2.

Jeg skal først omtale det første, nemlig på hvilke betingelser der ifølge de i Fællesskaberne gældende regler om de ansattes retsstilling kan siges at foreligge invaliditet. Kommissionen ønsker afklaret, om tjenestemandsvedtægtens artikel 73 giver dækning for risikoen for ulykkestilfælde, hvorved den fysiske og psykiske helbredstilstand forringes, eller om bestemmelsen også omfatter risici, som har indvirkning på en tjenestemands arbejdsdygtighed. Efter Kommissionens opfattelse kan det afgørende for konstateringen af invaliditetsgraden kun være forringelsen af den fysiske og psykiske helbredstilstand i almindelighed. Kommissionen har anført, at denne opfattelse støttes af, at der ifølge artikel 73 sammenholdt med forsikringspolicen kun skal betales et engangsbeløb, uafhængigt af følgerne af ulykkestilfældet for skadelidtes arbejdsdygtighed. Da der såvel i forsikringspolicen som i de siden den 1. januar 1977 gældende gennemførelsesbestemmelser findes en tabel med faste procentsatser for bestemte fysiske og psykiske skader, uden at den konkrete beskæftigelse, som udføres af den enkelte, omtales, kan det afgørende ikke være arbejdsdygtigheden. Desuden hedder det i forsikringspolicen udtrykkeligt, at invaliditetsgraden, når det drejer sig om tilfælde af vedvarende, delvis invaliditet, som ikke er nævnt i tabellen, skal fastsættes analogt på grundlag af de i tabellen indeholdte oplysninger, uden at den forsikredes erhverv i denne forbindelse må tages i betragtning. Det må ligeledes udledes af artikel 73, stk. 2, sidste afsnit, og af artikel 25 i gennemførelsesbestemmelserne, der trådte i kraft den 1. januar 1977, at engangsydelsen for invaliditet, som omhandlet i vedtægtens artikel 73 og pensionsbestemmelserne i vedtægtens artikel 78, som udtrykkeligt beror på uarbejdsdygtigheden, må betragtes som fuldstændig adskilte. Også i gennemførelsesbestemmelsernes artikel 2, lægges der udelukkende vægt på forhold, som »har skadet tjenestemanden fysisk eller psykisk«, men ikke på tjenestemandens nedsatte arbejdsdygtighed. Før jeg kommer nærmere ind på disse argumenter, vil jeg gerne nævne, at begge parter i sagen efter min opfattelse tager deres udgangspunkt i en forkert problemsstilling, når de stiller forringelsen af den fysiske og psykiske helbredstilstand i modsætning til nedsættelsen af arbejdsdygtigheden. Disse to kriterier udelukker — hvis de opfattes på den rigtige måde — ikke hinanden; tværtimod er de lægeligt konstaterbare fysiske og psykiske skader et brugbart kriterium, som såvel kan bringes i anvendelse med henblik på bedømmelsen af nedsættelsen af erhvervsevnen som med henblik på vurderingen af den formindskede livsglæde i almindelighed. Jeg kan heller ikke følge Kommissionen i dens opfattelse, når den af den omstændighed, at utjenstdygtighed er en udtrykkelig betingelse i vedtægtens artikel 78 om krav på pension, medens dette ikke er tilfældet i artikel 73, slutter, at invaliditeten, som omhandlet i artikel 73, ikke kan referere sig til arbejdsdygtigheden som sådan. Denne fortolkning ville nemlig forudsætte, at der kun kan være tale om et alternativ mellem nedsat tjenstdygtighed og en forringelse af evnen til at finde sig til rette i dagliglivet. Hvis vi kaster et blik på medlemsstaternes retssystemer, vil vi nemlig se, at man ind imellem de to stadier kan placere den manglende erhvervsevne eller den almindelige uarbejdsdygtighed. Således opfattes f.eks. i den tyske socialforsikringsret utjenstdygtighed eller manglende evne til at udføre et bestemt erhverv principielt som et forstadium til manglende erhvervsevne. Den, der ansøger om en renteydelse, er utjenstdygtig eller mangler evne til at udføre et bestemt erhverv, når hans erhvervsevne ligger under en bestemt mindstesats, som udmåles på grundlag af gennemsnitsværdien for den erhvervsgruppe, som en forsikret med en lignende uddannelse og med lige så gode kundskaber og lige så stor dygtighed tilhører (jf. § 246, stk. 2, i Reichsversicherungsordnung, § 23, stk. 2, i Angestelltenversicherungsgesetz og § 46, stk. 2, i Reichsknappschaftsgesetz). Tilnærmelsesvis kan man derfor, for nu at bruge ordlyden i tjenestemandsvedtægtens artikel 78, også definere utjenstdygtighed således, at tjenestemanden er ude af stand til »at gøre tjeneste i en stilling i hans stillingsgruppe«. Ved manglende erhvervsevne forstsås i tysk ret — uden at jeg her skal omtale de forskellige definitioner inden for de forskellige grene af socialforsikringsretten — fuldstændig eller delvis tab af evnen til at udnytte sin arbejdskraft som sådan økonomisk. Denne almindelige manglende erhvervsevne er på sin side et forstadium til et menneskes manglende evne til at finde sig til rette i tilværelsen i almindelighed. Det vil sige, at når sidstnævnte evne er nedsat med 100 %, har den pågældende også mistet hele sin erhvervsevne og er nødvendigvis også fuldstændig utjenstdygtig. Når en person overhovedet ikke kan udnytte sin arbejdskraft økonomisk, er han rent logisk også utjenstdygtig. Denne trindeling kommer også til udtryk i tjenestemandsvedtægtens artikel 78, idet det der hedder, at den »tjenestemand, der er ramt af vedvarende invaliditet, som anses for fuldstændig, og medfører, at den pågældende er ude at stand til at gøre tjeneste i en stilling i hans stillingsgruppe … [er] berettiget til invalidepension«. Når en tjenestemand ikke længere kan gøre tjeneste i en stilling svarende til hans lønklasse, har han altså ifølge artikel 78 rent logisk krav på en pension. I de bestemmelser om forsikring mod ulykker og erhvervssygdomme, som er udstedt i medfør af tjenestemandsvedtægtens artikel 73, er der derimod tale om en ånden problematik. Her opstår spørgsmålet, om tjenestemanden som følge af ulykken eller erhvervssygdommen er blevet fuldstændig eller delvis invalid. Hvis der kun er tale om delvis invaliditet, kan tjenestemanden på trods heraf være i stand til at gøre tjeneste, om end med visse vanskeligheder. Disse vanskeligheder eller begrænsninger giver også grundlag for at lade ham modtage ydelser for vedvarende, delvis invaliditet. Men af det netop anførte fremgår det samtidig, at der i tjenestemandsvedtægtens artikel 73 ikke lægges vægt på utjenstdygtigheden. Det kan således ikke deraf udledes, om invaliditeten skal referere sig til den almindelige evne til at finde sig til rette i tilværelsen eller til den almindelige erhvervsevne. Følgende betragtninger taler efter min opfattelse for, at det i vedtægtens artikel 73 anvendte invaliditetsbegreb refererer sig til forringelsen af erhvervsevnen: for det første må det — som især sagsøgeren har henvist til — ikke overses, at såvel bidraget til forsikringen som forsikringsydelsen udmåles efter tjenestemandens grundløn, og at der allerede derved opstår en vis relation til arbejdet. Endvidere kan der imidlertid også anføres bestemmelser, som viser os, at det også har været hensigten med de fællesskabsretlige bestemmelser at lade invaliditeten bero på udmålingen af, i hvilken grad erhvervsevnen er nedsat. Artikel 73 findes i tjenestemandsvedtægtens afsnit V, kapitel 2, under overskriften »Social sikring«. De tilsvarende bestemmelser i de fællesskabsretlige regler om social sikring er Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet (EFT 1971 II, s. 366). Til gennemførelse af denne forordning har Rådet udstedt forordning (EØF) nr. 574/72 af 21. marts 1972 (EFT 1972 I, s. 149). Tredje kapitel i fjerde afsnit i sidstnævnte forordning bærer overskriften »Invaliditet, alderdom og dødsfald (pensioner)«. I dette kapitel finder vi artikel 40, hvori det udtrykkeligt bestemmes, at en medlemsstats institution ved fastsættelsen af invaliditetsgraden (i den tyske version: der Grad der Erwerbsminderung) skal tage sådanne lægelige dokumenter og erklæringer i betragtning samt administrative oplysninger, som institutionen har indhentet fra enhver anden medlemsstat. I øvrigt viser også et blik på medlemsstaternes retssystemer, at denne fortolkning af artikel 73 er korrekt. Allerede ifølge international sprogbrug sættes invaliditet til stadighed i sammenhæng med erhvervsevnen og ikke med evnen til at finde sig til rette i samfundet, (jf. Brackmann, Handbuch der Sozialversicherung, bind III, s. 666 x, samt de forskellige leksika på dette område). Specielt i tysk ret finder vi i Gesetz iiber die Versorgung der Beamten und Richter in Bund und Lander (Beamtenversorgungsgesetz) af 24. august 1976 (Bundesgesetzblatt I, s. 2485) (lov om pensioner m.v. til tjenestemænd og dommere i forbundsstaten og delstaterne) bestemmelser om social sikring i forbindelse med ulykkestilfælde, som kan sammenlignes med reglerne i tjenestemandsvedtægten. Ifølge den tyske lovs § 35 skal der ydes en kompensation (Unfallausgleich), når »skadelidtes erhvervsevne som følge af ulykkestilfælde i tjenesten er væsentlig nedsat i længere tid end seks måneder …« og kompensationen skal ydes »så længe tilstanden varer ved«. Ifølge § 35, stk. 2, skal »nedsættelse af erhvervsevnen« bedømmes »efter det fysiske handicap i beskæftigelsesforhold i almindelighed«. Ifølge § 43 ydes der »en tjenestemand, der kommer til skade ved en ulykke i tjenesten [under udførelse af en tjenstlig handling, som er forbundet med særlig livsfare], ud over pension ved tjenesteforholdets ophør, en engangsydelse i anledning af ulykkestilfældet … når tjenestemandens erhvervsevne er nedsat som følge af ulykken«. Disse bestemmelser viser, at kompensationens størrelse også i national ret gøres afhængig af, i hvilken grad erhvervsevnen er nedsat. Endvidere anvendes i forbindelse med § 35 i Beamtenversorgungsgesetz de bestemmelser, der i form af direktiver (Richtlinien) (generelle gennemførelsesbestemmelser) er udstedt til den tilsvarende bestemmelse i Bundesbeamtengesetz § 139, som nu er afløst af den nævnte § 35 i Beamtenversorgungsgesetz (gengivet i Plog-Wiedow, Kommentar Bundesbeamtengesetz, § 139). I direktiv nr. 3 bestemmes det, at »den på følgerne af ulykken i tjenesten beroende nedsættelse af erhvervsevnen udtrykkes i procentdele af skadelidtes erhvervsevne, dvs. at erhvervsevnen sættes lig med 100 %«. Endelig indeholder direktiv nr. 8 — på samme måde som den af Kommissionen undertegnede forsikringspolice og de bestemmelser, der er udstedt i medfør af vedtægtens artikel 73 — en tabel, som for bestemte legemsskader indeholder detaljerede mindsteprocentsatser, uden at der sondres mellem forskellige erhverv. Formålet med disse bestemmelser, der klart vedrører erhvervsevnen, er at give skadelidte kompensation for skadevirkningerne i forbindelse med enhver form for arbejde, nemlig en kompensation, som udmåles efter en standardiseret procentsats. Dette eksempel viser navnlig, at der ikke kan lægges vægt på det af Kommissionen fremsatte argument om, at det af tilstedeværelsen af en tabel med faste procentsatser, der gælder uafhængigt af den enkeltes erhverv, kan udledes, at de anførte satser ikke kan vedrøre den erhvervsmæssige beskæftigelse. Også i fransk ret findes der en tilsvarende tabel for så vidt angår social sikring af tjenestemæand, der rammes af ulykkestilfælde. I lov nr. 64-1339 af 26. december 1964 om en reform af loven om alderspension til tjenestemænd i civiletaterne og i militæret (loi portant réforme du code des pensions civiles et militaires de retraite) hedder det i artikel L. 27, i afdeling 5 under overskriften invaliditet: »En tjenestemand i civiletaterne, som vedvarende er ude af stand til at gøre tjeneste som følge af skader efter læsioner eller sygdom … kan udtræde af tjenesten på et tidligere tidspunkt …« Det hedder derefter i artikel L. 28: »Den tjenestemand i civiletaterne, der udtræder af tjenesten under de i artikel L. 27 nævnte omstændigheder, har ret til en livsvarig invaliderente, som kan oppebæres samtidig med den for tjenesten optjente pension. Invaliderentens størrelse fastsættes til en brøkdel af den i artikel L. 15 nævnte grundløn, således at den svarer til invaliditetsgraden. Invaliditetsgraden fastsættes under hensyn til en vejledende tabel, der udstedes ved dekret.« Til gennemførelse af artikel L. 28 hedder det i artikel 1 i dekret nr. 68-756 af 13. august 1968: »Invaliditetsgraden for tjenestemænd i civiletaterne, der har pådraget sig en invaliditet under udførelsen af deres hverv, fastsættes efter den vejledende invaliditetstabel, der findes som bilag til dette dekret.« Den vejledende tabel indeholder ligeledes en meget detaljeret fortegnelse over de fysiske og psykiske skader og den dertil svarende invaliditetsgrad, som kun må variere inden for en meget begrænset procentsats. I nr. I, tredje stk., hedder det bl.a.: »Der må imidlertid ved fastsættelsen af invaliditetsgraden under ingen omstændigheder tages hensyn til visse omstændigheder, såsom tjenestemandens alder, arten af hans beskæftigelse, … etc.« Også i belgisk ret fastsættes pensionen i anledning af vedvarende invaliditet i forhold til en anerkendt procentsats for vedvarende, delvis invaliditet, jf. artikel 4 i loven af 3. juli 1967»sur la réparation des dommages résultant des accidents du travail, des accidents survenus sur le chemin du travail et des maladies professionnelles dans le secteur public« (lov. om erstatning for skader som følge af arbejdsulykker, ulykker på vej til og fra arbejdsstedet og erhvervssygdomme inden for den offentlige sektor«. I den dertil hørende »Rapport au Roi« (forelæggelsesdokument til kongen i forbindelse med stadfæstelsen) præciseres det endvidere, at alle aspekter af skaden skal tages i betragtning ved fastsættelsen af invaliditetsgraden, hvilket ifølge lovens forarbejder særlig gælder »karakteren af de fysiologiske læsioner, forringelsen af indtjeningsevnen, dueligheden til at udføre hvervet, beskæftigelsens art og faste karakter« (Document Sénat nr. 314, Sess. 1966-1967, s. 21). Disse eksempler viser, at invaliditetsgraden også i medlemsstaterne opfattes som en funktion af forringelsen i erhvervsmæssig henseende. At ydelsen i nogle af medlemsstaterne tilkendes i form af en renteydelse, spiller i denne forbindelse ingen rolle, idet der også ifølge tjenestemandsvedtægtens artikel 73, stk. 2, i stedet for et engangsbeløb kan udbetales en livrente. Heller ikke den omstændighed, at der' f.eks. ifølge tabellerne i tysk og fransk ret i forbindelse med fastsættelsen af invaliditetsgraden overlades et vist spillerum til den institution, der skal udrede ydelserne, medens der ifølge tabellerne i forsikringspolicen og i gennemførelsesbestemmelserne af 1. januar 1977 gælder faste procentsatser, kan anføres til støtte for, der her skulle være en relevant forskel. Det afgørende er udelukkende, at der i begge tilfælde ikke må lægges vægt på den specielle beskæftigelse, som skadelidte har udført. På denne måde må i øvrigt også den af Kommissionen fremhævede bestemmelse i forsikringspolicens artikel 9, litra b), forstås, idet det dér hedder, at invaliditetsgraden — i de tilfælde af vedvarende, delvis invaliditet, som ikke er nævnt i tabellen — skal fastsættes i analogi med angivelserne i tabellen, uden at den forsikredes erhverv må tages i betragtning. Det er ligeledes irrelevant, at den sikring, der ydes i henhold til artikel 73, ikke alene omfatter ulykkestilfælde i tjenesten, men også i privatlivet, idet det ikke har indvirkning på formålet med sikringsordningen — nemlig at yde kompensation for nedsat erhvervsevne — at årsagerne er forskellige. Som afslutning når jeg derfor til det resultat, at udmålingen af invaliditetsgraden i medfør af tjenestemandsvedtægtens artikel 73 skal foretages i forhold til nedsættelsen af erhvervsevnen. Nedsættelsen af erhvervsevnen skal i denne forbindelse være udtryk for, i hvilket omfang en person af helbredsårsager er udelukket fra erhvervsmæssig beskæftigelse. Dette resultat støttes især af artikel 14 i bestemmelserne af 1. januar 1977, hvorefter der på visse betingelser ydes erstatning til tjenestemanden for »enhver varig beskadigelse eller misdannelse, der, selv om den ikke påvirker tjenestemandens arbejdsevne, skader hans fysiske integretet og forvolder faktisk skade på hans forhold til omverdenen«. Ifølge artikel 14, stk. 2, beregnes denne erstatning »ved en analog anvendelse af satserne i de i artikel 12 nævnte invaliditetstabeller«. Denne bestemmelse indeholder helt åbenbart en særregel for sådanne tilfælde, hvor erhvervsevnen, som i øvrigt er det afgørende moment, ikke er nedsat, og det bestemmes derfor også kun, at invaliditetstabellen skal anvendes analogt. Dette resultat kan heller ikke — som hævdet af Kommissionen — anfægtes under henvisning til artikel 2 i bestemmelserne af 1. januar 1977, idet denne bestemmelse udelukkende indeholder en definition af ulykkesbegrebet og i denne forbindelse naturligvis er baseret på en fysisk eller psykisk skade, uden at bestemmelsen siger noget om, hvorfor den i artikel 73 omhandlede ydelse skal erlægges.