RETTEN FOR EU-PERSONALESAGERS DOM

(Første Afdeling)

15. december 2015

Matteo Bonazzi

mod

Europa-Kommissionen

»Personalesag — tjenestemænd — forfremmelsesåret 2014 — almindelige gennemførelsesbestemmelser til vedtægtens artikel 45 — liste over de tjenestemænd, der foreslås forfremmet af generaldirektoraterne og tjenestegrenene — sagsøgeren ikke opført herpå — muligheden for at anfægte listen over de tjenestemænd, der foreslås forfremmet, ved det paritetiske forfremmelsesudvalg — det paritetiske forfremmelsesudvalgs manglende stillingtagen — sammenligning af fortjenester foretaget alene af ansættelsesmyndigheden«

Angående:

Søgsmål anlagt i medfør af artikel 270 TEUF, der finder anvendelse på Euratomtraktaten i henhold til denne traktats artikel 106A, hvorunder Matteo Bonazzi principalt har nedlagt påstand om annullation af Europa-Kommissionens ansættelsesmyndigheds afgørelse, der blev meddelt de ansatte i denne institution den 14. november 2014, om ikke at forfremme ham til lønklasse AD 12 i forfremmelsesåret 2014.

Udfald:

Europa-Kommissionen frifindes. Matteo Bonazzi bærer sine egne omkostninger og betaler Kommissionens omkostninger.

Sammendrag

Vedtægtens artikel 45, stk. 1, bestemmer, at ansættelsesmyndigheden ved sammenligningen af fortjenester især tager hensyn til udtalelserne om tjenestemændene i forbindelse med udøvelsen af deres hverv i den lønklasse, hvori de befinder sig i det pågældende forfremmelsesår, brugen af andre sprog i udøvelsen af deres hverv end det sprog, som de har godtgjort, at de har indgående kendskab til, og hvor stort ansvar de har. Denne bestemmelse giver imidlertid ansættelsesmyndigheden en vis skønsmargen med hensyn til den betydning, som denne vil tillægge hvert af de tre kriterier, der er nævnt i vedtægtens artikel 45, ved sammenligningen af fortjenesterne, idet fortjenesterne ved denne sammenligning udgør det afgørende kriterium, dog under overholdelse af ligebehandlingsprincippet. Det er således kun subsidiært, at ansættelsesmyndigheden i tilfælde af lighed i fortjenesterne mellem de forfremmelsesværdige tjenestemænd på grundlag af de tre kriterier for sammenligningen af fortjenester, der udtrykkeligt er nævnt i vedtægtens artikel 45, stk. 1, kan inddrage andre forhold, såsom tjenestemændenes alder og anciennitet i lønklassen eller tjenesten. (jf. præmis 51 og 57) Henvisning til: Den Europæiske Unions Ret: dom af 16. maj 2013, Canga Fano mod Rådet, T-281/11 P, EU:T:2013:252, præmis 44, og af 15. januar 2014, Stols mod Rådet, T-95/12 P, EU:T:2014:3, præmis 33 og 34 og den deri nævnte retspraksis

Selv om ansættelsesmyndigheden skal have de personlige aktmapper for de tjenestemænd, der kan komme i betragtning ved en forfremmelse, til sin rådighed, kan det derimod ikke kræves af denne myndighed, at den i hvert enkelt tilfælde skal redegøre for, hvorledes den har anvendt de oplysninger, der var til dens rådighed. (jf. præmis 52) Henvisning til: Domstolen: dom af 17. marts 1983, Hoffmann mod Kommissionen, 280/81, EU:C:1983:82, præmis 7

Anciennitet i lønklassen eller tjenesten udgør ikke et forhold, der direkte kan tages i betragtning ved sammenligningen af fortjenester, som krævet i henhold til vedtægtens artikel 45, eftersom denne netop vedrører fortjenester, der udgør det afgørende kriterium. Den omstændighed, at den berørte er indplaceret i en lønklasse i en årrække, godtgør imidlertid på ingen måde, at denne har udvist fortjenester, som var særlige, og fastlæggelsen af ancienniteten i lønklassen som et afgørende parameter fører til en automatisk forfremmelse, der er i strid med princippet om offentlig tjeneste, hvorefter de ansatte, der opfylder de højeste krav til kvalifikationer, indsats og adfærd, som omhandlet i vedtægtens artikel 27, stk. 1, og artikel 43, stk. 1, forfremmes. Ancienniteten henhører imidlertid direkte under det første af de tre kriterier, der skal tage i betragtning ved sammenligningen af fortjenester i henhold til vedtægtens artikel 45, baseret på de udtalelser, som tjenestemændene er genstand for. Mere specifikt muliggør dette bedømmelseselement en bedre hensyntagen til alle de forfremmelsesværdige tjenestemænds fortjenester, målt på grundlag af dette første kriterium. Denne hensyntagen kan således gøre det muligt for ansættelsesmyndigheden at finde en passende ligevægt mellem formålet om at sikre en hurtig karriereudvikling for fremragende tjenestemænd, som adskiller sig ved et exceptionelt højt præstationsniveau, og formålet om at sikre en normal karriere for tjenestemænd, som gennem en lang periode har haft et konstant højt præstationsniveau. (jf. præmis 56 og 58) Henvisning til: Den Europæiske Unions Ret: dom af 15. januar 2014, Stols mod Rådet, T-95/12 P, EU:T:2014:3, præmis 41 og 45

Hvad angår forfremmelsen af tjenestemænd skaber forskelligartetheden vanskeligheder, når ansættelsesmyndigheden skal foretage en sammenligning af alle de pågældende tjenestemænds fortjenester under overholdelse af ligebehandlingsprincippet. Den pligt til at foretage en sammenligning af fortjenesterne på et ens grundlag og ud fra sammenlignelige informations- og oplysningskilder, der fremgår af vedtægtens artikel 45, kræver nemlig en procedure eller en specifik metode til at fjerne den subjektivitet, som er et resultat af, at bedømmelserne foretages af forskellige bedømmere. Ansættelsesmyndigheden råder imidlertid over kompetencen til at foretage en sammenligning af fortjenester ifølge den procedure eller metode, som myndigheden finder mest passende. Der gælder nemlig ingen forpligtelse for den nævnte institution til at vedtage en bestemt bedømmelses- og forfremmelsesordning, henset til den vide skønsbeføjelse, den råder over ved gennemførelsen af formålene med vedtægtens artikel 45, i overensstemmelse med deres særlige behov for organisering og forvaltning af personalet. (jf. præmis 61 og 62) Henvisning til: Domstolen: dom af 1. juli 1976, de Wind mod Kommissionen, 62/75, EU:C:1976:103, præmis 17 Retten i Første Instans: dom af 19. oktober 2006, Buendía Sierra mod Kommissionen, T-311/04, EU:T:2006:329, præmis 131 og 169, og af 14. februar 2007, Simões Dos Santos mod KHIM, T-435/04, EU:T:2007:50, præmis 132 Personaleretten: dom af 14. juli 2011, Praskevicius mod Parlamentet, F-81/10, EU:F:2011:120, præmis 53, af 28. september 2011, AC mod Rådet, F-9/10, EU:F:2011:160, præmis 16, af 18. marts 2015, Ribeiro Sinde Monteiro mod EEAS, F-51/14, EU:F:2015:11, præmis 38, af 3. juni 2015, Gross mod EEAS, F-78/14, EU:F:2015:52, præmis 44, der verserer som appelsag for Den Europæiske Unions Ret under sagsnummer T-472/15 P, og af 22. september 2015, Silvan mod Kommissionen, F-83/14, EU:F:2015:106, præmis 24, der verserer som appelsag for Den Europæiske Unions Ret under sagsnummer T-698/15 P

Når en institution hos sig selv nedsætter et rådgivende udvalg, der ikke er foreskrevet i vedtægten, og som ved besættelsen af forskellige stillinger eller ved forfremmelse af tjenestemænd afgiver en udtalelse om ansøgernes eller de forfremmelsesværdige tjenestemænds kvalifikationer og egnethed, ønsker den hermed som ansættelsesmyndighed at råde over et bedre grundlag for at foretage den sammenligning af tjenestemændenes fortjenester, der kræves ifølge vedtægtens artikel 45. Det følger heraf, at den udtalelse, som et paritetisk forfremmelsesudvalg afgiver i form af en henstilling med henblik på forfremmelse, skal, for så vidt som dette udvalg rent faktisk afgiver en sådan henstilling, indgå i de oplysninger, som ansættelsesmyndigheden lægger til grund for sin egen bedømmelse af tjenestemændenes fortjenester, selv om den ville undlade at følge den. (jf. præmis 76) Henvisning til: Retten i Første Instans: dom af 30. januar 1992, Schönherr mod ØSU, T-25/90, EU:T:1992:8, præmis 27 og 28 og den deri nævnte retspraksis, og af 21. september 1999, Oliveira mod Parlamentet, T-157/98, EU:T:1999:173, præmis 39 og den deri nævnte retspraksis

I en situation, hvor der foreligger en mangel ved sammenligningen af de forfremmelsesværdige tjenestemænds fortjenester, som er begået af et paritetisk forfremmelsesorgan, der ikke formelt er foreskrevet i vedtægten, der tilsidesætter det formål, der er tildelt dette af ansættelsesmyndigheden ved bestemmelser, som sidstnævnte har vedtaget, idet der ikke afgives en henstilling med henblik på forfremmelse, påhviler det således ansættelsesmyndigheden at handle for under alle omstændigheder at opfylde sine vedtægtsmæssige forpligtelser. Under sådanne omstændigheder påhviler det ansættelsesmyndigheden at afhjælpe denne mangel, der er begået af det paritetiske forfremmelsesorgan, som ansættelsesmyndigheden selv har nedsat for at opfylde sine vedtægtsmæssige forpligtelser, gennem almindelige gennemførelsesbestemmelser, idet det bemærkes, at afgørelser om forfremmelse og sammenligningen af fortjenester, der er fastsat i vedtægtens artikel 45, udelukkende henhører under denne myndigheds ansvarsområde. Ansættelsesmyndigheden skal imidlertid foretage den årlige forfremmelse, selv når den berørtes sidste bedømmelsesrapport – på trods af, at den anses for nødvendig – ikke er tilgængelig. Det kan således navnlig ikke kræves af denne myndighed, at den på ubestemt tid forsinker vedtagelsen af afgørelserne om forfremmelse for samtlige tjenestemænd i institutionen i en situation, hvor et paritetisk forfremmelsesorgan ikke har været i stand til at vedtage sine henstillinger med henblik på forfremmelse, der er rettet til den nævnte myndighed. Ansættelsesmyndigheden skal imidlertid støtte sin vurdering på alle relevante tilgængelige oplysninger. I denne forbindelse skal denne sammenligning ske på lige vilkår på grundlag af sammenlignelige informations- og oplysningskilder. I de tilfælde, hvor denne myndighed vedtager afgørelser om forfremmelse, selv om det paritetiske forfremmelsesorgan, der skal afgive sådanne henstillinger, som følge af den manglende vedtagelse af disse henstillinger med henblik på forfremmelse ikke havde henstillet nogen liste over forfremmelsesværdige tjenestemænd til denne myndighed, overholder den sine vedtægtsmæssige forpligtelser, såfremt den i afgørelsen om afslag klart fremhæver, at den på baggrund af alle tilgængelige oplysninger, navnlig de forfremmelsesværdige tjenestemænds bedømmelsesrapporter selv har foretaget sammenligningen af fortjenester for alle de tjenestemænd, der kan komme i betragtning ved forfremmelsen, uanset om de er opført på den oprindelige liste, der er foreslået af institutionens generaldirektorater og tjenestegrene. Da ansættelsesmyndigheden er beføjet til ved forberedelsen af sine afgørelser med henblik på forfremmelse at nedsætte en paritetisk rådgivende instans, og da den ligeledes kan beslutte, at denne skal assisteres af et andet organ, der ligeledes er paritetisk, kan denne myndigheds hensyntagen til sidstnævntes forslag til begrundet udtalelse desuden ikke i sig selv bevirke, at afgørelsen om ikke at forfremme er ugyldig. (jf. præmis 82-84, 86, 87 og 89) Henvisning til: Domstolen: dom af 17. marts 1983, Hoffmann mod Kommissionen, 280/81, EU:C:1983:82, præmis 7, og af 4. februar 1987, Bouteiller mod Kommissionen, 324/85, EU:C:1987:59, præmis 11 Retten i Første Instans: dom af 21. september 1999, Oliveira mod Parlamentet, T-157/98, EU:T:1999:173, præmis 50, og af 12. december 2002, Morello mod Kommissionen, T-338/00 og T-376/00, EU:T:2002:314, præmis 111 Personaleretten: dom af 10. oktober 2007, Berrisford mod Kommissionen, F-107/06, EU:F:2007:172, præmis 103