ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
25

Desuden er formålet med retten til en årlig betalt ferie i medfør af artikel 7, stk. 1, i direktiv 2003/88, der adskiller retten til årlig betalt ferie fra andre typer af fravær med andre formål, som f.eks. retten til sygeorlov, som har til formål at gøre det muligt for arbejdstageren at komme sig efter en sygdom, at give arbejdstageren mulighed for at hvile ud og have en periode til rådighed, hvorunder han kan slappe af og nyde sin fritid (jf. i denne retning dom af 30.6.2016, Sobczyszyn, C-178/15, EU:C:2016:502, præmis 25). Det formål, der forfølges med dette direktiv, og som består i at give arbejdstageren mulighed for at råde over en periode til hvile, afslapning og fritid med henblik på at beskytte sin sikkerhed og sundhed, forudsætter nemlig, at arbejdstageren tidligere har udøvet en aktivitet, der begrunder, at denne tildeles en sådan periode. Det følger heraf, at retten til årlig betalt ferie i princippet skal fastlægges på grundlag af faktiske arbejdsperioder, der er fuldført i henhold til en ansættelseskontrakt (jf. i denne retning dom af 25.6.2020, Varhoven kasatsionen sad na Republika Bulgaria og Iccrea Banca SpA, C-762/18 og C-37/19, EU:C:2020:504, præmis 58 og den deri nævnte retspraksis).
34

I øvrigt bemærkes, at således som det fremgår af s. 32 i rapporten udarbejdet af P. Jenard om Bruxelleskonventionen (EFT 1979, C 59, s, 1), har artikel 13, stk. 3, i forordning nr. 1215/2012 til hensigt at give forsikringsgiveren ret til at inddrage den sikrede som tredjepart i sagen mellem forsikringsgiveren og den skadelidte person for at beskytte denne mod svig og for at undgå, at forskellige retsinstanser træffer uforenelige afgørelser. Det følger heraf, at når den skadelidte anlægger erstatningssag direkte mod en forsikringsgiver, og sidstnævnte ikke har inddraget den berørte sikrede, kan retten, for hvilken sagen er indbragt, ikke støtte sig på denne bestemmelse for at erklære sig kompetent i forhold til den sikrede.
3

21.-24. betragtning til direktiv 2014/40 har følgende ordlyd: »(21) I overensstemmelse med direktivets formål, som er at fremme den rette funktion af det indre marked for tobak og relaterede produkter med udgangspunkt i et højt sundhedsbeskyttelsesniveau, især for unge, og i overensstemmelse med Rådets henstilling 2003/54/EF [af 2. december 2002 om forebyggelse af rygning og om initiativer til forbedring af bekæmpelse af tobaksrygning (EFT 2003, L 22, s. 31)] bør medlemsstaterne opfordres til at forhindre salg af sådanne produkter til børn og unge ved at træffe passende foranstaltninger, der fastsætter aldersgrænser og sikrer disses overholdelse. (22) Der er stadig indbyrdes forskelle mellem de nationale bestemmelser om mærkning af tobaksvarer, særlig med hensyn til brugen af kombinerede sundhedsadvarsler, som består af et billede og en tekst, oplysninger om hjælp til rygestop og lignende tjenester samt salgsfremmende elementer i og på enkeltpakninger. (23) Disse forskelle kan skabe handelshindringer og hindre den rette funktion af det indre marked for tobaksvarer og bør derfor fjernes. Det er endvidere muligt, at forbrugerne i nogle medlemsstater er bedre orienteret om de sundhedsmæssige risici ved tobaksvarer end forbrugere i andre medlemsstater. Uden yderligere initiativer på EU-plan vil de eksisterende forskelle kunne forventes at ville blive endnu større i de kommende år. (24) Det er også nødvendigt at tilpasse bestemmelserne om mærkning for at tilpasse de regler, der gælder på EU-plan, til den internationale udvikling. [F.eks.] opfordres der i [Verdenssundhedsorganisationens rammekonvention om tobakskontrols retningslinjer om pakning og mærkning af tobaksprodukter til at anvende store billedadvarsler på begge de visuelt vigtigste overflader, obligatoriske oplysninger om hjælp til rygestop og lignende tjenester samt strenge regler om vildledende oplysninger. Bestemmelserne om vildledende oplysninger vil supplere det generelle forbud mod vildledende handelspraksis over for forbrugerne fra virksomhedernes side i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/29/EF [af 11. maj 2005 om virksomheders urimelige handelspraksis over for forbrugerne på det indre marked og om ændring af Rådets direktiv 84/450/EØF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/7/EF, 98/27/EF og 2002/65/EF og Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 2006/2004 (direktivet om urimelig handelspraksis) (EUT 2005, L 149, s. 22)].«
50

Kommissionen har gjort gældende, at Domstolen ikke har kompetence til at besvare det femte spørgsmål. Den har gjort gældende, at artikel 30 i forordning nr. 1305/2013 ikke skaber nogen forpligtelse til eller noget løfte om at betale kompensationer til fysiske personer som følge af samtlige de restriktioner, som er pålagt brugen af de aktiver, der henhører under Natura 2000-nettet, og at EU-retten generelt ikke anerkender, at der findes et almindeligt princip, hvorefter der under alle omstændigheder skal ydes kompensation, dvs. for alle disse restriktioner, der pålægges i henhold til Natura 2000. Kommissionen er af den opfattelse, at der i det foreliggende tilfælde bør gives forrang til en løsning svarende til den, som Domstolen valgte i dom af 22. maj 2014, Érsekcsanádi Mezőgazdasági (C-56/13, EU:C:2014:352), for så vidt som Domstolen med denne dom i det væsentlige fastslog, at eftersom den pligt til kompensation, der var tale om i den sag, der lå til grund for denne dom, ikke var baseret på EU-retten, men på den nationale lovgivning, havde Domstolen ikke kompetence til at bedømme en sådan national lovgivning ud fra retten til effektive retsmidler, ejendomsretten eller friheden til at oprette og drive egen virksomhed, som er sikret ved chartret.
75

Hvad angår den eventuelle begrundelse for en sådan forskellig behandling skal det bemærkes, at beslutning nr. 138/2013 havde til formål at sikre forsyningssikkerheden. Det fremgår således af de oplysninger, som Domstolen har til rådighed, at de foranstaltninger, der blev truffet i medfør af denne beslutning, havde til formål at sikre nettets tilstrækkelighed ved at etablere en reservekapacitet for perioderne med spidsbelastning og var nødvendige for at afhjælpe problemerne med balancering af nettet som følge af forøgelsen af produktionskapacitet fra vedvarende energikilder og for at imødegå den øgede grænseoverskridende handel. Den havde ligeledes til formål at sikre anvendelsen af forskellige former for brændsel til elproduktionen ved at tillægge prioriteret anvendelse af nationale energiprodukter en særlig stor betydning med henblik på at sikre energimæssig uafhængighed.
(23)

[…] Medlemsstaterne bør tilskynde producenterne til at tage det fulde ansvar for indsamlingen af WEEE bl.a. ved at finansiere indsamlingen af WEEE gennem hele affaldskæden […] i overensstemmelse med princippet om, at forureneren betaler. For at fordelene ved producentansvarskonceptet kan udnyttes bedst muligt, bør hver enkelt producent være ansvarlig for at finansiere behandlingen af affald fra producentens egne produkter. Den enkelte producent bør kunne vælge at opfylde denne forpligtelse enten individuelt eller ved at deltage i en kollektiv ordning. Hver enkelt producent bør, når et produkt bringes i omsætning, stille en finansiel garanti for at forhindre, at omkostningerne ved håndtering af WEEE fra forældreløse produkter påhviler samfundet eller de øvrige producenter. Ansvaret for at finansiere håndteringen af historisk affald bør deles af alle producenter i form af kollektive finansieringsordninger, hvortil alle producenter, der findes på markedet på det tidspunkt, omkostningerne opstår, bidrager forholdsmæssigt. […] De eksisterende ordninger for indsamling og nyttiggørelse bør anvendes bedst muligt i forbindelse med produkter med lang livscyklus, der nu falder ind under dette direktivs anvendelsesområde, som f.eks. fotovoltaiske paneler, under forudsætning af, at kravene i dette direktiv overholdes.«
25

I det foreliggende tilfælde er det ubestridt, at sagsøgeren i hovedsagen – efter at have opnået status som fastboende udlænding og efter i Østrig at have fået udstedt en EU-opholdstilladelse for fastboende udlændinge i henhold til artikel 8, stk. 2, i direktiv 2003/109 – kun i enkelte dage om året opholdt sig på EU’s område i perioden fra august 2013 til august 2018. Det var på baggrund af denne omstændighed, at Landeshauptmann von Wien (regeringschef i delstaten Wien) fandt, at sagsøgeren i hovedsagen i denne periode skulle anses for »fraværende« som omhandlet i det nævnte direktivs artikel 9, stk. 1, litra c), idet et sådant fravær medfører fortabelse af den pågældendes ret til status som fastboende udlænding, og at Landeshauptmann von Wien følgelig afslog at forlænge sidstnævntes opholdstilladelse, der bekræftede denne status.
55

Der skal således i overensstemmelse med Domstolens praksis, ifølge hvilken præamblen til en EU-retsakt ikke er retligt bindende og ikke kan påberåbes til støtte for at fravige bestemmelserne i den pågældende retsakt eller for at fortolke dem i åbenbar strid med bestemmelsens ordlyd (jf. bl.a. dom af 19.6.2014, Karen Millen Fashions, C-345/13, EU:C:2014:2013, præmis 31, og af 25.11.2020, Istituto nazionale della previdenza sociale (Familieydelser for fastboende udlændinge), C-303/19, EU:C:2020:958, præmis 26), ses bort fra muligheden for kurator for en tidligere luftfartøjsoperatør at påberåbe sig fjerde punktum i 20. betragtning til direktiv 2008/101 med henblik på at gøre krav på de aktiver, der tilhører det insolvente selskab, for at få udbetalt luftfartskvoter for årene uden luftfartsaktivitet.
20

Efter denne præcisering har den forelæggende ret redegjort for 13 situationer, hvor Apcoa opkræver kontrolgebyr for ikke-forskriftsmæssig parkering, nemlig i tilfælde af: »1. Ikke tilstrækkeligt gebyr betalt. 2. Gyldig p-billet ikke synlig i forruden. 3. Ikke-kontrollerbar billet. Dette gebyrpunkt anvendes f.eks., hvor p-billetten er placeret forkert. Gebyrpunkterne 1-3 bliver anvendt i de tilfælde, hvor der skal betales for at parkere på en parkeringsplads. 4. Gyldig p-tilladelse mangler. Dette gebyrpunkt anvendes f.eks. ved beboerparkering, hvor der kræves tilladelse til at benytte specifikke parkeringsbåse. 5. Parkering på invalideplads. Dette gebyrpunkt bliver kun anvendt i tilfælde, hvor der er skiltet med invalideplads, men der kan være tale om både gratisparkering og betalingsparkering. For at kunne parkere på disse pladser, skal bilisten have et bevis i forruden. 6. Parkering uden for opmærket parkeringsbås. Dette gebyrpunkt gælder ved alle typer parkeringspladser, hvor det er skiltet, at der skal parkeres inden for båsene. 7. Parkering forbudt. Dette gebyrpunkt anvendes f.eks., hvis der parkeres på en brandvej. 8. Reserveret parkeringsplads. Dette gebyrpunkt gælder ved alle typer parkeringspladser, hvor det er angivet, hvem der må parkere i den specifikke bås. 9. Ingen p-skive synlig. 10. Urigtigt indstillet p-skive/p-tid overskredet. 11. P-skive ulæselig. Dette gebyrpunkt anvendes f.eks., hvis p-skivens visere er faldet af, eller hvis der er fejl i en elektronisk p-skive. 12. Mere end én p-skive. Dette gebyrpunkt anvendes i de tilfælde hvor bilisten har placeret mere end én parkeringsskive i forruden for at forlænge tidsrummet, der kan parkeres i. Gebyrpunkterne 9-12 bliver anvendt i de tilfælde, hvor der ikke skal betales for at parkere i en tidsbegrænset periode, men i stedet stilles en p-skive som bevis for, hvornår man har parkeret bilen. 13. Andet. Dette gebyrpunkt anvendes, hvis der er tale om en overtrædelse af forskrifterne for parkering, som ikke er beskrevet i nogen af de 12 ovenstående punkter. Gebyrpunkt 13 anvendes f.eks., hvis parkeringen er til tydelig gene for trafikken. Hvis dette gebyrpunkt anvendes som begrundelse for opkrævning af et kontrolgebyr, vil dette være suppleret med tekst, der beskriver overtrædelsen.«
95

Kommissionens forslag vedrørende tvangsbøden kan ikke binde Domstolen og udgør blot et nyttigt sammenligningsgrundlag. Ligeledes er retningslinjer som dem, der er indeholdt i Kommissionens meddelelser, ikke bindende for Domstolen, men bidrager til at sikre gennemsigtigheden, forudsigeligheden og retssikkerheden i Kommissionens egne handlinger, når denne institution fremsætter forslag for Domstolen. I forbindelse med en sag på grundlag af artikel 260, stk. 2, TEUF vedrørende et vedvarende traktatbrud i en medlemsstat til trods for den omstændighed, at samme traktatbrud allerede er blevet konstateret i en første dom, der er afsagt i henhold til artikel 258 TEUF eller til artikel 108, stk. 2, TEUF, skal Domstolen nemlig have mulighed for at fastsætte størrelsen af og formen på den pålagte tvangsbøde, som den finder passende, for at tilskynde denne medlemsstat til at bringe den manglende opfyldelse af de forpligtelser, der følger af Domstolens første dom, til ophør (dom af 14.11.2018, Kommissionen mod Grækenland, C-93/17, EU:C:2018:903, præmis 119 og den deri nævnte retspraksis).
48

Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det første spørgsmål besvares med, at EU-retten skal fortolkes således, at en national ret, for hvilken der er indbragt en tvist, hvori alene private er parter, ikke er forpligtet til, alene på grundlag af EU-retten, at undlade at anvende en national lovgivning, der i strid med artikel 15, stk. 1, artikel 15, stk. 2, litra g), og artikel 15, stk. 3, i direktiv 2006/123 fastsætter minimumssatser for honorarer for arkitekters og ingeniørers ydelser, og som medfører, at aftaler, der fraviger denne lovgivning, er ugyldige, hvilket gælder, dog uden at dette berører dels denne rets mulighed for at tilsidesætte nævnte lovgivning på grundlag af national ret i forbindelse med en sådan tvist, dels retten for den part, der har lidt skade som følge af den nationale lovgivnings uoverensstemmelse med EU-retten, til at kræve erstatning for den skade, som vedkommende er forvoldt herved.
64

Hvad for det andet angår grovheden af de lovovertrædelser, som JY har begået, fremgår det af anmodningen om præjudiciel afgørelse, at JY er blevet foreholdt at have begået to alvorlige administrative overtrædelser efter at være blevet givet tilsagn om, at hun ville blive tildelt østrigsk statsborgerskab, idet hun for det første havde undladt at anbringe en forskriftsmæssig kontrolplakette på sit motorkøretøj og for det andet havde ført et motorkøretøj i spirituspåvirket tilstand samt mellem 2007 og 2013, før tilsagnet blev givet, havde begået otte administrative forseelser.
67

Henset til ovenstående betragtninger skal det andet spørgsmål besvares med, at artikel 292 i direktiv 2009/138 skal fortolkes således, at loven i den medlemsstat, hvor retssagen verserer – således som dette udtryk er anvendt i denne artikel – har til formål at regulere alle virkningerne af likvidationen for denne retssag. Navnlig skal de bestemmelser i denne medlemsstats lovgivning, der for det første fastsætter, at indledning af en sådan likvidation medfører afbrydelse af den verserende retssag, for det andet gør genoptagelse af retssagen betinget af, at kreditoren anmelder sin fordring på forsikringserstatning i forsikringsselskabets bo, og at de organer, som det påhviler at gennemføre likvidationen, inddrages i retssagen, og for det tredje forbyder, at der afsiges dom til betaling af en erstatning, idet erstatningen nu kun kan gøres til genstand for en konstatering af, at fordringen herpå består, og fastsættelse af dens størrelse, finde anvendelse, for så vidt som sådanne bestemmelser principielt ikke griber ind i de kompetencer, som er forbeholdt hjemlandets lovgivning i henhold til det nævnte direktivs artikel 274, stk. 2.
42

En sådan konstatering kan ikke drages i tvivl af den omstændighed, som den forelæggende ret har anført, at erhvervelsen af retten til tillæg for overarbejde i henhold til punkt 4.1.2 i MTV er forbundet med faktisk »præsterede« arbejdstimer. Med forbehold for den efterprøvelse, som det tilkommer den forelæggende ret at foretage i denne henseende, og selv om det er ubestridt, at sagsøgeren i hovedsagen har udført overarbejde, som skulle medføre et tillæg på 25%, blev retten til tillæg for overarbejde udlignet af den omstændighed, at referenceenheden for at fastsætte den tærskel for timeantal, der skal tages i betragtning med henblik på et sådan tillæg, er månedligt bestemt, og at sagsøgeren har udøvet sin ret til årlig betalt ferie i den måned, hvor han har udført overarbejde.
39

Det præciseres i vejledningen til fritagelsesattesten, der ligeledes findes i bilag II til gennemførelsesforordning nr. 282/2011, at denne attest, der udfærdiges i to eksemplarer, hvoraf det ene opbevares som attest for fritagelsen af den afgiftspligtige person eller oplagshaveren i overensstemmelse med de nationale bestemmelser, der finder anvendelse i den pågældendes medlemsstat, skal udfyldes læseligt og således, at der ikke kan slettes, uden mulighed for at tilføje noget, og uden at der viskes ud eller streges over. Der skal i givet fald tilvejebringes en oversættelse af oplysningerne om de pågældende varer eller tjenesteydelser og en eventuel ordreseddel til et sprog, der er anerkendt i den afgiftspligtige persons eller oplagshaverens medlemsstat. Det fremgår ligeledes af vejledningens punkt 4, at den diplomatiske eller konsulære repræsentation eller den pågældende internationale organisation ved at stemple attesten som nævnt i den foregående præmis attesterer, at den fritagelsesberettigede enkeltperson er ansat i repræsentationen eller organisationen, og at de pågældende varer eller tjenesteydelser er beregnet til personlig brug for den pågældende.
29

På denne baggrund har Sąd Okręgowy w Szczecinie (den regionale domstol i Opole) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Skal bestemmelserne i artikel 2, [nr. 1)], i [direktiv 2011/7] fortolkes således, at de er til hinder for en fortolkning af bestemmelserne i artikel 2 og artikel 4, [nr. 1)], i [lov af 8. marts 2013], hvorefter begrebet varer ikke omfatter fast ejendom, og begrebet levering af varer ikke omfatter overdragelse af retten til at råde over fast ejendom inden for rammerne af [tidsubegrænset brugsret] i henhold til [den civile lovbogs] artikel 232 ff. […], og alternativt, at en sådan aktivitet ikke kan anses for levering af tjenesteydelser? 2) Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende, skal bestemmelserne i artikel 2, [nr. 1)], i [direktiv 2011/7] [da] fortolkes således, at de er til hinder for en sådan fortolkning af artikel 71 ff. i [lov om forvaltning af fast ejendom] og [den civile lovbogs] artikel 238 […], hvorefter [statskassens] opkrævning af årlige afgifter for [tidsubegrænset brugsret] hos enheder, der driver økonomisk virksomhed, men som ikke var de oprindelige enheder, for hvilke statskassen stiftede [den tidsubegrænsede brugsret], men hvilke har erhvervet denne ret fra andre [indehavere af tidsubegrænset brugsret], ikke er omfattet af begrebet handelstransaktion og offentlig myndighed som omhandlet i artikel 2, [nr. 1) og 2), i direktiv 2011/7] og i artikel 2 og artikel 4, [nr. 1)], i lov af 8. marts 2013 […], eller skal de fortolkes således, at [denne opkrævning] ikke er omfattet af [bestemmelserne i direktiv 2011/7 og i] den nævnte lov? 3) Såfremt det første og det andet spørgsmål besvares bekræftende, skal bestemmelserne i artikel 12, stk. 4, i [direktiv 2011/7] og artikel 6, stk. 3, litra b), i [direktiv 2000/35] [da] fortolkes således, at de er til hinder for en sådan fortolkning af artikel 15 i lov af 8. marts 2013 […] og artikel 12 i ustawa o terminach zapłaty w transakcjach handlowych [(lov om betalingsfrister i handelstranskationer)], af 12. juni 2003 [(Dz. U. af 2003, nr. 139, pos. 1323], som udelukker muligheden for at anvende bestemmelserne i det ovennævnte direktiv og i den lov, der gennemfører direktivet, på aftaler om overdragelse af [den tidsubegrænsede brugsret] til den nuværende [indehaver af den tidsubegrænsede brugsret], som er forpligtet til at betale de årlige afgifter, hvilke aftaler blev indgået efter den 28. april 2013 og den 1. januar 2004, og i tilfælde, hvor den oprindelige overdragelse af [den tidsubegrænsede brugsret til] grundstykket […] af statskassen til en anden enhed fandt sted inden den 28. april 2013 og den 1. januar 2004?«
18

Da Supreme Court of the United Kingdom (Det Forenede Kongeriges øverste domstol) er af den opfattelse, at den sag, som er indbragt for den, rejser spørgsmål om fortolkningen af direktiv 2006/112, og at den desuden danner præcedens for en række verserende tvister, har denne ret besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Såfremt i) en skatte-og afgiftsmyndighed, leverandøren og den afgiftspligtige erhvervsdrivende fejlfortolker de EU-retlige momsforskrifter og behandler en levering, der er afgiftspligtig til normalsatsen, som fritaget for moms, ii) det i aftalen mellem leverandøren og den erhvervsdrivende er fastsat, at prisen for leveringen er uden moms, og at den erhvervsdrivende bærer omkostningerne, hvis der skal betales moms, iii) leverandøren aldrig opkræver og ikke længere kan opkræve den yderligere moms, der skal betales, fra den erhvervsdrivende, og iv) skatte- og afgiftsmyndigheden (grundet forældelsesfrister) ikke kan eller ikke længere kan opkræve den moms, der skulle have været betalt, fra leverandøren, har direktiv[ 2006/112] da den virkning, at den pris, der faktisk er betalt, er kombinationen af et nettoafgiftsgrundlag samt moms heraf, således at den erhvervsdrivende kan fradrage indgående moms i henhold til direktivets artikel 168, litra a), som moms, der faktisk »er betalt« for denne levering? 2) Kan den erhvervsdrivende under disse omstændigheder alternativt fradrage indgående moms i henhold til […] artikel 168, litra a), [i direktiv 2006/112] som moms, der »skal betales« for denne levering? 3) Såfremt en skatte-og afgiftsmyndighed, leverandøren og den afgiftspligtige erhvervsdrivende fejlfortolker de EU-retlige momsforskrifter og behandler en levering, der er afgiftspligtig til normalsatsen, som fritaget for moms, og dette medfører, at den erhvervsdrivende ikke kan fremlægge en momsfaktura til skatte- og afgiftsmyndigheden, der er i overensstemmelse med direktivets artikel 226, [nr. 9) og 10)], med hensyn til den modtagne levering, er den erhvervsdrivende da berettiget til at fradrage indgående moms i henhold til direktivets artikel 168, litra a)? 4) Er det ved besvarelsen af det første til det tredje spørgsmål: a) relevant at undersøge, om leverandøren måtte have indsigelser, herunder baseret på berettigede forventninger i henhold til national ret eller EU-retten, mod ethvert forsøg fra skatte-og afgiftsmyndighedens side på at udstede en efteropkrævning, hvorved den pågældende pålægges at betale et beløb, der svarer til momsen for leveringen? b) relevant, at den erhvervsdrivende på samme tidspunkt som skatte- og afgiftsmyndigheden og leverandøren vidste, at leveringen faktisk ikke var fritaget, eller havde samme kendskab som dem, og kunne have tilbudt at betale den moms, der skulle have været betalt for leveringen (som beregnet på grundlag af leveringens markedspris), så denne kunne viderebetales til skatte-og afgiftsmyndigheden, men undlod at gøre dette?«