøre det muligt at fastslå, hvilket tilbud er det økonomisk mest fordelagtigt for den ordregivende myndighed. Disse kriterier fastsættes ud fra kontraktsgenstanden, idet de skal gøre det muligt at vurdere de enkelte tilbuds resultatniveau i forhold til kontraktsgenstanden som defineret i de tekniske specifikationer og at måle forholdet mellem kvalitet og pris for hvert tilbud.

[...]«
41

I denne forbindelse skal der tages hensyn til den omstændighed, at distributionskontrakten som hovedregel hviler på leverandørens udvælgelse af distributører. Denne udvælgelse kan give distributørerne en konkurrencemæssig fordel, idet de pågældende får eneret til at sælge leverandørens produkter på et bestemt område, eller idet denne ret i det mindste kun gives til et begrænset antal distributører. En distributionskontrakt fastsætter desuden ofte bistand til distributørerne for så vidt angår adgang til reklamer, videreformidling af knowhow via uddannelse eller betalingsfaciliteter. Samlet set udgør disse fordele, som det påhviler den ret, der skal træffe afgørelse om sagens realitet, at fastslå eksistensen af, en økonomisk værdi for distributørerne, der kan anses for at udgøre et vederlag (jf. i denne retning dom af 19.12.2013, Corman-Collins, C-9/12, EU:C:2013:860, præmis 40).
48

Det skal tilføjes, at udøvelsen af denne virksomhed ligeledes indebærer finansieringsomkostninger, der i princippet skal anses for at være nødvendige for udøvelsen af den nævnte virksomhed, men for hvilke det kan vise sig sværere at godtgøre den direkte forbindelse med et bestemt finanslån eller det faktiske beløb. Den samme betragtning gælder, således som generaladvokaten har anført i punkt 39 i forslaget til afgørelse, for den andel af den finansielle institutions generelle omkostninger, som kan anses for at være nødvendig for ydelsen af et bestemt finanslån.
49

Henset til det ovenstående skal det andet spørgsmål besvares med, at artikel 45 TEUF skal fortolkes således, at det påhviler den nationale ret at sikre den fulde virkning af denne artikel og at tillægge arbejdstagere, der befinder sig i en situation som den i hovedsagen omhandlede, rettigheder til en alderspension svarende til de rettigheder, der tilkommer tjenestemænd, som bevarer retten til en alderspension, der, uanset et skift til en anden offentlig arbejdsgiver, svarer til det antal pensionsgivende tjenesteår, som de har tilbagelagt, ved at fortolke national ret i overensstemmelse med denne artikel eller, såfremt en sådan fortolkning ikke er mulig, ved at undlade at anvende bestemmelser i national ret, som er i strid med denne artikel, med henblik på at anvende samme ordning som den, der finder anvendelse på de nævnte tjenestemænd.
26

Det bemærkes indledningsvis, at selv om den forelæggende ret og parterne i hovedsagen ganske vist har gjort gældende, at gyldigheden af mærkningspligten skal undersøges, henset til chartrets artikel 15, stk. 1, og artikel 16, vedrørende dels erhvervsfriheden og retten til at arbejde, dels friheden til at oprette og drive egen virksomhed, må det fastslås, at mærkningspligten ikke begrænser den mulighed, personerne har for at »udøve et frit valgt […] erhverv« som omhandlet i chartrets artikel 15. Derimod kan denne pligt udgøre et indgreb i retten til at oprette og drive egen virksomhed i henhold til chartrets artikel 16.
1)

Artikel 48, stk. 2, litra a), nr. ii), andet led, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/18/EF af 31. marts 2004 om samordning af fremgangsmåderne ved indgåelse af offentlige vareindkøbskontrakter, offentlige tjenesteydelseskontrakter og offentlige bygge- og anlægskontrakter skal fortolkes således, at bestemmelsen opfylder betingelserne for i mangel af en gennemførelse i national lovgivning at tildele borgerne rettigheder, som de kan gøre gældende ved de nationale domstole over for en ordregivende myndighed, for så vidt som denne er et offentligt organ eller ved en retsakt udstedt af en offentlig myndighed har fået til opgave at levere en offentlig tjenesteydelse under den offentlige myndigheds tilsyn, og som med henblik herpå har fået tillagt særlige beføjelser ud over dem, som følger af de regler, der finder anvendelse i forholdet mellem borgerne.
56

Henset til ovenstående bemærkninger må det første og det tredje spørgsmål besvares med, at rammeaftalens § 5, stk. 1, litra a), skal fortolkes således, at den er til hinder for, at en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede anvendes af myndighederne i den berørte medlemsstat på en sådan måde, at: — fornyelsen af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelseskontrakter inden for den offentlige sundhedssektor anses for at være berettiget på grundlag af »objektive omstændigheder« i nævnte bestemmelses forstand med den begrundelse, at disse kontrakter er støttet på lovregler, der tillader fornyelsen af sådanne kontrakter for at sikre leveringen af bestemte tjenesteydelser af midlertidig, konjunkturbestemt eller ekstraordinær art, selv om de nævnte behov reelt er faste og varige — der ikke foreligger nogen pligt for den kompetente forvaltningsmyndighed til at oprette strukturelle stillinger for at bringe ansættelsen af vedtægtsmæssigt hjælpepersonale til ophør, og at det er tilladt for forvaltningsmyndigheden at besætte de oprettede strukturelle stillinger med »midlertidigt« personale, således at jobusikkerheden for arbejdstagerne bibeholdes, selv om der i den omhandlede medlemsstat er en strukturbetinget mangel på faste stillinger for personalet inden for denne sektor.
44

Eftersom Retten i den appellerede doms præmis 355-390 redegjorde for årsagerne til, at den fandt, at appellanten var i stand til at betale den bøde, som selskabet var blevet pålagt, kunne den således nøjes med at behandle det klagepunkt, som var fremsat for den om tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet, idet den i den appellerede doms præmis 391 fastslog, at den finansielle situation for CB og for Itas var forskellig, og at »det var under hensyn til disse forskelle, og ikke til den måde, hvorpå de nævnte virksomheder havde deltaget i overtrædelsen, at Kommissionen [havde fundet], at det var passende at foretage en delvis nedsættelse af de bødebeløb, der var blevet beregnet for at tage hensyn til begge virksomheders manglende betalingsevne«.
22

På den ene side fremgår det af denne retspraksis fra Domstolen, at det må efterprøves, om der med det pågældende indgreb nås et publikum, som må anses for ikke at være omfattet af det publikum, som rettighedshaverne har givet samtykke til, hvilket er i overensstemmelse med rettighedshaverens eneret til at udnytte værket. På den anden side kan det anføres, at når et værk allerede kan findes af den brede offentlighed på internettet, nås der reelt ikke et nyt publikum ved at placere et hyperlink til et netsted, hvor værket allerede findes. Det skal derudover tages i betragtning, at internettet bugner med værker, der er offentliggjort uden samtykke fra rettighedshaveren. For administratoren af et internetsted, som vil indsætte et hyperlink på netstedet til findestedet for et værk, er det ikke altid nemt at få klarhed over, om rettighedshaveren har givet samtykke til den tidligere placering af værket.
Direktivets artikel 47 med overskriften »Økonomisk og finansiel formåen« havde følgende ordlyd:

»1. Bevis for den økonomiske aktørs finansielle og økonomiske formåen kan almindeligvis føres ved en eller flere af følgende oplysninger:

a) relevante erklæringer fra en bank eller i givet fald bevis for relevant erhvervsansvarsforsikring

b) fremlæggelse af virksomhedens balance eller uddrag heraf, hvis offentliggørelse af balancen er lovpligtig i det land, hvor den økonomiske aktør er etableret

c) en erklæring om den økonomiske aktørs samlede omsætning og i påkommende tilfælde omsætningen inden for det aktivitetsområde, kontrakten vedrører, i højst de tre seneste disponible regnskabsår, afhængigt af hvornår den økonomiske aktør blev etableret eller startede sin virksomhed, hvis tallene for denne omsætning foreligger.

2. En økonomisk aktør kan i givet fald og for en bestemt kontrakt basere sig på andre enheders formåen uanset den juridiske karakter af forbindelserne mellem aktøren selv og disse enheder. Aktøren skal i så fald godtgøre over for den ordregivende myndighed, at han råder over de nødvendige ressourcer, f.eks. ved at fremlægge dokumentation for disse enheders forpligtelser i så henseende.

3. En sammenslutning af økonomiske aktører som omhandlet i artikel 4 kan på samme vilkår basere sig på sammenslutningens deltageres formåen eller andre enheders deltageres formåen.

4. De ordregivende myndigheder anfører i udbudsbekendtgørelsen eller i opfordringen til at afgive tilbud, hvilken eller hvilke af de i stk. 1 nævnte former for dokumentation de har valgt, samt hvilken anden dokumentation der skal fremlægges.

5. Hvis den økonomiske aktør af en gyldig grund ikke er i stand til at fremlægge den af den ordregivende myndighed krævede dokumentation, kan han godtgøre sin økonomiske og finansielle formåen ved ethvert andet dokument, som den ordregivende myndighed finder egnet.«
38

Da artikel 24, stk. 1, i afgørelse 2011/278 henviser til de indhentede oplysningers relevante karakter, bemyndiger den medlemsstaterne til at kræve, at de oplysninger, der giver dem mulighed for objektivt at vurdere ændringerne af de pågældende anlæg, skal indsendes til de kompetente myndigheder, og den er til hinder for, at de kræver andre oplysninger, der ikke har forbindelse til denne vurdering, såsom oplysninger, der bl.a. vedrører årsagerne til eller generelt de økonomiske eller forretningsmæssige behov for disse ændringer, hvilket det tilkommer de nationale retsinstanser at bedømme. Denne bestemmelse kræver derimod ikke, at udleveringen af oplysninger er begrænset til de oplysninger, som vedrører de ændringer, som driftslederne anser for at have en indflydelse på gratistildelingen af kvoter.