RETTEN FOR EU-PERSONALESAGERS DOM

(Tredje Afdeling)

26. februar 2014

Sag F-53/13

Alkis Diamantopoulos

mod

Tjenesten for EU’s Optræden Udadtil (EEAS)

»Personalesag – tjenestemænd – forfremmelse – afgørelse om ikke at forfremme sagsøgeren til lønklasse AD 12 – stiltiende afgørelse om afslag på klage – udtrykkelig afgørelse om afslag på klagen efter søgsmålets anlæggelse – begrundelse«

Angående: Søgsmål anlagt i medfør af artikel 270 TEUF, der finder anvendelse på Euratom-traktaten i henhold til denne traktats artikel 106A, hvorunder Alkis Diamantopoulos har nedlagt påstand om annullation af afgørelsen truffet af Tjenesten for EU’s Optræden Udadtil (EEAS) om ikke at forfremme ham til lønklasse AD 12 i forfremmelsesåret 2012.

Udfald: Tjenesten for EU’s Optræden Udadtils afgørelse om ikke at forfremme sagsøgeren til lønklasse AD 12 i forfremmelsesåret 2012 annulleres. EEAS bærer sine egne omkostninger og betaler de af Alkis Diamantopoulos afholdte omkostninger.

Sammendrag

1. Tjenestemænd – forfremmelse – klage fra en ikke-forfremmet ansøger – afgørelse om afslag – fuldstændig mangel på begrundelse – lovliggørelse under retssagen – ikke tilladt

(Tjenestemandsvedtægten, art. 25, stk. 2, art. 45 og art. 90, stk. 2)

2. Tjenestemandssager – anbringender – manglende eller utilstrækkelig begrundelse – anbringende, som er forskelligt fra anbringendet om den materielle lovlighed

(Tjenestemandsvedtægten, art. 25, stk. 2)

1. Selv om ansættelsesmyndigheden ikke er forpligtet til at begrunde afgørelserne om forfremmelse i forhold til de ikke-forfremmede ansøgere, er den derimod forpligtet til at begrunde sit afslag på en klage, der er indgivet i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 2, af en ikke-forfremmet ansøger, idet begrundelsen for afslaget på klagen anses for sammenfaldende med begrundelsen for den afgørelse, som klagen var rettet mod.

Henset til, at forfremmelser foretages på grundlag af en udvælgelse, gælder desuden, at selv om begrundelsen for et afslag på klagen principielt kun skal vedrøre opfyldelsen af de retlige betingelser for procedurens lovlighed i henhold til vedtægten, og selv om ansættelsesmyndigheden ikke er forpligtet til at oplyse om den sammenlignende vurdering, den har foretaget, skal den ikke desto mindre meddele den pågældende tjenestemand den individuelle og relevante begrundelse for afslaget på dennes forfremmelse.

Begrundelsespligtens omfang skal fastlægges i lyset af den konkrete sags omstændigheder. Disse omstændigheder omfatter bl.a. ikke blot indholdet af den anfægtede retsakt, men også den interesse, som adressaten kan have i at modtage en begrundelse, samt den faktiske og retlige sammenhæng, hvori denne retsakt er vedtaget.

En fuldstændig mangel på begrundelse forud for sagens anlæggelse kan endelig ikke afhjælpes ved forklaringer, der afgives af ansættelsesmyndigheden efter anlæggelsen af en retssag. På dette tidspunkt opfylder sådanne forklaringer nemlig ikke længere den funktion, som begrundelsen har. Hertil kommer, at muligheden for at supplere en fuldstændig mangelfuld begrundelse efter et sagsanlæg ville gøre indgreb i retten til forsvar, idet sagsøgeren ville blive frataget muligheden for anføre sine anbringender over for en begrundelse, som først blev ham bekendt efter sagsanlægget. Princippet om parternes ligestilling for Unionens retsinstanser ville således blive berørt.

(jf. præmis 18-21)

Henvisning til:

Personaleretten: 8. oktober 2008, sag F-81/07, Barbin mod Parlamentet, præmis 27 og 28 og den deri nævnte retspraksis; 19. september 2013, sag F-83/08, Gheysens mod Rådet, præmis 55

Den Europæiske Unions Ret: 16. september 2013, sag T-31/13 P, Bouillez mod Rådet, præmis 26

2. En beslutnings begrundelse består i formelt at udtrykke de grunde, som beslutningen er baseret på. Følgelig udgør begrundelsespligten et væsentligt formkrav, som bør adskilles fra spørgsmålet om begrundelsens rigtighed, der henhører under spørgsmålet om den anfægtede retsakts materielle lovlighed. De argumenter, som har til formål at godtgøre rigtigheden af en retsakt, er derfor uden betydning i forbindelse med et anbringende om manglende begrundelse.

(jf. præmis 27)

Henvisning til:

Domstolen: 2. april 1998, sag C-367/95 P, Kommissionen mod Sytraval og Brink’s Frankrig, præmis 67

Den Europæiske Unions Ret: Bouillez mod Rådet, præmis 20