ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Kommissionens afgørelser inden for efterprøvende regnskabsafslutning træffes på grundlag af en sammenfattende rapport samt af korrespondance mellem Kommissionen og den pågældende medlemsstat. I den særlige sammenhæng, hvori efterprøvende beslutninger udarbejdes, må en beslutnings begrundelse anses for at være tilstrækkelig, når den medlemsstat, beslutningen er rettet til, har været snævert inddraget i beslutningens tilblivelse, og når den således kendte grundene til, at Kommissionen ikke fandt, at det omtvistede beløb skulle afholdes af Kommissionen. Det følger heraf, at Kommissionens forpligtelse til at begrunde sin afvisning af den vurdering af de konstaterede manglers finansielle følger, som den pågældende medlemsstat har foreslået, skal vurderes i lyset af fremstillingen og udviklingen af parternes argumentation inden for rammerne af den kontradiktoriske procedure, som går forud for Kommissionens endelige afgørelse, og som tilsigter på grundlag af de oplysninger, den pågældende medlemsstat har fremlagt, at nå til enighed om satsen på den finansielle korrektion eller i mangel heraf at forlige disse parters respektive standpunkter i overensstemmelse med artikel 52, stk. 3, i forordning nr. 1306/2013 om finansiering, forvaltning og overvågning af den fælles landbrugspolitik.

Kommissionen er endvidere alene forpligtet til at begrunde afvisningen af tilstrækkeligt præcise vurderingselementer, som de kompetente nationale myndigheder har fremsat under den administrative procedure. Mens det påhviler Kommissionen at bevise, at der foreligger en tilsidesættelse af bestemmelserne i de fælles markedsordninger for landbruget, påhviler det i givet fald, når denne tilsidesættelse er fastslået, således medlemsstaten at godtgøre, at Kommissionen har begået en fejl med hensyn til de økonomiske virkninger af tilsidesættelsen. Medlemsstaten skal i så fald føre det detaljerede og fuldstændige bevis, der er muligt, for at dens tal er rigtige, og efter omstændighederne for, at Kommissionens beregninger er forkerte. Denne fordeling af bevisbyrden vedrørende de konstaterede manglers finansielle følger skyldes, at forvaltningen af finansieringen fra Den Europæiske Garantifond for Landbruget (EGFL) og Den Europæiske Landbrugsfond for Udvikling af Landdistrikterne (ELFUL) hovedsageligt påhviler de nationale forvaltninger, som har til opgave at varetage den strenge overholdelse af EU-reglerne, og bygger på tilliden mellem de nationale myndigheder og EU-myndighederne. Kun medlemsstaten er i stand til at fremskaffe og klart fastlægge de oplysninger, der er nødvendige for udarbejdelsen af EGFL’s og ELFUL’s regnskaber, mens Kommissionen ikke er tilstrækkeligt nær på forholdene til at indhente de oplysninger fra de erhvervsdrivende, som den har brug for.

(jf. præmis 45-48)
3.

EU-varemærker – definition og erhvervelse af et EU-varemærke – relativ registreringshindring – indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art – risiko for forveksling med det ældre varemærke – vurdering af risikoen for forveksling – fastlæggelse af den relevante kundekreds – kundekredsens opmærksomhedsniveau [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 23)
2.

EU-varemærker – definition og erhvervelse af et EU-varemærke – relative registreringshindringer – indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art – risiko for forveksling med det ældre varemærke – bedømmelseskriterier [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 27-30 og 82)
5.

EU-varemærker-definition og erhvervelse af et EU-varemærke-bedømmelse af, om et tegn er egnet til at kunne registreres-udelukkende hensyntagen til de EU-retlige bestemmelser-forudgående registrering af varemærket i visse medlemsstater eller i tredjelande-afgørelser, der ikke binder Unionens retsinstanser (Rådets forordning nr. 207/2009) (jf. præmis 45)
2.

EU-varemærker – definition og erhvervelse af et EU-varemærke – relative registreringshindringer – indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art – risiko for forveksling med det ældre varemærke – ordmærket J AND JOY og figurmærket SPORTSWEAR [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 21, 22, 29, 96 og 97)
1.

EU-varemærker – definition og erhvervelse af et EU-varemærke – relative registreringshindringer – indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art – risiko for forveksling med det ældre varemærke – opmærksomhedsgraden hos den relevante kundekreds [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 26)
1.

EU-varemærker – klagesag – klage over en afgørelse fra kontorets indsigelsesafdeling – appelkammerets prøvelse – rækkevidde – faktiske omstændigheder og beviser til støtte for indsigelsen, som ikke er fremlagt inden for den fastsatte frist – hensyntagen – appelkammerets skønsbeføjelse (Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 41; Rådets forordning nr. 207/2009, art. 63, stk. 1, art. 64, stk. 1 og art. 76; Kommissionens forordning nr. 2868/95, art. 1, regel 20, stk. 1, og regel 50, stk. 1, tredje afsnit) (jf. præmis 21-24, 35, 36 og 38)
2.

Tjenestemandssager – søgsmålsinteresse – søgsmål til prøvelse af afslag på forfremmelse – nødvendigheden af at godtgøre muligheden for at nå forfremmelsestærsklen (Tjenestemandsvedtægten, art. 6, stk. 2, art. 90 og 91) (jf. præmis 64 og 142)
1)

Rådets gennemførelsesafgørelse (FUSP) 2015/383 af 6. marts 2015 om gennemførelse af afgørelse 2013/255/FUSP om restriktive foranstaltninger over for Syrien og Rådets gennemførelsesforordning (EU) 2015/375 af 6. marts 2015 om gennemførelse af forordning (EU) nr. 36/2012 om restriktive foranstaltninger på baggrund af situationen i Syrien annulleres, for så vidt som de vedrører Ahmad Barqawi.
2.

EU-varemærker–definition på og erhvervelse af et EU-varemærke–relativ registreringshindring–indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art–risiko for forveksling med det ældre varemærke–vurdering af risikoen for forveksling–kriterier [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 19, 20 og 48)
2.

Den Europæiske Union–domstolskontrol af lovligheden af institutionernes retsakter–akter, som nødvendiggør nationale gennemførelsesforanstaltninger–mulighed for de fysiske eller juridiske personer for at anvende en præjudiciel forelæggelse til prøvelse af gyldigheden–forpligtelse for medlemsstaterne til at tilvejebringe den nødvendige adgang til domstolsprøvelse for at sikre en effektiv retsbeskyttelse (Art. 4 TEU samt art. 263, stk. 4, TEUF og art. 267 TEUF) (jf. præmis 61 og 64)
2.

EU-varemærker – definition og erhvervelse af et EU-varemærke – absolutte registreringshindringer – varemærker, der udelukkende består af tegn eller angivelser, der kan betegne en vares eller en tjenesteydelses egenskaber – begreb – varemærke, der udgøres af et ord eller en neologisme, som består af en sammensætning af bestanddele [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 7, stk. 1, litra c)] (jf. præmis 18-21)
1.

EU-varemærker – definition og erhvervelse af et EU-varemærke – relative registreringshindringer – indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art – risiko for forveksling med det ældre varemærke – bedømmelseskriterier [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 17, 18, 54 og 60)
2.

Landbrug–ensartede lovgivninger–sortsbeskyttelse–klagesag–klage indgivet til appelkammeret over en afgørelse truffet af EF-Sortsmyndigheden–forpligtelse for appelkammermedlemmer, der mistænkes at være partiske, til at trække sig–begrebet partiskhed–uenighed tilkendegivet af et appelkammer vedrørende en parts syn på sagsbehandlingen–ikke omfattet (Rådets forordning nr. 2100/94, art. 48, stk. 3 og 4) (jf. præmis 67)
10.

Annullationssøgsmål–akter, der kan være genstand for søgsmål–en institutions afgørelse om afslag på aktindsigt i dokumenter–dokumenter meddelt under sagens behandling–sagsgenstanden bortfaldet–ufornødent at træffe afgørelse (Art. 263 TEUF; Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 1049/2001) (jf. præmis 109)
Rettens dom (Tredje Afdeling) af 12. maj 2017 – Costa mod Parlamentet

(Forenede sager T-15/15 og T-197/15)

»Lønordningen for Europa-Parlamentets medlemmer – alderspension – suspension – tilbagesøgning – antikumulationsreglen – regulativ om omkostningsgodtgørelser og andre godtgørelser til Europa-Parlamentets medlemmer – henvisning til den nationale lovgivning – artikel 12, stk. 2a, litra v), i bekendtgørelse om livsvarig pension til medlemmer af det italienske deputeretkammer – godtgørelse modtaget for udøvelse af hvervet som formand for en italiensk havnemyndighed – berettiget forventning«

1. Retslig procedure–stævning–formkrav–fastlæggelse af søgsmålets genstand–kort fremstilling af søgsmålsgrundene–utvetydig formulering af sagsøgerens påstande [Statutten for Domstolen, art. 21 og 53; Rettens procesreglement, art. 76, litra d)] (jf. præmis 32 og 34)

2. Annullationssøgsmål–akter, der kan være genstand for søgsmål–begreb–akter, der fremkalder bindende retsvirkninger–forberedende akter–ikke omfattet–foreløbige foranstaltninger, som udgør en akt til forberedelse af den endelige afgørelse–forberedende akt (Art. 263, stk. 1, TEUF) (jf. præmis 37)

3. Annullationssøgsmål–Unionens retsinstansers kompetence–søgsmål til prøvelse af en institutions afgørelse om afslag på tildeling af en ydelse, der er fastsat i EU-retten ifølge betingelser i en medlemsstats nationale ret–Unionens retsinstansers efterprøvelse af, om de nævnte betingelser foreligger, i givet fald under hensyn til den relevante nationale retspraksis–lovlig (Art. 263 TEUF) (jf. præmis 48 og 60)

4. Europa-Parlamentet–regulativet om omkostningsgodtgørelser og andre godtgørelser til medlemmerne–alderspension–udsættelse af udbetalingen i tilfælde af udøvelse af funktioner, der besættes ved valg, og ledelsesfunktioner i lokale myndigheder–anvendelsesområde–fortolkning henset til den nationale ret, der gælder for den udøvede funktion–hvervet som formand for en italiensk havnemyndighed–omfattet (jf. præmis 49-57)

5. EU-ret–principper–beskyttelse af den berettigede forventning–betingelser–præcise løfter afgivet af administrationen–begreb–administrationens passivitet–ikke omfattet (jf. præmis 72-75)

Angående

To søgsmål i henhold til artikel 263 TEUF med påstand om annullation af afgørelserne fra Europa-Parlamentets præsidium af 20. oktober 2014 og af 9. februar 2015 vedrørende henholdsvis suspension af sagsøgerens foreløbige alderspension og tilbagesøgning af et beløb på 49770,42 EUR, der er udbetalt i denne forbindelse, samt af debetnota 2015-239 af 23. februar 2015 vedrørende den nævnte tilbagesøgning.

Konklusion

1) Europa-Parlamentet frifindes.
1.

EU-varemærker–definition på og erhvervelse af et EU-varemærke–relative registreringshindringer–indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art–risiko for forveksling med det ældre varemærke–bedømmelseskriterier [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 29, 30 og 67)
Rettens dom (Anden Afdeling) af 14. juli 2017 – Certified Angus Beef mod EUIPO – Certified Australian Angus Beef (CERTIFIED AUSTRALIAN ANGUS BEEF)

(Sag T-55/15)

»EU-varemærker – indsigelsessag – international registrering, hvor Den Europæiske Union er designeret – figurmærket CERTIFIED AUSTRALIAN ANGUS BEEF – de ældre vitterlig kendte figur- og ordmærker SINCE 1978 CERTIFIED ANGUS BEEF BRAND og CERTIFIED ANGUS BEEF BRAND – relativ registreringshindring – ingen lighed mellem tegnene – artikel 8, stk. 1, litra b), i forordning (EF) nr. 207/2009«

EU-varemærker–definition på og erhvervelse af et EU-varemærke–relative registreringshindringer–indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art–risiko for forveksling med det ældre varemærke–bedømmelseskriterier

[Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)]

(jf. præmis 18 og 25)

Angående

Søgsmål anlagt til prøvelse af afgørelse truffet den 30. oktober 2014 af Fjerde Appelkammer ved EUIPO (sag R 662/2014-4) vedrørende en indsigelsessag mellem Certified Angus Beef og Certified Australian Angus Beef.

Konklusion

1) Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO) frifindes.
1)

Kommissionens gennemførelsesafgørelse (EU) 2015/103 af 16. januar 2015 om udelukkelse fra EU-finansiering af visse udgifter, som medlemsstaterne har afholdt inden for rammerne af Den Europæiske Garantifond for Landbruget (EGFL) og Den Europæiske Landbrugsfond for Udvikling af Landdistrikterne (ELFUL), annulleres, for så vidt som den vedrører den finansielle korrektion, der er pålagt Kongeriget Spanien efter undersøgelse AA/2009/007/ES for ansøgningsåret 2009.
Rettens dom (Tredje Afdeling) af 28. marts 2017 –

Portugal mod Kommissionen

(Sag T-733/15)

»Undladelse af at opfylde en dom fra Domstolen, der fastslår et traktatbrud – tvangsbøder – afgørelse om betaling af tvangsbøde – ophævelse af den omtvistede nationale foranstaltning – datoen for traktatbruddets ophør«

1. Traktatbrudssøgsmål–dom, hvorved Domstolen fastslår et traktatbrud i form af manglende opfyldelse af en dom og pålægger en tvangsbøde–Kommissionens vurdering af de foranstaltninger, som medlemsstaten har vedtaget med henblik på at opfylde Domstolens dom–grænser–forpligtelse til loyalt samarbejde (Art. 4, stk. 3, TEU, art. 258 TEUF og art. 260, stk. 2, TEUF) (jf. præmis 35-37)

2. Traktatbrudssøgsmål–Domstolens dom, der fastslår traktatbrud–tilsidesættelse af pligten til at opfylde dommen–økonomiske sanktioner–tvangsbøder–betalingspålæg–betingelse–traktatbruddets fortsatte beståen indtil Domstolens undersøgelse af de faktiske omstændigheder (Art. 4, stk. 3, TEU, art. 258 TEUF og art. 260, stk. 2, TEUF) (jf. præmis 48, 54 og 57)

Angående

Påstand nedlagt i henhold til 263 TEUF om annullation af Kommissionens afgørelse Ares (2015) 4178535 af 8. oktober 2015, hvori Republikken Portugal anmodes om at betale et beløb på 580000 EUR, svarende til betaling af tvangsbøden for perioden fra den 25. juni 2014 til den 21. august 2014, til opfyldelse af dom af 25. juni 2014, Kommissionen mod Portugal (C-76/13, ikke trykt i Sml., EU:C:2014:2029).

Konklusion

1) Europa-Kommissionen frifindes.
En sagsøger har en interesse i at nedlægge en påstand om annullation af en retsakt fra en institution for at gøre det muligt at forhindre, at den ulovlighed, som denne retsakt angiveligt er behæftet med, gentager sig fremover. En sådan søgsmålsinteresse følger af artikel 266, stk. 1, TEUF, hvorefter den institution, fra hvilken en annulleret retsakt hidrører, har pligt til at gennemføre de foranstaltninger, der er nødvendige for at opfylde dommen fra Unionens retsinstanser. Søgsmålsinteressen kan imidlertid kun bestå, såfremt den påståede ulovlighed ville kunne gentage sig i fremtiden uafhængigt af de omstændigheder i sagen, som har givet anledning til sagsøgerens søgsmål.

Bortset fra i de tilfælde, der er udtrykkeligt nævnt i denne bestemmelse, og når det følger af de betingelser til at samarbejde loyalt, der er fastsat i artikel 4, stk. 3 TEU, er begæringer om aktindsigt i dokumenter, som de nationale myndigheder er i besiddelse af, fortsat omfattet af de nationale bestemmelser, som gælder for disse myndigheder, hvilket også gælder i de tilfælde, hvor dokumenterne hidrører fra EU-institutioner, uden at bestemmelserne i forordning nr. 1049/2001 kan træde i stedet for.

Artikel 5 i forordning nr. 1049/2001 om aktindsigt i Europa-Parlamentets, Rådets og Kommissionens dokumenter opretter en koordineringsmekanisme mellem EU-institutionerne og medlemsstaterne i tilfælde, hvor der over for disse sidstnævnte er blevet fremsat en begæring om aktindsigt i dokumenter, som de er i besiddelse af, der hidrører fra en institution. Denne artikel fastsætter imidlertid ikke muligheden for at fremsende en begæring om aktindsigt i dokumenter, der hidrører fra en medlemsstat, til en EU-institution.

Der foreligger ikke noget retsgrundlag, der gør det muligt at antage, at en EU-institution er bundet af en medlemsstats afgørelse om at videresende en begæring om aktindsigt i dokumenter, der ikke hidrører fra denne, i henhold til artikel 5 i forordning nr. 1049/2001 om aktindsigt i Europa-Parlamentets, Rådets og Kommissionens dokumenter, idet betingelserne for, at denne bestemmelse finder anvendelse, ikke er opfyldt. Det kan imidlertid ikke – selv om det rent faktisk kan antages, at en medlemsstats afgørelse om at videresende den begæring om aktindsigt, der er blevet fremsat for denne, er bindende, for så vidt som den nævnte institution ikke kan anse den for ikke at eksistere – lægges til grund, at en sådan fremsendelse i sig selv giver denne institution kompetence til at vedtage en materiel afgørelse, dvs. at afslå eller give aktindsigt i de ønskede dokumenter.

Princippet om loyalt samarbejde, der er anført i 15. betragtning til forordning nr. 1049/2001, og som regulerer forholdet med institutionerne og medlemsstaterne, kan i øvrigt ikke i sig selv udgøre grundlaget for en EU-institutions kompetence til at undersøge en begæring om aktindsigt, da der ikke foreligger nogen form for retsgrundlag fastsat i forordning nr. 1049/2001.

(jf. præmis 44 og 53)
Artikel 4, stk. 5, i forordning nr. 1049/2001 om aktindsigt i Europa-Parlamentets, Rådets og Kommissionens dokumenter bestemmer, at en medlemsstat kan anmode institutionen om ikke at give aktindsigt i et dokument, som hidrører fra denne medlemsstat, uden dens forudgående samtykke. Bestemmelsen indrømmer imidlertid ikke den berørte medlemsstat en generel og ubetinget vetoret, som helt skønsmæssigt, og uden at medlemsstaten skal begrunde sin beslutning, gør det muligt at modsætte sig udbredelse af ethvert dokument, som en institution er i besiddelse af, alene af den grund, at dokumentet hidrører fra denne medlemsstat. Artikel 4, stk. 5, i forordning nr. 1049/2001 giver nemlig kun medlemsstaten mulighed for at modsætte sig udbredelse af dokumenter, som hidrører fra medlemsstaten selv, såfremt den henviser til de materielle undtagelser, der er fastsat i artiklens stk. 1-3, og giver en behørig begrundelse for sit standpunkt i denne henseende.

Følgelig påhviler det den institution, der behandler en begæring om aktindsigt, før den giver afslag på aktindsigt i et dokument, som hidrører fra en medlemsstat, at undersøge, om denne medlemsstat har baseret sin indsigelse på de materielle undtagelser, der er fastsat i artikel 4, stk. 1-3, i forordning nr. 1049/2001, og om den har givet en behørig begrundelse for sit standpunkt i denne henseende. Under proceduren for vedtagelse af en afgørelse om afslag på aktindsigt skal den nævnte institution derfor sikre sig, at der foreligger en sådan begrundelse, og henvise til den i den afgørelse, som den vedtager efter afslutningen af proceduren. Det tilkommer derimod ikke den institution, der behandler en begæring om aktindsigt, at foretage en udtømmende vurdering af den berørte medlemsstats indsigelse og dermed en kontrol, der går ud over en undersøgelse af, om der foreligger en begrundelse, der henviser til undtagelserne i artikel 4, stk. 1-3, i forordning nr. 1049/2001. I denne forbindelse består institutionens undersøgelse ikke i at afgøre, om den begrundelse, medlemsstaten har anført, uden mulig tvivl er fejlagtig, men i, under hensyntagen til sagens omstændigheder og de gældende bestemmelser, at afgøre, om de begrundelser, medlemsstaten har anført til støtte for sin indsigelse, umiddelbart kan begrunde et sådant afslag og dermed, om disse begrundelser gør det muligt for den nævnte institution at påtage sig det ansvar, som artikel 8 i forordning nr. 1049/2001 tillægger den. Endvidere drejer det sig ikke for institutionen om at påtvinge medlemsstaten sin holdning eller at sætte sin egen vurdering i stedet for den berørte medlemsstats, men at undgå vedtagelse af en afgørelse, der efter institutionens opfattelse ikke kan forsvares. Institutionen er som ophavsmand til afgørelsen om aktindsigt eller afslag herpå ansvarlig for dens lovlighed.

(jf. præmis 30, 36, 38, 41, 43, 46 og 47)
Tilsynet med signifikante kreditinstitutter henhører under Den Europæiske Centralbank alene i henhold til artikel 4 og 6 i forordning nr. 1024/2013 om overdragelse af specifikke opgaver til Den Europæiske Centralbank i forbindelse med politikker vedrørende tilsyn med kreditinstitutter. Det fremgår af denne forordnings artikel 6, stk. 4, andet afsnit, at der kan ses bort fra et instituts kvalificering som »signifikant« under særlige omstændigheder, som Den Europæiske Centralbank er ansvarlig for nærmere at præcisere. Denne nærmere præcisering findes i artikel 70 og 71 i forordning nr. 468/2014 om fastlæggelse af en ramme for samarbejde inden for Den Fælles Tilsynsmekanisme mellem Den Europæiske Centralbank og de kompetente nationale myndigheder og med de udpegede nationale myndigheder.

I denne henseende fremhæver ordlyden af artikel 70, stk. 1, i forordning nr. 468/2014 udelukkende vurderingen af, om klassifikationen af en enhed som signifikant er hensigtsmæssig eller ej, og følgelig tilsynet med enheden af Centralbanken alene i forhold til formålene med forordning nr. 1024/2013. Der er ingen henvisning til en vurdering af behovet for Centralbankens direkte tilsyn med en signifikant enhed. Mens vurderingen af, om en EU-retsakt er hensigtsmæssig, sædvanligvis angår dens egnethed til at nå de legitime mål, der forfølges med den omhandlede lovgivning, består vurderingen af, hvorvidt den er nødvendig, i at efterprøve, at den ikke går ud over, hvad der er nødvendigt for at nå disse mål.

I det omfang artikel 70, stk. 1, henviser til specifikke og faktuelle omstændigheder, som medfører, at klassifikationen af en enhed under tilsyn som signifikant ikke er hensigtsmæssig under hensyn til formålet med og principperne for forordning nr. 1024/2013, følger det dermed nødvendigvis heraf, at den alene omfatter den antagelse, at Centralbankens udøvelse af direkte tilsyn, som følger af kvalificeringen af en enhed som »signifikant«, i mindre grad er i stand til at opnå nævnte forordnings formål end de nationale myndigheders udøvelse af tilsyn med denne enhed. Det følger derimod ikke af en ordlydsfortolkning af artikel 70, stk. 1, i forordning nr. 468/2014, at der skal foretages en omklassifikation af en »signifikant enhed« som »mindre signifikant« med den begrundelse, at de nationale myndigheders direkte tilsyn inden for Den Fælles Tilsynsmekanisme på samme vis kan opnå formålene med forordning nr. 1024/2013 som tilsyn, der alene udøves af Den Europæiske Centralbank.

(jf. præmis 22, 28, 29 og 44-46)