DOMSTOLENS DOM AF 17. MAJ 1994. - DEN FRANSKE REPUBLIK MOD KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER. - ARTIKEL 100 A, STK. 4. - SAG C-41/93.



Samling af Afgørelser 1994 side I-01829

svensk specialudgave side I-00129

finsk specialudgave side I-00165



Sammendrag

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

++++

1. Tilnaermelse af lovgivningerne ° foranstaltninger til gennemfoerelse af det indre marked ° nationale undtagelsesbestemmelser ° Kommissionens kontrol ° procedure

(EOEF-traktaten, art. 8 A og 100 A)

2. Institutionernes retsakter ° begrundelse ° pligt ° raekkevidde ° beslutning med hjemmel i traktatens artikel 100 A, stk. 4, om bekraeftelse af nationale bestemmelser, der fraviger en harmoniseringsforanstaltning

(EOEF-traktaten, art. 100 A, stk. 4, og art. 190; Kommissionens beslutning af 2.12.1992)

Sammendrag

1. Selv om artikel 100 A, stk. 4 ° inden for den ordning for tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivninger med henblik paa det indre markeds oprettelse og funktion, der er indfoert ved traktatens artikel 8 A og artikel 100 A ° giver en medlemsstat mulighed for, paa de heri anfoerte betingelser, at anvende bestemmelser, som fraviger en harmoniseringsforanstaltning, der er vedtaget efter den i stk. 1 fastsatte fremgangsmaade, er denne mulighed, da den indebaerer en fravigelse af en faelles foranstaltning til virkeliggoerelse af et af traktatens grundlaeggende maal, nemlig afskaffelse af alle hindringer for de frie varebevaegelser mellem medlemsstaterne, i henhold til artikel 100 A, stk. 4, undergivet Kommissionens og Domstolens kontrol.

Saaledes skal den medlemsstat, som ° efter at fristen for gennemfoerelsen af en harmoniseringsforanstaltning som omhandlet i artikel 100 A, stk. 1, er udloebet, eller efter at en saadan foranstaltning er traadt i kraft ° har til hensigt fortsat at anvende nationale bestemmelser, som er en fravigelse heraf, give Kommissionen meddelelse om disse bestemmelser. Kommissionen skal paase, at alle de betingelser, som gaelder for, at en medlemsstat kan paaberaabe sig undtagelsesbestemmelsen i artikel 100 A, stk. 4, er opfyldt, idet den navnlig skal undersoege, om bestemmelserne er begrundet i de vigtige behov, der er angivet i artikel 100 A, stk. 4, foerste afsnit, og hverken er et middel til vilkaarlig forskelsbehandling eller en skjult begraensning af samhandelen mellem medlemsstaterne.

Da de foranstaltninger, der traeffes med henblik paa en tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivninger, som kan hindre samhandelen inden for Faellesskabet, ikke ville faa den tilsigtede virkning, hvis medlemsstaterne fortsat havde mulighed for ensidigt at anvende nationale bestemmelser, der fraviger disse foranstaltninger, har en medlemsstat foerst ret til at anvende nationale bestemmelser, der er givet meddelelse om, naar Kommissionen har truffet beslutning om at bekraefte dem.

2. Begrundelseskravet i traktatens artikel 190 indebaerer, at alle de paagaeldende retsakter skal indeholde en angivelse af grundene til, at institutionen har udstedt dem, saaledes at Domstolen kan udoeve sine kontrolbefoejelser, og saaledes at saavel medlemsstaterne som de beroerte borgere kan faa kendskab til, hvorledes faellesskabsinstitutionerne har anvendt traktaten.

Da Kommissionen som begrundelse for, med hjemmel i traktatens artikel 100 A, stk. 4, at vedtage beslutningen af 2. december 1992 om at bekraefte de tyske bestemmelser vedroerende forbuddet mod pentachlorphenol blot i generelle vendinger har angivet indholdet af og formaalet med de tyske bestemmelser samt fastslaaet, at de er forenelige med artikel 100 A, stk. 4, uden at anfoere de faktiske og retlige grunde til, at alle de i artikel 100 A, stk. 4, fastsatte betingelser efter Kommissionens opfattelse maa antages at vaere opfyldt i det foreliggende tilfaelde, opfylder beslutningen ikke begrundelseskravet i henhold til traktatens artikel 190, hvorfor den maa annulleres som foelge af tilsidesaettelse af vaesentlige formkrav.

Dommens præmisser

1 Ved staevning indleveret til Domstolens Justitskontor den 9. februar 1993 har Den Franske Republik i medfoer af EOEF-traktatens artikel 173, stk. 1, anlagt sag med paastand om, at Kommissionens beslutning af 2. december 1992 om i henhold til traktatens artikel 100 A, stk. 4, at bekraefte tyske bestemmelser om forbud mod pentachlorphenol (EFT C 334, s. 8) annulleres.

2 Pentachlorphenol (herefter benaevnt "PCP") er et kemisk stof, der anvendes til behandling af trae, impraegnering af industritekstiler og sterilisering af gulve, som bakteriedraebende middel ved garvning af huder og i papirmasseindustrien og som molluskicid ved behandling af industrispildevand. PCP er giftigt for mennesket ved indtagelse gennem munden, ved indaanding og ved optagelse gennem huden. Det er ogsaa meget giftigt for vandmiljoeet. Anvendelsen af PCP er undergivet forskellige restriktioner i mere end tredive lande.

3 I overensstemmelse med Raadets direktiv 83/189/EOEF af 28. marts 1983 om en informationsprocedure med hensyn til tekniske standarder og forskrifter (EFT L 109, s. 8) gav Forbundsrepublikken Tyskland i 1987 Kommissionen meddelelse om et udkast til en bekendtgoerelse, hvorefter indholdet af PCP i praeparater til behandling af trae skulle begraenses til 0,5%.

4 I besvarelse af denne meddelelse oplyste Kommissionen, at den forberedte et direktiv paa omraadet, og den anmodede den tyske regering om at udsaette udstedelsen af bekendtgoerelsen i tolv maaneder.

5 Den 20. april 1988 fremsatte Kommissionen et forslag til Raadets direktiv om niende aendring af direktiv 76/769/EOEF om indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om begraensning af markedsfoering og anvendelse af visse farlige stoffer og praeparater (EFT C 117, s. 14). Ifoelge forslaget skulle indholdet af PCP begraenses til 0,1 vaegtprocent i markedsfoerte stoffer og praeparater, idet der dog samtidig blev givet mulighed for at fravige hovedreglen i tre bestemte tilfaelde.

6 Den 12. december 1989 udstedte Forbundsrepublikken Tyskland Pentachlorphenolverbotsverordnung (bekendtgoerelse om forbud mod pentachlorphenol, Bundesgesetzblatt, 1989, I, s. 2235). Bekendtgoerelsen traadte i kraft den 23. december 1989.

7 Ifoelge bekendtgoerelsens § 1, stk. 1, finder den anvendelse paa pentachlorphenol og natriumpentachlorphenoxid samt andre salte og forbindelser af pentachlorphenol, praeparater, der i alt indeholder over 0,01% af de naevnte stoffer, og produkter, der efter behandling med disse praeparater indeholder de naevnte stoffer i en koncentration paa over 5 mg/kg (ppm).

8 I henhold til bekendtgoerelsens § 2, stk. 1, er det forbudt at fremstille, markedsfoere eller anvende de af § 1, stk. 1, omfattede stoffer erhvervsmaessigt, inden for rammerne af enhver oekonomisk virksomhed eller i oevrigt i forbindelse med beskaeftigelse af arbejdstagere. Undtagelserne fra forbuddet vedroerer kun fremstilling og anvendelse af PCP og forbindelser deraf i syntese med andre stoffer, som biprodukt eller i rent forskningsoejemed eller til videnskabelige forsoeg og under forudsaetning af, at affaldsstofferne uden risiko kan bortskaffes, og at der traeffes tilstraekkelige sikkerhedsforanstaltninger til beskyttelse af arbejdstagerne og miljoeet. Disse undtagelser skal godkendes af myndighederne.

9 Den 21. marts 1991 vedtog Raadet med hjemmel i traktatens artikel 100 A direktiv 91/173/EOEF om niende aendring af direktiv 76/769/EOEF om indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om begraensning af markedsfoering og anvendelse af visse farlige stoffer og praeparater (EFT L 85, s. 34, herefter benaevnt "direktiv 91/173"). PCP er naevnt som et af de farlige stoffer, der er omfattet af direktivet. Fire regeringer, bl.a. den tyske, stemte mod vedtagelsen af direktivet.

10 Direktivets artikel 1 aendrer bilag I til direktiv 76/769/EOEF (EFT L 262, s. 201) ved indsaettelse af et punkt 23, hvorefter PCP samt salte og estere heraf ikke er tilladt i koncentrationer paa 0,1 vaegtprocent eller derover i markedsfoerte stoffer og praeparater. Der gaelder visse undtagelser fra hovedreglen, nemlig i det vaesentlige for stoffer og praeparater, der skal anvendes til behandling af trae, til impraegnering af fibre og svaere tekstiler, som syntese- og/eller omdannelsesdel i industriprocesser samt til specialbehandling af bygningsvaerker, der indgaar i staternes kulturarv. I henhold til samme bestemmelse skal de naevnte undtagelsesbestemmelser ° under hensyntagen til udviklingen inden for viden og teknik ° tages op til fornyet behandling senest tre aar efter direktivets ivaerksaettelse.

11 Ifoelge artikel 2 i direktiv 91/173 skal medlemsstaterne inden den 31. december 1991 meddele Kommissionen teksten til de vigtigste nationale retsforskrifter, som de udsteder paa det omraade, der er omfattet af direktivet, og de skal inden den 1. juli 1992 saette de noedvendige love og administrative bestemmelser i kraft for at efterkomme direktivet.

12 Den 2. august 1991 gav Forbundsrepublikken Tyskland Kommissionen meddelelse om, at den i henhold til traktatens artikel 100 A, stk. 4, havde besluttet fortsat at anvende sine nationale bestemmelser vedroerende PCP i stedet for direktiv 91/173. Meddelelsen blev tilsendt de oevrige medlemsstater til udtalelse. Den 10. februar 1992 sendte Frankrig sine bemaerkninger til meddelelsen til Kommissionen.

13 Den 2. december 1992 vedtog Kommissionen den anfaegtede beslutning om at bekraefte de tyske bestemmelser. Beslutningen blev meddelt samtlige medlemsstater.

14 Til stoette for sin paastand har Den Franske Republik for det foerste gjort gaeldende, at Kommissionen med urette har bekraeftet den meddelte tyske bekendtgoerelse, og at den dermed har tilsidesat traktatens artikel 100 A, stk. 4.

15 Dels fremgaar det af de oplysninger, de tyske myndigheder har fremsendt, hverken at foranstaltningerne til begraensning af anvendelsen af PCP var begrundet i vigtige behov, hvortil der henvises i EOEF-traktatens artikel 36, eller som vedroerer beskyttelse af arbejdsmiljoeet eller miljoebeskyttelse, eller at foranstaltningerne stod i et rimeligt forhold til de begraensninger af samhandelen, som de kunne medfoere.

16 Dels kan en medlemsstats opretholdelse af bestemmelser, der er mere restriktive end dem, der er indeholdt i raadsdirektiver, i henseende til artikel 100 A, stk. 4, kun vaere begrundet i omstaendigheder, der gaelder specielt for denne stat, hvilket ikke er tilfaeldet her.

17 For det andet har den franske regering gjort gaeldende, at Kommissionen ved udstedelsen af sin beslutning har tilsidesat EOEF-traktatens artikel 190, idet den ikke fyldestgoerende har redegjort for, at betingelserne i henhold til artikel 100 A, stk. 4, for at bekraefte saadanne bestemmelser var opfyldt.

18 Inden der tages stilling til disse anbringender, boer der foretages en gennemgang af den procedure, som udstedelsen af den anfaegtede beslutning har vaeret afslutningen paa, saaledes at den placeres i traktatens systematik, og saaledes at dens formaal og betingelser praeciseres.

19 Med henblik herpaa bemaerkes foerst, at de formaal med Faellesskabet, der er opregnet i EOEF-traktatens artikel 2 og 3, omfatter oprettelse af et faellesmarked. Ifoelge Domstolens faste praksis har oprettelsen af et faelles marked til formaal at fjerne alle hindringer for samhandelen inden for Faellesskabet med henblik paa at sammensmelte de nationale markeder i et enkelt marked, der frembyder stoerst mulig lighed med et egentligt hjemmemarked.

20 EOEF-traktatens artikel 8 A (EF-traktatens artikel 7 A) bestemmer, at Faellesskabet vedtager foranstaltninger med henblik paa gradvis oprettelse af det indre marked i henhold til artiklens bestemmelser og bestemmelserne i de andre artikler, der henvises til, herunder artikel 100 A.

21 Uanset artikel 100 og medmindre andet er bestemt i traktaten, finder artikel 100 A anvendelse med henblik paa virkeliggoerelsen af de i artikel 8 A fastsatte maal.

22 Ifoelge artikel 100 A, stk. 1, virkeliggoeres disse maal ved foranstaltninger ° herunder direktiver udstedt af Raadet efter den i artiklen fastsatte fremgangsmaade ° med henblik paa at fjerne de hindringer for samhandelen, som skyldes forskelle mellem medlemsstaternes ved lov eller administrativt fastsatte bestemmelser.

23 Inden for denne ordning giver artikel 100 A, stk. 4, dog en medlemsstat mulighed for under visse betingelser at anvende bestemmelser, som fraviger en harmoniseringsforanstaltning, der er vedtaget efter den i stk. 1 fastsatte fremgangsmaade.

24 Da anvendelsen af denne mulighed indebaerer en fravigelse af en faelles foranstaltning til virkeliggoerelse af et af traktatens grundlaeggende maal, nemlig afskaffelse af alle hindringer for de frie varebevaegelser mellem medlemsstaterne, er den i henhold til artikel 100 A, stk. 4, undergivet Kommissionens og Domstolens kontrol.

25 Den fremgangsmaade, Kommissionen skal anvende med henblik paa at kontrollere og, i givet fald, bekraefte de nationale bestemmelser, som en medlemsstat giver den meddelelse om, skal vurderes i lyset af disse betragtninger.

26 For det foerste skal den medlemsstat, der som i det foreliggende tilfaelde ° efter at fristen for gennemfoerelsen af en harmoniseringsforanstaltning som omhandlet i artikel 100 A, stk. 1, er udloebet, eller efter at en saadan foranstaltning er traadt i kraft ° har til hensigt fortsat at anvende nationale bestemmelser, som er en fravigelse heraf, give Kommissionen meddelelse om disse bestemmelser.

27 Herefter skal Kommissionen paase, at alle de betingelser, som gaelder for, at en medlemsstat kan paaberaabe sig undtagelsesbestemmelsen i artikel 100 A, stk. 4, er opfyldt. Kommissionen skal navnlig undersoege, om de paagaeldende bestemmelser er begrundet i de vigtige behov, der er angivet i artikel 100 A, stk. 4, foerste afsnit, og hverken er et middel til vilkaarlig forskelsbehandling eller en skjult begraensning af samhandelen mellem medlemsstaterne.

28 Den i bestemmelsen fastsatte fremgangsmaade skal sikre, at ingen medlemsstat kan anvende nationale bestemmelser, som fraviger de harmoniserede regler, medmindre den har faaet Kommissionens bekraeftelse af de paagaeldende bestemmelser.

29 De foranstaltninger, der traeffes med henblik paa en tilnaermelse af medlemsstaternes ved lov eller administrativt fastsatte bestemmelser, som kan hindre samhandelen inden for Faellesskabet, ville nemlig ikke faa den tilsigtede virkning, hvis medlemsstaterne fortsat havde mulighed for ensidigt at anvende nationale bestemmelser, der fraviger disse foranstaltninger.

30 En medlemsstat har derfor foerst ret til at anvende nationale bestemmelser, der er givet meddelelse om, naar Kommissionen har truffet beslutning om at bekraefte dem.

31 Det skal herefter foerst afgoeres, om Kommissionens beslutning af 2. december 1992 opfylder kravene efter traktatens artikel 190.

32 Kommissionen har i denne forbindelse anfoert, at den har opfyldt disse krav, idet den i beslutningen har anfoert, at de tyske bestemmelser har til formaal at beskytte folkesundheden og miljoeet, dvs. to af de hensyn, der er naevnt i artikel 36 og i artikel 100 A, stk. 4. Kommissionen har navnlig fremhaevet, at de tyske bestemmelser tager sigte paa at beskytte borgerne mod kraeftfremkaldende dioxiner.

33 Denne argumentation kan ikke tiltraedes.

34 Ifoelge fast retspraksis indebaerer begrundelseskravet i traktatens artikel 190, at alle de paagaeldende retsakter skal indeholde en angivelse af grundene til, at institutionen har udstedt dem, saaledes at Domstolen kan udoeve sine kontrolbefoejelser, og saaledes at saavel medlemsstaterne som de beroerte borgere kan faa kendskab til, hvorledes faellesskabsinstitutionerne har anvendt traktaten.

35 Denne betingelse er ikke opfyldt i det foreliggende tilfaelde. Efter ganske kort at have beskrevet indholdet af og formaalet med artikel 100 A, stk. 4, i de foerste tre afsnit, begraenser Kommissionen sig til i fjerde afsnit af anden del af beslutningen af 2. december 1992, under overskriften "Vurdering", at angive indholdet af de tyske bestemmelser og faren ved at anvende PCP. Derefter fastslaar Kommissionen i det foelgende afsnit, at graensevaerdierne efter de tyske bestemmelser indebaerer en hoejere sikkerhedsmargen, og at denne er begrundet i de vigtige behov, der er opregnet i artikel 100 A, stk. 4. Efter i sjette og syvende afsnit at have henvist til forpligtelsen til efter tre aars forloeb at tage direktiv 91/173 op til fornyet behandling, fastslaar Kommissionen i ottende afsnit, at de tyske bestemmelser begraenser samhandelen. Endelig fastslaar Kommissionen i niende afsnit, at de tyske bestemmelser opfylder betingelserne i artikel 100 A, stk. 4, andet afsnit.

36 Kommissionen har saaledes blot i generelle vendinger angivet indholdet af og formaalet med de tyske bestemmelser samt fastslaaet, at de er forenelige med artikel 100 A, stk. 4, uden at anfoere de faktiske og retlige grunde til, at alle de i artikel 100 A, stk. 4, fastsatte betingelser efter Kommissionens opfattelse maa antages at vaere opfyldt i det foreliggende tilfaelde.

37 Det maa herefter fastslaas, at den anfaegtede beslutning ikke opfylder begrundelseskravet i henhold til traktatens artikel 190, og beslutningen maa annulleres som foelge af tilsidesaettelse af vaesentlige formkrav, uden at det er noedvendigt at tage stilling til sagsoegerens oevrige anbringender.

Afgørelse om sagsomkostninger

Sagens omkostninger

38 Ifoelge procesreglementets artikel 69, stk. 2, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger. Sagsoegte har tabt sagen og paalaegges derfor at betale sagens omkostninger.

Afgørelse

Paa grundlag af disse praemisser

udtaler og bestemmer

DOMSTOLEN

1) Kommissionens beslutning af 2. december 1992 om bekraeftelse af tyske bestemmelser om forbud mod pentachlorphenol annulleres.

2) Kommissionen betaler sagens omkostninger.