Sag T-59/99

Ventouris Group Enterprises SA

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Konkurrence – forordning (EØF) nr. 4056/86 – kontrolundersøgelse af et andet selskabs lokaler end det selskab, der er adressat for beslutningen om kontrolundersøgelse – EF-traktatens artikel 85, stk. 1 (nu artikel 81, stk. 1, EF) – fastsættelse af priser – bevis for overtrædelse – urigtig bedømmelse af de faktiske omstændigheder – bøder – forholdsmæssighed – formildende omstændigheder«

Rettens dom (Femte Afdeling) af 11. december 2003

Sammendrag af dom

1. Konkurrence – administrativ procedure – kommissionsbeslutning – identificering af de sanktionerede overtrædelser – konklusionens forrang for begrundelsen

(EF-traktaten, art. 85 og 86 (nu art. 81 EF og 82 EF))

2. Konkurrence – aftaler – aftaler mellem virksomheder – begreb – enighed om adfærd på markedet

(EF-traktaten, art. 85, stk. 1 (nu art. 81, stk. 1, EF))

3. Konkurrence – fællesskabsregler – overtrædelser – forsætlig overtrædelse – begreb

[EF-traktaten, art. 85, stk. 1 (nu art. 81, stk. 1, EF)]

4. Fællesskabsret – principper – ret til kontradiktion – overholdelse heraf under administrative procedurer

(Rådets forordning nr. 17, art. 14, og nr. 4056/86, art. 18)

5. Konkurrence – administrativ procedure – Kommissionens kontrolbeføjelser – grænser – beskyttelse mod offentlige myndigheders vilkårlige eller uforholdsmæssige indgreb

(Rådets forordning nr. 17, art. 14, og nr. 4056/86, art. 18)

6. Konkurrence – administrativ procedure – Kommissionens kontrolbeføjelser – rækkevidde – adgang til virksomhedernes lokaler – grænser – angivelse af kontrolundersøgelsens genstand og formål – ret til at anlægge sag ved Fællesskabets retsinstanser

(Rådets forordning nr. 17, art. 14, og nr. 4056/86, art. 18)

7. Konkurrence – administrativ procedure – Kommissionens kontrolbeføjelser – adgang til virksomhedernes lokaler – virksomhed, som ikke er omfattet af beslutningen om kontrolundersøgelse – betingelser for adgang

(Rådets forordning nr. 4056/86, art. 18)

8. Konkurrence – administrativ procedure – Kommissionens kontrolbeføjelser – virksomhedens frivillige samarbejde – følger med hensyn til muligheden for at påberåbe sig en for kraftig indblanding fra offentlige myndigheders side

(Rådets forordning nr. 4056/86, art. 18)

9. Institutionernes retsakter – begrundelse – pligt – rækkevidde – afgørelse om anvendelse af konkurrenceregler

(EF-traktaten, art. 190 (nu art. 253 EF))

10. Konkurrence – aftaler – forbud – karteller, der har virkninger efter deres formelle ophør – anvendelse af traktatens artikel 85 (nu artikel 81 EF)

(EF-traktaten, art. 85 (nu art. 81 EF))

11. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier – overtrædelsernes grovhed – anvendelse ved en overtrædelse, der er blevet begået af flere virksomheder

(Rådets forordning nr. 17, art. 15)

12. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier – overtrædelsernes grovhed – overholdelse af proportionalitets- og lighedsprincippet

(Rådets forordning nr. 4056/86, art. 19, stk. 2)

1. Det er gennem en beslutnings konklusion, at Kommissionen angiver karakteren og rækkevidden af de overtrædelser af traktatens artikel 85 eller 86 (nu artikel 81 EF og 82 EF), den sanktionerer. I princippet er det, når det drejer sig om netop rækkevidden og karakteren af de sanktionerede overtrædelser, konklusionen og ikke betragtningerne, som er afgørende. Det er alene i tilfælde af, at de i konklusionen anvendte formuleringer ikke er klare, at det er nødvendigt at fortolke dem ved hjælp af betragtningerne til beslutningen. Ved vurderingen af hvorvidt Kommissionen har sanktioneret en sammenhængende overtrædelse eller to særskilte overtrædelser, bør denne beslutnings konklusion lægges til grund, når den ikke giver anledning til tvivl.

(jf. præmis 31 og 33)

2. Det er ikke et krav for, at en aftale mellem selskaber svarer til en aftale, der er forbudt ved traktatens artikel 85, stk. 1 (nu artikel 81, stk. 1, EF), at der er tale om en bindende kontrakt. Det er tilstrækkeligt, at de pågældende virksomheder har givet udtryk for en fælles vilje til at optræde på markedet på en bestemt måde.

(jf. præmis 52 og 64)

3. Det ikke er nødvendigt for, at en overtrædelse af traktatens konkurrenceregler kan antages at være begået forsætligt, at virksomheden vidste, at den overtrådte et forbud i disse bestemmelser; det er tilstrækkeligt, at virksomheden ikke kunne være uvidende om, at den pågældende adfærd havde til formål at begrænse konkurrencen.

(jf. præmis 54 og 92)

4. I alle procedurer for anvendelse af traktatens konkurrenceregler skal kontradiktionsprincippet overholdes af Kommissionen, såvel under administrative procedurer, der kan føre til en pålæggelse af sanktioner, som under forudgående undersøgelsesprocedurer, fordi retten til kontradiktion ikke må undergraves på uoprettelig måde under procedurer, hvorved der foretages en indledende undersøgelse, herunder i form af kontrolundersøgelser, som kan være afgørende for tilvejebringelse af bevismateriale, der godtgør, at virksomheder har handlet retsstridigt på en sådan måde, at de ifalder ansvar.

(jf. præmis 117 og 118)

5. Hvad angår de beføjelser til at foretage kontrolundersøgelser, som er tillagt Kommissionen ved artikel 14 i forordning nr. 17, og spørgsmålet om, i hvilken grad retten til kontradiktion begrænser deres omfang, er kravet om en beskyttelse mod offentlige myndigheders vilkårlige eller uforholdsmæssige indgreb i forhold af privat karakter, hvad enten der er tale om fysiske eller juridiske personer, et generelt fællesskabsretligt princip. Det gælder i henhold til retsordenerne i samtlige medlemsstater, at offentlige myndigheders indgriben i forhold af privat karakter, hvad enten der er tale om fysiske eller juridiske personer, skal være hjemlet og begrundet af årsager, der er fastlagt ved lov, og at medlemsstaternes retsordener på dette grundlag indeholder – om end forskellige – ordninger om beskyttelse mod vilkårlige eller uforholdsmæssige indgreb.

(jf. præmis 119)

6. Det fremgår af såvel formålet med forordning nr. 17 som af opregningen i forordningens artikel 14 af de beføjelser, som Kommissionens repræsentanter har, at kontrolundersøgelser kan være meget omfattende. Udøvelsen af denne vide beføjelse er imidlertid underlagt en række betingelser, som skal sikre, at den omhandlede virksomheds rettigheder respekteres.

Kommissionens forpligtelse til at angive en kontrolundersøgelses genstand og formål er i denne forbindelse et grundlæggende krav, som ikke alene har til formål at klarlægge, hvorfor det påtænkte indgreb inden for den pågældende virksomhed er berettiget, men også at skabe et grundlag for, at virksomheden bliver bekendt med omfanget af dens samarbejdspligt, samtidig med at dens ret til kontradiktion bevares.

Det påhviler ligeledes Kommissionen i beslutningen om en kontrolundersøgelse så klart som muligt at angive, hvad der efterspores, og hvad kontrolundersøgelsen skal vedrøre. Et sådant krav tjener til at beskytte de berørte virksomheders ret til kontradiktion, idet denne ret i alvorlig grad ville blive undergravet, såfremt Kommissionen over for virksomheder kunne benytte sig af bevismateriale, som tilvejebringes ved en kontrolundersøgelse, og som ikke har sammenhæng med dennes genstand og formål.

Den virksomhed, som beslutningen er rettet til, kan anlægge annullationssøgsmål til prøvelse af en sådan beslutning ved Fællesskabets retsinstanser. Såfremt beslutningen annulleres, vil Kommissionen være afskåret fra at benytte ethvert dokument eller andet bevismateriale, som den måtte være kommet i besiddelse af under kontrolundersøgelsen.

(jf. præmis 121 og 124-126)

7. Kommissionen skal, når den udøver sin kontrolvirksomhed, overholde det legalitetsprincip, der gælder for fællesskabsinstitutionernes handlinger, og princippet om beskyttelse mod offentlige myndigheders vilkårlige indgriben i enhver fysisk eller juridisk persons forhold af privat karakter. Det ville være uforholdsmæssigt og i strid med bestemmelserne i forordning nr. 4056/86 om fastsættelse af de nærmere retningslinjer for anvendelsen af traktatens artikel 85 og 86 på søtransport og med grundlæggende retsgrundsætninger generelt at anerkende en ret for Kommissionen til, på grundlag af en beslutning om kontrolundersøgelse rettet til en bestemt juridisk person, at få adgang til en udenforstående juridisk persons lokaler blot med det påskud, at denne er nært forbundet med adressaten for beslutningen om kontrolundersøgelse, eller at Kommissionen mener dér at kunne finde den sidstnævntes dokumenter, og retten til at gennemføre kontrolundersøgelser i disse lokaler på grundlag af nævnte beslutning.

Kommissionen har ikke overskredet sine kontrolundersøgelsesbeføjelser, når den har handlet med omhu og i rigeligt omfang overholdt sin forpligtelse til, før kontrolundersøgelsen så vidt muligt at sikre sig, at de lokaler, som den agtede at undersøge, faktisk var den juridiske enheds lokaler, som den ønskede at undersøge. Kommissionen handlede lovligt, idet den, selv da den vidste, at de lokaler, der blev undersøgt, ikke tilhørte den virksomhed, der var nævnt i beslutningen, med rette kunne antage, at lokalerne blev anvendt af den virksomhed, der oprindeligt var omfattet af beslutningen, til udøvelse af dens erhvervsaktiviteter, idet den virksomhed, der havde adresse i lokalerne, skønt den fra et retligt synspunkt var forskellig fra beslutningens adressat, var dennes repræsentant og eneforretningsfører for aktiviteter, der var genstand for Kommissionens undersøgelse. Det er af særlig betydning, at Kommissionen har krav på at få adgang til virksomhedernes samtlige lokaler, grunde og transportmidler, idet Kommissionen herved sættes i stand til at indsamle bevismateriale, der godtgør, at der er sket overtrædelser af konkurrencereglerne, dér, hvor et sådant materiale normalt befinder sig, dvs. i den pågældende virksomheds forretningslokaler. Følgelig kan Kommissionen ved udøvelsen af sine kontrolundersøgelsesbeføjelser tage i betragtning, at det er logisk, at dens muligheder for at finde beviser for den formodede overtrædelse er større, hvis den foretager undersøgelser i de lokaler, hvorfra den pågældende virksomhed sædvanligt og de facto udøver sin aktivitet som virksomhed.

(jf. præmis 146, 147, 151, 152 og 156)

8. Der er ikke tale om en uforholdsmæssig indblanding fra de offentlige myndigheders side i en virksomheds aktivitetssfære, når en kontrolundersøgelse er foretaget i samarbejde med den pågældende virksomhed, og der ikke er påberåbt noget forhold til støtte for det synspunkt, at Kommissionen har overskredet grænserne for det samarbejde, der blev tilbudt af de ansatte i den virksomhed, som var genstand for kontrolundersøgelsen.

(jf. præmis 162)

9. Selv om Kommissionen i henhold til traktatens artikel 190 (nu artikel 253 EF) er forpligtet til at begrunde sine beslutninger ved at anføre de faktiske og retlige omstændigheder, som ligger til grund for dens retlige bedømmelse af det pågældende forhold, samt de grunde, der har ført til dens beslutning, kræves det ikke, at den imødegår samtlige retlige og faktiske indsigelser, der er rejst under den administrative procedure.

(jf. præmis 174)

10. Konkurrenceordningen i traktatens artikel 85 ff. (nu artikel 81 EF ff.) vedrører de økonomiske virkninger af de pågældende aftaler eller af enhver anden tilsvarende form for samordning eller koordination, og ikke så meget aftalernes juridiske form. Det er derfor, for så vidt angår beviset for overtrædelsens fortsættelse, tilstrækkeligt til, at traktatens artikel 85 finder anvendelse, at aftaler, selv om de ikke længere er i kraft, stadig har virkninger også efter det tidspunkt, hvor de formelt er ophørt med at have gyldighed.

(jf. præmis 182)

11. Når en overtrædelse af konkurrencereglerne er blevet begået af flere virksomheder, skal Kommissionen tage hensyn til den rolle, hver enkelt virksomhed har haft i overtrædelsen, og skal således foretage en undersøgelse af, hvor intensiv den enkelte virksomheds deltagelse har været. Særligt skal det ved vurderingen af overtrædelsens grovhed og, i givet fald, ved udmålingen af bøden tages i betragtning, at en virksomhed eventuelt ikke har deltaget i samtlige de elementer, som skal være til stede, for at der er tale om et kartel, eller at den eventuelt kun har spillet en mindre rolle i de elementer, som den har deltaget i.

(jf. præmis 200)

12. Da Kommissionen i én beslutning har sanktioneret to forskellige overtrædelser, er det ud fra rimeligheds- og proportionalitetsbetragtninger vigtigt, at et selskab, der alene har deltaget i en overtrædelse, straffes mindre hårdt end de selskaber, der har deltaget i to overtrædelser. Det fremgår heraf, at idet Kommissionen har beregnet bøderne ud fra et grundbeløb, som var ens for alle selskaberne, udmålt ud fra deres respektive størrelse, men uden at sondre efter deres deltagelse i én eller to af de sanktionerede overtrædelser, har den pålagt et selskab, som alene er holdt ansvarlig for at have deltaget i en aftale, en bøde, som ikke er proportional med grovheden af den begåede overtrædelse.

(jf. præmis 217-220)

RETTENS DOM (Femte Afdeling)

11. december 2003 ( )

»Konkurrence – forordning (EØF) nr. 4056/86 – kontrolundersøgelse af et andet selskabs lokaler end det selskab, der er adressat for beslutningen om kontrolundersøgelse – EF-traktatens artikel 85, stk. 1 (nu artikel 81, stk. 1, EF) – fastsættelse af priser – bevis for overtrædelse – urigtig bedømmelse af de faktiske omstændigheder – bøder – forholdsmæssighed – formildende omstændigheder«

I sag T-59/99,

Ventouris Group Enterprises SA, Panama (Panama), ved advokaterne M. Proestou, M. Velmachou og E. Kinini, og med valgt adresse i Luxembourg,

sagsøger,

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber ved R. Lyal og D. Triantafyllou, som befuldmægtigede, bistået af avocat A. Oikonomou, og med valgt adresse i Luxembourg,

sagsøgt,

angående en påstand om annullation af Kommissionens beslutning 1999/271/EF af 9. december 1998 vedrørende en procedure i henhold til EF-traktatens artikel 85 (IV/34.466 – Græske færger) (EFT 1999 L 109, s. 24),

har

DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABERS RET I FØRSTE INSTANS

(Femte Afdeling)

sammensat af afdelingsformanden, P. Lindh, og dommerne R. García-Valdecasas og J.D. Cooke,

justitssekretær: fuldmægtig J. Plingers,

på grundlag af den skriftlige forhandling og efter retsmødet den 2. juli 2002,

afsagt følgende

Dom

Sagens faktiske omstændigheder

1 Sagsøgeren, Ventouris Group Enterprises SA, er et færgeselskab, som transporterer passagerer og biler mellem Grækenland og Italien, hovedsageligt på ruten mellem Patras og Bari.

2 Efter en klage indgivet af en passager i 1992, hvorefter færgeselskabernes priser på ruterne mellem Grækenland og Italien lå meget tæt op ad hinanden, rettede Kommissionen i henhold til artikel 16 i Rådets forordning (EØF) nr. 4056/86 af 22. december 1986 om fastsættelse af de nærmere retningslinjer for anvendelsen af traktatens artikel 85 og 86 på søtransport (EFT L 378, s. 4) begæringer om oplysninger til en række færgeselskaber. Dernæst foretog den i henhold til artikel 18, stk. 3, i forordning nr. 4056/86 kontrolundersøgelser i seks færgeselskabers kontorer, nemlig fem i Grækenland og et i Italien.

3 Kommissionen vedtog den 4. juli 1994 beslutning K(94) 1790/5, hvorved den pålagde selskabet Minoan Lines at underkaste sig en kontrolundersøgelse (herefter »beslutningen om kontrolundersøgelse«). Den 5. og 6. juli 1994 undersøgte Kommissionens repræsentanter lokaler beliggende på Kifissias Avenue 64 B, Maroussi, Athen, som siden viste sig at tilhøre selskabet European Trust Agency (herefter »ETA«), en juridisk enhed, der er forskellig fra den, der nævnes i beslutningen om kontrolundersøgelse. Under denne kontrolundersøgelse tog Kommissionen kopier af et stort antal dokumenter, der senere blev anset for at belaste forskellige virksomheder, der var omfattet af undersøgelsen.

4 Der blev senere rettet andre begæringer om oplysninger i henhold til artikel 16 i forordning nr. 4056/86 til sagsøgeren samt til andre færgeselskaber, for at disse skulle give nærmere oplysninger om de dokumenter, man havde fundet under kontrolundersøgelserne.

5 Ved beslutning af 21. februar 1997 indledte Kommissionen en formel procedure med fremsendelse af en klagepunktsmeddelelse til ni selskaber, herunder sagsøgeren.

6 Den 9. december 1998 vedtog Kommissionen beslutning 1999/271/EF vedrørende en procedure i henhold til EF-traktatens artikel 85 (IV/34.466 – Græske færger) (EFT 1999 L 109, s. 24, herefter »beslutningen«).

7 Beslutningen indeholder følgende bestemmelser:

»Artikel 1

1. Minoan Lines, Anek Lines, Karageorgis Lines, Marlines SA og Strintzis Lines har overtrådt EF-traktatens artikel 85, stk. 1, ved at aftale de priser, der skulle anvendes for roll-on-roll-off-færgetransport mellem Patras og Ancona.

Disse overtrædelser varede i følgende tidsrum:

a) for Minoan Lines og Strintzis Lines i tidsrummet fra den 18. juli 1987 og indtil juli 1994

b) for Karageorgis Lines i tidsrummet fra den 18. juli 1987 til den 27. december 1992

c) for Marlines SA i tidsrummet fra den 18. juli 1987 til den 8. december 1989

d) for Anek Lines i tidsrummet fra den 6. juli 1989 og indtil juli 1994.

2. Minoan Lines, Anek Lines, Karageorgis Lines, Adriatica di Navigazione SpA, Ventouris Group Enterprises SA og Strintzis Lines har overtrådt EF-traktatens artikel 85, stk. 1, ved at aftale de takstniveauer, der skulle anvendes for lastbiler på ruterne fra Patras til Bari og Brindisi.

Disse overtrædelser varede i følgende tidsrum:

a) for Minoan Lines, Ventouris Group Enterprises SA og Strintzis Lines i tidsrummet fra den 8. december 1989 og indtil juli 1994

b) for Karageorgis Lines i tidsrummet fra den 8. december 1989 til den 27. december 1992

c) for Anek Lines i tidsrummet fra den 8. december 1987 og indtil juli 1994

d) for Adriatica di Navigazione SpA i tidsrummet fra den 30. oktober 1990 og indtil juli 1994.

Artikel 2

For de i artikel 1 omhandlede overtrædelser pålægges de nedennævnte virksomheder følgende bøder:

– Minoan Lines, en bøde på 3,26 mio. ECU

– Strintzis Lines, en bøde på 1,5 mio. ECU

– Anek Lines, en bøde på 1,11 mio. ECU

– Marlines SA, en bøde på 0,26 mio. ECU

– Karageorgis Lines, en bøde på 1 mio. ECU

– Ventouris Group Enterprises SA, en bøde på 1,01 mio. ECU

– Adriatica di Navigazione SpA, en bøde på 0,98 mio. ECU.

[...]«

8 Beslutningen er rettet til syv virksomheder, nemlig Minoan Lines, Heraklion, Kreta (Grækenland) (herefter »Minoan«), Strintzis Lines, Piræus (Grækenland) (herefter »Strintzis«), Anek Lines, Chania, Kreta (Grækenland) (herefter »Anek«), Marlines SA, Piræus (herefter »Marlines«), Karageorgis Lines, Piræus (herefter »Karageorgis«), Ventouris Group Enterprises SA, Piræus (herefter »sagsøgeren« eller »Ventouris Ferries«) og Adriatica di Navigazione SpA, Venedig (Italien) (herefter »Adriatica«).

Retsforhandlinger og parternes påstande

9 Ved stævning registreret på Rettens Justitskontor den 1. marts 1999 har sagsøgeren anlagt sag med påstand om annullation af beslutningen.

10 Ved særskilt dokument registreret på Rettens Justitskontor samme dag har sagsøgeren indgivet begæring om udsættelse af gennemførelse af beslutningen samt en begæring om fritagelse fra forpligtelsen til at stille en bankgaranti. Ved Rettens præsidents kendelse af 20. juli 1999 blev begæringerne ikke taget til følge, og afgørelsen om sagens omkostninger blev udsat.

11 På grundlag af den refererende dommers rapport har Retten besluttet at indlede den mundtlige forhandling og som led i foranstaltninger til sagens tilrettelæggelse anmodet Kommissionen om skriftligt at besvare et spørgsmål og fremlægge nogle dokumenter. Kommissionen har efterkommet disse anmodninger inden for den fastsatte frist.

12 Parterne har afgivet mundtlige indlæg og besvaret mundtlige spørgsmål for Retten under retsmødet, der blev afholdt den 2. juli 2002.

13 Sagsøgeren har nedlagt følgende påstande:

– Beslutningen annulleres helt eller delvist.

– Subsidiært annulleres eller nedsættes den bøde, der er pålagt sagsøgeren.

– Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

14 Kommissionen har nedlagt følgende påstande:

– Frifindelse i det hele.

– Sagsøgeren tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Retlige bemærkninger

15 Sagsøgeren har påberåbt sig fire anbringender til støtte for sin påstand om annullation af beslutningen. Ifølge det første anbringende er der anlagt en urigtig vurdering af de faktiske omstændigheder, for så vidt som det anføres i beslutningen, at sagsøgeren har deltaget i en aftale om prisfastsættelse for ruten Patras-Bari. Ifølge det andet anbringende er den kontrolundersøgelse, der blev foretaget hos ETA, og hvorfra størstedelen af Kommissionens bevismateriale stammer, retsstridig. Ifølge det tredje anbringende, som er subsidiært, er der foretaget en urigtig anvendelse af EF-traktatens artikel 85, stk. 1 (nu artikel 81, stk. 1, EF), i forhold til sagens faktiske omstændigheder, idet det drejer sig om aftaler af ringe betydning. Det fjerde anbringende vedrører manglende begrundelse.

16 Til støtte for påstanden om annullation eller nedsættelse af den pålagte bøde har sagsøgeren gjort et femte, endnu mere subsidiært, anbringende gældende, vedrørende tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet ved fastsættelsen af bødens størrelse, for så vidt angår vurderingen af overtrædelsens varighed og grovhed, samt for så vidt angår sagsøgerens del af ansvaret for overtrædelsen.

I – Påstanden om annullation af beslutningen

Det første anbringende, hvorefter der er anlagt en urigtig vurdering af de faktiske omstændigheder, for så vidt som Kommissionen anser det for godtgjort, at sagsøgeren har deltaget i en aftale om prisfastsættelse for ruten Patras-Bari

A – Indledende betragtninger

Parternes argumenter

17 Sagsøgeren har indledningsvis gjort gældende, at det er selskabet, der har skabt færgeruten Patras-Igoumenitsa-Corfou-Bari i 1984, og at det var selskabet, som med egne midler, i samarbejde med de lokale italienske myndigheder, bidrog til opbygningen af en passende infrastruktur i Bari havn, som gjorde det muligt for skibe indrettet til transport af lastbiler at lægge til, med det formål at efterkomme markedets behov og tilbyde forbrugerne, passagererne og transportvirksomhederne en service af højeste kvalitet. Sagsøgeren har anført, at selskabet har opbygget en trofast og stabil kundekreds, som for så vidt angår transport af lastbiler udgøres af internationale transportvirksomheder, som sagsøgeren har samarbejdet med gennem flere år på baggrund af særlige aftaler indgået med hver af virksomhederne. Hver rute har endvidere sine egne geopolitiske og økonomiske kendetegn og henvender sig til forskellige kundegrupper. Færgeselskaber, der betjener en særlig rute, har derfor ingen interesse – hverken økonomisk, teknisk eller erhvervsmæssig – i at betjene en eller flere andre ruter.

18 Sagsøgeren har gjort gældende, at henset til selskabets særlige og fremtrædende situation på ruten Patras-Bari og henset til kundekredsens stabilitet og trofasthed havde selskabet ingen grund til at indgå aftaler med andre selskaber, som udøvede deres aktiviteter på andre ruter (Patras-Ancona, Patras-Brindisi) ved at aftale de priser, der skulle anvendes for lastbiler, som Kommissionen har hævdet. Sagsøgeren har anført, at selskabet derimod havde mulighed for selv at fastsætte sin forretnings- og prispolitik under hensyn til markedsvilkårene, konkurrencesituationen på markedet, inflationen, den græske drakmes kurssvingninger og omkostningerne til drift af skibene. Sagsøgeren har endvidere præciseret, at selskabets forretningspolitik altid er blevet fastsat inden for rammerne af retningslinjer og henstillinger fra det græske ministeriun for handelsflåden for at undgå illoyal konkurrence og prisfastsættelser på et »særligt lavt« niveau.

19 Efter sagsøgerens opfattelse har Kommissionen anlagt en urigtig vurdering af beviselementerne, når den konkluderer, at sagsøgeren har deltaget i en aftale om prisfastsættelse for ruten Patras-Bari for lastbiler i perioden fra 8. december 1989 til juli 1994. Sagsøgeren har således anført, at Kommissionen har konkluderet, at sagsøgeren har deltaget i en aftale, på baggrund af beviselementer bestående af en korrespondance mellem andre selskaber, hovedsageligt vedrørende en anden færgerute, nemlig ruten mellem Patras og Ancona, og har konkluderet, at sagsøgeren har deltaget i den påståede aftale på baggrund af henvisninger til sagsøgeren, som visse selskaber har anført i den nævnte korrespondance. Sagsøgeren har i denne forbindelse præciseret, at ved den uanmeldte kontrolundersøgelse i sagsøgerens kontorer fandt Kommissionen ingen dokumenter eller forhold, som kunne bevise, at selskabet havde deltaget i eller medvirket til en eller flere aftaler om fastsættelse af priser for lastbiler.

20 Sagsøgeren har endvidere anført, at Kommissionen ikke har taget en række dokumenter, som den har fået kendskab til under kontrolundersøgelserne (korrespondance mellem selskaber, som hovedsageligt driver virksomhed på ruten Patras-Ancona), og som beviste, at der ikke fandtes en aftale mellem sagsøgeren og disse selskaber om prisfastsættelse, i betragtning som frifindelsesbeviser.

21 Sagsøgeren har endvidere anført grundene til, at den finder, at de forskellige beviselementer, som Kommissionen har anvendt for at begrunde de klagepunkter, den har anført over for sagsøgeren, ikke kan betragtes som beviser.

22 Kommissionen har indledningsvis anført, at den i betragtning 5 til beslutningen har anført, at de tre omhandlede færgeruter ikke udgør særskilte markeder, men at der er en vis substitution mellem dem. Kommissionen finder endvidere, at sagsøgeren indirekte har erkendt, at de tre ruter udgør et enkelt marked, idet sagsøgeren har anført, at selskabet var nødsaget til at hæve prisniveauet for 1993 og 1994 i takt med det prisniveau, som de selskaber, der drev de andre ruter, ønskede for at undgå priskrig.

23 For så vidt angår sagsøgerens fremtrædende stilling på ruten Patras-Bari har Kommissionen understreget, at traktatens artikel 85 vedrører alle aftaler, som har til formål eller til følge at begrænse ikke alene den effektive konkurrence, men også den potentielle konkurrence på det relevante marked. Sagsøgeren har imidlertid ikke godtgjort, at det var umuligt (økonomisk, teknisk eller forretningsmæssigt) for de selskaber, der drev de andre ruter på det omhandlede marked, at drive ruten Patras-Bari. Kommissionen har herved anført, at sagsøgerens anbringender er vilkårlige og selvmodsigende. Således har sagsøgeren anført, idet selskabet dog har anerkendt, at de tre omhandlede ruter forbandt Grækenland med Italien, og at ruterne i et vist omfang kunne erstatte hinanden, at hver rute havde sine egne geopolitiske og økonomiske kendetegn og var rettet til forskellige kundegrupper, samt at hver rute som følge heraf fungerede selvstændigt.

24 Af denne grund er Kommissionens synspunkt, hvorefter det relevante marked er markedet for roll-on-roll-off-færgetransport mellem Grækenland og Italien, og hvorefter de forskellige ruter på markedet ikke drives selvstændigt som adskilte markeder, men frembyder en vis grad af substitution (betragtning 3-5 til beslutningen), i realiteten ikke blevet bestridt.

25 Kommissionen finder herefter, at sagsøgerens argument, hvorefter selskabet ikke havde grund til at indgå aftaler, er irrelevant, idet selskabets deltagelse i aftaler om fastsættelse af internationale priser for lastbiler er godtgjort.

Rettens bemærkninger

26 Sagsøgerens argumentation tager sigte på at sondre mellem de forskellige færgeruter, som forbinder Grækenland og Italien, og at bebrejde Kommissionen, at den uden begrundelse herfor har undladt at tage de grundlæggende forskelle mellem disse ruter i betragtning. Kommissionen har bestridt sagsøgerens argumentation og har fremført synspunktet om en sammenhængende overtrædelse. Derfor opstår spørgsmålet om arten af den ved beslutningen sanktionerede overtrædelse, hvilket spørgsmål må undersøges før vurderingen af Kommissionens handlinger i forbindelse med fremskaffelsen af beviser mod sagsøgeren.

27 Ordlyden af beslutningens konklusion viser, at Kommissionen har sanktioneret to overtrædelser: Artikel 1, stk. 1, vedrører en prisaftale om forskellige transporttjenester (lastbiler, passagerer, personbiler osv.) ydet af roll-on-roll-off-færgeselskaberne mellem Patras og Ancona; artikel 1, stk. 2, vedrører en prisaftale om transport af lastbiler på ruterne fra Patras til Bari og til Brindisi.

28 For så vidt angår den første overtrædelse, som fandt sted fra juli 1987 til juli 1994, er det alene de selskaber, som betjente ruten Patras-Ancona, som har deltaget heri. Det drejer sig om Minoan, Anek, Karageorgis, Marlines og Strintzis. For så vidt angår den anden overtrædelse vedrørende ruterne fra Patras til Bari og til Brindisi fra december 1989 til juli 1994 var der derimod tre af de selskaber, som betjente ruterne (Adriatica, Ventouris og Strintzis), men ligeledes tre af de selskaber, som ikke betjente disse ruter (Minoan, Anek og Karageorgis), som havde deltaget i overtrædelsen. Det bemærkes i denne forbindelse, at Kommissionen ikke omvendt har antaget, at de selskaber, der betjente de sydlige ruter (fra Patras til Bari og til Brindisi), havde deltaget i en aftale med de selskaber, der betjente de nordlige ruter (fra Patras til Ancona), for så vidt angår de priser, der skulle anvendes på sidstnævnte ruter.

29 Det er Kommissionens opfattelse, at beslutningen ikke omhandler to særskilte overtrædelser, men én sammenhængende overtrædelse. Den har anført, at beslutningens artikel 1 skal læses i lyset af betragtningerne til beslutningen, og har gjort gældende, at disse betragtninger konstant henviser til en samlet aftale vedrørende de tre linjer (Ancona-Bari-Brindisi-Patras), der betragtes som udgørende ét samlet marked. Kommissionen har særligt henvist til betragtning 144 in fine til beslutningen, hvori den har udtalt:

»På baggrund af det ovenfor anførte finder Kommissionen, at Minoan, Anek, Karageorgis, Marlines og Strintzis deltog i en aftale stridende mod EF-traktatens artikel 85 ved at aftale de priser, der skulle anvendes for roll-on-roll-off-færgetransport mellem Patras og Ancona. Kommissionen finder desuden, at Minoan, Anek, Karageorgis, Strintzis, Ventouris Ferries og Adriatica Navigazione aftalte de takstniveauer, der skulle anvendes for lastbiler på ruterne mellem Patras og Bari/Brindisi. Disse aftaler indgik i en bredere samordning om fastsættelse af takster for færgeoverfart mellem Italien og Grækenland. De bør derfor ikke betragtes som særskilte overtrædelser, men derimod som led i én sammenhængende overtrædelse.«

30 Det er ubestrideligt, at beslutningens konklusion og betragtning 144 til beslutningen ikke afspejler det samme synspunkt, idet konklusionen ikke fastholder tilstedeværelsen af en sammenhængende overtrædelse.

31 Det bemærkes, at det er gennem en beslutnings konklusion, at Kommissionen angiver karakteren og rækkevidden af de overtrædelser, den sanktionerer. Det må understreges, at i princippet er det, når det drejer sig om netop rækkevidden og karakteren af de sanktionerede overtrædelser, konklusionen og ikke betragtningerne, som er afgørende. Det er alene i tilfælde af, at de i konklusionen anvendte formuleringer ikke er klare, at det er nødvendigt at fortolke dem ved hjælp af betragtningerne til beslutningen. Domstolen har tidligere fastslået, at med henblik på at afgrænse, hvem der er omfattet af en beslutning, hvori der konstateres en overtrædelse, bør denne beslutnings konklusion lægges til grund, når den ikke giver anledning til tvivl (Domstolens dom af 16.12.1975, forenede sager 40/73-48/73, 50/73, 54/73-56/73, 111/73, 113/73 og 114/73, Suiker Unie m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 1663, præmis 315).

32 Ordlyden af beslutningens konklusion giver i det foreliggende tilfælde ikke anledning til tvivl, tværtimod er den klar og præcis. Det fremgår klart heraf, at Kommissionen var af den opfattelse, at der for det første var indgået en aftale mellem de selskaber, der betjente den nordlige rute (Patras-Ancona), om, hvilke priser der skulle anvendes på denne rute, og for det andet var indgået en aftale mellem alle de selskaber, der er omfattet af beslutningen (bortset fra Marlines), om priserne for transporttjenester på de sydlige ruter (Patras-Bari og Patras-Brindisi) for lastbiler. Ikke alene nævnes overtrædelsens samlede karakter ikke i beslutningens konklusion, men konklusionen er endvidere usædvanlig præcis i beskrivelsen af de sanktionerede overtrædelser. For det første er beslutningens artikel 1 således underopdelt i to stykker vedrørende forskellige selskaber, og for det andet præciserer beslutningen for så vidt angår de selskaber, der er omfattet af beslutningens artikel 1, stk. 2, at overtrædelsen af traktatens artikel 85, stk. 1, består i, at selskaberne har indgået aftale om de takstniveauer, der skulle anvendes for lastbiler, og at dette alene omfattede ruterne Patras-Bari og Patras-Brindisi. Det følger heraf, at de to bestemmelser i beslutningens artikel 1 vedrører overtrædelser, der er adskilte, af to grunde: De omfatter forskellige selskaber, og de har forskellig rækkevidde eller intensitet.

33 Da beslutningens konklusion ikke er tvetydig, må det ved vurderingen af de forskellige anbringender lægges til grund, at det, som Kommissionen har fastslået og sanktioneret, ikke er en sammenhængende overtrædelse vedrørende alle ruterne, men to særskilte overtrædelser, en vedrørende den nordlige rute (artikel 1, stk. 1) og en anden vedrørende den sydlige rute (artikel 1, stk. 2). For så vidt angår sagsøgeren fremgår det klart af beslutningen, at selskabet ikke holdes ansvarligt for andre overtrædelser end den, der er omhandlet i beslutningens artikel 1, stk. 2.

B – Om anbringendet er begrundet

34 Under hensyn til det ovenfor anførte skal det inden for rammerne af første anbringende undersøges, om det er med rette, at sagsøgeren har hævdet, at Kommissionen har anlagt et urigtigt skøn ved at betragte de i beslutningen nævnte dokumenter som bevis for selskabets deltagelse i det i beslutningens artikel 1, stk. 2, nævnte kartel, nemlig en aftale om prisfastsættelse for transport af lastbiler på ruterne fra Patras til Bari og til Brindisi mellem den 8. december 1989 og juli 1994. Behandlingen af dette anbringende kræver en detaljeret undersøgelse af de forskellige bevisdokumenter, som Kommissionen har lagt til grund ved vurderingen af, om sagsøgeren har deltaget i dette kartel.

1. Telefaxen af 8. december 1989

– Parternes argumenter

35 Sagsøgeren har for det første henvist til en telefax fra Strintzis af 8. december 1989, som blev sendt til Anek, Minoan, Karageorgis og selskabet Hellenic Mediterranean Lines, og som var vedlagt de påståede »prislister« gældende for lastbiler fra den 10. december 1989 på ruterne Patras-Ancona og Patras-Bari/Brindisi. Sagsøgeren har gjort gældende, at det er med urette, at Kommissionen på baggrund af denne telefax har konkluderet i betragtning 128 og 129 til beslutningen, at selskabet havde deltaget i en aftale om fastsættelse af de priser, der skulle anvendes for lastbiler i 1990 (og som skulle gælde fra den 8.12.1989). Sagsøgeren har anført, at selskabet havde fastsat de priser, det ville anvende i 1990 for transport af lastbiler, før Strintzis fremsendte den omhandlede telefax. Sagsøgeren har til støtte herfor særligt henvist til en telex, som selskabet den 4. december 1989 sendte til sin hovedagent i Italien, Pan Travel, hvori sagsøgeren oplyste om sine nye priser, som skulle anvendes for lastbiler.

36 Sagsøgeren har gjort gældende, at de »prislister«, som var vedlagt telefaxen af 8. december 1989, ikke udgjorde en »aftale« om at fastsætte priserne for lastbiler, som sagsøgeren har indgået med de andre selskaber, der er adressater for beslutningen, men blot afspejler de priser, som det ifølge selskabet var rimeligt at anvende på de ruter, der sikrer forbindelsen mellem Grækenland og Italien, og som selskabet allerede tidligere havde besluttet at anvende på ruten Patras-Bari. Det var således under hensyn til den omstændighed, at det omhandlede dokument afspejlede de priser, som sagsøgeren fandt rimelige, og som selskabet – for så vidt de angik ruten Patras-Bari – allerede tidligere havde fastsat og offentliggjort gennem sit agentnetværk, at sagsøgeren havde underskrevet dokumentet. Sagsøgeren har præciseret, at for at selskabet kunne meddele sine priser den 4. december 1989, var der forud forløbet en lang periode, hvorunder selskabets forskellige kompetente afdelinger havde behandlet de oplysninger, der var resultatet af deres markedsanalyse og deres forudsigelser vedrørende den græske drakmes sandsynlige kurssvingninger i forhold til andre europæiske valutaer og oliemarkedets sandsynlige svingninger, før deres prisforslag blev udarbejdet og fremsendt til selskabets bestyrelse og endeligt godkendt eller ændret. Kommissionen kan derfor ikke med rette anføre, at eftersom »prislisterne« vedlagt telefaxen af 8. december 1989 ikke indeholder en dato, kunne sagsøgeren have medunderskrevet disse prislister nogle dage tidligere.

37 Sagsøgeren har tilføjet, at et dokument, som henviser til visse vejledende priser, og hvorpå der alene er nogle underskrifter, under alle omstændigheder ikke udgør en aftale, idet dokumentet ikke har kendetegn, der kan vise dets bindende karakter, nemlig den omstændighed, at det indeholdt bestemmelser om sanktioner i tilfælde af overtrædelse af aftalen, anvendelsen af eventuelle straffevilkår, betaling af erstatning osv.

38 Kommissionen har for det første understreget, at sagsøgeren har erkendt at have underskrevet den prisliste, som er vedlagt telefaxen af 8. december 1989. Derefter har den anført, at det ikke er nødvendigt, at en »aftale« i henhold til traktatens artikel 85, stk. 1, er bindende, og at det er tilstrækkeligt, at de pågældende virksomheder har givet udtryk for en fælles vilje til at optræde på markedet på en bestemt måde (Rettens dom af 24.10.1991, sag T-1/89, Rhône-Poulenc mod Kommissionen, Sml. II, s. 867, præmis 120, og af 14.5.1998, sag T-347/94, Mayr-Melnhof mod Kommissionen, Sml. II, s. 1751, præmis 65).

39 Under hensyn til det ovenfor anførte er det af mindre betydning, om den omhandlede liste var udtryk for de takstniveauer, som sagsøgeren fandt rimelige, og som var genstand for den aftale, der var indgået med de andre forfulgte selskaber, eller om listen var udtryk for et forslag fra disse, som sagsøgeren havde tilsluttet sig.

– Rettens bemærkninger

40 Den telefax af 8. december 1989, som Strintzis sendte til Minoan, Anek, Karageorgis og selskabet Hellenic Mediterranean Lines, indeholder prisangivelser for transport af lastbiler med virkning fra den 10. december 1989 på ruterne Patras-Ancona, Patras-Bari og Patras-Brindisi. Ophavsmanden har anvendt følgende formulering: »Hermed fremsendes en fotokopi af prislisten, som skal finde anvendelse for lastbiler på de ruter, der forbinder Grækenland og Italien, som også er underskrevet af Ventouris Ferrys.« Prislisten er underskrevet af Strintzis, af de forskellige selskaber, som er adressater for telefaxen, og af sagsøgeren.

41 Det bemærkes for det første, at sagsøgeren i stævningen har erkendt at have underskrevet den prisliste, der var vedlagt telefaxen.

42 Telefaxen udgør således et klart indicium for, at der har været en aftale om fastsættelse af de priser, der skulle anvendes for lastbiler mellem de omhandlede selskaber, herunder sagsøgeren. Den omstændighed, at sagsøgeren ikke er nævnt blandt adressaterne for telefaxen, kan ikke modsige denne vurdering eller føre til den konklusion, at sagsøgeren ikke deltog i aftalen, idet telefaxens ophavsmand udtrykkeligt nævner, at sagsøgeren er indforstået med de foreslåede priser.

43 Sagsøgeren har anført, at selskabet den 4. december 1989 havde meddelt sit agentnetværk de nye priser, som skulle anvendes i 1990 for lastbiler, og har understreget, at denne omstændighed viser, at den prisliste, der var vedlagt den telefax, som Strintzis fremsendte den 8. december 1989, ikke udgjorde en aftale, men blot afspejlede de priser, som det ifølge selskabet var rimeligt at anvende på de ruter, der sikrede forbindelsen mellem Grækenland og Italien, og som selskabet allerede tidligere havde besluttet at anvende på ruten Patras-Bari.

44 Dette argument kan ikke tiltrædes.

45 Det bemærkes indledningsvis, således som Kommissionen har understreget, at da den prisliste, der var vedlagt telefaxen, ikke er dateret, skal datoerne for indgåelsen og undertegnelsen af aftalen fastslås, idet det kunne have fundet sted samme dag som telefaxen blev afsendt eller nogle dage tidligere. Flere forhold peger på, at aftalen om de nye priser er indgået før datoen for afsendelsen af telefaxen.

46 For det første peger den omstændighed, at telexens ophavsmand oplyser, at de priser, der skal anvendes for lastbiler, allerede er underskrevet af Ventouris, på, at sagsøgeren på et tidligere tidspunkt end telefaxens afsendelse har givet sit samtykke. Som Kommissionen har antydet, kan den liste, der blev meddelt den 8. december 1989 af Strintzis til Anek, Minoan, Karageorgis og Hellenic Mediterranean Lines, og som indeholdt disse fem selskabers samt sagsøgerens underskrifter, have været underskrevet endog før den 4. december, hvor sagsøgeren meddelte sine agenter de priser, som selskabet ville anvende i 1990. Herefter, dvs. hvis selskabet sendte meddelelsen til sine agenter, straks efter at listen var underskrevet, er telexen af 4. december 1989 alene en afspejling af, at den aftale, der var indgået forinden, blev anvendt i praksis. Sagsøgeren har gjort gældende, at selskabets priser blev efterlignet af de andre selskaber. Et sådant synspunkt kan imidlertid ikke tiltrædes, for det første fordi telefaxen udtrykkeligt angiver, at sagsøgeren deltager i aftalen, og for det andet fordi – selv hvis det anerkendes, som sagsøgeren har anført, at selskabet allerede havde besluttet selvstændigt at anvende de nye priser – den ubestridte omstændighed, at sagsøgeren har underskrevet en prisliste, ikke kan fortolkes på anden måde end som en deltagelse i en aftale om de fremtidige priser.

47 For det andet bemærkes, at de to prislister, der skal anvendes for lastbiler i 1990, nemlig den af 4. december 1989, som sagsøgeren hævder at have fastsat selvstændigt, og den af 8. december 1989, som er blevet underskrevet af alle selskaberne, ikke alene indeholder nøjagtig de samme priser, men desuden fastsætter den 10. december 1989 som ikrafttrædelsesdato.

48 Herefter er det med rette, at Kommissionen fandt, at den mest troværdige forklaring var, at den fælles prisliste var blevet besluttet før den 4. december 1989, men at den af ikke nærmere præciserede årsager først var blevet fremsendt til de andre selskaber den 8. december 1989. De seks omhandlede selskabers undertegnelse af en sådan prisliste kunne således alene finde sted under et møde eller en forudgående rundsendning af de omhandlede sider. Det forekommer således sandsynligt, at adressaterne for den telefax, som Strintzis sendte den 8. december 1989, hver især havde underskrevet dokumentet efter anmodning fra Strintzis, og at sagsøgeren, som var den sidste, der underskrev, beholdt en kopi af det dokument, alle de omhandlede selskaber havde underskrevet, før det blev sendt tilbage til Strintzis, der i egenskab af sekretær underrettede de andre fire selskaber om, at alle de omhandlede selskaber havde underskrevet, ved fremsendelse af en kopi af prislisten med de seks underskrifter.

49 Selv hvis det antages, at de priser, der fremgår af listen, svarer til de priser, som sagsøgeren forinden havde besluttet, vil den blotte fremsendelse af disse priser til Strintzis, hvilket ikke er blevet bestridt, under alle omstændigheder være tilstrækkeligt til at fastslå, at sagsøgeren har deltaget i den aftale om prisfastsættelse, der er indeholdt i telefaxen af 8. december 1989. Der er to omstændigheder, der bekræfter denne fortolkning af omstændighederne, nemlig for det første at alle selskaberne, herunder sagsøgeren, har underskrevet prislisten, og for det andet den omstændighed, at Strintzis udtrykkeligt har understreget, at sagsøgeren var indforstået med de foreslåede priser. Ingen anden forklaring på, at sagsøgeren har valgt at meddele sine priser for 1990 til sine konkurrenter, er tænkelig.

50 Henset til sagsøgerens betydning og historiske tilstedeværelse på ruten Patras-Bari, som selskabet betjente alene frem til 1990, som det understreges i stævningens indledning, er sagsøgerens argument om, at det var det selskab, der havde foretaget en detaljeret forudgående undersøgelse af priserne for 1990 på ruten Patras-Bari, og som har underrettet de øvrige selskaber om dets vurderinger vedrørende de priser, der skulle finde anvendelse, blot en bekræftelse af vigtigheden af sagsøgerens rolle ved den praktiske gennemførelse af dette led i aftalen. Herefter kan denne omstændighed, som Kommissionen har understreget, ikke fritage sagsøgeren for ansvar.

51 Sagsøgeren kan ikke med rette anføre, at det alene drejer sig om vejledende priser, for hvis dette havde været tilfældet, ville selskabet ikke have haft nødig at indgå aftale med de andre selskaber, der havde underskrevet prislisten. Heraf følger, at det drejer sig om en aftale om prisfastsættelse mellem de omhandlede selskaber og ikke blot om en informationsudveksling mellem dem.

52 Hvad angår sagsøgerens argument om den manglende forpligtelse for de selskaber, der har underskrevet prislisten, til at overholde priserne, bemærkes blot, at det ikke er et krav, for at en aftale mellem selskaber svarer til en aftale, der er forbudt ved traktatens artikel 85, stk. 1, at der er tale om en bindende kontrakt. Det er tilstrækkeligt, at de pågældende virksomheder har givet udtryk for en fælles vilje til at optræde på markedet på en bestemt måde (dommen i sagen Mayr-Melnhof mod Kommissionen, præmis 65, og dommen i sagen Rhône-Poulenc mod Kommissionen, præmis 120).

53 Det fremgår endvidere af retspraksis, at det ved anvendelsen af traktatens artikel 85, stk. 1, ikke er nødvendigt at tage hensyn til en aftales faktiske følger, såfremt aftalen har til formål at hindre, begrænse eller fordreje konkurrencen inden for det fælles marked (Domstolens dom af 13.7.1966, forenede sager 56/64 og 58/64, Consten og Grundig, Sml. 1965-1968, s. 245, org.ref.: Rec. s. 429, og Rettens dom af 15.3.2000, forenede sager T-25/95, T-26/95, T-30/95 – T/32/95, T-34/95 – T-39/95, T-42/95 – T-46/95, T-48/95, T-50/95 – T-65/95, T-68/95 – T-71/95, T-87/95, T-88/95, T-103/95 og T-104/95, Cimenteries CBR m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 491, præmis 1 120 og 1 170).

54 Den omstændighed, at de seks omhandlede selskaber har underskrevet en prisliste, som skal finde anvendelse på forskellige kategorier af tjenesteydelser, som fastsætter en samlet ikrafttrædelsesdato, er således tilstrækkelig til at godtgøre, at der forelå en aftale. Efter sagens omstændigheder kan sagsøgeren ikke påberåbe sig uvidenhed om konsekvenserne af selskabets undertegnelse af prislisten. Selskabet burde have forstået, at underretningen om de priser, som selskabet havde besluttet at anvende, og selskabets konkurrenters efterfølgende underskrift af en fælles prisliste med samme takster, som skulle finde anvendelse fra en bestemt dato, kunne udgøre en prisaftale, som er ulovlig efter traktaten. Det fremgår således af retspraksis, at det ikke er nødvendigt for, at en overtrædelse kan antages at være begået forsætligt, at virksomheden vidste, at den overtrådte forbuddet i traktatens artikel 85; det er tilstrækkeligt, at virksomheden ikke kunne være uvidende om, at den pågældende adfærd havde til formål eller til følge at begrænse konkurrencen (Domstolens dom af 11.7.1989, sag 246/86, Belasco m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 2117, præmis 41).

2. Telefaxen af 30. oktober 1990

– Parternes argumenter

55 Sagsøgeren har bestridt at have modtaget den telefax, som Strintzis den 30. oktober 1990 har fremsendt til otte selskaber, som driver virksomhed på markedet for søtransport mellem Grækenland og Italien, og som var vedlagt en prisliste (i græske drakmer og italienske lire), der skulle finde anvendelse for lastbiler på ruterne Patras-Ancona, Patras-Bari og Patras-Brindisi fra den 5. november 1990.

56 Sagsøgeren har endvidere bestridt den bevismæssige værdi, som Kommissionen har tillagt denne telefax ved i betragtning 130 til beslutningen at have konkluderet, at sagsøgeren sammen med beslutningens øvrige adressater havde deltaget i en aftale om fastsættelse af de priser, der skulle anvendes for lastbiler i 1991, og som skulle træde i kraft den 5. november 1990. Denne konklusion tager ikke hensyn til den omstændighed, at fra begyndelsen af oktober 1990, dvs. før fremsendelsen af telefaxen, havde sagsøgeren allerede fastsat og offentliggjort de priser, der skulle finde anvendelse i 1991 for lastbiler, således som det fremgår af de dokumenter, der er fremsendt til Kommissionen (fortrolige skrivelser fremsendt af sagsøgeren den 11. oktober 1990 til sine medarbejdere og til transportvirksomhederne).

57 Sagsøgeren har i denne forbindelse gjort gældende, at den angivelse af de priser, som selskabet havde besluttet at anvende i 1991, i en kolonne med overskriften »Bari« i den tabel, der var vedlagt telefaxen fra Strintzis, kan forklares med, at da der næsten var forløbet en måned, siden selskabet havde oplyst sine medarbejdere om priserne, og at der herskede en relativ gennemsigtighed på markedet for så vidt angår de priser, som hvert selskab offentliggør, var de selskaber, der betjente de andre ruter, blevet underrettet af en agent eller en transportvirksomhed om de priser, sagsøgeren anvendte for lastbiler, og havde gentaget dem i den omhandlede tabel. Dette argument er imidlertid alene en forklaring og en logisk fortolkning af en tredjepersons, nemlig Strintzis’, handlinger, med hensyn til hvilke sagsøgeren ikke er i stand til at kende den nøjagtige begrundelse for, at selskabets priser var blevet gengivet i den »prisliste«, der var vedlagt den omhandlede telefax. Sagsøgeren har i denne forbindelse anført, at den omstændighed, at den »prisliste«, der var vedlagt Strintzis’ telefax af 30. oktober 1990, ikke er dateret, ikke beviser noget i sig selv og særligt ikke, at de priser, der fremgår heraf, havde været genstand for en forudgående »aftale«.

58 Sagsøgeren finder endvidere, at telefaxen tværtimod viser, at der ikke har været en aftale, som sagsøgeren har deltaget i. Selskabet har gjort gældende, at den omstændighed, at Strintzis i telefaxen af 30. oktober 1990 havde anmodet sagsøgeren om at bekræfte aftalen om indholdet af den omhandlede telefax, viser, at der ikke forelå nogen endelig aftale mellem sagsøgeren og de andre selskaber, idet det i modsat fald ikke ville have været nødvendigt for Strintzis at anmode sagsøgeren om at bekræfte sit samtykke.

59 Kommissionen har anført, at eftersom den prisliste, der er vedlagt den omhandlede telefax, ikke er dateret, kan aftalen være indgået på hvilket som helst tidspunkt før afsendelsen af telefaxen, og dette så meget desto mere som telefaxen og den telex, som sagsøgeren har sendt til sin agent, indeholder den samme prisliste og meget lignende ikrafttrædelsesdatoer.

– Rettens bemærkninger

60 Den omhandlede telefax er blevet afsendt af Strintzis den 30. oktober 1990 til otte selskaber, der driver færgefart mellem Grækenland og Italien (Adriatica, Anek, Hellenic Mediterranean Lines, Karageorgis, Minoan, Med Lines, Strintzis og Ventouris Ferries). Ophavsmanden har udtrykt sig på følgende måde: »Hermed fremsendes den endelige aftale om lastbilpriserne. De bedes bekræfte Deres indforståelse, og vi foreslår, at priserne bekendtgøres den 1. november og sættes i kraft som aftalt pr. 5. november 1990.« En tabel med priserne angivet i græske drakmer og italienske lire for forskellige lastbilkategorier på ruterne mellem Patras og Ancona, Bari og Brindisi var vedlagt telefaxen.

61 Det skal tilføjes, at i henhold til 20. betragtning til beslutningen sendte Minoan efterfølgende den 2. november 1990 en meddelelse til sine agenter om de nye priser gældende fra den 5. november 1990, hvori det anføres, at disse priser var aftalt af rederierne på alle ruterne mellem Grækenland og Italien.

62 Sagsøgeren, som er en af adressaterne for telefaxen af 30. oktober 1990, og som logisk må betragtes som et af de selskaber, der betjener ruterne mellem Grækenland og Italien, har ikke bestridt den bevismæssige værdi af dette dokument for så vidt angår selskabets deltagelse i aftalen.

63 Sagsøgeren har hævdet ikke at have modtaget det dokument, der blev fremsendt den 2. november 1990 af Minoan. Det fremgår imidlertid af indholdet af dette dokument, hvis eksistens og ægthed sagsøgeren ikke har bestridt, at sagsøgeren havde givet sit samtykke til de priser, der skulle finde anvendelse for lastbiler, og til den dato, hvor de nye prislister skulle træde i kraft.

64 Henset til omstændighederne i sagen, som er kendetegnet ved tilstedeværelsen af lignende aftaler i løbet af de foregående år, kan sagsøgeren ikke påberåbe sig, at Kommissionen ikke er i besiddelse af et dokument, der beviser, at selskabet havde efterkommet Strintzis’ anmodning om at bekræfte sit samtykke til indholdet af den omhandlede telefax. Det fremgår således af retspraksis, at det, for at der er tale om en aftale i henhold til traktatens artikel 85, stk. 1, er tilstrækkeligt, at de pågældende virksomheder har givet udtryk for en fælles vilje til at optræde på markedet på en bestemt måde (Domstolens dom af 8.7.1999, sag C-49/92 P, Kommissionen mod Anic Partecipazioni, Sml. I, s. 4125, præmis 130, og sag C-235/92 P, Montecatini mod Kommissionen, Sml. I, s. 4539, præmis 162, Rettens dom af 6.4.1995, sag T-141/89, Trefileurope mod Kommissionen, Sml. II, s. 791, præmis 95, dommen i sagen Cimenteries CBR m.fl. mod Kommissionen, præmis 958, og af 26.10.2000, sag T-41/96, Bayer mod Kommissionen, Sml. II, s. 3383, præmis 67).

65 Sagsøgerens argument om en påstået forudgående fastsættelse og offentliggørelse af selskabets nye priser må forkastes af de grunde, der fremgår af vurderingen af den bevismæssige værdi af telefaxen af 8. december 1989. Den omstændighed, at den fremsendte prisliste ikke var dateret, kan fortolkes som et indicium for en forudgående indgåelse af en aftale. På samme måde udgør den omstændighed, at de to prislister, der skulle anvendes for lastbiler i 1991 – nemlig den, som sagsøgeren hævder at have fastsat selvstændigt (fortrolige skrivelser fremsendt af sagsøgeren den 11.10.1990 til sine medarbejdere og til transportvirksomhederne), og den liste, som fremgår af den telefax, som Strintzis sendte til alle selskaberne den 30. oktober 1990 – indeholder ikke alene nøjagtig de samme priser, men også meget ens ikrafttrædelsesdatoer (på den ene side slutningen af oktober eller starten af november og på den anden side den 5.11.), et indicie for tilstedeværelsen af en aftale.

3. Telefaxen af 25. februar 1992

– Parternes argumenter

66 Sagsøgeren har bestridt den i beslutningen (betragtning 131) anførte fortolkning af telefaxen, som ETA afsendte den 25. februar 1992 til Minoan, hvorefter dette dokument beviser selskabets deltagelse i en aftale om fastsættelse af de priser, der skulle anvendes for lastbiler i 1992 på ruten Patras-Bari. Selskabet har gjort gældende, at det alene drejer sig om et internt dokument, som stammer fra andre selskaber, som hverken er blevet fremsendt til sagsøgeren eller meddelt selskabet på nogen måde, og hvori ETA udtrykker tvivl og bekymringer vedrørende sagsøgerens beslutning om at udvide sine aktiviteter til en ny rute, nemlig ruten Patras-Ortona. Dokumentet vedrører desuden ikke sagsøgeren, men andre selskaber, som anvender de af sagsøgeren fastsatte og meddelte priser til eventuelt at tilpasse deres priser. Sagsøgeren har således anført, at indholdet af denne telefax tværtimod til fulde viser rigtigheden af sagsøgerens oplysninger om, at selskabet førte sin egen prispolitik på den rute, den betjente, og ikke havde nogen grund til at indgå aftaler eller samarbejde med de selskaber, der betjente de andre ruter. Sagsøgeren har endelig subsidiært anført, at selv hvis det anses for godtgjort, at selskabet har deltaget i en »aftale« om prisfastsættelse, fremgår det af denne telefax, at den nævnte deltagelse med sikkerhed ophørte fra 1992.

67 Sagsøgeren har tilføjet, at det følger ikke alene af en fortolkning med udgangspunkt i ordlyden, men også af en teleologisk fortolkning af sætningen, sammenholdt med resten af telefaxens tekst, at ETA over for Minoan har givet udtryk for forretningsmæssig usikkerhed vedrørende rutens levedygtighed og dens bekymringer vedrørende sagsøgerens politik på Ortona-ruten, for at Minoan som følge heraf kan tilrettelægge sin egen politik og kan beslutte, om selskabet vil anvende et skib på Ortona-ruten, og i givet fald hvilke priser selskabet vil anvende. Sagsøgeren har endvidere anført, at når ETA bemærker, at »vi har allerede indledt drøftelser herom«, har den imidlertid ikke anført med hvem disse drøftelser er indledt og med hvilket formål.

68 Sagsøgeren har endelig anført, at det, som ETA meddelte Minoan, var prislisten, der skulle finde anvendelse på ruterne til Bari, Ortona og Ancona, dvs. de priser, der faktisk var gældende, og som blev anvendt på de omhandlede ruter, hvortil den vedlagde sit forslag til priser for ruten til Ortona. Det er imidlertid på en vilkårlig måde, som fordrejer den faktiske betydning af begrebet »gældende«, som betyder »som er gyldig« eller »som finder anvendelse«, at Kommissionen har fortolket udtrykket »den gældende prisliste« som betydende »den aftalte sats«.

69 Kommissionen har anført, at eftersom aftalen om prislisten for ruten Patras-Bari allerede eksisterede, viser dette dokument, at der var indledt forhandlinger med sagsøgeren om den prispolitik, der skulle finde anvendelse på Ortona-ruten. Kommissionen har anført, at det klart fremgår af dette dokument, at der ikke blev rejst spørgsmål om, hvilken prispolitik, der skulle anvendes på ruten Patras-Bari, da der allerede blev anvendt en prisliste, som var gjort til genstand for en aftale, og at der derfor blev fokuseret på et nyt forhold, nemlig sagsøgerens initiativ på Ortona-ruten, med hensyn til hvilken der allerede var indledt forhandlinger.

– Rettens bemærkninger

70 Det omhandlede dokument er en telefax dateret den 25. februar 1992, hvorved Minoans eneagent, nemlig ETA, oplyser Minoans hovedkontor i følgende vendinger:

»Vi kan hermed informere Dem om den seneste udvikling på Italien-ruterne.

Selskabet Ventouris har indsat sit nye skib »Polaris« på den nye rute Patras/Ortona; kapaciteten på dette skib er 150 lastbiler.

Selskabet Karageorgis Lines har indsat et chartret skib, »Nordboard«, med en kapacitet på 100 lastbiler, på ruten Patras-Ancona.

Det ligger således fast, at ruten allerede betjenes af en enorm skibskapacitet, og at vi uden tvivl går en vanskelig overgangsperiode i møde.

Vi håber gradvist at kunne indsætte Marilia & Noromorg, og derfor koncentrerer vi vore bestræbelser om den prispolitik, Ventouris fører på Ortona-ruten.

Vi har allerede indledt drøftelser herom.

Til orientering angiver vi her de nugældende priser for Bari, Ortona og Ancona og vores egne foreslåede Ortona-priser.

[...]

Vi holder Dem orienteret om enhver udvikling.«

71 Sagsøgeren har anført, at dette dokument ikke i sig selv beviser selskabets deltagelse i aftalen vedrørende ruten Patras-Bari eller den omstændighed, at ruten Patras Bari-Brindisi fortsatte med at eksistere.

72 Det må præciseres, således som det fremgår af betragtning 28 til beslutningen, at Kommissionen ikke har henvist til dette dokument som et bevis for sagsøgerens deltagelse i aftalen, men som et indicium for, »at aftalen om at opretholde forskellige priser på de forskellige ruter mellem Grækenland og Italien fortsatte i 1992«. Dokumentet anvendes således ikke som bevis for sagsøgerens deltagelse i aftalen, men som bevis for aftalens fortsættelse. Herefter er det ikke nødvendigt i forbindelse med undersøgelsen af, om dette anbringende er begrundet, at tage stilling til, om dokumentet beviser sagsøgerens deltagelse.

73 Vedrørende den bevismæssige værdi af dette dokument, for så vidt angår fortsættelsen af aftalen på ruten Patras-Bari, som indirekte omtales i betragtning 28 til beslutningen, må det fastslås, at ophavsmanden til dette dokument, ETA, oplyser modtageren, Minoan, om »de nugældende priser for Bari, Ortona og Ancona«. Priserne for ruterne til Bari og Ancona er imidlertid sammenfaldende med de priser, som de berørte selskaber, herunder sagsøgeren, havde anvendt i 1990, således som det fremgår af telefaxen af 30. oktober 1990, der er gennemgået ovenfor. Herefter kunne Kommissionen med rette konkludere, at når spørgsmålet om, hvilke priser der skulle anvendes på ruten Patras-Bari, ikke blev behandlet i telefaxen af 25. februar 1992, var det, fordi aftalen fortsat var gældende.

74 Det følger heraf, at dokumentet kan betragtes som et bevis for fortsættelsen af aftalen på ruten Patras-Bari i 1992, således som Kommissionen har gjort det i betragtning 28 til beslutningen.

4. Telexen af 24. november 1993 og mødet samme dato

– Parternes argumenter

75 Sagsøgeren har henvist til ETA’s telex til Minoan af 24. november 1993. Indledningsvist præciseres, at telexen ikke er blevet fremsendt til selskabet. Endvidere har sagsøgeren understreget, at det er fejlagtigt, når det i beslutningen på grundlag af dette dokument anføres, at sagsøgeren har deltaget i en aftale om fastsættelse af priser for lastbiler i 1993 og indtil juli 1994. Selskabet har anført, at siden 1992 har det fulgt en selvstændig prispolitik, som for 1993 var baseret på det synspunkt, at ved at hæve priserne 5 til 10% kunne selskabet imødegå inflationen. På grund af den gennemsigtighed, der herskede på markedet for så vidt angår priserne, og idet selskabet antog, at det ville give anledning til energiske reaktioner fra de andre selskaber, der drev virksomhed på det omhandlede marked, hvis selskabet anvendte den nævnte forhøjelsesprocent på sine priser, idet det navnlig drejede sig om en lille virksomhed, besluttede det imidlertid selvstændigt og uafhængigt – med det formål at komme de andre selskaber, der arbejdede mod endnu større forhøjelser, i forkøbet – at forhøje priserne med 15%.

76 Sagsøgeren bestrider ikke at have deltaget i mødet den 24. november 1993, som ovennævnte telex henviser til. Selskabet har imidlertid anført, at det – efter at have oplyst de øvrige tilstedeværende selskaber, at det allerede havde lagt sin prispolitik fast, og efter at have anført de prisforhøjelser, som selskabet ville anvende for lastbiler på ruten Patras-Bari – forlod mødet, før deltagerne havde indgået en aftale, idet selskabet gjorde det klart for de øvrige selskaber, at det var imod en eventuel aftale eller forhandling.

77 Sagsøgeren har endvidere anfægtet den konklusion, som Kommissionen har draget af telexen, vedrørende ikrafttrædelsesdatoen for den hævdede aftale. Sagsøgeren er af den opfattelse, at eftersom det møde, hvorunder aftalen blev indgået, fandt sted den 24. november 1993, kan Kommissionen under ingen omstændigheder, selv hvis det antages, at sagsøgeren har deltaget i aftalen, konkludere, således som den har gjort det i betragtning 128 og 154 til beslutningen, at sagsøgeren har deltaget i en »aftale« om fastsættelse af priser for lastbiler for hele året 1993. Sagsøgeren har i denne forbindelse henvist til det efterskrift, som ophavsmanden til nævnte telex har udfærdiget, og hvorefter »den fordelagtige løsning, som de 14 selskaber har fundet, og [...] som selskaberne efterlever, uden at det er nødvendigt at indgå en kontrakt«. Ifølge sagsøgeren er denne bemærkning så ubestemt, at den ikke kan betragtes som bevis for selskabets deltagelse i den omhandlede »fordelagtige løsning« eller i nogen som helst »aftale«. Sagsøgeren har endelig understreget, at den omhandlede telex hverken anfører, hvem der har indgået den »allerede eksisterende aftale«, hvor længe den har været i kraft eller dens ophørsdato.

78 Kommissionen har anført, at det fremgår af dokumentet, at under mødet den 24. november 1993, som sagsøgeren udtrykkeligt har erkendt at have deltaget i, fandt der drøftelser vedrørende prisforhøjelser på 15% sted, og der blev endelig indgået en aftale.

– Rettens bemærkninger

79 Telexen af 24. november 1993 blev afsendt af ETA til Minoan med det formål at underrette selskabet om resultatet af et møde, der blev afholdt samme dag mellem flere færgeselskaber for at tilpasse de priser, der skulle anvendes i 1994 på ruterne fra Patras til Ancona, Brindisi og Bari. Telexen er formuleret således:

»Det glæder os at kunne meddele Dem, at vi på mødet i dag nåede til enighed om en tilpasning af biltaksten med ca. 15% [...] med ikraftrædelse allerede pr. 16. december 1993.

Det er vi meget tilfredse med, for udgangspositionen var, at den foregående aftale var brudt sammen som følge af modstanden fra Kosma-Giannatou og Ventouris A. Det lykkedes os at komme op over de 5 til 10% (Strintzis’, Ventouris G’s. og Adriaticas standpunkt) og endte med at nå frem til de ovennævnte 15%.

Vi kan bekræfte, at vi ikke forventer, at denne forhøjelse har en negativ virkning på strømmen af varer eller passagerer.

Desuden fik vi udjævnet de forskellige konflikter, der, som De ved, findes angående differentieringen mellem de forskellige havne.

Vi kan virkelig være godt tilfredse, for målt efter 1993-trafiktallene vil det give os en omgående netto-merindtjening på 600 mio. [drakmer] om året.

[...]

PS: Vi håber, at den ovennævnte aftale kan medvirke til indgåelsen af en lignende aftale (vedrørende prisbeskyttelse) på mødet i næste uge mellem repræsentanter fra de kretiske selskaber (det bemærkes, at de to repræsentanter var til stede i dag), og at vi kan gentage succesen opnået af 14 selskaber (som ikke har andet til fælles), som overholder aftalen, uden at det er nødvendigt at indgå en kontrakt. Vi er kede af at måtte være styrende, men det er nødvendigt, da der mistes mange penge på grund af den voldsomme konkurrence på Kreta, og det er beklageligt, at den fortjeneste, der indhentes i udlandet, skal anvendes til at kompensere for tab af en tilsvarende størrelse.

[...]«

80 Telexen viser, at den 24. november 1993 mødtes visse færgeselskaber, som betjener ruterne mellem Grækenland og Italien (sandsynligvis 14), for at forsøge at nå til enighed om en tilpasning af de priser, der skulle finde anvendelse i 1994. Dokumentet viser, at der var en hensigt om at indgå en aftale mellem visse selskaber om en bestemt adfærd på markedet.

81 Det bemærkes, at sagsøgeren har erkendt at have deltaget i mødet. Selskabet hævder imidlertid, at det alene oplyste de øvrige tilstedeværende selskaber om, at det allerede tidligere havde informeret dem om sin prispolitik, og at selskabet efter at have anført de prisforhøjelser, som selskabet ville anvende for lastbiler på ruten Patras-Bari, i størrelsesordenen 15%, forlod mødet, før deltagerne havde indgået en aftale, idet sagsøgeren gjorde det klart for de øvrige selskaber, at sagsøgeren var imod en eventuel aftale.

82 Sagsøgeren har imidlertid ikke fremlagt noget bevis til støtte for disse påstande. Der er ikke det mindste forhold, som tyder på, at sagsøgeren skulle have forladt mødet før indgåelsen af aftalen, eller at selskabet skulle have anført over for de øvrige selskaber, der deltog i mødet, at det modsatte sig denne form for aftale eller samordning. Det bemærkes i øvrigt, at dette møde var en opfølgning på andre møder og korrespondance med samme formål, og som sagsøgeren ifølge det omhandlede dokument ligeledes havde deltaget i.

83 Herefter ligger det fast, at sagsøgeren har deltaget i en aftale om tilpasning af de priser, der skulle finde anvendelse for lastbiler i 1994, som er i strid med traktatens artikel 85, stk. 1.

84 Sagsøgerens påstand om, at selskabet alene havde meddelt de øvrige selskaber den beslutning, selskabet selvstændigt havde truffet forinden, og at selskabet derefter havde trukket sig ud af de omstridte forhandlinger, afkræftes af indholdet af dette dokument. Ophavsmanden omtaler således »problemer, der skyldes, at den foregående aftale var brudt sammen som følge af modstand fra Kosma-Giannatou og Ventouris«, og nævner derefter: »Det lykkedes os lidt efter lidt, efter at have forkastet de 5 til 10% (Strintzis’, Ventouris G’s. og Adriaticas standpunkt).« Dette viser, at der fandt drøftelser og forhandlinger sted, kendetegnet ved intern modstand og uoverensstemmelser, som kunne overvindes, og at der blev indgået en aftale. Sagsøgeren har ikke bestridt, at selskabet udtrykkeligt er nævnt som et af de selskaber, der oprindeligt udtrykte et andet synspunkt, og som i løbet af drøftelserne gav sit samtykke til den procentmæssige forhøjelse af den omhandlede prisliste, som til slut blev godkendt af alle selskaber.

85 Argumentet om sagsøgerens hævdede selvstændighed, da selskabet forudgående ensidigt hævede priserne med 15%, må ligeledes forkastes. Telexens formuleringer er tilstrækkeligt klare til at godtgøre, at der fandt en drøftelse sted, og at sagsøgeren tog aktivt del heri.

86 Det skal tilføjes, at det fremgår af telexen, at før mødet i november 1993 fandtes der allerede en aftale, som varede ved. Efterskriftet til det omhandlede dokument henviser til aftalen, som de 14 selskaber overholder, uden at der var behov for en kontrakt. Herefter var det med rette, at Kommissionen konkluderede, at sagsøgeren, som er anført som et af de selskaber, der allerede havde udtrykt sit standpunkt under mødet, var et af de 14 selskaber, som tidligere havde overholdt aftalen, dvs. i løbet af året 1993. Sagsøgeren kan ikke påberåbe sig telexens manglende klarhed med hensyn til identiteten og antallet af selskaber, som havde indgået den »allerede eksisterende aftale«, med hensyn til den periode, hvor aftalen havde været gældende.

87 Herefter kunne Kommissionen med rette gå ud fra, at sagsøgeren, selv hvis det antages, at selskabet ikke havde taget hensyn til de forhold, der blev forhandlet på mødet, ved fastsættelsen af sin prispolitik, havde tilsidesat traktatens artikel 85, stk. 1.

88 Sagsøgerens argumenter kan ikke rejse tvivl herom.

89 Sagsøgeren kan ikke påberåbe sig den omstændighed, at dokumentets ophavsmand henviser til, at den tidligere aftale ikke havde haft den forventede succes. Det fremgår således af retspraksis, at det ved anvendelsen af traktatens artikel 85, stk. 1, ikke er nødvendigt at tage hensyn til en aftales faktiske følger, såfremt aftalen har til formål at hindre, begrænse eller fordreje konkurrencen inden for det fælles marked (dommen i sagen Consten og Grundig, og dommen i sagen Cimenteries CBR m.fl. mod Kommissionen, præmis 1 120 og 1 170).

90 Desuden udgør deltagelse i aftaler med det formål at begrænse konkurrencen grundlæggende overtrædelser, uden at det er nødvendigt at afgøre, hvorvidt sagsøgeren deltog i det omhandlede møde frivilligt eller, som sagsøgeren har hævdet, under tvang (dommen i sagen Mayr-Melnhof mod Kommissionen, præmis 135, og dommen i sagen Tréfileurope mod Kommissionen, præmis 58 og 71).

91 Disse konklusioner modsiges ikke af den omstændighed, at sagsøgeren ikke var adressat for telexen, og at sagsøgeren ikke blev nævnt ved navn. De dokumenter, der er fundet under kontrolbesøg i de andre forfulgte selskabers kontorer, kan anvendes som bevis mod sagsøgeren (jf. i denne retning Rettens dom af 24.10.1991, sag T-3/89, Atochem mod Kommissionen, Sml. II, s. 1177, præmis 31-38). At et selskab ikke er nævnt ved navn i et dokument vedrørende en aftale, fører ikke til at udelukke dette selskabs deltagelse i aftalen, når deltagelsen allerede er bevist ved andre dokumenter, og når den omstændighed, at selskabet ikke er nævnt, ikke kan kaste et andet lys over de dokumentbeviser, som Kommissionen har anvendt til at bevise sagsøgerens deltagelse i aftalen (dommen i sagen Cimenteries CBR m.fl. mod Kommissionen, præmis 1 390 og 1 391).

92 Hvad endelig angår argumentet om sagsøgerens ukendskab til, at den blotte deltagelse i mødet kan kvalificeres som en overtrædelse af traktatens artikel 85, stk. 1, bemærkes, at det ikke er nødvendigt, for at en overtrædelse af Fællesskabets konkurrencebestemmelser kan antages at være begået forsætligt, at virksomheden vidste, at den overtrådte forbuddet i traktatens artikel 85. Det er tilstrækkeligt, at virksomheden ikke kunne være uvidende om, at den pågældende adfærd havde til formål eller til følge at begrænse konkurrencen på det fælles marked (Rettens dom af 2.7.1992, sag T-61/89, Dansk Pelsdyravlerforening mod Kommissionen, Sml. II, s. 1931, præmis 157, og af 14.5.1998, sag T-310/94, Gruber + Weber mod Kommissionen, Sml. II, s. 1043, præmis 249 og 259).

93 Det fremgår af det ovenfor anførte, at det var med rette, at Kommissionen fandt, at de ovenfor undersøgte dokumenter godtgør, at sagsøgeren har deltaget i den omhandlede aftale vedrørende ruten Patras-Bari.

94 Sagsøgerens øvrige argumenter, som derefter er blevet undersøgt, kan ikke rejse tvivl herom.

5. Argumenterne vedrørende telexen af 7. januar 1993

95 Det er med urette, at sagsøgeren har kritiseret Kommissionen for, at den ikke har taget frifindelsesbeviser, som er til gunst for sagsøgeren, i betragtning. Sagsøgeren har i denne forbindelse henvist til telexen af 7. januar 1993 fra Minoan til de andre selskaber, som betjente ruten Patras-Ancona (Anek, Karageorgis og Strintzis), og har navnlig henvist til en bemærkning om »uendelige drøftelser« med de selskaber, som betjener de andre ruter, som viser, at den ikke ville og ikke havde nogen grund til at deltage i drøftelser med henblik på at indgå en prisaftale. Denne telex udgør et af mange dokumenter, der viser, at den omhandlede »aftale« alene vedrørte de selskaber, der betjente ruten Patras-Ancona, og ikke de selskaber, der betjente de øvrige sydligere ruter.

96 I telexen af 7. januar 1993 underretter Minoan Strintzis, Anek og Karageorgis om et forslag om justering priserne for »lastbiler« på ruterne mellem Grækenland og Italien. Det anføres: »Vores beslutning om at søge at nå til enighed med Dem om en ny tilpasning uden først at drøfte det med rederierne på de andre italienske ruter skyldes vores ønske om at undgå de uendelige drøftelser, det ellers ville føre til. Vi tror, at disse rederier vil se positivt på denne fælles aftale [...]. I modsat fald anslår vi, at tabet af biltrafik til de billigste havne ikke vil overskride de 15%, der svarer til justeringen af vore priser [...]. Vi afventer Deres godkendelse.« En liste over de påtænkte priser var vedlagt.

97 Det fremgår af denne telex, at Minoan ville forhandle direkte med sine vigtigste konkurrenter på ruten mellem Patras og Ancona, nemlig Strintzis, Anek og Karageorgis, og suspendere forhandlingerne med de rederier, som besejlede de øvrige ruter, såsom sagsøgeren. Dokumentet godtgør imidlertid ikke i sig selv, at sagsøgeren og de øvrige rederier på ruten Patras-Bari-Brindisi deltog i de betsræbelser på at tilpasse priserne, som der henvises til.

98 Det fremgår imidlertid ikke af denne telex, at de berørte selskaber, ophavsmanden og adressaterne, foretrak, at de øvrige selskaber, dvs. de selskaber, der drev de andre ruter til Italien, ikke deltog i initiativet med at gennemføre de omhandlede tilpasninger. Telexen viser derimod, at Minoan havde tillid til, at »disse rederier vil se positivt« på denne fælles aftale. I modsætning til hvad sagsøgeren har anført, udgør den omstændighed, at Minoan i telexen har understreget sit ønske om at undgå »uendelige drøftelser« med rederierne på de øvrige italienske ruter, ikke et bevis for, at selskabet ikke deltog i aftalen, eller at det ikke ville eller ikke havde nogen grund til at deltage i drøftelserne. Hvis dokumentet ikke kan fortolkes som bevis for, at selskaberne på ruterne Patras-Bari-Brindisi deltog i aftalen om tilpasning af priserne, viser henvisningen til de uendelige drøftelser med de selskaber, der betjente de andre italienske ruter, at der var fundet forhandlinger med et konkurrencebegrænsende formål sted i 1992. Dokumentet udgør desuden et indicium for, at Minoan og de øvrige rederier, der besejler ruten Patras-Ancona, havde til hensigt at opfordre de rederier, der besejlede de øvrige ruter, til at tilslutte sig den justering af priser, der var besluttet for ruten Patras-Ancona.

6. Argumentet om de lovgivningsmæssige rammer og de græske myndigheders politik

99 Argumentet vedrørende de græske lovgivningsmæssige rammer og et hævdet behov for færgeselskaberne til at udveksle oplysninger vedrørende priser for at være sikre på at anvende rimelige priser, som regeringen krævede, kan ikke tiltrædes, idet der ikke foreligger en retlig forpligtelse hertil.

100 I sin skrivelse af 23. december 1994, som nævnes i betragtning 101 til beslutningen, som svar på Kommissionens skrivelse af 28. oktober 1994, udtalte ministeriet for handelsflåden sig således:

»[...]

Med hensyn til indlægget fra Strintzis Lines har jeg ingen særlige kommentarer bortset fra en præcisering, nemlig at ministeriet ikke griber ind i rederiernes prisfastsættelsespolitik for de internationale ruter. Vi griber kun ind i prisfastsættelsen på ruterne mellem græske havne.

Som jeg allerede har forklaret Dem under vores møde i september, anser Grækenland søkorridoren mellem havnene på den græske vestkyst og havnene på Italiens østkyst for at være af allerstørste betydning både for Grækenland og for Fællesskabet, fordi den er den eneste direkte forbindelse mellem Grækenland og resten af Den Europæiske Union.

Det er derfor i vores nationale interesse og i Fællesskabets interesse, at der sejler skibe hele året mellem Grækenland og Italien for at fremme vore indførsler og vore udførsler samt passagertrafikken. Desuden vil De forstå, at det er i vores interesse, at de gældende priser er konkurrencedygtige, men også fastsat således, at transportprisen forbliver lav, for at vore indførsler og vore udførsler forbliver konkurrencedygtige på de europæiske markeder.

Med hensyn til det specielle spørgsmål, som De har stillet mig, må jeg sige, at jeg intet har set i Strintzis’ indlæg, som kunne føre mig til denne konklusion.

Jeg er overbevist om, at der foreligger en misforståelse. Det er utænkeligt, og der kan overhovedet ikke være tale om, at ministeriet truer med at inddrage driftstilladelser for ruter mellem indenlandske havne, når nogle rederier nægter at enes om priserne for de internationale ruter.

Som vedlagte relevante lovgivning vil vise Dem, medfører den driftstilladelse, som ministeriet udsteder for de indenlandske ruter, at der pålægges visse forpligtelser (besejling hele året, overfarternes hyppighed osv.); hvis disse forpligtelser ikke overholdes, kan ministeriet inddrage tilladelsen. Desuden fastsættes priserne ved ministeriel beslutning, der træffes med regelmæssige mellemrum. Denne særlovgivning berører de rederiers skibe, der har driftstilladelser for den indenlandske del af overfarten mellem Grækenland og Italien (Patras-Igoumenitsa-Korfu) [...]«

101 I skrivelsen af 17. marts 1995, som nævnes i betragtning 103 til beslutningen, anfører Grækenlands faste vicerepræsentant ved De Europæiske Fællesskaber følgende som svar på en skrivelse fra Kommissionen af 13. januar 1995:

»1. Den græske regering tillægger det stor betydning, at der kan ske en gnidningsløs udvikling af den færgerute, som forbinder havnene i det vestlige Grækenland (først og fremmest Patras, Igoumenitsa og Korfu) med de italienske havne i Ancona, Bari, Brindisi og Trieste.

[...]

De regelmæssige og uafbrudte forbindelser gennem hele året fra græske havne til italienske havne og omvendt er en faktor af afgørende betydning for at fremme og sikre udviklingen af græske indførsler og udførsler, som i videre forstand også påvirker samhandelen i Fællesskabet i dens helhed.

Den græske regering, og nærmere bestemt ministeriet for handelsflåden, som har til opgave at udarbejde den nationale politik for søtransport, er således interesseret i at opretholde den normale funktion på ruten mellem Grækenland og Italien.

Vi betragter således den transport, der tilbydes på denne rute, som en public service-opgave, der er af offentlig interesse for vort land. Under disse omstændigheder vil De forstå, at den græske regerings primære mål er at sikre denne rutes levedygtighed og på enhver måde undgå en priskrig, som kunne lægge hindringer i vejen for den normale afvikling af vores import- og eksporthandel, men også den normale transport af biler og passagerer. Vi skal gentage, at vores primære anliggende er at sikre trafikken på denne færgerute hele året og undgå, at trafikken ophører på grund af en priskrig.

2. Med udgangspunkt i disse konstateringer og den deraf følgende stillingtagen har det græske ministerium for handelsflådens kompetente direktorater truffet beslutninger med det formål at regulere problemet med normal transport af biler på mere passende måde afhængigt af den tilsvarende periode af året. Der er således truffet foranstaltninger for at sikre, at et vist antal pladser altid er reserveret til transport af passagerer, biler og lastbiler, og at skibenes vogndæk ikke kun er fyldt med personbiler, navnlig om sommeren, hvor passagertrafikken er større. Der er således skabt mulighed for, at varetrafikken opretholdes, og at der sikres en normal forsyning af markederne.

Der er også draget omsorg for, at skibenes sejlplaner overholdes meget nøje for at undgå forsinkelser, men også for bl.a. at kunne sikre, at der er passende kajpladser til skibene i ankomsthavnene for at garantere deres sikkerhed og forbedre servicen over for passagerer og transporterede biler.

3. Med hensyn til rederiernes fragtpriser skal vi præcisere, at ministeriet for handelsflådens indgriben som den ansvarlige myndighed for kontrol med søfarten, for så vidt angår fragt på kystruterne, er begrænset til fastsættelse af priser for transaktioner på indenlandske ruter. Vi skal præcisere, at på de internationale ruter, selv såfremt strækningen omfatter anløb i græske havne (f.eks. Patras-Korfu- Ancona), fastsættes priserne for strækningen mellem Grækenland og Italien frit af de rederier, som driver ruten, selv om der for den del af strækningen, der ligger mellem de græske havne, gælder en godkendt prisskala. I dette tilfælde påvirkes den samlede pris på billetten til det endelige bestemmelsessted i Italien ganske vist – naturligvis indirekte og delvis – af den pris, som staten har fastsat for den del af transporten, som ligger inden for Grækenland.

Med hensyn til priserne for rejser til udlandet – der som sagt fastsættes frit – tilskynder ministeriet for handelsflåden i øvrigt rederierne til at holde sig på et lavt og konkurrencedygtigt niveau og under alle omstændigheder undgå, at de årlige forhøjelser overskrider inflationen. Vore nationale interesser kræver nemlig, at vores eksporthandel holdes på et konkurrencemæssigt niveau, og at vores import forbliver så billig som mulig. Derudover har rederierne ret til at fastsætte deres priser efter deres egne forretningsmæssige og økonomiske kriterier.

Denne frihed begrænses af den græske lovgivning, såfremt den fører til illoyal konkurrence. Mere konkret har lov nr. 4195/29 (kopi vedlagt) til formål at undgå illoyal konkurrence mellem rederier, som driver ruter mellem Grækenland og udlandet, bl.a. ved at forbyde parodiske priser, at to eller flere skibe, som besejler samme rute, afgår samtidigt fra samme havn, og at den bekendtgjorte besejling ikke overholdes (med undtagelse af visse tilfælde af force majeure – artikel 3). Når der foreligger illoyal konkurrence, har ministeriet for handelsflåden mulighed for at fastsætte øvre og nedre grænser for priser (artikel 4). I forbindelse hermed tilskynder det uformelt rederierne til at holde deres priser på et lavt niveau og til at undgå, at de årlige forhøjelser overskrider inflationen.

4. Vi har fundet det nødvendigt at fremsætte disse bemærkninger for at vise, at færgeruten Patras-Italien, som blev oprettet ved privat initiativ uden nogen statsstøtte, må fortsætte med at fungere uden afbrydelse, således at de skibe, der besejler den, kan udføre tjenesteydelser af offentlig interesse, som vi betegner dem med hensyn til vores land, fordi denne færgeforbindelse er den eneste direkte forbindelse med Den Europæiske Unions lande.

5. Endelig skal vi bemærke, at retsreglerne om udstedelse og inddragelse af driftstilladelser, der som sagt kun gælder for de indenlandske forbindelser i Grækenland, bestemmer, at når et rederi ikke opfylder de forpligtelser, der er fastsat i den driftstilladelse, der er udstedt til det (f.eks. at de annoncerede forbindelser gennemføres uden undtagelse, at skibe tages ud af drift i en årlig periode, at overfarternes hyppighed overholdes), har ministeriet for handelsflåden mulighed for at inddrage driftstilladelsen.«

102 Skønt disse to skrivelser fra de græske myndigheder har understreget, at det er et spørgsmål af national betydning, at færgeforbindelserne mellem Grækenland og Italien fungerer godt og regelmæssigt, bekræfter de den omstændighed, at indgåelse af aftaler om fastsættelse af priser for de internationale ruter hverken er foreskrevet ved den gældende lovgivning i Grækenland eller de græske myndigheders praksis.

103 Det fremgår ganske vist af de græske myndigheders nærmere oplysninger til Kommissionen, at et af deres vigtigste mål var at sikre en regelmæssig besejling af færgeruterne til Italien hele året, og at de frygtede de skadelige virkninger, som illoyale konkurrencehandlinger kunne udløse, f.eks. en eventuel priskrig. Det er ligeledes ubestridt, at loven for at undgå sådanne handlinger giver ministeriet for handelsflåden beføjelser til at fastsætte nedre og øvre grænser for priserne. Det forholder sig imidlertid således, at ingen form for samordning af priser var lovlig, selv i et sådant tilfælde, da hvert rederi fortsat havde frihed til selvstændigt at fastsætte sine priser inden for de nævnte øvre og nedre grænser. Desuden bekræfter de nærmere oplysninger i de ovennævnte skrivelser, at priserne på færgeruterne mellem Grækenland og Italien fastsættes frit af de rederier, som driver disse ruter. Desuden fremgår det ligeledes ubestrideligt af disse erklæringer, at for at sikre, at den græske eksport var konkurrencedygtig, og at priserne på importen til landet var rimelige, tilskyndede ministeriet for handelsflåden rederierne, ikke til at forhøje priserne efter indbyrdes samordning, men alene til at holde deres priser på et lavt og konkurrencedygtigt niveau, og til under alle omstændigheder at undgå, at de årlige forhøjelser oversteg inflationen.

104 Det følger heraf, at hvert af de rederier, der besejlede de nævnte ruter, havde en notorisk selvstændighed ved fastsættelsen af sin prispolitik, og at disse rederier følgelig til stadighed var underlagt konkurrencereglerne. Disse skrivelser gør det nemlig klart, at efter de græske myndigheders opfattelse forhindrede en fuld anvendelse af konkurrencereglerne, og dermed af forbuddet mod aftaler om priser i traktatens artikel 85, stk. 1, hverken retligt eller faktisk rederierne i at udføre den opgave, som de har fået overdraget af den græske regering. Den omstændighed, at Grækenlands faste repræsentation i skrivelsen af 17. marts 1995 betegner besejlingen af ruterne mellem Grækenland og Italien som »tjenesteydelser af offentlig interesse«, er således uden betydning for anvendelsen af traktatens artikel 85. Af identiske grunde er det ikke nødvendigt at tage stilling til, om det er med rette, at Kommissionen har bestridt argumentet om, at de virksomheder, der berøres af beslutningen, må anses for fællesskabsretligt at være »virksomheder, der har fået overdraget at udføre tjenesteydelser af almindelig økonomisk interesse«, som omhandlet i EF-traktatens artikel 90, stk. 2 (nu artikel 86, stk. 2, EF).

105 Oplysningerne i de nævnte skrivelser bekræfter, at sagsøgeren ikke kan påberåbe sig en angiveligt sammenfaldende indtræden af parametre, der har haft indflydelse på priserne på den internationale del af ruterne mellem Grækenland og Italien, og som har bevirket, at rederiernes selvstændighed ved planlægningen og fastlæggelsen af deres prispolitik er blevet begrænset. De bekræfter, at det græske ministerium for handelsflåden kun greb ind i rederiernes prisfastsættelsespolitik på de internationale ruter for uformelt at tilskynde dem til at opretholde deres priser på lave niveauer og til at undgå, at de årlige prisfastsættelser oversteg inflationen. Når de græske myndigheder havde en sådan holdning, var det klart, at der på markedet var mulighed for en konkurrence, der kunne hindres, begrænses eller fordrejes ved virksomhedernes selvstændige adfærd.

106 Under hensyn til det ovenfor anførte bør det første anbringende derfor forkastes i sin helhed.

Det andet anbringende vedrørende ulovligheden af den kontrolundersøgelse, som Kommissionen gennemførte i ETA's kontorer

Parternes argumenter

107 Sagsøgeren har understreget, at de dokumenter, som Kommissionen har taget i betragtning, er blevet indsamlet ulovligt, idet de blev opdaget under en kontrolundersøgelse udført af Kommissionens tjenestemænd i juli 1994, i et selskabs (ETA’s) kontorer på baggrund af en fuldmagt til at undersøge et andet selskabs kontorer, nemlig Minoans. Da ETA ikke er den samme juridiske person som Minoan, men blot er dennes hovedagent, og Kommissionens tjenestemænd ikke havde tilladelse til at undersøge ETA’s kontorer, er de kontrolundersøgelser, som Kommissionen har gennemført, ulovlige, og de dokumenter og oplysninger, der blev fundet i disse kontorer, er blevet ulovligt indsamlet af Kommissionen. Derfor kan de ikke tages i betragtning som bevisdokumenter.

108 Kommissionen har indledningsvist anført, at sagsøgerens påstand om, at de dokumenter, som Kommissionen har taget i betragtning, stammer fra en kontrol gennemført i ETA’s kontorer, er upræcis og fejlagtig. Alene to at de fire dokumenter, som sagsøgeren nævner i stævningen, stammer således fra den kontrol, der blev gennemført i ETA’s kontorer, idet de to andre dokumenter var vedlagt notater, som selskabet Anek fremsendte til Kommissionen. Telexen af 22. oktober 1991, som nævnes i betragtning 131 til beslutningen, blev vedlagt et svar fra Strintzis på en begæring om oplysninger fra Kommissionen (betragtning 23, fodnote 19 til klagepunktsmeddelelsen).

109 Kommissionen er under alle omstændigheder af den opfattelse, at sagsøgerens argument bør forkastes. Den har gjort gældende, at den omstændighed, at ETA er en selvstændig og særskilt juridisk person, ikke forhindrer, at et andet selskab tilregnes dets adfærd, idet der i Fællesskabets konkurrenceret må anlægges et økonomisk og ikke et rent juridisk synspunkt.

110 Kommissionen har anført, at det i sagen vigtige er, at ETA’s handlinger blev udført i Minoan Lines’ navn og for dette selskabs regning, og at ETA var eneagent (betragtning 136 til beslutningen), samt at ETA i henhold til kontrakter indgået med selskabet repræsenterede Minoan over for alle nationale og internationale myndigheder og i den græske rederiforening.

Rettens bemærkninger

111 I forbindelse med dette anbringende har sagsøgeren i det væsentlige gjort gældende, at Kommissionen ulovligt har indsamlet de beviser, som beslutningen er baseret på, idet den har opnået dem under en kontrolundersøgelse, der blev foretaget i en virksomheds kontorer, som ikke var adressat for beslutningen om en kontrolundersøgelse. Sagsøgeren har gjort gældende, at Kommissionen med denne fremgangsmåde har misbrugt sin kontrolundersøgelseskompetence og har tilsidesat artikel 18 i forordning nr. 4056/86 og almindelige retsgrundsætninger.

112 Retten finder, at der må tages stilling til dette anbringende i lyset af de principper, der gælder for Kommissionens beføjelser i forbindelse med kontrolundersøgelser og sagens faktiske baggrund.

A – Kommissionens beføjelser i forbindelse med kontrolundersøgelser

113 Det fremgår af betragtning 16 til forordning nr. 4056/86, at lovgiver har ment, at denne forordning skal fastsætte »de [...] samt beslutnings- og sanktionsbeføjelser, der er nødvendige for at sikre overholdelsen af de i [traktatens] artikel 85, stk. 1, og artikel 86 fastsatte forbud samt af betingelserne for anvendelse af artikel 85, stk. 3«.

114 Nærmere bestemt er Kommissionens beføjelser med hensyn til kontrolundersøgelser på stedet fremstillet i artikel 18 i forordning nr. 4056/86, der er affattet således:

»Artikel 18

Kommissionens beføjelser til at foretage kontrolundersøgelser

1. Til løsning af de opgaver, som i denne forordning er henlagt til Kommissionen, kan denne foretage alle nødvendige kontrolundersøgelser hos virksomheder eller sammenslutninger af virksomheder.

Til dette formål har Kommissionens befuldmægtigede repræsentanter følgende beføjelser:

a) at kontrollere bøger og andre forretningspapirer

b) at tage afskrifter eller ekstraktudskrifter af bøger og forretningspapirer

c) at kræve mundtlige forklaringer på stedet

d) at få adgang til alle virksomhedernes lokaler, grunde og transportmidler.

2. De repræsentanter, som af Kommissionen har fået fuldmagt til at foretage kontrolundersøgelsen, udøver deres beføjelser efter fremlæggelse af en skriftlig fuldmagt, der indeholder oplysning om kontrolundersøgelsens genstand og formål samt om de i denne forordning i artikel 19, stk. 1, litra c), fastsatte sanktioner, der finder anvendelse, såfremt de forlangte bøger eller forretningspapirer ikke fremlægges i deres helhed. Kommissionen skal med passende varsel give vedkommende myndighed i den medlemsstat, inden for hvis område kontrolundersøgelsen skal foretages, underretning om undersøgelsesopgaven og om de befuldmægtigede personers identitet.

3. Virksomheder og sammenslutninger af virksomheder har pligt til at underkaste sig de kontrolundersøgelser, hvorom Kommissionen har truffet beslutning. I beslutningen angives kontrolundersøgelsens genstand og formål, fastsættes tidspunktet for dens begyndelse og gives oplysning om de i artikel 19, stk. 1, litra c), og artikel 20, stk. 1, litra d), fastsatte sanktioner samt om adgangen til at indbringe klage over beslutninger for Domstolen.

4. Kommissionen træffer de i stk. 3 omhandlede beslutninger efter at have indhentet udtalelse fra vedkommende myndighed i den medlemsstat, inden for hvis område kontrolundersøgelsen skal foretages.

5. Repræsentanterne for vedkommende myndighed i den medlemsstat, inden for hvis område undersøgelsen skal foretages, kan efter vedkommende myndigheds eller Kommissionens anmodning bistå Kommissionens repræsentanter med løsningen af disse opgaver.

6. Modsætter en virksomhed sig en i henhold til denne artikel påbudt kontrolundersøgelse, yder vedkommende medlemsstat de af Kommissionen bemyndigede repræsentanter den fornødne støtte til løsning af deres opgaver. Medlemsstaterne træffer, efter at have rådført sig med Kommissionen, inden den 1. januar 1989 de til dette formål fornødne foranstaltninger.«

115 Da ordlyden af artikel 18 i forordning nr. 4056/86 er identisk med ordlyden af artikel 14 i Rådets forordning nr. 17 af 6. februar 1962, første forordning om anvendelse af bestemmelserne i traktatens artikler 85 og 86 (EFT 1959-1962, s. 81), og da disse to bestemmelser er udstedt i henhold til EF-traktatens artikel 87 (efter ændring nu artikel 83 EF) for at præcisere de nærmere regler for anvendelsen af EF-traktatens artikel 85 og 86 (nu artikel 82 EF), finder retspraksis vedrørende omfanget af Kommissionens beføjelser med hensyn til kontrolundersøgelser efter artikel 14 i forordning nr. 17 ligeledes anvendelse på det foreliggende tilfælde.

116 Ifølge traktatens artikel 87, stk. 2, litra a) og b), har forordning nr. 17 til formål at sikre overholdelsen af de i traktatens artikel 85, stk. 1, og 86 nævnte forbud og at fastlægge de nærmere retningslinjer for anvendelsen af bestemmelsen i artikel 85, stk. 3. Denne forordning skal således sikre opnåelsen af det formål, der nævnes i traktatens artikel 3, litra f). Forordningen tillægger derfor Kommissionen en vidtgående efterforsknings- og kontrolbeføjelse og fastslår i sin ottende betragtning, at Kommissionen i hele fællesmarkedsområdet må have beføjelse til at kræve de oplysninger og foretage sådanne kontrolundersøgelser, »som er nødvendige« for at afsløre overtrædelser af traktatens artikel 85 og 86 (Domstolens dom af 26.6.1980, sag 136/79, National Panasonic mod Kommissionen, Sml. s. 2033, præmis 20, og af 18.5.1982, sag 155/79, AM & S mod Kommissionen, Sml. s. 1575, præmis 15). Betragtning 16 til forordning nr. 4056/86 udtaler sig også i denne retning.

117 Fællesskabets retsinstanser har ligeledes fremhævet betydningen af, at grundrettighederne overholdes, navnlig retten til kontradiktion i alle procedurer for anvendelse af traktatens konkurrenceregler, og har i deres domme præciseret, på hvilken måde retten til kontradiktion skal bringes i overensstemmelse med Kommissionens beføjelser under den administrative procedure og ligeledes under de faser, der går forud for undersøgelsen og indhentningen af oplysninger.

118 Domstolen har præciseret, at kontradiktionsprincippet skal overholdes af Kommissionen, såvel under administrative procedurer, der kan føre til en pålæggelse af sanktioner, som under forudgående undersøgelsesprocedurer, fordi retten til kontradiktion ikke må undergraves på uoprettelig måde under procedurer, hvorved der foretages en indledende undersøgelse, herunder i form af kontrolundersøgelser, som kan være afgørende for tilvejebringelse af bevismateriale, der godtgør, at virksomheder har handlet retsstridigt på en sådan måde, at de ifalder ansvar (Domstolens dom af 21.9.1989, forenede sager 46/87 og 227/88, Hoechst mod Kommissionen, Sml. s. 2859, præmis 15).

119 Hvad nærmere angår de beføjelser til at foretage kontrolundersøgelser, som er tillagt Kommissionen ved artikel 14 i forordning nr. 17, og spørgsmålet om, i hvilken grad retten til kontradiktion begrænser deres omfang, har Domstolen anerkendt, at kravet om en beskyttelse mod offentlige myndigheders vilkårlige eller uforholdsmæssige indgreb i forhold af privat karakter, hvad enten der er tale om fysiske eller juridiske personer, er et generelt fællesskabsretligt princip (dommen i sagen Hoechst mod Kommissionen, præmis 19, og Domstolens dom af 22.10.2002, sag C-94/00, Roquette Frères, Sml. I, s. 9011, præmis 27). Domstolen fastslog, at det gælder i henhold til retsordenerne i samtlige medlemsstater, at offentlige myndigheders indgriben i forhold af privat karakter, hvad enten der er tale om fysiske eller juridiske personer, skal være hjemlet og begrundet af årsager, der er fastlagt ved lov, og at medlemsstaternes retsordener på dette grundlag indeholder – om end forskellige – ordninger om beskyttelse mod vilkårlige eller uforholdsmæssige indgreb.

120 Domstolen har fastslået, at formålet med de beføjelser, der i artikel 14 i forordning nr. 17 er tillagt Kommissionen, er at give denne mulighed for at løse den opgave, der påhviler den efter EF-traktaten, nemlig at påse, at konkurrencereglerne inden for fællesmarkedet overholdes. Som det fremgår af fjerde afsnit i præamblen til traktaten, af artikel 3, litra f), og af artikel 85 og 86, er formålet med konkurrencereglerne at forhindre, at konkurrencen fordrejes til skade for almenheden, de enkelte virksomheder og forbrugerne. Udøvelsen af disse beføjelser bidrager til at opretholde den konkurrenceordning, der er tilsigtet i traktaten, og som virksomhederne ubetinget er forpligtet til at overholde (dommen i sagen Hoechst mod Kommissionen, præmis 25).

121 Domstolen har ligeledes udtalt,