ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
C 45/14

Appel iværksat den 24. september 2019 af Ramón Guiral Broto til prøvelse af dom afsagt af Retten (Fjerde Afdeling) den 12. juli 2019 i sag T-774/17 – Café del Mar m.fl. mod EUIPO – Guiral Broto (C del M)

(Sag C-715/19 P)

(2020/C 45/12)

Processprog: spansk

Parter

Appellant: Ramón Guiral Broto (ved abogado A. Sirimarco)

De andre parter i appelsagen: Café del Mar, S.C., José Les Viamonte, Carlos Andrea González og Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret

Den Europæiske Unions Domstol (Afdelingen for bevilling af appel) har ved kendelse af 12. december 2019 besluttet, at appellen ikke admitteres, og truffet afgørelse om, at Ramón Guiral Broto bærer sine egne omkostninger.
5)

Finder artikel 7, nr. 1), i forordning (EU) nr. 1215/2012 anvendelse på et ansættelsesforhold, hvor der ganske vist blev indgået en ansættelseskontrakt i Østrig for arbejdsydelser i Tyskland, men hvor arbejdstageren, som i flere måneder i Østrig holdt sig parat til at arbejde, ikke har leveret nogen arbejdsydelser, når en national bestemmelse, som giver en arbejdstager mulighed for (et lettere) sagsanlæg på stedet for den pågældendes bopæl, som denne har under ansættelsesforholdet eller havde ved ansættelsesforholdets ophør, såsom ASGG’s § 4, stk. 1, litra a), kan komme til anvendelse, eller når en national bestemmelse, som giver en arbejdstager mulighed for (et lettere) sagsanlæg på det sted, hvor lønnen skal betales eller skulle betales ved ansættelsesforholdets ophør, såsom ASGG’s § 4, stk. 1, litra d), kan komme til anvendelse?
C 45/25

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Juzgado de lo Social no41 de Madrid (Spanien) den 20. november 2019 – JL mod Fondo de Garantía Salarial (Fogasa)

(Sag C-841/19)

(2020/C 45/23)

Processprog: spansk

Den forelæggende ret

Juzgado de lo Social no41 de Madrid

Parter i hovedsagen

Sagsøger: JL

Sagsøgt: Fondo de Garantía Salarial (Fogasa)

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 4, stk. 1, i direktiv 79/7 (1) og artikel 2, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/54/EF (2) af 5. juli 2006 fortolkes på en sådan måde, at de er til hinder for en bestemmelse i [en medlemsstat] som den i hovedsagen omtvistede, hvorefter det beløb, som FOGASA (3) skal betale til en deltidsansat, hvis grundløn er nedsat som følge af en deltidsansættelse, nedsættes yderligere ved fastsættelsen af FOGASA’s ansvar i henhold til artikel 33 i Ley del Estatuto de los Trabajadores (lov om arbejdstageres rettigheder), idet deltidsfaktoren igen anvendes, i forhold til en sammenlignelig fuldtidsansat, for så vidt som denne bestemmelse særligt stiller kvindelige arbejdstagere ufordelagtigt i forhold til mandlige arbejdstagere?

(1) Rådets direktiv 79/7/EØF af 19.12.1978 om gradvis gennemførelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder med hensyn til social sikring (EFT 1979, L 6, p. 24).

(2) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/54/EF af 5.7.2006 om gennemførelse af princippet om lige muligheder for og ligebehandling af mænd og kvinder i forbindelse med beskæftigelse og erhverv (EUT 2006, L 204, s. 23).

(3) Fondo de Garantía Salarial (lønmodtagernes garantifond).
1)

Skal artikel 18 TEUF fortolkes således, at en medlemsstat i Den Europæiske Union, der træffer afgørelse om udlevering til et tredjeland af en statsborger fra en stat, der ikke er medlem af Den Europæiske Union, men som er medlem i Schengenområdet, er forpligtet til at underrette nævnte Schengenmedlemsstat, hvori denne person er statsborger, om udleveringsanmodningen?
Appel iværksat den 3. december 2019 af HSBC Holdings plc, HSBC Bank plc og HSBC France til prøvelse af dom afsagt af Retten (Anden Udvidede Afdeling) den 24. september 2019 i sag T-105/17, HSBC Holdings plc m.fl. mod Kommissionen

(Sag C-883/19 P)

(2020/C 45/27)

Processprog: engelsk

Parter

Appellanter: HSBC Holdings plc, HSBC Bank plc og HSBC France (ved barristers K. Bacon, QC, og D. Bailey, solicitor M. Simpson og avocates C. Angeli og M. Giner)

Den anden part i appelsagen: Europa-Kommissionen

Appellanterne har nedlagt følgende påstande

— Punkt 2 i konklusionen i den appellerede dom, afsagt af Retten (Anden Udvidede Afdeling), den 24. september 2019 i sag T-105/17, HSBC Holdings plc m.fl. mod Kommissionen, ophæves.

— Artikel 1(b) i Kommissionens afgørelse C(2016) 8530 final af 7. december 2016 om en procedure i henhold til artikel 101 TEUF og artikel 53 i EØS-aftalen (sag AT.39914 – Rentederivater i euro) (1) annulleres, subsidiært annulleres artikel 1(b) for så vidt som den henviser til HSBC’s deltagelse i en samlet og vedvarende overtrædelse efter den 19. marts 2007, og

— Kommissionen tilpligtes at betale HSBC’s omkostninger som følge af sag T-105/17 og nærværende appel.

Anbringender og væsentligste argumenter

Første anbringende: Retten begik en retlig fejl med hensyn til virkningerne af Kommissionens tilsidesættelse af væsentlige processuelle krav, navnlig HSBC’s ret til overholdelse af princippet uskyldsformodning, princippet om god forvaltning og princippet om ret til forsvar.

Andet anbringende: Retten begik en retlig fejl ved at anvende artikel 101, stk. 1, TEUF urigtigt ved sin karakteristik af genstanden for manipulationen af 19. marts 2007 og/eller ved at gengive relevante beviser urigtigt.

Tredje anbringende: Retten begik en retlig fejl ved at fastslå, at de to drøftelser udgjorde overtrædelse af artikel 101, stk. 1, TEUF med konkurrencebegrænsende formål. Retten begik navnlig en fejl, idet den udtalte, at den konkurrencefremmende art af disse drøftelser alene kunne tages i betragtning efter artikel 101, stk. 1, TEUF i sammenhæng med enten begrænsninger, der er accessoriske til en hovedtransaktion, eller en bedømmelse efter artikel 101, stk. 3, TEUF.

Fjerde anbringende: Rettens konklusioner med hensyn til to drøftelser den 12. og den 16. februar 2007 gengav åbenbart de for Retten fremlagte beviser.

Femte anbringende: Rettens konklusion om, at den samlede og vedvarende overtrædelse, som den identificerede i dommen, forfulgte et samlet formål, er behæftet med to retlige fejl: (i) en åbenbar urigtig gengivelse af de faktiske omstændigheder og beviserne med hensyn til drøftelserne den 27. marts 2007, og (ii) en retlig fejl ved konklusionen om, at to drøftelser om medianpriserne forfulgte det samlede formål, som Retten havde identificeret.

Sjette anbringende: det gøres gældende, at Retten begik en retlig fejl ved at fastslå, at HSBC deltog i en samlet og vedvarende overtrædelse, der indbefattede en adfærd, som ikke var fastlagt som retsstridig adfærd, udvist af HSBC, i afgørelsen.

(1) EUT 2019, C 130, s. 4.
1)

Tillader artikel 17, stk. 6, andet afsnit, i Rådets sjette direktiv (1) af 17. maj 1977 (ved at fastslå, at medlemsstaterne »kan opretholde alle de undtagelser, som på tidspunktet for dette direktivs ikrafttræden var gældende i henhold til deres nationale lovgivning«), at en ny medlemsstat på datoen for dens tiltrædelse indfører undtagelser fra retten til fradrag for moms i den nationale lovgivning?
8)

Tillader princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, således som det er fortolket af Den Europæiske Unions Domstol, at den myndighed, der er ansvarlig for opkrævning af moms, kræver af en momspligtig person, at denne betaler moms af økonomiske transaktioner, der er foretaget i en periode, som er afsluttet på tidspunktet for myndighedens vedtagelse af skatteafgørelsen, efter at denne myndighed i en lang periode, forud for denne periode, har accepteret momsangivelser fra den pågældende afgiftspligtige person, der ikke inkluderer økonomiske transaktioner af samme art i de afgiftspligtige transaktioner? Er denne mulighed for den myndighed, der er ansvarlig for opkrævning af moms, underlagt nogen betingelser?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af tribunal d’instance de Rennes (Frankrig) den 27. november 2019 – Caisse de Crédit Mutuel Le Mans Pontlieue mod OG

(Sag C-865/19)

(2020/C 54/37)

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Tribunal d’instance de Rennes

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Caisse de Crédit Mutuel Le Mans Pontlieue

Sagsøgt: OG

Præjudicielt spørgsmål

Betyder den regel, der følger af direktiv 98/7/EF af 16. februar 1998 (1), af direktiv 2008/48/EF af 23. april 2008 (2) og af direktiv 2014/17/EF af 4. februar 2014 (3), hvorefter »[b]eregningens resultat angives med mindst én decimals nøjagtighed. Hvis næste decimal er 5 eller derover, forhøjes den bestemmende decimal med én«, at årlige omkostninger i procent, der er oplyst til 5,363%, kan anses for at være korrekt, selv om de reelle årlige omkostninger i procent for en forbrugerkredit er på 5,364511%?

(1) Europa-parlamentets og Rådets direktiv 98/7/EF af 16.2.1998 om ændring af direktiv 87/102/EØF, om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes love og administrative bestemmelser om forbrugerkredit (EFT 1998, L 101, s. 17).

(2) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/48/EF af 23.4.2008 om forbrugerkreditaftaler og om ophævelse af Rådets direktiv 87/102/EØF (EUT 2008, L 133, s. 66).

(3) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/17/ЕU af 4.2.2014 om forbrugerkreditaftaler i forbindelse med fast ejendom til beboelse og om ændring af direktiv 2008/48/EF og 2013/36/EU og forordning (EU) nr. 1093/2010 (EUT 2014, L 60, s. 34).
B.

Retten begik en retlig fejl ved bedømmelsen af de beviser, der forelå for den, og ved vurderingen af de faktiske omstændigheder, som disse beviser støttede. Retten begik navnlig en fejl, da den konkluderede, at ECHA havde påvist, at der forelå »sandsynlige« alvorlige virkninger, da den ikke vurderede, om ECHA faktisk havde evalueret oplysningerne om, hvorvidt virkningerne var problematiske i samme grad, men i stedet fejlagtigt henholdt sig til ECHA’s forsikring om, at dette kriterium var opfyldt, da den forkastede appellantens anbringende om relevansen af Den Europæiske Fødevaresikkerhedsautoritets (EFSA) konklusioner vedrørende sagen, da den konkluderede, at EFSA’s konklusioner underbyggede og var i overensstemmelse med ECHA’s afgørelse, og da den foretog en urigtig gengivelse af de beviser, som parterne havde fremlagt.
B.

Tilsidesættelse af artikel 296, stk. 2, TEUF Hvad angår Kommissionens begrundelsespligt har Retten fortolket artikel 296, stk. 2, TEUF forkert, idet den fejlagtigt har fastslået, at denne pligt henset til sagens faktiske omstændigheder er opfyldt, selv om Kommissionen i denne sammenhæng ikke har redegjort for de retlige betragtninger, der har været af væsentlig betydning for afgørelse (EU) 2017/652, og den har endvidere ændret sin opfattelse væsentligt, uden dog at præcisere, hvad begrundelserne for at ændre opfattelsen var.
Appel iværksat den 4. december 2019 af Fortischem a.s. til prøvelse af dom afsagt af Retten (Sjette Afdeling) den 24. september 2019 i sag T-121/15, Fortischem mod Kommissionen

(Sag C-890/19 P)

(2020/C 54/43)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Fortischem a.s. (ved Rechtsanwalt C. Arhold og avocats P. Hodál og M. Staroň)

De andre parter i appelsagen: Europa-Kommissionen og AlzChem AG, tidligere AlzChem Trostberg GmbH, tidligere AlzChem Hart GmbH

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Den appellerede dom ophæves.

— Den omtvistede afgørelses (1) artikel 1 og 3-5 annulleres.

— Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Anbringender og væsentligste argumenter

Første appelanbringende: Retten begik en retlig fejl, idet den foretog en urigtig fortolkning og en urigtig anvendelse af artikel 107, stk. 1, TEUF, artikel 108, stk. 2, TEUF og artikel 14, stk. 1, i forordning (EF) nr. 659/1999 (2) ved at fastslå, at tilbagesøgningsafgørelsen i en sag som denne kunne udstrækkes til appellanten, selv om appellanten havde betalt en markedspris for støttemodtagerens aktiver.

Andet appelanbringende: Retten begik en retlig fejl ved at fastslå, at Kommissionen ikke havde bevisbyrden med hensyn til, om støtten var blevet overført til appellanten ved et salg af aktiverne til under markedspris.

Tredje appelanbringende: Retten begik en retlig fejl eller fordrejede de faktiske omstændigheder ved at se bort fra flere (næsten uigendrivelige) formodninger for, at der blev betalt en markedspris for aktiverne.

Fjerde appelanbringende: Retten begik en retlig fejl ved at fejlfortolke begrebet vedrørende kriterierne om »transaktionens anvendelsesområde« og »transaktionens økonomiske følgerigtighed« med henblik på godtgørelsen af økonomisk kontinuitet.

Femte appelanbringende: Retten begik en retlig fejl ved at acceptere, at Kommissionen kunne nå til den konklusion, at der forelå økonomisk kontinuitet på grundlag af kun to af de opstillede kriterier, idet alle de øvrige kriterier talte imod økonomisk kontinuitet.

Sjette appelanbringende: Retten begik en retlig fejl, idet den foretog en urigtig fortolkning og en urigtig anvendelse af den relevante retlige bestemmelse, som forbød kollektive afskedigelser, samt en urigtig retlig kvalificering af de faktiske omstændigheder ved at fastslå, at forbuddet mod kollektive afskedigelser udgjorde en fordel for NCHZ i stedet for en konkret ulempe i form af forøgede omkostninger, og ved ikke at reducere det hævdede statsstøttebeløb med et beløb svarende til de forøgede omkostninger.

Syvende appelanbringende: Retten begik en retlig fejl ved at erstatte begrundelsen i den omtvistede afgørelse med sin egen begrundelse, idet Kommissionen ikke fremførte nogen argumenter eller redegørelser for, hvorledes forbuddet mod kollektive afskedigelser udgjorde en fordel for NCHZ.

(1) Kommissionens afgørelse (EU) 2015/1826 af 15.10.2014 i statsstøttesag SA.33797 (2013/C) (ex 2013/NN) (ex 2011/CP) om Slovakiets støtte til NCHZ (EUT 2015, L 269, s. 71).

(2) Rådets forordning (EF) nr. 659/1999 af 22.3.1999 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af EF-traktatens artikel 93 (EFT 1999, L 83, s. 1).
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Wojewódzki Sąd Administracyjny w Gliwicach (Polen) den 4. december 2019 – A. mod Dyrektor Krajowej Informacji Skarbowej

(Sag C-895/19)

(2020/C 54/44)

Processprog: polsk

Den forelæggende ret

Wojewódzki Sąd Administracyjny w Gliwicach

Parter i hovedsagen

Sagsøger: A.

Sagsøgt: Dyrektor Krajowej Informacji Skarbowej

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 167 sammenholdt med artikel 178 i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (1) fortolkes således, at bestemmelsen er til hinder for en national lovgivning, som gør udøvelsen af retten til at fradrage indgående moms i samme afgiftsperiode, som den periode, hvori afgiften skal betales for transaktioner, der udgør erhvervelse af varer inden for Fællesskabet, betinget af, at den skyldige afgift for sådanne erhvervelser angives i en tilsvarende afgiftserklæring, som skal indgives inden for en bestemt frist (i Polen tre måneder) efter afslutningen af den måned, hvori afgiftspligten opstod for de erhvervede varer og tjenesteydelser?

(1) EUT 2006, L 347, s. 1.
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Sąd Najwyższy (Polen) den 2. december 2019 – FORMAT Urządzenia i Montaże Przemysłowe mod Zakład Ubezpieczeń Społecznych I Oddział w Warszawie

(Sag C-879/19)

(2020/C 54/41)

Processprog: polsk

Den forelæggende ret

Sąd Najwyższy

Parter i hovedsagen

Appellant: FORMAT Urządzenia i Montaże Przemysłowe

Appelindstævnt: Zakład Ubezpieczeń Społecznych I Oddział w Warszawie

Præjudicielt spørgsmål

Skal begrebet en person, der normalt har lønnet beskæftigelse på to eller flere medlemsstaters område som omhandlet i artikel 14, stk. 2, første punktum, i Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet, som ændret og ajourført ved Rådets forordning (EF) nr. 118/97 (1) af 2. december 1996, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1992/2006 (2) af 18. december 2006 fortolkes således, at det også omfatter en person, der inden for den periode og de rammer, som er dækket af en og samme arbejdskontrakt indgået med en enkelt arbejdsgiver, udfører arbejde på mindst to medlemsstaters områder, som ikke udføres samtidigt eller parallelt, men under umiddelbart på hinanden følgende perioder af flere måneders varighed?

(1) EFT 1997, L 28, s. 1.

(2) EUT 2006, L 392, s. 1.
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunale di Vicenza (Italien) den 15. november 2019 – AV mod Ministero della Giustizia og Den Italienske Republik

(Sag C-834/19)

(2020/C 54/32)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Tribunale di Vicenza

Parter i hovedsagen

Sagsøger: AV

Sagsøgte: Ministero della Giustizia og Den Italienske Republik

Præjudicielt spørgsmål

Er en national praksis, hvorefter en honorær byretsdommer (Giudice Onorario di Tribunale, GOT), som arbejder under de [neden]for beskrevne vilkår, der er kendetegnende for udførelsen af sagsøgerens hverv, udelukkes fra begrebet »deltidsansat« i § 2 i den rammeaftale, som findes i bilaget til direktiv 97/81/EF (1), og fra begrebet »en person med tidsbegrænset ansættelse« i § 2 i den rammeaftale, som findes i bilaget til direktiv 1999/70/EF (2), til hinder for den effektive virkning af direktiv 97/81/EF og 1999/70/EF?

(1) Rådets direktiv 97/81/EF af 15.12.1997 om rammeaftalen vedrørende deltidsarbejde, der er indgået af Unice, CEEP og EFS (EFT 1998, L 14, s. 9).

(2) Rådets direktiv 1999/70/EF af 28.7.1999 om rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP (EFT 1999, L 175, s. 43).
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal Superior de Justicia de Cataluña (Spanien) den 20. november 2019 – Instituto Nacional de la Seguridad Social (INSS) mod BT

(Sag C-843/19)

(2020/C 54/34)

Processprog: spansk

Den forelæggende ret

Tribunal Superior de Justicia de Cataluña

Parter i hovedsagen

Appellant: Instituto Nacional de la Seguridad Social (INSS)

Indstævnt: BT

Præjudicielt spørgsmål

Er fællesskabsretten til hinder for en national bestemmelse som artikel 208 stk. 1, litra c), i Ley General de la Seguridad Social (den almindelige lov om social sikring) af 2015, som bestemmer, at for alle, der er omfattet af den almindelige sociale sikringsordning, skal den pension, der skal udbetales, og som beregnes i henhold til den almindelige sociale sikringsordning uden minimumstillæg, mindst svare til minimumspensionen, for at de kan opnå førtidspension efter eget ønske, for så vidt som den indirekte forskelsbehandler kvinder, som er omfattet af den almindelige sociale sikringsordning, eftersom ordningen i langt højere grad berører kvinder end mænd?
4.

Skal artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder fortolkes således, at den er til hinder for en national bestemmelse som den i Republikken Bulgariens NPK’s artikel 306, stk. 1, nr. 1, som åbner mulighed for at konfiskere et pengebeløb, hvorom det hævdes, at det tilhører en anden person end gerningsmanden, uden at denne tredje person har mulighed for at deltage i retssagen som procesdeltager og opnå direkte adgang til domstolene?
2)

I bekræftende fald: a) Såfremt en sådan rettighed tilsidesættes ved, at en sag mod den pågældende anlægges i et tredjeland, er medlemsstaten da forpligtet til at stille et retsmiddel til rådighed, herunder adgang til nedlæggelse af et forbud mod at anlægge eller gennemføre et søgsmål? b) Omfatter en sådan forpligtelse også den situation, hvor der er et søgsmålsgrundlag for anlæggelse af søgsmål ved retterne i et tredjeland, men hvor der ikke er et søgsmålsgrundlag for anlæggelse af søgsmål ved retterne i medlemsstaten i henhold til den dér gældende ret?
b.

Retten burde have fastslået, at når der er indgået en aftale mellem repræsentanter for arbejdsmarkedets parter, og aftalen ikke er ulovlig, har Kommissionen pligt til at forelægge en tekst for Rådet med henblik på, at der træffes en afgørelse i henhold til artikel 155, stk. 2, andet afsnit, TEUF.
Appel iværksat den 19. november 2019 af DK til prøvelse af dom afsagt af Retten (Første Afdeling) den 10. september 2019 i sag T-217/18, DK mod EU-Udenrigstjenesten

(Sag C-851/19 P)

(2020/C 68/32)

Processprog: fransk

Parter

Appellant: DK (ved advokaterne S. Orlandi og T. Martin)

Den anden part i appelsagen: Tjenesten for EU’s optræden udadtil (EU-Udenrigstjenesten)

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Ophævelse af dom af 10. september 2019 i sag DK mod EU-Udenrigstjenesten.

— Annullation af afgørelsen af 23. maj 2017 om at pålægge sagsøgeren en disciplinær sanktion.

— EU-Udenrigstjenesten tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanten har nedlagt påstand om ophævelse af dommen af 10. september 2019 (T-217/18), hvorved Retten frifandt sagsøgte i det af sagsøgeren anlagte annullationssøgsmål og pålagde sagsøgeren at betale sagsomkostningerne.

Appellanten har herved gjort et enkelt anbringende gældende om en retlig fejl (præmis 28-53 i den appellerede dom), for så vidt som Retten fortolkede artikel 10, litra b), i bilag IX til vedtægten således, at den tillader en hensyntagen til et allerede erstattet tab med henblik på at begrunde en skærpelse af den sanktion, som pålægges tjenestemanden, i forhold til den sanktion, der anbefales af disciplinærrådet.
4)

Skal artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder fortolkes således, at den er til hinder for en national bestemmelse som den i Republikken Bulgariens NPK’s artikel 306, stk. 1, nr. 1, som åbner mulighed for at konfiskere et pengebeløb, hvorom det hævdes, at det tilhører en anden person end gerningsmanden, uden at denne tredje person har mulighed for at deltage i retssagen som procesdeltager og opnå direkte adgang til domstolene?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Krajský soud v Brně (Den Tjekkiske Republik) den 4. december 2019 – Tesco Stores ČR a.s. mod. Ministerstvo zemědělství

(Sag C-881/19)

(2020/C 68/36)

Processprog: tjekkisk

Den forelæggende ret

Krajský soud v Brně

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Tesco Stores ČR a.s.

Sagsøgt: Ministerstvo zemědělství

Præjudicielt spørgsmål

Skal den regel, der er fastsat i punkt 2, litra a), i bilag VII, del E, til Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1169/2011 (1) af 25. oktober 2011 om fødevareinformation til forbrugerne, om ændring af Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1924/2006 og (EF) nr. 1925/2006 og om ophævelse af Kommissionens direktiv 87/250/EØF, Rådets direktiv 90/496/EØF, Kommissionens direktiv 1999/10/EF, Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/13/EF, Kommissionens direktiv 2002/67/EF og 2008/5/EF og Kommissionens forordning (EF) nr. 608/2004, fortolkes således, at for så vidt angår en fødevare, der er bestemt for forbrugere i Tjekkiet, må en sammensat ingrediens, som er opregnet i punkt 2, litra c), i bilag I, del A, til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/36/EF (2) af 23. juni 2000 om kakao- og chokoladevarer bestemt til konsum, kun anføres blandt produktets ingredienser uden en præcis angivelse af dens sammensætning, hvis denne sammensatte ingrediens mærkes præcist i overensstemmelse med den tjekkiske sprogversion af bilag I til direktiv 2000/36/EF?

(1) EUT 2011, L 304, s. 18.

(2) EFT 2000, L 197, s. 19.
C 61/17

Appel iværksat den 20. september 2019 af Andreas Hauzenberger til prøvelse af dom afsagt af Retten (Fjerde Afdeling) den 11. juli 2019 i sag T-349/18 – Andreas Hauzenberger mod Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO)

(Sag C-696/19 P)

(2020/C 61/21)

Processprog: tysk

Parter

Appellant: Andreas Hauzenberger (ved Rechtsanwalt B. Bittner og Rechtsanwältin U. Heinrich)

Den anden part i appelsagen i appelsagen: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret

Den Europæiske Unions Domstol (Afdelingen for bevilling af appel) har ved kendelse af 19. december 2019 besluttet, at appellen ikke admitteres og bestemt, at Andreas Hauzenberger bærer sine egne omkostninger.