Nærværenae sags hovedproblem er at bestemme grænsen for søgsmål til domsfortolkning i henhold til artikel 40 i EØF-statutten. Kan der herved alene søges opnået en tydeliggørelse af, hvad Domstolen har påpeget ved afgørelsen af en konkret retssag, hvad den har ment om netop denne retssag, eller kan det også søges fastlagt, for hvem, bortset fra sagens parter, Domstolens anvisninger har betydning, for hvem afgørelsen og dens præmisser har bindende virkning?

Ifølge sagsøgerens udtrykkelige erklæringer under den mundtlige forhandling er det faktisk kun det sidstnævnte problem, der skal behandles. Således som påpeget af sagsøgeren, er der nemlig ingen tvivl om, at hvad Domstolen fastslog i sin dom af 14. juli 1967 vedrørende den fejlagtige anvendelse af artikel 22 i forordning nr. 19 (forudsætningerne for at træffe beskyttelsesforanstaltninger forelå ikke) og vedrørende spørgsmålet, om Kommissionen havde begået en tjenestefejl i forbindelse med tilladelsen til en sådan beskyttelsesforanstaltning, har betydning for nærværende begæring, som Domstolen skal tage stilling til. Efter sagsøgerens opfattelse er problemet alene, om dette også er bindende for en national ret, hvor der på samme grundlag er indtalt et erstatningskrav mod forbundsregeringen. Det må derfor undersøges, om en sag efter artikel 40 i EØF-statutten for Domstolen også kan anlægges med henblik på i denne forstand at få fastslået »rækkevidden« af en doms bindende virkning.

Jeg har store betænkeligheder ved at anlægge en sådan opfattelse af meningen og formålet med domsfortolkningssøgs-målet.

Drager man en parallel til lovfortolkning, i det tilfælde, hvor det skal udfindes, hvad lovgivers vilje har været, så er det ved domsfortolkning, hvor det drejer sig om en tydeliggørelse, nærliggende at tænke på, hvad Domstolen ville sige om et konkret tilfælde. Set på denne måde kan man utvivlsomt ikke tale om en domsfortolkning, når det gælder om at drage grænserne for en doms bindende virkning. Det falder uden for Domstolens kompetence; herom indeholder en dom intet. Hvor langt en doms bindende virkning rækker, vil snarere kunne udfindes ved fortolkning af de regler, der foreligger for Domstolen, og som udtrykkeligt eller stiltiende finder anvendelse på dette emne. En sådan afklaring bør altså fornuftigvis søges gennem en sag i henhold til EØF-traktatens artikel 177, dvs. i henhold til en retsforskrift, der også omfatter Domstolens handlinger, og ifølge hvilken — således som det allerede er klargjort i andre retssager — også problemer, der omhandler udstrækningen af fællesskabsrettens bindende virkning, skal behandles.

Ifølge generaladvokat Roemers forslag til afgørelse i sag nr. 70/63 bis (EKSF's Høje Myndighed mod Umberto Collotti og De europæiske Fællesskabers Domstol, Recueil 1965, s. 353) forekommer det mig i øvrigt også, at Domstolen har lagt sig fast på denne praksis. Jeg citerer hertil fra dommen i sag nr. 70/63 bis (Recueil 1965, s. 359) det afsnit, der lyder således: »I henhold til denne bestemmelse« (nemlig artikel 40) »kan en begæring om fortolkning kun antages til realitetsbehandling, såfremt den begrundes med, at den dom der ønskes fortolket, indeholder uklarhed eller tvetydighed vedrørende dens betydning og rækkevidde i det omfang, det er afgørende for den sag, der nu er for Domstolen, og ikke på uenighed om dens mulige virkninger på andre tilfælde. end det, hvori den er truffet«.

Det er min opfattelse, at denne praksis stadig må fastholdes. Herimod kan heller ikke indvendes, at begrebet »rækkevidde« i artikel 40 i Domstolens statut på denne måde ville blive berøvet sit indhold. Selv om jeg har anlagt en indskrænkende fortolkning af bestemmelsen, giver begrebet faktisk god mening. Man behøver kun at tænke på sager, hvori der deltager flere sagsøgere eller sagsøgte, eller hvori der er tvist om en række bestemmelser, og hvori det efter dommens afsigelse ikke er klart, hvem af de deltagende personer eller hvilken af de omhandlede bestemmelser visse ytringer fra Domstolen refererer sig til. Man kan også anføre sig retssager med flere stridspunkter, der ikke alle afgøres samtidigt og endeligt, og hvor det derfor kan være tvivlsomt, hvorledes rækkevidden af en mellemafgørelse skal bestemmes. I alle disse tilfælde giver det faktisk uden videre mening at spørge efter »rækkevidden« af en dom i et fortolkningssøgsmål, således som jeg forstår det. De nævnte eksempler gør det klart, at det på ingen måde er nødvendigt at Kenføre begrebet »rækkevidde« til så at sige en doms ydre virkninger for dermed at berettige det spørgsmål, om en dom er egnet til at have virkninger for andre end parterne i sagen.

Jeg må derfor sammenfattende fastslå, at den begæring om fortolkning, som Gesellschaft für Getreidehandel har indgivet, må afvises, netop fordi den alene refererer sig til de nævnte ydre virkninger af en dom, hvorfor den falder uden for artikel 40's anvendelsesområde og følgelig ikke kan antages til realitetsbehandling.