Kendelse afsagt af Retten i Første Instans (Anden Udvidede Afdeling) den 11. marts 1996. - Guérin Automobiles mod Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber. - Konkurrence - Passivitets- og erstatningssøgsmål - Afvisningspåstand. - Sag T-195/95.



Samling af Afgørelser 1996 side II-00171



Sammendrag

Parter

Dommens præmisser

Afgørelse



Nøgleord

++++

Passivitetssoegsmaal ° frister ° udloeb ° paaberaabelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning ° betingelse

(EF-traktaten, art. 175)

Sammendrag

Forudsaetningen for, at en sagsoeger kan paaberaabe sig princippet om beskyttelse af den berettigede forventning som begrundelse for ikke at have anlagt et passivitetssoegsmaal inden for den i traktatens artikel 175 fastsatte frist, er, at der hos den paagaeldende foreligger forventninger, som faellesskabsadministrationen har givet anledning til ved afgivelse af praecise loefter. Der er ikke tale om saadanne loefter for saa vidt angaar offentlige udtalelser fra et kommissionsmedlem holdt i generelle vendinger eller gentagen kontakt mellem den paagaeldende og Kommissionen efter fremsendelsen af opfordringen til at handle.

Parter

I sag T-195/95,

Guérin automobiles under konkurs, Alençon (Frankrig), ved advokat Jean-Claude Fourgoux, Paris og Bruxelles, og med valgt adresse i Luxembourg hos advokat Pierrot Schiltz, 4, rue Béatrix de Bourbon,

sagsoeger,

mod

Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber ved Francisco Enrique Gonzáles Díaz, Kommissionens Juridiske Tjeneste, og Guy Charrier, der er udstationeret som national ekspert ved Kommissionen, som befuldmaegtigede, og med valgt adresse i Luxembourg hos Carlos Gómez de la Cruz, Kommissionens Juridiske Tjeneste, Wagner-Centret, Kirchberg,

sagsoegt,

angaaende en paastand om, at det fastslaas, at Kommissionen med urette har undladt at fremsende meddelelse af klagepunkter til Nissan France SA, subsidiaert en paastand om erstatning,

har

DE EUROPAEISKE FAELLESSKABERS RET I FOERSTE INSTANS

(Anden Udvidede Afdeling)

sammensat af afdelingsformanden, H. Kirschner, og dommerne B. Vesterdorf, C.W. Bellamy, A. Kalogeropoulos og A. Potocki,

justitssekretaer: H. Jung,

afsagt foelgende

Kendelse

Dommens præmisser

Sagens faktiske omstaendigheder

1 Det sagsoegende selskab, der drev virksomhed med koeb og salg af motorkoeretoejer, og hvis bo ved dom af 22. maj 1995 er taget under konkursbehandling, indgav en den 6. juni 1994 registreret klage til Kommissionen over Nissan France SA, der er importoer af biler af maerket Nissan og er datterselskab af den japanske fabrikant.

2 I klagen anfoerte sagsoegeren, at selskabet havde vaeret forhandler for Nissan France, som imidlertid opsagde forhandleraftalen i begyndelsen af 1991 til udloeb ved begyndelsen af 1992. Efter opsigelsen har Nissan France ifoelge sagsoegeren "fortsat henvist til sit eneforhandlersystem som begrundelse for ikke at ville yde Guérin erstatning, for at begunstige en anden forhandler paa en maade, som indebaerer forskelsbehandling, og for i flere tilfaelde at naegte at saelge til Guérin". Sagsoegeren gjorde paa denne baggrund gaeldende, at Nissan France' s standardforhandleraftale ikke er forenelig med Kommissionens forordning (EOEF) nr. 123/85 af 12. december 1984 om anvendelse af traktatens artikel 85, stk. 3, paa kategorier af salgs- og serviceaftaler vedroerende motorkoeretoejer (EFT 1985 L 15, s. 16). Sagsoegeren anfoerte, at aftalen paa grund af sine virkninger ikke er omfattet af traktatens artikel 85, stk. 3, og at selskabet derfor "henvender sig til Kommissionen, som kan tage stilling til Nissan' s fremgangsmaade, idet den i henhold til artikel 10 i forordning nr. 123/85 kan lade fordelen ved anvendelse af fritagelsen bortfalde". Sagsoegeren henviste til flere bestemmelser i standardforhandleraftalen og den praksis, Nissan France paa baggrund heraf havde udviklet, og anfoerte, at selskabets klage stoettedes paa en overtraedelse af traktatens artikel 85, stk. 1.

3 Ved skrivelse af 30. juni 1994 fremsendte Kommissionen en kopi af klagen til Nissan France og bad selskabet om at fremkomme med sine bemaerkninger til de heri paaberaabte faktiske omstaendigheder. Kommissionen orienterede samtidig sagsoegeren herom. Nissan France svarede Kommissionen to maaneder senere, og Kommissionen fremsendte i september 1994 dette svar til sagsoegeren.

4 Ved skrivelse af 21. februar 1995 fremsendte sagsoegeren sine bemaerkninger til Nissan France' s svar til Kommissionen. Sagsoegeren anfoerte bl.a., at "det paa grundlag af en sammenligning af de beviser, [selskabet har fremfoert] til stoette for sin klage, en gennemgang af de to udgaver af aftalen og Nissan' s svar allerede paa nuvaerende tidspunkt skulle vaere muligt for Kommissionen at fremsende meddelelse af klagepunkter". Sagsoegeren gennemgik detaljeret Nissan France' s svar og anmodede "paa ny Kommissionen om at fremsende meddelelse af de klagepunkter, der klart fremgaar af sagen". Afslutningsvis anfoerte sagsoegeren, at selskabet "er til raadighed for yderligere oplysninger".

5 Kommissionen har ikke besvaret denne skrivelse.

Retsforhandlinger og parternes paastande

6 Sagsoegeren har herefter anlagt naervaerende sag, der er registreret paa Rettens Justitskontor den 17. oktober 1995.

7 Ved saerskilt dokument indleveret til Rettens Justitskontor den 4. december 1995 har Kommissionen i henhold til procesreglementets artikel 114, stk. 1, nedlagt paastand om afvisning af sagen. Sagsoegeren har fremsat bemaerkninger til denne paastand den 8. januar 1996.

8 I staevningen har sagsoegeren nedlagt foelgende paastande:

° Det fastslaas, at Kommissionen har udvist ulovlig passivitet.

° Subsidiaert fastslaas det i medfoer af EF-traktatens artikel 215, at Kommissionen herved over for sagsoegeren har paadraget sig et ansvar uden for kontraktforhold, og Kommissionen tilpligtes at betale selskabet 1 577 188,53 FF i erstatning.

° Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

9 Kommissionen har i det saerskilte dokument nedlagt foelgende paastande:

° Sagen afvises.

° Sagsoegeren tilpligtes at betale sagens omkostninger.

10 Sagsoegeren har i sine bemaerkninger til afvisningspaastanden anfoert, at naar Retten har forkastet denne paastand, kan den herefter tage stilling til paastanden om, at der foreligger ulovlig passivitet, og erstatningspaastanden.

Formaliteten

Parternes argumenter

Paastanden om, at Kommissionen har udvist ulovlig passivitet

11 Kommissionen har anfoert, at sagen maa afvises, idet betingelserne og fristen i EF-traktatens artikel 175 ikke er overholdt. Sagsoegerens skrivelse af 21. februar 1995 kan saaledes ikke anses for en "opfordring til at handle" i denne bestemmelses forstand, idet formaalet med skrivelsen i det vaesentlige var at tage stilling til de argumenter, Nissan France havde fremfoert i sit svar til Kommissionen. Den omstaendighed, at det i skrivelsen anfoeres, at sagsoegeren "er til raadighed for yderligere oplysninger", viser, at der efter sagsoegerens opfattelse herefter skulle vaere et samarbejde med Kommissionen. Kommissionen udleder heraf, at det ikke klart fremgaar af skrivelsen af 21. februar 1995, at saafremt Kommissionen ikke foretog sig noget inden for den fastsatte frist, ville der blive anlagt et passivitetssoegsmaal.

12 Endvidere har Kommissionen anfoert, at selv om det antages, at skrivelsen kan anses for en opfordring til at handle, er naervaerende sag foerst anlagt otte maaneder senere. Det fremgaar af traktatens artikel 175, at hvis institutionen ikke har taget stilling inden to maaneder efter at vaere blevet opfordret til at handle ° hvilket Kommissionen ikke bestrider ° kan sag kun anlaegges inden for en frist paa yderligere to maaneder. I dette tilfaelde udloeb den yderligere frist i april 1995, og sagsoegeren har ikke godtgjort, at der foreligger omstaendigheder, som ikke kunne forudses, eller force majeure, jf. artikel 42, stk. 2, og artikel 46, stk. 1, i EF-statutten for Domstolen.

13 Sagsoegeren har anfoert, at der ikke i traktatens artikel 175 stilles saerlige formkrav til opfordringen til at handle. Det er tilstraekkeligt, at opfordringen har den fornoedne klarhed, saaledes at Kommissionen ikke er i tvivl om dens betydning, og det kan ikke bebrejdes sagsoegeren, at opfordringen er formuleret i hoeflige vendinger. I dette tilfaelde har Kommissionen ikke kunnet vaere i tvivl om, at saafremt den ikke traf en afgoerelse, ville sagsoegeren opfatte dette som passivitet, og det kunne foere til sagsanlaeg.

14 Hvad angaar anbringendet om, at sagen maa afvises paa grund af tidspunktet for dens anlaeggelse, har sagsoegeren anfoert, at den hyppige kontakt, selskabet havde med Kommissionen, efter at denne var opfordret til at handle, goer, at der maa ses bort fra et anbringende om, at sagen er anlagt for sent, idet sagsoegeren med foeje kunne gaa ud fra, at der ville blive fundet en for sagsoegeren tilfredsstillende loesning paa det problem, selskabet havde forelagt Kommissionen (jf. Domstolens dom af 16.2.1993, sag C-107/91, ENU mod Kommissionen, Sml. I, s. 599). Efter princippet om beskyttelse af den berettigede forventning kan en klager have grund til at vente med at anlaegge sag, hvis vedkommende har faaet det indtryk, at sagen i sidste ende vil blive behandlet, fordi der paa Kommissionens vegne er givet udtryk for, at den har til hensigt eller vilje til at goere dette. Sagsoegeren har i denne forbindelse henvist til en raekke offentlige udtalelser fra kommissionsmedlem Van Miert, der er ansvarlig for konkurrencespoergsmaal, bl.a. i Journal de l' automobile af 13. januar 1995 ("jeg er besluttet paa at handle hurtigt og haandfast. Der vil ikke blive set igennem fingre med noget ...") og hans stillingtagen til Parlamentets beslutning af 16. marts 1995 om Kommissionens XXIII Beretning om Konkurrencepolitikken ("konsolideringen af det indre marked forudsaetter, at Kommissionen ° og medlemsstaterne ° er yderst opmaerksomme paa, at de gaeldende [konkurrence]regler noeje overholdes"). Kommissionen har i processkriftet vedroerende afvisningspaastanden erkendt, at sagsoegeren har udvist samarbejdsvilje, og at selskabet kunne forvente, at samarbejdet indebar, at sagen blev fremmet. Dette var grunden til, at sagsoegeren ventede.

15 Endvidere har sagsoegeren anfoert, at Retten under alle omstaendigheder vil kunne fastslaa, at forkyndelsen af staevningen for Kommissionen ved Justitskontorets foranstaltning svarer til fremsendelse af en utvetydig opfordring til at handle, og staevningen maa sidestilles med en saadan opfordring. Endelig har sagsoegeren anfoert, at da Kommissionen paa ingen maade har givet udtryk for at ville bringe passiviteten til ophoer, har selskabet ved skrivelse af 2. januar 1996 ex tuto paa ny opfordret Kommissionen til at handle med henblik paa, at selskabet vil kunne anlaegge et nyt passivitetssoegsmaal.

Erstatningspaastanden

16 Kommissionen har ikke udtalt sig vedroerende dette spoergsmaal. Sagsoegeren har anfoert, at erstatningspaastanden er en selvstaendig paastand i forhold til paastanden om, at der foreligger ulovlig passivitet. Goeres det gaeldende, at en institution, specielt Kommissionen, har paadraget sig ansvar, kan Retten paa grundlag af en retlig vurdering af de faktiske omstaendigheder umiddelbart fastslaa, at der foreligger en fejl, som er tilstraekkelig kvalificeret til at begrunde et saadant ansvar. Da Kommissionen ikke bestrider, at den ikke inden for den fastsatte frist har taget stilling, har den klart tilsidesat sin pligt til at foretage en fuldstaendig og sammenhaengende undersoegelse af klagen og begrunde, hvorfor sagen ikke er blevet fremmet.

Rettens bemaerkninger

17 Det bemaerkes indledningsvis, at naar en sagsoegt part har nedlagt en afvisningspaastand, forhandles der i henhold til procesreglementets artikel 114, stk. 3, mundtligt herom, medmindre Retten bestemmer andet. For saa vidt angaar paastanden om, at der foreligger ulovlig passivitet, finder Retten i dette tilfaelde at kunne traeffe afgoerelse paa det foreliggende grundlag. Der er derfor ikke grund til at indlede den mundtlige forhandling vedroerende dette spoergsmaal.

18 Med hensyn til fristerne i traktatens artikel 175, stk. 2, bemaerkes, at selv om det antages, at sagsoegerens skrivelse af 21. februar 1995 kan anses for en opfordring til at handle i henhold til traktatens artikel 175, stk. 2, undlod Kommissionen efter sagsoegerens fremsendelse af denne skrivelse at tage stilling hertil og havde endnu ikke taget stilling, da naervaerende sag blev anlagt den 17. oktober 1995. I henhold til traktatens artikel 175, stk. 2, skulle passivitetssoegsmaalet have vaeret anlagt inden for en frist paa fire maaneder fra afsendelsen af skrivelsen, dvs. senest ved udgangen af juni 1995. Fristen for sagsanlaeg er saaledes klart overskredet.

19 Sagsoegeren har ikke i sine bemaerkninger til processkriftet vedroerende afvisningspaastanden paaberaabt sig, at der foreligger omstaendigheder, som ikke kunne forudses, force majeure eller en undskyldelig vildfarelse, der kunne begrunde fristoverskridelsen, selv om Kommissionen i processkriftet udtrykkeligt havde naevnt denne mulighed.

20 Med hensyn til sagsoegerens henvisning til offentlige udtalelser fra Van Miert og selskabets hyppige kontakt med Kommissionen efter fremsendelsen af opfordringen til at handle, hvilket ifoelge selskabet skabte en berettiget forventning om, at det kunne gaa ud fra, at det kunne vente med at anlaegge sag, bemaerkes, at begrebet berettiget forventning forudsaetter, at der hos den paagaeldende foreligger forventninger, som faellesskabsadministrationen har givet anledning til ved afgivelse af praecise loefter (Rettens dom af 19.5.1994, sag T-465/93, Consorzio gruppo di azione locale "Murgia Messapica" mod Kommissionen, Sml. II, s. 361, praemis 67). Naar henses til, at der er tale om offentlige udtalelser holdt i generelle vendinger, kan der ikke vaere tale om praecise loefter fra Kommissionen vedroerende sagsoegerens specifikke sag, som skulle kunne begrunde den fastslaaede fristoverskridelse. En eventuel kontakt mellem Kommissionen og sagsoegeren, efter at foerstnaevnte er opfordret til at handle, indebaerer endvidere ikke, at fristerne i traktatens artikel 175 ikke skal overholdes.

21 Hvad angaar sagsoegerens henvisning til den naevnte dom i sagen ENU mod Kommissionen (praemis 23 og 24) er det tilstraekkeligt at bemaerke, at den "rimelige frist", som denne sag vedroerte, ikke var soegsmaalsfristen paa fire maaneder i traktatens artikel 175, stk. 2, som fuldt ud var overholdt i den naevnte sag. Det drejede sig derimod om den frist, inden for hvilken den paagaeldende faellesskabsinstitution skal opfordres til at handle. Den del af sagsoegerens argumentation, der stoettes paa dommen i sagen ENU mod Kommissionen, kan derfor ikke tillaegges betydning.

22 Hvad endelig angaar sagsoegerens argument om, at forkyndelsen af staevningen er en opfordring til at handle, saaledes at betingelserne for at anvende artikel 175 i det foreliggende tilfaelde skulle vaere opfyldt, bemaerkes, at der hverken i bestemmelsens ordlyd eller dens systematik er stoette for en saadan argumentation. Da der med hensyn til betingelserne for at antage en sag til realitetsbehandling er tale om ufravigelige procesforudsaetninger, kan Faellesskabets retsinstanser ikke foretage en saadan udvidende fortolkning, som sagsoegerens opfattelse indebaerer, og antage en for tidligt anlagt sag til realitetsbehandling.

23 Paastanden om, at der foreligger ulovlig passivitet, maa herefter afvises.

24 Derimod maa afvisningspaastanden, for saa vidt den vedroerer erstatningspaastanden, henskydes til afgoerelse i forbindelse med sagens realitet.

Afgørelse

Af disse grunde

bestemmer

RETTEN (Anden Udvidede Afdeling)

1) Sagen afvises for saa vidt angaar paastanden om, at det fastslaas, at Kommissionen har udvist ulovlig passivitet.

2) Hvad angaar erstatningspaastanden henskydes den af Kommissionen nedlagte afvisningspaastand til afgoerelse i forbindelse med sagens realitet.

3) Afgoerelsen om sagens omkostninger udsaettes.

Saaledes bestemt i Luxembourg den 11. marts 1996.