ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
§ 4, stk. 1 og 2, i rammeaftalen om deltidsarbejde, der er indgået den 6. juni 1997, som er indeholdt i bilaget til Rådets direktiv 97/81/EF af 15. december 1997 om rammeaftalen vedrørende deltidsarbejde, der er indgået af UNICE, CEEP og EFS, som ændret, og artikel 4 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/54/EF af 5. juli 2006 om gennemførelse af princippet om lige muligheder for og ligebehandling af mænd og kvinder i forbindelse med beskæftigelse og erhverv skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en national lovgivning, der for så vidt angår beregningen af størrelsen af en erhvervstilknyttet pensionsordning fastsætter en sondring mellem arbejdsindkomst, der ligger under bidragsberegningsgrænsen for den obligatoriske pensionsforsikring, og arbejdsindkomst, der ligger over denne, og som ikke behandler indkomst fra deltidsbeskæftigelse således, at der først foretages en beregning af indkomsten ved en tilsvarende fuldtidsbeskæftigelse, på grundlag af hvilken der dernæst foretages en beregning af, hvilken del af denne der ligger henholdsvis over og under bidragsberegningsgrænsen, hvorefter dette forhold til slut overføres på den lavere indkomst fra deltidsbeskæftigelsen.

Det skal i denne henseende bemærkes, at en hensyntagen til, hvor lang tid en arbejdstager faktisk har arbejdet i løbet af dennes tjenestetid, er et objektivt kriterium, som intet har at gøre med forskelsbehandling, der således kan begrunde en forholdsmæssig nedsættelse af pensionen (jf. i denne retning dom af 23.10.2003, Schönheit og Becker, C-4/02 og C-5/02, EU:C:2003:583, præmis 91).

For det første må det konstateres, at for de ansatte, der som følge af deltidsbeskæftigelse har modtaget en indkomst, der udløser ret til en pension, der generelt ligger under bidragsberegningsgrænsen, indeholder den obligatoriske pensionsforsikring ingen lakuner i de tildelte ydelser, eftersom alle indkomster er omfattet af nævnte forsikring.

For det andet udgør formålet med den differentierede formel, som tilsigter at tage hensyn til forskellen i dækningsbehovet for de dele af vederlaget, der ligger under eller over bidragsberegningsgrænsen, et objektivt forhold som omhandlet i rammeaftalens § 4, stk. 1, der kan begrunde en forskelsbehandling som den i hovedsagen omhandlede.

Under disse omstændigheder kan det ikke konkluderes, at den i hovedsagen omhandlede lovgivning udgør en forskelsbehandling på grund af arbejdsformen som omhandlet i rammeaftalen, eller at der foreligger en deraf følgende tilsidesættelse af princippet om lige muligheder for og lige behandling af mænd og kvinder som omhandlet i direktiv 2006/54.

(jf. præmis 30, 34 og 38-40 samt domskonkl. 1)
EU-ret–fortolkning–bestemmelse, som ikke indeholder nogen udtrykkelig henvisning til medlemsstaternes ret–selvstændig og ensartet fortolkning–finder anvendelse på fastlæggelsen af begyndelsestidspunktet for et indrejseforbud over for en tredjelandsstatsborger med ulovligt ophold som omhandlet i direktiv 2008/115

Grænsekontrol, asyl og indvandring–indvandringspolitik–tilbagesendelse af tredjelandsstatsborgere med ulovligt ophold–afgørelse om tilbagesendelse, der ledsages af et indrejseforbud, som er truffet over for en sådan statsborger, som anses for at være til fare for den offentlige orden eller den nationale sikkerhed–mislykket tilbagesendelse af nævnte statsborger–national lovgivning, hvorefter der foreskrives en fængselsstraf for en sådan statsborger–lovlighed–betingelser–den nationale rets efterprøvelse

(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/115)
Princippet om forbud mod misbrug skal fortolkes således, at det – uanset, om der findes en national foranstaltning, der giver dette princip virkning i den nationale retsorden – kan anvendes direkte med henblik på at nægte fritagelse for merværdiafgift ved et salg af fast ejendom som det i hovedsagen omhandlede, der er foretaget før afsigelsen af dom af 21. februar 2006, Halifax m.fl. (C-255/02, EU:C:2006:121), uden at retssikkerhedsprincippet og princippet om beskyttelse af den berettigede forventning er til hinder herfor.

Princippet om forbud mod misbrug, således som anvendt på momsområdet i den retspraksis, der følger af Halifax-dommen, har således den almene rækkevidde, som i sagens natur er kendetegnende for de generelle EU-retlige principper (jf. analogt dom af 15.10.2009, Audiolux m.fl.,C-101/08, EU:C:2009:626, præmis 50).

Det skal desuden tilføjes, at ifølge Domstolens praksis er nægtelsen af en rettighed eller en fordel på grund af forhold, der har karakter af misbrug eller svig, blot en konsekvens af konstateringen af, at de objektive betingelser for, at den tilstræbte fordel kan opnås, i tilfælde af misbrug eller svig, faktisk ikke er opfyldt, og at en sådan nægtelse således ikke kræver et specifikt retsgrundlag (jf. i denne retning dom af 14.12.2000, Emsland-Stärke,C-110/99, EU:C:2000:695, præmis 56, Halifax-dommen, præmis 93, og dom af 4.6.2009, Pometon,C-158/08, EU:C:2009:349, præmis 28).

Princippet om forbud mod misbrug kan dermed gøres gældende over for en afgiftspligtig person for navnlig at nægte vedkommende retten til momsfritagelse, også selv om der ikke findes bestemmelser i national ret, som foreskriver en sådan nægtelse (jf. i denne retning dom af 18.12.2014, Schoenimport Italmoda Mariano Previti m.fl.,C-131/13, C-163/13 og C-164/13, EU:C:2014:2455, præmis 62).

En sådan anvendelse af EU-retten er i overensstemmelse med retssikkerhedsprincippet og princippet om beskyttelse af den berettigede forventning (jf. i denne retning bl.a. dom af 22.1.2015, Balazs,C-401/13 og C-432/13, EU:C:2015:26, præmis 49 og 50 og den deri nævnte retspraksis, og af 19.4.2016, DI,C-441/14, EU:C:2016:278, præmis 38-40).

Den fortolkning, som Domstolen foretager af EU-retten under udøvelse af sin kompetence i henhold til artikel 267 TEUF, belyser og præciserer i nødvendigt omfang betydningen og rækkevidden af denne rettighed, således som den skal forstås og anvendes, henholdsvis burde have været forstået og anvendt fra sin ikrafttræden. Det følger heraf, at bortset fra tilfælde, hvor der foreligger helt særlige omstændigheder, hvilket det i det foreliggende tilfælde ikke er blevet gjort gældende skulle være tilfældet, skal retsinstansen selv anvende den således fortolkede EU-ret på retsforhold, der er stiftet og består, før der afsiges dom vedrørende fortolkningsanmodningen, såfremt betingelserne for at indbringe en sag om anvendelsen af denne ret for de kompetente domstole i øvrigt er opfyldt (jf. bl.a. dom af 29.9.2015, Gmina Wrocław,C-276/14, EU:C:2015:635, præmis 44 og 45 og den deri nævnte retspraksis, og af 19.4.2016, DI,C-441/14, EU:C:2016:278, præmis 40).

(jf. præmis 31-33, 40, 41 og 44 samt domskonkl. 1)
Artikel 1, stk. 1, i Rådets direktiv 2001/23/EF af 12. marts 2001 om tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varetagelse af arbejdstagernes rettigheder i forbindelse med overførsel af virksomheder eller bedrifter eller af dele af virksomheder eller bedrifter skal fortolkes således, at en situation, hvor en kommunal virksomhed, hvori en kommune er eneaktionær, opløses ved en afgørelse truffet af denne kommunes udøvende organ, og dens aktiviteter dels overføres til nævnte kommune for at blive udøvet direkte af samme kommune, dels til en anden kommunal virksomhed, hvis vedtægt er blevet ændret med henblik herpå, og hvori denne samme kommune også er eneaktionær, er omfattet af nævnte direktivs anvendelsesområde, på betingelse af at den pågældende virksomheds identitet bevares efter overførslen, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at afgøre.

En person som sagsøgeren i hovedsagen, der, på grund af at den pågældendes arbejdskontrakt er suspenderet, ikke er i aktiv tjeneste, er omfattet af begrebet »arbejdstager« som omhandlet i artikel 2, stk. 1, litra d), i direktiv 2001/23, for så vidt som den pågældende er beskyttet som arbejdstager i den omhandlede nationale lovgivning, hvilket det dog tilkommer den forelæggende ret at efterprøve. Med forbehold for denne efterprøvelse skal rettigheder og forpligtelser i henhold til den pågældendes arbejdskontrakt under omstændigheder som de i hovedsagen omhandlede anses for at være overgået til erhververen i overensstemmelse med dette direktivs artikel 3, stk. 1.

(jf. præmis 54 og domskonkl. 2)
Sag C-287/16

Fidelidade-Companhia de Seguros SA

mod

Caisse Suisse de Compensation m.fl.

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Supremo Tribunal de Justiça)

»Præjudiciel forelæggelse – motorkøretøjsansvarsforsikring – direktiv 72/166/EØF – artikel 3, stk. 1 – andet direktiv 84/5/EØF – artikel 2, stk. 1 – forsikringskontrakt indgået på grundlag af urigtige oplysninger om ejerskabet af køretøjet og identiteten af dets sædvanlige fører – forsikringstager – manglende økonomisk interesse i indgåelsen af denne kontrakt – forsikringskontraktens absolutte ugyldighed – retsvirkning over for skadelidte tredjemænd«

Sammendrag – Domstolens dom (Sjette Afdeling) af 20. juli 2017

Tilnærmelse af lovgivningerne – motorkøretøjsansvarsforsikring – den lovpligtige forsikrings dækningsområde i forhold til tredjemand – national lovgivning, der fastsætter, at den absolutte ugyldighed af en forsikringskontrakt, som er indgået på grundlag af forsikringstagerens urigtige oplysninger, kan gøres gældende over for de skadelidte tredjemænd – ikke tilladt

(Rådets direktiv 72/166, art. 3, stk. 1, og 84/5, art. 2, stk. 1)

Artikel 3, stk. 1, i Rådets direktiv 72/166/EØF af 24. april 1972 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer og kontrollen med forsikringspligtens overholdelse og artikel 2, stk. 1, i Rådets andet direktiv 84/5/EØF af 30. december 1983 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer skal fortolkes således, at de er til hinder for en national lovgivning, som medfører, at ugyldigheden af en ansvarsforsikring for motorkøretøjer, som følger af, at forsikringstageren har afgivet urigtige oprindelige oplysninger med hensyn til, hvem der er ejer og sædvanlig fører af det pågældende køretøj, eller af den omstændighed, at den person, for hvem eller i hvis navn forsikringen er tegnet, ikke havde en økonomisk interesse i indgåelsen af nævnte kontrakt, under omstændigheder som de i hovedsagen omhandlede kan gøres gældende over for skadelidte tredjemænd.

(jf. præmis 37 og domskonkl.)
Artikel 132, stk. 1, litra m), i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at en aktivitet som kontraktbridge med duplikerede kort, som er karakteriseret ved et tilsyneladende ubetydeligt fysisk element, ikke henhører under begrebet »sport« som omhandlet i denne bestemmelse.

Undersøgelsen af den sammenhæng, som artikel 132, stk. 1, litra m), i direktiv 2006/112 indgår i, taler således for en fortolkning, hvorefter begrebet »sport« i denne bestemmelse er begrænset til aktiviteter, der svarer til den almindelige forståelse af udtrykket »sport«, som er karakteriseret ved et ikke ubetydeligt fysisk element, uden at kunne udstrækkes til at omfatte alle aktiviteter, som på en eller anden måde kan associeres med dette begreb.

Hvad endelig angår formålet med det omhandlede direktivs artikel 132, stk. 1, litra m), bemærkes, at bestemmelsen har til formål at fremme visse former for virksomhed af almen interesse, dvs. ydelser med nær tilknytning til udøvelsen af sport eller fysisk træning, der leveres af organer, som ikke arbejder med gevinst for øje, til fordel for personer, der deltager i sport eller fysisk træning, og tilsigter således at udbrede en sådan udøvelse til store dele af befolkningen.

Den omstændighed, at en aktivitet, som fremmer det fysiske og mentale velvære, udøves på konkurrenceplan, fører ikke til et andet resultat. Domstolen har således fastslået, at anvendelsen af artikel 132, stk. 1, litra m), i direktiv 2006/112 ikke kræver, at sportsaktiviteten udøves på et bestemt niveau, eksempelvis på professionelt plan, eller at sportsaktiviteten udøves på en bestemt måde, dvs. systematisk eller organiseret eller med henblik på deltagelse i sportskonkurrencer (dom af 21.2.2013, Žamberk,C-18/12, EU:C:2013:95, præmis 22, og af 19.12.2013, Bridport and West Dorset Golf Club,C-495/12, EU:C:2013:861, præmis 19). Det skal i denne henseende ligeledes bemærkes, at en aktivitets karakter af konkurrence ikke i sig selv er tilstrækkelig til at begrunde kvalificeringen som »sport«, hvis der ikke er et ikke ubetydeligt fysisk element.

(jf. præmis 22, 23, 25 og 29 samt domskonkl.)
Artikel 47, stk. 2, og artikel 48, stk. 3, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv nr. 2004/18/EF af 31. marts 2004 om samordning af fremgangsmåderne ved indgåelse af offentlige vareindkøbskontrakter, offentlige tjenesteydelseskontrakter og offentlige bygge- og anlægskontrakter skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en national lovgivning, som udelukker muligheden for, at en økonomisk aktør, der deltager i et udbud, kan erstatte en hjælpevirksomhed, der har mistet de krævede kvalifikationer efter afgivelsen af nævnte aktørs bud, hvilket fører til automatisk udelukkelse af denne aktør.

Som generaladvokaten har bemærket i punkt 47 i sit forslag til afgørelse, udgør den mulighed, der på uforudsigelig vis alene indrømmes virksomhedssammenslutninger, for at erstatte en tredjemandsvirksomhed, som er en del af sammenslutningen, og som har mistet en krævet kvalifikation, hvilket medfører udelukkelse, en væsentlig ændring af sammenslutningens bud og selve dens identitet. En sådan ændring af buddet ville nemlig forpligte den ordregivende myndighed til at foretage nye kontroller, samtidig med at denne sammenslutning indrømmes en konkurrencefordel, hvilken sammenslutning kunne søge at forbedre sit bud med henblik på at imødegå sine konkurrenters bud i den pågældende udbudsprocedure. En sådan situation ville være i strid med ligebehandlingsprincippet, som foreskriver, at tilbudsgiverne gives lige chancer i forbindelse med udformningen af deres bud, og indebærer, at disse bud er undergivet de samme betingelser for alle tilbudsgivere, og den ville udgøre en fordrejning af den sunde og effektive konkurrence mellem virksomheder, der deltager i et offentligt udbud.

(jf. præmis 39, 40 og 42 samt domskonkl.)
Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/29/EF af 11. maj 2005 om virksomheders urimelige handelspraksis over for forbrugerne på det indre marked og om ændring af Rådets direktiv 84/450/EØF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/7/EF, 98/27/EF og 2002/65/EF og Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 2006/2004 (direktivet om urimelig handelspraksis) skal fortolkes således, at det er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, der indeholder et generelt forbud mod at udbyde varer til salg med tab eller sælge varer med tab, og som fastsætter undtagelser til dette forbud, som er baseret på kriterier, der ikke fremgår af dette direktiv.

Domstolen har i denne henseende fastslået, at direktivet om urimelig handelspraksis tilsigter en udtømmende harmonisering af reglerne om virksomheders urimelige handelspraksis over for forbrugerne, og at medlemsstaterne ikke, som det udtrykkeligt fastslås i direktivets artikel 4, kan vedtage foranstaltninger, der er mere restriktive end dem, der fremgår af direktivet, ej heller med henblik på at sikre et højere forbrugerbeskyttelsesniveau (jf. i denne retning dom af 14.1.2010, Plus Warenhandelsgesellschaft,C-304/08, EU:C:2010:12, præmis 41, og kendelse af 30.6.2011, Wamo,C-288/10, EU:C:2011:443, præmis 33).

(jf. præmis 39 og 43 samt domskonkl.)
Sag C-519/16

Superfoz – Supermercados Lda

mod

Fazenda Pública

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal Administrativo e Fiscal de Coimbra)

»Præjudiciel forelæggelse – tilnærmelse af lovgivningerne – forordning (EF) nr. 882/2004 – offentlig kontrol med foderstoffer og fødevarer – finansiering af den offentlige kontrol – artikel 26 og 27 – almindelig beskatning – gebyrer eller afgifter – afgift på fødevareforretninger«

Sammendrag – Domstolens dom (Niende Afdeling) af 26. juli 2017

Tilnærmelse af lovgivningerne – offentlig kontrol med foderstoffer og fødevarer – finansiering – gebyrer, der skal betales for offentlig kontrol – afgift på fødevareforretninger – den nævnte afgifts indtægter anvendes ikke specifikt til at finansiere offentlig kontrol, der iværksættes i tilknytning til eller til fordel for de afgiftspligtige – lovlighed

(Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 882/2004, art. 26 og 27)

Artikel 26 og 27 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 882/2004 af 29. april 2004 om offentlig kontrol med henblik på verifikation af, at foderstof- og fødevarelovgivningen samt dyresundheds- og dyrevelfærdsbestemmelserne overholdes, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 652/2014 af 15. maj 2014, skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for, at alene detailhandlere, der sælger fødevarer, pålægges en afgift som den i hovedsagen omhandlede, uden at denne afgifts indtægter anvendes til specifikt at finansiere offentlig kontrol, der iværksættes i tilknytning til eller til fordel for disse afgiftspligtige.

(jf. præmis 43 og domskonkl.)
Artikel 9 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/21/EF af 7. marts 2002 om fælles rammebestemmelser for elektroniske kommunikationsnet og -tjenester (rammedirektivet), som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/140/EF af 25. november 2009, artikel 3, 5 og 7 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/20/EF af 7. marts 2002 om tilladelser til elektroniske kommunikationsnet og -tjenester (tilladelsesdirektivet), som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/140/EF, og artikel 2 og 4 i Kommissionens direktiv 2002/77/EF af 16. september 2002 om konkurrence på markederne for elektroniske kommunikationsnet og -tjenester (konkurrencedirektivet), skal fortolkes således, at de er til hinder for en national bestemmelse, der med henblik på omlægningen af eksisterende analoge kanaler til digitale net tager højde for ulovligt drevne analoge kanaler, eftersom dette har den virkning, at en uberettiget konkurrencemæssig fordel forlænges eller endog styrkes.

Princippet om forbud mod forskelsbehandling og proportionalitetsprincippet skal fortolkes således, at de er til hinder for en national bestemmelse, som, idet den anvender samme omlægningskriterium, bevirker, at antallet af tildelte digitale net er forholdsmæssigt lavere end antallet af drevne analoge kanaler, til skade for visse operatører, som stilles ringere i forhold til deres konkurrenter, medmindre bestemmelsen er objektivt begrundet og står i et rimeligt forhold til sit formål. Kontinuitet i tv-udbuddet udgør et lovligt formål, som kan begrunde en sådan forskelsbehandling. En bestemmelse, der fører til, at operatører, som i forvejen er aktive på markedet, tildeles et højere antal digitale radiofrekvenser end det antal, der er nødvendigt for at sikre kontinuiteten i deres tv-udbud, går imidlertid ud over, hvad der er nødvendigt for at nå dette mål, og er således uforholdsmæssig.

(jf. præmis 56 og domskonkl. 2)
1.

Retslig procedure–mundtlig forhandling–genåbning–pligt til at genåbne den mundtlige forhandling med henblik på at sætte parterne i stand til at fremsætte bemærkninger om en ny faktisk omstændighed–foreligger ikke–berettigelse–tilstrækkelige oplysninger til, at der kan træffes afgørelse, foreligger (Domstolens procesreglement, art. 83) (jf. præmis 13-15)
8.

En skattefritagelse såsom den i hovedsagen omhandlede, der tilkommer en kongregation, som tilhører den katolske kirke, for arbejder, der udføres på en ejendom, hvorpå der udøves aktiviteter, som ikke udelukkende har et religiøst formål, kan falde ind under forbuddet i artikel 107, stk. 1, TEUF, såfremt og for så vidt som disse aktiviteter er økonomiske, hvilket det påhviler den forelæggende ret at efterprøve. (jf. domskonklusionen.)
Artikel 78, stk. 2, i og bilag VII, del III, til Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1308/2013 af 17. december 2013 om en fælles markedsordning for landbrugsprodukter og om ophævelse af Rådets forordning (EØF) nr. 922/72, (EØF) nr. 234/79, (EF) nr. 1037/2001 og (EF) nr. 1234/2007 skal fortolkes således, at de er til hinder for, at betegnelsen »mælk« og de betegnelser, som udelukkende er forbeholdt mejeriprodukter, anvendes til angivelse af et rent vegetabilsk produkt i forbindelse med afsætning eller i reklamer, og at dette gælder, selv hvis disse betegnelser ledsages af præciserende eller beskrivende tilføjelser med angivelse af det pågældende produkts vegetabilske oprindelse, medmindre dette produkt er opført i bilag I til Kommissionens afgørelse 2010/791/EU af 20. december 2010 om udarbejdelse af en fortegnelse over de produkter, der omhandles i del III, nr. 1), andet afsnit, i bilag XII til Rådets forordning nr. 1234/2007.

(jf. præmis 52 og domskonkl.)
Artikel 45 TEUF skal fortolkes således, at den er til hinder for en medlemsstats lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, hvorefter en skattepligtig person, der er bosiddende i denne medlemsstat, og som arbejder for den offentlige administration i en anden medlemsstat, ikke kan nedsætte beregningsgrundlaget for indkomstskatten i sin bopælsmedlemsstat med bidrag til pensions- og sygeforsikring, der indeholdes i arbejdslønnen i beskæftigelsesmedlemsstaten, men godt kan nedsætte beregningsgrundlaget med tilsvarende bidrag til socialsikringen i bopælsmedlemsstaten, når arbejdslønnen i henhold til aftalen til undgåelse af dobbeltbeskatning, der er indgået mellem de to medlemsstater, ikke må beskattes i arbejdstagerens bopælsmedlemsstat og blot forhøjer den skatteprocent, der finder anvendelse på yderligere indtægter.

Afslag på at indrømme hjemmehørende skattepligtige de fordele, som følger af, at der tages hensyn til deres personlige og familiemæssige situation ved at indrømme fradrag for bidrag til tillægssyge- og pensionsforsikring som de i hovedsagen omhandlede i deres egenskab af særlige udgifter, kan derfor hverken begrundes i hensynet til en afbalanceret fordeling af beskatningskompetencen eller i opretholdelsen af sammenhængen i skattesystemet.

(jf. præmis 79 og 80 samt domskonkl.)