1.

Sagsøgeren har begrundet sit standpunkt gennem detaljerede oplysninger om, hvorledes hans nuværende indplacering er kommet i stand. Allerede i begyndelsen af hans karriere blev han nægtet en rimelig indplacering, fordi hans tidligere arbejdsgiver, Kontrolkommissionen, ikke anvendte Kommissionens beslutning af 6. juni 1973 om godskrivning af lønklasser. Desuden har Kontrolkommissionen i hans tilfælde — i modsætning til sin tidligere praksis — undladt at foretage en forfremmelse til lønklasse A 6 ved udnævnelsen til tjenestemand, idet man i 1977 besluttede at stille forfremmelser i bero, mens man ventede på oprettelsen af Revisionsretten. Man må altså derfor gå ud fra, at sagsøgeren allerede i årene fra 1974 til 1978 havde fået en for lav indplacering, der ikke svarede til hans opgaver ved Kontrolkommissionen. Sagsøgeren anfører videre, at det på den anden side er almindeligt kendt, at nye tjenestemænd ved Revisionsretten altid har fået en generøs indplacering. Dette blev ganske åbenbart med beslutningen af februar 1980 om fastlæggelse af indplaceringskriterier. Herved har nyt personale fået en fortrinsstilling, som de har beholdt ved fastansættelsen, der skete på grundlag af udvælgelsesprøver, der var ret tvivlsomme. Dette har ikke alene medført, at man har kunnet konstatere begunstigelser inden for sagsøgerens lønklase (A 6), men også, at ude fra kommende med lignende erfaringer og eksamensbeviser er blevet indplaceret i en højere lønklasse. a) Ved gennemgangen af dette anbringende er det nødvendigt først at udsondre alle de omstændigheder, der efter min opfattelse ikke kan behandles i nærværende sag. aa) Dette gælder med sikkerhed betragtningerne vedrørende sagsøgerens karriereforløb bos den tidligere Kontrolkommission. Det kan således ikke længere undersøges, hvorvidt alt dengang er forløbet forskriftsmæssigt, idet de pågældende retsakter og Kontrolkommissionens senere optræden ikke dengang blev anfægtet inden for de fastsatte frister. Vi må altså gå ud fra, at disse foranstaltninger var retmæssige og derfor kan Revisionsretten heller ikke være forpligtet til at tage hensyn til angivelige forsømmeligheder fra Kontrolkommissionens side vedrørende sagsøgerens karriere, rent bortset fra, at et sådant andragende senest skulle have været gjort gældende på det tidspunkt, hvor sagsøgeren blev overflyttet til Revisionsretten. bb) Noget tilsvarende gælder videre med hensyn til den skjulte og åbenbare kritik fra sagsøgerens side af gennemførelsen af udvælgelsesprøver ved Revisionsretten, der skulle have gjort det forholdvis let for kontraktansatte at blive indplaceret i gunstige tjenestemandsstillinger. Bortset fra, at det egentlig ikke fremgår, hvilken betydning denne kritik skal have for sagsøgerens sag, må de lades ude af betragtning, allerede fordi de nævnte udvælgelsesprøver i sin tid ikke blev rettidigt anfægtet, hvorfor deres gennemførelse nu må anses om retmæssig. cc) Endelig må det med hensyn til det forhold, at sagsøgeren sammenligner sin indplacering med indplaceringen af tjenestemænd og øvrige ansatte i højere lønklasser, og den slutning, der drages på grundlag heraf, at hans eksamensbeviser og erfaringer indicerede en indplacering i A 5/A 4 eller endog i A 3, fastholdes, at det næppe kan tilstedes sagsøgeren at tilstræbe et sådant udfald af nærværende sag. Der blev organiseret en række udvælgelsesprøver til besættelse af de stillinger, som sagsøgeren har henvist til; sagsøgeren har også deltaget i nogle af disse. I lighed med andre interesserede havde sagsøgeren således mulighed for at få stillinger i højere lønklasser, hvorfor man — fordi der ikke blev gjort indsigelse eller indgivet klage — må gå ud fra, at alt er forløbet korrekt i forbindelse med disse udvælgelsesprøver. Det kan ikke herved anerkendes, at sagsøgeren har en beskyttelsesværdig interesse i at kunne opnå indplacering i en højere lønklasse under påberåbelse af ligebehandlingsgrundsætningen og under omgåelse af den fremgangsmåde, der er fastsat i vedtægten. b) Det eneste relevante spørgsmål er herefter, om sagsøgeren under henvisning til den af Revisionsretten trufne beslutning om indplaceringskriterierne og den praksis, om denne har resulteret i, kan gøre krav på en indplacering på et trin i lønklasse A 6 i overensstemmelse hermed. Sagsøgeren påberåber sig herved den principielle bestemmelse i tjenestemandsvedtægtens artikel 5, stk. 3, hvor det udtales: »Tjenestemænd, der tilhører samme kategori eller samme tjenestegruppe, er undergivet de samme ansættelses- og karrierevilkår.« Efter sagsøgerens opfattelse følger heraf en pligt til at anvende de samme kriterier på alle tjenestemænd, ikke kun ved ansættelsen, men også ved den senere udformning af karrieren, således at — som det er sket ved Revisionsretten — en gunstigere indplacering af tjenestemænd og øvrige ansatte, der kommer som nye udefra, ikke fører til, at tjenestemænd, der er blevet overflyttet fra Fællesskabets øvrige institutioner, bremses i karrieren. Sagsøgeren har særlig henvist til, at han har eksamen i økonomi med finansvæsen og bogføring som speciale, og at han ved sin tiltrædelse af tjenesten i året 1974 allerede havde tolv års faglig erfaring. Inden for rammerne af stillingsgruppen A 7/A 6 havde han således en bedre uddannelse og en større erfaring i bogføring end andre og bedre indplacerede tjenestemænd og var, hvad hans uddannelse angår, mere kvalificeret end 53 af de 65 tjenestemænd, der var betroet kontrolopgaver. Revisionsretten har heroverfor især gjort gældende, at den ved sagsøgerens indplacering var bundet af tjenestemandsvedtægtens artikel 46; sagsøgerens situation kan altså ikke sammenlignes med situationen for tjenestemænd og øvrige ansatte, der indtrådte i tjenesten på grundlag af udvælgelsesprøver, der afholdtes af Revisionsretten, og som alene var omfattet af beslutningen af februar 1980. Desuden blev det under skriftvekslingen kun anført, at sagsøgeren med urette hævdede, at han rådede over en bedre uddannelse og større erfaring end nyansatte tjenestemænd i lønklasse A 6. Vedrørende dette væsentlige stridspunkt i sagen må det givetvis anerkendes, at bestemmelsen i tjenestemandsvedtægtens artikel 5, stk. 3, hvor grundsætningen om ligebehandling kommer til udtryk, har en ganske særlig vægt for tjenestemandsretten. Sædvanligvis virkeliggøres den uden videre gennem anvendelsen af vedtægtens bestemmelser om karrierens forløb i enkeltheder, blandt andet gennem artikel 46, der gælder for forfremmelser, dersom karriererne ved deres begyndelse har været ens udformet. Det kan derimod forholde sig anderledes, når en nyoprettet institution fra Fællesskabets øvrige institutioner dels overtager personale, hvis karriere har været underlagt en bestemt praksis, dels nyansætter personale, hvorved indplaceringsregler kommer til anvendelse, der er selvstændige og derfor ikke fandt anvendelse ved de andre institutioner. Dersom det i en sådan situation viser sig, at virkeliggørelsen af formålet med artikel 5, stk. 3, forhindres derved, at man strengt holder sig til vedtægtens bestemmelser om karrierens forløb på den ene side og samtidig anvender mere generøse indplaceringskriterier på nyansatte på den anden side, så må bestemmelser som de i artikel 46 omhandlede efter min opfattelse vige for den herskende grundsætning om ligebehandling, der umiddelbart skal søges virkeliggjort gennem passende ændringer. Efter at revisionsretten havde indført en hidtil ukendt indplaceringspraksis for tjenestemænd og øvrige ansatte, der indtræder i tjenesten som nyansatte udefra, kan den ikke over for tjenestemænd, hvis karriere er påbegyndt under ringere vilkår, påberåbe sig, at der for dem gælder stive vedtægtsbestemmelser, som skulle indebære, at der foreligger situationer, der ikke er sammenlignelige; tværtimod tilsiger hensynet til ligebehandlingen — hvorved det alene kommer an på opgaverne, ikke på, om en udvælgelsesprøve er bestået lige netop ved Revisionsretten — at der gennemføres en ændring af disses indplacering under hensyntagen til de nyindførte retningslinjer. På den anden side tilkommer der sagsøgeren, der er indplaceret i lønklasse A 6, en opnormering i denne lønklasse, dersom kriterierne i beslutningen af februar 1980 anvendes. Afgørende er ifølge denne beslutning — hvis jeg har forstået det ret — den faglige erfaring, nærmere bestemt den, der er erhvervet, efter at eksamen er bestået, og som er vigtig for sagsøgerens ansættelse ved Revisionsretten og for varetagelsen af bestemte opgaver inden for hans tjenesteområde. Sagsøgerens nuværende indplacering kan derimod kun forklares med 6 års erfaring, der alle er erhvervet i Fællesskaberne. Dersom der var blevet taget hensyn til hans faglige erfaring inden hans indtræden i tjenesten — sagsøgeren taler her om tolv år, der kommer i betragtning — måtte han altså indplaceres i en højere lønklasse, især da det ikke er tænkeligt og heller ikke er blevet påstået, at denne faglige erfaring er af en sådan art, at den ikke kommer i betragtning ved Revisionsrettens indplaceringsbeslutning. Dette indtryk bekræftes da også af det allerede omtalte notat, der er blevet udfærdiget af det nævnte medlem af Revisionsretten, og som behandler det problem om forskelsbehandling, som sagsøgeren har rejst. I notatet kommer det klart til udtryk, at tjenestemænd og øvrige ansatte udefra i almindelighed har opnået en bedre indplacering end det var muligt for de tjenestemænd, der i medfør af tjenestemandsvedtægtens artikel 46 blev overflyttet fra andre institutioner. Med hensyn til lønklasse A 6 er der et grelt misforhold mellem sagsøgerens indplacering og andre tjenestemænds med åbenbart lignende funktioner, der i sin tid i øvrigt først var udnævnt på prøve. Jeg skal blot henvise til, at en ti år yngre tjenestemand på prøve fik samme indplacering som sagsøgeren, og at en anden, ligeledes ti år yngre tjenestemand på prøve blev tillagt to trin mere end sagsøgeren, hvilket i hvert fald ikke kan forklares med større faglig erfaring — om bedre universitetseksamener var der ikke tale. Desuden erindrer jeg om, at Revisionsrettens repræsentant under den mundtlige forhandling uden videre har indrømmet, at dersom beslutningen af februar 1980 var anvendelig på sagsøgeren, så ville han være blevet, indplaceret to løntrin højere og ville således nu befinde sig på trin 5. af A 6. Da sagen stiller sig således, og da Revisionsretten heller ikke har antaget det forslag, der indeholdes i notatet af juni 1980, om at søge en udligning gennem fortrinsstilling ved forfremmelse, kommer man efter min opfattelse ikke uden om at anerkende sagsøgerens synspunkt som berettiget, hvorefter en afhjælpning af indplaceringsforskellene skal opnås ved, at man anvender indplaceringskriterierne i beslutningen af februar 1980 på ham. Herved er det ganske vist ikke vores opgave at fastsætte sagsøgerens nærmere indplacering; dette tilkommer Revisionsretten, der i enkeltheder skal vurdere sagsøgerens faglige erfaring og — dersom det kommer an herpå — hans eksamensbeviser. Vi kan derfor nøjes med — og sagsøgerens påstande går da heller ikke videre — at fastslå, at det var med rette, at sagsøgeren i foråret 1980 forlangte en ændring af sin indplacering, og at Revisionsrettens nægtelse af at foretage denne, og altså tillægge sagsøgeren en indplacering, der kan sammenlignes med nyansattes, ikke er holdbar.