Sag T-354/05

Télévision française 1 SA (TF1)

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Statsstøtte — finansiering af France Télévisions ved licensmidler — løbende undersøgelse af eksisterende støtte — henstilling med forslag om passende foranstaltninger — medlemsstatens tilsagn accepteret af Kommissionen — beslutning, hvorved støtte erklæres forenelig med fællesmarkedet — annullationssøgsmål — søgsmålsfrist — arten af den anfægtede retsakt — retlig interesse — formaliteten — ret til forsvar — begrundelsespligt — Altmark-dommen«

Rettens dom (Femte Afdeling) af 11. marts 2009 II ‐ 477

Sammendrag af dom

Statsstøtte – administrativ procedure – Kommissionens forpligtelse til at opfordre de interesserede parter til at fremsætte deres bemærkninger – beslutning vedtaget efter et forslag om passende foranstaltninger accepteret af den medlemsstat, som tildeler støtte

Det følger af ordlyden af artikel 230, stk. 5, EF, at kriteriet om tidspunktet for kendskab til retsakten som begyndelsestidspunkt for søgsmålsfristen er af underordnet betydning i forhold til det tidspunkt, hvor retsakten er blevet offentliggjort eller meddelt. Hvad angår retsakter, som efter den berørte fællesskabsinstitutions faste praksis er genstand for offentliggørelse i Den Europæiske Unions Tidende, finder kriteriet om tidspunktet for kendskabet ikke anvendelse, selv om denne offentliggørelse ikke er en betingelse for retsakternes anvendelighed, og det er datoen for offentliggørelse, der udløser søgsmålsfristen. Under sådanne omstændigheder kan den berørte tredjepart med rette påregne, at den pågældende retsakt vil blive offentliggjort. Denne løsning, som har til formål at sikre retssikkerheden og anvendes på enhver tredjepart, gælder navnlig, når den berørte tredjepart, som er ophavsmand til søgsmålet, har kendskab til retsakten før dens offentliggørelse. Den omstændighed, at Kommissionen giver tredjemand fuldstændig adgang til ordlyden af en beslutning, som er anbragt på dens internet-hjemmeside, kombineret med meddelelsen af et resumé i EU-Tidende — der gør det muligt for interesserede parter at identificere den omhandlede beslutning og rådgiver dem om denne mulighed for adgang via internettet — skal betragtes som en offentliggørelse efter artikel 230, stk. 5, EF. (jf. præmis 33-35)

Udtrykket »de beslutninger, den vedtager i henhold til […] artikel 18, sammenholdt med artikel 19, stk. 1«, der er indeholdt i artikel 26, stk. 1, i forordning nr. 659/1999 om anvendelsen af artikel 88 EF, betyder, at forpligtelsen til offentliggørelse, som er fastsat ved denne bestemmelse, ikke på forhånd og alene vedrører beslutningen vedtaget i henhold til denne forordnings artikel 18 om at fremsætte en henstilling, hvori den foreslår den berørte medlemsstat passende foranstaltninger, men at denne forpligtelse til offentliggørelse kun opstår, såfremt Kommissionens henstilling accepteres af den pågældende medlemsstat, hvilket svarer til det tilfælde, der er omhandlet i forordningens artikel 19, stk. 1. Artikel 26, stk. 1, i forordning nr. 659/1999 forpligter således Kommissionen, såfremt og når dens henstilling med forslag om passende foranstaltninger, som omhandlet i denne forordnings artikel 18, accepteres af medlemsstaten, til at offentliggøre indholdet af den henstilling, som denne institution havde besluttet at fremsætte, og fordi denne henstilling er blevet accepteret af medlemsstaten. Tredjemand underrettes således ikke blot om et foreløbigt resultat af en mellemliggende fase i undersøgelsesproceduren, men om dens endelige resultat. (jf. præmis 44-46)

Der foreligger kun retsakter, der kan gøres til genstand for et annullationssøgsmål i henhold til artikel 230, stk. 4, EF, når foranstaltningerne har retligt bindende virkninger, som kan berøre sagsøgerens interesser gennem en væsentlig ændring af hans retsstilling. Ved afgørelsen af, om en retsakt eller en beslutning har sådanne virkninger, skal vægten lægges på dens indhold. På statsstøtteområdet er de ved traktaten indførte regler om fremgangsmåden forskellige, alt efter om det drejer sig om eksisterende støtteordninger, som er undergivet artikel 88, stk. 1 og 2, EF, eller nye støtteordninger, som er reguleret ved artikel 88, stk. 2 og 3. For så vidt angår eksisterende støtteordninger har Kommissionen i henhold til artikel 88, stk. 1, EF beføjelse til at foretage en løbende undersøgelse sammen med medlemsstaterne. Artikel 17, stk. 2, i forordning nr. 659/1999 om anvendelsen af artikel 88 EF bestemmer, at finder Kommissionen, at en eksisterende støtteordning ikke eller ikke længere er forenelig med fællesmarkedet, underretter den den pågældende medlemsstat om sin foreløbige undersøgelse og giver den pågældende medlemsstat lejlighed til at fremsætte sine bemærkninger inden for en frist på en måned. Artikel 18 i forordning nr. 659/1999 bestemmer, at finder Kommissionen på baggrund af de oplysninger, medlemsstaten har indsendt i henhold til ovennævnte artikel 17, at en eksisterende støtteordning ikke eller ikke længere er forenelig med fællesmarkedet, fremsætter den en henstilling, hvori den foreslår den pågældende medlemsstat passende foranstaltninger. Denne henstilling, som kun er et forslag, er isoleret set ikke en retsakt, der kan anfægtes. Artikel 19, stk. 1, i forordning nr. 659/1999 bestemmer, at hvis den pågældende medlemsstat accepterer de foreslåede foranstaltninger og underretter Kommissionen herom, tager Kommissionen dette til efterretning og underretter medlemsstaten herom. Hvad angår sidstnævnte tilfælde udgør denne procedure på grund af sin art en beslutningsmæssig procedure, som afsluttes med den »beslutning, den vedtager i henhold til […] artikel 18, sammenholdt med artikel 19, stk. 1«, der er nævnt i artikel 26, stk. 1, i forordning nr. 659/1999. Det er først, når Kommissionen beslutter at acceptere medlemsstatens tilsagn som værende i overensstemmelse med dens betænkeligheder, at undersøgelsesproceduren bringes til ophør ved den nævnte beslutning. En sådan beslutning har bindende retsvirkninger, thi, som det er bestemt i artikel 19, stk. 1, i forordning nr. 659/1999, er den pågældende medlemsstat, som ved offentliggørelsen i henhold til samme forordnings artikel 26, stk. 1, nødvendigvis har accepteret de passende foranstaltninger, bundet til at gennemføre disse foranstaltninger. (jf. præmis 60-65, 67, 69, 70 og 73)

Et annullationssøgsmål anlagt af en fysisk eller juridisk person kan kun admitteres, såfremt sagsøgeren har en retlig interesse i, at den anfægtede retsakt annulleres. Det skal herved godtgøres, at den pågældende har en eksisterende og faktisk interesse, og interessen skal bedømmes på det tidspunkt, hvor søgsmålet er anlagt. En sådan interesse forudsætter, at en annullation af den pågældende retsakt i sig selv kan have retsvirkninger, eller — sagt med andre ord — at søgsmålet kan admitteres, såfremt det med sit resultat kan tilføre sagsøgeren en fordel. En beslutning, som fuldt ud imødekommer sagsøgeren, er pr. definition ikke bebyrdende for ham, og den pågældende sagsøger har ikke interesse i en annullation. Når sagsøgeren derimod gør gældende, at den pågældende retsakt, selv om den eventuelt er delvis begunstigende, alligevel ikke i tilstrækkelig grad beskytter hans retsstilling, må man erkende, at sagsøgeren har en retlig interesse i at anlægge sag med henblik på, at Fællesskabets retsinstans efterprøver beslutningens lovlighed. Bedømmelsen af, om den anfægtede retsakt er begunstigende eller ej, vedrører søgsmålets realitet og ikke dets formalitet. Der består en retlig interesse for en privat fjernsynskanal, som, når der foreligger en kommissionsbeslutning, der under hensyn til den berørte medlemsstats tilsagn erklærer et system med overførelse af licensmidler, der opkræves af denne medlemsstat, for foreneligt med fællesmarkedet, anser disse tilsagn for uegnede til at sikre, at dette system er foreneligt med fællesmarkedet. (jf. præmis 84-87 og 92)

Proceduren for kontrol med statsstøtte er, henset til dens almindelige opbygning, en procedure, der indledes over for den ansvarlige medlemsstat med hensyn til dennes fællesskabsretlige forpligtelser vedrørende ydelsen af støtten. Denne betragtning gælder såvel nye som eksisterende støtteordninger. Det følger heraf, at selv om der ikke er noget, der forbyder en part at meddele Kommissionen oplysninger med klage over en statsstøttes uforenelighed med fællesmarkedet, uanset om det drejer sig om ny støtte eller eksisterende støtte, giver denne mulighed ikke den pågældende part ret til forsvar. Kommissionen er ikke forpligtet til at indlede en kontradiktorisk debat med denne part. Det er korrekt, at inden for rammerne af den formelle undersøgelsesprocedure efter artikel 88, stk. 2, første afsnit, EF og artikel 6 i forordning nr. 659/1999 om anvendelsen af artikel 88 EF indledes den omhandlede procedure, når der er tale om kontrol med nye støtteordninger, ved en beslutning truffet i henhold til artikel 4, stk. 4, i forordning nr. 659/1999 og, når der er tale om løbende undersøgelse af eksisterende støtteordninger, ved en beslutning truffet i henhold til samme forordnings artikel 19, stk. 2, og Kommissionen opfordrer de interesserede parter til at fremsætte bemærkninger i overensstemmelse med artikel 6, stk. 1, andet punktum, i forordning nr. 659/1999. Dette er imidlertid ikke tilfældet inden for rammerne af en beslutning, der ikke blevet truffet efter en sådan formel undersøgelsesprocedure, men efter en henstilling om passende foranstaltninger, som er blevet accepteret af den pågældende medlemsstat, dvs. inden for rammerne af artikel 19, stk. 1, i forordning nr. 659/1999. I denne fase af den løbende undersøgelse af den eksisterende støtteordning er Kommissionen ikke forpligtet til at opfordre de berørte parter til at fremsætte bemærkninger. (jf. præmis 99-103)

De fire betingelser, der er defineret i præmis 95 i dom af 24. juli 2003, sag C-280/00, Altmark, har som eneste formål at kvalificere den pågældende foranstaltning som statsstøtte og nærmere bestemt at fastlægge eksistensen af en fordel. De afgørelser fra Domstolen og Retten, der henviser til de betingelser, der er fastsat i den nævnte dom, rejser ikke tvivl om, at disse betingelser vedrører begrebet statsstøtte som omhandlet i artikel 87, stk. 1, EF, og angiver ikke, at Domstolen med fastsættelsen af disse betingelser har ønsket at bringe anvendelsen af artikel 86, stk. 2, EF til ophør ved vurderingen af foreneligheden med fællesmarkedet af statslige foranstaltninger til finansiering af tjenesteydelser af almindelig økonomisk interesse. Altmark-testen, som har til formål at afgøre, om der foreligger statsstøtte i artikel 87, stk. 1, EF’s forstand, må ikke sammenblandes med testen i artikel 86, stk. 2, EF, som gør det muligt at fastslå, om en foranstaltning, der udgør statsstøtte, kan betragtes som forenelig med fællesmarkedet. (jf. præmis 130, 135 og 140)

Kommissionens undersøgelse af eksisterende støtteordninger kan kun resultere i foranstaltninger med virkning for fremtiden. Hvis det er muligt, at søgningen, inden for rammerne af den løbende undersøgelse af en eksisterende støtteordning, som tilsigter at kompensere for omkostninger ved public-service opgaver, der varetages af en virksomhed, efter en eventuel tidligere overkompensation for disse omkostninger, efter det enkelte tilfældes særlige omstændigheder kan være af interesse for vurderingen af den eksisterende støtteordnings forenelighed med fællesmarkedet, forholder det sig ikke desto mindre således, at en sådan søgning ikke i sig selv nødvendigvis er nødvendig for en korrekt vurdering af nødvendigheden af at foreslå passende foranstaltninger med virkning for fremtiden og for fastlæggelsen af disse foranstaltninger. Risikoen eller manglende risiko for overkompensation med virkning for fremtiden afhænger hovedsageligt af finansieringsordningens konkrete bestemmelser og ikke af den omstændighed, at ordningen tidligere i praksis har skabt en overkompensation. (jf. præmis 166 og 167)