ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
140

Det skal bemærkes, at varigheden af Nexans Frances deltagelse i kartellet er omfattet af de elementer, som udgør den overtrædelse, som Kommissionen har fastslået i den anfægtede afgørelse, og den kan således ikke efterprøves af Unionens retsinstanser på grundlag af artikel 31 i forordning nr. 1/2003 (dom af 21.1.2016, Galp Energía España m.fl. mod Kommissionen, C-603/13 P, EU:C:2016:38, præmis 77). For så vidt som sagsøgernes påstand i denne henseende skal fortolkes således, at den tilsigter, at Retten sætter sin egen bedømmelse i stedet for Kommissionens med hensyn til multiplikationsfaktoren vedrørende størrelsen af de bøder, som sagsøgerne skulle pålægges, bemærkes i øvrigt, at denne påstand udelukkende hviler på argumentet om, at Kommissionen begik en fejl, da den fastsatte begyndelsestidspunktet for Nexans Frances deltagelse i overtrædelsen til den 13. november 2000. Det skal imidlertid for det første bemærkes, at argumentet er irrelevant for så vidt angår den bøde, som sagsøgerne blev pålagt ved den anfægtede afgørelses artikel 2, litra d), for så vidt som sagsøgerne blev pålagt den pågældende bøde på grund af, at den virksomhed, som sagsøgerne udgjorde, som omhandlet i artikel 101 TEUF, deltog i overtrædelsen i perioden fra den 12. juni 2001 til den 28. januar 2009. For det andet skal det også bemærkes, at undersøgelsen af det andet anbringende til støtte for annullationspåstandene ikke har vist, at Kommissionen begik en fejl i forbindelse med fastsættelsen af begyndelsestidspunktet for Nexans Frances deltagelse i overtrædelsen til den 13. november 2000. Idet sagsøgerne ikke har fremlagt nogen supplerende oplysninger, der i det foreliggende tilfælde kan begrunde en ændring af de multiplikationsfaktorer, som Kommissionen anvendte for at beregne grundbeløbet for de bøder, som de blev pålagt ved den anfægtede afgørelse, skal deres påstand om nedsættelse af størrelsen af de nævnte bøder forkastes, for så vidt som den er støttet på de fejl, som Kommissionen angiveligt havde begået med hensyn til varigheden af Nexans Frances deltagelse i overtrædelsen.
97

Hvad i øvrigt angår den procedure, der følger efter registreringen af et EBI, indeholder forordning nr. 211/2011 bestemmelser, der kan kvalificeres som processuelle garantier til fordel for initiativtagerne, der således medfører, at den i henhold til artikel 10 i forordning nr. 211/2011 fremsatte meddelelse har bindende retsvirkninger for dem (jf. i denne retning og analogt dom af 12.9.2002, DuPont Teijin Films Luxembourg m.fl. mod Kommissionen, T-113/00, EU:T:2002:214, præmis 47-55, og kendelse af 14.12.2005, Arizona Chemical m.fl. mod Kommissionen, T-369/03, EU:T:2005:458 præmis 72 og 82). For det første gælder nærmere bestemt, at Kommissionen i henhold til artikel 9 og artikel 10, stk. 1, litra b), i forordning nr. 211/2011 mødes med initiativtagerne »på et passende niveau« for at give dem lejlighed til at redegøre nærmere for de spørgsmål, der rejses i EBI’et. For det andet bestemmer artikel 10, stk. 1, litra c), i forordning nr. 211/2011 udtrykkeligt, at Kommissionen har pligt til at fastsætte grundene til, at den har valgt at træffe eller eventuelt ikke at træffe foranstaltninger som reaktion på EBI’et. Denne forpligtelse, der påhviler Kommissionen, er yderligere præciseret i 20. betragtning til samme forordning, der bl.a. bestemmer, at Kommissionen for at påvise, at et EBI er blevet grundigt overvejet, på en klar, forståelig og detaljeret måde bør forklare grundene til sine påtænkte foranstaltninger, ligesom den bør angive en begrundelse, hvis den ikke agter at træffe nogen foranstaltninger. For det tredje bestemmer artikel 10, stk. 2, i forordning nr. 211/2011, at den i nævnte forordnings artikel 10, stk. 1, litra c), omhandlede meddelelse ikke alene skal offentliggøres, men også sendes til bl.a. initiativtagerne.
163

Sagsøgeren har gjort gældende, at den sjette foranstaltning skulle anses for forenelig med det indre marked i henhold til artikel 107, stk. 3, litra b), TEUF, idet den var forenelig med Kommissionens meddelelse om midlertidige EF-rammebestemmelser for statsstøtte, der ydes for at lette adgangen til finansiering under den nuværende finansielle og økonomiske krise (EUT 2009, C 83, s. 1, herefter »de midlertidige rammebestemmelser af 2009«), som »forlænget« ved Kommissionens meddelelse om midlertidige EU-rammebestemmelser for statsstøtte, der ydes for at lette adgangen til finansiering under den nuværende finansielle og økonomiske krise (EUT 2011, C 6, s. 5, herefter »de midlertidige rammebestemmelser af 2011«). Sagsøgeren har præciseret, at det følger af de midlertidige rammebestemmelser af 2011, fortolket i lyset af de midlertidige rammebestemmelser af 2009, at selskabet ikke var en kriseramt virksomhed den 1. juli 2008, og at disse rammebestemmelser fastsætter »safe harbour«-præmier, såsom præmien på 1%, der er fastsat i den pågældende foranstaltning.
32

Kommissionen undersøgte for det andet, om den støtte, der blev ydet til sagsøgeren, var forenelig med det indre marked. Den fandt, at støtten til fordel for Charleroi lufthavn var blevet ydet for at fremme den regionale udvikling, og at den havde haft en positiv virkning for økonomien og beskæftigelsen i Charleroi og omegn. Selv om denne støtte havde bidraget til et formål af almen interesse, nemlig økonomisk udvikling af Charleroi og omegn, fandt Kommissionen ikke desto mindre, at den måtte undersøge, om den nævnte støtte fremmede duplikering af urentable lufthavne i henhold til punkt 114 i Kommissionens meddelelse om retningslinjer for statsstøtte til lufthavne og luftfartsselskaber (EUT 2014, C 99, s. 3, herefter »retningslinjerne«). Den fandt, at prognoserne for udnyttelsen af Charleroi lufthavn var tilstrækkelige til at begrunde investeringerne, og anførte, at BSCA ultimo 2013 havde et overskud før skat på 14,86 mio. EUR, dvs. mere end den modtagne støtte. Imidlertid blev det konstateret, at denne støtte have udløst betydelig konkurrencefordrejning ved at påvirke stigningen i passagerantallet i lufthavnen Bruxelles-National (Belgien). Kommissionen anførte, at en lufthavn ifølge retningslinjernes punkt 119, for at kunne anses for at være berettiget til at modtage driftsstøtte, ikke måtte have mere end 3 mio. passagerer om året. For så vidt som Charleroi lufthavn var i denne situation, fandt Kommissionen, at denne bestemmelse ikke fandt anvendelse på den støtte, der var ydet før den 4. april 2014, hvorfra retningslinjerne var gældende (punkt 171 i nævnte retningslinjer). Kommissionen konkluderede derfor, at de foranstaltninger, som Kongeriget Belgien havde iværksat til fordel for sagsøgeren i henhold til aftalen af 2002 og foranstaltningerne af 2002 og 2003, udgjorde statsstøtte, der var forenelig med det indre marked efter artikel 107, stk. 3, litra c), TEUF indtil den 3. april 2014 og uforenelig med det indre marked fra den 4. april 2014 (582.-649. betragtning).
10

Ved skrivelse af 4. marts 2013 afviste Parlamentets formand opfordringen til at deltage i den i Rådets beslutning af 23. juni 1981 fastsatte samrådsprocedure, idet han fandt, at det alene tilkom Rådet at tilpasse den i denne beslutning fastsatte arbejdsmarkedsdialog til den situation, der følger af overgangen til den almindelige lovgivningsprocedure med henblik på ændring af vedtægten efter Lissabontraktatens ikrafttræden. Han præciserede i denne skrivelse, at det Samrådsudvalg, der var oprettet ved den nævnte beslutning, havde til formål at sikre, at medlemsstaternes repræsentanter havde kendskab til tjenestemændenes standpunkt, inden de lovgav, og at Rådet modtog oplysninger, der gav mulighed for at træffe sine afgørelser med fuldt kendskab til de relevante faktiske omstændigheder. Det var formandens opfattelse, at dette spørgsmål med Lissabontraktatens ikrafttræden var blevet et om ikke forældet, så dog et rent internt spørgsmål. Han tilføjede, at han af to årsager ikke så nogen måde, hvorpå Parlamentet kunne deltage i Samrådsudvalget. For det første var der ikke hjemmel for en sådan deltagelse. For det andet var en sådan deltagelse ikke nødvendig, eftersom formålet med at høre repræsentanter for de ansatte, inden der blev lovgivet, blev nået med mere direkte og fleksible midler i Parlamentet. Hvad angår det sidstnævnte anførte Parlamentets formand, at diskussionerne i Parlamentet var offentlige, at oplysningerne var let tilgængelige, og at både ordføreren og »skyggeordførere« for ændring af vedtægten var og fortsatte med at være i fast dialog med de faglige organisationer og andre interessenter under alle etaper af affattelsen og vedtagelsen af retsudvalgets rapport. Han påpegede endvidere, at Parlamentets næstformand, Parlamentets generalsekretær samt kabinetschefen for Parlamentets formand og Parlamentets generaldirektør for personale sammen havde taget ordet på generalforsamlingen for Parlamentets personale vedrørende status for arbejdet med ændring af vedtægten, og at Parlamentets næstformand i denne forbindelse havde besvaret alle de rejste problemstillinger detaljeret. Han anførte endvidere, at ikke alene medlemmer af Parlamentets personale, men ligeledes medlemmer af andre institutioners personale, herunder Rådet, deltog i dette møde.
Udøvelsen af rettigheder i henhold til et patent, der er tildelt i medfør af en medlemsstats lovgivning, indebærer imidlertid ikke i sig selv en krænkelse af traktatens konkurrenceregler (dom af 29.2.1968, Parke, Davis and Co., 24/67, EU:C:1968:11, s. 109). Reglerne om intellektuelle ejendomsrettigheder er endda væsentlige for opretholdelsen af en ufordrejet konkurrence på det indre marked (dom af 16.4.2013, Spanien og Italien mod Rådet, C-274/11 og C-295/11, EU:C:2013:240, præmis 22). For det første er patentretten ved at belønne opfinderens kreative indsats med til at fremme et gunstigt miljø for innovation og investeringer, og for det andet sigter den mod at offentliggøre opfindelsers virkemåde og dermed skabe grobund for andre nyskabelser. Punkt 7 i retningslinjerne fra 2004 om teknologioverførselsaftaler, hvis bestemmelser i det hele er gentaget i punkt 7 i retningslinjerne fra 2014 om teknologioverførselsaftaler, har således følgende ordlyd:

»[Der er ingen] iboende konflikt mellem intellektuelle ejendomsrettigheder og [Unionens] konkurrenceregler. Faktisk deler de to lovkomplekser samme grundlæggende formål, nemlig at fremme forbrugernes velfærd og en effektiv ressourceallokering. Innovation udgør en essentiel og dynamisk komponent i en åben og konkurrencepræget markedsøkonomi. Intellektuelle ejendomsrettigheder fremmer en dynamisk konkurrence ved at tilskynde virksomhederne til at investere i udvikling af nye eller forbedrede produkter og produktionsmetoder. Det samme gør konkurrence ved at presse virksomhederne til at innovere. Derfor er både intellektuelle ejendomsrettigheder og konkurrence nødvendige for at fremme innovationen og sikre en konkurrencepræget udnyttelse heraf.«
228

I modsætning til, hvad sagsøgeren i retsmødet har gjort gældende til støtte for det anbringende, som selskabet fremsatte heri, om, at den anfægtede afgørelse var behæftet med en utilstrækkelig og selvmodsigende begrundelse, er den nævnte afgørelse ikke behæftet med sådanne mangler. Det fremgår således klart af denne afgørelse, navnlig af 1349., 3007. og 3011. betragtning hertil, at Kommissionen fastslog, at den for overtrædelsen ansvarlige enhed var virksomheden som omhandlet i artikel 101 TEUF, som blev udgjort af Servier og dets helejede datterselskab Biogaran, og at det var ufornødent at godtgøre Biogarans kendskab til forligets konkurrencebegrænsende karakter for at tilregne »virksomheden« ansvaret for overtrædelsen. Selv om det, som Biogaran har anført under retsmødet, er korrekt, at Kommissionen i sine processkrifter har anført, at der var en formodning for, at Biogaran havde kendskab til Serviers handlinger, og at en sådan analyse kan bestrides, fordi et datterselskab principielt ikke kan formodes at have kendskab til moderselskabets adfærd, fremgår en sådan begrundelse ikke af den anfægtede afgørelse, hvori det blot fastslås, at Biogaran, der var Serviers helejede datterselskab, formodes at handle under Serviers indflydelse og kontrol, og at der findes oplysninger, hvoraf fremgår Biogarans direkte deltagelse i den overtrædelse, som den pågældende økonomiske enhed begik.
98

For det tredje kan Kommissionen heller ikke anvende dom af 10. november 2011, Elliniki Nafpigokataskevastiki m.fl. mod Kommissionen (T-384/08, ikke trykt i Sml., EU:T:2011:650), som argument, da denne ikke udgør en præcedens, der kan sammenlignes med den foreliggende sag. For det første begrænsede Kommissionen sig således i den pågældende sag til at pålægge bortfald af den omtvistede garanti uden, som i den foreliggende sag, at foretage en værdiansættelse af fordelen og pålægge tilbagesøgning (dom af 10.11.2011, Elliniki Nafpigokataskevastiki m.fl. mod Kommissionen, T-384/08, ikke trykt i Sml., EU:T:2011:650, præmis 133 og 135). For det andet havde den i denne anden sag omhandlede garanti til formål at beskytte sin modtager mod risikoen for at skulle tilbagebetale statsstøtte, der ulovligt var tildelt et selskab, som modtageren af denne garanti agtede at opkøbe. Det direkte formål med denne garanti var derfor at forhindre tilbagesøgningen af statsstøtte ved at fastsætte tilbagebetaling til erhververen af al eventuelt tilbagesøgt støtte. I det foreliggende tilfælde er forbuddet mod at udbetale garantibeløbene til andelshaverne derimod, som det fremgår af bl.a. præmis 89 ovenfor, uden betydning for den tilbagesøgning af den fordel, der er identificeret i den anfægtede afgørelse, som blev foretaget med anmeldelsen af en fordring fra den belgiske stat som passiv i ARCO-selskabernes likvidation.
91

Rådet anførte endvidere, at United States Secretary of State (De Forenede Staters udenrigsminister, Amerikas Forenede Stater) af egen drift efter fem år foretager en fornyet gennemgang af udpegelser som FTO, såfremt udpegelsen ikke i mellemtiden har været genstand for en anmodning om ophævelse. Den berørte enhed kan endvidere hvert andet år anmode om, at udpegelsen ophæves, ved at fremlægge beviser, der godtgør, at de omstændigheder, der lå til grund for afgørelsen om udpegelse som FTO, har ændret sig væsentligt. De Forenede Staters udenrigsminister og United States Congress (De Forenede Staters Kongres, Amerikas Forenede Stater) kan desuden af egen drift ophæve en afgørelse om udpegelse som FTO. Den berørte enhed kan endvidere iværksætte appel til prøvelse af en afgørelse om udpegelse som FTO til Circuit Court of Appeals for the District of Columbia (den føderale appeldomstol i District of Columbia, De Forenede Stater). Hvad angår udpegelserne som SDGT anførte Rådet, at disse udpegelser ikke er genstand for en regelmæssig fornyet gennemgang, men at de kan indbringes for de føderale retter og domstole (punkt 8-11). Rådet konstaterede desuden, at udpegelsen af sagsøgeren som FTO og som SDGT ikke var blevet indbragt for de amerikanske retter og domstole, og at disse afgørelser ikke var genstand for verserende søgsmål (punkt 11 og 12). Henset til muligheden for fornyet gennemgang og beskrivelsen af de tilgængelige retsmidler var Rådet af den opfattelse, at den gældende amerikanske lovgivning sikrer beskyttelsen af retten til forsvar og retten til effektiv domstolsbeskyttelse (punkt 13).
47

Sagsøgeren har desuden gjort gældende, at retspraksis i sagerne om karteller, som Kommissionen har henvist til, og hvorefter afslaget på aktindsigt i sagsakterne ikke er en retsakt, der kan anfægtes, er irrelevant. Denne retspraksis er netop på afgørende vis baseret på den omstændighed, at retten til aktindsigt i sagsakterne fuldt ud anerkendes som en proceduremæssig beskyttelse i denne type sager, og at anvendelsen heraf er fastlagt detaljeret i en forordning. Som svar på et spørgsmål fra Retten har sagsøgeren endvidere fremhævet, at det ikke var blevet fastslået, at den omstændighed, at et afslag på aktindsigt i sagsakterne, er ulovligt, kan gøres gældende til støtte for et søgsmål til prøvelse af en endelig afgørelse. Rammedirektivets artikel 29 åbner således ikke mulighed for, at fabrikanten kan anlægge et søgsmål til prøvelse af en endelig afgørelse. Sagsøgeren har ligeledes gjort gældende, at Kommissionen ikke kan påberåbe sig, at sagsøgeren havde fremsat bemærkninger inden for den korte frist, der var fastsat, uden at have benyttet sig af sin ret til aktindsigt i sagsakterne, eftersom sagsøgeren ikke på forhånd var blevet tilbudt en sådan aktindsigt. Det er indlysende, at sagsøgeren ville have været i stand til at supplere sine bemærkninger, efter at denne havde fået aktindsigt i sagsakterne.
123

Sagsøgeren har anført, at i modsætning til, hvad Kommissionen har gjort gældende, kan den sag, som var genstand for 1999-klagen, ikke hensigtsmæssigt indbringes for de nationale myndigheder, idet disse ikke er gunstigt stillet til at vurdere en sag af denne art. Det er sagsøgerens opfattelse, at Kommissionen generelt er bedre stillet end de nationale myndigheder. For det første har den de relevante oplysninger, der er tilføjet sagsakterne. For det andet påvirker parallelhandel som følge af sin særlige natur pr. definition flere medlemsstater. For det tredje er det ubestridt, at de spanske myndigheder og retsinstanser ikke har de nødvendige midler, kendskab eller erfaring til at indhente og analysere de komplekse økonomiske oplysninger, der er nødvendige som led i en analyse i medfør af artikel 101, stk. 3, TEUF. For det fjerde har sagsøgeren anført, at Kommissionen foretog en åbenbart urigtig fortolkning af artikel 5 og 10 i forordning nr. 1/2003, da den fastslog, at den spanske konkurrencemyndighed kunne »vedtage en gyldig afgørelse vedrørende artikel 101, stk. 3, TEUF i GSK-sagen«. Det er sagsøgerens opfattelse, at artikel 5 i forordning nr. 1/2003 bestemmer, at de nationale myndigheder ikke kan vedtage individuelle afgørelser ved at fastslå, at betingelserne i artikel 101, stk. 3, TEUF er opfyldt, og i medfør af artikel 10 i forordning nr. 1/2003 kan alene Kommissionen ved afgørelse fastslå, at de fire betingelser i artikel 101, stk. 3, TEUF finder anvendelse. For det femte var Kommissionen ligeledes mere gunstigt stillet til at undersøge og vedtage en afgørelse vedrørende artikel 101, stk. 3, TEUF med henblik på for det første at sikre den administrative effektivitet, idet Kommissionen allerede havde ydet en stor indsats i denne sag, og for det andet at sikre retssikkerheden i forhold til de nationale konkurrencemyndigheder, som i fremtiden skal behandle lignende sager.
138

Det bemærkes imidlertid, at de af Rådet vedtagne restriktive foranstaltninger i den sag, der gav anledning til dom af 13. marts 2012, Tay Za mod Rådet (C-376/10 P, EU:C:2012:138), var baseret på Rådets fælles holdning 2006/318/FUSP af 27. april 2006 om forlængelse af de restriktive foranstaltninger over for Burma/Myanmar (EUT 2006, L 116, s. 77). Disse foranstaltninger fastsatte bl.a. indefrysning af pengemidler og økonomiske ressourcer for medlemmer af regeringen i Myanmar og enhver fysisk eller juridisk person, enhver enhed eller organ, som var knyttet til den. Sagsøgerens navn, Pye Phyo Tay Za, var blevet opført på listen over personer, der var omfattet af de restriktive foranstaltninger, under afsnit J med overskriften »Personer, der drager fordel af regeringens økonomiske politik, og andre personer med tilknytning til regimet« i bilag II til fælles holdning 2006/318, sammen med oplysningen »søn af Tay Za« (dom af 13.3.2012, Tay Za mod Rådet, C-376/10 P, EU:C:2012:138, præmis 4-11). I denne sag drejede det sig således om at fastslå, om Retten og Rådet med rette havde kunnet konkludere, at Pye Phyo Tay Za, som familiemedlem til direktøren for virksomheden Tay Za, kunne anses for at drage personlig fordel af den politik, som regeringen førte, og som følge heraf kunne anses for at være tilknyttet dette regime i overensstemmelse med de grundlæggende kriterier i fælles holdning 2006/318. Domstolen har imidlertid hverken sået tvivl om muligheden for at vedtage økonomiske sanktioner over for et tredjeland eller krævet, at de af sådanne foranstaltninger berørte enheder, uden at være individuelt udpeget, er »statslige organer«, således som sagsøgeren har gjort gældende.
106

En sådan supplerende begrundelse kan ikke anses for at være angivet for sent, for så vidt som den alene har til formål at supplere den allerede angivne begrundelse ved at støtte sig på forhold, som sagsøgeren kendte til på tidspunktet for vedtagelsen af de anfægtede retsakter (jf. i denne retning dom af 22.4.2015, Tomana m.fl. mod Rådet og Kommissionen, T-190/12, EU:T:2015:222, præmis 152). Selv om det må erkendes, at en mere udførlig begrundelse ville have været at foretrække, må det på denne baggrund fastslås, at den angivne begrundelse gjorde det muligt for sagsøgeren i tilstrækkelig præcis grad at få kendskab til begrundelsen for de restriktive foranstaltninger over for denne og til at anfægte den. Tilsvarende gør den nævnte begrundelse det muligt for Retten at udøve en legalitetsprøvelse af de anfægtede retsakter (jf. i denne retning dom af 8.9.2015, Ministry of Energy of Iran mod Rådet, T-564/12, EU:T:2015:599, præmis 45 og 46).
128

I denne henseende er det uden betydning, at sagsøgeren ikke kan overføre midler til fordel for Sberbank, fordi den tyrkiske banktilsynsmyndighed fører tilsyn med sagsøgeren. Selv om det antages, at dette er tilfældet, forholder det sig nemlig ikke desto mindre således, at Rådet lovligt kunne lægge til grund, at den omstændighed at begrænse adgangen til EU-kapitalmarkedet for Sberbank og for de enheder, hvoraf sidstnævnte ejede over 50%, såsom sagsøgeren, kunne bidrage til at nå det med de anfægtede retsakter forfulgte mål om at gøre Den Russiske Føderations handlinger med henblik på at underminere Ukraines territoriale integritet, suverænitet og uafhængighed mere omkostningsfulde og om at fremme en fredelig løsning på krisen. I tilfælde af, at sagsøgeren stødte på finansielle vanskeligheder som følge af de pågældende restriktive foranstaltninger, ville det nemlig påhvile dennes aktionærer, og i sidste ende den russiske stat, at redde sagsøgeren, hvilket ville være i overensstemmelse med det nævnte mål.
54

Det fremgår ganske vist for det første af fast retspraksis, at Kommissionen af hensyn til god forvaltningsskik i forbindelse med EUF-traktatens grundlæggende regler om statsstøtte er forpligtet til at gennemføre den administrative procedure omhyggeligt og upartisk for i forbindelse med vedtagelsen af den endelige afgørelse at råde over så væsentlige og pålidelige oplysninger som muligt. Det påhviler derfor Kommissionen at anmode den pågældende medlemsstat om at fremlægge alle relevante oplysninger, som sætter den i stand til at kontrollere, om betingelserne for anvendelse af princippet om den private aktør er opfyldt. Såfremt Kommissionen står over for en medlemsstat, som ikke opfylder sin samarbejdspligt, og som har undladt at skaffe de oplysninger, denne institution har bedt den om, skal den basere sine afgørelser på oplysninger af en sådan troværdighed og sammenhæng, at de udgør et tilstrækkeligt grundlag for at fastslå, at en virksomhed har modtaget en fordel, som udgør statsstøtte, og som kan understøtte de konklusioner, den drager. I denne forbindelse kan Kommissionen ikke antage, at en virksomhed har modtaget en fordel, der udgør statsstøtte, ved udelukkende at lægge en negativ formodning til grund, hvilken formodning – i mangel af andre elementer, der positivt kan godtgøre, at der foreligger en sådan fordel – er baseret på det forhold, at der ikke foreligger oplysninger, der kan medføre den modsatte konklusion (jf. i denne retning dom af 26.3.2020, Larko mod Kommissionen, C-244/18 P, EU:C:2020:238, præmis 67-70 og den deri nævnte retspraksis, og af 7.5.2020, BTB Holding Investments og Duferco Participations Holding mod Kommissionen, C-148/19 P, EU:C:2020:354, præmis 48-51 og den deri nævnte retspraksis). Det bemærkes herved, at lovligheden af en afgørelse om statsstøtte af Unionens retsinstanser skal vurderes i forhold til de oplysninger, som Kommissionen kunne råde over på det tidspunkt, da den vedtog denne afgørelse, og som den, efter anmodning, kunne have indhentet under den administrative procedure (jf. i denne retning dom af 20.9.2017, Kommissionen mod Frucona Košice, C-300/16 P, EU:C:2017:706, præmis 70 og 71 og den deri nævnte retspraksis).