IX —

Det afgørende i de foreliggende sager er imidlertid efter min mening ligevægten mellem den »økonomiske virkelighed«, som sagsøgerne har påberåbt sig, og den af Kommissionen anførte afgørende almene interesse, som skulle stille sig hindrende i vejen for, at der blev taget hensyn til sagsøgernes legitime interesser. Kommissionen hævder, at det antal tons, som fremgår af de udstedte eksportlicenser, stedse har oversteget det antal tons, der faktisk er blevet eksporteret. Sagsøgerne anfører omvendt, at Kommissionen tit har overdrevet tallene for de udstedte licenser og underdrevet tallene for udførslerne. Dette punkt kunne eventuelt gøres til genstand for bevisførelse. Men jeg finder ikke, at det er nødvendigt at indhente en ekspertudtalelse herom, for selv om denne forskel i 1975 kun er 2 % for så vidt angår sagsøgerne, er der på fællesskabsniveau en forskel på 10 %, selv om denne måtte skyldes spekulation fra handlende, som ikke tilhører gruppen af franske maltvirksomheder. Under alle omstændigheder var der fra og med foråret 1976 ikke noget rimeligt forhold mellem de restitutioner, der blev godkendt i juni/juli 1975, og verdenspriserne. I øvrigt bemærker Kommissionen, at maltvirksomhederne indgik deres eksportkontrakter på en dato, der lå for langt fra datoen for udstedelsen af eksportlicenser med forudfastsættelse og under alle omstændigheder for langt fra den faktiske eksport efter varernes ophold på eksportlagre. Eksempelvis bestemte den kontrakt, som blev indgået den 29. december 1975 mellem Union Malt og et sudanesisk bryggeri, at leverancerne skulle ske fra 1976 til juli 1977. Det er vanskeligt at afgive en vurdering af denne praksis. Jeg kan kun anføre, at selv om der i retlig henseende i Fællesskabet findes et høstår for byg, som går fra den 1. august til den 31. juli, hvilket i øvrigt kan ændres i årets løb, eksisterer der ikke i Fællesskabet et produktionsår for maltning, selv om der for handelen faktisk kan tales om et sådant produktionsår fra 1. maj til 30. april. Man må imidlertid stille det spørgsmål, om de af sagsøgerne påberåbte tekniske og handelsmæssige hensyn gør det nødvendigt for dem at fremskynde deres kontrakter med bryggerierne i fællesmarkedet tilsvarende, og om den »almindelige oversigt over maltvirksomheden« i fællesmarkedet også er gyldig for deres relationer til kunder i tredjelande. Over for disse standpunkter finder jeg det nødvendigt at afdramatisere diskussionen. Der kan ikke være tale om at bebrejde de franske industridrivende, at de har udnyttet ordningen med præfinansiering af restitutionerne med henblik på at misbruge en forlængelse af gyldighedsperioden for deres licenser med forudfastsættelse. I øvrigt har Kommissionen selv i et svar af 24. september 1976 på et skriftligt spørgsmål fra hr. Hougardy anerkendt, at den betragtede »beskyldningerne [mod de europæiske maltvirksomheder] … som uheldige og uberettigede«. Det, det drejer sig om, er ganske enkelt, hvorvidt tilpasningen af en lovgivning, som i erfaringens lys ikke længere var økonomisk forsvarlig, er sket under sådanne omstændigheder, at Fællesskabet har pådraget sig ansvar. Det er givet, at fællesskabslovgivningen gjorde det muligt for de erhvervsdrivende — navnlig for de handlende — at indhente licenser med henblik på videresalg, en transaktion, som i øvrigt i sig selv var fuldstændig lovlig. De forpligtelser, der følger af licenserne kan ikke overdrages, men de rettigheder der følger af disse licenser, kan overdrages inden for licensens gyldighedsperiode (artikel 3 stk. 1, i forordning nr. 193/75). Rent faktisk er visse af de licenser, som sagsøgerne har fremlagt, blevet overdraget til andre maltvirksomheder inden for fællesmarkedet (det er tilfældet i sagerne 44 og 45/77). Endelig kunne maltvirksomhederne selv anvende ordningen med aktiv forædling. Sagsøgerne udtaler, at det på intet tidspunkt har kunnet påvises, at en europæisk maltvirksomhed, navnlig de franske, har importeret byg for at reeksportere denne i form af malt med udbetaling af en høj restitution. Men denne mulighed er faktisk blevet udnyttet op til 10 %, eftersom Fællesskabets maltvirksomheder, hvis kapacitet blev udvidet som følge af opsving i ølindustrien i tredjelande, for omkring 90 %'s vedkommende forsynede sig med maltbyg fra Fællesskabet. Følgelig har visse handlende kunnet drage fordel af transaktionen med importafgifter og eksportrestitutioner. Resultatet heraf har været en lignende handel med licenser som på sukkermarkedet samt en mulighed for indtræden eller bytte (»Dobbeltlicenser«) og forstyrrelser på markedet, selv om disse ikke har kunnet lægges sagsøgerne til last. Under alle omstændigheder, selv om de spekulationer, som oplagsordningerne gjorde mulige, i princippet var lovlige, var de kun tilladt med det udtrykkelige forbehold, at der kunne ske ændringer i den pågældende ordning. Lovgiver bør når som helst kunne ændre en lov, som giver mulighed for sådanne spekulationer: Det må være aftalebestemmelserne, der tilpasser sig lovgivningen, og ikke omvendt. Det må følgeligt antages, at selv om ordningen med forudfastsættelse af restitutionen ifølge sagsøgernes opfattelse og praksis var uløseligt forbundet med ordningen med forudbetaling på grund af varernes anbringelse i oplag, og selv om de har udformet deres kontrakter i tillid til oplæggelsens varighed, så følger forbindelsen mellem de to systemer deres egen handelspraksis, men heraf følger på ingen måde, at denne forbindelse ikke kan brydes, blot fordi, som sagsøgerne udtaler, »opfyldelsen af en og samme kontrakt binder de to systemer sammen«. Sagsøgerne har muligvis følt sig bestryrket i denne opfattelse af den 7 år lange praksis, men en afgørende almen interesse kunne fuldt lovligt berettige en ændring. Selv om maltvirksomhederne i henhold til den frist for overskridelse på 3 eller 6 måneder af deres eksportlicensers gyldighedsperiode, som i praksis var mulig ifølge forordningerne nr. 441/69 og 1957/69, har troet at kunne »opfylde deres eksportkontrakter over 15 til 18 måneder, således at de i slutningen af produktionsåret kunne indvinde den frist på 3 til 6 måneder, som de havde måttet ofre i begyndelsen af produktionsåret til forhandling af deres kontrakter og tilpasning af deres udbudsbetingelser«, er dette ikke det formål, som præfinansieringen af forarbejdning eller oplagring skulle opfylde. Troen på, at den tidligere ordning ikke skulle kunne undergå ændringer i maltproduktionsåret 1975/76, forekommer mig følgelig subjektiv, hvilket iøvrigt er karakteristisk for enhver tro, og udstedelsen af eksportlicenser til sagsøgerne har ikke mellem dem og Fællesskabet skabt noget offenligretligt forhold, som er uforanderligt, således som sagsøgerne påstår. Til støtte for, at der har foreligget en afgørende almen interesse, påberåber Kommissionen sig den dumping, der er påført maltvirksomhederne i visse tredjelande, og trusler om gengældelse, der er fremsat fra visse af disse lande (Schweiz, Australien …) mod andre sektorer af det fælles landbrugsmarked. Sagsøgerne hævder, at den foranstaltning, der er truffet af Kommissionen, på ingen måde er kommet maltvirksomhederne i tredjelande tilgode. I det omfang, hvori de kontrakter, der er indgået af de europæiske maltvirksomheder, er blevet annulleret eller ændret, har dette imidlertid begrænset den fordel, som de havde i forhold til andre leverandører til bryggerierne i tredjelande, og disse landes maltvirksomheder har draget konvekvenserne heraf for fremtiden. Kommissionen anfører ligeledes, at det i overensstemmelse med Fællesskabets almindelige antiinflationspolitik var nødvendigt at sætte loft for restitutionerne; den forsvarer ligeledes, at den har villet opstille kontingenter for disse. Jeg finder at det også her drejer sig om en »afgørende« betragtning, en betragtning som i et vist omfang svarer til den, ligger grund for ophævelsen af produktionsrestitutionen for stivelse, og som opfylder den af Rådet påtagne forpligtelse til at ændre landbrugsforordningerne således, at der fastsættes et »ikke indikativt, men reelt« loft for EUGFL's forpligtelser. De udgifter, der er afholdt som følge af, at restitutionerne blev fastsat på et for højt niveau, er faktisk blevet anslået til nær 47 millioner regningsenheder. Sandheden er, at restitutionen for malt i juni/juli 1975 med den kompetente forvaltningskomites samtykke blev fastsat på et niveau, der under hensyntagen til den mulige varighed af ordningen med oplag var uden forbindelse med de markedsvilkår, der var gældende på det tidspunkt, da licenserne, såfremt der ikke var sket en ændring af systemet, kunne være blevet færdigbehandlet. Som det er udtalt af formanden for Kommissionens underudvalg for kontrol af Europa-Parlamentets budget: »der er endnu meget at kontrollere og klarlægge« på dette område. Jeg mener imidlertid, at jeg kan tilslutte mig det, som De europæiske Fællesskabers kontroludvalg udtaler i sin rapport af 24. oktober 1977 om regnskabet for 1976 vedrørende eksportrestitutioner for malt: »Det er klart, at der er indhentet et stort antal af disse licenser i spekulationsøjemed, uden at der har ligget reelle kontrakter til grund for ansøgningerne, og at dette har medført, at Kommissionen har måttet udbetale betydelige eksportrestitutioner … det er klart, at malteeksportørerne på det pågældende tidspunkt forudså markedsudviklingen mere præcist end Kommissionen; de har altså, til deres fordel, reageret hurtigere, hvorved de har pålagt Fællesskabet for høje byrder…«. For mit vedkommende ser jeg heri en illustration af den »kattens leg med musen«, som generaladvokat Alain Dutheillet de Lamothe har fremstillet meget præcist i sit forslag til afgørelse, fremsat den 10. februar 1971 i sagen Tradax (Recueil, 1971, s. 158), og vi ser her et nyt eksempel på den forsinkelse, hvormed et administrativt apparat, der er underkastet komplicerede procedurer, reagerer på markedsudviklingen, som hurtigt udnyttes af yderst velinformerede erhvervsdrivende. Under disse omstændigheder er det muligt, som sagsøgeren har hævdet, at Kommissionen den 5. februar 1976 for forvaltningskomiteen har anført, at det var nødvendigt enten at nedsætte varigheden for oplag eller at nedsætte varigheden for licensernes gyldighed. Kommissionen har ikke villet røre ved gyldighedsperioden for restitutionens forudfastsættelse (hvilket for eksempel ved forordning 2607/75 af 14. 10. 1975 er sket for importlicenser for hård hvede), idet denne faktisk udgør en velerhvervet rettighed; Kommissionen fik i forvaltningskomiteen flertal for at godkende den ændring af ordningen med den præfinansiering af restitutionen, som anbringelse i oplag gav ret til, selv om dette flertal i det følgende møde fortrød sit standpunkt. Endelig er Kommissionen ikke den eneste, der aldrig har villet anerkende den »oversigt over maltvirksomheden«, som sagsøgerne nærmest har skamrost: Rådet har i en betragtning til sin forordning nr. 1381/76 af 16. juni 1976 udtalt, at »erfaringen viser, at en lang gyldighedsperiode (for eksportlicenser) kan udnyttes i spekulativt øjemed«, og på grundlag heraf i det væsentlige gentaget indholdet af de supplerende foranstaltninger, som Kommissionen havde vedtaget ved forordning nr. 1157/76 af 17. maj 1976, foranstaltninger, som ikke fulgte udtalelsen fra forvaltningskomiteen for korn: Selv om Rådet godkendte, at »en stor del af leveringskontrakterne … efter international praksis indgås for mindst et år«, har det ikke villet udstrække eksportlicensernes gyldighed udover 12 måneder; i Rådets forordning kræves det, at angivelsen af bestemmelsestedet for eksporten sker senest 2 måneder efter licensens udstedelse; sikkerhedsstillelsen frigøres kun på betingelse af, at der føres bevis for, at produktet er blevet indført i den pågældende underzone eller det pågældende europæiske bestemmelsesland, som ikke er en medlemsstat. Overdragelse af rettigheder, der følger af eksportlicenser med lang varighed, blev udelukket for malt fra august 1976 (Kommissionens forordning nr. 2088/76 af 24. 8. 1976). Da det drejede sig om vurdering af en kompliceret økonomisk situation, havde Kommissionen, støttet af forvaltningskomiteen, en vid skønsmargen. Kommissionen har ikke ved anvendelsen af denne beføjelse begået nogen grov fejl eller magtfordrejning og heller ikke klart overskredet grænserne for denne beføjelse; for at udtrykke det positivt: den har afvejet de pågældende interesser med målene for den fælles landbrugspolitik, som disse er fastlagt i traktaten.