ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Nævnte forordnings artikel 71 bestemmer nemlig, at på områder, der er reguleret af specialkonventioner, anvendes disse. Denne artikel kan imidlertid ikke gives en rækkevidde, der er i strid med de principper, der ligger til grund for den lovgivning, som den er en del af. Denne artikel kan derfor ikke fortolkes således, at en specialkonvention på et område, der er omfattet af forordningen, kan føre til resultater, der er mindre gunstige for virkeliggørelsen af det indre markeds funktion end dem, som følger af forordningens bestemmelser.

Artikel 71 i forordning nr. 44/2001 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område skal fortolkes således, at den er til hinder for, at en international konvention fortolkes på en måde, som ikke på mindst lige så gunstige betingelser som dem, der er fastsat i denne forordning, sikrer de formål og principper, som ligger til grund for nævnte forordning.

Artikel 71 i forordning nr. 44/2001 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område skal fortolkes således, at den er til hinder for en fortolkning af artikel 31, stk. 2, i konventionen om fragtaftaler ved international godsbefordring ad landevej, hvorefter et negativt anerkendelsessøgsmål eller en negativ anerkendelsesdom, der er anlagt eller afsagt i en medlemsstat, ikke anses for at have samme genstand og hvile på samme grundlag som et regressøgsmål vedrørende samme tab mellem samme parter eller personer, der er indtrådt i deres rettigheder i en anden medlemsstat.

En sådan fortolkning kan nemlig ikke på betingelser, der er lige så gunstige som dem, der er fastsat i nævnte forordning, sikre hverken overholdelsen af det formål om at mindske risikoen for parallelle retssager mest muligt, som er et af de formål og principper, som ligger til grund for samarbejdet på det civil- og handelsretlige område inden for Unionen, eller overholdelsen af de principper om fri bevægelighed for retsafgørelser og gensidig tillid til retsplejen, som ligger til grund for forordning nr. 44/2001.

(jf. præmis 44 og 47-49 samt domskonkl. 2)
Artikel 107, stk. 1, TEUF skal fortolkes således, at en mekanisme for fuld kompensation af de meromkostninger, som er blevet pålagt virksomheder på grund af en forpligtelse til at købe elektricitet, der hidrører fra vindenergi, til en højere pris end markedsprisen, og som finansieres af alle de endelige elforbrugere på det nationale område, idet det præciseres, at størrelsen af det bidrag, der skal betales af hver enkelt endelig elforbruger, fastsættes årligt af de offentlige myndigheder i den pågældende medlemsstat, at såfremt myndighederne ikke fastsætter denne størrelse, øges bidragsbeløbet automatisk hvert år, og at der er fastsat en administrativ sanktionsmulighed ved en forbrugers manglende betaling af bidraget, udgør støtte, som ydes ved hjælp af statsmidler.

Midler, der hidrører fra de obligatoriske bidrag, som lovgivningen i medlemsstaten foreskriver, som bestyres og fordeles i henhold til denne lovgivning, må betragtes som støtte, der ydes ved hjælp af statsmidler i henhold til artikel 107, stk. 1, TEUF, også selv om de bliver administreret af institutioner, der ikke henhører under den offentlige myndighed. Dette er tilfældet med Caisse des dépôts et consignations, der har bemyndigelse fra den pågældende medlemsstat, der samler de indsamlede bidrag, inden de betales tilbage til de omhandlede operatører, og fungerer således som formidler ved administrationen af midlerne, og som endvidere kan foretage investeringer af de indsamlede bidrag, og det afkast, der følger af disse investeringer, skal hvert år fratrækkes det bidragsbeløb, som skal betales det følgende år, og som intet overskud har ved denne aktivitet, og dens administrationsomkostninger modregnes i de bidrag, der skal betales af de endelige elforbrugere. Under sådanne omstændigheder skal de beløb, der administreres, anses for at være under offentlig kontrol.

(jf. præmis 23-25, 28, 30-33 og 37 samt domskonkl.)
Når en tvist, der vedrører tilfælde med tilknytning til udlandet, falder ind under forordningens materielle anvendelsesområde, og sagsøgte har bopæl på en anden medlemsstats område, skal de kompetenceregler, der er fastsat i forordningen, i princippet finde anvendelse og have forrang for nationale kompetenceregler.

Artikel 2 i forordning nr. 44/2001 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område skal fortolkes således, at den, når sagsøgte har bopæl i en anden medlemsstat end den, hvor den ret, for hvilken sagen er indbragt, er beliggende, er til hinder for anvendelsen af en national kompetenceregel om ensidig ophævelse af koncessionskontrakter, hvorefter de nationale retter har kompetence, når koncessionshaveren er etableret på det nationale område, og når koncessionskontrakten har virkning på hele eller dele af dette område.

Artikel 5, nr. 1), litra b), i forordning nr. 44/2001 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område skal fortolkes således, at den kompetenceregel, der er fastsat i nævnte bestemmelses andet led, finder anvendelse på tvister om aftaler om levering af tjenesteydelser i et tilfælde, hvor en sagsøger, der er etableret i en medlemsstat, over for en sagsøgt, der er etableret i en anden medlemsstat, under et søgsmål har gjort rettigheder gældende i medfør af en koncessionskontrakt, hvilket kræver, at den kontrakt, som binder parterne, indeholder særlige bestemmelser vedrørende koncessionshaverens distribution af de varer, som koncessionsgiveren har solgt. Det påhviler den nationale ret at efterprøve, om dette er tilfældet i den sag, der er indbragt for den.

(jf. præmis 43 og domskonkl. 2)
Artikel 15, stk. 1, i Rådets direktiv 90/619/EØF om samordning af love og administrative bestemmelser vedrørende direkte livsforsikringsvirksomhed, om fastsættelse af bestemmelser, der kan lette den faktiske gennemførelse af den frie udveksling af tjenesteydelser (andet livsforsikringsdirektiv), som ændret ved direktiv 92/96/EØF (tredje livsforsikringsdirektiv), sammenholdt med sidstnævnte direktivs artikel 31, skal fortolkes således, at den er til hinder for en national bestemmelse, hvorefter en forsikringstager kun indrømmes højst et års opsigelsesret fra betalingen af den første forsikringspræmie, når forsikringstageren ikke er blevet oplyst om sin opsigelsesret.

En sådan bestemmelse, der fastsætter udløbet af forsikringstagerens ret til at opsige en aftale på et tidspunkt, hvor han ikke er blevet oplyst om denne ret, strider nemlig imod virkeliggørelsen af et af de væsentlige formål med andet og tredje livsforsikringsdirektiv og dermed direktivernes effektive virkning. Eftersom forsikringsaftaler er juridisk komplekse finansielle produkter, der kan afvige væsentligt, afhængig af hvilket forsikringsselskab der udbyder dem, og indebære væsentlige finansielle forpligtelser og potentielt være af en meget lang varighed, befinder forsikringstageren sig i en svagere position end forsikringsselskabet, hvilket er analogt med den situation, som en forbruger befinder sig i i forbindelse med en aftaleindgåelse uden for et fast forretningssted. Forsikringsselskabet kan dermed ikke gyldigt påberåbe sig retssikkerhedsgrunde for at afhjælpe en situation, der er forårsaget af, at selskabet ikke har opfyldt et krav i henhold til EU-retten om at forelægge en række nærmere fastsatte oplysninger, hvoriblandt findes navnlig oplysninger vedrørende forsikringstagers ret til at opsige aftalen.

(jf. præmis 26, 29, 30 og 32 samt domskonkl.)
Artikel 3, stk. 2, i direktiv 92/12 om den generelle ordning for punktafgiftspligtige varer, om oplægning og omsætning heraf samt om kontrol hermed skal fortolkes således, at den er til hinder for en national bestemmelse, som indfører en afgift på detailsalg af mineralolier, idet en sådan afgift ikke kan anses for at forfølge et særligt øjemed i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i denne bestemmelse, når denne afgift, der har til formål at finansiere udøvelsen af de omhandlede regionale myndigheders beføjelser på sundheds- og miljøområdet, ikke i sig selv sigter på at sikre beskyttelsen af sundheden og miljøet.

Et særligt øjemed i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i artikel 3, stk. 2, i direktiv 92/12, er således et andet formål end et rent budgetmæssigt. Desuden har Domstolen allerede fastslået, at det at sikre kommunernes selvstyre ved at give dem en beføjelse til at opkræve skatter er et rent budgetmæssigt formål, som ikke i sig selv kan udgøre et særligt øjemed i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i artikel 3, stk. 2, i direktiv 92/12.

Eftersom enhver afgift nødvendigvis forfølger et budgetmæssigt formål, er den blotte omstændighed, at en afgift, såsom IVMDH, har et budgetmæssigt formål, dog ikke i sig selv – uden at gøre artikel 3, stk. 2, i direktiv 92/12 indholdsløs – tilstrækkelig til at udelukke, at denne afgift kunne anses for ligeledes at have et særligt øjemed som omhandlet i denne bestemmelse. I denne henseende kan den omstændighed, at der er på forhånd er fastlagt et formål med provenuet af denne afgift til finansiering for de regionale myndigheder, som er blevet overført til sidstnævnte af staten på sundheds- og miljøområdet, udgøre et element, der skal tages i betragtning i forhold til at identificere, om der findes et særligt øjemed. Et sådant formål, som dog blot er en intern organisation af budgettet i en medlemsstat, kan ikke i sig selv stilles som en tilstrækkelig betingelse i denne forbindelse, idet enhver medlemsstat, uanset det forfulgte formål, kan vælge at foreskrive formålet med provenuet af en afgift til finansiering af fastlagte udgifter.

For at blive anset for at forfølge et særligt øjemed som omhandlet i artikel 3, stk. 2, i direktiv 92/12, er det derimod vigtigt, at en afgift i sig selv har til formål at sikre beskyttelsen af sundheden og miljøet. Dette ville navnlig være tilfældet, hvis provenuet af denne afgift skulle anvendes på at nedbringe de sociale og miljømæssige udgifter, der er særligt forårsaget af forbruget af mineralolier, som er pålagt nævnte afgift på en sådan måde, at der er en forbindelse mellem anvendelsen af afgiftsprovenuet og den pågældende afgifts øjemed.

(jf. præmis 23, 25, 27-30 og 36 samt domskonkl.)
Artikel 3, stk. 1, i direktiv 2001/29 om harmonisering af visse aspekter af ophavsret og beslægtede rettigheder i informationssamfundet skal fortolkes således, at tilrådighedsstillelse på en internetside af klikbare links til værker, der er frit tilgængelige på en anden internetside, ikke udgør en overførsel til almenheden, der er omfattet af denne bestemmelse.

I denne henseende omfatter begrebet overføring til almenheden to kumulative kriterier, nemlig en »overføring« af et værk og overførslen heraf til en »almenhed«.

Den omstændighed, at der på en internetside leveres klikbare links til beskyttede værker, som er udgivet uden adgangsrestriktioner på en anden internetside, giver den første internetsides brugere en direkte adgang til disse værker og skal betragtes som »tilrådighedsstillelse« og er derfor en »overføring til almenheden« som omhandlet i artikel 3, stk. 1, i direktiv 2001/29. En sådan overføring er rettet mod alle potentielle brugere af internetsiden, dvs. et ubestemt og betydeligt antal modtagere.

For at være omfattet af begrebet »overføring til almenheden« som omhandlet i artikel 3, stk. 1, i direktiv 2001/29 skal en sådan overføring imidlertid vedrøre de samme værker som dem, der er omfattet af den oprindelige overføring, og være foretaget på internettet ligesom den oprindelige overføring og derfor med de samme tekniske midler, og rette sig mod et nyt publikum, dvs. mod et publikum, som indehaverne af ophavsrettigheden ikke havde taget i betragtning, da de tillod den første overføring til almenheden. Imidlertid medfører tilrådighedsstillelsen af de pågældende værker via et klikbart link ikke, at disse værker overføres til et nyt publikum.

Eftersom alle brugerne på en anden internetside, som har fået overført de pågældende værker via et klikbart link, kunne få direkte adgang til disse værker på den internetside, hvortil værkerne oprindeligt var blevet overført, uden medvirken fra administratoren af den anden internetside, må brugerne af internetsiden, administreret af sidstnævnte, under disse omstændigheder anses for at være potentielle modtagere af den oprindelige overføring og derfor være omfattet af det publikum, som indehaverne af ophavsrettigheden havde for øje, da de oprindeligt tillod overføringen.

Da der således ikke foreligger et nyt publikum, er en tilladelse fra indehaverne af ophavsrettigheden til at foretage en sådan overføring til almenheden ikke påkrævet.

(jf. præmis 16, 18, 20, 22, 24, 25, 27, 28 og 32 samt domskonkl. 1)
Artikel 49 TEUF finder ikke anvendelse på aktiviteter, der ikke har tilknytning til nogen af de situationer, EU-retten gælder for, når alle relevante omstændigheder udelukkende har tilknytning til én medlemsstats område. Når en tvist har lokal karakter, og alle de faktiske omstændigheder udelukkende har tilknytning til én medlemsstats område, kan de omhandlede lovgivninger ikke formodes at have grænseoverskridende virkninger. En besvarelse af spørgsmål vedrørende EU-rettens grundlæggende frihedsrettigheder kan imidlertid selv i en rent intern situation være relevant for den forelæggende ret, bl.a. når det er et krav i den nationale lovgivning, at en national statsborger skal have de samme rettigheder som dem, en statsborger fra en anden medlemsstat vil kunne støtte på EU-retten i en tilsvarende situation.

En situation, hvor sagsøgerne, som er indehavere af tilladelser til at drive virksomhed med udlejning af køretøjer med chauffør udstedt i én kommune, ønsker på andre betingelser end dem, der finder anvendelse for dem, at opnå adgang til en anden kommunes område ikke med henblik på at udøve denne virksomhed på en varig og fortsat måde med udgangspunkt i dette område, men med henblik på at udøve denne virksomhed mere sporadisk og med udgangspunkt i andre områder, finder ikke sit modstykke i den frie etableringsret, men først og fremmest i den frie udveksling af tjenesteydelser. I henhold til artikel 58 TEUF reguleres den frie udveksling af tjenesteydelser på transportområdet imidlertid ikke af artikel 56 TEUF, men af afsnit VI i tredje del af EUF-traktaten, som vedrører den fælles transportpolitik. Virksomhed med udlejning med chauffør er desuden ikke omfattet af anvendelsesområdet for de bestemmelser, som er vedtaget med hjemmel i artikel 91, stk. 1, TEUF med henblik på at liberalisere transportydelserne. Det følger heraf, at en eventuel fortolkning af artikel 49 TEUF savner enhver forbindelse med realiteten i sagerne eller disses genstand.

(jf. præmis 36-44 og domskonkl.)
Artikel 49 TEUF finder ikke anvendelse på aktiviteter, der ikke har tilknytning til nogen af de situationer, EU-retten gælder for, når alle relevante omstændigheder udelukkende har tilknytning til én medlemsstats område. Ganske vist kan en besvarelse af spørgsmål vedrørende EU-rettens grundlæggende frihedsrettigheder imidlertid selv i en rent intern situation være relevant for den forelæggende ret, bl.a. når det er et krav i den nationale lovgivning, at en national statsborger skal have de samme rettigheder som dem, en statsborger fra en anden medlemsstat vil kunne støtte på EU-retten i en tilsvarende situation.

En statsborger i en anden medlemsstat i samme situation som den, en statsborger i den pågældende medlemsstat befinder sig i, som allerede er etableret i den pågældende medlemsstat og har tilladelse til at udøve virksomhed med udlejning af køretøj med chauffør med udgangspunkt i en bestemt kommune, og som ikke tilsigter at etablere sig et andet sted, men alene at få ophævet visse betingelser i de tilladelser, de allerede råder over, udøver hypotetisk set allerede på stabil og vedvarende måde en erhvervsvirksomhed med udgangspunkt i et hjemsted på den pågældende medlemsstats område. Under disse omstændigheder forekommer fortolkningen af artikel 49 TEUF vedrørende den frie etableringsret ikke at være relevant.

(jf. præmis 43-47, 49-51 og domskonkl.)
Artikel 49 TEUF, og navnlig kravet om konsekvens i forbindelse med gennemførelsen af det formål, der forfølges, skal fortolkes således, at den er til hinder for en medlemsstats lovgivning, der som væsentligt kriterium for bedømmelsen af, om der foreligger et behov for at oprette et nyt apotek, fastsætter en fast grænse angående det antal »personer, der fortsat skal betjenes«, for så vidt som de kompetente nationale myndigheder ikke har mulighed for at fravige denne grænse for at tage hensyn til særlige lokale forhold.

En national lovgivning, hvorefter udstedelsen af bevillinger til at åbne nye apoteker er undergivet visse kriterier, er ganske vist i princippet egnet til at nå formålet om at sikre befolkningen en pålidelig lægemiddelforsyning af god kvalitet.

En sådan lovgivning er imidlertid kun egnet til at sikre gennemførelsen af det tilsigtede mål, hvis den faktisk forfølger målet hermed på en konsekvent og systematisk måde.

En ensartet anvendelse på hele det omhandlede område af betingelser, der vedrører befolkningstæthed og minimumsafstand mellem apoteker, som er fastsat i den nationale lovgivning med henblik på oprettelsen af et nyt apotek, risikerer under visse omstændigheder ikke at sikre en passende adgang til farmaceutisk betjening i områder, som har visse særlige demografiske kendetegn. Hvad nærmere angår de betingelser, der knytter sig til befolkningstætheden, kan en ensartet anvendelse heraf, uden mulighed for fravigelser, i visse landområder, hvis befolkning generelt er spredt og mindre omfattende, bevirke, at visse berørte indbyggere ikke vil befinde sig inden for en rimelig afstand af et apotek og således vil blive frataget en passende adgang til farmaceutisk betjening. Heraf følger, at der ved anvendelsen af kriteriet om antallet af »personer, der fortsat skal betjenes«, foreligger en risiko for, at visse personer, som er bosiddende i isolerede landområder, ikke sikres lige og passende adgang til farmaceutisk betjening.

(jf. præmis 25, 39, 41, 42, 50 og 51 samt domskonkl.)
Artikel 49 TEUF og 54 TEUF skal fortolkes således, at de er til hinder for en medlemsstats lovgivning om afgift på omsætningen fra detailhandel fra forretninger, der forpligter de afgiftspligtige personer, som inden for en selskabskoncern udgør »forbundne virksomheder« i denne lovgivnings forstand, til at sammenlægge deres omsætning med henblik på anvendelsen af en meget progressiv sats, og derefter at fordele det således beregnede afgiftsbeløb imellem sig i forhold til deres reelle omsætning, for så vidt som – hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve – de afgiftspligtige personer, der tilhører en selskabskoncern, og som er omfattet af det øverste særafgiftstrin, i de fleste tilfælde er forbundne med selskaber med hjemsted i en anden medlemsstat.

Denne lovgivning kan nemlig – selv om den ikke indeholder nogen formel sondring på grundlag af selskabernes hjemsted – medføre en indirekte forskelsbehandling på grundlag af selskabernes hjemsted som omhandlet i de nævnte artikler. Lovgivningen opstiller et sondringskriterium mellem på den ene side de afgiftspligtige personer, der er undergivet særafgiften, og som er forbundne med andre selskaber inden for en koncern, og på den anden side de afgiftspligtige personer, der ikke er en del af en selskabskoncern. Kriteriet har den virkning, at de juridiske personer, som er forbundne med andre selskaber inden for en koncern, stilles ringere end de juridiske personer, der ikke er en del af en sådan selskabskoncern.

I denne henseende vil en sådan restriktion kun være tilladt, hvis den er begrundet i tvingende almene hensyn. Hvis dette er tilfældet, kræves det desuden, at den er egnet til at sikre virkeliggørelsen af det pågældende mål og ikke går ud over, hvad der er nødvendigt for at nå det. Hverken beskyttelse af landets økonomi eller genskabelse af budgetbalancen ved hjælp af forhøjelse af skatteindtægter kan imidlertid gyldigt påberåbes til støtte for en sådan ordning.

(jf. præmis 31, 33, 41, 42, 44 og 45 samt domskonkl.)
Artikel 52 TEUF og 56 TEUF skal fortolkes således, at de er til hinder for en lovgivning i en medlemsstat, der pålægger et krav om bopæl på det nationale område for EU-borgere, der ønsker at få udstedt et fritidssejlerbevis i denne medlemsstat.

En sådan national lovgivning, som for det første medfører, at EU-borgere, der ikke har bopæl i denne medlemsstat, afholdes fra at tage til denne medlemsstat for der at følge en uddannelse med henblik på opnåelse af et sejlerbevis udstedt af denne medlemsstat, og for det andet betyder, at tjenester leveret af sejlerskoler til elever, der ikke har bopæl i denne medlemsstat, gøres mindre attraktive, idet disse elever hverken kan gå til prøve med henblik på at opnå et sejlerbevis i denne medlemsstat eller få udstedt et sådant bevis, udgør en restriktion af den frie udveksling af tjenesteydelser i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 56, stk. 1, TEUF.

Formål som sikkerhed og den offentlige orden udgør legitime formål, som i princippet kan begrunde en restriktion af den frie udveksling af tjenesteydelser, men det er imidlertid et krav, at anvendelsen af en foranstaltning er egnet til at sikre gennemførelsen af dette formål og ikke går videre, end hvad der er nødvendigt for at nå dette formål. Det omhandlede bopælskrav kan ikke begrundes med dette formål. At bringe en sådan begrundelse i anvendelse forudsætter således, at der foreligger en virkelig og tilstrækkeligt alvorlig trussel mod en grundlæggende samfundsmæssig interesse.

Bopælskravet, som ikke har nogen forbindelse med den fulgte undervisning eller sejlerevne, er i øvrigt ikke i sig selv egnet til at bidrage til at nå det fulgte formål, nemlig at sikre sikkerheden til søs. Formålet med at sikre et bedre sikkerhedsniveau til søs kan således opnås ved foranstaltninger, der er mindre restriktive i forhold til den frie udveksling af tjenesteydelser, bl.a. ved at fastsætte et højt niveau for grænsen for at bestå prøven med henblik på opnåelse af et sejlerbevis.

(jf. præmis 17, 18, 20, 21, 23 og 24 samt domskonkl.)