Den 16. november 1982 indgav selskabet Krohn, som importerer og handler med korn og foderstoffer engros, en ansøgning til BALM om udstedelse af fem importlicenser for i alt 54895472 kg maniokrødder og -rodknolde fra Thailand. Som foreskrevet ved den ordning, jeg netop har omtalt, fremsendte selskabet sammen med ansøgningen en række eksportcertifikater udstedt af de thailandske myndigheder den 18. august 1982 vedrørende et parti på 380 tons, og andre certifikater udstedt den 7. september for den resterende mængde. I certifikaterne var det oplyst, at produkterne ville blive fragtet til Europa med fartøjer, hvis navne (Assimina, Valdivia og Daiko Maru) BALM meddelte Kommissionen samme dag, som ansøgningen blev indgivet, jfr. artikel 9 i forordning nr. 2029/82.

På dette sted skal jeg bemærke, at mens transporten ad søvejen fra Thailand til Europa normalt tager 4-6 uger, var der forløbet tre måneder, henholdsvis to en halv måned mellem det tidspunkt, da de nævnte dokumenter blev udstedt, og det tidspunkt, da ansøgningen blev indgivet (18. august, 7. september og 16. november). Desuden havde Kommissionen fået kendskab til, at en tysk virksomhed i efteråret 1982 forsøgte at indføre ca. 60000 tons maniok uden at være i besiddelse af et thailandsk eksportcertifikat. Kommissionens tjenestegrene, hos hvem disse forhold gav anledning til mistanke, meddelte ved telex af 23. november 1982 BALM, at det i henhold til artikel 7 i forordning nr. 2029/82 var nødvendigt at undersøge, om Krohn opfyldte betingelserne for udstedelse af licensen, og navnlig, om selskabet havde oplyst tidspunktet for lastningen i Thailand, navnet på de fartøjer, der var anvendt ved transporten, samt tid og sted for afviklingen af toldformaliteterne ved indførslen til Fællesskabet.

Ved telex af 23. november og 7. december meddelte BALM sagsøgeren, at importlicenserne først ville kunne udstedes, når selskabet havde oplyst navnet på fartøjet eller fartøjerne samt maniokkens fortoldningssted i Fællesskabet. Ved telex af 24. november gav Krohn de nævnte oplysninger for et parti på 500 tons, som var anført i eksportcertifikat nr. 3840/1982, og for hvilke det ansøgte om importlicens, idet selskabet angav at ville vende tilbage med yderligere oplysninger. Den 10. december 1982 meddelte Krohn imidlertid, at selskabet ikke kunne give de nævnte oplysninger. Det tilføjede desuden, at det ikke var forpligtet hertil, idet der ikke i de på daværende tidspunkt gældende bestemmelser stilledes krav om sådanne oplysninger som betingelse for udstedelse af importlicenser.

Efter at Kommissionen var blevet undrerettet om dette svar, sendte den BALM en ny telex (21. december 1982), hvori den anførte, at fremlæggelsen af certifikat nr. 3840/1982 ikke gav virksomheden krav på at få udstedt den ansøgte licens. Navnet på det fartøj, virksomheden havde angivet, svarede nemlig ikke til, hvad der var angivet i det thailandske certifikat; i øvrigt var der forløbet for lang tid mellem udstedelsen af det nævnte certifikat og Krohn's indgivelse af ansøgning til de tyske myndigheder. I overensstemmelse hermed meddelte BALM ved skrivelse af 23. december afslag dels på hovedansøgningen af 16. november (55000 tons), dels på den yderligere ansøgning af 24. november (500 tons). Ved telex af 24. januar 1983 indgav selskabet klage over afslaget. Klagen blev efterfølgende begrundet ved skrivelse af 7. marts.

I mellemtiden havde Krohn chartret skibet Equinox, som blev lastet med maniokrødder i perioden januarmarts 1983 og den 15. april ankom til Rotterdam, hvor varerne blev toldbehandlet og bragt i fri omsætning i Fællesskabet. På dette tidspunkt opstod det tab, som den foreliggende sag drejer sig om. Da de thailandske myndigheder ikke havde udstedt eksportcertifikater til sagsøgeren for første kvartal 1983 (de bevilgede kvoter var opbrugt), og BALM havde meddelt afslag på sagsøgerens ansøgninger, kunne præferencetoldsatsen ikke finde anvendelse for virksomheden. I et forsøg på at begrænse skaden købte Krohn af selskabet Peter Cremer, Hamburg, importlicenser vedrørende i alt 33000 tons og til en pris af 85 DM pr. ton; men for den resterende mængde (21895 tons) kunne selskabet ikke fremlægge licens, og måtte derfor betale told efter den fulde sats.

Den 27. april 1983 afviste BALM Krohn's klage. Den begrundede afslaget med en henvisning til artikel 7, stk. 1, i forordning nr. 2029/82, og anførte videre, at Kommissionen havde modsat sig, at de ansøgte importlicenser blev udstedt, da det på grund af de manglende oplysninger efter Kommissionens opfattelse ikke kunne lægges til grund, at der forelå gyldige eksportcertifikater.

Herefter (den 25. maj 1983) anlagde Krohn sag ved Verwaltungsgericht Frankfurt am Main med påstand om: a) at begge BALM's afgørelser annulleredes (afslag på ansøgningen og afvisning af klagen); b) at BALM tilpligtedes at udstede de ansøgte licenser til en toldsats på 6%. Med svarskriftet (den 17. januar 1984) fremlagde BALM en udtalelse fra Kommissionen. Heri begrundede Kommissionen sit standpunkt med henvisning til, at den var bekendt med, at Krohn havde forsøgt at indføre 60000 tons maniok til Fællesskabet, og at selskabet i den forbindelse havde fremlagt thailandske certifikater, der var udstedt vedrørende andre varepartier, som kun kunne indføres i henhold til den såkaldte ordning om »forudfastsættelse af afgifter«. Kommissionen tilføjede, at samarbejdsaftalen mellem Fællesskabet og Thailand desuden ikke omfattede den omtvistede maniok: den var nemlig transporteret med et andet skib end

det, der var angivet i eksportcertifikatet, og for størstedelens vedkommende (50000 tons) lastet uden at der forelå en gyldig licens. BALM anmodede desuden retten om at opfordre Kommissionen til at indtræde i sagen, da BALM havde truffet den anfægtede beslutning efter henstilling fra Kommissionen.

Ud over søgsmålet ved den nationale ret rejste Krohn den 6. juni 1983 krav om erstatning over for Kommissionen for det tab, selskabet havde lidt som følge af den efter selskabets opfattelse ulovlige pression, som Kommissionen havde udøvet over for BALM med henblik på, at importlicenserne ikke blev udstedt. Kommissionen afviste kravet ved skrivelse af 28. juli 1983. Omkring et år senere anlagde selskabet nærværende sag om erstatningsansvar uden for kontrakt. Sagen er registreret på Domstolens justitskontor den 4. juli 1984.