ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
299

Kommissionen fremhæver for det første vedrørende Hotel Ciprianis argument, hvorefter bestemmelserne om statsstøtte med regionalt sigte skal fortolkes på en fleksibel måde i lyset af målene for økonomisk og social samhørighed, med rette, at oprettelsen af en ordning, der sikrer, at konkurrencen i det indre marked ikke fordrejes [artikel 3, stk. 1, litra g), EF og artikel 81 EF til 89 EF], og styrkelse af den økonomiske og sociale samhørighed [artikel 3, stk. 1, litra k), EF og artikel 158 EF til 162 EF] udgør to særskilte og uafhængige fællesskabspolitikker. Strukturfondene udgør det vigtigste instrument i den anden af disse politikker, mens de regionale undtagelser, der er fastsat i artikel 87, stk. 3, litra a) og c), EF, henhører under EU’s konkurrencepolitik og er begrænset til behovet for at undgå unødig fordrejning, som ville være i strid med den fælles interesse. Disse to politikkers komplementaritet i forbindelse med regionalstøtte, der allerede fremgik klart af meddelelsen af 12. august 1998 (fjerde betragtning), er imidlertid ikke ensbetydende med et hierarki mellem de mål, der forfølges af de to politikker. Den omstændighed, der er anført i tredje betragtning til Kommissionens forordning (EF) nr. 1628/2006 af 24. oktober 2006 om anvendelse af artikel 87 EF og 88 EF på medlemsstaternes regionale investeringsstøtte (EUT L 302, s. 29) i den gruppefritagelsesforordning, som Hotel Cipriani har påberåbt sig, at regionalstøtte fremmer den økonomiske, sociale og geografiske samhørighed i medlemsstaterne og i Fællesskabet som helhed, kan derfor ikke have nogen indflydelse på fortolkningen af reglerne for regional statsstøtte. Særligt er Kommissionen ikke forpligtet til under udøvelsen af sit skøn at anvende reglerne på en mere fleksibel måde for at fremme opfyldelsen af formålene med politikken for økonomisk og social samhørighed frem for konkurrencepolitikkens formål. I praksis indeholder retningslinjerne af 1998, en særlig bestemmelse (punkt 3.10.5), der har til formål at tilskynde medlemsstaterne til at sikre sammenhæng mellem statsstøtte med regionalt sigte og strukturfondene og samtidig sikre overholdelse af visse betingelser, der er fastsat i de nævnte retningslinjer.
EØF-traktatens artikel 104 og 105 bestemte oprindelig således:

»Artikel 104

Hver medlemsstat fører en sådan økonomisk politik, som er nødvendig for at sikre ligevægten på dens globale betalingsbalance og for at opretholde tilliden til dens valuta, idet den samtidig påser, at der sikres en høj beskæftigelsesgrad og et stabilt prisniveau.

Artikel 105

1. For at lette virkeliggørelsen af de i artikel 104 angivne mål samordner medlemsstaterne deres økonomiske politik. De indleder med henblik herpå et samarbejde mellem deres kompetente myndigheder og mellem deres centralbanker.

[…]

2. Med henblik på at fremme en samordning af medlemsstaternes penge- og valutapolitik i det omfang, det er nødvendigt for fællesmarkedets funktion, oprettes der et rådgivende monetært udvalg, som har til opgave:

— at følge medlemsstaternes og Fællesskabets penge- og valutamæssige samt finansielle stilling og medlemsstaternes almindelige valutabestemmelser og at aflægge regelmæssige beretninger herom til Rådet og Kommissionen,

— at afgive udtalelser, enten på opfordring af Rådet eller Kommissionen eller på eget initiativ, til brug for disse institutioner.

Medlemsstaterne og Kommissionen udnævner hver to medlemmer af Det Monetære Udvalg.«
Rettens dom (Store Afdeling) af 14. december 2005 − CD Cartondruck mod Rådet og Kommissionen

(sag T-320/00)

»Fællesskabets ansvar uden for kontraktforhold – EF’s importordning for bananer uforenelig med Verdenshandelsorganisationens (WTO’s) bestemmelser – De Forenede Staters indførelse af gengældelsesforanstaltninger i form af en tillægstold på importen fra Fællesskabet i henhold til en tilladelse fra WTO – afgørelse fra WTO’s Tvistbilæggelsesinstans – juridiske virkninger – Fællesskabets ansvar, når dets organer ikke har begået ulovligheder – årsagsforbindelse – unormalt og særligt tab«

1. Ansvar udenfor kontraktforhold – betingelser – tilstrækkelig kvalificeret overtrædelse af en retsregel, der har til formål at tillægge borgerne rettigheder – institutionen har intet skøn – simpel overtrædelse af fællesskabsretten tilstrækkelig (art. 288, stk. 2, EF) (jf. præmis 81-85)

2. Erstatningssøgsmål – Verdenshandelsorganisationen – ikke muligt at anfægte lovligheden af en fællesskabsretsakt under henvisning til WTO-aftalerne – undtagelser – fællesskabsretsakt, hvis formål er at gennemføre disse bestemmelser, og som udtrykkeligt og præcist henviser til dem – EF’s importordning for bananer – Verdenshandelsorganisationens (WTO) Tvistbilæggelsesinstans’ konstatering af uforenelighed med WTO-bestemmelserne – Fællesskabets retsinstansers kontrol af lovligheden af denne ordning i forhold til WTO-bestemmelserne – ikke omfattet (art. 288, stk. 2, EF; Rådets forordning nr. 404/93 og nr. 1637/98; Kommissionens forordning nr. 2362/98) (jf. præmis 107 og 110-112)

3. Ansvar uden for kontraktforhold – betingelser – ulovlig adfærd fra fællesskabsinstitutionerne foreligger ikke – reelt tab, årsagsforbindelse samt unormalt og særligt tab – kumulativ karakter (art. 288, stk. 2, EF) (jf. præmis 152)

4. Betingelser – opretholdelse af EF’s importordning for bananer uforenelig med WTO-aftalerne – tab som følge af de amerikanske myndigheders indførelse af en gengældelsesforanstaltning – årsagsforbindelse (art. 288, stk. 2, EF) (jf. præmis 170, 171, 176-178 og 182)

5. Ansvar uden for kontraktforhold – betingelser – ulovlig adfærd fra fællesskabsinstitutionerne foreligger ikke – tab som følge af, at EF’s importordning for bananer er uforenelig med WTO-aftalerne – unormalt tab – foreligger ikke – Fællesskabets erstatningsansvar – ikke omfattet (art. 288, stk. 2, EF) (jf. præmis 189, 190, 192, 197 og 199)

Angående

Påstand om erstatning for det tab, der angiveligt er indtrådt som følge af den af De Forenede Stater indførte tillægstold på import af sagsøgerens dekorerede sammenfoldelige papæsker med påtryk, som blev godkendt af Verdenshandelsorganisationens (WTO) Tvistbilæggelsesinstans, som følge af en konstatering af, at EF’s importordning for bananer er uforenelig med aftaler og memoranda indeholdt i bilag til overenskomsten om oprettelse af Verdenshandelsorganisationen.

Konklusion

Rådet for Den Europæiske Union og Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber frifindes.
Rettens dom (Store Afdeling) af 14. december 2005 − Laboratoire du Bain mod Rådet og Kommissionen

(sag T-151/00)

»Fællesskabets erstatningsansvar uden for kontraktforhold – EF’s importordning for bananer uforenelig med Verdenshandelsorganisationens (WTO) regler – De Forenede Staters indførelse af gengældelsesforanstaltninger i form af en tillægstold på importen fra Fællesskabet i henhold til en tilladelse fra WTO – afgørelse fra WTO’s Tvistbilæggelsesinstans – retsvirkninger – Fællesskabets ansvar, når dets organer ikke har begået ulovligheder – årsagsforbindelse – unormalt og særligt tab«

1. Ansvar uden for kontraktforhold – betingelser – tilstrækkeligt kvalificeret overtrædelse af en bestemmelse, der har til formål at tillægge borgere rettigheder – institution der ikke har noget skøn – en simpel overtrædelse af fællesskabsretten tilstrækkelig (art. 288, stk. 2, EF) (jf. præmis 79-83)

2. Erstatningssøgsmål – Verdenshandelsorganisationen – umuligt at anfægte lovligheden af en fællesskabsretsakt under henvisning til WTO-aftalerne – undtagelser – fællesskabsretsakter, der har til formål at sikre gennemførelsen heraf, eller som udtrykkeligt og præcist henviser hertil – EF’s importordning for bananer – uforenelighed med WTO’s regler fastslået af WTO’s Tvistbilæggelsesinstans – domstolskontrol med denne ordnings lovlighed i forhold til WTO’s regler – udelukket (art. 288, stk. 2, EF; Rådets forordning nr. 404/93 og nr. 1637/98; Kommissionens forordning nr. 2362/98) (jf. præmis 102 og 105-107)

3. Ansvar uden for kontraktforhold – betingelser – ingen ulovlig adfærd fra fællesskabsinstitutionernes side – reelt tab, årsagsforbindelse og unormalt og særligt tab – kumulativ karakter (art. 288, stk. 2, EF) (jf. præmis 149)

4. Ansvar uden for kontraktforhold – betingelser – opretholdelse af en fælles importordning for bananer, som er uforenelig med WTO-aftalerne – tab som følge af de amerikanske myndigheders indførelse af en gengældelsesforanstaltning – årsagsforbindelse (art. 288, stk. 2, EF) (jf. præmis 166-167, 172-174 og 178)

5. Ansvar uden for kontraktforhold – betingelser – ingen ulovlig adfærd fra fællesskabsinstitutionernes side – tab som følge af at EF’s importordning for bananer er uforenelig med WTO-aftalerne – unormalt tab – foreligger ikke – Fællesskabets ansvar – udelukket (art. 288, stk. 2, EF) (jf. præmis 183-184, 186, 191 og 193

Angående

Erstatningssøgsmål, hvorunder der er nedlagt påstand om erstatning for det tab, sagsøgeren hævder at have lidt som følge af den tillægstold, som Verdenshandelsorganisationens (WTO) Tvistbilæggelsesinstans har tilladt De Forenede Stater at pålægge sagsøgerens indførsler af kosmetiske badeprodukter med skumvirkning, efter at det var fastslået, at EF’s importordning for bananer var uforenelig med aftalerne og bilagene til overenskomsten om oprettelse af WTO.

Konklusion

Rådet for Den Europæiske Union og Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber frifindes.

Sagsøgeren bærer sine egne omkostninger og betaler Rådets og Kommissionens omkostninger.
Rettens dom (Store Afdeling) af 14. december 2005 − Groupe Fremaux og Palais Royal mod Rådet og Kommissionen

(sag T-301/00)

»Fællesskabets ansvar uden for kontraktforhold – EF’s importordning for bananer uforenelig med bestemmelserne i WTO-overenskomsten (WTO) – De Forenede Staters indførelse af gengældelsesforanstaltninger i form af tillægstold på importen fra Fællesskabet i henhold til en tilladelse fra WTO – afgørelse fra WTO’s Tvistbilæggelsesinstans – juridiske virkninger – Fællesskabets ansvar, når dets organer ikke har begået ulovligheder – årsagsforbindelse – unormalt og særligt tab«

1. Ansvar uden for kontraktforhold – betingelser – tilstrækkelig kvalificeret overtrædelse af en retsregel, der har til formål at tillægge borgerne rettigheder – institutionen har intet skøn – simpel overtrædelse af fællesskabsretten tilstrækkelig (art. 288, stk. 2, EF) (jf. præmis 79-83)

2. Erstatningssøgsmål – Verdenshandelsorganisationen – ikke muligt at anfægte gyldigheden af en fællesskabsretsakt under henvisning til WTO-aftalerne – undtagelser – fællesskabsretsakt, hvis formål er at gennemføre disse bestemmelser, og som udtrykkeligt og præcist henviser til dem – EF’s importordning for bananer – Verdenshandelsorganisationens (WTO) Tvistbilæggelsesinstans’ konstatering af uforenelighed med WTO-bestemmelserne – Fællesskabets retsinstansers kontrol af lovligheden af denne ordning i forhold til WTO-bestemmelserne – ikke omfattet (art. 288, stk. 2, EF; Rådets forordning nr. 404/93 og nr. 1637/98; Kommissionens forordning nr. 2362/98) (jf. præmis 102 og 105-107)

3. Ansvar uden for kontraktforhold – betingelser – ulovlig adfærd fra fællesskabsinstitutionerne foreligger ikke – reelt tab, årsagsforbindelse samt unormalt og særligt tab – kumulativ karakter (art. 288, stk. 2, EF) (jf. præmis 149)

4. Ansvar uden for kontraktforhold – betingelser – opretholdelse af EF’s importordning for bananer uforenelig med WTO-aftalerne – tab som følge af de amerikanske myndigheders indførelse af en gengældelsesforanstaltning – årsagsforbindelse (art. 288, stk. 2, EF) (jf. præmis 166, 167, 172-174 og 178)

5. Ansvar uden for kontraktforhold – betingelser – ulovlig adfærd fra fællesskabsinstitutionerne foreligger ikke – tab som følge af at EF’s importordning for bananer er uforenelig med WTO-aftalerne – unormalt tab – foreligger ikke – Fællesskabets ansvar – ikke omfattet (art. 288, stk. 2, EF) (jf. præmis 183, 184, 186, 191 og 193)

Angående

Påstand om erstatning af det tab, som angiveligt er indtrådt som følge af den af De Forenede Stater indførte tillægstold på import af sagsøgernes bomuldssengetøj, som blev godkendt af Verdenshandelsorganisationens (WTO) Tvistbilæggelsesinstans, som følge af en konstatering af, at EF’s importordning for bananer er uforenelig med aftaler og memoranda indeholdt i bilag til overenskomsten om oprettelse af Verdenshandelsorganisationen.

Konklusion

Rådet for Den Europæiske Union og Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber frifindes.

Sagsøgerne bærer deres egne omkostninger og betaler Rådets og Kommissionens omkostninger.
218

Denne konklusion understøttes af de beviser, som Kommissionen har påberåbt sig i den anfægtede beslutning, navnlig i dennes betragtning 91, der har følgende indhold: »Den 21. januar 1993 sendte [Corus] Vallourec (og sandsynligvis også [Mannesmann] og Dalmine) en række foreløbige forslag til en aftale om omstrukturering af sektoren for sømløse rør, der skulle drøftes på mødet i Heathrow den 29. januar 1993 mellem Mannesmann, Vallourec, Dalmine og [Corus] (s. 4628 [i Kommissionens sagsakt, dvs. s. 1 i dokumentet med titlen »Skitseforslag til en omstruktureringsaftale for sømløse rør«]). Dette dokument indeholder følgende: »[Corus] har planer om at indstille sin produkt af sømløse rør og vil forsøge at gøre dette på en sådan måde, at det ikke skaber afbrydelser i rørleverancerne til kunderne, og hjælpe de producenter, der overtager denne virksomhed, til at beholde ordrerne [...] Der har i de sidste seks måneder været ført drøftelser mellem [Corus] og andre producenter, der var interesserede i at overtage aktiverne fra [Corus], og [Corus] mener, at der er enighed om at gå frem efter retningslinjerne i dette dokument.« Et af forslagene gik ud på at overdrage Vallourec OCTG-aktiviteterne [vedrørende rør] og bibeholde kontrakterne om levering af glatte rør mellem [Corus] og Vallourec, [Mannesmann] og Dalmine i de samme forhold. Samme dag blev der holdt møde mellem [Mannesmann] og [Corus], hvor [Mannesmann] accepterede, at Vallourec gik i spidsen med hensyn til overtagelsen af OCTG-aktiviteterne« (s. 4626 [i Kommissionens sagsakt, som gengiver en telefax på én side, der den 22. januar 1993 blev sendt af hr. Davis fra Corus til hr. Patrier fra Vallourec]). Dalmines dokument med titlen »Systemet for sømløse stålrør i Europa og markedsudviklingen« (»Seamless steel tube system in Europe and market evolution«), der er gengivet på s. 2051 i Kommissionens sagsakt (s. 2053 [i Kommissionens sagsakt]) af maj-august 1993, fastslog, at en løsning på [Corus'] problem, der kunne tilfredsstille alle, kun kunne findes i europæisk sammenhæng. Dalmine accepterede også, at Vallourec overtog [Corns'] anlæg.«
203

Dalmine, der har opnået en nedsættelse af virksomhedens bøde med 20%, havde blot meddelt Kommissionen, at den ikke bestred de faktiske omstændigheder, men uden dermed at indrømme, at virksomheden havde deltaget i en overtrædelse. Den har således ikke samarbejdet i videre omfang end Corus. Forskelsbehandlingen, som Corus er blevet udsat for, og som Kommissionen ikke har givet nogen begrundelse for i svarskriftet, er følgelig klar. Dalmine havde endog været mindre samarbejdsvillig end Corus, navnlig for så vidt som virksomheden oprindeligt afslog at meddele Kommissionen visse oplysninger, som denne havde anmodet om, og idet virksomheden efterfølgende påberåbte sig retten til ikke at vidne mod sig selv som begrundelse for dens afslag på at besvare visse spørgsmål, såvel i virksomhedens svar på meddelelsen af klagepunkter som under det søgsmål, der blev afvist som åbenbart uegnet til realitetsbehandling — som den indgav over for den beslutning, som Kommissionen havde truffet over for virksomheden i henhold til artikel 11, stk. 5, i forordning nr. 17. Endvidere havde Dalmine bestridt retsgyldigheden af de beslutninger, som Kommissionen lagde til grund for kontrolundersøgelserne i december 1994, og dermed Kommissionens mulighed for at benytte de dokumenter, den fandt under disse undersøgelser (den anfægtede beslutnings betragtning 118).
217

Det er følgelig ikke relevant at anføre, at Kommissionen ved beregningen af bødebeløbene efter den angivne metode i retningslinjerne for bødeberegningen kan blive foranlediget til at fastsætte højere bøder end efter dens tidligere praksis, navnlig for så vidt som der ikke systematisk er blevet taget hensyn til størrelsesforskellene mellem virksomhederne. Kommissionen har nemlig et vist skøn i forbindelse med udmålingen af bøderne, således at virksomhederne tilskyndes til at overholde konkurrencereglerne (jf. præmis 212 ovenfor og Rettens dom af 11.12.1996, sag T-49/95, Van Megen Sports mod Kommissionen, Sml. II, s. 1799, præmis 53). Det bemærkes endvidere, at den omstændighed, at Kommissionen tidligere har pålagt bøder af en bestemt størrelsesorden i tilfælde af visse typer overtrædelser, ikke kan berøve den muligheden for at forhøje dette niveau inden folde i forordning nr. 17 angivne rammer, hvis det er nødvendigt for at gennemføre Fællesskabets konkurrencepolitik (dommen i sag Musique diffusion française m.fl. mod Kommissionen, præmis 96 ovenfor, præmis 109; Rettens dom af 10.3.1992, sag T-12/89, Solvay mod Kommissionen, Sml. II, s. 907, præmis 309, og af 14.5.1998, sag T-304/94, Europa Carton mod Kommissionen, Sml. I, s. 869, præmis 89). For at Fællesskabets konkurrenceregler kan gennemføres effektivt, må Kommissionen tværtimod til enhver tid have mulighed for at tilpasse bødeniveauet efter konkurrencepolitikkens krav (dommen i sagen Musique diffusion française m.fl. mod Kommissionen, præmis 109, og i sagen LR af 1998 mod Kommissionen, præmis 216 ovenfor, præmis 236 og 237).
En sagsøger, som anmoder Retten om at fastslå, at hans bedømmelsesrapport ikke er endelig og ikke bør forefindes i hans personlige aktmappe, men fjernes fra denne, nedlægger påstand om, at Retten afgiver udtalelse om retstilstanden eller retter påbud til administrationen.

Administrationen er forpligtet til at begrunde bedømmelsen tilstrækkeligt og udførligt og at sætte den pågældende i stand til at fremkomme med bemærkninger til denne begrundelse, idet overholdelsen af disse krav er så meget mere påkrævet i tilfælde, hvor bedømmelsen er forringet i forhold til den tidlige bedømmelse. En vurdering, hvoraf det fremgår, at tjenestemanden ikke har udvist den hurtige tilpasningsevne, fleksibilitet og kreative indstilling, som er nødvendig inden for det område under den administrative enhed, hvor han gjorde tjeneste, og i stillingen som assisterende chef for en administrativ enhed inden for dette område, som han under hensyntagen til hans lønklasse faktisk bestred, samt at hans opførsel, som blev anset for at være alt for hierarkisk i forhold til tjenestegrenens arbejdsmetoder, havde negativ indflydelse på hans deltagelse i det af enheden udførte arbejde, er tilstrækkeligt præcis og velbegrundet til at opfylde begrundelsespligten.

Når bedømmelsen indeholder en tilstrækkelig begrundelse, kan det kun kræves, at appelbedømmeren fremkommer med yderligere forklaringer vedrørende begrundelserne for, at han ikke følger Det Paritetiske Bedømmelsesudvalgs anbefalinger, såfremt udtalelsen fra dette rådgivende organ indeholder specielle omstændigheder, som kan så tvivl om gyldigheden eller berettigelsen af den første vurdering, og som herved fordrer en specifik vurdering fra appelbedømmeren vedrørende eventuelle konsekvenser, der kan udledes af disse omstændigheder.

(jf. præmis 27, 30, 31 og 33)

Henvisning til: Domstolen, 6. februar 1986, forenede sager 173/82, 157/83 og 186/84, Castille mod Kommissionen, Sml. s. 497, præmis 27; Retten, 16. juli 1992, sag T-1/91, Della Pietra mod Kommissionen, Sml. II, s. 2145, præmis 30 og 32; Retten, 9. marts 1999, sag T-212/97, Hubert mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 41, og II, s. 185, præmis 79.
De procedurer, som er fastlagt i artikel 234 EF på den ene side og i artikel 235 EF og 288, stk. 2, EF på den anden side, kan på baggrund af artikel 6 og 13 i den europæiske menneskerettighedskonvention og artikel 47 i charteret om grundlæggende rettigheder ikke længere anses for at sikre borgerne ret til en effektiv domstolsprøvelse, som giver dem mulighed for at anfægte lovligheden af almengyldige fællesskabsbestemmelser, der umiddelbart berører deres retsstilling.

For det første findes der, hvad angår søgsmålet ved de nationale domstole med en præjudiciel forelæggelse for Domstolen i medfør af artikel 234 EF, i visse tilfælde ikke gennemførelsesforanstaltninger, som kan danne grundlag for et søgsmål ved de nationale domstole. Den omstændighed, at en borger, som berøres af en fællesskabsforanstaltning, kan anfægte dennes gyldighed ved de nationale domstole ved at overtræde de bestemmelser, foranstaltningen fastsætter, og gøre gældende, at de er ulovlige, inden for rammerne af retssager, som bliver rejst mod ham, yder ham således ikke en tilstrækkelig retsbeskyttelse. Det kan ikke kræves af borgerne, at de skal overtræde loven for at få adgang til en domstolsprøvelse.

For det andet kan et erstatningssøgsmål støttet på Fællesskabets ansvar uden for kontraktforhold i henhold til artikel 235 EF og 288, stk. 2, EF, i visse tilfælde ikke på tilfredsstillende vis tilgodese borgernes interesser. Et sådant søgsmål kan nemlig ikke føre til, at en retsakt fjernes fra Fællesskabets retsorden, selv om den antages at være ulovlig. Eftersom et erstatningssøgsmål forudsætter, at der er en direkte årsagsforbindelse mellem anvendelsen af den omtvistede retsakt og et lidt tab, er det undergivet betingelser vedrørende formaliteten og realiteten, som er forskellige fra dem, der gælder for et annullationssøgsmål, og det sætter således ikke Fællesskabets retsinstanser i stand til fuldt ud at foretage den legalitetskontrol, som de har til opgave at udføre. Særligt gælder, at den kontrol, der udøves af Fællesskabets retsinstanser, når en almengyldig foranstaltning anfægtes i forbindelse med et erstatningssøgsmål, ikke omfatter alle forhold, som kan tænkes at påvirke foranstaltningens lovlighed, men alene går ud på at fastsætte sanktioner for tilstrækkeligt kvalificerede tilsidesættelser af retsregler, som har til formål at tillægge borgerne rettigheder.

Imidlertid giver denne omstændighed ikke grundlag for en ændring af det retsmiddel- og proceduresystem, som er indført ved traktaten, og hvormed Fællesskabets retsinstanser skal kunne kontrollere lovligheden af institutionernes retsakter. En sådan omstændighed kan i intet tilfælde medføre, at et annullationssøgsmål, der anlægges af en fysisk eller juridisk person, som ikke opfylder betingelserne i artikel 230, stk. 4, EF, skal antages til realitetsbehandling.

(jf. præmis 45-48)