Det første spørgsmål må først tydeliggøres i to henseender.

Når der i det første spørgsmål tales om »afgifter, der tilkommer Fællesskabet« fremgår det klart af sammenhængen, at dette ikke skal forstås bogstaveligt på den måde, at der er tale om afgifter, som tilflyder Fællesskabet. Dette var nemlig på daværende tidspunkt ikke tilfældet med de monetære udligningsbeløb. Meningen kan altså kun være, at der er tale om afgifter, som er opkrævet på grundlag af fællesskabsretten.

Når henses til sagens faktiske omstændigheder, må spørgsmålet indskrænkes således, at det kun skal undersøges, om der kan ske fritagelse af saglige billighedsgrunde og kun i de tilfælde, hvor opkrævningen af afgiften som anført strider mod lovens formål og ligger uden for, hvad lovgiver har kunnet forudse. Det behøver derfor ikke undersøges i denne sag, om der kan gives fritagelse af personlige grunde eller på grund af virkningerne af gældende formforskrifter og processuelle forskrifter.

Sagsøger i hovedsagen foreslår, at det hermed præciserede spørgsmål besvares bekræftende. Sagsøger anser det for at være af betydning, at fællesskabsforordningen kun indeholder en bemyndigelse til at opkræve monetære udligningsbeløb. Heraf følger, at det for de afgifters vedkommende, som er opkrævet på grundlag af den tyske forordning af 14. maj 1971 om opkrævelse af en udligningsafgift til sikring af det tyske landbrug, kun drejer sig om afgifter efter national ret. Heraf slutter sagsøger videre, at det er tysk procesret, der finder anvendelse på fritagelse for sådanne afgifter af billighedsgrunde. Efter dommen i sag 33/76, Rewe-Zentralfinanz eG og Rewe-Zentral AG/Landwirtschaftskammer für das Saarland af 16. december 1976, står det nemlig fast, at udformningen af procesreglerne er overladt til medlemsstaterne, så længe der ikke er udstedt nogen fællesskabsordning herom. Endvidere har sagsøger henvist til retspraksis vedrørende de tariferingsudtalelser, som kan afgives efter tysk ret. Det er statueret, at disse er gyldige, selv om de i visse tilfælde kan føre til et resultat, der er forskelligt fra det, der følger af den fælles toldtarif. Fritagelsen af billighedsgrunde for betaling af afgifter i henhold til fællesskabsretten er en lignende kategori af retsanvendende foranstaltninger.

Heroverfor står Kommissionens og forbundsregeringens opfattelse. Til støtte herfor anførte navnlig Kommissionen, at medlemsstaterne ikke har kompetence til at lovgive om fritagelse af saglige billighedsgrunde, idet Fællesskabet har gjort brug af den beføjelse, som er tillagt det ved traktaten, og i vidt omfang har fastsat betingelserne for opkrævning af afgiften. Efter denne opfattelse kan det derfor ikke accepteres, at medlemsstaterne indskrænker fællesskabsforordningens virkeområde ved hjælp af nationale foranstaltninger. Dette princip er allerede flere gange blevet understreget i retspraksis i lignende sager.

Udgangspunktet for vurderingen af den foreliggende strid skal efter min opfattelse søges i dommen i den tidligere nævnte sag 5/73. Heri blev det fastslået, at fællesskabsforordningen for monetære udligningsbeløb, som findes i forordning nr. 974/71, er udstedt med hjemmel i EØF-traktatens artikel 103. I dommen anførtes, at det var blevet nødvendigt at undgå ensidige foranstaltninger. De foranstaltninger, der blev truffet efter artikel 103 var nødvendige for at værne om den fælles landbrugspolitik og dennes mål. Da fællesskabsreglernes gyldighed ikke blev anfægtet, ej heller de af Kommissionen udstedte gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 974/71, havde fællesskabsinstitutionerne gjort retmæssig brug af deres beføjelser i henhold til traktaten.

Det skal endvidere huskes, at medlemsstaterne ganske vist fik tillagt en vis bemyndigelse i forordning nr. 974/71, men at det i artikel 7 udtrykkeligt blev bestemt, at der ikke kunne gøres delvis eller midlertidigt brug af den bemyndigelse, der var fastsat i forordningen, og at der altså ikke kunne foretages nogen ændringer ved hjælp af nationale foranstaltninger.

Endelig må det heller ikke glemmes, at det i dommen i sag 5/73, i forbindelse med gyldighedsprøvelsen af forordning nr. 974/71 og Kommissionens forordning, hvori der var fastsat udligningsbeløb for de forskellige produkter, udtrykkelig blev statueret, at der ikke kunne rejses nogen indvendinger mod valget af et fælles og fast kriterium for fastsættelsen af udligningsbeløbene. Det forhold — såden hed det udtrykkeligt — at udligningsbeløbene ikke i hvert enkelt tilfælde svarede nøjagtigt til incidensen af DM's revaluering, krænkede ikke princippet om et rimeligt forhold mellem mål og midler.

Heroverfor kræver sagsøger i hovedsagen nu, at der af billighedsgrunde skal ydes fritagelse for de udligningsbeløb, som er fastlagt i medfør af fællesskabsretten. Som støtte for at anvende nationale billighedsregler henvises til fællesskabsordningens formål, og der bliver her — det har Kommissionen med rette fremhævet — i vidt omfang anført de samme argumenter som i sag 5/73, herunder blandt andet, at revalueringen af DM ikke har haft nogen indflydelse på den af sagsøger indgåede handel, da denne jo er afsluttet i DM.

Det drejer sig altså om hverken mere eller mindre end en ændring af en fællesskabsordning, som er blevet optaget i en umiddelbart anvendelig forordning, og som — hvilket kommer til udtryk i dommen i sag 43/72 (Merkur-Außenhandels-GmbH/Kommissionen, dom af 24. oktober 1973, Sml. 1973, s. 1055) - altså har komplet karakter. At give sagsøger medhold i hans påstand ville altså være ensbetydende med at gribe ind i denne forordnings anvendelsesområde og delvist at drage fællesskabsrettens anvendelse i tvivl.

Efter min opfattelse er det i første række tvivlsomt, om dette kan forenes med de gældende regler for kompetencefordelingen mellem Fællesskabet og medlemsstaterne, med fællesskabsrettens forrang samt med princippet om, at denne skal anvendes ensartet.

I denne forbindelse er det åbenbart forfejlet, når sagsøger henviser til sag 33/76, hvori det blev fastslået, at udformningen af de procesretlige regler er overladt til den nationale retsorden, så længe der ikke findes nogen fællesskabsretlige bestemmelser i så henseende. Der er her ikke tale om at acceptere de virkninger, som den manglende overholdelse af visse nationale form- og procesforskrifter kan have på den materielle ret. Hvad der her er problematisk, er om der kan ske fritagelse af billighedsgrunde ud fra rent materielretlige overvejelser, nærmere betegnet under henvisning til reglernes formål.

Sagsøgers henvisning til retspraksis vedrørende gyldigheden af nationale bindende tariferingsudtalelser (sag 30/71, Kurt Siemers & Co/Hauptzollamt Bad Reichenhall, dom af 24. november 1971, Recueil 1971, s. 919) er til lige så lidt støtte. Sådanne udtalelser er nemlig ikke at betragte som andet end en anticiperet anvendelse af fællesskabsretten, hvor der naturligvis også kan ske fejltagelser, mens fællesskabsretten ville blive fraveget og ændret, såfremt der blev ydet fritagelse af billighedsgrunde for betaling af afgifter, der er reguleret af fællesskabsretten.

Derimod er det nyttigt at henvise til en række andre domme, der omhandler lignende tilfælde, og hvor der klart blev taget afstand fra at anvende national billighedret eller andre nationale regler, som afviger fra fællesskabsretten. Det gælder for sag 31/70 (Deutsche Getreide- und Futtermittel-Handelsgesellschaft GmbH/Hauptzollamt Hamburg-Altona, dom af 15. december 1970, s. 1055), hvori problemet var afgifter på majs, som var faldet i værdi på grund af fugtighed. Heri blev den nederlandske regerings henvisning til muligheden for efter nederlandsk ret at nedsætte afgiften af billighedshensyn stiltiende, men klart afvist. Endvidere skal der henvises til dommen i sag 18/72 (NV Granaría Graaninkoopmaatschappij/Produktschap voor Veevoeder, dom af 30. november 1972, Recueil 1972, s. 1163). Her kom det ganske klart til udtryk, at nationale myndigheder ikke med hjemmel i national ret kan give fritagelse af billighedsgrunde for betaling af afgifter. Det er — således udtrykkes det ganske entydigt i denne dom — ikke foreneligt med den gældende kompetencefordeling, at medlemsstaterne gennem nationale foranstaltninger indskrænker fællesskabsrettens anvendelse. Endelig skal også dommen i sag 50/76 (Amsterdam Bulb B.V./Produktschap voor Siergewassen, dom af 2. februar 1977) nævnes, hvor det i en sag, hvis faktiske omstændigheder ganske vist ligger fjernt fra den foreliggende sag, blev statueret, at nationale myndigheder ikke kan gøre undtagelser fra mindstepriser, som er fastsat i fællesskabsretten.

Efter min opfattelse kan man altså kun besvare det første spørgsmål benægtende, altså lægge til grund, at nationale myndigheder ikke kan udstede lovregler om fritagelse af billighedsgrunde for betaling af det af fællesskabsreglerne udtømmende regulerede udligningsbeløb, ganske uanset om afgifterne tilkommer Fællesskabet eller medlemsstaterne.