ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Appel iværksat den 8. april 2020 af WV til prøvelse af kendelse afsagt af Retten (Fjerde Afdeling) den 29. januar 2020 i sag T-471/18, WV mod EU-Udenrigstjenesten

(Sag C-162/20 P)

(2020/C 320/05)

Processprog: fransk

Parter

Appellant: WV (ved avocat É. Boigelot)

Den anden part i appelsagen: Tjenesten for EU’s Optræden Udadtil (EU-Udenrigstjenesten)

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Kendelse afsagt af Den Europæiske Unions Ret den 29. januar 2020 i sag T-471/18 ophæves, for så vidt som Retten herved frifandt EU-Udenrigstjenesten, idet det var åbenbart, at søgsmålet delvis ikke kunne antages til realitetsbehandling, delvis var retligt ugrundet, og pålagde appellanten at bære sagsomkostningerne.

— I henhold til artikel 184 i Den Europæiske Unions Domstols procesreglement tilpligtes den oprindelige sagsøgte at bære alle sagsomkostningerne, herunder omkostningerne i forbindelse med søgsmålet ved Den Europæiske Unions Ret.

— Sagen hjemvises til Den Europæiske Unions Ret, således at denne kan træffe afgørelse i sagen.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanten er af den opfattelse, at Retten med den appellerede kendelse har tilsidesat princippet om den frie bevisbedømmelse og begrebet om en række samstemmende indicier, og at den som følge heraf har tilsidesat bevisbyrdereglerne, bl.a. for så vidt angår de beviser og indicier, der er fremført af appellanten vedrørende den påståede tilsidesættelse af artikel 1e og artikel 12a i vedtægten for tjenestemænd i Den Europæiske Union.

Appellanten har med sit eneste appelanbringende gjort gældende, at der foreligger forskelsbehandling, at der i den appellerede kendelse er foretaget en urigtig gengivelse af de faktiske omstændigheder, og at førsteinstansretten har foretaget et åbenbart urigtigt skøn, der har medført en urigtig retlig begrundelse.
3.

Skal et så grundlæggende EU-retligt princip som princippet om ligestilling af mænd og kvinder, der anses for en grundlæggende værdi i henhold til artikel 2 og 3 i traktaten om Den Europæiske Union, og forbuddet mod forskelsbehandling på grundlag af køn, der er anerkendt som en grundlæggende rettighed i artikel 21 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, sammenholdt med artikel 14 i den europæiske menneskerettighedskonvention, fortolkes således, at bestemmelserne er til hinder for en national foranstaltning som den i hovedsagen omhandlede (som er indført på grundlag af den af Tribunal Constitucional (forfatningsdomstol) afsagte dom nr. 40/2014 af 11.3.2014, den nationale retspraksis, hvorved dommen er blevet fortolket, og den ændring af lovgivningen, der har fundet sted med henblik på opfyldelse heraf), hvorefter det — i praksis og som følge af det generelle manglende kendskab til kravet om formalisering og manglen på en overgangsperiode i forbindelse med opfyldelsen heraf — i første omgang er blevet umuliggjort og sidenhen er gjort særdeles vanskeligt at opnå adgang til den enkepension på grundlag af et papirløst samlivsforhold, der er fastsat i den catalanske civillovbog, til skade for langt flere kvinder end mænd?
1)

Retlig fejl — urigtig anvendelse af princippet om god tro i forbindelse med opfyldelsen af de kontraktmæssige forpligtelser og tilsidesættelse af retssikkerhedsprincippet, som indebærer, at EU-institutionerne skal udøve deres beføjelser inden for en rimelig frist. — Med det første led af det første anbringende har appellanten gjort gældende, at Retten har tilsidesat rækkevidden af princippet om en rimelig frist, idet den undlod at tage alle relevante faktisk omstændigheder i sagen i betragtning. — Med det andet led af det første anbringende har appellanten gjort gældende, at såvel sagens varighed som den af Kommissionen indtagne holdning under sagen gav anledning til en berettiget forventning hos appellanten om, at der ikke ville blive foretaget finansielle korrektioner i forhold til appellanten.
2.

Såfremt en praksis som den således beskrevne — som den pågældende skal anses for at have haft kendskab til — kan kvalificeres som misbrug eller svig, således at fradrag for indgående moms ikke kan tillades, er det da med henblik på at nægte dette fradrag nødvendigt fuldt ud at bevise, at der foreligger en afgiftsfordel, der er uforenelig med de mål, som er opstillet i momslovgivningen?
3)

Efter afgørelsen i præmis 53 i dommen i sagen Ahmad v. Secretary of State for the Home Department [2014] EWCA Civ 988, skal de gensidige ordninger med det fælles rejseområde, der foreligger for så vidt angår sundhedsforsikringsdækningen mellem Det Forenede Kongerige og Irland, da anses for »gensidige ordninger« og dermed for at udgøre omfattende forsikringsdækning ved sygdom for så vidt angår Regulation 4(1) i 2016-Regulations?
1)

Første spørgsmål: a) Skal artikel 1, stk. 1, nr. 1), første afsnit, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/6/EF af 28. januar 2003 om insiderhandel og kursmanipulation (markedsmisbrug) (1), sammenholdt med artikel 1, stk. 1, i Kommissionens direktiv 2003/124/EF af 22. december 2003 om gennemførelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/6/EF med hensyn til definition og offentliggørelse af intern viden og definition af kursmanipulation (2), fortolkes således, at en oplysning om en forestående offentliggørelse af en presseartikel, hvori der videregives et markedsrygte om en udsteder af finansielle instrumenter, opfylder betingelsen i disse bestemmelser om, at den pågældende viden skal være specifik med henblik på kvalificeringen som intern viden? b) Har den omstændighed, at den presseartikel, hvis forestående offentliggørelse udgør den omhandlede oplysning, nævner — i form af et markedsrygte — prisen for et offentligt købstilbud, indvirkning på vurderingen af, hvorvidt den omhandlede oplysning skal betragtes som specifik viden? c) Er den anseelse, som den journalist, der har lagt navn til artiklen, har, den anseelse, som det presseorgan, der har forestået offentliggørelsen, har, og den faktisk mærkbare påvirkning (»ex post«), som denne offentliggørelse har på kursen af de værdipapirer, som den angår, relevante forhold med henblik på at vurdere, hvorvidt den omhandlede oplysning skal betragtes som specifik viden?
1)

Skal artikel 3, stk. 1, litra b), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 650/2012 (1) af 4. juli 2012 om kompetence, lovvalg, anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser vedrørende arv, og om accept og fuldbyrdelse af officielt bekræftede dokumenter vedrørende arv og om indførelse af et europæisk arvebevis (herefter »arveretsforordningen«) fortolkes således, at en aftale om dødsgave, der er indgået mellem to tyske statsborgere, der har deres sædvanlige opholdssted i Tyskland, vedrørende en fast ejendom beliggende i Østrig, hvorefter gavemodtageren efter gavegiverens død skal have et obligationsretligt krav over for boet vedrørende tinglysning af sin ejendomsret på grundlag af denne aftale og gavegiverens dødsattest, dvs. uden skifterettens medvirken, er en aftale om arv i denne bestemmelses forstand?
2.3.

endvidere en fejl ved at anlægge et åbenbart urigtigt skøn og gengive beviserne urigtigt, idet den fastslog, at de gennemsnitlige priser for mængder, som tegner sig for en mindre væsentlig markedsandel, uden videre kunne støtte en konklusion om, at denne mængde er »ubetydelig« i denne konkrete sag.
1)

Udgør en afgørelse om ændring af det obligatoriske registreringssted for en asylansøger i et modtagelsescenter, hvis hovedopgave er at lette overførslen af den pågældende til den stat, der er kompetent til at behandle hans ansøgning om beskyttelse, som er truffet af en statslig administrativ myndighed, og som fortolkes som en forberedende foranstaltning til den faktiske overførsel, når den pågældende har anlagt et søgsmål med påstand om annullation og udsættelse mod denne udsendelsesforanstaltning ved en national domstol, allerede gennemførelsen af denne udsendelsesforanstaltning som omhandlet i Dublin III-forordningen (1)?
1)

Følger det af EU-retten, navnlig af artikel 4, stk. 3 TEU, artikel 288, stk. 3, TEUF og artikel 260, stk. 1, TEUF, at artikel 15, stk. 1, stk. 2, litra g), og stk. 3, i direktiv 2006/123 om tjenesteydelser i det indre marked (1) har direkte virkning i forbindelse med en verserende retssag mellem privatpersoner således, at de nationale bestemmelser i § 7 i den tyske Verordnung über die Honorare für Architekten- und Ingenieurleistungen (bekendtgørelse om honorarer for arkitekt- og ingeniørydelser, herefter »HOAI«), som er i strid med dette direktiv, og hvorefter de minimumssatser for arkitekters og ingeniørers projekterings- og tilsynsydelser, der er fastsat i denne honorarordning — bortset fra visse undtagelsestilfælde — er bindende, og en honoraraftale med lavere satser end minimumssatserne, der indgås i kontrakter med arkitekter og ingeniører, er ugyldig, ikke længere finder anvendelse?
1)

Skal artikel 70, stk. 3, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 650/2012 om kompetence, lovvalg, anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser vedrørende arv, og om accept og fuldbyrdelse af officielt bekræftede dokumenter vedrørende arv og om indførelse af et europæisk arvebevis (1) fortolkes således, at en genpart af et bevis, som i modstrid med bestemmelsen er udstedt uden angivelse af en udløbsdato og således med en ubegrænset gyldighedsperiode, a. er gyldig og har retsvirkning i et ubegrænset tidsrum, eller b. kun er gyldig i et tidsrum på seks måneder beregnet fra datoen for udstedelse af den bekræftede genpart, eller c. kun er gyldig i et tidsrum på seks måneder beregnet fra en anden dato, eller d. er ugyldig og ikke kan anvendes som omhandlet i artikel 63 i forordning nr. 650/2012?
2)

ifølge hvilken fortolkning og anvendelse dette universitet i sin personalevedtægt kun har fastsat en almindelig minimumsgrænse for ansættelse på 50 % for at komme i betragtning til fastansættelse, men ikke noget kriterium, på grundlag af hvilket de for 50 % eller derover beskæftigede deltidsansatte medlemmer af personalet kan udnævnes fast eller midlertidigt?
2)

Skal artikel 3, stk. 2, litra a), i direktiv 2001/42/EF fortolkes således, at planer og programmer er udarbejdet inden for landbrug, skovbrug, arealanvendelse osv., såfremt de har til formål at fastsætte en referenceramme for netop en eller flere af disse sektorer? Eller er det tilstrækkeligt, at der med henblik på beskyttelse af natur og landskab fastsættes generelle forbud og krav om godkendelse, som skal vurderes ved godkendelsesprocedurer for forskellige aktiviteter og anvendelser og indirekte (»refleksagtigt«) kan påvirke en eller flere af disse sektorer?
5)

Er der under omstændighederne i den foreliggende sag, fortolket i overensstemmelse med bestemmelserne i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, holdepunkter for at antage, at der foreligger en formindskelse (forvridning) af konkurrencen inden for rammerne af distributionssystemet eller en fordel for sagsøgeren eller en negativ indvirkning på konkurrencen?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Conseil d’État (Frankrig) den 22. juli 2020 — Conseil national des centres commerciaux mod Premier ministre og Ministre de l’Économie, des Finances et de la Relance, Ministre de la cohésion des territoires et des relations avec les collectivités territoriales

(Sag C-325/20)

(2020/C 339/02)

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Conseil d’État

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Conseil national des centres commerciaux

Sagsøgte: Premier ministre, Ministre de l’Économie, des Finances et de la Relance og Ministre de la cohésion des territoires et des relations avec les collectivités territoriales

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 14, nr. 6), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/123/EF af 12. december 2006 om tjenesteydelser i det indre marked (1) fortolkes således, at bestemmelsen giver mulighed for, at sagkyndige personer fra den økonomiske sektor, hvis opgave er begrænset til at beskrive den økonomiske struktur på det pågældende handelsområde og projektets indvirkning på den økonomiske struktur, kan deltage gennem det kollegiale organ, der har kompetence til at afgive en udtalelse om udstedelse af en tilladelse til erhvervsmæssig brug, uden at tage del i afstemningen om ansøgningen om tilladelse?

(1) EFT 2006, L 376, s. 36.
2)

Skal forordning nr. 550/2004, for så vidt den præciserer, at »udøvelse af lufttrafiktjenester som omhandlet i denne forordning er forbundet med udøvelse af en offentlig myndigheds beføjelser, som ikke er af en økonomisk art, der kan begrunde anvendelse af traktatens konkurrenceregler«, fortolkes således, at den udelukker ikke alene de egentlige konkurrenceregler, men ligeledes alle andre regler, der gælder for offentlige virksomheder, der er aktive på et marked for varer og tjenesteydelser, som har en indirekte indvirkning på konkurrencen, såsom de regler, der forbyder hindringer for friheden til at oprette og drive egen virksomhed og til at levere tjenester?
2)

Hvis det nævnte samtykke til overførsel af affald skal anses for et udvælgelseskriterium for leverandører (egnethed til at udøve det pågældende erhverv), skal gennemsigtighedsprincippet og princippet om fair konkurrence i artikel 18, stk. 1, første og andet afsnit, i direktiv 2014/24, artikel 58, stk. 1, første afsnit, litra a), og artikel 58, stk. 2, andet afsnit, i samme direktiv, den frie bevægelighed for personer, varer og tjenesteydelser, således som anført i artikel 26, stk. 2, i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, samt artikel 7 og 9 i forordning nr. 1013/2006 (sammen eller hver for sig, men uden begrænsning), da fortolkes og anvendes på en sådan måde, at betingelserne for det offentlige udbud vedrørende affaldshåndteringsydelser, navnlig hvad angår frister for indgivelse af bud, skal indeholde betingelser for nationale og udenlandske leverandører, der ønsker at transportere affald på tværs af EU-medlemsstaternes grænser, som giver mulighed for ubegrænset deltagelse i sådanne udbudsprocedurer, og de skal bl.a. have ret til at fremlægge det nævnte samtykke, hvis det er givet på en dato, der ligger efter fristen for indgivelse af bud?
1)

Er det foreneligt med EU-retten og den korrekte fortolkning af 14. og 32. betragtning til samt artikel 12 og 18 i direktiv 2014/24/EU (1) og artikel 30 i direktiv 2014/23/EU (2), herunder med henvisning til artikel 107 TEUF, at der i forbindelse med fastlæggelse af, at den private partners kapitalandel i et halvoffentligt selskab, som skal stiftes, overholder den minimumsgrænse på 30 %, som den nationale lovgiver anser for at være hensigtsmæssig ved gennemførelse af de EU-retlige principper, der er fastsat i Domstolens praksis, udelukkende skal tages hensyn til denne partners formelle/dokumenterede kapitalstruktur, eller kan — eller snarere skal — den ordregivende myndighed tage hensyn til sin indirekte deltagelse i den tilbudsgivende private partner?
1)

Skal artikel 12, stk. 1, i Rådets direktiv 2008/118/EF af 16. december 2008 om den generelle ordning for punktafgifter og om ophævelse af direktiv 92/12/EØF (1) fortolkes således, at punktafgiftspligtige varer, som er bestemt til at anvendes i diplomatiske eller konsulære forbindelser, er fritaget for disse afgifter på den betingelse, at betalingen for disse varer skal ske ved hjælp af andre betalingsmidler end kontanter, at betalingen faktisk har fundet sted, og at betalingen til leverandøren er blevet foretaget af de faktiske modtagere af disse varer?
1)

Skal direktiv 93/13 (1) om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler, og særligt artikel 6, stk. 1, og artikel 7, stk. 1, sammenholdt med fortolkningen anlagt af Den Europæiske Unions Domstol i de forenede sager C-96/16 og C-94/17 (ECLI:EU:C:2018:643), fortolkes således, at det er til hinder for lovgivning, såsom den beskyttende rammebestemmelse i § 54, stk. 1, i Občiansky zákonník (den civile lovbog), der ikke tillader, at forbrugeren stilles ringere ved aftale end stillingen efter de lovbestemmelser, der fastlægger følgende rettigheder for långiver i tilfælde af forbrugerens misligholdelse af tilbagebetaling af lån: — långivers ret til morarenter, hvis størrelse er begrænset ved lov; — långivers ret til andre sanktioner, som långiveren kan kræve iværksat i forhold til forbrugeren, og som med tillæg af morarenter størrelsesmæssigt er begrænset til det udestående lånebeløb; — långivers ret til erstatning i det tilfælde, at det tab, som långiveren har lidt, overstiger morarenterne, og dette under hensynstagen til det reelle tab.
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Sąd Rejonowy w Opatowie (Polen) den 8. juli 2020 — Ultimo Portfolio Investment (Luxembourg) S.A. mod KM

(Sag C-303/20)

(2020/C 329/06)

Processprog: polsk

Den forelæggende ret

Sąd Rejonowy w Opatowie

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Ultimo Portfolio Investment (Luxembourg) S.A.

Sagsøgt: KM

Præjudicielt spørgsmål

Udgør sanktionen for overtrædelser af mindre alvorlig karakter, som omhandlet i artikel 138c § 1, i Kodeks wykroczeń (lov om overtrædelser af mindre alvorlig karakter) for tilsidesættelse af forpligtelsen til at vurdere forbrugerens kreditværdighed som fastsat i artikel 8, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/48/EF (1) af 23. april 2008 om forbrugerkreditaftaler og om ophævelse af Rådets direktiv 87/102/EØF en passende og tilstrækkelig gennemførelse af den forpligtelse, som er pålagt medlemsstaterne i medfør af samme direktivs artikel 23, hvorefter der i national ret skal fastsættes sanktioner for kreditgiverens tilsidesættelse af forpligtelsen til at vurdere forbrugerens kreditværdighed, som skal være effektive, stå i et rimeligt forhold til overtrædelsen og have afskrækkende virkning?

(1) EUT 2008, L 133, s. 66.
—

Det fastslås, at Den Portugisiske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 3 og 4 i Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) 2016/480 af 1. april 2016 om fælles regler for sammenkobling af nationale elektroniske registre om vejtransportvirksomheder og om ophævelse af forordning (EU) nr. 1213/2010 (1), idet den ikke har sammenkoblet sit nationale elektroniske register med den nye version af det europæiske register over vejtransportvirksomheder (ERRU).
Appel iværksat den 7. august 2020 af Agrochem-Maks d.o.o. til prøvelse af dom afsagt af Retten (Fjerde Afdeling) den 28. maj 2020 i sag T-574/18, Agrochem-Maks mod Kommissionen

(Sag C-374/20 P)

(2020/C 329/11)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Agrochem-Maks d.o.o. (ved avocats S. Pappas og A. Pappas)

De andre parter i appelsagen: Europa-Kommissionen og Kongeriget Sverige

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Den appellerede dom ophæves.

— Sagen hjemvises til Retten.

— Kommissionen tilpligtes at bære sine egne omkostninger og at betale appellantens omkostninger i denne sag.

Anbringender og væsentligste argumenter

Retten foretog en urigtig fortolkning og anvendelse af kravene til proceduren for anmodning om supplerende oplysninger i forbindelse med fornyelsen af godkendelsen af aktivstoffet.

Retten begik en retlig fejl ved at fastslå, at klagepunktet (vedrørende de syv ikke-færdigbehandlede punkter) om, at der i tilfælde af forskelle mellem EFSA’s vurdering og den rapporterende medlemsstats vurdering skal gives en udførlig begrundelse vedrørende dette spørgsmål, skulle forkastes som ugrundet for så vidt angår det fjerde punkt og som irrelevant for så vidt angår de andre punkter.

Retten begik en retlig fejl ved i forbindelse med undersøgelsen af appellantens berettigede forventninger ikke at tage samtlige relevante oplysninger i betragtning.

Retten foretog en urigtig kvalificering af de faktiske omstændigheder og tilsidesatte artikel 6, litra f), i forordning nr. 1107/2009 (1), punkt 2.2 i bilag II til denne forordning og proportionalitetsprincippet.

Retten begik en retlig fejl ved at foretage en urigtig fortolkning og anvendelse af forsigtighedsprincippet.

(1) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1107/2009 af 21.10.2009 om markedsføring af plantebeskyttelsesmidler og om ophævelse af Rådets direktiv 79/117/EØF og 91/414/EØF (EUT 2009, L 309, s. 1).
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Corte costituzionale (Italien) den 30. juli 2020 — O.D., R.I.H.V., B.O., F.G., M.K.F.B., E.S., N.P. og S.E.A. mod Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS)

(Sag C-350/20)

(2020/C 329/10)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Corte costituzionale

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: O.D., R.I.H.V., B.O., F.G., M.K.F.B., E.S., N.P. og S.E.A.

Sagsøgt: Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS)

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 34 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, som blev proklameret i Nice den 7. december 2000 og vedtaget i Strasbourg den 12. december 2007, fortolkes således, at artiklens anvendelsesområde omfatter fødsels- og moderskabsydelser i henhold til artikel 3, stk. 1, litra b) og j), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 883/2004 (1) af 29. april 2004 om koordinering af de sociale sikringsordninger, hvortil der henvises i artikel 12, stk. 1, litra e), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/98/EU (2) af 13. december 2011 om én enkelt ansøgningsprocedure for en kombineret tilladelse, og skal EU-retten i bekræftende fald fortolkes således, at den er til hinder for en national lovgivning, hvorefter udlændinge med en kombineret tilladelse i henhold til direktivet ikke har ret til de ovennævnte ydelser, som allerede indrømmes udlændinge med en EU-opholdstilladelse som fastboende udlænding?

(1) EUT 2004, L 166, s. 1.

(2) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/98/EU af 13.12.2011 om én enkelt ansøgningsprocedure for en kombineret tilladelse til tredjelandsstatsborgere til at opholde sig og arbejde på en medlemsstats område og om et sæt fælles rettigheder for arbejdstagere fra tredjelande, der har lovligt ophold i en medlemsstat (EUT 2011, L 343, s. 1).
3)

Er rammeafgørelse 2002/584/RIA og chartrets artikel 47, stk. 2, faktisk til hinder for, at den fuldbyrdende judicielle myndighed fuldbyrder en europæisk arrestordre, såfremt den konstaterer, at — der ved en ret i den udstedende medlemsstat er reel risiko for krænkelse af enhver tiltalt persons grundlæggende ret til en retfærdig rettergang, hvilken risiko er knyttet til systemiske og generelle mangler med hensyn til retsvæsenets uafhængighed i denne medlemsstat, — disse systemiske og generelle mangler ikke alene kan have, men faktisk også har, negative konsekvenser for de domstole i denne medlemsstat, der har kompetence i de procedurer, som den eftersøgte person, skal undergives, og — der derfor er alvorlige og på faktiske omstændigheder beroende grunde til at antage, at den eftersøgte person løber en reel risiko for krænkelse af sin grundlæggende ret til en uafhængig domstol og dermed af kerneindholdet i vedkommendes ret til en retfærdig rettergang, selv om den eftersøgte person, ud over de systemiske og generelle mangler, ikke har givet udtryk for specifikke bekymringer, og selv om den eftersøgte persons personlige situation, beskaffenheden af den lovovertrædelse, som vedkommende retsforfølges for, og de omstændigheder, som udgør grundlaget for den europæiske arrestordre, ud over de systemiske og generelle mangler, ikke giver anledning til frygt for, at den udøvende og/eller lovgivende magt udøver et konkret pres på eller påvirker vedkommendes straffesag?