ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Direktiv 2006/112 om det fælles merværdiafgiftssystem og princippet om afgiftsneutralitet er i forbindelse med en transaktion underlagt ordningen med omvendt betalingspligt ikke til hinder for, at modtageren af tjenesteydelser fratages retten til at fradrage den merværdiafgift, han uberettiget har indbetalt til leverandøren af tjenesteydelserne på grundlag af en fejlagtigt udstedt faktura, herunder når det er umuligt at korrigere denne fejl på grund af tjenesteyderens konkurs.

I henhold til ordningen med omvendt betalingspligt finder der således ikke nogen betaling af merværdiafgift sted mellem tjenesteyderen og modtageren af disse tjenesteydelser, idet sidstnævnte er pligtig at betale den indgående merværdiafgift for de gennemførte transaktioner, samtidig med at han i princippet kan fradrage denne afgift, således at der ikke opstår nogen skyld til skattemyndighederne. I denne forbindelse forholder det sig således, at selv om princippet om afgiftsmæssig neutralitet kræver, at der indrømmes fradrag for indgående merværdiafgift, hvis de materielle betingelser herfor er opfyldt, selv om de afgiftspligtige ikke måtte have opfyldt visse formelle betingelser, skulle modtageren af tjenesteydelserne have indbetalt momsen til skattemyndighederne i henhold til artikel 199 i direktiv 2006/112. Ud over den omstændighed, at den omhandlede faktura ikke svarer til de formelle krav i den nationale lovgivning, er der endvidere en materiel betingelse i ordningen med omvendt betalingspligt, som ikke er blevet overholdt. Denne situation har forhindret skattemyndighederne i at undersøge anvendelsen af ordningen med omvendt betalingspligt og har medført en risiko for tab af afgiftsmæssige indtægter for den pågældende medlemsstat.

Da den merværdiafgift, som modtageren har betalt til tjenesteyderen, ikke var skyldig, og da indbetalingen ikke overholdt en af de materielle betingelser i ordningen, kan modtageren af tjenesteydelserne ikke påberåbe sig en ret til at fradrage denne merværdiafgift.

Den omstændighed, at tjenesteyderen er gået konkurs, kan i øvrigt ikke rejse tvivl om afslaget på ret til fradrag for den merværdiafgift, der skyldes som følge af modtageren af tjenesteydelsers tilsidesættelser af væsentlige betingelser for anvendelse af ordningen med omvendt betalingspligt. Modtageren af tjenesteydelserne, som uberettiget har indbetalt merværdiafgiften til leverandøren af de pågældende tjenester, kan imidlertid anmode denne om tilbagebetaling i henhold til national ret.

(jf. præmis 29, 35, 37, 38, 40-42 og 44 samt domskonkl. 1)
For at kunne blive betragtet som et etableringssted, hvortil er knyttet den afgiftspligtiges levering af varer eller tjenesteydelser, kræves det, at dette etableringssted har en tilstrækkelig permanent karakter, og at det med hensyn til de menneskelige og tekniske ressourcer har en struktur, der kan gøre det muligt selvstændigt at foretage de omhandlede transaktioner.

Det følger af artikel 171, stk. 1, andet afsnit, i direktiv 2006/112 om det fælles merværdiafgiftssystem, som ændret ved Rådets direktiv 2007/75, at de i artikel 1 i ottende direktiv 79/1072 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter – foranstaltninger til tilbagebetaling af merværdiafgift til afgiftspligtige personer, der ikke er etableret i indlandet, omhandlede afgiftspligtige personer, der i den omhandlede medlemsstat kun har foretaget leveringer af varer, for hvilke modtageren af disse transaktioner er udpeget som betalingspligtig for momsen i overensstemmelse med artikel 195 i direktiv 2006/112, ligeledes ved anvendelsen af ottende direktiv skal betragtes som afgiftspligtige personer, der ikke er etableret i denne medlemsstat. Denne artikel 195 finder imidlertid særligt anvendelse på leveringer af elektricitet til afgiftspligtige videreforhandlere, som er merværdiafgiftspligtige i den medlemsstat, hvori denne afgift skyldes, og til hvem varerne er leveret under de i artikel 38 i direktiv 2006/112 anførte betingelser.

Merværdiafgiftsidentifikation af et selskab gennem en fiskal repræsentant kan ikke retmæssigt behandles i den nationale retsorden som godtgørelse af, at et sådant selskab faktisk har foretaget levering af goder eller tjenesteydelser i denne medlemsstat i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i ottende direktivs artikel 1. Det fremgår således klart af ordlyden af denne bestemmelse og af artikel 171 i direktiv 2006/112, at det med henblik på udelukkelse af en ret til tilbagebetaling inden for rammerne af ottende direktiv er nødvendigt at fastslå, ikke blot at det er muligt at foretage de transaktioner, der er momspligtige i den medlemsstat, hvori anmodningen om tilbagebetaling indgives, men at sådanne transaktioner rent faktisk gennemføres.

(jf. præmis 46, 52 og 53)
Artikel 57 i Rådets fjerde direktiv 78/660 på grundlag af traktatens artikel 54, stk. 3, litra g), om årsregnskaberne for visse selskabsformer skal fortolkes således, at den er til hinder for lovgivningen i en medlemsstat, som kun undtager en dattervirksomhed, som henhører under lovgivningen i denne medlemsstat, fra bestemmelserne i nævnte direktiv om indhold, revision samt offentliggørelse af årsregnskaberne, hvis modervirksomheden også henhører under lovgivningen i nævnte stat.

Ved at anvende udtrykket »lovgivningen i en medlemsstat« anfører artikel 57, litra a), i direktiv 78/660 således utvetydigt, at modervirksomheden med henblik på anvendelsen af undtagelse i denne artikel kan henhøre under lovgivningen i enhver medlemsstat i Den Europæiske Union og ikke kun den, som dattervirksomheden, der ønsker at være berettiget til denne undtagelse, henhører under. Denne fortolkning af nævnte udtryk bekræftes af den omstændighed, at indledningen til denne artikel til forskel fra teksten om modervirksomheden anfører, at medlemsstaterne kan undtage de dattervirksomheder, som henhører under »deres lovgivning«.

Når en medlemsstat har valgt denne undtagelse, kan den desuden ikke i de betingelser, der gælder for anvendelse af nævnte undtagelse, indføre en forskellig behandling af modervirksomheder med hjemsted i denne medlemsstat og af modervirksomheder med hjemsted i en anden medlemsstat.

(jf. præmis 25-27 og 30 samt domskonkl.)
Artikel 3, stk. 1, i direktiv 72/166 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer og kontrollen med forsikringspligtens overholdelse og artikel 1, stk. 1 og 2, i direktiv 84/5 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer, som ændret ved direktiv 2005/14, skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en national lovgivning, der fastsætter en særlig ordning med erstatning for ikke-økonomiske skader i forbindelse med mindre legemsbeskadigelse som følge af færdselsulykker, og hvorved erstatningen for disse skader er begrænset, sammenlignet med den erstatning, der indrømmes for identiske skader, som følger af andre årsager end disse ulykker.

For det første er en sådan national lovgivning nemlig omfattet af de nationale materielle bestemmelser om erstatningsansvar, hvortil direktiv 72/166 og 84/5 henviser, og for det andet berører den ikke det erstatningsansvar, som er fastsat i EU-retten, i medfør af hvilket det erstatningsansvar for motorkøretøjer, der fastlægges i den gældende nationale ret, dækkes af en forsikring i overensstemmelse med bl.a. de nævnte direktiver.

(jf. præmis 39 og 47 samt domskonkl.)
Det fremgår af fast retspraksis, at det ved anvendelsen af artikel 8, stk. 1, litra b), i forordning nr. 207/2009 om EF-varemærker kræves, for at der kan foreligge en risiko for forveksling, både, at det varemærke, som ansøgningen vedrører, er identisk med eller ligner det ældre varemærke, og at de varer eller tjenesteydelser, der er omhandlet i varemærkeansøgningen, er af samme eller lignende art som de varer eller tjenesteydelser, med hensyn til hvilke det ældre varemærke er blevet registreret, og at der i den henseende er tale om kumulative betingelser.

Domstolen har i denne henseende en fast retspraksis. Domstolen har nemlig i flere tilfælde mindet om, at når det ældre varemærke og det varemærke, der søges registreret, ikke ligner hinanden, er den omstændighed, at det ældre varemærke har en høj grad af særpræg, eller den omstændighed, at de omhandlede varer eller tjenesteydelser er af samme eller lignende art, ikke tilstrækkelig til, at det kan fastslås, at der foreligger en risiko for forveksling mellem de omtvistede varemærker.

Endvidere forkastede Domstolen et anbringende som åbenbart ugrundet, ifølge hvilket Retten skulle have begået en retlig fejl, da denne fandt, at en indsigelse i henhold til artikel 8, stk. 1, litra b), i forordning nr. 207/2009 i visse tilfælde kunne afvises efter blot at have undersøgt ligheden mellem de foreliggende varemærker og dermed uden bl.a. at undersøge det ældre varemærkes eventuelt høje grad af særpræg. Domstolen har nærmere bestemt fastslået, at Retten ikke havde begået en retlig fejl, da den fastslog, at appelkammeret ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design), idet dette havde konkluderet, at de foreliggende varemærker ikke på nogen måde af den relevante kundekreds kunne anses for at være lignende, med rette kunne udlede heraf, at enhver risiko for forveksling kunne udelukkes, uden behov for først at undersøge bl.a. det ældre varemærkes eventuelle høje grad af særpræg i forbindelse med den samlede vurdering af risikoen for forveksling.

De omhandlede varemærkers lighed er følgelig en nødvendig betingelse for vurderingen af, om der foreligger en risiko for forveksling i henhold til artikel 8, stk. 1, litra b), i forordning nr. 207/2009. Den manglende lighed mellem de omtvistede varemærker medfører derfor, at denne artikel 8 ikke kan finde anvendelse.

Et varemærkes høje grad af særpræg som følge af brug er således et forhold, der skal tages i betragtning ved bedømmelsen af, om ligheden mellem tegnene eller mellem varerne og tjenesteydelserne er tilstrækkelig til at fremkalde risiko for forveksling.

(jf. præmis 41-45)
En sådan lovgivning drejer sig dermed i mindre grad om etableringsprocessen end om overførsel af aktiver mellem et kommanditselskab og et kapitalselskab.

En medlemsstats lovgivning, hvorefter værdien af aktiver, der af et kommanditselskab er blevet indskudt i et kapitalselskab, som har sit hjemsted på denne medlemsstats område, skal ansættes til deres anslåede værdi, hvorved de latente kapitalgevinster af disse aktiver, som er opstået på nævnte område, bliver skattepligtige inden deres faktiske realisering, skal alene bedømmes med hensyn til de frie kapitalbevægelser, således som disse er sikret ved artikel 63 TEUF, såfremt anvendelsen af denne lovgivning på en given sag ikke afhænger af størrelsen af en investors andel i det kommanditselskab, hvis andele blev indskudt i et kapitalselskab til gengæld for selskabsandele. Det kræves således ikke i henhold til en sådan lovgivning, at investoren ejer en andel, som sikrer, at den pågældende kan udøve en klar indflydelse på beslutningerne i kommanditselskabet eller endog på beslutningerne i kapitalselskabet.

Artikel 63 TEUF skal fortolkes således, at formålet om opretholdelsen af fordelingen af beskatningskompetencen mellem medlemsstaterne kan begrunde en medlemsstats lovgivning, hvorefter værdien af aktiver, der af et kommanditselskab er blevet indskudt i et kapitalselskab, som har sit hjemsted på denne medlemsstats område, skal ansættes til deres anslåede værdi, hvorved de latente kapitalgevinster af disse aktiver, som er opstået på nævnte område, bliver skattepligtige inden deres faktiske realisering, såfremt nævnte stat ikke har faktisk mulighed for at udøve sin beskatningskompetence på disse kapitalgevinster, når de faktisk realiseres, hvilket det tilkommer den nationale ret at fastslå.

En sådan lovgivning kan ganske vist afholde investorer fra at eje en andel i et kommanditselskab, idet disse investorer, såfremt de senere omdanner deres andele til andele i et kapitalselskab, umiddelbart skal betale indkomstskat af latente kapitalgevinster. En sådan restriktion, som i princippet er forbudt i henhold til bestemmelserne om de frie kapitalbevægelser, kan imidlertid begrundes i hensynet til at opretholde fordelingen af beskatningskompetencen mellem medlemsstaterne.

Den blotte omstændighed, at omdannelsen af andele i et kommanditselskab til andele i et kapitalselskab bevirker, at en indtægt unddrages beskatningskompetencen for den medlemsstat, på hvis område nævnte indtægt er opstået, er i denne henseende tilstrækkelig med henblik på at begrunde nævnte lovgivning, for så vidt som den fastsætter, at skatten på denne indtægt skal fastlægges på tidspunktet for nævnte omdannelse.

(jf. præmis 41, 43, 49, 55 og 58 samt domskonkl. 1)
Begrebet fjernelse af urenheder i bestemmelse 1 til kapitel 25 i den kombinerede nomenklatur, der fremgår af bilag I til forordning nr. 2658/87 om told- og statistiknomenklaturen og den fælles toldtarif, som ændret ved forordning nr. 1549/2006, skal fortolkes således, at det omfatter udtrækning af kemiske partikler af et mineralprodukt i rå tilstand, som under naturlige betingelser er optaget heri, i den udstrækning denne fjernelse forbedrer produkternes mulighed for at opfylde den bestemmelse, der er uløseligt forbundet med dem.

Den omstændighed, at en sådan proces kunne have fundet sted under naturlige betingelser, udelukker ikke, at den kan udgøre en behandling med fjernelse af urenheder som omhandlet i denne bestemmelse 1, og indebærer ikke, at de produkter, der har været udsat for en sådan proces, skal betragtes som mineralprodukter i rå tilstand i denne bestemmelses forstand.

Begrebet fjernelse af urenheder skal fortolkes i forhold til den bestemmelse, der hænger uløseligt sammen med de omhandlede produkter. Det afgørende kriterium for varernes tarifering skal i almindelighed søges i deres objektive kendetegn og egenskaber, således som disse fremgår af ordlyden af positionen i den kombinerede nomenklatur og de til afsnit og kapitler knyttede bestemmelser. Varens bestemmelse kan i øvrigt udgøre et objektivt kriterium ved tariferingen, såfremt varen og dens bestemmelse hænger uløseligt sammen, og denne sammenhæng kan påvises ud fra varens objektive karakteristika og egenskaber.

Det følger heraf, at den behandling, som partier af blegejord har været udsat for, som består i at erstatte calciumionerne med brintatomer i lerstrukturen med henblik på at forøge lerets absorberende egenskab, hvilket gør produkterne egnede til rensning og affarvning af spiseolier, udgør en fjernelse af urenheder, i den udstrækning denne fjernelse forbedrer blegejordens mulighed for at opfylde den bestemmelse, der er uløseligt forbundet med dem.

(jf. præmis 37-42 og domskonkl. 1)
Den generelle karakter af en overskrift for et anbringende, som fremsættes i stævningen, kan ikke omfatte fremførelsen på et senere stadium i proceduren af specifikke argumenter, som ikke er tilstrækkeligt tæt knyttet til de i denne stævning fremførte argumenter.

I henhold til artikel 116, stk. 1, i Domstolens procesreglement i den affattelse, som var gældende på tidspunktet for indleveringen af svarskriftet under en appelsag, skal påstandene i svarskriftet gå ud på, at appellen helt eller delvis afvises eller forkastes, eller at Rettens afgørelse helt eller delvis ophæves, eller at der gives helt eller delvis medhold i de påstande, der er nedlagt i første instans. Procesreglementets artikel 113 opstiller samme krav til påstandene i et appelskrift.

En påstand, som ikke er nedlagt med henblik på at opnå en, eventuelt blot delvis, ophævelse af den appellerede dom, men en ændring af den konstatering, som Retten har foretaget i forbindelse med dens behandling af et anbringende, som er fremsat for Retten, skal afvises.

(jf. præmis 42-44)
Den pligt til at begrunde domme, der påhviler Retten i medfør af artikel 36 og artikel 53, stk. 1, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol, pålægger den ikke at foretage en udtømmende gennemgang af hvert enkelt af de argumenter, der er fremført af parterne i sagen.

I de tilfælde, hvor Retten har taget stilling til appellantens argumenter, således at begrundelsen er tilstrækkelig til, at appellanten får kendskab til de grunde, som Retten lagde til grund for at afsige sin dom, kan den omstændighed, at afvisningen af visse af argumenterne kun blev begrundet kort, ikke anses for at udgøre en tilsidesættelse af begrundelsespligten.

(jf. præmis 31 og 32)
Artikel 8, stk. 3, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/29 om harmonisering af visse aspekter af ophavsret og beslægtede rettigheder i informationssamfundet skal fortolkes således, at en person, der uden rettighedshaverens tilladelse stiller beskyttede frembringelser til rådighed for almenheden på et websted som omhandlet i dette direktivs artikel 3, stk. 2, anvender internetudbyderens tjenester for de personer, der benytter sig af disse beskyttede frembringelser, idet internetudbyderen skal anses for at være en mellemmand som omhandlet i nævnte direktiv.

En internetudbyder, der muliggør sine kunders adgang til beskyttede frembringelser, som er stillet til rådighed for almenheden på internettet af en tredjemand, er nemlig en mellemmand, hvis tjenester anvendes til at krænke ophavsrettigheder eller beslægtede rettigheder, som omhandlet i artikel 8, stk. 3, i direktiv 2001/29. En sådan konklusion støttes af det formål, der forfølges med direktiv 2001/29. Såfremt man udelukkede internetudbydere fra anvendelsesområdet for artikel 8, stk. 3, i direktiv 2001/29, ville man i væsentligt omfang nedsætte den beskyttelse af rettighedshaverne, der tilsigtes med dette direktiv.

(jf. præmis 32, 33 og 40 samt domskonkl. 1)
Artikel 23 i direktiv 2008/48 om forbrugerkreditaftaler skal fortolkes således, at den er til hinder for anvendelse af en national sanktionsordning, hvorefter en kreditgiver i tilfælde af dennes tilsidesættelse af forpligtelsen til forud for indgåelsen af en aftale at vurdere en låntagers kreditværdighed ved at søge i en relevant database fortaber retten til kontraktbestemte renter, men fuldt ud har ret til lovbestemte renter, der forfalder fra tidspunktet for afsigelsen af en retsafgørelse, der pålægger låntageren at betale de skyldige beløb, idet de lovbestemte renter i øvrigt forhøjes med fem point, hvis låntageren ikke har betalt sin gæld inden for en frist på to måneder efter afsigelsen af retsafgørelsen, hvis den nationale ret fastslår, at de beløb, som kreditgiveren faktisk kan opkræve som følge af anvendelsen af sanktionen med fortabelse af retten til renter, i et tilfælde som indebærer øjeblikkelig opkrævning af lånets restgæld på grund af låntagerens misligholdelse, ikke er betydeligt lavere end dem, kreditgiveren havde kunnet opkræve, hvis han havde overholdt sin forpligtelse til at efterprøve låntagerens kreditværdighed.

(jf. præmis 55 og domskonkl.)
Blandt varemærkets forskellige funktioner er oprindelsesfunktionen den væsentligste. Den er egnet til at identificere den vare eller tjenesteydelse, der er omfattet af varemærket, som hidrørende fra en bestemt virksomhed og dermed til at adskille denne vare eller tjenesteydelse fra andre virksomheders. Den nævnte virksomhed er den virksomhed, under hvis kontrol varen eller tjenesteydelsen sælges.

EU-lovgiver har anerkendt dette som varemærkets væsentligste funktion ved i artikel 2 i direktiv 2008/95 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varemærker at bestemme, at tegn, der kan gengives grafisk, alene kan udgøre et varemærke, såfremt de er egnede til at adskille en virksomheds varer eller tjenesteydelser fra andre virksomheders. Konsekvenserne af denne betingelse fremgår bl.a. af det nævnte direktivs artikel 3 og 12. Artikel 3 opregner de situationer, hvor varemærket fra begyndelsen ikke kan opfylde varemærkets funktion som angivelse af oprindelsen, og samme direktivs artikel 12, stk. 2, litra a), vedrører den situation, hvor varemærket er blevet en almindelig betegnelse og derfor har mistet sit særpræg, således at det ikke længere opfylder denne funktion. Varemærket kan således fortabes, således at dets indehaver ikke længere kan gøre sine rettigheder i henhold til artikel 5 i direktiv 2008/95 gældende.

Spørgsmålet, om et varemærke er blevet en almindelig betegnelse inden for handelen for en vare eller tjenesteydelse, for hvilken det er registreret, skal ganske vist ikke blot vurderes med hensyn til forbrugernes eller de endelige brugeres opfattelse, men også efter det pågældende markeds kendetegn under hensyntagen til opfattelsen hos de fagkyndige, såsom sælgerne. I almindelighed er det dog opfattelsen hos forbrugerne eller de endelige brugere, der er afgørende. Den omstændighed, at sælgerne er bevidste om det nævnte varemærkes eksistens og om den oprindelse, som dette angiver, kan ikke i sig selv udelukke en sådan fortabelse.

Artikel 12, stk. 2, litra a), i direktiv 2008/95 skal derfor fortolkes således, at indehaveren af et varemærke kan fortabe de rettigheder, der er knyttet til dette varemærke, i forhold til en vare, som det er registreret for, når det nævnte varemærke, på grund af denne indehavers virksomhed eller passivitet, er blevet til den almindelige betegnelse for denne vare fra alene dens endelige brugeres synspunkt.

(jf. præmis 20-22 og 28-30 samt domskonkl. 1)
Artikel 12, stk. 3, litra a), tredje afsnit, i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter, som ændret ved direktiv 2001/4, sammenholdt med bilag H, kategori 5, til dette direktiv, og artikel 98, stk. 1 og 2, i direktiv 2006/112 om det fælles merværdiafgiftssystem, sammenholdt med bilag III, nr. 5), til dette direktiv, henset til neutralitetsprincippet, skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for, at to former for tjenester af befordring af personer og disses bagage i nærtrafikken, nemlig på den ene side med taxi og på den anden side med udlejningsbiler med chauffør, underlægges forskellige merværdiafgiftssatser, hvoraf den ene er reduceret, og den anden er normal, for så vidt som befordring af personer med taxi i nærtrafikken for det første udgør et konkret og specifikt aspekt af ydelseskategorien befordring af personer og disses bagage som omhandlet i nævnte kategori 5 og nr. 5) i nævnte bilag til disse direktiver på grund af de forskellige retlige krav, som de to typer af transport er underlagt, og for så vidt som de pågældende forskelle for det andet har en afgørende indflydelse på den gennemsnitlige brugers beslutning om at gøre brug af den ene eller den anden af disse typer befordring. Det tilkommer den nationale ret at undersøge, om dette er tilfældet.

(jf. præmis 60 og domskonkl. 1)
Artikel 1, stk. 1, litra a) og b), i direktiv 2001/23 om tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varetagelse af arbejdstagernes rettigheder i forbindelse med overførsel af virksomhed eller bedrifter eller dele af virksomheder eller bedrifter skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en national lovgivning, der i forbindelse med en overførsel af en del af en virksomhed tillader, at erhververen overtager overdragerens arbejdsforhold i tilfælde, hvor denne del af virksomheden ikke udgør en funktionelt uafhængig økonomisk enhed, som allerede eksisterede før overførslen.

Hvis det måtte vise sig, at den overførte enhed ganske rigtigt ikke havde en sådan tilstrækkelig funktionel uafhængighed forud for overførslen, er denne overførsel ikke omfattet af direktiv 2001/23.

En enheds manglende funktionelle uafhængighed kan under alle omstændigheder ikke i sig selv være til hinder for, at en medlemsstat i sin nationale lovgivning sikrer varetagelsen af arbejdstagernes rettigheder i tilfælde af ny indehaver.

Denne konklusion underbygges af artikel 8 i direktiv 2001/23, som bestemmer, at dette direktiv ikke berører medlemsstaternes mulighed for at anvende eller indføre love eller administrative bestemmelser, der er mere gunstige for arbejdstagerne.

Det nævnte direktiv tilsigter nemlig kun en delvis harmonisering af det pågældende område og har ikke til formål at indføre en ensartet beskyttelse for hele EU på grundlag af fælles kriterier, men derimod at sikre, at den berørte arbejdstager opnår samme beskyttelse i forhold til erhververen, som han havde i forhold til overdrageren i henhold til vedkommende medlemsstats retsregler.

(jf. præmis 35 og 39-42 samt domskonkl. 1)