Jeg skal nu kort gennemgå Grosoli's forsvar, samt den opfattelse, der er gjort gældende af henholdsvis den italienske regering og Kommissionen.

Grosoli har gjort gældende, at når der for en landbrugssektor er indført en fælles markedsordning indeholdende et system med fælles priser, mister de enkelte medlemsstater enhver beføjelse til at regulere priserne for den pågældende sektors produkter. Dette princip må gælde for samtlige produktions- og afsætningsled og ikke kun for de led — engroshandelen eller salg til forbrugerne — som fællesskabsbestemmelserne direkte angår.

Til støtte for den ovennævnte opfattelse gøres det gældende, at alle ensidige, bindende indgreb fra myndighedernes side i de indenlandske priser forstyrrer det af Fællesskabet indførte system, da en ændring foretaget i et givet handelsled forplanter sig til hele markedsordningen og derfor kan bringe selve ordningens formål og funktion i fare. Den eneste, med fællesskabsretten forenelige måde, hvorpå staterne kan handle for at bremse prisstigningerne i de sektorer, der er underlagt en fælles ordning, er ifølge Grosoli derfor at få udvirket, at den kompetente fællesskabsmyndighed træffer egnede foranstaltninger.

Når Grosoli's advokat har fremlagt dette synspunkt, er han udmærket klar over udviklingen i Domstolens praksis og søger at fremkalde en ændring heri. Det er nemlig velkendt, at Domstolen ved dom af 3. januar 1975 i sag 31/74, Galli (Sml. 1975, s. 47) principielt fastslog, at på de områder, hvor der gælder en fælles markedsordning — særlig når den hviler på et fælles prissystem — kan medlemsstaterne ikke længere ensidigt udstede nationale regler, der griber ind i prisdannelsesmekanismen, således som denne følger af den fælles ordning. Imidlertid blev denne generelle udtalelse modificeret af en anden. Såfremt der findes fællesskabsbestemmelser, der udelukkende gælder for engroshandelspriserne, kan medlemsstaterne regulere prisdannelsesmekanismen i detailhandelsleddet, forudsat at dette ikke bringer den fælles ordnings formål eller funktion i fare. De senere afgørelser fra Domstolen viser en udvikling i den sidstnævnte side af Gallisagen, som derfor — ud fra Domstolens synspunkt — er blevet det kriterium, der skal anvendes ved vurderingen af, om medlemsstaterne stadig har mulighed for at gribe ind på prisområdet. Blandt disse afgørelser er det navnlig afgørelserne af henholdsvis 26. februar 1976 i sag 65/75 Tasca (Sml. 1976, s. 291) og i de forenede sager 88-90/75, SADAM (Sml. 1976, s. 323), der er særligt betydelige. I dommene udtalte Domstolen, at »en national ordning for landbrugspriser, der omhandler de samme handelsled som Fællesskabets prisordning, normalt rummer en større fare for konflikt med Fællesskabets ordning end en ordning, der udelukkende gælder for andre led« (præmis 6) ( 3 ) og statuerede derfor, at »en medlemsstats ensidige fastsættelse af maksimalpriser for salg [til forbrugerne] … er uforenelig [med sektorens fælles ordning], såfremt denne fastsættelse bringer den pågældende markedsordnings målsætning og funktion, navnlig dens prisordning, i fare«.

Hvad Grosoli's advokat hovedsagelig vil er, at Domstolen vender tilbage til at lægge hovedvægten på det i Galli-dommen fastslåede princip og skærper det ved fuldstændigt at lukke af for statslige indgreb i priserne i de landbrugssektorer, der er omfattet af fælles markedsordninger. Det sker også for at fjerne den praktiske ulempe, der er forårsaget af den kurs, som er kommet til udtryk i de nævnte Tasca- og SADAM-domme. Ifølge den opfattelse, jeg beskæftiger mig med her, består ulempen i, at de nationale retter får tillagt en vanskelig opgave ved i det enkelte tilfælde at skulle afgøre, om de interne foranstaltninger er af en sådan art, at de kan bringe den fælles markedsordnings funktion i fare. Den nationale ret vil nemlig ifølge Grosoli have særdeles vanskeligt ved at foretage en sådan vurdering, der kræver særligt teknisk kendskab og dybtgående undersøgelser af, hvorledes markederne fungerer. Der er derfor risiko for, at der afsiges indbyrdes modstridende domme af de forskellige retter, som eventuelt er blevet foranlediget til at undersøge, om bestemte statslige foranstaltninger er forenelige med fællesskabsbestemmelserne, og resultatet er, at der sker en krænkelse af det retssikkerhedsprincip, som også i Fællesskabets retsorden er anerkendt og beskyttet. Den opfattelse, der er fremsat af Grosoli's advokat, har imidlertid den fordel, at de nationale retter spares for opgaven med i de enkelte tilfælde at vurdere, om de nationale regler er forenelige med den fælles markedsordning; på denne måde udgår man dels risikoen for indbyrdes modstridende afgørelser, dels den følgende uvished om gældende ret.