ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Appel iværksat den 17. december 2018 af Jean-François Jalkh til prøvelse af dom afsagt af Retten (Syvende Afdeling) den 17. oktober 2018 i sag T-26/17, Jalkh mod Parlamentet

(Sag C-792/18 P)

(2019/C 65/36)

Processprog: fransk

Parter

Appellant: Jean-François Jalkh (ved advokat F. Wagner)

Den anden part i appelsagen: Europa-Parlamentet

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Annullation af dom afsagt den 17. oktober 2018 af Den Europæiske Unions Ret (Syvende Afdeling) (sag T-26/17). Følgelig:

— Annullation af Europa-Parlamentets afgørelse af 22. november 2016 om vedtagelse af rapport nr. A8-0319/2016 om anmodningen om ophævelse af medlem af Europa-Parlamentet Jean-François JALKH’s privilegier og immuniteter.

— Domstolen træffer afgørelse om det beløb, der skal tildeles appellanten til dækning af procesudgifter.

— Europa-Parlamentet tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appelanbringenderne vedrører tilsidesættelse af EU-retten, retlige fejl og fejl ved kvalificeringen af de faktiske omstændigheders retlige karakter samt anlæggelse af et åbenbart urigtigt skøn.

1. Om indledende bemærkninger til dommen

I modsætning til det af Retten fastslåede i den appellerede doms præmis 21 fratager en manglende ophævelse af den parlamentariske immunitet ikke en part muligheden for i Frankrig civilt at retsforfølge et parlamentsmedlem med henblik på erstatning for et tab på grundlag af culpa (artikel 1240 i den civile lovbog).

2. Om det første anbringende, som Retten undersøgte

Rettens analyse er baseret på en sammenblanding af to bestemmelser. Punkt H indgår i begrundelsen med henvisning til artikel 8 i Protokol nr. 7, om meningstilkendegivelser, mens Retten fremstiller sin begrundelse vedrørende samme emne i præmis 44-46, med henvisning til artikel 9 i Protokol nr. 7, om immunitet, som henviser til de relevante nationale bestemmelser.

3. Om det andet og tredje anbringende, som Retten undersøgte

Retten anlagde et åbenbart urigtigt skøn, da den ikke tillagde arbejdsdokumentet fra Generaldirektoratet for Research »Parliamentary Immunity in the Member States of the European Union and in the European Parliament, Legal Affairs Series« en normativ værdi og ikke tog hensyn til de deri anførte principper, hvilket medførte, at den anlagde en forkert vurdering af artikel 9 i Protokol nr. 7 henset til de faktiske omstændigheder i den foreliggende sag.

4. Om det fjerde anbringende, som Retten undersøgte

— Om eksisterende retspraksis I modsætning til det af Retten fastslåede fandtes der en fast praksis i Parlamentet »om at afvise anmodninger om ophævelse af den parlamentariske immunitet, som er baseret på faktiske omstændigheder, der vedrører parlamentsmedlemmernes politiske aktiviteter«, som burde have ført til, at Retten var kommet frem til en anden konklusion vedrørende ophævelsen af den parlamentariske immunitet.
1)

Skal direktiv 2006/112 (1), herunder navnlig artikel 24, 28, 167 og artikel 168, litra a), fortolkes således, at i forbindelse med et salg af fast ejendom — som ikke er indført i det nationale ejendomsregister (tingbogen) og ikke er tinglyst på overdragelsestidspunktet — en afgiftspligtig køber, som kontraktmæssigt har forpligtet sig til for egen regning at foretage de nødvendige skridt med henblik på den første indførelse i tingbogen, foretager en levering af ydelser i forhold til sælgeren eller et køb af tjenesteydelser, der er knyttet til dennes investering i fast ejendom, for hvilke der må anerkendes en ret til momsfradrag?
Sag anlagt den 16. november 2018 — Europa-Kommissionen mod Forbundsrepublikken Tyskland

(Sag C-718/18)

(2019/C 54/09)

Processprog: tysk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved M. Noll-Ehlers og O. Beynet, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Forbundsrepublikken Tyskland

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Forbundsrepublikken Tyskland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/72/EF af 13. juli 2009 om fælles regler for det indre marked for elektricitet og om ophævelse af direktiv 2003/54/EF (1) og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/73/EF af 13. juli 2009 om fælles regler for det indre marked for naturgas og om ophævelse af direktiv 2003/55/EF (2), idet den ikke har foretaget en korrekt gennemførelse af: — artikel 2, nr. 21), i direktiv 2009/72/EF og artikel 2, nr. 20), i direktiv 2009/73/EF — artikel 19, stk. 3, sammenholdt med artikel 19, stk. 8, i såvel direktiv 2009/72/EF som direktiv 2009/73/EF — artikel 19, stk. 5, i direktiv 2009/72/EF såvel som i direktiv 2009/73/EF — artikel 37, stk. 1, litra a), og artikel 37, stk. 6, litra a) og b), i direktiv 2009/72/EF og artikel 41, stk. 1, litra a), og og artikel 41, stk. 6, litra a) og b), i direktiv 2009/73/EF.

— Forbundsrepublikken Tyskland tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Søgsmålet vedrører en mangelfuld gennemførelse af direktiv 2009/72 og direktiv 2009/73 om henholdsvis det indre marked for elektricitet og for naturgas i Tyskland ved Energiewirtschaftsgesetz (EnWG). Ifølge Kommissionen er den gennemførelse, der er foretaget ved EnWG, ikke fyldestgørende på fire punkter. For det første er definitionen af en vertikalt integreret virksomhed, som er afgørende for, hvilke virksomheder, der er omfattet af i direktivernes adskillelsesregler, kun gennemført i tyske ret i begrænset omfang. For det andet er bestemmelserne om afkølingsperioder med hensyn til ansættelsesmæssige ændringer inden for vertikalt integrerede virksomheder ikke fuldt ud blevet gennemført. For det tredje er også de bestemmelser, der forbyder visse andele i eller finansielle fordele fra virksomheder i en vertikalt integreret virksomhed, kun i begrænset omfang gennemført. Endelig tilsidesætter den i EnWG fastsatte tildeling af beføjelser den enekompetence for de nationale regulerende myndigheder, som er fastsat i direktiverne.

Ifølge Kommissionen er der således tale om en tilsidesættelse af artikel 2, nr. 21), i direktiv 2009/72/EF, artikel 2, nr. 20), i direktiv 2009/73/EF, artikel 19, stk. 3, sammenholdt med artikel 19, stk. 8, i såvel direktiv 2009/72/EF som direktiv 2009/73/EF, artikel 19, stk. 5, i såvel direktiv 2009/72/EF som direktiv 2009/73/EF, artikel 37, stk. 1, litra a), og artikel 37, stk. 6, litra a) og b), i direktiv 2009/72/EF samt artikel 41, stk. 1, litra a), og artikel 41, stk. 6, litra a) og b), i direktiv 2009/73/EF.

(1) EUT 2009, L 211, s. 55.

(2) EUT 2009, L 211, s. 94.
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal de commerce de Paris (Frankrig) den 24. december 2018 — Trendsetteuse SARL mod DCA SARL

(Sag C-828/18)

(2019/C 82/19)

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Tribunal de commerce de Paris

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Trendsetteuse SARL

Sagsøgt: DCA SARL

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 1, stk. 2, i Rådets direktiv 86/653/EØF af 18. december 1986 (1) fortolkes således, at en selvstændig mellemmand, som ikke har beføjelse til at ændre aftalepriserne og -vilkårene for agenturgiveren, ikke er ansvarlig for formidling som omhandlet i denne artikel og derfor ikke har status som handelsagent i henhold til det ovennævnte direktiv?

(1) Rådets direktiv 86/653/EØF af 18.12.1986 om samordning af medlemsstaternes lovgivning om selvstændige handelsagenter (EFT L 382, s. 17).
—

Skal der ved vurderingen af, om en form er nødvendig for at opnå et teknisk resultat, tages hensyn til følgende kriterier: — Eksistensen af andre former, der gør det muligt at nå det samme tekniske resultat? — Formens effektivitet med hensyn til at nå det pågældende resultat? — Den hævdede designkrænkers ønske om at nå dette resultat? — Eksistensen af et ældre nu udløbet patent på den proces, der gør det muligt at nå det ønskede tekniske resultat?
1)

Er artikel 23, stk. 1, litra c), i lov om selskabsskat, i den affattelse, der var gældende i 2013, forenelig med EU-retten, hvis de fortolkes således, at renter og øvrige finansielle udgifter betalt i forbindelse med lån, som er optaget hos tredjemand eller forbundne selskaber (som det overtagne selskab kunne have fradraget, såfremt fusionen ikke havde fundet sted) for at erhverve det overtagende datterselskabs kapital, og som er blevet overført som følge af fusionen, ophører med at kunne fradrages i det overtagende selskabs indtægter efter en omvendt fusion? Kan det navnlig fastslås, at den manglende mulighed for at fradrage de finansielle udgifter udgør en hindring eller en begrænsning for de fusioner, der er omfattet af anvendelsesområdet for Rådets direktiv 2009/133/EF (1), som både tilsidesætter direktivets principper og formål samt dets artikel 4?
1.

Retten begik en fejl, da den fastslog, at det var med rette, at appelkammeret overførte konklusionerne fra Rettens tidligere domme i sagerne HELLIM og XAΛΛOYMI og HALLOUMI til den foreliggende sag. Disse sager vedrørte ikke certificeringsmærker, men andre former for varemærker, nemlig henholdsvis kollektivmærker og almindelige EU-varemærker. Sådanne varemærkers væsentligste funktion er at tjene som angivelse af varernes handelsmæssige oprindelse (en flerhed af handlende, der er forbundet ved medlemskab af en forening i tilfælde af et kollektivmærke). Certificeringsmærker har derimod ikke som væsentligste funktion at angive oprindelse, men derimod at adskille en klasse af varer, nemlig varer, som er certificerede, idet de faktisk opfylder, og der er givet tilladelse til at de produceres under, de regler, der gælder for tilladt anvendelse af HALLOUMI certificeringsmærket. Endvidere var den relevante kundekreds i disse tidligere domme fra Retten forskellig fra den relevante kundekreds i denne sag.
1)

Retten begik en fejl i den appellerede dom ved anvendelsen af artikel 76, stk. 1, i forordning nr. 207/2009 (1) (nu artikel 95, stk. 1, i forordning 2017/1001 (2)) og artikel 65 i forordning nr. 207/2009 (nu artikel 72 i forordning 2017/1001), idet den fastslog, at appellantens argumenter vedrørende det ældre varemærkes svage grad af særpræg i indsigelsessagen skulle forkastes, fordi de blev fremført første gang for Retten (præmis 87-90 i den appellerede dom). a. Retten skal tage stilling til kendsgerninger og argumenter, selv om de fremføres første gang for Retten, hvis appelkammeret ved EUIPO ex officio burde have taget dem i betragtning. b. Betydningen af en del af et varemærke på et EU-sprog er en velkendt kendsgerning og skal som sådan analyseres af kontoret ex officio. Argumenter herom skal derfor analyseres nøje af Retten, også ved at bedømme de argumenter, som fremføres første gang for den. c. Sagsøgeren i sagen for Retten har ret til at stille spørgsmålstegn ved den bedømmelse af velkendte kendsgerninger, som er foretaget af appelkammeret ved EUIPO, også ved at fremføre nye argumenter for Retten og underbygge disse argumenter med beviser. d. Ved ikke at bedømme kendsgerninger og argumenter, som kontoret skulle have taget i betragtning ex officio (herunder velkendte kendsgerninger vedrørende betydningen af de varemærker, som var genstand for indsigelsessagen) tilsidesatte Retten de almindelige procedureregler og nåede frem til en fejlagtig vurdering af spørgsmål, som var relevante i sagen ved appelkammeret.
Appel iværksat den 5. december 2018 af Foundation for the Protection of the Traditional Cheese of Cyprus named Halloumi til prøvelse af dom afsagt af Retten (Anden Afdeling) den 25. september 2018 i sag T-328/17 — Foundation for the Protection of the Traditional Cheese of Cyprus named Halloumi mod EUIPO

(Sag C-766/18 P)

(2019/C 82/11)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Foundation for the Protection of the Traditional Cheese of Cyprus named Halloumi (ved S. Malynicz, QC, barrister S. Baran og solicitor V. Marsland)

De andre parter i appelsagen: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret og M. J. Dairies EOOD

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Appellen til prøvelse af Rettens dom i sag T-328/17, Foundation for the Protection of the Traditional Cheese of Cyprus named Halloumi mod Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO), EU:T:2018:594, antages til realitetsbehandling, og der gives medhold i appellantens påstand om annullation.

— EUIPO og intervenienten tilpligtes at bære deres egne omkostninger og at betale de af appellanten afholdte omkostninger.

Anbringender og væsentligste argumenter

1. Retten begik en fejl, da den undlod at tildele kollektivmærket HALLOUMI dets rette status og beskyttelse, som EU-varemærkeforordningen kræver for sådanne kollektivmærker, og den tilsidesatte derved EU-varemærkeforordningens artikel 74.

2. Retten begik navnlig en fejl, idet den i strid med EU-varemærkeforordningens artikel 8, stk. 1, litra b), og artikel 74 anvendte en fuldstændig uforandret tilgang til bedømmelsen af kollektivmærket HALLOUMI’s fornødne særpræg.

3. Retten foretog en ukorrekt fortolkning af Domstolens afgørelse i de forenede sager C-673/15 P-C-676/15 P, The Tea Board mod EUIPO (»Tea Board«), og Domstolens begrundede kendelse i sag C-392/12 P, Foundation for the Protection of the Traditional Cheese of Cyprus Named Halloumi mod KHIM (»HELLIM«), og anvendte virkningen af disse afgørelser forkert, og undlod at følge dommen i sag C-196/11 P, Formula One Licensing mod KHIM, EU:C:2012:314 (»F1«) korrekt.
3)

Kan udelukkelsen af ægtefællens barn fra definitionen af familiemedlem i tilfælde af anvendelse af artikel 2, nr. 2) i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/38/EF på familieydelser og nærmere bestemt den luxembourgske familieydelse anses for at være en indirekte forskelsbehandling begrundet i medlemsstatens nationale målsætning om at knæsætte barnets personlige ret og nødvendigheden af at beskytte beskæftigelsesmedlemsstatens forvaltning, mens udvidelsen af personkredsen på anvendelsesområdet udgør en urimelig byrde for det luxembourgske familieydelsessystem, som bl.a. eksporterer op mod 48 % af sine familieydelser?
Appel iværksat den 3. december 2018 af Päivi Leino-Sandberg til prøvelse af kendelse afsagt af Retten (Syvende Afdeling) den 20. september 2018 i sag T-421/17, Leino-Sandberg mod Parlamentet

(Sag C-761/18 P)

(2019/C 82/10)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Päivi Leino-Sandberg (ved advocaat O.W. Brouwer og Rechtsanwalt S. Schubert)

Den anden part i appelsagen: Europa-Parlamentet

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Rettens kendelse af 20. september 2018 i sag T-421/17 ophæves.

— Domstolen gør brug af sin beføjelse i henhold til artikel 61, stk. 1, andet punktum, i statutten for Domstolen til selv at træffe endelig afgørelse i sagen.

— Europa-Parlamentet tilpligtes at betale sagsomkostningerne, herunder de af eventuelle intervenerende parter afholdte sagsomkostninger.

Anbringender og væsentligste argumenter

Første appelanbringende: Den appellerede kendelse er behæftet med retlige fejl, for så vidt som det fastslås, at sagen er blevet uden genstand, og at det derfor er ufornødent at træffe afgørelse. Appellanten har gjort gældende, at det var med urette, at det retlige kriterium, som er fastsat i dommen i sagen ClientEarth mod Kommissionen (C-57/16 P, EU:C:2018:660), og hvorefter Retten burde have fastslået, at sagen havde bevaret sin genstand, eftersom Europa-Parlamentet ikke havde trukket den omtvistede afgørelse tilbage, ikke blev anvendt i den appellerede kendelse.

Andet appelanbringende: Den appellerede kendelse er behæftet med retlige og proceduremæssige fejl, for så vidt som det fastslås, at søgsmålsinteressen er ophørt. Appellanten gør gældende, at det retlige kriterium, som er fastsat i retspraksis, herunder i dom C-57/16 P, hvorefter Retten burde have fastslået, at ulovligheden uafhængigt af de særlige omstændigheder i sagen vil kunne gentage sig i fremtiden, blev anvendt urigtigt i den appellerede kendelse, og at søgsmålsinteressen derfor fortsat bestod.
1)

a) Foretager en operatør af en shared hosting tjeneste, gennem hvilken brugere stiller filer med ophavsretligt beskyttet indhold til rådighed for almenheden uden rettighedshavernes samtykke, en overføringshandling som omhandlet i artikel 3, stk. 1, i direktiv 2001/29/EF (1), når — uploadingen foregår automatisk og uden at operatøren ser eller kontrollerer den, — operatøren i brugsbetingelserne henviser til, at der ikke må lægges indhold ind, der krænker ophavsretten, — driften af tjenesten giver operatøren indtægter, — tjenesten anvendes til lovligt brug, men operatøren har kendskab til, at også en betydelig mængde ophavsretskrænkende indhold, er tilgængelig (over 9 500 værker), — operatøren ikke leverer nogen indholdsfortegnelse og ingen søgefunktion, men de ubegrænsede download-links, som operatøren stiller til rådighed, af tredjemænd lægges ind i linksamlinger på internettet, som indeholder oplysninger om filernes indhold og gør det muligt at søge efter bestemte indhold, — operatøren ved udformningen af det vederlag for downloading, som han betaler afhængigt af efterspørgslen, skaber et incitament til at uploade ophavsretligt beskyttet indhold, som brugere ellers kun kan få adgang til mod betaling og — indrømmelsen af muligheden for at uploade filer anonymt øger sandsynligheden for, at brugere ikke bliver stillet til regnskab for krænkelser af ophavsretten? b) Ændrer denne vurdering sig, hvis der via shared hosting tjenesten gives adgang til materiale, der krænker ophavsretten, i et omfang svarende til 90-96 % af den samlede anvendelse?
—

Dom afsagt af Den Europæiske Unions Ret den 4. oktober 2018, sag Τ-272/16, ophæves, for så vidt som Kommissionen blev frifundet, Den Hellenske Republiks gives medhold i søgsmålet anlagt den 25. juni 2016, og Kommissionens gennemførelsesafgørelse (EU) 2016/417 af 17. marts 2016 (1) annulleres, for så vidt som den (a) pålagde finansielle korrektioner for i alt 166 797 866,22 EUR for ansøgningsårene 2012-2013 i sektoren for direkte afkoblet støtte og (b) pålagde en samlet finansiel korrektion på i alt 3 880 460,50 EUR for regnskabsårene 2010-2013 i sektoren for Udvikling af landdistrikter — ELFUL, akse 1 + 3 — Foranstaltning 125 og 121 investerings-foranstaltninger (2007-2013).
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Conseil d’État (Frankrig) den 14. december 2018 — GAEC Jeanningros mod Institut national de l’origine et de la qualité (INAO), Ministre de l'Agriculture et de l'Alimentation og Ministre de l’Économie et des Finances

(Sag C-785/18)

(2019/C 72/11)

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Conseil d’État

Parter i hovedsagen

Sagsøger: GAEC Jeanningros

Sagsøgt: Institut national de l’origine et de la qualité (INAO), Ministre de l'Agriculture et de l'Alimentation og Ministre de l’Économie et des Finances

Anden part: Comité interprofessionnel de gestion du Comté

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 53 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1151/2012 af 21. november 2012 om kvalitetsordninger for landbrugsprodukter og fødevarer, artikel 6 i Kommissionens delegerede forordning (EU) nr. 664/2014 (1) af 18. december 2013 om supplering af Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1151/2012 med hensyn til fastlæggelsen af EU-symboler for beskyttede oprindelsesbetegnelser, beskyttede geografiske betegnelser og garanterede traditionelle specialiteter og med hensyn til visse regler om oprindelse, visse procedureregler og visse yderligere overgangsbestemmelser (2) og artikel 10 i Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) nr. 668/2014 (3) af 13. juni 2014 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1151/2012, sammenholdt med artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder fortolkes således, at i den særlige situation, hvor Europa-Kommissionen har godkendt en ansøgning fra en medlemsstats nationale myndigheder om en ændring af varespecifikationen for en betegnelse og om registrering af en kontrolleret oprindelsesbetegnelse, og hvor denne ansøgning samtidig er genstand for en sag indbragt for den pågældende stats nationale retsinstanser, kan disse retsinstanser beslutte, at det er ufornødent at træffe afgørelse i den for dem verserende sag, eller skal de — henset til de følger en annullation af den anfægtede retsakt eventuelt vil have på gyldigheden af den af Europa-Kommissionen foretagne registrering — træffe afgørelse om lovligheden af denne retsakt fra de nationale myndigheder?

(1) EUT L 343, s. 1.

(2) Kommissionens delegerede forordning (EU) nr. 664/2014 af 18.12.2013 om supplering af Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1151/2012 med hensyn til fastlæggelsen af EU-symboler for beskyttede oprindelsesbetegnelser, beskyttede geografiske betegnelser og garanterede traditionelle specialiteter og med hensyn til visse regler om oprindelse, visse procedureregler og visse yderligere overgangsbestemmelser (EUT L 179, s. 17).

(3) Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) nr. 668/2014 af 13.6.2014 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1151/2012 om kvalitetsordninger for landbrugsprodukter og fødevarer (EUT L 179, s. 36).
3)

Gør en person, der opbevarer varer, brug af et varemærke som omhandlet i varemærkedirektivets artikel 5, stk. 1, og stk. 3, litra b), når varerne, der er forsynet med et varemærke og sendt til en medlemsstat, hvor de er overgået til fri omsætning, modtages og opbevares for et selskab af en person, som har varerne i sin besiddelse, som ikke driver erhvervsmæssig virksomhed med im- og eksport af varer og som heller ikke har tilladelse til at forvalte et toldoplag og et afgiftsoplag?
1)

Såfremt en sælger af en fast ejendom, på grund af regler, som en medlemsstat har indført på grundlag af momsdirektivets (1) artikel 188, stk. 2, ikke har foretaget regulering af fradrag for indgående afgift, idet køberen udelukkende skal anvende ejendommen til transaktioner, som giver ret til fradrag, er der da noget til hinder for, at køberen, i et tilfælde, hvor reguleringsperioden ikke er udløbet, pålægges at foretage regulering af fradraget på et senere tidspunkt, hvor køberen selv overdrager ejendommen til en person, som ikke skal anvende ejendommen til sådanne transaktioner?
1)

Skal artikel 5, stk. 3, og artikel 7 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 261/2004 (1) af 11. februar 2004 om fælles bestemmelser om kompensation og bistand til luftfartspassagerer ved boardingafvisning og ved aflysning eller lange forsinkelser og om ophævelse af forordning (EØF) nr. 295/91, EUT L 2004/46, s. 1, fortolkes således, at det transporterende luftfartsselskab, som har gjort gældende, at der foreligger usædvanlige omstændigheder som årsag til en lang forsinkelse, kun kan påberåbe sig fritagelsesbegrundelsen i artikel 5, stk. 3, i forordning nr. 261/2004 hvis selskabet også kan gøre gældende og bevise, at den enkelte passagers forsinkelse heller ikke kunne have været forhindret ved ombooking til en erstatningsrejse?
1)

Er en kontrakt om tilrådighedsstillelse af software, der er indgået skriftligt af en offentlig myndighed med en anden offentlig myndighed, og som er sammenknyttet med en samarbejdsaftale, en »offentlig kontrakt« som omhandlet i artikel 2, stk. 1, nr. 5), i direktiv 2014/24/EU (1), eller er det en kontrakt, der — i hvert fald i første omgang, med forbehold af artikel 12, stk. 4, litra a)-c) — henhører under direktivets anvendelsesområde som omhandlet i direktivets artikel 12, stk. 4, når den, der erhverver softwaren, ganske vist hverken skal betale en pris for softwaren eller en godtgørelse af udgifterne, men den samarbejdsaftale, der er forbundet med kontrakten om tilrådighedsstillelse af softwaren bestemmer, at hver samarbejdspartner — og dermed også erhververen af softwaren — gratis stiller mulige fremtidige egne softwareudviklinger, som de dog ikke er forpligtet til at producere, til rådighed for den anden?
2)

Er direktivets artikel 20, stk. 4, til hinder for en fortolkning af artikel 23 i lovdekret nr. 142/2015, hvorefter der som led i undersøgelsen af, hvorvidt modtagelsesforanstaltninger skal inddrages, tillige skal tages højde for adfærd, der er udvist af en ansøger om international beskyttelse, som ikke er strafbar ifølge medlemsstatens retsorden, men som under alle omstændigheder kan have negativ indvirkning på det ordnede samliv i de centre, hvor vedkommende befinder sig?