8.

Efter således at have fastslået, at det er rigtigt, at de afgørende kriterier for, at der foreligger subsidier, er en byrde for staten og en fordel for de erhvervsdrivende, den pågældende ordning vedrører, vil jeg nu undersøge, om Kommissionen har anvendt disse kriterier korrekt ved dens vurdering af de af Fediol anfægtede argentinske og brasilianske ordninger. Som nævnt er der tale om : a) de af Argentina og Brasilien indførte ordninger med differentierede afgiftssatser ved eksport af sojaprodukter; b) de hindringer, som de to lande har opstillet for eksporten af sojabønner. Sagsøgeren har gjort gældende, at de under a) nævnte ordninger omfatter to former for subsidier. Den første består i, at der gælder forskellige afgiftssatser for henholdsvis sojabønner og produkter fremstillet på basis heraf (sojaolie og -kager). Sojabønner er belagt med en høj afgift (25 i stedet for 13 i Argentina, og 13 i stedet for 11 og 8% i Brasilien), hvilket giver producenterne af sojabønner et incitament til at afsætte deres produktion på det indenlandske marked. De argentinske og brasilianske forarbejdningsvirksomheder opnår dermed indirekte subsidier til produktionen af sojakager, idet de kan forarbejde en råvare — nemlig sojabønner — som de har mulighed for at opkøbe til priser, der er særligt gunstige som følge af det store udbud. Ved den anden form er der tale om direkte subsidier. For staten indebærer forskellen mellem de to afgiftssatser et mindre afgiftsprovenu, for så vidt angår eksporten af sojabønner, og dermed et indtægtstab eller, om man vil, den økonomiske byrde, som ifølge Kommissionen er en forudsætning for at bringe artikel 3 i anvendelse. I Brasiliens tilfælde forværres forholdet af, at der gælder en omsætningsafgift, som i realiteten virker som en eksportrestitution. Ifølge den pågældende lovgivning tilkommer forskellen mellem afgiften for henholdsvis sojabønner og sojakager, der eksporteres, forarbejdningsvirksomhederne. Med hensyn til de under b) angivne ordninger kan jeg være meget kortfattet. Fediol mener, at afgifterne til registrering og andre formaliteter, som Brasilien og Argentina opkræver ved eksport af sojabønner, også er medvirkende til at afholde producenterne fra at afsætte sojabønner på verdensmarkedet, hvilket også bidrager til, at de nationale forarbejdningsvirksomheder kan forsyne sig med råvarer til de lavest mulige priser. Dette anbringende kan ikke lægges til grund. Det er klart, at anvendelsen af forskellige afgiftssatser for produkter inden for samme sektor (dvs. »soja-sektoren«) begunstiger dem, der kun skal betale afgift efter den laveste sats, og Kommissionen erkender åbent dette i de anfægtede afgørelser. Men kan en sådan ordning også antages at opfylde den betingelse, at der skal foreligge en byrde for statskassen? Efter min opfattelse må svaret blive nej. Som jeg allerede har nævnt, kan man godt forestille sig en byrde i form af færre indtægter, men utvivlsomt kun for så vidt der gælder en regel, i forhold til hvilken dette fremstår som en undtagelse, og dermed kun, såfremt'de produkter eller de former for virksomhed, der er underlagt en bestemt afgift, altid rammes af denne med den samme sats. For så vidt angår den argentinske eksportafgift, er denne betingelse ikke opfyldt (satsen på 10% gælder f. eks. grønsager og læder), og hvad angår den brasilianske omsætningsafgift (ICM), er en sats på 0 i realiteten hovedreglen for forarbejdede produkter. Om denne afgift bemærker jeg endvidere, at den er blevet udvidet til også at omfatte eksport af sojaolie og -kager, hvilket netop skete efter en demarche fra Kommissionen, og at den i den anfægtede afgørelse er blevet anset som en afgift, der ikke udgør en byrde for statskassen, fordi den finder anvendelse på det forarbejdede produkt (punkt 12.5). I svarskriftet har Kommissionen imidlertid henvist til, at da afgiften forfalder på det tidspunkt, da sojabønnerne opkøbes, rammer den produktet på forarbejdningsstadiet og dermed omsætningen. At afgiften har denne karakter, ændres ikke af den omstændighed, at den afgift, der allerede er blevet opkrævet af råvaren, tages i betragtning ved afgiftens beregning på det tidspunkt, da sojaolien eller -kagerne eksporteres. Da ICM rammer omsætningen, henhører denne afgift under punkt h) i listen i bilaget til forordningen, hvorefter der kan ske tilbagebetaling af afgifter, som allerede er blevet opkrævet af råvarer, der anvendes til fremstilling af det produkt, der skal eksporteres. Det er derfor fuldstændigt korrekt, at Kommissionen har afvist at anse den nævnte ordning som udtryk for subsidier. Som intervenienten Abiove har henledt opmærksomheden på, er forholdet i øvrigt det, at selv de amerikanske myndigheder med deres strenge og skeptiske holdning ikke har rejst indvendinger mod den brasilianske ordning med differentierede afgiftssatser. Endelig kan der heller ikke gives Fediol medhold i, hvad sammenslutningen har anført om de argentinske og brasilianske hindringer for eksporten af sojabønner. Da prisen for dette produkt afhænger af den grad af elasticitet, som efterspørgslen udviser, og af udbudet på verdensmarkedet, kan nogle forskellige administrative formaliteter ikke antages at have nogen indvirkning på prisniveauet med det resultat, at produktionen i højere grad afsættes på det indenlandske marked, således at forarbejdningsvirksomhederne dermed begunstiges. Men betingelsen om, at der skal foreligge en byrde for statskassen, er heller ikke opfyldt. De nævnte formaliteter tjener nemlig dels statistiske formål, dels til at forhindre spekulation. Jeg har hermed afsluttet undersøgelsen af de klagepunkter, som Fediol, også under henvisning til artikel 7, har fremsat mod afgørelsen om importen af sojakager fra Argentina, og det fremgår utvivlsomt heraf, at Kommissionen må frifindes i sag 187/85.