ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2)

Såfremt der ikke findes nationale bestemmelser herom, kræver og muliggør direktiv 85/337 — som følge af den direkte anvendelse af dets bestemmelser (under hensyn til de heri fastsatte mål og de i bilag III angivne kriterier) — at der foretages en vurdering af indvirkningen på miljøet af et projekt som det i spørgsmål 1 beskrevne, der er omfattet af bilag II?
2)

Er en national retsforskrift, der alene giver mulighed for, at garantiinstitutionen dækker arbejdstageres tilgodehavender for så vidt angår ikke-udbetalt løn, der hidrører fra ansættelsesforhold, for så vidt som disse tilgodehavender er opstået inden datoen for registrering af afgørelsen om at indlede insolvensbehandling, når arbejdsgiverens virksomhed ikke ophører med denne afgørelse, og selskabet ikke erklæres insolvent, i strid med artikel 2, stk. 1, i direktiv 80/987, som ændret ved direktiv 2002/74?
3)

Har det for besvarelsen af spørgsmål 1 nogen betydning: a) om partiet på samme måde kunne bruges som brændstof som rent ULSD, men på grund af sit lavere flammepunkt ikke længere opfylder (sikkerheds)kravene b) om partiet på grund af den nye sammensætning ikke måtte oplagres af køber i henhold til en miljøtilladelse c) om køber ikke kunne bruge partiet til det formål, hvortil det var indkøbt, nemlig salg ved pumpen som dieselbrændstof d) om købers vilje til at genoverdrage partiet til sælger i henhold til købeaftalen var målrettet e) om sælgers vilje reelt var rettet mod at tage partiet tilbage med henblik på at forarbejde det ved iblanding og at bringe det tilbage på markedet f) om partiet kan genfremstilles i den originale tilstand eller som et produkt, der kan omsættes til en pris, der ligger tæt på markedsværdien af det oprindelige parti ULSD g) om genfremstillingen er en sædvanlig produktionsproces h) om markedsværdien af partiet i den tilstand, hvori det befandt sig på det tidspunkt, hvor sælger tog det tilbage, (så godt som) svarer til prisen på et produkt, der har de aftalte specifikationer i) om det tilbagetagne parti i den tilstand, hvori det befandt sig på det tidspunkt, hvor sælger tog det tilbage, kan sælges på markedet uden forarbejdning j) om handel med produkter som det omhandlede parti er normal, og om det inden for handelen er normalt ikke at betragte dette som handel med affald.
1)

Er der tale om »transit« i den gamle (1) og den nye (2) affaldsforordnings forstand, såfremt et skib ad søvejen bringer affald fra en EU-medlemsstat (in casu Frankrig) til en stat (in casu De Forenede Arabiske Emirater), på hvilken OECD-beslutningen ikke finder anvendelse, og der undervejs fortøjes i en havn i en anden medlemsstat (in casu Rotterdam)?
—

Retten har begået en fejl ved at undlade: — at høre generaladvokaten og/eller — at anmode appellanten om at fremsætte bemærkninger om, hvorvidt annullationspåstanden var uden genstand, og/eller — at indlede den mundtlige forhandling vedrørende spørgsmålet, om annullationspåstanden var uden genstand.
3)

Har det for besvarelsen af spørgsmål 1 nogen betydning: a) om partiet på samme måde kunne bruges som brændstof som rent ULSD, men på grund af sit lavere flammepunkt ikke længere opfylder (sikkerheds)kravene b) om partiet på grund af den nye sammensætning ikke måtte oplagres af køber i henhold til en miljøtilladelse c) om køber ikke kunne bruge partiet til det formål, hvortil det var indkøbt, nemlig salg ved pumpen som dieselbrændstof d) om købers vilje til at genoverdrage partiet til sælger i henhold til købeaftalen var målrettet e) om sælgers vilje reelt var rettet mod at tage partiet tilbage med henblik på at forarbejde det ved iblanding og at bringe det tilbage på markedet f) om partiet kan genfremstilles i den originale tilstand eller som et produkt, der kan omsættes til en pris, der ligger tæt på markedsværdien af det oprindelige parti ULSD g) om genfremstillingen er en sædvanlig produktionsproces h) om markedsværdien af partiet i den tilstand, hvori det befandt sig på det tidspunkt, hvor sælger tog det tilbage, (så godt som) svarer til prisen på et produkt, der har de aftalte specifikationer i) om det tilbagetagne parti i den tilstand, hvori det befandt sig på det tidspunkt, hvor sælger tog det tilbage, kan sælges på markedet uden forarbejdning j) om handel med produkter som det omhandlede parti er normal, og om det inden for handelen er normalt ikke at betragte dette som handel med affald?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 200/9

Appel iværksat den 18. maj 2012 af Ellinika Nafpigia AE til prøvelse af dom afsagt af Retten (Syvende Afdeling) den 15. marts 2012 i sag T-391/08, Ellinika Nafpigia mod Europa-Kommissionen

(Sag C-246/12 P)

2012/C 200/16

Processprog: græsk

Parter

Appellant: Ellinika Nafpigia AE (ved dikigoroi I. Drosos og V. Karagiannis)

Den anden part i appelsagen: Europa-Kommissionen

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Den appellerede dom, afsagt af Retten i sag T-391/08, ophæves.

— Artikel 1, stk. 2, artikel 2, 3, 5, 6, artikel 8, stk. 2, artikel 9, 11, 12, 13, 14, 15, 16, 18 og 19 i Kommissionens oprindeligt anfægtede beslutning af 2. juli 2008 om statsstøtte nr. C 16/2004 (ex NN 29/2004, CP 71/2002 og CP 133/2005), som Grækenland har ydet selskabet Ellinika Nafpigia A.E, annulleres.

— Subsidiært, den appellerede dom ophæves delvist, for så vidt som den vedrører foranstaltningerne Ε12b, Ε13a, Ε13b, Ε14, Ε16 og Ε17 i den oprindeligt anfægtede beslutning og den oprindeligt anfægtede beslutning annulleres i samme omfang.

— Mere subsidiært, den appellerede dom ophæves delvist, for så vidt som den vedrører foranstaltningen Ε7 i den oprindeligt anfægtede beslutning og den oprindeligt anfægtede beslutning annulleres i samme omfang.

— Kommissionen tilpligtes at betale sagsøgerens omkostninger både i sagen for Retten og i sagen for Domstolen.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanten gør med sin første påstand gældende, at den Retten i den appellerede dom har anlagt en urigtig fortolkning og anvendelse af artikel 346 TEUF, hvilket betyder, at dommen må ophæves i sin helhed med hensyn til samtlige påstande og med hensyn til konklusionen, eller delvist, som anført i appelskriftet. Med sin anden påstand gør appellanten gældende, at Retten i den appellerede dom har anlagt en urigtig fortolkning og anvendelse af artikel 348 TEUF, hvilket betyder, at dommen må ophæves i sin helhed med hensyn til samtlige påstande og med hensyn til konklusionen, eller delvist, som anført i appellen. Med sin tredje påstand gør appellanten gældende, at Retten i den appellerede dom med urette forkastede appellantens anbringender vedrørende tilsidesættelsen af appellantens processuelle rettigheder i den oprindeligt anfægtede beslutning. Denne fejl betyder, at dommen må ophæves delvist i det omfang, det er anført i appelskriftet.
4)

Når et EF-varemærke ikke er registreret i farver, men indehaveren har gjort omfattende brug heraf i en bestemt farve eller farvesammensætning, således at en betydelig del af offentligheden (i en del af, men ikke i hele Fællesskabet) forbinder det med denne farve eller farvesammensætning, er den farve eller de farver, som sagsøgte bruger for det tegn, der er klaget over, relevant for den samlede vurdering af (i) risikoen for forveksling i henhold til artikel 9, stk. 1, litra b), eller (ii) den utilbørlige udnyttelse i henhold til artikel 9, stk. 1, litra c), i forordning nr. 207/2009? I bekræftende fald, hvordan?
b)

Til støtte for den subsidiære påstand har appellanten fremsat tre anbringender. i) Ved vurderingen af appellantens manglende anfægtelse af de faktiske omstændigheder indgivet i henhold til Kommissionens meddelelse om bødefritagelse eller bødenedsættelse i kartelsager fra 1996, begik Retten en retlig fejl ved ikke at bringe Kommissionens tilsidesættelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning og om ligebehandling til ophør, og ved ikke at overholde sin egen begrundelsespligt. ii) Retten har begået en retlig fejl ved ikke at anvende principperne om proportionalitet og legalitet ved vurderingen af den bøde, der er pålagt appellanten in solidum i den anfægtede beslutning, og dermed ikke nedsatte bøden tilsvarende. iii) Retten har tilsidesat artikel 6, stk. 1, i den europæiske menneskerettighedskonvention, og artikel 41 og 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, ved ikke at afsige dom inden for en rimelig frist.
—

Det fastslås, at Republikken Polen har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 26, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/56/EF af 17. juni 2008 om fastlæggelse af en ramme for Fællesskabets havmiljøpolitiske foranstaltninger (havstrategirammedirektivet) (1), idet den ikke har vedtaget eller i hvert fald ikke har meddelt Kommissionen de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme direktivet.
1)

Skal artikel 13 i afgørelse nr. 1/80 (1) fortolkes således, at den finder anvendelse på en materiel og/eller formel betingelse for den første indrejsetilladelse, også selv om en sådan betingelse — som i denne sag en foreløbig opholdstilladelse — bl.a. har til formål at forhindre ulovlig indrejse og ulovligt ophold forud for indgivelse af ansøgning om en opholdstilladelse og for så vidt kan anses for en foranstaltning som omhandlet i præmis 85 i dommen af 21. oktober 2003 (2) i de forenede sager C-317/01 og C-369/01, Abatay m.fl., der kan skærpes?
1)

Skal artikel 4 i direktiv 2010/13/EU (1), det almindelige lighedsprincip og reglerne i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde om fri udveksling af tjenesteydelser, etableringsret og frie kapitalbevægelser fortolkes således, at de er til hinder for de bestemmelser, som er indeholdt i artikel 38, stk. 5, i lovdekret nr. 177/2005, der fastsætter grænser for reklamesendetiden for selskaber, der udbyder betalings-tv, som er lavere end dem, der er fastsat for selskaber, der udbyder frit tilgængeligt tv?
1)

Skal artikel 20, 45, 48 og 145-147 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde (TEUF) og artikel 15 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder fortolkes således, at de er til hinder for nationale bestemmelser eller en national administrativ praksis, i medfør af hvilke en arbejdstager i en medlemsstat ikke kan overføre pensionsbidrag, som er blevet indbetalt til en socialsikringsordning i hans hjemstat, hvor han tidligere var forsikret, til pensionsordningen i et internationalt organ, som er beliggende på en anden EU-medlemsstats område, hvor han arbejder og er forsikret?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 151/24

Sag anlagt den 14. marts 2012 — Europa-Kommissionen mod Rådet for Den Europæiske Union

(Sag C-137/12)

2012/C 151/37

Processprog: fransk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved E. Cujo, I. Rogalski og R. Vidal Puig, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Rådet for Den Europæiske Union

Sagsøgerens påstande

— Rådets afgørelse 2011/853/EU af 29. november 2011 om undertegnelse på Unionens vegne af den europæiske konvention om retlig beskyttelse af adgangsstyrede og adgangsstyrende tjenester (1) annulleres.

— Rådet for Den Europæiske Union tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Med det første anbringende gør Kommissionen gældende, at artikel 114 TEUF ikke udgør et korrekt retsgrundlag for vedtagelsen af den anfægtede afgørelse. Efter sagsøgerens opfattelse burde afgørelsen nemlig have været baseret på artikel 207, stk. 4, TEUF, som giver Rådet beføjelse til at indgå internationale aftaler på området for den fælles handelspolitik, som defineret i artikel 207, stk. 1, TEUF. Den omhandlede konvention tilsigter ikke en »forbedring af det indre markeds funktionsmåde«, idet dens primære formål er at »lette« og »fremme« leveringen af adgangsstyrede tjenester mellem Unionen og øvrige europæiske lande. Konventionen har en direkte og umiddelbar virkning på såvel leveringen af adgangsstyrede tjenester som på handel med ulovlige anordninger og på tjenester, der vedrører disse anordninger. Følgelig falder konventionen ind under anvendelsesområdet for den fælles handelspolitik.

Med det andet anbringende gør sagsøgeren gældende, at der foreligger en tilsidesættelse af Unionens eksterne enekompetence (artikel 2, stk. 1, og artikel 3, stk. 1 og 2, TEUF), idet Rådet fandt, at indgåelsen af konventionen ikke henhørte under Unionens enekompetence, hvorimod konventionen henhører under den fælles handelspolitik eller under alle omstændigheder, at indgåelsen af konventionen kan påvirke de fælles regler eller ændre deres rækkevidde.

(1) EUT L 336, s. 1.
1)

Er direktiv 85/384/E[Ø]F (1) for så vidt angår den del (artikel 10 og 11), hvori den som en overgangsforanstaltning tillader udøvelsen af virksomhed på arkitekturområdet for borgere fra andre medlemsstater, der er i besiddelse af de udtrykkeligt angivne kvalifikationsbeviser, til hinder for at anse en administrativ praksis i Italien for lovlig, hvis retlige grundlag er artikel 52, stk. 2, første del, i kongeligt dekret nr. 2537 fra 1925, hvori det er fastsat, at visse arbejder i relation til ejendomme af kunstnerisk værdi specifikt er forbeholdt ansøgere med kvalifikationsbevis som »arkitekt« eller for ansøgere, som beviser, at de opfylder særlige uddannelseskrav, der er specifikke for branchen for kulturelle goder, og er mere vidtgående end de krav, som generelt giver adgang til erhverv på arkitekturområdet i henhold til det nævnte direktiv?
3)

Udgør de også til grund for Won [Wet onafhankelijk netbeheer, lov om uafhængig netdrift] liggende målsætninger om ved forebyggelse af krydssubsidiering i vid forstand (herunder også strategisk udveksling af oplysninger) at skabe gennemsigtighed på energimarkedet og forhindre konkurrencefordrejning udelukkende økonomiske hensyn, eller kan de også anses for ikke-økonomiske hensyn i den forstand, at de som tvingende almene hensyn efter omstændighederne kan begrunde en restriktion for de frie kapitalbevægelser?
2)

Skal begrebet »erstatning uden for kontrakt« i forordningens artikel 5, stk. 3, fortolkes således, at bestemmelsen omfatter en fordringshavers sag, anlagt mod et medlem af bestyrelsen for et selskab, hvis sagen er anlagt med påstand om, at bestyrelsesmedlemmet er ansvarligt for selskabets gæld, når bestyrelsesmedlemmet ikke har vedtaget formelle foranstaltninger for at kontrollere selskabets økonomiske situation og i stedet drevet virksomheden videre og pådraget selskabet yderligere gæld?
1)

Den 23. februar 2011 traf Kommissionen afgørelse om, at den statsstøtte på 15,34 mio. EUR, som Grækenland ulovligt ydede selskabet Ellikinos Chrysos A.E. i strid med artikel 108, stk. 3, TEUF ved et salg af aktiver og grund under deres værdi og en fritagelse for hertil knyttede afgifter med det formål at sikre beskæftigelsen og beskytte miljøet og skabe et incitament for potentielle købere af Kassandra-minerne, var uforenelig med det indre marked (1). Ved samme afgørelse pålagde Kommissionen Den Hellenske Republik at tilbagesøge statsstøtten fra støttemodtageren med renter. Den Hellenske Republik forpligtedes ligeledes til at holde Kommissionen orienteret om de nationale foranstaltninger, der blev truffet for at efterkomme denne afgørelse.
2)

Er artikel 74 og 80 i direktiv 2006/112 til hinder for en national bestemmelse, der forskriver, at i tilfælde, hvor den afgiftspligtige økonomiske virksomhed er ophørt, er afgiftsgrundlaget for en transaktion normalværdien af de formuegenstande, der forefindes på tidspunktet for slettelsen af registeret?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 151/20

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal do Trabalho do Porto (Portugal) den 8. marts 2012 — Sindicato dos Bancários do Norte m.fl. mod BPN — Banco Português de Negócios, SA

(Sag C-128/12)

2012/C 151/35

Processprog: portugisisk

Den forelæggende ret

Tribunal do Trabalho do Porto

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: Sindicato dos Bancários do Norte, Sindicato dos Bancários do Centro, Sindicato dos Bancários do Sul e Ilhas og Luís Miguel Rodrigues Teixeira de Melo

Sagsøgt: BPN — Banco Português de Negócios, SA

Præjudicielle spørgsmål

1) Skal ligebehandlingsprincippet, hvoraf følger et forbud mod forskelsbehandling, fortolkes således, at det finder anvendelse på arbejdere i den offentlige sektor?

2) Er den af staten pålagte nedsættelse af lønningerne ved nævnte finanslov for 2011, der alene finder anvendelse på arbejdere, som udøver deres funktioner inden for den statslige sektor eller offentlige virksomheder, i strid med princippet om forbud mod forskelsbehandling, idet den udgør en forskelsbehandling på grund af arbejdsforholdets offentlige karakter?

3) Skal retten til værdige arbejdsforhold, der er fastsat i nævnte artikel 31, stk. 1, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (1), fortolkes således, at det uden arbejderens samtykke er forbudt at nedsætte lønnen, når arbejdskontrakten forbliver uændret?

4) Skal retten til værdige arbejdsforhold, der er fastsat i nævnte artikel 31, stk. 1, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, fortolkes således, at den svarer til retten til en rimelig løn, der er tilstrækkelig til, at arbejderne kan opretholde en passende levestandard for sig selv og deres familie?

5) Er en lønnedsættelse, der ikke udgør den eneste mulige, nødvendig og grundlæggende foranstaltning med henblik på konsolidering af de offentlige finanser i en situation, hvor landet befinder sig i en alvorlig økonomisk-finansiel krise, i strid med den rettighed, der er fastsat i artikel 31, stk. 1, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, idet den bringer leverstandarden og de finansielle forpligtelser, som arbejderne og deres familier har påtaget sig før denne nedsættelse, i fare?

6) Er den af den portugisiske stat på denne måde pålagte lønnedsættelse i strid med retten til værdige arbejdsforhold, idet den hverken er forudseelig eller forventelig for arbejderne?

(1) EFT 2000 C 364, s. 1.
1)

Er en afgiftspligtig i henhold til princippet om afgiftsmæssig neutralitet inden for den fastsatte forældelsesfrist berettiget til at kræve tilbagebetaling af moms, som urigtigt er blevet faktureret og ikke skyldes, når den transaktion, for hvilken den afgiftspligtige har beregnet moms, er afgiftsfri i henhold til national ret, der ikke er risiko for tab af afgiftsindtægter, og den nationale lovbestemte ordning om berigtigelse af fakturaer ikke er anvendelig?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 151/17

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunalul Vâlcea (Rumænien) den 29. februar 2012 — SC Volksbank România SA mod Ionuț-Florin Zglimbea, Liana-Ramona Zglimbea

(Sag C-108/12)

2012/C 151/29

Processprog: rumænsk

Den forelæggende ret

Tribunalul Vâlcea

Parter i hovedsagen

Sagsøger: SC Volksbank România SA

Sagsøgte: Ionuț-Florin Zglimbea, Liana-Ramona Zglimbea

Præjudicielt spørgsmål

Kan artikel 4, stk. 2, i direktiv 93/13 (1) fortolkes således, at begreberne aftalens hovedgenstand og pris, som denne bestemmelse henviser til, omfatter de komponenter, som udgør den modydelse et kreditinstitut har ret til i henhold til en forbrugerkreditaftale, dvs. de årlige omkostninger i procent for en forbrugerkreditaftale (som defineret i direktiv 2008/48 (2) om forbrugerkreditaftaler), som hovedsagelig består af en fast eller variabel rentesats, bankgebyrer og andre omkostninger, som er inkluderet og defineret i aftalen?

(1) Rådets direktiv 93/13/EØF af 5.4.1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler (EFT L 95, s. 29).

(2) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/48/EF af 23.4.2008 om forbrugerkreditaftaler og om ophævelse af Rådets direktiv 87/102/EØF (EUT L 133, s. 66).
1.1.

Er princippet om afgiftsneutralitet til hinder for, at en medlemsstat som følge af, at en annullation af en faktura ikke er blevet rettidigt opført, pålægger en sanktion, selv om annullationen senere bogføres, og den berørte person har betalt den afgift, der er et resultat af annullationen, med tillæg af renter?
1)

Udelukker Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 (1) om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet (Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 883/2004 af 29.4.2004 om koordinering af de sociale sikringsordninger (2)) en tjekkisk statsborger fra forordningens personelle anvendelsesområde, som under omstændigheder som i den foreliggende sag før den 1. januar 1993 var omfattet af en tidligere stats (Den Tjekkiske og Slovakiske Føderative Republik, herefter »TSFR«) lovgivning om pensionsforsikringer, når disse perioder i henhold til artikel 20 i den overenskomst om social sikring, der blev indgået den 29. oktober 1992 mellem Den Tjekkiske [Republik] og Den Slovakiske Republik, som omhandlet i bilag III til Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 (bilag II til Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 883/2004), anses for perioder i Den Slovakiske Republik og, i henhold til de nationale regler, som er fastsat af Den Tjekkiske Republiks forfatningsdomstol, samtidig også anses for perioder i Den Tjekkiske Republik? Såfremt det første spørgsmål besvares benægtende, bedes Domstolen besvare følgende spørgsmål:
a)

Er Schengengrænsekodeksens artikel 21 til hinder for, at nationale kontroller som dem, der er omhandlet i artikel 50 i Vreemdelingenwet 2000, i henhold til artikel 4.17a, stk. 2, i Vreemdelingenbesluit 2000 udføres på grundlag af generelle oplysninger og erfaringer vedrørende personers ulovlige ophold på kontrolstedet, eller er det ved udførelsen af sådanne kontroller påkrævet, at der foreligger konkrete holdepunkter for at antage, at en person opholder sig ulovligt i den omhandlede medlemsstat?
1)

Følger det af EU-retten, at en skattepligtig person har ret til at få meddelelse om skattemyndighedernes beslutning om at anmode om oplysninger i overensstemmelse med direktiv 77/799/EØF (1)? Har den skattepligtige person ret til at deltage i formuleringen af den anmodning, der rettes til den anmodede medlemsstat? Hvis den skattepligtige person ikke afleder sådanne rettigheder af EU-retten, er det da muligt for national ret at tildele ham tilsvarende rettigheder?
2)

Bør en medlemsstat, der på grund af unøjagtige fakturaer nægter en afgiftspligtig aftager af tjenesteydelser ret til fradrag, fastslå, at fakturaerne i givet fald også er for upræcise til at tillade betaling af merværdiafgift (moms)? Er medlemsstaten følgelig forpligtet til at refundere den moms, som er blevet betalt til medlemsstaten for at sikre princippet om momsens neutralitet, til de selskaber, der leverede de således anfægtede tjenesteydelser?
2)

Såfremt første spørgsmål besvares bekræftende, skal artikel 3 i Rådets første direktiv 72/166/EØF af 24. april 1972 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer og kontrollen med forsikringspligtens overholdelse og artikel 1 og 2 i andet direktiv 84/5/EØF af 30. december 1983 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer da fortolkes således, at disse bestemmelser er til hinder for en regel i en medlemsstat, hvorefter det eksisterende erstatningsansvar i den pågældende medlemsstat begrænses — dvs. maksimumsbeløbet for erstatning for ikke-økonomisk skade — ved at fastsætte en beløbsgrænse, som er væsentligt lavere end den i direktiverne og den nationale lovgivning fastsatte beløbsgrænse for så vidt angår forsikringsselskabers ansvar?
3)

Retten har begået en retlig fejl ved fortolkningen af artikel 263 TEUF, stk. 4, in fine. Retten befandt sig i en retsvildfarelse, idet den angav, at beslutninger på området for statsstøtteordninger, såsom den anfægtede beslutning, kræver gennemførelsesforanstaltninger i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i den nye bestemmelse i traktaten. Retten tager i kendelsen ikke hensyn til den omstændighed, at en negativ statsstøttebeslutning har direkte virkning, straks medfører, at den ydede støtte er ulovlig, og normalt er udtryk for en forpligtelse for medlemsstaterne til at tilbagesøge støtten.