Forslag til afgørelse fra generaladvokat Alber fremsat den 20. april 1999. - Arnaldo Lucaccioni mod Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber. - Appel - Erstatningssøgsmål. - Sag C-257/98 P.



Samling af Afgørelser 1999 side I-05251



Generaladvokatens forslag til afgørelse

A - Indledning

1 Under den foreliggende appel har en tjenestemand (herefter »appellanten«), som er blevet invalidepensioneret som foelge af en total invaliditet, nedlagt paastand om ophaevelse af dommen afsagt af Retten i Foerste Instans (1), hvorved Kommissionen blev frifundet for hans erstatningssoegsmaal.

2 Appellanten var i mange aar ansat ved Kommissionen i Bruxelles. Herunder arbejdede han i Berlaymont-bygningen - navnlig i den periode, hvorunder bygningen blev udvidet - som var kontamineret med asbest. Efter at han havde paadraget sig et lungekarcinom, blev det fastslaaet, at han havde en total invaliditet, som beroede paa en erhvervssygdom. Han fik som foelge heraf, ud over sin pension, udbetalt ydelser paa i alt 25 794 194 BEF i henhold til artikel 73 i vedtaegten for tjenestemaend ved De Europaeiske Faellesskaber (herefter »vedtaegten«) og artikel 14 i ordningen om daekning af risikoen for ulykker og erhvervssygdomme (herefter »ordningen«). Under sit erstatningssoegsmaal ved Retten i Foerste Instans rejste han krav om tilkendelse af en stoerre erstatning og om at faa udbetalt supplerende ydelser af Kommissionen. Retten frifandt imidlertid Kommissionen, hvorefter appellanten har anket sagen til Domstolen.

B - Gaeldende bestemmelser

3 Vedtaegtens artikel 73 (kapitel 2 vedroerende social sikring) indeholder foelgende bestemmelser af relevans for den foreliggende sag:

»1. Under de betingelser, der er fastsat i henhold til en af Faellesskabernes institutioner efter faelles aftale og efter udtalelse fra Vedtaegtsudvalget vedtaget ordning, sikres tjenestemanden fra tiltraedelsesdagen imod risiko for erhvervssygdomme og ulykker. Han skal til sikring mod risici uden for tjenesten bidrage med indtil 0,1% af sin grundloen.

...

2. De garanterede ydelser er foelgende:

...

b) I tilfaelde af vedvarende, total invaliditet:

udbetaling til den paagaeldende af et engangsbeloeb, der er lig med hans aarlige grundloen multipliceret med otte, udregnet paa grundlag af tjenestemandens maanedsloen i de sidste tolv maaneder forud for ulykken.

...«

4 Ordningens kapitel II om ydelser indeholder bl.a. foelgende bestemmelser:

- Artikel 12

»1. I tilfaelde af tjenestemandens vedvarende, totale invaliditet som foelge af en ulykke eller erhvervssygdom, udbetales der ham det i vedtaegtens artikel 73, stk. 2, litra b), fastsatte beloeb.

2. I tilfaelde af tjenestemandens vedvarende, delvise invaliditet, som foelge af en ulykke eller erhvervssygdom udbetales der ham et engangsbeloeb, som beregnes paa grundlag af de satser, som er fastsat i invaliditetstabellen, som er optaget i bilaget.«

- Artikel 14

»Efter udtalelse fra ... det i artikel 23 naevnte Laegeudvalg ydes der erstatning til tjenestemanden for enhver varig beskadigelse eller misdannelse, der, selv om den ikke paavirker tjenestemandens arbejdsevne, skader hans fysiske integritet og forvolder faktisk skade paa hans forhold til omverdenen.

Denne erstatning beregnes ved en analog anvendelse af satserne i de i artikel 12 naevnte invaliditetstabeller. Saafremt de aestetiske skader er forbundet med en anatomisk-funktionel beskadigelse, forhoejes naevnte satser i passende omfang« (2).

C - Faktiske omstaendigheder

5 Appellanten, som er foedt den 31. januar 1941, indtraadte i Kommissionens tjeneste i 1962 og arbejdede i perioden mellem 1967 og 1987 - afbrudt af fire aars beskaeftigelse i Japan - ca. 16 aar i Berlaymont-bygningen i Bruxelles, hvor han senest var indplaceret i loenklasse B1.

6 Den 15. januar 1990 blev appellanten ramt af en haemoptysi. Efter en raekke undersoegelser fastslog de laeger, som appellanten konsulterede, at han led af en bronkialcancer.

7 Den 12. marts 1990 blev der foretaget en lobektomi paa appellanten i den oevre, venstre del af lungen. Kirurgen gav udtryk for den opfattelse, at appellanten led af foelgerne af en tuberkulose i den oevre, venstre lap (3). Paa trods af den foerste diagnose, som loed paa cancer, blev der ikke fundet nogen tumor paa det udopererede stykke. Efter anmodning fra kirurgen blev en proeve af det fjernede lungevaev analyseret af laboratoriet for mineralogi ved hôpital Erasme. I en rapport af 30. august 1990, som var underskrevet af professor De Vuyst, erklaeredes der at vaere konstateret 680 asbestlegemer pr. gram toert vaev (4).

8 Den 26. november 1990 tilsendte appellanten administration og ansaettelsesmyndigheden (dvs. Kommissionen) en skrivelse, hvori han med henblik paa at faa udbetalt en ydelse i henhold til vedtaegtens artikel 73 i medfoer af ordningens artikel 17 erklaerede at have paadraget sig en lungecancer i form af en epidermoid kraeftsvulst, der havde foranlediget en lobektomi i den oevre, venstre del af lungen og fremkaldt en astmatisk kronisk bronkitis. Sagsoegeren anmodede om, at der blev truffet afgoerelse om anerkendelse af, at han led af en erhvervssygdom, og at der i overensstemmelse med ordningens artikel 19 blev fastsat en invaliditetsgrad for den vedvarende invaliditet, han led af. Efter appellantens opfattelse havde han paadraget sig sygdommen ved at vaere blevet udsat for asbest, mens han arbejdede i Berlaymont-bygningen, navnlig i den periode, hvorunder denne var under ombygning fra 1967-1969.

9 Ved skrivelse af 18. januar 1991 meddelte direktoeren for direktoratet »Personale - Rettigheder og pligter« ved Generaldirektoratet for Personale og Administration (GD IX) (herefter »personaledirektoeren«) appellanten, at sagen i overensstemmelse med vedtaegtens artikel 78 i betragtning af hans helbredstilstand ville blive indbragt for invaliditetsudvalget. Skrivelsen naevnte muligheden af, at appellanten kunne ansoege om anerkendelse af, at han led af en erhvervssygdom i vedtaegtens artikel 73's forstand. Det anfoertes dog, at de to procedurer kunne foere til forskellige resultater, hvorfor det var oenskeligt at gennemfoere procedurerne parallelt.

10 Ved skrivelse til personaledirektoeren af 27. februar 1991 udpegede appellanten den laege, han oenskede skulle repraesentere ham i invaliditetsudvalget og henviste til sin skrivelse af 26. november 1990. Han anmodede endvidere om, at de afgoerelser, der blev truffet som afslutning paa de to procedurer, ikke blot blev truffet parallelt, men under ét, og at de traadte i kraft samtidig.

11 Ved skrivelse af 15. marts 1991 informerede personaledirektoeren appellanten om, at procedurerne i henhold til vedtaegtens artikel 73 og 78 skulle gennemfoeres hver for sig og henviste til, at proceduren om konstateringen af en erhvervssygdom ville vare meget laengere end proceduren efter vedtaegtens artikel 78 om konstatering af invaliditet. Ikke desto mindre ville anerkendelsen af en erhvervssygdom i paakommende tilfaelde blive fastslaaet med tilbagevirkende kraft fra tidspunktet for konstateringen af den totale invaliditet.

12 Ved skrivelse af 21. maj 1991 meddelte personaledirektoeren appellanten, at procedurerne blev holdt adskilt fra hinanden, for at denne hurtigst muligt kunne modtage finansiel stoette. Ganske vist var det oenskeligt, at de to procedurer blev gennemfoert parallelt, men dette foerte ikke noedvendigvis til samme resultat.

13 Invaliditetsudvalget (5) afholdt moede den 10. juni 1991, hvorunder det konkluderede, at appellanten var ramt af en vedvarende invaliditet, som maatte anses for fuldstaendig, og som medfoerte, at han var ude af stand til at goere tjeneste i en stilling i sin stillingsgruppe, hvorfor han var forpligtet til at udtraede af Kommissionens tjeneste.

14 Den 16. juli 1991 traf personaledirektoeren i sin egenskab af ansaettelsesmyndighed afgoerelse om at afskedige appellanten i overensstemmelse med vedtaegtens artikel 53 og tilkendte ham med virkning fra den 1. august 1991 en invalidepension fastsat i overensstemmelse med vedtaegtens artikel 78, stk. 3. Invalidepensionen udgoer 70% af appellantens grundloen og svarer saaledes til den normale alderspension, som i medfoer af vedtaegtens artikel 77, stk. 2, udbetales til en tjenestemand, som har tilbagelagt 35 pensionsgivende tjenesteaar.

15 Ved skrivelse af 15. oktober 1991 indgav appellanten en klage i henhold til vedtaegtens artikel 90, stk. 2, over den afgoerelse af 16. juli 1991, hvorved han blev afskediget med pension. Ved skrivelse af 3. marts 1992 afviste Kommissionen appellantens klage over afskedigelsen. Appellanten har ikke anlagt sag ved Retten over afvisningen af klagen.

16 Under en procedure ivaerksat i henhold til vedtaegtens artikel 73 anmodede Kommissionen doktor Dalem fra universitetet i Liège om en laegelig udtalelse i henhold til ordningens artikel 19, i hvilken forbindelse denne ytrede oenske om, at professor Bartsch, som er specialist i pneumologi ved Institut provincial Ernest Malvoz i Liège, medvirkede ved udtalelsen.

17 Paa grundlag af en undersoegelse af appellanten, en gennemgang af sagens akter og en yderligere korrespondance mellem forskellige laeger udfaerdigede doktor Bartsch en sagkyndig rapport, hvori han konkluderede, at appellanten ikke led af nogen erhvervssygdom. Paa grundlag af doktor Bartsch's rapport afgav doktor Dalem en laegelig udtalelse til Kommissionen, hvori han konkluderede, at appellanten ikke led af nogen erhvervssygdom. Han anfoerte, at denne ikke led af nogen bronkialcancer, og at der ikke, selv om sagsoegerens lunger indeholdt asbestfibre, var tegn paa nogen fibrosis som reaktion paa asbest, hvorfor han heller ikke led af asbetose.

18 Ved skrivelse af 17. februar 1992 gav chefen for enheden »ulykkesforsikring og erhvervssygdomme« appellanten meddelelse om doktor Dalem's konklusioner og tilsendte ham i overensstemmelse med ordningens artikel 21 et udkast til afgoerelse om afslag paa hans ansoegning om anerkendelse af, at han led af en erhvervssygdom. Appellanten fortsatte dog proceduren i henhold til vedtaegtens artikel 73 og anmodede om, at der blev nedsat et laegeudvalg i henhold til ordningens artikel 23.

19 Paa grund af de forskellige resultater, som de enkelte laboratorier var naaet frem til, kunne medlemmerne af laegeudvalget (6) paa dettes foerste moede den 13. april 1993 ikke enes om en enstemmig opfattelse vedroerende aarsagsforbindelsen mellem den omstaendighed, at appellanten havde vaeret udsat for asbest, og hans karcinom. Udvalget besluttede derfor at anmode om, at der blev foretaget tre yderligere analyser. Disse udviste foelgende resultater: Doktor de Vuyst fandt 235 000 fibre crocidolit (blaa asbest), amosit, anthophyllit og krysotil pr. gram toert vaev, doktor Donelli bekraeftede forekomsten af krysotil, og professor Woitowitz fandt 350 000 fibre crocidolit og amosit pr. gram toert vaev og 300 000 fibre krysotil pr. gram toert vaev.

20 Efter at have afholdt et andet moede den 25. februar 1994 afgav laegeudvalget sin rapport af 1. marts 1994, hvori konklusionerne var vedtaget ved flertalsbeslutning (professor Brochard afgav dissens og doktor Cognigni og professor Maltoni en enstemmig udtalelse). Ifoelge laegeudvalget maatte appellantens lungekarcinom anses for en erhvervssygdom. Appellantens vedvarende, totale invaliditet blev fastsat til 100% med tilbagevirkende gyldighed fra tidspunktet for den foerste diagnose (januar 1990). Paa grund af appellantens varige mén (ar, misdannelse i venstre bryst, svaekkelse af muskelkraft i venstre arm) og alvorlige psykologiske forstyrrelser fik han desuden tilkendt en erstatning paa 30% i henhold til ordningens artikel 14.

21 Ved skrivelse af 15. april 1994 gav generaldirektoeren for GD IX sagsoegeren foelgende meddelelse om laegeudvalgets konklusion:

»Kommissionen kan anerkende en invaliditetsgrad paa 130% som foelge af en vedvarende, total invaliditet, hvorved jeg dog skal praecisere, at dette maa betragtes som en endelig afgoerelse af de laegelige spoergsmaal, der er opstaaet i forbindelse med anerkendelsen af, at De lider af en erhvervssygdom.«

Generaldirektoeren meddelte, at der i overensstemmelse med vedtaegtens artikel 73 ville blive udbetalt sagsoegeren et engangsbeloeb paa 25 794 194 BEF, hvilket skete den 28. april 1994. Dette beloeb var sammensat paa foelgende maade:

AArlig grundloen2 480 211 x 8 19 841 688 BEF BEF x 8 Invaliditetsgrad x 1,3 hvorved erstatningen beregnes i henhold til ordningens artikel 14 5 952 506 BEF

25 794 194 BEF

22 Den 15. maj 1994 anmodede appellanten bl.a. Kommissionen om,

- at laegeudvalgets konklusioner blev tilsendt invaliditetsudvalget med henblik paa, at dette udvalg aendrede sin udtalelse og erklaerede, at hans totale invaliditet beroede paa en erhvervssygdom

- at han fik tilsendt en opgoerelse over beloebet paa 25 794 194 BEF

- at han fik udbetalt renter af dette engangsbeloeb samt forskellen mellem hans loen og pension siden august 1991, og

- at han fik tilkendt 3 mio. ECU i erstatning for sin ikke-oekonomiske skade.

Endvidere gjorde appellanten gaeldende, at Kommissionen havde begaaet tjenestefejl ved at udsaette ham for asbeststoev, og at der var indtraadt forsinkelser ved behandlingen af hans sag.

23 Ved skrivelse af 22. september 1994 tilsendte direktoeren for GD IX's direktorat B, »Rettigheder og pligter«, sagsoegeren den udbedte talopgoerelse, men afslog hans oevrige anmodninger.

24 Den 15. december 1994 indgav sagsoegeren en klage i henhold til vedtaegtens artikel 90, stk. 2, over den afgoerelse, som var indeholdt i skrivelsen af 22. september 1994. Ved afgoerelse af 3. maj 1995, som blev meddelt sagsoegeren den 29. maj 1995, afviste Kommissionen sagsoegerens klage.

25 Appellanten anlagde derpaa sag ved Retten i Foerste Instans den 29. august 1995, hvorunder han nedlagde foelgende paastande:

- Kommissionen tilpligtes at betale forskellen mellem hans loen som tjenestemand og hans invalidepension fra den 1. august 1991 til den i vedtaegten fastsatte pensionsalder (dvs. den 31.1.2006) som erstatning for den oekonomiske skade, sagsoegeren har lidt, hvilket beloeb foreloebig skoennes at andrage 15 000 000 BEF + 12 500 000 BEF (7); Kommissionen tilpligtes at foretage beregning af det foerstnaevnte beloeb.

- Kommissionen tilpligtes at betale sagsoegeren et beloeb paa 1 000 000 ECU i erstatning for den ikke-oekonomiske skade, sagsoegeren har lidt.

Endvidere rejste appellanten krav om betaling af renter paa 10% p.a. af beloebet paa 25 794 194 BEF fra den 1. januar 1990, dog senest fra den 10. juni 1991 og indtil beloebet er blevet betalt fuldt ud, hvilket rentebeloeb foreloebig skoennedes at andrage 15 000 000 BEF.

Endelig nedlagde appellanten paastand om annullation af Kommissionens afgoerelse af 22. september 1994, i det omfang det fandtes fornoedent.

Ved dom af 14. maj 1998 frifandt Retten Kommissionen i denne sag.

26 I dommen naaede Retten bl.a. frem til det resultat, at der i kraft af det engangsbeloeb paa i alt 25,8 mio. BEF, som appellanten allerede havde faaet udbetalt i henhold til vedtaegtens artikel 73, maatte antages at vaere ydet en effektiv erstatning for dennes oekonomiske tab paa grund af forskellen mellem hans invalidepension og hans tjenestemandsloen indtil pensionsalderen. Retten fandt ogsaa, at der maatte antages at vaere ydet effektiv godtgoerelse for appellantens ikke-oekonomiske skade i kraft af det beloeb paa 5,95 mio. BEF, som han havde faaet udbetalt i henhold til ordningens artikel 14, og som var indeholdt i engangsbeloebet. Endvidere fandt Retten ikke grundlag for at kritisere den maade, Kommissionen havde anvendt sin skoensbefoejelse paa ved ikke, mens proceduren i henhold til vedtaegtens artikel 73 stod paa, at anmode invaliditetsudvalget, som var oprettet i henhold til vedtaegtens artikel 78, om at udtale sig om, hvorvidt appellantens sygdom havde erhvervsmaessig oprindelse.

27 Appellanten har den 15. juli 1998 ivaerksat appel til proevelse af denne dom og i det vaesentlige stoettet appellen paa ét enkelt anbringende, nemlig at »Retten har overtraadt faellesskabsretten«. Anbringendet bestaar af fire led. Det foerste led er, at Retten ikke har undersoegt alle de elementer, der indgaar i Kommissionens erstatningsansvar efter almindelige erstatningsregler, nemlig tjenestefejlen, tabet og aarsagsforbindelsen mellem tjenestefejlen og tabet. Retten har blot begraenset sig til at fastslaa, at sagsoegeren ikke havde paavist, at der var lidt et tab. Herved har Retten navnlig forsoemt at foretage en sondring mellem det naevnte krav paa supplerende erstatning og erstatningskravet i henhold til vedtaegten. Det andet led af anbringendet er, at Retten har foretaget en fejlagtig vurdering af den oekonomiske og ikke-oekonomiske skade, som appellanten har lidt. Det tredje led er, at Retten uden passende begrundelse har medregnet appellantens oekonomiske og ikke-oekonomiske skade i det engangsbeloeb, han har faaet udbetalt i henhold til den sociale sikringsordning for Faellesskabets tjenestemaend. Det fjerde led er, at Retten fejlagtigt har forsoemt at tilkende appellanten morarenter paa grund af forsinkelsen i sagens behandling.

28 Appellanten har som foelge heraf nedlagt foelgende paastande:

1) Dommen afsagt den 14. maj 1998 af De Europaeiske Faellesskabers Ret i Foerste Instans i sag T-165/95, hvorved Kommissionen blev frifundet for appellantens paastand, ophaeves.

2) Der gives appellanten medhold i hans paastande i foerste instans, bortset fra paastanden om erstatning af det oekonomiske tab paa 12 500 000 BEF, som beroede paa salget af visse faste ejendomme.

3) Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

29 Kommissionen har gjort gaeldende, at appellen delvis boer afvises og i det hele er ubegrundet. Den anfoerer, at Retten ikke har begaaet noget retlig fejl ved at antage, at appellanten ikke havde foert bevis for at have lidt et stoerre tab end de beloeb, han havde faaet udbetalt, hvorfor det ikke var noedvendigt at undersoege de oevrige erstatningsbetingelser naermere. Ifoelge Kommissionen har Retten ej heller begaaet nogen fejl ved erstatningens fastsaettelse, men den finder, at de paastande, appellanten har fremfoert paa dette punkt, er helt grundloese og maa afvises under en appelsag. Ogsaa anbringendet om manglende begrundelse tilbageviser Kommissionen, idet den goer gaeldende, at det i hvert fald maa afvises fra realitetsbehandling. Desuden finder Kommissionen, at den kritik af Rettens faktiske konstateringer, som appellanten har fremfoert i denne forbindelse, maa afvises fra realitetsbehandling, da en appel er begraenset til retsspoergsmaal. Ogsaa sagsoegerens sidste anbringende angaar ifoelge Kommissionen i det vaesentlige faktiske forhold, som allerede blev behandlet under sagen ved Retten. Derudover indeholder appellantens argumentation ingen holdepunkter for en anden retlig vurdering end den, Retten har anlagt.

30 Kommissionen har som foelge heraf nedlagt paastand om, at

1) appellen til proevelse af Rettens dom af 14. maj 1998 afvises fra realitetsbehandling eller erklaeres i hvert fald ubegrundet

2) Kommissionen frifindes for appellantens paastande

3) afgoerelsen om sagens omkostninger traeffes i overensstemmelse med de herom gaeldende forskrifter.

D - Anbringender under appelsagen

31 Appellanten har til stoette for appellen, under henvisning til artikel 51 i protokollen vedroerende EF-statutten for Domstolen, gjort gaeldende, at Retten har overtraadt faellesskabsretten. Dette anbringende bestaar af fire led.

Foerste led: krav paa erstatning, manglende undersoegelse af de elementer, der indgaar i et erstatningsansvar

Parternes argumenter

32 Med dette led af anbringendet kritiserer appellanten Retten for ikke at have undersoegt alle de elementer, som indgaar i det supplerende erstatningsansvar, der paahviler Kommissionen efter almindelige erstatningsregler, nemlig betingelsen om, at der foreligger en tjenestefejl, at der er indtraadt et tab, og at der er aarsagsforbindelse mellem tjenestefejlen og tabet. Efter appellantens opfattelse bestaar der i den foreliggende sag en saadan pligt til at yde supplerende erstatning ud over ydelserne i henhold til vedtaegten. Under henvisning til Domstolens dom i sagen Leussink-Brummelhuis mod Kommissionen (8), hvorefter en tjenestemand ikke »er udelukket fra at kraeve supplerende erstatning, naar institutionen ifoelge almindelige erstatningsregler er ansvarlig for ulykken, og ydelserne efter tjenestemandsvedtaegtens ordning ikke er tilstraekkelige til at sikre fuld erstatning for den lidte skade«, anfoerer appellanten, at det ved bestemmelsen af retten til erstatning foerst boer fastslaas, at den paagaeldende institution ifalder erstatningspligt. Foerst i en anden fase skal, saafremt der fastslaas at bestaa en saadan erstatningspligt, det erstatningspligtige tab fastsaettes, i givet fald under hensyntagen til de ydelser, som allerede er betalt i medfoer af den sociale sikringsordning. Ifoelge appellanten har Retten imidlertid ikke taget stilling til spoergsmaalet vedroerende Faellesskabets erstatningsansvar. Den har ikke undersoegt nogen af de tjenestefejl, som Kommissionen kritiseres for at have begaaet. Retten har derfor begaaet en retlig fejl ved at forsoemme at undersoege tjenestefejlen, tabet og aarsagsforbindelsen mellem tjenestefejlen og tabet. De tjenestefejl, som Kommissionen kritiseres for at have begaaet, er talrige og meget alvorlige. Efter appellantens opfattelse burde disse spoergsmaal have vaeret proevet inden spoergsmaalet, om der var indtraadt et tab.

33 Ifoelge appellanten er den anfaegtede dom behaeftet med yderligere en retlig fejl, fordi Retten ved kun at undersoege, om der var opstaaet et tab, fejlagtigt sammenblandede to indbyrdes uafhaengige erstatningsordninger. Betingelserne for at yde erstatning efter disse to ordninger er forskellige og medfoerer forskellige erstatninger.

34 For det foerste er der ordningen for tilkendelse af et fast beloeb i henhold til vedtaegtens artikel 73, og for det andet den ordning for ydelse af erstatning efter almindelige erstatningsregler, som gaelder, naar en institution har gjort sig skyldig i tjenestefejl. En sammenligning af erstatningskravene forudsaetter imidlertid ifoelge appellanten en proevelse af erstatningsbetingelserne, dvs. respektivt konstateringen af den totale invaliditet og af tjenestefejlen, som Kommissionen i det foreliggende tilfaelde haevdes at have begaaet. Ifoelge appellanten har Retten imidlertid fejlagtigt forsoemt at tage stilling til spoergsmaalet om Kommissionens tjenestefejl.

35 Heroverfor har Kommissionen gjort gaeldende, at det fremgaar af domspraksis om Faellesskabets erstatning uden for kontrakt, at en institution ikke kan ifalde erstatningsansvar, naar en af erstatningsbetingelserne ikke er opfyldt. Da appellanten ikke har paavist, at der er indtraadt et erstatningspligtigt tab, kan Kommissionen ikke ifalde noget ansvar, uanset om de oevrige erstatningsbetingelser er opfyldt. Der skal vaere indtraadt et faktisk tab, for at Faellesskabet kan ifalde ansvar for en retsstridig handling, som laegges en institution til last. Ogsaa Kommissionen har henvist til dommen i Leussink-sagen og gjort gaeldende, at Domstolen i denne dom kun undersoegte alle erstatningsbetingelserne, fordi en erstatning efter vedtaegtens bestemmelser var utilstraekkelig. Efter Kommissionens opfattelse bestaar der ikke efter denne dom nogen pligt til at foelge en bestemt raekkefoelge ved gennemgangen af de forskellige elementer under en erstatningssag. Hvis en af betingelserne ikke er opfyldt, bestaar der ikke noget erstatningskrav, og det er unoedvendigt at undersoege, om de andre betingelser er opfyldt. Retten har derfor ikke begaaet nogen fejl paa det paagaeldende punkt i den anfaegtede dom.

36 Hvad angaar anbringendet om, at der er sket en sammenblanding af to indbyrdes uafhaengige erstatningskrav, anfoerer Kommissionen, at der ikke findes nogen retsgrundsaetning, som kraever, at tabet, dvs. tabets stoerrelse, vurderes paa grundlag af de begaaede tjenestefejl. En erstatning skal altid fastsaettes i forhold til det faktisk indtraadte tab.

Stillingtagen

37 Det maa foerst fastslaas, at erstatningskrav er undergivet de almindelige retsgrundsaetninger, der er faelles for medlemsstaternes retssystemer, saaledes som det fremgaar af EF-traktatens artikel 215, stk. 2. Det betyder ifoelge Domstolens og Rettens faste praksis, at foelgende tre betingelser skal vaere opfyldt:

- Faellesskabsinstitutionernes adfaerd skal vaere retsstridig.

- Der skal vaere indtraadt et tab.

- Der skal vaere aarsagsforbindelse mellem adfaerden og det paaberaabte tab (9).

38 Vedroerende dette spoergsmaal har Retten i den anfaegtede dom (10) under henvisning til fast domspraksis anfoert, at ved paadoemmelsen af et erstatningskrav, som er fremsat af en tjenestemand, skal flere betingelser vaere opfyldt, for at Faellesskaberne kan ifalde ansvar, idet de handlinger, institutionerne kritiseres for at have begaaet, skal vaere ulovlige, ligesom der skal vaere lidt et tab samt vaere aarsagsforbindelse mellem handlingerne og tabet. Heraf sluttede Retten i den anfaegtede doms praemis 57, at selv om det blev paavist, at Kommissionen havde begaaet en tjenestefejl, ville Faellesskaberne alene ifalde ansvar, saafremt der er paavist at vaere indtraadt et tab, som ikke er daekket paa anden maade.

39 Retten undersoegte derfor i praemis 58-105, om appellanten havde paaberaabt sig at have lidt et faktisk tab og havde paavist dette, dvs. et tab, som ikke allerede var daekket af de af Kommissionen praesterede ydelser. Efter at Retten paa grundlag af denne udfoerlige proevelse kom til det resultat, at der ikke var indtraadt noget yderligere erstatningspligtigt tab, anfoerte Retten i den anfaegtede doms praemis 105, at paastanden herom maatte forkastes, uden at det var fornoedent at tage stilling til spoergsmaalet om, hvorvidt Kommissionen havde begaaet en ansvarspaadragende tjenestefejl.

40 I modsaetning til det af appellanten haevdede kan Rettens fremgangsmaade paa dette punkt ikke antages at udgoere en overtraedelse af faellesskabsretten i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i artikel 51 i protokollen vedroerende EF-statutten for Domstolen.

41 Der kan kun gives appellanten ret, for saa vidt et erstatningskrav forudsaetter, at de tre naevnte betingelser er opfyldt. Det kan imidlertid hverken udledes af Domstolens eller Rettens praksis, at der skal foelges en bestemt raekkefoelge ved proevelsen af disse betingelser. Det ses ikke, at det skulle vaere noedvendigt foerst at fastslaa, at den paagaeldende institution har begaaet en tjenestefejl, og derpaa at fastslaa det faktiske tab, og appellanten har i oevrigt heller ikke paa dette punkt godtgjort, at nogen af medlemsstaternes retssystemer skulle indeholde en almindelig retsgrundsaetning om iagttagelsen af en saadan fremgangsmaade.

42 Selv om det kan synes beklageligt for den paagaeldende, at Retten ikke har udtalt sig om, hvorvidt institutionens adfaerd var retsstridig, er det allerede af procesoekonomiske grunde forstaaeligt, at man ved den retlige proevelse begraenser sig til at undersoege én af erstatningsbetingelserne, som ikke er opfyldt, hvis dette er lettere at fastslaa.

43 Desuden har appellanten ikke paavist, at han har en beskyttelsesvaerdig interesse i, at Retten udtalte sig om, hvorvidt der var begaaet en tjenestefejl, selv om den havde fastslaaet, at der ikke var indtraadt noget tab. Dette kunne eventuelt have vaeret tilfaeldet, hvis det saerlige behov for retsbeskyttelse havde bestaaet i, at det var noedvendigt at fastslaa Kommissionens tjenestefejl af hensyn til godtgoerelsen af eventuelle fremtidige tab, men noget saadant er ikke blevet gjort gaeldende. Saafremt der senere indtraeder yderligere tab, er der intet til hinder for, at appellanten rejser krav om erstatning heraf, hvis denne ikke allerede er ydet.

44 Heller ikke dommen i Leussink-sagen, som begge parter har henvist til, kan i modsaetning til det af appellanten anfoerte foere til noget andet resultat. Ganske vist paabegyndte Domstolen i denne sag, som vedroerte et erstatningskrav, proevelsen af erstatningsspoergsmaalet med betingelsen vedroerende institutionens tjenestefejl, foer den fastslog det erstatningspligtige tab og derpaa undersoegte aarsagsforbindelsen. Det kan dog ogsaa udledes af denne dom, at Domstolen foerst undersoegte spoergsmaalet om, hvorvidt en sagsoeger kan goere krav paa en supplerende erstatning ud over vedtaegtens ydelser (11). I den naevnte sag havde sagsoegeren nemlig rejst et saadan krav.

45 I samme doms praemis 13 udtalte Domstolen, at det ikke er udelukket, at en tjenestemand kan kraeve supplerende erstatning, naar institutionen ifoelge almindelige retsregler er ansvarlig for ulykken, og naar ydelserne efter tjenestemandsvedtaegtens ordning ikke er tilstraekkelige til at sikre fuld erstatning for den lidte skade. Domstolen tilfoejede, at det for det andet maatte afgoeres, om Kommissionen kan paalaegges ansvar for ulykken, og i saa fald dels, om ydelserne ifoelge vedtaegten er tilstraekkelige til at sikre fuld erstatning, dels, om aarsagsforbindelsen er tilstraekkelig bevist i retlig henseende.

46 Det fremgaar altsaa, at Domstolen i den naevnte sag i sin indledende proevelse tog stilling til, om det tab, som sagsoegeren paaberaabte sig, overhovedet kunne erstattes under et erstatningssoegsmaal. Da et saadant tab ikke kunne udelukkes ifoelge det, sagsoegeren havde fremfoert, proevede Domstolen alle betingelserne for at yde erstatning.

47 Ogsaa i den foreliggende sag undersoegte Retten foerst, om appellanten faktisk havde lidt et tab, som Faellesskabet har pligt til at erstatte.

48 Appellanten har altsaa ikke paavist, at Retten ved sin proevelse af erstatningskravet begik en fejl ved ikke at behandle spoergsmaalet, om der var begaaet en tjenestefejl, men kun, om der var indtraadt et faktisk tab.

49 Appellantens foerste anbringende maa derfor forkastes som ubegrundet.

Andet anbringende: ukorrekt vurdering af tabet

Parternes argumenter

50 Appellanten har herom gjort gaeldende, at han har lidt saavel oekonomisk som ikke-oekonomisk skade, som han hverken har faaet erstattet efter vedtaegtens artikel 73 eller ordningens artikel 14. Da Retten ikke har taget hensyn hertil i den anfaegtede dom, er Rettens fastsaettelse af tabet behaeftet med en retlig fejl.

51 Det oekonomiske tab, som appellanten haevder at have lidt, er indkomst- og formuetab. Hvad angaar den ikke-oekonomiske skade, han har lidt, henviser han til sin fysiske og erhvervsmaessige svaekkelse, den angst, som har vaeret forbundet med forpligtelsen til at arbejde paa et sundhedsskadeligt sted, angsten som foelge af sin sygdom og dennes udvikling fremover, fysiske smerter af sygdommen og af de operative indgreb samt den omstaendighed, at Kommissionen ikke har villet anerkende sit ansvar, og at han har mistet tilliden til denne institution.

52 Ifoelge appellanten udligner de faste beloeb, han har faaet udbetalt i henhold til vedtaegtens artikel 73, ikke forskellen mellem hans invalidepension og hans tjenestemandsloen. Han henviser i den forbindelse til det tab, han lider ved at gaa glip af sin fremtidige loen. Tildelingen af disse beloeb udgoer en berettiget supplerende erstatning og ikke en ugrundet berigelse, som gaar videre end bestemmelsen i vedtaegtens artikel 73. Der boer her ifoelge appellanten sondres mellem krav i henhold til artikel 73 og krav, som baseres paa Kommissionens ansvar. Da han netop rejser krav om en supplerende erstatning, omfattes denne ikke af vedtaegtens artikel 73.

53 Ifoelge appellanten daekker den erstatning, han har faaet tilkendt i medfoer af ordningens artikel 14, ikke hans ikke-oekonomiske skade. Efter hans opfattelse er det fejlagtigt, naar Retten i den anfaegtede doms praemis 85 har udtalt, at ordningens artikel 14 ogsaa omfatter ikke-oekonomisk skade.

54 Endvidere anfoerer han, at han under sagen ved Retten til godtgoerelse af, at det i medfoer af almindelige regler i medlemsstaternes retssystemer er fastslaaet, at nogle arbejdsgivere netop i asbesttilfaelde har gjort sig skyldig i en grov pligtforsoemmelse, henviste til to domme, som blev afsagt af henholdsvis Frankrigs Cour de cassation den 3. december 1992 og Pretura circondariale di Torino den 9. april 1997. Dette foerte i de paagaeldende tilfaelde til, at de skadelidte fik tilkendt betydelige erstatningsbeloeb saavel for oekonomisk som for ikke-oekonomisk skade.

55 Ifoelge appellanten har Retten fejlagtigt anfoert i den anfaegtede doms praemis 88, at han ikke havde fremfoert nogen omstaendigheder til paavisning af, at nationale domstole i medlemsstaterne ville have tilkendt ham det beloeb, han rejste krav om som godtgoerelse for en tilsvarende ikke-oekonomisk skade som hans. Ifoelge appellanten var hans argumenter herom kun af supplerende karakter, og hvis Retten var af den opfattelse, at de ikke var tilstraekkeligt dokumenteret, burde den af egen drift have afklaret dette spoergsmaal.

56 Kommissionen har rejst en formalitetsindsigelse vedroerende dette andet led af sagsoegerens anbringende. Den gaar ud paa, at appellanten blot har gentaget eller omformuleret anbringender og argumenter, som allerede er blevet gjort gaeldende for Retten, navnlig dem, som den udtrykkeligt har forkastet. Efter Kommissionens opfattelse udgoer anbringendet derfor blot et krav om en fornyet gennemgang af sagens faktiske omstaendigheder, som allerede har vaeret behandlet under sagen ved Retten. Et saadant krav maa imidlertid afvises fra realitetsbehandling under en appelsag.

57 Det er kun subsidiaert, at Kommissionen har taget stilling til appellantens argumenter hvad angaar realiteten.

58 Efter Kommissionens opfattelse har Retten med foeje fastslaaet, at der kun kan rejses krav om en supplerende erstatning ud over den i vedtaegtens artikel 73 fastsatte, saafremt det fremgaar, at vedtaegtens bestemmelser ikke sikrer en passende erstatning. I oevrigt finder den, at Retten har vurderet appellantens skade korrekt, saavel den oekonomiske som ikke-oekonomiske. I saa henseende naaede Retten frem til den konklusion, at den ikke-oekonomiske skade, som appellanten gjorde gaeldende at have lidt - netop hvad angaar forskellen mellem hans invalidepension og tjenestemandsloen indtil pensionsalderen - maatte anses for effektivt erstattet ved det beloeb, han havde faaet udbetalt i henhold til vedtaegtens artikel 73, dvs. ca. 25 800 000 BEF. Denne konklusion er ifoelge Kommissionen hverken i strid med vedtaegtens artikel 73 eller med Domstolens praksis.

59 Ogsaa hvad angaar godtgoerelsen af appellantens ikke-oekonomiske skade, har Retten ifoelge Kommissionen korrekt fastslaaet, at der var ydet en effektiv godtgoerelse herfor ved det beloeb paa 5 950 000 BEF, som han havde faaet udbetalt i henhold til ordningens artikel 14. Hvad angaar de oevrige anbringender, som appellanten har fremfoert om sin ikke-oekonomiske skade, finder Kommissionen, at der er tale om udokumenterede paastande.

60 Ogsaa appellantens anbringende vedroerende national domspraksis i erstatningssager finder Kommissionen maa afvises fra realitetsbehandling. Dette anbringende er rettet mod en praemis i Rettens dom, som er uden betydning for domskonklusionen, hvorfor den maa afvises, da den ikke kan foere til dommens ophaevelse. De af appellanten paaberaabte domme kan i oevrigt ikke ifoelge Kommissionen anvendes som grundlag for vurderingen af den ikke-oekonomiske skade, hvorfor Retten med foeje har fastslaaet i den anfaegtede dom, at appellanten ikke havde fremfoert nogen omstaendigheder til godtgoerelse af, at nationale retter i medlemsstaterne ville have tilkendt det beloeb, han havde rejst krav om, som godtgoerelse for en tilsvarende ikke-oekonomisk skade.

Stillingtagen

61 Jeg skal for det foerste bemaerke, at appellanten i sin argumentation i det vaesentlige har begraenset sig til at gentage de samme faktiske og retlige anbringender som ved Retten. Da en appel ved Domstolen imidlertid ifoelge artikel 51 i protokollen vedroerende EF-statutten for Domstolen er begraenset til retsspoergsmaal, maa appellantens argumentation paa dette punkt ifoelge fast praksis (12) afvises fra realitetsbehandling.

62 Subsidiaert skal jeg dog kort behandle spoergsmaalet, om anbringendet er begrundet. Ifoelge Domstolens praksis kan en tjenestemand ved De Europaeiske Faellesskaber alene rejse krav om en supplerende erstatning ud over engangsbeloebet i henhold til vedtaegtens artikel 73, saafremt det fremgaar i det konkrete tilfaelde, at erstatningen i henhold til vedtaegten er utilstraekkelig. Dette fremgaar ogsaa af, at ydelserne i henhold til artikel 73 i modsat fald ikke ville opfylde deres formaal, og at den paagaeldende ville opnaa en ugrundet berigelse. Det betyder imidlertid blot, at det faktisk lidte tab maa vurderes i forhold til ydelserne i henhold til vedtaegtens artikel 73 eller ordningens artikel 14. Kun hvis disse ydelser ikke sikrer fuld erstatning, er det muligt at rejse krav om en supplerende erstatning.

63 Det er ligeledes fast domspraksis (13), at de ydelser, der udbetales i medfoer af vedtaegtens artikel 73 eller ordningens artikel 14, ikke blot skal kompensere for de oekonomiske foelger af en ulykke eller en erhvervssygdom, men ogsaa for de fysiske og psykiske foelger.

64 Hvad angaar beregningen af appellantens oekonomiske tab har Retten, som det fremgaar af den anfaegtede doms praemis 71-78, antaget, at udbetalingen af et beloeb paa i alt 25 800 000 BEF i henhold til vedtaegtens artikel 73 udgjorde en tilstraekkelig erstatning. I dommens praemis 76 undersoegte Retten udtrykkeligt appellantens argument vedroerende forskellen mellem hans invalidepension og hans tjenestemandsloen indtil pensionsalderen. Retten anfoerte herom, at selv om man lagde det beloeb paa 8 400 000 BEF til grund, som appellanten havde kraevet i erstatning - som der dog ikke var fremlagt bevis for - maatte der antages at vaere ydet en effektiv erstatning herfor. Selv om man navnlig fradrog det beloeb paa 5 950 000 BEF, som var udbetalt i medfoer af ordningens artikel 14, fra de 25 794 194 BEF, oversteg det resterende beloeb ifoelge Retten den kraevede erstatning, hvorfor det lidte tab var blevet erstattet.

65 Hvis den oekonomiske skade, som appellanten har lidt, imidlertid er blevet fuldt ud erstattet ved de ydelser, der er udbetalt i henhold til vedtaegtens artikel 73, er der ikke grundlag for nogen supplerende erstatning. Retten har derfor ikke begaaet nogen fejl ved at forkaste dette anbringende, hvorfor den del af appellen, som stoettes paa dette anbringende, er ubegrundet.

66 Hvad dernaest angaar godtgoerelsen af den ikke-oekonomiske skade, som appellanten har rejst krav om, maa det ganske vist medgives ham, at ordningens artikel 14 ikke udtrykkeligt omfatter psykologiske forstyrrelser. Spoergsmaalet er imidlertid, om appellanten ikke, henset til Domstolens og Rettens praksis, har modtaget en passende erstatning for den af ham haevdede skade med tildelingen af de ydelser, han har faaet udbetalt. Hvis han har modtaget passende erstatning i medfoer af vedtaegtens eller ordningens bestemmelser, er dette til hinder for, at han kan faa udbetalt en supplerende erstatning.

67 I saa henseende har Retten i den anfaegtede doms praemis 83-91 udtalt, at appellanten i overensstemmelse med laegeudvalgets udtalelser i medfoer af ordningens artikel 14, ud over det beloeb, som skulle udbetales i henhold til vedtaegtens artikel 73, havde faaet udbetalt en supplerende godtgoerelse paa 5 950 000 BEF, navnlig til udbedring af hans fysiske mén og alvorlige »psykologiske« forstyrrelser. Det fremgaar altsaa, at Retten, i modsaetning til det af appellanten haevdede, har taget stilling til spoergsmaalet om godtgoerelsen af hans ikke-oekonomiske skade. Hvad angaar vurderingen af appellantens ikke-oekonomiske skade i dommens praemis 87 naaede Retten frem til den konklusion, at denne ikke, vurderet ex aequo, kunne fastsaettes til et stoerre beloeb end 5 950 000 BEF. Det er ganske vist taenkeligt, at en ikke-oekonomisk skade principielt kan fastsaettes til et stoerre beloeb. For det foerste kan en saadan skade imidlertid kun beregnes hensigtsmaessigt paa grundlag af invaliditetstabellen, og for det andet afhaenger beregningen af det konkrete tilfaelde. Da der er tale om en skoensmaessig afgoerelse, viser allerede den omstaendighed, at der blev afgivet divergerende laegelige udtalelser om appellantens sundhedstilstand, at hverken Kommissionen eller Retten har begaaet nogen retlig fejl paa dette punkt.

68 Det fremgaar endog af Rettens bemaerkninger i dommens praemis 85, at appellantens ikke-oekonomiske skade - hvis det i overensstemmelse med dennes argumentation forudsaettes, at en ikke-oekonomisk skade ikke kan erstattes efter ordningens artikel 14 - er blevet erstattet i kraft af det foernaevnte beloeb. I betragtning af sin stoerrelse omfatter dette beloeb i hvert fald hele den ikke-oekonomiske skade, som appellanten har lidt.

69 Retten har under henvisning til laegeudvalgets udtalelse og Kommissionens afgoerelse afvist, at skaden var stoerre end de allerede udbetalte ydelser. Den har derfor med foeje afvist kravet om en supplerende erstatning.

70 Ogsaa appellantens anbringende om godtgoerelsen af hans ikke-oekonomiske skade maa derfor forkastes.

71 Appellantens paastand om, at der ikke er blevet taget hensyn til de af ham paaberaabte domme, som er afsagt af retter i medlemsstaterne, maa ligeledes tilbagevises. Efter Rettens opfattelse havde appellanten ikke paavist under sagen, at der af nationale retter i medlemsstaterne i lignende tilfaelde kunne tilkendes et stoerre beloeb til godtgoerelse af en tilsvarende ikke-oekonomisk skade end det, han fik tilkendt. Dette fremgaar af den anfaegtede doms praemis 88. Der maa paa dette punkt ogsaa gives Kommissionen medhold i, at de domme, som appellanten har henvist til, ikke giver grundlag for at antage, at den af ham kraevede godtgoerelse kan goeres gaeldende som en supplerende godtgoerelse. Ganske vist fastslaas det i de naevnte domme, at den paagaeldende arbejdsgiver havde gjort sig skyldig i en alvorlig pligtforsoemmelse, som berettigede til erstatning, men det indebaerer dog ikke, at der bestaar eller ville bestaa et selvstaendigt krav paa en supplerende erstatning ud over retten til erstatning i henhold til vedtaegtens artikel 73, som i den foreliggende sag ville forpligte Kommissionen til udbetaling af yderligere ydelser. Da appellantens skade, som anfoert, maa anses for udbedret, bestaar der ikke noget krav paa en supplerende erstatning.

72 Ogsaa dette led af appellantens anbringende maa derfor forkastes, i hvert fald da det er ubegrundet.

Tredje led: manglende begrundelse

Parternes argumenter

73 Appellanten har gjort gaeldende, at den anfaegtede, af Retten afsagte dom ikke indeholder nogen objektiv og verificerbar begrundelse for, at de allerede tilkendte ydelser udgoer en tilstraekkelig erstatning for den oekonomiske og ikke-oekonomisk skade, han har lidt. Appellanten har kun modtaget, hvad han har krav paa efter vedtaegtens og ordningens bestemmelser, men herudover intet, som yder ham genoprettelse for de tragiske begivenheder, han er blevet ramt af. Han finder, at det ville vaere retfaerdigt, om Kommissionen, som ved en grov pligtforsoemmelse har forringet hans helbred, ogsaa maatte betale ham erstatning herfor.

74 Kommissionen goer gaeldende, at denne argumentation maa afvises fra realitetsbehandling og anfoerer flere grunde til stoette herfor. For det foerste gaar appellantens argumenter videre end det anbringende, han har gjort gaeldende, nemlig at Retten har overtraadt faellesskabsretten. Appellanten burde efter Kommissionens opfattelse have gjort gaeldende, at den paastaaede begrundelsesmangel var en rettergangsfejl i henhold til artikel 51 i protokollen vedroerende EF-statutten for Domstolen. Det har appellanten imidlertid forsoemt. Desuden har appellanten kun fremfoert omstaendigheder, som allerede er behandlet under sagen ved Retten. Appellanten kritiserer saaledes paa ny Retten for at have fejlbedoemt den indtraadte skade. Ifoelge Kommissionen oensker appellanten, at det lidte tab skal beregnes paa grundlag af pligtforsoemmelsens grovhed. Dette er dog aabenbart i strid med formaalet med EF-traktatens artikel 215, stk. 2. Efter Kommissionens opfattelse fremgaar det af den anfaegtede dom, at Retten har begrundet sin afgoerelse, nemlig i praemis 76 og 77 samt i praemis 85, 86 og 87. Retten kom til den slutning, at der var ydet erstatning for den lidte skade.

Stillingtagen

75 Der maa gives Kommissionen medhold i, at appellantens anbringende boer afvises fra realitetsbehandling. Det er i det vaesentlige baseret paa omstaendigheder og forklaringer, som allerede har vaeret genstand for sagen ved Retten. Det fremgaar af appelskriftet og forklaringerne under den mundtlige forhandling, at appellanten reelt oensker, at der foretages en fornyet vurdering af disse omstaendigheder med det formaal at faa tilkendt en supplerende erstatning.

76 Efter Domstolens faste praksis maa et saadant anbringende imidlertid afvises fra realitetsbehandling. Desuden maa man vaere opmaerksom paa, at en erstatning ikke udgoer nogen sanktion over for skadevolder, men har til formaal at udbedre det tab, som er forvoldt ved den skadegoerende handling. Pligtforsoemmelsens grovhed har derfor ingen betydning for beregningen af skaden. Naar Retten altsaa har anfoert i den anfaegtede doms praemis 76, 77 og 78, at appellantens oekonomiske skade maa anses for erstattet ved tilkendelsen af det udbetalte engangsbeloeb - i hvilken forbindelse Retten endvidere foretog nogle sammenlignende beregninger - maa appellantens anbringende herom forkastes som ubegrundet. Det samme maa gaelde for spoergsmaalet om erstatningen af den ikke-oekonomiske skade, da Retten ogsaa paa dette punkt efter en vurdering af den faktisk indtraadte skade naaede til den slutning, at denne ikke oversteg de allerede udbetalte ydelser. Ogsaa paa dette punkt skal jeg henvise til Rettens betragtninger i den anfaegtede doms praemis 83-91.

77 Endelig boer det fremhaeves, at formaalet med den ydelse, som er udbetalt appellanten, var at erstatte den lidte skade. Der er netop ikke tale om udbetaling af en »normal« alderspension, som en tjenestemand kan goere krav paa i medfoer af vedtaegtens bestemmelser. Sammenfattende maa dette anbringende derfor afvises fra realitetsbehandling og i hvert faldt forkastes som ubegrundet.

Fjerde led: erstatning som foelge af invaliditetsudvalgets forsinkelse med behandlingen af sagens akter

Parternes argumenter

78 Herom har appellanten gjort gaeldende, at Kommissionen har overskredet sin skoensbefoejelse paa omraadet ved at goere ivaerksaettelsen af en procedure om invaliditet i henhold til vedtaegtens artikel 78 betinget af, at proceduren i henhold til vedtaegtens artikel 73 foerst blev afsluttet. Efter appellantens opfattelse burde invaliditetsudvalget ogsaa have behandlet spoergsmaalet, om han var ramt af en erhvervssygdom, og ikke blot invaliditetsspoergsmaalet. I saa fald ville invaliditetsudvalget formentlig paa et tidligere tidspunkt have kunnet fastslaa, at hans sygdom havde erhvervsmaessig oprindelse. Ifoelge appellanten har han krav paa erstatning som foelge af forsinkelsen i behandlingen af sagens akter. Appellanten gentager i det vaesentlige de argumenter, som han fremfoerte under sagen i foerste instans, og konkluderer, at Retten fejlagtigt har forsoemt at fastslaa, at han paa grund af Kommissionens handlemaade blev paafoert et tab som foelge af den forsinkede behandling. Endvidere rejser appellanten den indsigelse over for den anfaegtede dom, at Retten fejlagtigt har forsoemt at fastslaa, at Kommissionen har overskredet sin skoensbefoejelse.

79 Ifoelge Kommissionen boer ogsaa dette led af anbringendet afvises, da det for det foerste ikke tilstraekkeligt klart angiver, hvilke passager i dommen der anfaegtes, og da det desuden kun vedroerer faktiske omstaendigheder og ingen retlige anbringender. Subsidiaert anfoerer Kommissionen, at anbringendet tillige maa forkastes som vaerende ubegrundet, da Retten i den anfaegtede dom har givet en meget udfoerlig behandling af de to forskellige procedurer i henhold til vedtaegtens artikel 73 og 78 og paa grundlag heraf naaet til den konklusion, at Kommissionens fremgangsmaade ikke er behaeftet med noget fejlskoen.

Stillingtagen

80 Ogsaa paa dette punkt maa det foerst konstateres, at appellantens anbringende i det vaesentlige begraenser sig til en gentagelse af faktiske omstaendigheder, som allerede er blevet gjort gaeldende for Retten i Foerste Instans. Da Domstolen imidlertid under en appelsag kun kan behandle retsspoergsmaal, maa appellantens anbringende afvises fra realitetsbehandling.

81 I oevrigt ses det ikke, hvorledes Retten skulle have begaaet en retlig fejl. Appellanten har under henvisning til Domstolens faste praksis for det foerste gjort gaeldende, at det fremgaar ved en sammenholdelse af vedtaegtens artikel 73 og 78, at de heri foreskrevne ydelser er forskellige fra og uafhaengige af hinanden, selv om de kan tilkendes parallelt. Der er tale om to forskellige procedurer, som kan foere til forskellige og indbyrdes uafhaengige afgoerelser, saaledes som det i oevrigt tillige fremgaar af ordningens artikel 25 (14). Ansaettelsesmyndigheden raader efter omstaendighederne over et skoen med hensyn til, om den vil afstemme de to procedurer efter hinanden. Retten har saaledes med foeje anfoert i dommens praemis 137, at de to procedurers lovlighed ikke er betinget heraf, hvorfor Kommissionen ikke har misbrugt sit skoen paa dette omraade ved ikke, mens proceduren i henhold til vedtaegtens artikel 73 stod paa, at anmode invaliditetsudvalget, som var oprettet i henhold til vedtaegtens artikel 78, om at udtale sig om, hvorvidt appellantens sygdom havde erhvervsmaessig oprindelse.

82 Kommissionen ville alene have gjort sig skyldig i et misbrug af sit skoen, saafremt der havde vaeret en tvingende grund for den til at forelaegge det samme spoergsmaal for invaliditetsudvalget, som var forelagt det i henhold til vedtaegtens artikel 73 nedsatte udvalg. Appellanten har imidlertid ikke gjort gaeldende eller paavist, at der forelaa en saadan tvingende grund. Da heller ikke appellen indeholder yderligere angivelser paa dette punkt, maa ogsaa dette anbringende i hvert fald forkastes som ubegrundet.

83 Sammenfattende maa anbringendet om, at faellesskabsretten er overtraadt, altsaa delvis afvises fra realitetsbehandling, men i al fald i det hele forkastes som vaerende ubegrundet.

Sagens omkostninger

84 Ifoelge artikel 122 i Domstolens procesreglement traeffer Domstolen afgoerelse om sagens omkostninger, saafremt der ikke gives appellanten medhold. Da appellanten har tabt sagen, paalaegges denne at betale sagens omkostninger i medfoer af procesreglementets artikel 69, stk. 2, foerste afsnit.

E - Forslag til afgoerelse

85 Af de naevnte grunde skal jeg foreslaa Domstolen at traeffe foelgende afgoerelse:

»1. Appellen forkastes.

2. Appellanten betaler appelsagens omkostninger.«

(1) - Dom af 14.5.1998, sag T-165/95, Lucaccioni mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A, s. 203, og II, s. 627.

(2) - I invaliditetstabellen er de satser, som gaelder i tilfaelde af en vedvarende, total invaliditet, angivet i procentdele af den for total, vedvarende invaliditet fastsatte sum. For tilfaelde, der ikke er omfattet af tabellen, fastsaettes invaliditetsgraden ud fra en analogi med de heri indeholdte kriterier.

(3) - Allerede i 1953 havde appellanten faaet medicinsk behandling paa grund af en sygdom i den oevre, venstre del af lungen og tilbragte ti maaneder i et sanatorium.

(4) - I marts 1990 og juni 1991 blev der foretaget nye analyser af proever af det fjernede lungevaev. I begge tilfaelde blev der fundet asbestpartikler i proeverne. Vedroerende de naermere enkeltheder kan henvises til den anfaegtede doms praemis 11 og 14.

(5) - Invaliditetsudvalget bestod af foelgende tre laeger: doktor Cognigni (udpeget af appellanten), doktor Mancini (udpeget af Kommissionen) og professor Maltoni (udpeget af de to foernaevnte laeger i forening).

(6) - Laegeudvalget bestod af doktor Cognigni (udpeget af appellanten), professor Brochard (udpeget af Kommissionen) og professor Maltoni (udpeget af de to foernaevnte laeger i forening).

(7) - Appellanten rejste krav om erstatning af de tab, han havde lidt ved salg af visse faste ejendomme, som han angav, det var noedvendigt at afhaende. Han havde foreloebigt ansat dette tab til 12 500 000 BEF.

(8) - Dom af 8.10.1986, forenede sager 169/83 og 136/84, Sml. s. 2801, praemis 13.

(9) - Domstolens af dom af 17.12.1981, forenede sager 197/80-200/80, 243/80, 245/80 og 247/80, Ludwigshafener Walzmuehle m.fl. mod Raadet og Kommissionen, Sml. s. 3211, praemis 18, og af 29.4.1993, sag C-182/91, Forafrique Burkinabe mod Kommissionen, Sml. I, s. 2161, praemis 21.

(10) - Se praemis 56 i dommen (naevnt i fodnote 1).

(11) - Jf. den i fodnote 8 naevnte dom, praemis 10 ff.

(12) - Domstolens dom af 1.6.1994, sag C-136/92 P, Kommissionen mod Brazelli Lualdi m.fl., Sml. I, s. 1981, praemis 48, og af 28.5.1998, sag C-8/95 P, New Holland Ford mod Kommissionen, Sml. I, s. 3175, praemis 24.

(13) - Dom af 2.10.1979, sag 152/77, B. mod Kommissionen, Sml. s. 2819, praemis 14.

(14) - Ordningens artikel 25 bestemmer: »Det forhold, at der i medfoer af vedtaegtens artikel 73 og denne ordning er anerkendt en vedvarende, total eller delvis invaliditet, foregriber paa ingen maade anvendelsen af vedtaegtens artikel 78 eller omvendt.«