RETSMØDERAPPORT

i sag 155/85 ( *1 )

I — Faktiske omstændigheder

Sagsøgeren, som er tjenestemand ved De forenede Nationer i Genève, fik adgang til de skriftlige prøver i Europa-Parlamentets udvælgelsesprøve PE/27/A.

Ifølge Europa-Parlamentet blev datoerne for prøverne først fastsat til den 28. og den 29. juni 1984, men de måtte ændres for at gøre det muligt for flere ansøgere, herunder sagsøgeren, at deltage i prøverne i en af Kommissionens udvælgelsesprøver, som var fastsat til samme datoer. Europa-Parlamentet har ikke præciseret, om disse datoer, nemlig den 28. og den 29. juni 1984, blev meddelt ansøgerne. På et tidspunkt, da den endelige dato for prøverne endnu ikke var kendt, forespurgte sagsøgeren telefonisk om denne dato hos udvælgelseskomiteens sekretariat. Man svarede, at man i alle tilfælde ville bestræbe sig på at afholde prøverne før sommerferien, og at alle ansøgerne i tide ville få meddelelse om datoen.

Sagsøgeren har bestridt denne fremstilling af de faktiske omstændigheder på to punkter. Dels har han indvendt, at Europa-Parlamentet søger at antyde, at datoerne den 28. og 29. juni 1984 blev meddelt sagsøgeren, hvilket ikke er tilfældet. Europa-Parlamentet søger således at skabe det indtryk, at sagsøgeren burde vide, at der snart ville blive fastsat nye datoer. Dels præciserede udvælgelseskomiteens sekretariat ikke, da man besvarede sagsøgerens telefoniske forespørgsel, at de skriftlige prøver ville finde sted før sommerferien. Det eneste svar var, at man ville bestræbe sig på at underrette alle ansøgerne i tide, og man sagde desuden ordret til ham: »Vi kender endnu ikke datoen.«

Det er ikke bestridt, at alle ansøgerne ved Europa-Parlamentets skrivelse af 2. juli 1984 blev underrettet om, at de skriftlige prøver ville blive afholdt den 19. og 20. juli 1984. Denne oplysning nåede frem til sagsøgerens bopæl den 5. juli 1984.

Sagsøgeren har anført, at han på den anførte dato var fraværende på en tre ugers ferie. Da han ved sin tilbagekomst fik kendskab til den dato, der var fastsat for de skriftlige prøvers afholdelse, havde de allerede fundet sted.

Den 7. august 1984 sendte sagsøgeren et telex til Europa-Parlamentets formand, hvori han klagede over den alt for korte frist, hvormed han var blevet underrettet om datoen for prøverne. Denne frist var ifølge sagsøgeren helt i strid med praksis ved De europæiske Fællesskabers institutioner og havde været så meget desto mere utilstrækkelig, fordi den faldt i den lange ferieperiode. Han opfordrede formanden til at fastsætte en ny dato for at gøre det muligt for ham at aflægge de skriftlige prøver, ligesom han truede med at anlægge sag ved Domstolen og i givet fald at kræve erstatning.

Ved skrivelse af 29. august 1984 afslog formanden for udvælgelseskomiteen sagsøgerens krav om fastsættelse af en ny dato for de skriftlige prøver. Formanden begrundede denne afgørelse med, at det ikke var sikkert, at sagsøgeren ikke i mellemtiden kunne have skaffet sig kendskab til prøvens opgaver, og at det, hvis der blev stillet nye opgaver, ikke var sikkert, at de ville være af samme sværhedsgrad.

Den 3. september 1984 sendte sagsøgeren på ny et telex til Europa-Parlamentets formand, hvori han på æresord erklærede, at han ikke på noget tidspunkt havde forsøgt at skaffe sig kendskab til opgaverne, og at han faktisk ikke havde fået kendskab til dem. Han gentog sin anmodning om, at der blev fastsat en ny dato for aflæggelse af de skriftlige prøver.

Under et møde den 21. september 1984 fik udvælgelseskomiteen kendskab til sagsøgerens to telex'er af 7. august og 3. september 1984 og tilsluttede sig den opfattelse, som var udtrykt i udvælgelseskomiteens formands skrivelse af 29. august 1984.

Den 4. oktober 1984 underrettede udvælgelseskomiteens formand sagsøgeren om denne beslutning og konkluderede, at det altså ikke var muligt at fastsætte en ny dato for de skriftlige prøver.

Den 31. oktober 1984 anlagde sagsøgeren sag med påstand om annullation af udvælgelseskomiteens beslutning af 21. september 1984 (259/84).

Den 2. november 1984 indgav sagsøgeren klage til Europa-Parlamentets formand i henhold til tjenestemandsvedtægtens (herefter benævnt vedtægten) artikel 90, stk. 2.

Den 28. januar 1985 indgav han begæring om foreløbige forholdsregler, hvorunder han krævede tilladelse til som sikrende retsmiddel at deltage i prøverne i udvælgelsesprøve PE/27/A, som afholdtes på dette tidspunkt (259/84 R).

Ved kendelse af 31. januar 1985 afviste Domstolen (første afdeling) såvel hovedsagen som begæringen om foreløbige forholdsregler med den begrundelse, at sagen var blevet anlagt, uden at der først var blevet truffet afgørelse om klagen.

Efter udløbet af den frist på fire måneder, der er fastsat i vedtægtens artikel 90, stk. 2, blev klagen af 2. november 1984 stiltiende afvist den 2. marts 1985.

Den 22. maj 1985 anlagde sagsøgeren denne sag.

På grundlag af den refererende dommers rapport og efter at have hørt generaladvokaten har Domstolen (første afdeling) besluttet at indlede den mundtlige forhandling uden forudgående bevisførelse.

II — Parternes påstande

Sagsøgeren har nedlagt følgende påstande:

— den beslutning, som udvælgelseskomiteen for udvælgelsesprøve PE/27/A traf under sit møde den 21. september 1984, annulleres,

— der gives sagsøgeren tilladelse til at aflægge de skriftlige prøver ved udvælgelsesprøven efter den for disse fastsatte dato,

— subsidiært, der tilkendes sagsøgeren erstatning til et af Domstolen fastsat beløb, som dog mindst dækker de sagsomkostninger og udgifter til advokat, sagsøgeren i denne forbindelse har afholdt forgæves, og

— Europa-Parlamentet tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Europa-Parlamentet har nedlagt følgende påstande:

— sagen antages til realitetsbehandling, men der gives ikke sagsøgeren medhold i den første påstand,

— den anden og tredje påstand afvises fra påkendelse, og

— sagsøgeren tilpligtes at afholde sagens omkostninger.

III — Parternes anbringender og argumenter

A — Formaliteten

Europa-Parlamentet mener, at den anden påstand må afvises, fordi Domstolen ikke har kompetence til at sætte sin afgørelse i stedet for udvælgelseskomiteens, selv såfremt dens beslutning annulleres.

Sagsøgeren har fastholdt, at denne påstand kan antages til realitetsbehandling, men ønsker i replikken at omformulere den således: »Parlamentet tilpligtes at give sagsøgeren adgang til at deltage i de skriftlige prøver i Parlamentets udvælgelsesprøve PE/27/A efter den for disse fastsatte dato under hensyn til, hvad Domstolen anser for ret, og under accept af hans erklæringer på æresord.«

Europa-Parlamentet mener ligeledes, at den tredje påstand må afvises. Der er indbragt en sag for Domstolen i henhold til vedtægtens artikel 91, og såfremt sagsøgeren taber denne sag, er ethvert andet krav udelukket.

Sagsøgeren har fastholdt, at hans påstand om erstatning kan admitteres.

B — Realiteten

1. Utilstrækkelig indkaldelses/rist

Sagsøgeren har gjort gældende, at fristen på to uger, fra brevet med meddelelsen om datoen for prøverne ankom og deres afholdelse, var helt utilstrækkelig. Dette bevises ifølge sagsøgeren af, at der blandt de 362 indkaldte ansøgere var 92, der ikke mødte. Fristen var så meget desto mindre passende, som de faktiske begivenheder faldt i sommerferieperioden. Da sagsøgeren telefonisk søgte at få oplyst datoen for prøverne, før han tog på ferie, forsikrede udvælgelseskomiteens sekretariat ham om, at disse datoer ville blive meddelt ham i tide, uden at præcisere, at prøverne ville finde sted før sommerferien. Sagsøgeren har foreslået, at han selv og medarbejderne ved udvælgelseskomiteens sekretariat afgiver vidneforklaring herom. Under alle omstændigheder var en sådan underretning alt for upræcis til, at sagsøgeren kunne udlede nogen konkret oplysning af den.

Europa-Parlamentet anser den bestridte frist for fuldt tilstrækkelig. I mangel af nogen særlig bestemmelse i vedtægten herom har det henvist til artikel 1 i vedtægtens bilag III, hvorefter meddelelse om udvælgelsesprøver skal gives senest en måned før udløbet af den for indlevering af ansøgninger fastsatte frist. Det kan heraf udledes, at en frist på to uger var tilstrækkelig under de her foreliggende omstændigheder, fordi ansøgerne blot skulle træffe deres dispositioner med henblik på en dato, som de vidste var nært forestående. Sagsøgeren vidste i øvrigt, at denne dato ville blive fastsat før sommerferien, og han burde have truffet sine forholdsregler ved at meddele sin ferieadresse eller ved at få sin post eftersendt. Tilmed burde sagsøgeren være den sidste til at klage over en situation, som er opstået, fordi Europa-Parlamentet har villet gøre det muligt for en række ansøgere, herunder sagsøgeren selv, at deltage i de prøver, som Kommissionen afholdt på den dato, der oprindelig var fastsat for prøverne i denne udvælgelsesprøve. Hvad angår det af sagsøgeren ønskede vidnebevis, er det uden betydning og bør afslås.

2. Tilsidesættelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning

Sagsøgeren har anført, at den anfægtede frist er helt i strid med gængs praksis i De europæiske Fællesskabers institutioner og følgelig er i strid med princippet om beskyttelse af den berettigede forventning. Institutionerne meddeler ansøgerne den sandsynlige dato for prøverne mindst to måneder forud med en tilføjelse om, at de nøjagtige datoer vil blive meddelt i god tid. Sagsøgeren har i den forbindelse fremlagt en skrivelse fra Kommissionen af 27. april 1984 vedrørende denne institutions udvælgelsesprøve, som sagsøgeren har deltaget i, hvoraf det fremgår, at det faktisk er den praksis, der følges. Han har ligeledes fremlagt to udtalelser, én fra Rådet og én fra Kommissionen, som bekræfter, at disse institutioner i almindelighed underretter ansøgerne om datoen for de skriftlige prøver ca. fire uger i forvejen. For det tilfælde, at Domstolen ikke skulle anse en sådan praksis for tilstrækkelig overbevisende, har sagsøgeren anmodet om, at man hører vidneudsagn fra ansatte i Rådet og Kommissionen, som varetager ansættelsesproceduren.

Europa-Parlamentet er af den opfattelse, at sagsøgeren ikke har leveret tilstrækkeligt bevis for den almindelige praksis, som han har påberåbt sig. De fremlagte dokumenter stammer kun fra to institutioner. I øvrigt omtales der i disse dokumenter kun en hovedregel, hvilket indebærer, at særlige omstændigheder kan berettige en kortere frist. Europa-Parlamentet har fastholdt, at der var tale om sådanne særlige omstændigheder i dette tilfælde, og sigter åbenbart hermed til, at det var nødvendigt at ændre de oprindelig fastsatte datoer for prøvernes afholdelse. Endelig anfægtes indkaldelsesfristen ikke, fordi sagsøgeren ikke har haft tid til at forberede sig, men fordi indkaldelsesskrivelsen ikke nåede frem til ham, fordi han var fraværende af personlige grunde. Dette anbringende savner følgelig grundlag, og tilbudet om vidnebevis må afslås.

3. Udvælgelseskomiteens angiveligt retsstridige beslutning af 21. september 1984

Sagsøgeren har gjort gældende, at på grund af den mangel, som indkaldelsen til prøverne var behæftet med, er udvælgelseskomiteens beslutning af 21. september 1984, hvorved sagsøgerens anmodning om at måtte aflægge prøverne efter den for disse fastsatte dato blev afslået, retsstridig. Sagsøgeren har anført, at han under ed den 3. september 1984 har erklæret, at han ikke på noget tidspunkt har forsøgt at skaffe sig kendskab til spørgsmålene i prøverne i udvælgelsesprøven, og at han faktisk ikke har haft kendskab til dem. Han har erklæret sig parat til for Domstolen under ed at bekræfte, at han stadig ikke har fået kendskab til dem. De strafferetlige og disciplinære følger af sådanne erklæringer er ham bekendt. Der er følgelig intet til hinder for, at han får adgang til at aflægge prøverne på en senere dato, da dette er den eneste passende måde at afhjælpe følgerne af den fejl, som udvælgelseskomiteen begik, da den tilsendte ham den anfægtede indkaldelse.

Europa-Parlamentet har anført, at udvælgelseskomiteen med rette har nægtet at fastsætte en ny dato for prøverne og at stille sagsøgeren nye spørgsmål. I Domstolens praksis er det gentagne gange fastslået, at en sådan praksis er i strid med det principielle krav om ligebehandling (dom af 27. oktober 1976, Prais mod Rådet, 130/75, Sml. s. 1589; dom af 14. juli 1983, Detti mod Domstolen, 144/82, Sml. s. 2421). Endvidere forbyder retssikkerhedsprincippet at stille sagsøgeren de gamle spørgsmål i udvælgelsesprøven, og det uanset hans erklæring på æresord om, at han ikke har fået kendskab til dem. Udvælgelseskomiteens beslutning af 21. september 1984 var følgelig retmæssig.

R. Joliet

Refererende dommer

( *1 ) – Processprog: Tysk.

DOMSTOLENS DOM (første afdeling)

27. november 1986 ( *1 )

I sag 155/85,

Dieter Strack, tjenestemand ved De forenede Nationer, boende i Vulbens, Frankrig, ved advokaterne Schröder-Eising og Gumbert-Drafz, Recklingshausen, Forbundsrepublikken Tyskland, og med valgt adresse i Luxembourg hos advokaterne Biever og Schütz, Boulevard Grande-Duchesse-Charlotte,

sagsøger,

mod

Europa-Parlamentet ved generalsekretær H.-J. Opitz og kontorchef M. Peter, begge boende i Luxembourg, bistået af advokat A. Bonn, Luxembourg, og med valgt adresse på dennes kontor, 22, côte d'Eich,

sagsøgt,

hvorunder der er nedlagt påstand om annullation af den beslutning, hvorved udvælgelseskomiteen for udvælgelsesprøve PE/27/A den 21. september 1984 nægtede at give ansøgeren tilladelse til at aflægge de skriftlige prøver ved udvælgelsesprøven efter den for disse fastsatte dato,

har

DOMSTOLEN (første afdeling),

sammensat af afdelingsformanden F. Schockweiler og dommerne G. Bosco og R. Joliét,

generaladvokat: J. Mischo

justitssekretær: P. Heim

på grundlag af retsmøderapporten og efter mundtlig forhandling den 24. september 1986,

og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgørelse den 8 oktober 1986,

afsagt følgende

DOM

1 Ved stævning indleveret til Domstolens justitskontor den 22. maj 1985 har Dieter Strack, tjenestemand ved De forenede Nationer, anlagt sag med påstand om annullation af den beslutning, hvorved udvælgelseskomiteen for den almindelige udvælgelsesprøve PE/27/A, som blev afholdt af Europa-Parlamentet (EFT C 355 af 30.12.1983, s. 16) nægtede at lade sagsøgeren aflægge de skriftlige prøver ved udvælgelsesprøven efter den for disse fastsatte dato. Sagsøgeren har ligeledes nedlagt påstand om, at Europa-Parlamentet, for at oprette det tab, som han mener at have lidt, tilpligtes at lade ham aflægge prøverne i udvælgelsesprøven efter den for disse fastsatte dato, subsidiært at betale ham erstatning.

2 Med hensyn til de faktiske omstændigheder samt parternes anbringender og argumenter henvises til retsmøderapporten. Disse omstændigheder omtales derfor kun i det følgende, såfremt det på de enkelte punkter er nødvendigt for forståelsen af Domstolens argumentation.

3 Ved skrivelse af 2. juli 1984 fra formanden for udvælgelseskomiteen blev Strack indkaldt til de skriftlige prøver i den almindelige udvælgelsesprøve PE/27/A til den 19. og 20. juli s. å. Denne skrivelse nåede frem til hans bopæl den 5. juli 1984, mens han var fraværende på tre ugers ferie. Da han ved sin tilbagekomst fik kendskab til de datoer, der var fastsat for prøvernes afholdelse, havde de allerede fundet sted.

4 Strack ansøgte derefter Europa-Parlamentets formand om tilladelse til at aflægge prøverne efterfølgende og erklærede på æresord, at han ikke havde fået kendskab til prøvernes spørgsmål.

5 Denne ansøgning blev oversendt til udvælgelseskomiteen, som afslog den ved beslutning af 21. september 1984, der blev meddelt Strack den 4. oktober s. å.

6 Til støtte for sin påstand om annullation af udvælgelseskomiteens beslutning har Strack gjort gældende, at den frist på to uger, som forløb mellem hans indkaldelse til prøverne og datoen for disse, var utilstrækkelig. Det fremgår af den omstændighed, at det er Rådets og Kommissionens praksis at fastsætte en frist på fire uger. Strack har anført, at han har fæstet lid til denne praksis. I det foreliggende tilfælde var fristen på to uger særlig upassende, fordi den faldt i sommerferieperioden. Følgelig er den beslutning, hvorved udvælgelseskomiteen nægtede at lade ham aflægge de skriftlige prøver efterfølgende, ifølge sagsøgeren retsstridig, så meget desto mere som han havde erklæret på æresord, at han ikke havde fået kendskab til prøvens spørgsmål.

7 Det må konstateres, at der ikke er nogen bestemmelse i vedtægten, som forpligter institutionerne til at indkalde ansøgerne til en udvælgelsesprøve med et bestemt varsel. Artikel 1, stk. 2, i bilag III til vedtægten for De europæiske Fællesskabers tjenestemænd bestemmer blot: »Meddelelse om de almindelige udvælgelsesprøver skal gives senest en måned før udløbet af den for indlevering af ansøgninger fastsatte frist og i påkommende tilfælde mindst to måneder før tidspunktet for prøverne.« Da det nødvendigvis tager en vis tid at undersøge, om ansøgerne kan få adgang til prøven, og at udsende indkaldelserne, følger det af den ovennævnte bestemmelse, at en indkaldelse, der når frem til en ansøger mindre end en måned før datoen for prøverne, ikke for så vidt er retsstridig. Hvad angår Rådets og Kommissionens praksis, kan den ikke være bindende for Europa-Parlamentet, så meget desto mere som det fremgår af afgivne erklæringer i sagen, at disse to institutioner selv anser den indkaldelsesfrist på fire uger, som de iagttager, for at være blot vejledende.

8 Skønt Europa-Parlamentet altså ikke var forpligtet til at overholde en bestemt indkaldelsesfrist, må det dog desuden undersøges, om den i dette tilfælde givne frist var rimelig og opfyldte kravene om god forvaltningsskik. Under hensyn til sagens omstændigheder kan en frist på to uger ikke anses for urimelig, selv om den lå i sommerferieperioden. Indkaldelsen til udvælgelsesprøven skal alene gøre det muligt for ansøgerne at fremstille sig til prøverne. Derfor indebar den forpligtelse til påpasselighed, som påhviler enhver ansøger til en udvælgelsesprøve, at Strack måtte sørge for, at indkaldelsen faktisk kunne nå frem til hans opholdssted, eller at han kunne få kendskab til den i tide. Det er denne undladelse af at træffe de nødvendige sikkerhedsforanstaltninger og ikke den korte indkaldelsesfrist, som er årsag til, at Strack ikke kunne deltage i de skriftlige prøver i udvælgelsesprøve PE/27/A.

9 Da Parlamentets indkaldelsesfrist ikke kan kritiseres, har udvælgelseskomiteen for udvælgelsesprøven med rette nægtet at lade Strack aflægge prøverne efter den for disse fastsatte dato. Der kan følgelig ikke gives sagsøgeren medhold i påstanden om annullation af udvælgelseskomiteens beslutning.

10 Kravet om erstatning hviler på de samme anbringender og argumenter som dem, der er anført vedrørende gyldigheden af den anfægtede beslutning, hvis retmæssighed fastslås i denne dom. Erstatningskravet savner derfor nødvendigvis retligt grundlag, hvorved bemærkes, at betingelsen for realitetspåkendelse i øvrigt skal være opfyldt. Der kan således heller ikke gives sagsøgeren medhold i dette krav.

Sagens omkostninger

11 I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, dømmes den tabende part til at afholde sagens omkostninger. I henhold til procesreglementets artikel 70 bærer institutionerne imidlertid selv de udgifter, de har afholdt i sager anlagt af de ansatte ved De europæiske Fællesskaber.

På grundlag af disse præmisser udtaler og bestemmer DOMSTOLEN (første afdeling),

1) Sagsøgte frifindes.

2) Hver part bærer sine omkostninger.

Schockweiler Bosco Joliét Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 27. november 1986. P. Heim Justitssekretær F. Schockweiler Formand for første afdeling

( *1 ) – Processprog: Tysk.