DA Den Europæiske Unions Tidende C 421/22

Appel iværksat den 23. september 2014 af National Iranian Oil Company til prøvelse af dom afsagt af Retten (Syvende Afdeling) den 16. juli 2014 i sag T-578/12, National Iranian Oil Company mod Rådet

(Sag C-440/14 P)

2014/C 421/33

Processprog: fransk

Parter

Appellant: National Iranian Oil Company (ved advokat J.-M. Thouvenin)

De andre parter i appelsagen: Rådet for Den Europæiske Union og Europa-Kommissionen

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Dommen afsagt den 16. juli 2014 af Den Europæiske Unions Ret (Syvende Afdeling) i sag T-578/12 ophæves.

— Der gives appellanten medhold i de påstande, der nedlagdes for Den Europæiske Unions Ret.

— De appelindstævnte tilpligtes at betale sagens omkostninger for begge instanser.

Anbringender og væsentligste argumenter

Til støtte for søgsmålet har appellanten fremsat seks klagepunkter mod Rettens dom afsagt den 16. juli 2014.

Med det første anbringende om ophævelse har appellanten gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl i den appellerede doms præmis 43, eftersom den udtalte, at idet der henvises til artikel 46, stk. 2, i forordning (EU) nr. 267/2012 (1) i Rådets gennemførelsesforordning (EU) nr. 945/2012 (2), skal gennemførelsesforordningen anses for klart at angive, at dens retsgrundlag er nævnte artikel 46, stk. 2. Et retsgrundlag foreskriver således, i hvilken retlig form de retsakter, for hvilke den udgør retsgrundlaget, kan udstedes, men artikel 46, stk. 2, foreskriver ingen retlig form.

Med det andet anbringende har appellanten gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl i den appellerede doms præmis 54-56, der sammenfattes i bemærkningen om, at »det ikke fremgår af artikel 215, stk. 2, at de individuelle restriktive foranstaltninger, der træffes over for fysiske og juridiske personer, grupper eller ikke-statslige enheder, skal vedtages i medfør af proceduren i artikel 215, stk. 1, TEUF«. Dels bestemmer artikel 215, stk. 1 — som er den eneste bestemmelse i TEUF, der omhandler restriktive foranstaltninger — klart, at den procedure, der finder anvendelse for så vidt angår sådanne foranstaltninger, er den procedure, der fastsættes i bestemmelsen, og der fastsættes ingen anden procedure heri. Dels er artikel 291 TEUF uforenelig med artikel 215, stk. 2, TEUF. Endelig har appellanten subsidiært gjort gældende, at artikel 291, stk. 2, TEUF ikke kan anses for at give Rådet et supplerende retsgrundlag ud over retsgrundlaget i artikel 215, stk. 2, TEUF med henblik på vedtagelsen af restriktive foranstaltninger.

Med det tredje anbringende, som appellanten har fremsat subsidiært for det tilfælde, at det fastslås, at anvendelsen af artikel 291, stk. 2, TEUF som retsgrundlag for vedtagelse af individuelle restriktive foranstaltninger er retligt mulig i forbindelse med en politik om vedtagelse af restriktive foranstaltninger, som oprindeligt var baseret på artikel 215 TEUF, har appellanten gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl, eftersom den i dommens præmis 74-83 i det væsentlige fastslog, at det i det foreliggende tilfælde var »behørigt begrunde[t]«, som det hedder i artikel 291, stk. 2, at Rådet havde anvendt denne undtagelsesprocedure. For det første kan et således fastsat begrundelseskrav ikke opfyldes af en begrundelse, der ikke udtrykkeligt er anført. Selv hvis det antages, at en implicit begrundelse kan opfylde dette krav, er det for det andet ikke opfyldt i det foreliggende tilfælde, idet Retten fortolkede de omhandlede retsakter fejlagtigt.

Med det fjerde anbringende, som appellanten har fremsat subsidiært for det tilfælde, at det fastslås, at anvendelsen af artikel 291, stk. 2, TEUF som retsgrundlag for vedtagelse af individuelle restriktive foranstaltninger er retligt mulig i forbindelse med en politik om vedtagelse af restriktive foranstaltninger baseret på artikel 215 TEUF, har appellanten gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl, eftersom den i dommens præmis 86 fastslog, at artikel 46, stk. 2, i forordning nr. 267/2012 »forbeholder Rådet kompetencen til at gennemføre bestemmelserne i nævnte forordnings artikel 23, stk. 2 og 3«, hvilket er tilstrækkeligt med henblik på at opfylde begrundelsespligten for så vidt angår angivelsen af denne bestemmelses retsgrundlag, som er artikel 291, stk. 2, TEUF. Ifølge appellanten er Retten kommet frem til denne konklusion ved en retligt forkert fortolkning af artikel 46, stk. 2, i forordning nr. 267/2012.

Med det femte anbringende, som appellanten har fremsat subsidiært for det tilfælde, at det fastslås, at anvendelsen af artikel 291, stk. 2, TEUF som retsgrundlag for vedtagelse af individuelle restriktive foranstaltninger er retligt mulig i forbindelse med en politik om vedtagelse af restriktive foranstaltninger baseret på artikel 215 TEUF, har appellanten gjort gældende, at Retten begik en fejl i dommens præmis 87, eftersom den fastslog, at pligten til at begrunde Unions retsakter ikke forpligter Rådet til udtrykkeligt at angive, at forordning (EU) nr. 267/2012 var baseret på artikel 291, stk. 2, TEUF for så vidt angår retsgrundlaget for artikel 46, stk. 2, i forordning nr. 267/2012.

Med det sjette anbringende har appellanten gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl i dommens præmis 115, eftersom den fastslog, at kriteriet i artikel 23, stk. 2, litra d), i forordning (EU) nr. 267/2012 (det omtvistede kriterium) er i overensstemmelse med retsstatslige principper og med EU-retten generelt, idet det hverken er »arbitrært eller skønsmæssigt«, og i dommens præmis 123 fastslog, at »det omtvistede kriterium begrænser Rådets skønsmæssige beføjelse, idet det indfører objektive kriterier og sikrer den grad af forudsigelighed, der kræves i henhold til EU-retten«. Retten tilsidesatte ligeledes appellantens ret til forsvar. Appellanten har indledningsvis anført, at det var ved hjælp af en omskrivning af det omtvistede kriterium, at Retten kunne erklære det for foreneligt med EU-retten, selv om dets lovlighed skulle have været pådømt ud fra den måde, hvorpå det fremgår af forordningen. Appellanten har endvidere anført, at den omstændighed, at Retten omskrev det omtvistede kriterium for at kunne erklære det for lovligt, tilsidesatte appellantens ret til forsvar, idet appellanten blev frataget muligheden for at støtte sig på den omskrevne tekst i forbindelse med tilrettelæggelsen af sit forsvar, idet appellanten på tidspunktet for tilrettelæggelsen ikke havde kendskab til indholdet af omskrivningen, og idet omskrivningen samtidig gik appellanten imod. Endelig har appellanten gjort gældende, at Rettens argumentation mangler sammenhæng, hvilket er i strid med begrundelsespligten.

(1) Rådets forordning (EU) nr. 267/2012 af 23.3.2012 om restriktive foranstaltninger over for Iran og om ophævelse af forordning (EU) nr. 961/2010 (EUT L 88, s. 1)

(2) Rådets gennemførelsesforordning (EU) nr. 945/2012 af 15.10.2012 om gennemførelse af forordning (EU) nr. 267/2012 om restriktive foranstaltninger over for Iran (EUT L 282, s. 16)