ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
71

Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det præjudicielle spørgsmål besvares med, at artikel 1 i forordning nr. 1215/2012 skal fortolkes således, at en sag med påstand om betaling af en fordring i form af tillæg for feriegodtgørelse, som et offentligretligt kollektivt organ har over for en arbejdsgiver som følge af udstationering af arbejdstagere i en medlemsstat, hvor de ikke har deres sædvanlige arbejdssted, eller i forbindelse med tilrådighedsstillelse af arbejdskraft i denne medlemsstat eller over for en arbejdsgiver med hjemsted uden for nævnte medlemsstat i forbindelse med beskæftigelse af arbejdstagere med sædvanligt arbejdssted heri, er omfattet af anvendelsesområdet for denne forordning, for så vidt som de nærmere regler for, hvorledes en sådan sag iværksættes og gennemføres, ikke fraviger de almindelige regler herfor, og navnlig ikke afskærer den behandlende rets mulighed for at prøve rigtigheden af de oplysninger, som ligger til grund for fastlæggelsen af nævnte fordringskrav, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.
43

Som Europa-Kommissionen nemlig har anført, blev artikel 2, stk. 2, litra c), i Rådets direktiv 90/531/EØF af 17. september 1990 om samordning af fremgangsmåderne ved tilbudsgivning inden for vand- og energiforsyning samt transport og telekommunikation (EFT 1990, L 297, s. 1), som i det væsentlige gentages i artikel 5, stk. 1, i direktiv 2004/17, indført for at undergive indgåelsen af kontrakter i sektoren for bustransporttjenester bestemmelserne i direktiv 90/531, og gav mulighed for at præcisere, at der ikke kun foreligger et net inden for transport, når der findes en fysisk infrastruktur, såsom jernbaner, men også et koordineret system af linjer med fastsatte betingelser, f.eks. inden for bustransport. Derimod havde EU-lovgiver ikke ved denne bestemmelse til hensigt at begrænse anvendelsesområdet for fremgangsmåderne ved indgåelse af offentlige kontrakter inden for transporter, der udføres på et fysisk net.
2)

Artikel 27, stk. 1, litra b), i direktiv 92/83 skal fortolkes således, at bestemmelsen finder anvendelse på ethanol, som er denatureret i henhold til en medlemsstats forskrifter og indeholdt i kosmetik- eller mundplejeprodukter, der – selv om de ikke som sådan er bestemt til konsum – ikke desto mindre indtages som alkoholholdige drikkevarer af visse personer, når den person, der importerer disse produkter fra en medlemsstat, med henblik på at andre personer udbyder dem i bestemmelsesmedlemsstaten til de endelige forbrugere, er vidende om, at de ligeledes indtages som alkoholholdige drikkevarer, og lader dem fremstille og mærke under hensyntagen til denne omstændighed for at øge salget af dem.
Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det første til det tredje spørgsmål besvares med, at artikel 49 TEUF skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for, at der i udbudsbetingelserne vedrørende kravene til en procedure for genprivatisering af et luftfartsselskab medtages:

– et krav om, at erhververen af den andel, der er genstand for den pågældende genprivatiseringsprocedure, har kapacitet til at sikre opfyldelsen af de offentlige serviceforpligtelser, der påhviler dette luftfartsselskab

– et krav om, at den nævnte erhverver opretholder det pågældende luftfartsselskabs hovedsæde og faktiske ledelse i den berørte medlemsstat, såfremt en flytning af dette selskabs hovedsæde uden for denne medlemsstat for selskabet ville medføre, at de trafikrettigheder, som det indrømmes ved bilaterale traktater indgået mellem den nævnte medlemsstat og tredjelande, med hvilke medlemsstaten har et særligt historisk, kulturelt og socialt bånd, inddrages, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.

Artikel 49 TEUF skal fortolkes således, at den er til hinder for, at disse udbudsbetingelser indeholder et krav for erhververen af den pågældende andel om at sikre opretholdelse og udvikling af det eksisterende nationale centrum for operationer (hub).
2

Rådets forordning (EF) nr. 1260/1999 af 21. juni 1999 om vedtagelse af generelle bestemmelser for strukturfondene (EFT 1999, L 161, s. 1) bestemmer i artikel 39 med overskriften »Finansielle korrektioner«: »1. Medlemsstaterne er i første række ansvarlige for at forfølge uregelmæssigheder, herunder træffe foranstaltninger vedrørende enhver væsentlig ændring, der påvirker arten af, gennemførelsesbetingelserne for eller kontrollen med en intervention, samt for at foretage de nødvendige finansielle korrektioner. Medlemsstaten foretager de finansielle korrektioner, der er nødvendige i forbindelse med den enkelte eller systematiske uregelmæssighed. Medlemsstatens korrektioner består i hel eller delvis annullering af Fællesskabets medfinansiering. Medlemsstaten kan omfordele de således frigjorte fællesskabsmidler inden for den pågældende intervention efter regler, der skal fastlægges i henhold til artikel 53, stk. 2. 2. Hvis Kommissionen efter afslutningen af de nødvendige undersøgelser har grund til at formode: a) at en medlemsstat ikke har efterkommet de forpligtelser, der påhviler den i henhold til stk. 1 eller b) at en operation eller en del deraf ikke berettiger til støtten fra fondene eller en del deraf eller c) at forvaltnings- eller kontrolsystemerne er behæftet med betydelige mangler, som vil kunne føre til uregelmæssigheder af systemkarakter suspenderer den de pågældende mellemliggende betalinger, ligesom den fremsætter en begrundet anmodning til medlemsstaten om inden for en bestemt frist at fremsætte sine bemærkninger og om fornødent foretage eventuelle korrektioner. Hvis medlemsstaten har indvendinger mod Kommissionens bemærkninger, opfordrer Kommissionen medlemsstaten til at deltage i en høring, ved hvilken lejlighed begge parter samarbejder om at nå til enighed om bemærkningerne og de konklusioner, der skal drages af dem. 3. Efter udløbet af denne frist kan Kommissionen, hvis der ikke er tilvejebragt enighed, og hvis medlemsstaten endnu ikke har foretaget korrektioner, og under hensyn til eventuelle bemærkninger fra medlemsstaten inden tre måneder beslutte: a) at nedsætte det acontobeløb, der er nævnt i artikel 32, stk. 2 eller b) at foretage de finansielle korrektioner, der er nødvendige. Dette indebærer hel eller delvis annullering af fondenes deltagelse i den pågældende intervention. Kommissionen fastsætter korrektionsbeløbet under hensyntagen til uregelmæssighedens eller ændringens art og til omfanget og de potentielle virkninger af forvaltnings- eller kontrolsystemets eventuelle mangler. Disse afgørelser skal træffes under overholdelse af proportionalitetsprincippet. Hvis der ikke er truffet afgørelse om at gøre hverken a) eller b) ved udgangen af den foreskrevne periode, ophører suspensionen af de mellemliggende betalinger øjeblikkeligt. 4. Ethvert beløb, der giver anledning til inddrivelse som uretmæssigt udbetalt, skal tilbagebetales til Kommissionen. Sådanne beløb tillægges morarenter. 5. Denne artikel berører ikke anvendelsen af artikel 32.«
66

Hvad angår formålet vedrørende nødvendigheden af at sikre en effektiv opkrævning af skatten med henblik på at undgå tab af skatteindtægter skal det bemærkes, at den umiddelbare opkrævning af den pågældende skat på tidspunktet for flytningen af den skattepligtiges bopæl principielt kan begrundes i nødvendigheden af at sikre en effektiv opkrævning af skattegæld. Således som generaladvokaten har anført i punkt 103-105 i forslaget til afgørelse, går denne foranstaltning imidlertid ud over, hvad der er nødvendigt for at opfylde dette formål, og den skal derfor anses for uforholdsmæssig. Når der foreligger en risiko for, at den skyldige skat ikke kan opkræves, bl.a. som følge af en manglende ordning for gensidig bistand ved inddrivelse af skattekrav, kan en henstand med hensyn til opkrævningen af denne skat nemlig undergives et krav om, at der stilles en garanti (jf. analogt dom af 29.11.2011, National Grid Indus, C-371/10, EU:C:2011:785, præmis 73 og 74, og af 23.1.2014, DMC, C-164/12, EU:C:2014:20, præmis 65-67).
77

Det kan i denne henseende ikke udelukkes, således som generaladvokaten i det væsentlige har anført i punkt 94 i forslaget til afgørelse, at den overdragelse af fordringer, som Z – et selskab etableret i Tyskland – foretager, til Y – et selskab, der ikke er undergivet tysk beskatningskompetence – kan medføre, at indkomst fra sportsklubbers aktiviteter udført på tysk område, som disse fordringer vedrører, i det mindste delvist unddrages tysk beskatningskompetence, idet det imidlertid tilkommer den forelæggende ret at tage stilling til dette spørgsmål om, hvilken materiel skatteret der skal finde anvendelse. Selv om Domstolen ikke råder over tilstrækkelige oplysninger til i den foreliggende sag at kunne fastslå, at de i hovedsagen omhandlede transaktioner er kunstige, kan det i øvrigt heller ikke udelukkes – for så vidt som Y’s eneste aktivitet består i at have fordringer i hænde, som er købt af et selskab etableret i Tyskland finansieret ved eksterne lån, herunder et lån ydet af X – at sidstnævntes kapitalandel i Y ikke har nogen forretningsmæssig berettigelse, men at X’ primære formål eller et af de primære formål er at undgå den normalt skyldige skat af overskud, der optjenes ved virksomhed, der udføres på tysk område, ved at bruge Y som et passivt selskab med henblik herpå.
Artikel 16 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 861/2007 af 11. juli 2007 om indførelse af en europæisk betalingspåkravsprocedure skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en national lovgivning, hvorefter den nationale retsinstans, når en part alene gives delvist medhold, kan bestemme, at hver af parterne i sagen bærer deres egne omkostninger, eller kan fordele disse omkostninger mellem disse parter. I et sådant tilfælde står det principielt den nationale retsinstans frit for at fordele de nævnte sagsomkostninger, forudsat at de nationale processuelle regler for fordeling af sagsomkostninger i grænseoverskridende sager vedrørende småkrav ikke er mindre gunstige end de processuelle regler, der regulerer tilsvarende situationer, der er underlagt national ret, og at de processuelle krav, der er knyttet til fordelingen af disse sagsomkostninger, ikke fører til, at de pågældende personer vil undlade at gøre brug af den nævnte europæiske småkravsprocedure ved, at sagsøgeren pålægges at bære sine egne sagsomkostninger eller en væsentlig del heraf, selv om sagsøgeren for en stor del har fået medhold.
42

Som generaladvokaten i det væsentlige har anført i punkt 43-46 i forslaget til afgørelse, tjener den omstændighed, at arbejdsgiveren tilbyder sine ansatte en sådan låneaftale, hvorved de således indrømmes fordelen af at få adgang til at eje ejendom, for det første til at tiltrække og beholde kvalificeret og kompetent arbejdskraft, hvilket begunstiger arbejdsgiverens udøvelse af sit erhverv. I denne sammenhæng er spørgsmålet om, hvorvidt der foreligger en eventuel direkte indtægt eller ej, uden betydning for, om den nævnte arbejdsgiver betragtes som »erhvervsdrivende« som omhandlet i artikel 2, litra c), i direktiv 93/13. For det andet tjener den vide fortolkning af begrebet »erhvervsdrivende« som omhandlet i denne bestemmelse til at gennemføre formålet med dette direktiv, der består i at beskytte forbrugeren som den svage part i en aftale, som indgås med en erhvervsdrivende, og at genskabe balancen mellem parterne (jf. i denne retning dom af 31.5.2018, Sziber, C-483/16, EU:C:2018:367, præmis 32).
52

Med det andet og det tredje spørgsmål, som skal behandles samlet, ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 10, litra h), i direktiv 2014/24 for det første skal fortolkes således, at den er til hinder for, at hjælpeorganisationer, som efter national ret er godkendt som civil- og katastrofeberedskabsorganisationer, betragtes som »nonprofitorganisationer eller -sammenslutninger« i denne bestemmelses forstand, for så vidt som en anerkendelse af en status som hjælpeorganisation ikke i henhold til national ret er betinget af, at der ikke handles med gevinst for øje, og for det andet således, at organisationer eller sammenslutninger, hvis formål består i at udføre almennyttige opgaver, som ikke driver erhvervsvirksomhed, og som geninvesterer eventuelle overskud for at nå organisationens eller sammenslutningens formål, udgør »nonprofitorganisationer eller -sammenslutninger« som omhandlet i den nævnte bestemmelse.
Under henvisning til, at denne doms rækkevidde ikke er klar, og til, at fortolkningen af denne forordnings artikel 3, litra d), ikke er indlysende i tilfælde af en ny og innovativ formulering af en gammel aktiv ingrediens, har High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Patents Court) (ret i første instans (England og Wales), afdelingen for handelsretlige sager mv. (patentretlige sager)) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:

»Skal […] artikel 3, litra d), [i forordning nr. 469/2009] fortolkes således, at den giver mulighed for udstedelse af et SBC, når den markedsføringstilladelse, der er henvist til i [denne forordnings] artikel 3, litra b), er den første [markedsførings]tilladelse inden for grundpatentets anvendelsesområde til markedsføring af produktet som lægemiddel, og når produktet er en ny formulering af en gammel aktiv ingrediens?«
85

Det skal tilføjes, at ifølge oplysningerne i sagsakterne synes restriktionerne for adgangen til offentlige veje baseret på artikel 41 at have været af et betydeligt omfang og synes således ikke at være begrænset til »visse« veje eller »visse« vejanlæg, således som det kræves i artikel 7 i direktiv 96/53. Ifølge de statistiske data fra udgangen af 2015, som Republikken Polen fremlagde under den administrative procedure, eller som Kommissionen har fremlagt i stævningen, og som denne medlemsstat ikke har anfægtet, synes det at forholde sig således, at under 40% af nettet af polske motorveje og nationale veje og under 4% af det vejnet, der består af motorveje, nationale veje og de vigtigste regionale veje i løbet af dette år, var åbent uden restriktioner for anvendelse af køretøjer med et maksimalt akseltryk pr. drivaksel på 11,5 t. Ifølge de oplysninger, som Republikken Polen har fremsendt vedrørende situationen, som den foreligger siden ikrafttrædelsen af rozporządzenie Ministra Infrastruktury i Budownictwa w sprawie wykazu dróg krajowych oraz dróg wojewódzkich, po których mogą poruszać się pojazdy o dopuszczalnym nacisku pojedynczej osi do 10 t, oraz wykazu dróg krajowych, po których mogą poruszać się pojazdy o dopuszczalnym nacisku pojedynczej osi do 8 t (bekendtgørelse fra ministeren for infrastruktur og bygge- og anlægsvirksomhed om listen over nationale og regionale veje, hvor der må anvendes køretøjer med et tilladt akseltryk pr. enkelt drivaksel på 10 t, og listen over nationale veje, hvor der må anvendes køretøjer med et tilladt akseltryk pr. enkelt drivaksel på 8 t) af 21. april 2017, dvs. på en senere dato end den dato, som er relevant for den foreliggende sag, var det kun 54,2% af de polske nationale veje, som der var adgang til uden begrænsning for køretøjer med et maksimalt aksetryk pr. drivaksel på 11,5 t.
Artikel 5, stk. 2 og 3, i decreto n. 226 del ministro dello sviluppo economico et del ministre per i rapporti con le regioni e la coesione territoriale recante regolamento per i criteri di gara e per la valutazione dell’offerta per l’affidamento del servizio della distribuzione del gas naturale, in attuazione dell’articolo 46-bis del decreto legge 1° ottobre 2007 n. 159, convertito in legge, con modificazioni, dalla legge 29 novembre 2007, n. 222 (dekret nr. 226 fra ministeren for økonomisk udvikling og ministeren med ansvar for forbindelserne med regionerne og territoriel sammenhængskraft om udbudskriterierne og vurdering af bud på den offentlige tjenesteydelse vedrørende distribution af naturgas i henhold til artikel 46a i lovdekret nr. 159 af 1.10.2007, omdannet til lov med ændringer ved lov nr. 222 af 29.11.2007) af 12. november 2011 (almindeligt tillæg til GURI nr. 22 af 27.1.2012), havde i sin oprindelige affattelse følgende ordlyd:

»2. Den tilbagekøbsværdi, som betales til indehavere af koncessioner, som ophører, og for hvilke der ikke er fastsat nogen udløbsdato, eller for hvilke den aftalte udløbsdato ligger efter det i udbudsbekendtgørelsen angående den nye tildeling fastsatte tidspunkt for ophør af tjenesteydelsen, beregnes i henhold til bestemmelserne i aftalerne i overensstemmelse med artikel 15, stk. 5, i lovdekret nr. 164 af 23. maj 2000, som ændret, særligt for så vidt angår tilfælde af førtidig opsigelse af aftalen i forhold til den aftalte udløbsdato.

3. Såfremt metoden til beregning af den tilbagekøbsværdi, som tilkommer indehavere i henhold til stk. 2, ikke kan udledes af aftaledokumenterne, herunder det tilfælde, hvor det generelt angives, at tilbagekøbsværdien skal svare til markedspriser, anvendes kriterierne i artikel 24, fjerde punktum, litra a) og b), i kongeligt dekret nr. 2578 af 15. oktober 1925 med de i stk. 5-13 anførte metoder, begrænset til den del af anlægget tilhørende leverandøren, som ved den for koncessionen aftalte udløbsdato ikke gratis skal overgå til den koncessionsgivende lokale myndighed.«
4

Direktivets artikel 8 med overskriften »Betingelser for udstedelse af en godkendelse« bestemmer følgende: »Medlemsstaterne træffer sådanne foranstaltninger: a) at den kompetente myndighed kun godkender et deponeringsanlæg, hvis den har vished for: i) at projektet opfylder alle de relevante krav i dette direktiv, herunder bilagene, jf. dog artikel 3, stk. 4 og 5 ii) at ledelsen af deponeringsanlægget varetages af en fysisk person, der er teknisk kompetent til at lede anlægget; at faglig og teknisk oplæring og uddannelse af deponeringsanlæggets operatører og personale er sikret iii) at deponeringsanlægget vil blive drevet således, at der træffes de nødvendige foranstaltninger til forebyggelse af ulykker og begrænsning af følgerne af sådanne ulykker iv) at ansøgeren på grundlag af nærmere bestemmelser, der fastsættes af medlemsstaterne, inden deponeringen påbegyndes, har truffet eller vil træffe passende forholdsregler i form af sikkerhedsstillelse eller tilsvarende med henblik på at sikre, at de forpligtelser (herunder foranstaltninger til efterbehandling), som følger af den i henhold til direktivet udstedte godkendelse, opfyldes, og at nedlukningsprocedurerne i artikel 13 følges. Denne sikkerhed eller tilsvarende tilbageholdes, så længe anlægget er genstand for vedligeholdelse og efterbehandling i overensstemmelse med artikel 13, litra d). Medlemsstaterne kan efter eget valg erklære, at dette punkt iv) ikke finder anvendelse på deponeringsanlæg for inert affald b) at projektet er i overensstemmelse med den eller de relevante affaldshåndteringsplaner, der er nævnt i artikel 7 i direktiv 75/442/EØF c) at den kompetente myndighed, inden deponeringen påbegyndes, aflægger et kontrolbesøg på anlægget for at sikre sig, at det opfylder de relevante godkendelsesbetingelser. Dette begrænser på ingen måde operatørens ansvar i henhold til godkendelsesbetingelserne.«
21

Strafferetsplejelovens artikel 78-2 bestemmer: »Kriminalpolitiet, jf. artikel 20 og 21-1, kan anmode enhver person om at legitimere sig, hvis der foreligger en eller flere plausible grunde til mistanke om, at den pågældende: – har begået eller forsøgt at begå et strafbart forhold – eller forbereder sig på at begå en forbrydelse eller lovovertrædelse – eller kan levere nyttige oplysninger for undersøgelsen i tilfælde af en forbrydelse eller lovovertrædelse – eller har overtrådt forpligtelser eller forbud, den pågældende er underlagt inden for rammerne af en domstolskontrol, en foranstaltning om husarrest med elektronisk overvågning, en straf eller en foranstaltning, der følges af den tilsynsførende dommer – eller er genstand for en af en retsmyndighed beordret eftersøgning. På skriftligt krav fra anklagemyndigheden med henblik på eftersøgning og retsforfølgning af strafbare forhold, som den har præciseret, kan enhver persons identitet ligeledes på samme måde kontrolleres på steder og i en tidsperiode bestemt af denne myndighed. At identitetskontrollen viser andre strafbare forhold end dem, der er omhandlet i anklagemyndighedens krav, udgør ikke en grund til ugyldighed af de hertil relaterede procedurer. Enhver persons identitet kan, uanset vedkommendes adfærd, ligeledes kontrolleres efter de i stk. 1 omhandlede regler for at forebygge krænkelse af den offentlige orden, bl.a. personers eller goders sikkerhed. I en zone mellem Frankrigs landgrænse til stater, som er parter i [Schengenkonventionen], og en linje på fransk område i en afstand af 20 km herfra samt i offentligt tilgængelige zoner på havne, i lufthavne og på jernbane- og rutebilstationer, som er åbne for international trafik og udpeget ved bekendtgørelse, kan der med henblik på forebyggelse og efterforskning af strafbare forhold i tilknytning til grænseoverskridende kriminalitet ligeledes foretages kontrol af enhver persons identitet i overensstemmelse med bestemmelserne i stk. 1 med henblik på at kontrollere overholdelsen af pligten til at være indehaver af, være i besiddelse af og fremvise de ved lov foreskrevne beviser og dokumenter. […] Hvis en motorvejsstrækning begynder i den i dette stykkes første punktum nævnte zone, og det første betalingsanlæg er beliggende efter 20 km-linjen, kan kontrollen desuden på strækningen indtil dette første betalingsanlæg finde sted på rastepladser samt ved betalingsanlægget og holdepladser i forbindelse hermed. De betalingsanlæg, som er omfattet af denne bestemmelse, udpeges ved bekendtgørelse. At identitetskontrollen viser et andet strafbart forhold end manglende overholdelse af de ovennævnte forpligtelser, udgør ikke en grund til ugyldighed af de hertil relaterede procedurer. Ved anvendelsen af dette stykke kan kontrollen af pligten til at være indehaver af, være i besiddelse af og til at fremvise de ved lov foreskrevne beviser og dokumenter kun praktiseres i et tidsrum, der ikke overstiger seks på hinanden følgende timer på det samme sted, og kontrollen kan ikke bestå af en systematisk kontrol af de personer, der er til stede eller færdes i de områder eller på de steder, der er nævnt i dette stykke. […]«
Artikel 29, stk. 2, andet punktum, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 604/2013 af 26. juni 2013 om fastsættelse af kriterier og procedurer til afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen af en ansøgning om international beskyttelse, der er indgivet af en tredjelandsstatsborger eller en statsløs i en af medlemsstaterne, skal fortolkes således, at en ansøger »forsvinder« i denne bestemmelses forstand, når den pågældende forsætligt undviger de nationale myndigheder, som har kompetence til at gennemføre vedkommendes overførsel, med henblik på at forhindre denne. Der er en formodning for, at dette er tilfældet, når denne overførsel ikke kan gennemføres som følge af, at denne ansøger har forladt det opholdssted, den pågældende var blevet anvist, uden at have oplyst de kompetente nationale myndigheder om sit fravær, forudsat at ansøgeren var blevet oplyst om sine forpligtelser i denne henseende, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve. Ansøgeren bevarer muligheden for at godtgøre, at den omstændighed, at den pågældende ikke har informeret de nævnte myndigheder om sit fravær, er begrundet i gyldige grunde og ikke i en hensigt om at undvige disse myndigheder.

Artikel 27, stk. 1, i forordning nr. 604/2013 skal fortolkes således, at den pågældende person inden for rammerne af en procedure iværksat til prøvelse af en afgørelse om overførsel kan påberåbe sig forordningens artikel 29, stk. 2, ved at gøre gældende, at overførselsfristen på seks måneder var udløbet, for så vidt som vedkommende ikke var forsvundet.