ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Rettens dom (Syvende Afdeling) af 15. oktober 2008 — REWE-Zentral mod KHIM (Port Louis)

(Sag T-230/06)

»EF-varemærker — ansøgning om EF-ordmærket PORT LOUIS — absolut registreringshindring — beskrivende karakter — angivelse af de påberåbte varers geografiske oprindelse — artikel 7, stk. 1, litra c), i forordning (EF) nr. 40/94«

EF-varemærker — definition på og erhvervelse af et EF-varemærke — absolutte registreringshindringer — varemærker, som udelukkende består af tegn eller angivelser, der kan tjene til at betegne en vares egenskaber — varemærker uden særpræg [Rådets forordning nr. 40/94, art. 7, stk. 1, litra b) og c)] (jf. præmis 39, 45, 54, 65, 66 og 70-72)

Angående

Påstand om annullation af afgørelse truffet den 21. juni 2006 af Første Appelkammer ved Kontoret for Harmonisering i det Indre marked (Varemærker og Design) (KHIM) (sag R 25/2006-1) vedrørende ansøgning om registrering af ordmærket PORT LOUIS som EF-varemærke.

Oplysninger vedrørende sagen

Ansøger om EF-varemærket: REWE-Zentral AG Det omhandlede EF-varemærke: Ordmærket Port Louis for varer i klasse 18, 24 og 25 — ansøgning nr. 3664133 Undersøgerens afgørelse: Afslag på ansøgningen Appelkammerets afgørelse: Afslag på klagen

Konklusion

1) Afgørelsen truffet den 21. juni 2006 af Første Appelkammer ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (sag R 25/2006-1) annulleres.

2) Harmoniseringskontoret betaler sagens omkostninger.

Rettens dom (Syvende Afdeling) af 15. oktober 2008 — REWE-Zentral mod KHIM (Port Louis)

(Sag T-230/06)

»EF-varemærker — ansøgning om EF-ordmærket PORT LOUIS — absolut registreringshindring — beskrivende karakter — angivelse af de påberåbte varers geografiske oprindelse — artikel 7, stk. 1, litra c), i forordning (EF) nr. 40/94«

EF-varemærker — definition på og erhvervelse af et EF-varemærke — absolutte registreringshindringer — varemærker, som udelukkende består af tegn eller angivelser, der kan tjene til at betegne en vares egenskaber — varemærker uden særpræg [Rådets forordning nr. 40/94, art. 7, stk. 1, litra b) og c)] (jf. præmis 39, 45, 54, 65, 66 og 70-72)

Angående

Påstand om annullation af afgørelse truffet den 21. juni 2006 af Første Appelkammer ved Kontoret for Harmonisering i det Indre marked (Varemærker og Design) (KHIM) (sag R 25/2006-1) vedrørende ansøgning om registrering af ordmærket PORT LOUIS som EF-varemærke.

Oplysninger vedrørende sagen

Ansøger om EF-varemærket: REWE-Zentral AG Det omhandlede EF-varemærke: Ordmærket Port Louis for varer i klasse 18, 24 og 25 — ansøgning nr. 3664133 Undersøgerens afgørelse: Afslag på ansøgningen Appelkammerets afgørelse: Afslag på klagen

Konklusion

1) Afgørelsen truffet den 21. juni 2006 af Første Appelkammer ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (sag R 25/2006-1) annulleres.
Alle de registreringshindringer, der er opregnet i artikel 7, stk. 1, i forordning nr. 40/94 om EF-varemærker, skal fortolkes i lyset af den almene interesse, der ligger til grund for hver enkelt af dem, idet hver enkelt af disse hindringer er uafhængig af de andre og kræver en separat efterprøvelse. Den almene interesse, der tages i betragtning ved efterprøvelsen af de enkelte registreringshindringer, kan eller skal afspejle forskellige overvejelser, alt efter hvilken registreringshindring der er tale om.

I denne forbindelse bemærkes, at den almene interesse, der ligger til grund for artikel 7, stk. 1, litra b), i forordning nr. 40/94, vedrører hensynet til dels ikke utilbørligt at begrænse rådigheden over tegnet, som søges registreret, for andre erhvervsdrivende, der udbyder varer eller tjenesteydelser af lignende art som dem, med hensyn til hvilke der er ansøgt om registrering, og dels at garantere oprindelsen af de varer eller tjenesteydelser, der er omfattet af det ansøgte varemærke, over for forbrugeren eller den endelige bruger, som dermed sættes i stand til uden risiko for forveksling at adskille disse varer eller tjenesteydelser fra varer eller tjenesteydelser med en anden oprindelse. En sådan garanti er faktisk varemærkets grundlæggende funktion.

Med hensyn til artikel 7, stk. 1, litra c), i forordning nr. 40/94 forfølger denne bestemmelse det mål af almen interesse, at de tegn og angivelser, der beskriver egenskaber ved de varer eller tjenesteydelser, for hvilke der ansøges om registrering, frit skal kunne bruges af alle. Denne bestemmelse er derfor til hinder for, at sådanne tegn og angivelser forbeholdes en enkelt virksomhed på grund af deres registrering som varemærke.

Det følger af ovenstående betragtninger, at der er en åbenbar overlapning mellem de respektive anvendelsesområder for de registreringshindringer, der er opregnet i artikel 7, stk. 1, litra b) og c), i forordning nr. 40/94. Navnlig fremgår det af retspraksis, at et ordmærke, som er beskrivende for egenskaberne ved varer eller tjenesteydelser i den forstand, hvori udtrykket anvendes i artikel 7, stk. 1, litra c), i nævnte forordning, af denne grund på forhånd kan anses for også at mangle det fornødne særpræg i forhold til de samme varer eller tjenesteydelser i henhold til forordningens artikel 7, stk. 1, litra b). Der skal dog føres selvstændigt bevis herfor.

(jf. præmis 23-26)
I henhold til artikel 73 i forordning nr. 40/94 om EF-varemærker skal afgørelser truffet af Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) begrundes og kan alene baseres på grunde, som parterne har haft lejlighed til at udtale sig om. I henhold til regel 54 i forordning nr. 2868/95 om gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 40/94 giver Harmoniseringskontoret i de tilfælde, hvor det konstaterer, at et tab af en hvilken som helst rettighed følger af en af de nævnte forordninger, men uden at der er truffet nogen afgørelse, den berørte person meddelelse herom og gør denne opmærksom på muligheden for inden for en frist på to måneder regnet fra denne meddelelse at anmode Harmoniseringskontoret om en afgørelse om spørgsmålet.

Selv om det antages, at appelkammeret kan betragte en proceduremæssig inaktivitet i forbindelse med indsigelses- og klagesager ved Harmoniseringskontoret som et forhold, der kan godtgøre, at ansøgeren om et EF-varemærke har mistet enhver interesse i registreringen af varemærket og derfor stiltiende har tilbagetaget sin ansøgning, er en af appelkammeret truffet afgørelse, der fastslår, at ansøgeren stiltiende har tilbagetaget sin ansøgning som følge af proceduremæssig inaktivitet, i strid med artikel 73 i forordning nr. 40/94 og regel 54 i forordning nr. 2868/95 og må derfor annulleres, hvis appelkammeret på intet tidspunkt gjorde sagsøgeren opmærksom på, at det havde til hensigt at træffe en sådan afgørelse.

(jf. præmis 33-35)
Sag T-125/06

Centro Studi Antonio Manieri Srl

mod

Rådet for Den Europæiske Union

»Offentlige tjenesteydelsesaftaler — udbudsprocedure om den samlede drift af en vuggestue — beslutning om at benytte sig af Kontoret for »Infrastruktur og Logistiks« (OIB) tjenesteydelser og tilbagekalde en udbudsprocedure«

Rettens dom (Anden Afdeling) af 28. januar 2009 II ‐ 72

Sammendrag af dom

Begrebet »force majeure« og »omstændigheder, som ikke kunne forudses«, i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 45 i statutten for Domstolen, omfatter ud over et objektivt element, hvorefter der skal foreligge usædvanlige vanskeligheder, som den pågældende ikke har indflydelse på, også et subjektivt element, hvorefter vedkommende med henblik på at undgå konsekvenserne af de usædvanlige begivenheder skal træffe egnede foranstaltninger, idet det dog ikke kræves, at den pågældende træffer urimeligt belastende foranstaltninger. Den pågældende skal navnlig nøje følge procedurens forløb og herunder udvise agtpågivenhed med henblik på at overholde de fastsatte frister. Der kan således ikke være tale om force majeure i en situation, hvor en omhyggelig og fornuftig person objektivt ville have været i stand til at undgå, at en søgsmålsfrist udløb. (jf. præmis 28)

Det følger af artikel 88 i forordning nr. 1605/2002 om finansforordningen vedrørende De Europæiske Fællesskabers almindelige budget og artikel 116, stk. 7, i forordning nr. 2342/2002 om gennemførelsesbestemmelser til finansforordningen, at levering af tjenesteydelser er udelukket fra anvendelsesområdet for bestemmelserne om offentlige kontrakter, når leveringen er genstand for en administrativ aftale, som indgås mellem fællesskabsinstitutionernes tjenestegrene. Kontoret for »Infrastruktur og Logistik« (OIB) er en tjenestegren i fællesskabsinstitutionerne i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i nævnte artikel 116, stk. 7. Det følger heraf, at Rådet ikke var forpligtet til at overholde reglerne om indgåelse af offentlige kontrakter, da det besluttede at benytte sig af OIB’s tjenesteydelser. (jf. præmis 46-48)

Den ordregivende institution skal i hver fase af en udbudsprocedure overholde såvel princippet om ligebehandling af tilbudsgivere som princippet om gennemsigtighed. Gennemsigtighedsprincippet indebærer en pligt for en ordregivende myndighed til at offentliggøre præcise oplysninger om hele procedurens forløb. De mål om offentlighed, som en ordregivende myndighed skal overholde inden for rammerne af gennemsigtighedsforpligtelsen, er imidlertid dels at sikre, at alle tilbudsgivere får lige chancer, dels at beskytte de berettigede forventninger hos de af tilbudsgiverne, der er blevet tilskyndet til på forhånd at foretage uigenkaldelige investeringer. (jf. præmis 86, 87 og 89)
Rettens dom (Fjerde Afdeling) af 21. januar 2009 — giropay mod KHIM (GIROPAY)

(Sag T-399/06)

»EF-varemærker — ansøgning om EF-ordmærket GIROPAY — absolut registreringshindring — beskrivende karakter — artikel 7, stk. 1, litra c), i forordning (EF) nr. 40/94«

EF-varemærker — definition på og erhvervelse af et EF-varemærke — absolutte registreringshindringer — varemærker, som udelukkende består af tegn eller angivelser, der kan tjene til at betegne en vares egenskaber [Rådets forordning nr. 40/94, art. 7, stk. 1, litra c)] (jf. præmis 27, 28, 36-40 og 43)

Angående

Påstand om annullation af afgørelse truffet den 26. oktober 2006 af Fjerde Appelkammer ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (sag R 308/2005-4) vedrørende en ansøgning om registrering af ordmærket GIROPAY som EF-varemærke.

Oplysninger vedrørende sagen:

Ansøger om EF-varemærket: Giropay GmbH Det omhandlede EF-varemærke: Ordmærket GIROPAY for varer i klasse 9, 36-38 og 42 — ansøgning nr. 2843514 Undersøgerens afgørelse: Delvis afslag på ansøgningen Appelkammerets afgørelse: Afslag på klagen

Konklusion

1) Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) frifindes.

2) giropay GmbH betaler sagens omkostninger.

Rettens dom (Fjerde Afdeling) af 21. januar 2009 — giropay mod KHIM (GIROPAY)

(Sag T-399/06)

»EF-varemærker — ansøgning om EF-ordmærket GIROPAY — absolut registreringshindring — beskrivende karakter — artikel 7, stk. 1, litra c), i forordning (EF) nr. 40/94«

EF-varemærker — definition på og erhvervelse af et EF-varemærke — absolutte registreringshindringer — varemærker, som udelukkende består af tegn eller angivelser, der kan tjene til at betegne en vares egenskaber [Rådets forordning nr. 40/94, art. 7, stk. 1, litra c)] (jf. præmis 27, 28, 36-40 og 43)

Angående

Påstand om annullation af afgørelse truffet den 26. oktober 2006 af Fjerde Appelkammer ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (sag R 308/2005-4) vedrørende en ansøgning om registrering af ordmærket GIROPAY som EF-varemærke.

Oplysninger vedrørende sagen:

Ansøger om EF-varemærket: Giropay GmbH Det omhandlede EF-varemærke: Ordmærket GIROPAY for varer i klasse 9, 36-38 og 42 — ansøgning nr. 2843514 Undersøgerens afgørelse: Delvis afslag på ansøgningen Appelkammerets afgørelse: Afslag på klagen

Konklusion

1) Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) frifindes.
Den begrundelse, som kræves i henhold til artikel 253 EF, skal tilpasses karakteren af den pågældende retsakt og klart og utvetydigt angive de betragtninger, som den institution, der har udstedt retsakten, har lagt til grund, således at de berørte parter kan få kendskab til grundlaget for den trufne foranstaltning, og således at den kompetente ret kan udøve sin prøvelsesret.

Kommissionen kan kun erklære en støtte for at være i overensstemmelse med artikel 87, stk. 3, EF, når den kan fastslå, at støtten bidrager til virkeliggørelsen af et af de i denne bestemmelse nævnte mål, som den virksomhed, der modtager støtten, ikke kunne opnå ved egen kraft under normale markedsvilkår. Med andre ord kan det ikke tillades, at medlemsstaterne kan give ydelser, som medfører en forbedring af den begunstigede virksomheds økonomiske situation, uden at dette er nødvendigt for at nå de i artikel 87, stk. 3, EF nævnte mål.

Det kan ikke tillades, at en støtte indebærer foranstaltninger, navnlig dens størrelse, hvis restriktive virkninger går ud over, hvad der er nødvendigt for, at støtten kan opfylde de mål, som traktaten tillader.

En støtte, der hverken kræver modydelse fra virksomheden eller et bidrag til et fælles mål, udgør driftsstøtte til dækning af løbende omkostninger, som denne normalt selv skulle afholde, og kan derfor ikke godkendes. En sådan støtte fordrejer i princippet konkurrencevilkårene.

(jf. præmis 65, 66, 74 og 75)
Sag T-339/06

Den Hellenske Republik

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Landbrug — fælles markedsordning for vin — støtte til omstrukturering og omstilling af vindyrkningsarealer — forordning (EF) nr. 1493/1999 — fastsættelse af de definitive støttebeløb til medlemsstaterne — beslutning 2006/669/EF — ufravigeligheden af fristen i artikel 16, stk. 1, i forordning (EF) nr. 1227/2000 — principperne om loyalt samarbejde, god tro, god forvaltning, proportionalitet og effektiv virkning«

Rettens dom (Femte Afdeling) af 11. december 2008 II ‐ 3527

Sammendrag af dom

Landbrug – fælles markedsordning – omstrukturerings- og omstillingsstøtte i vinsektoren – fastsættelse af de definitive støttebeløb til medlemsstaterne

(Rådets forordning nr. 1493/1999, art. 14, stk. 1 og 2; Kommissionens forordning nr. 1227/2000, art. 16, stk. 1)

Det fremgår af ordlyden af artikel 16, stk. 1, i forordning nr. 1227/2000 om gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 1493/1999 om den fælles markedsordning for vin for så vidt angår produktionskapacitet samt den almindelige opbygning af og formålet med den ordning, som den indgår i, at fristen i denne bestemmelse er ufravigelig. Den bindende karakter af fristen pr. 10. juli for medlemsstaterne til at indgive en erklæring om de udgifter, der faktisk var påløbet og dem, som var afholdt pr. 30. juni, samt en opgørelse over det samlede berørte areal, bekræftes af den funktion, som denne frist opfylder, dvs. at muliggøre en effektiv anvendelse af de støttebeløb, som fastsættes i henhold til artikel 14, stk. 1 og 2, i forordning nr. 1493/1999, af hensyn til tilpasningen af de vejledende støttebeløb, som navnlig foretages på grundlag af de faktiske udgifter.

Den bindende karakter af denne frist bekræftes ligeledes af det formål, der forfølges med opgørelsen over udgifter og arealer, idet udgifterne er knyttet til et igangværende regnskabsår. Der er en forbindelse mellem datoen pr. 10. juli og datoen pr. 15. oktober i samme år, og disse datoer er fastsat for, at Kommissionen har den nødvendige tid til at vedtage og offentliggøre den beslutning om fastsættelse af de endelige støttebeløb, som er foreskrevet i artikel 14, stk. 2, i forordning nr. 1493/1999, før den 15. oktober. Af hensyn til de pågældende bestemmelsers effektive virkning er det nødvendigt, at beslutningen om fastsættelse af de endelige støttebeløb til medlemsstaterne for regnskabsåret vedtages inden udgangen heraf, dvs. den 15. oktober, for at medlemsstaterne har mulighed for at foretage de sidste betalinger vedrørende udgifter, der i overensstemmelse med artikel 16, stk. 1, i forordning nr. 1227/2000 er anmeldt inden udløbet af det løbende regnskabsår, og få dem godtgjort af Kommissionen inden udløbet af budgetåret over de budgetposter, som er til rådighed i det pågældende regnskabsår.

(jf. præmis 25, 28-31 og 35)
Da appellen for Retten i Første Instans i medfør af artikel 12 i bilag I til statutten for Domstolen ikke har opsættende virkning, medfører den blotte omstændighed, at den institution, hvis retsakt er blevet annulleret, gennemførte de foranstaltninger, der var nødvendige til opfyldelse af EU-Personalerettens dom, ikke, at den herved gav afkald på appel. Under alle omstændigheder kan et afkald på domstolsprøvelse, for så vidt som det medfører tab af en rettighed, alene indebære, at et søgsmål ikke kan antages til realitetsbehandling, i en situation, hvor afkaldet fremstår klart og ubetinget.

Begrundelsespligten har til formål dels at give afgørelsens adressat oplysninger, der er tilstrækkelige til, at denne kan fastslå, hvorvidt afgørelsen er korrekt eller behæftet med en mangel, hvorefter dens lovlighed kan anfægtes, dels at gøre det muligt for Domstolen at udøve sin kontrol med hensyn til afgørelsens lovlighed. En afgørelse, der ikke indeholder en begrundelse, hverken i selve dokumentet eller i tilknyttede skrivelser, og som ikke fremgår af den sammenhæng, hvori den er truffet, kan ikke efterprøves af en domstol, uanset omfanget af denne kontrol. Når der ikke for den, der træffer en afgørelse, foreligger en pligt til at henvise til de grunde, der har ført til denne afgørelse, ville domstolens mulighed for, såfremt den er blevet tildelt en sådan, at udføre sin opgave bestående i at kontrollere den materielle gyldighed af de retsakter, som indbringes for den, samt den retsbeskyttelse, som retssubjekterne nyder, blive svækket og ville være undergivet afgørelsens ophavsmands skøn. Kravet om, at institutionen skal begrunde sine afgørelser, er således uadskilleligt fra rettens kompetence til at efterprøve de pågældende afgørelsers berettigelse, en kompetence, der må sikres i et retsfællesskab under ens betingelser for alle retssubjekter, der udøver deres ret til retsbeskyttelse.

Retten i Første Instans kan derfor ikke nå frem til, at der ingen pligt er for ansættelsesmyndigheden til at begrunde afgørelser om opsigelser af kontrakter på ubestemt tid for midlertidigt ansatte med den begrundelse, at ansættelsesmyndigheden alene skal iagttage betingelserne for opsigelsesfrister i vilkårenes artikel 47, litra c), nr. i).

(jf. præmis 108-110)
1)

Kommissionens beslutning 2006/334/EF af 28. april 2006 om udelukkelse fra EF-finansiering af visse udgifter, som medlemsstaterne har afholdt for Den Europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget (EUGFL), »Garantisektionen«, annulleres, for så vidt som den udelukker samtlige de udgifter, der er afholdt af Den Portugisiske Republik inden for hørsektoren.
Det er imidlertid tilstrækkeligt, at Kommissionen godtgør, at den pågældende støtte kan påvirke samhandelen mellem medlemsstaterne og truer med at fordreje konkurrencevilkårene, og det er ikke nødvendigt at afgrænse det pågældende marked og undersøge markedsstrukturen og de deraf følgende konkurrencevilkår.

Statsstøtte til investeringer styrker efter selve sin art støttemodtagerens stilling i forhold til de øvrige konkurrenter, eftersom den tildelte støtte nedsætter de investeringsomkostninger, støttemodtageren må bære, og således begunstiger den i forhold til andre producenter inden for det samme område, der har gennemført eller har til hensigt at gennemføre en tilsvarende investering for egen regning. På grund af forbedringen af støttemodtagerens konkurrenceevne som følge af støtten har denne således i sig selv den virkning at gøre det muligt for støttemodtageren lettere at finde afsætningsmuligheder for sine produkter i forhold til produktioner, der ikke har modtaget støtte. Jo større støtten faktisk er, jo flere afsætningsmuligheder kan der let findes til støttemodtagerens produkter.

Det følger heraf, at såfremt undersøgelsen i henhold til punkt 4.2.5 i EF-rammebestemmelserne for statsstøtte i landbrugssektoren, hvorefter der ikke må ydes støtte, medmindre der fremlægges tilstrækkeligt bevis for, at der kan findes normale afsætningsmuligheder for de pågældende produkter, hovedsageligt blev gennemført på grundlag af tilstedeværelsen af afsætningsmuligheder for den pågældende støttemodtagers produktion, der er blevet subventioneret, og ikke ved at tage hensyn til markedssituationen i almindelighed, hvor støttemodtageren konkurrerer med andre producenter om de samme afsætningsmuligheder, giver dette mulighed for at godkende en støtte, der ved at fordreje konkurrencen sikrer afsætningsmuligheder for støttemodtagerens produkter, selv på et marked kendetegnet ved en overproduktion eller ved en overkapacitet, hvor de konkurrenter, der ikke har modtaget støtte, støder på vanskeligheder ved at afsætte deres produkter. En sådan fortolkning af rammebestemmelserne vil derfor være i strid med artikel 87 EF.

Kriteriet i rammebestemmelsernes punkt 4.2.5 afspejler i øvrigt den betingelse, som fremgår af artikel 87, stk. 3, litra c), EF, hvorefter støtte, som ændrer samhandelsvilkårene på en måde, der strider mod den fælles interesse, ikke kan være forenelig med fællesmarkedet.

(jf. præmis 91, 135, 136 og 176)
Når der i en stævning redegøres for de søgsmålsgrunde, der anføres til støtte for en påstand om annullation, på en måde, der er tilstrækkelig klar og præcis til at gøre det muligt for sagsøgte at tage til genmæle på hensigtsmæssig måde og for Fællesskabets retsinstanser til at udøve deres retslige prøvelse, opfylder stævningen de mindstekrav, der stilles i artikel 21, stk. 1, i statutten for Domstolen og i artikel 44, stk. 1, litra c), i Rettens procesreglement.

Der er følgelig ikke grundlag for at afvise et søgsmål på grund af manglende overholdelse af procesreglementets artikel 44, stk. 1, litra c), under omstændigheder, hvor stævningen kort angiver de pågældende søgsmålsgrunde, og hvor hverken sagsøgte, som i sit svarskrift har svaret på de argumenter, der er fremført, eller Fællesskabets retsinstanser har været afskåret fra at forstå de argumenter, der var fremført i denne forbindelse.

(jf. præmis 25 og 26)