ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Direktivets artikel 22 bestemmer:

»1. Hvis overholdelse af grænseværdierne for nitrogendioxid eller benzen i en given zone eller et givet bymæssigt område ikke kan opnås inden for fristerne i bilag XI, kan en medlemsstat udsætte disse frister med højst fem år for den pågældende zone eller det pågældende bymæssige område, på betingelse af, at der opstilles en luftkvalitetsplan i overensstemmelse med artikel 23 for den zone eller det bymæssige område, udsættelsesperioden skulle gælde for; en sådan luftkvalitetsplan skal suppleres med de oplysninger, der er opført på listen i bilag XV, del B, over de pågældende forurenende stoffer, og påvise, hvordan grænseværdierne nås inden den nye frist.

2. Hvis overholdelse af grænseværdierne for PM10 som anført i bilag XI i en given zone eller et givet bymæssigt område ikke kan opnås på grund af lokalitetsspecifikke spredningsegenskaber, ugunstige klimaforhold eller grænseoverskridende bidrag, fritages medlemsstaten fra forpligtelsen til at anvende de pågældende grænseværdier indtil den 11. juni 2011, forudsat at betingelserne i stk. 1 opfyldes, og at medlemsstaten godtgør, at der på nationalt, regionalt og lokalt plan er truffet alle hensigtsmæssige foranstaltninger for at overholde fristerne.

[...]

4. Medlemsstaterne meddeler Kommissionen, hvor stk. 1 eller stk. 2 efter deres opfattelse finder anvendelse, og fremsender de i stk. 1 omhandlede luftkvalitetsplaner, herunder alle relevante oplysninger, som er nødvendige for, at Kommissionen kan vurdere, hvorvidt de pågældende betingelser er opfyldt. Ved vurderingen tager Kommissionen hensyn til forventede virkninger på luftkvaliteten i medlemsstaterne, på nuværende tidspunkt og i fremtiden, forventede virkninger af foranstaltninger, som er truffet af medlemsstaterne og Fællesskabet, samt forventede virkninger af nuværende fællesskabsforanstaltninger og planlagte fællesskabsforanstaltninger, som Kommissionen vil stille forslag om.

Hvis Kommissionen ikke har gjort indsigelser inden ni måneder efter modtagelsen af den pågældende meddelelse, anses de relevante betingelser for anvendelse af stk. 1 eller 2 for at være opfyldt.

Hvis der gøres indsigelse, kan Kommissionen anmode medlemsstaterne om at tilpasse eller forelægge nye luftkvalitetsplaner.«
3

Følgende fremgår af første til sjette betragtning til direktiv 90/434: »Transaktioner som fusion, spaltning, tilførsel af aktiver og ombytning af aktier vedrørende selskaber i forskellige medlemsstater […] må ikke hindres af særlige begrænsninger, ulemper eller fordrejninger som følge af medlemsstaternes skatteregler; der bør derfor for disse transaktioner indføres konkurrencemæssigt neutrale skatteregler, således at virksomhederne kan tilpasse sig vilkårene i det fælles marked, øge deres produktivitet og styrke deres konkurrencemæssige stilling internationalt. De skatteregler, der gælder for disse transaktioner, er i øjeblikket mindre fordelagtige end dem, der gælder for selskaber, der er hjemmehørende i samme medlemsstat; denne forskelsbehandling må bringes til ophør. Det er ikke muligt at nå dette mål ved at udvide de i medlemsstaterne gældende ordninger til at omfatte hele Fællesskabet, idet forskellene mellem disse ordninger vil kunne føre til fordrejninger; den eneste tilfredsstillende løsning på dette er en fælles beskatningsordning. Den fælles beskatningsordning bør sikre, at en fusion, en spaltning, en tilførsel af aktiver eller en ombytning af aktier ikke beskattes, men skal samtidig tilgodese de finansielle interesser i den stat, hvor det indskydende eller det erhvervede selskab er hjemmehørende. En fusion, en spaltning og en tilførsel af aktiver vil normalt enten omforme det indskydende selskab til et fast driftssted for det selskab, der modtager tilførslen, eller knytte aktiverne til et af sidstnævnte selskabs faste driftssteder. Den ordning med udskydelse af beskatningen af kapitalvinding ved de tilførte værdier, indtil de rent faktisk realiseres, som gælder for de af disse værdier, der knyttes til dette faste driftssted, gør det muligt at undgå at beskatte den derved fremkomne kapitalvinding, samtidig med at det sikres, at den siden hen, når den realiseres, bliver beskattet i den stat, hvor det indskydende selskab er hjemmehørende.«
Det fremgår af gennemgangen af det første appelanbringende, at Retten ikke begik en retlig fejl, da den fastslog, at Kommissionen gyldigt havde fundet, at kapitaltilførslen udgjorde statsstøtte som omhandlet i artikel 87, stk. 1, EF. Det er derfor ligeledes uden at behæfte sin dom med en retlig fejl, at Retten for at forkaste det anbringende, som blev gjort gældende for den, om tilsidesættelse af kompetencefordelingen i medfør af EF-traktaten, i den appellerede doms præmis 203-205 anførte som følger:

»203 I denne sag skal Retten hvad [...] angår klagepunktet om, at Kommissionen har tilsidesat medlemsstaternes kompetencer, udtale, jf. herved påkendelsen af det første anbringende, at Kommissionen med rette er kommet frem til, at kapitaltilførslen udgjorde en statsstøtte i henhold til artikel 87, stk. 1, EF. Følgelig havde Kommissionen beføjelse til at foretage en vurdering i henhold til nævnte artikels stk. 2 og 3 […]. Kommissionen har derfor ikke tilsidesat medlemsstaternes kompetence i den forbindelse.

204 Med hensyn til påstanden om, at regionalpolitikken og den økonomiske politik, som indretningen af den sydlige bane indgår under, udelukkende er omfattet af medlemsstaternes kompetence, må det fastslås, at selv om den måtte være berettiget, kan den omstændighed ikke føre til, at Kommissionen fratages statsstøttekontrolbeføjelser, som artiklerne 87 EF og 88 EF tillægger den, i tilfælde af, at tildelte finansieringer inden for rammerne af de nævnte politikker udgør en statsstøtte i henhold til artikel 87, stk. 1, EF.

205 Hvad endelig angår den omstændighed, at Kommissionen ikke er i stand til at sikre en bedre kontrol på EU-plan end den, som kan udføres på nationalt plan, hvilket påkræves ved artikel 5, stk. [2], EF, må det fastslås, at dette argument ikke er relevant, da det er godtgjort, at Kommissionen i medfør af EF-traktaten havde beføjelse til at kontrollere den pågældende foranstaltning i den foreliggende sag, eftersom det drejede sig om en statsstøtte.«
40

Det følger af alt det ovenfor anførte, at det første, det tredje og det fjerde spørgsmål skal besvares med, at momsdirektivets artikel 63 og 65 skal fortolkes således, at de under omstændigheder som de i hovedsagen omhandlede i et tilfælde, hvor en bygge- og brugsret stiftes til fordel for et selskab med henblik på dette selskabs opførelse af en bebyggelse mod levering af byggeydelser på visse faste ejendomme, der befinder sig i denne bebyggelse, hvilke faste ejendomme nævnte selskab påtager sig at levere nøglefærdige til de personer, som har stiftet bygge- og brugsretten, ikke er til hinder for, at momsen på disse byggeydelser forfalder på det tidspunkt, hvor bygge- og brugsretten stiftes, dvs. inden tjenesteydelsen udføres, såfremt alle relevante enkeltheder vedrørende denne fremtidige tjenesteydelse allerede er kendt på tidspunktet for stiftelsen af bygge- og brugsretten, og de omhandlede ydelser dermed navnlig er specifikt angivet, og såfremt værdien af denne ret kan opgøres i penge, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at bedømme.
34

For så vidt som Expedia, den franske regering og Kommissionen i deres skriftlige indlæg eller under retsmødet har givet udtryk for tvivl med hensyn til den forelæggende rets konstatering af, at det er ubestridt, at den i hovedsagen omhandlede aftale havde et konkurrencebegrænsende formål, bemærkes, at bedømmelsen af de faktiske omstændigheder i hovedsagen inden for rammerne af en procedure i henhold til artikel 267 TEUF, som er baseret på en klar adskillelse mellem de nationale retters og Domstolens funktioner, henhører under den nationale rets kompetence (jf. dom af 8.9.2010, sag C-409/06, Winner Wetten, Sml. I, s. 8015, præmis 49 og den deri nævnte retspraksis).
46

Med hensyn til retssikkerhedsprincippet har den forelæggende ret bemærket, at den omhandlede nationale lovgivning kan have til følge, at de afgiftspligtige personer kan opleve vanskeligheder med at fastslå, hvem der er den afgiftspligtige, når de ikke kender modtagerens situation. I forbindelse med bygningsarbejder kræves det således bl.a. for, at modtageren af ydelsen kan anses for afgiftspligtig, at mindst 10% af dennes »globale omsætning« i det foregående regnskabsår hidrører fra bygningsarbejder. Da dette forekom at være tilfældet i den foreliggende sag, gik den afgiftspligtige person i første omgang ud fra at have overskredet denne tærskel, inden den pågældende konstaterede, at dette ikke var tilfældet.
33

For det andet søger Parlamentet ved de anfægtede afgørelser at mindske den indvirkning, som fastlæggelsen af dets hjemsted har på dets funktion. Den effektive virkning af dets interne organiseringsbeføjelser betyder således, at det bør være i stand til at begrænse de ulemper, der følger af, at det har flere arbejdssteder. I denne forbindelse tilkommer det Parlamentet at mindske de ulemper – økonomiske, transportmæssige og miljømæssige – der følger af denne situation, ved at organisere to plenarmøderækker i samme uge. I denne henseende har Parlamentet oplyst, at de udgifter, der følger af den geografiske spredning af dets arbejdssteder, beløber sig til ca. 160 mio. EUR, og at afholdelsen af to møderækker i Bruxelles i stedet for i Strasbourg i september 2008 gjorde det muligt at opnå besparelser på ca. 2,5 mio. EUR.
70

Under sådanne omstændigheder, hvor druemosten med oprindelse i Fællesskabet ikke i sig selv har været genstand for en af de to oplagringskontrakter, hvilket det tilkommer den nationale ret at efterprøve, vil sidstnævnte i givet fald kunne fastslå, at for så vidt som den druemost, der har oprindelse i Fællesskabet, er blevet blandet med druemosten uden oprindelse i Fællesskabet, således at det, efter at druemosten var blevet gjort koncentreret, ikke længere er muligt at udpege eller udskille denne, er disse to oplagringskontrakter ulovlige i deres helhed, henset til betingelsen om, at den omhandlede druemost skal have oprindelse i Fællesskabet.
44

I denne forbindelse bemærkes, at den fortolkning, som Domstolen foretager af en EU-retlig regel under udøvelse af sin kompetence i henhold til artikel 267 TEUF, skal belyse og præcisere betydningen og rækkevidden af den pågældende regel, således som den skal forstås og anvendes, henholdsvis burde have været forstået og anvendt fra datoen for sin ikrafttræden, og at Domstolen kun undtagelsesvis i henhold til et almindeligt retssikkerhedsprincip, der er sikret i Den Europæiske Unions retsorden, vil kunne foranlediges til at begrænse borgernes mulighed for at påberåbe sig en således fortolket bestemmelse med henblik på anfægtelse af tidligere i god tro stiftede retsforhold (jf. i denne retning dom af 10.5.2012, forenede sager C-338/11 – C-347/11, Santander Asset Management SGIIC m.fl., præmis 58 og 59, og af 18.10.2012, sag C-525/11, Mednis, præmis 41 og 42).
23

Sąd Okręgowy we Wrocławiu har på denne baggrund besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Skal artikel 7 i forordning nr. 1896/2006 fortolkes således, at den: a) udtømmende regulerer alle betingelser, som en anmodning om et europæisk betalingspåkrav skal opfylde, eller […] b) alene fastsætter mindstestandarderne for en sådan anmodning, og at national ret finder anvendelse på alle de øvrige formelle betingelser, der ikke er fastsat i denne bestemmelse? 2) Såfremt spørgsmål 1, [litra b),] besvares bekræftende, spørges: Skal fordringshaveren, hvis anmodningen ikke opfylder de formelle krav i henhold til medlemsstatens lovgivning (f.eks. fordi der ikke er vedlagt en kopi af anmodningen til modparten, eller fordi sagsgenstandens værdi ikke er anført), anmodes om at komplettere anmodningen efter national lov i henhold til artikel 26 i forordning nr. 1896/2006 eller efter samme forordnings artikel 9? 3. Skal artikel 4 i forordning nr. 1896/2006 fortolkes således, at de i denne bestemmelse anførte kriterier for et pengekrav, dvs. at kravets størrelse er angivet, og at kravet er forfaldent på det tidspunkt, hvor anmodningen om et europæisk betalingspåkrav indgives, udelukkende gælder for hovedkravet, eller således, at de også gælder for kravet om morarenter? 4) Skal artikel 7, stk. 2, litra c), i forordning nr. 1896/2006 fortolkes således, at der i den europæiske betalingspåkravsprocedure, hvis der efter loven i udstedelsesstaten ikke automatisk tillægges renter, foruden hovedkravet kan rejses krav vedrørende: a) alle renter, herunder de såkaldte åbne renter (beregnet fra en præcist fastsat forfaldsdato indtil en betalingsdag, der ikke er fastsat ved angivelse af en dato, f.eks. »fra den 20. marts 2011 til betaling sker«) b) kun de renter, der beregnes fra en præcist fastsat forfaldsdato og indtil anmodningens indgivelse eller betalingspåkravets udstedelse c) udelukkende de renter, der beregnes fra en præcist fastsat forfaldsdato og indtil anmodningens indgivelse? 5) Såfremt spørgsmål 4, [litra a),] besvares bekræftende, spørges: Hvordan skal afgørelsen vedrørende renterne formuleres i formularen for betalingspåkravet i henhold til forordning nr. 1896/2006? 6) Såfremt spørgsmål 4, [litra b),] besvares bekræftende, spørges: Hvem skal angive rentebeløbets størrelse, fordringshaveren eller retten ex officio? 7) Såfremt spørgsmål 4, [litra c),] besvares bekræftende, spørges: Er fordringshaveren forpligtet til at angive det beregnede rentebeløb i anmodningen? 8) Skal retten, hvis fordringshaveren ikke beregner de renter, der kræves indtil anmodningens indgivelse, beregne disse ex officio eller i stedet anmode fordringshaveren om at komplettere anmodningen i henhold til artikel 9 i forordning nr. 1896/2006?«
51

Med henblik på at give den forelæggende ret et fyldestgørende svar skal det bemærkes, at Domstolen allerede har fastslået, at det påhviler medlemsstaterne at vælge de foranstaltninger, hvormed målene for deres beskæftigelsespolitik kan realiseres. Domstolen har fastslået, at medlemsstaterne råder over et vidt skøn ved udøvelsen af denne beføjelse. Det kan desuden ikke bestrides, at det er et lovligt mål i socialpolitikken at fremme ansættelse (jf. ITC-dommen, præmis 39 og den deri nævnte retspraksis).
82

På baggrund af det ovenstående skal de forelagte spørgsmål besvares således: — Artikel 20 TEUF skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for, at en medlemsstat nægter en tredjelandsstatsborger opholdstilladelse på grundlag af familiesammenføring, når denne statsborger har til hensigt at bo sammen med sin ægtefælle, der ligeledes er tredjelandsstatsborger, har lovligt ophold i denne medlemsstat og er mor til et barn, der er født i et første ægteskab og er unionsborger, og sammen med et barn, der er født i deres eget ægteskab og ligeledes er tredjelandsstatsborger, for så vidt som et sådant afslag ikke bevirker, at den berørte unionsborger fratages den effektive nydelse af kerneindholdet i de rettigheder, som vedkommende er tildelt ved statussen som unionsborger, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve. — Ansøgninger om opholdstilladelse på grundlag af familiesammenføring som de i hovedsagerne omhandlede henhører under direktiv 2003/86. Direktivets artikel 7, stk. 1, litra c), skal fortolkes således, at selv om medlemsstaterne har mulighed for at kræve, at det godtgøres, at referencepersonen råder over faste og regelmæssige indtægter, der er tilstrækkelige til, at vedkommende kan forsørge sig selv og sine familiemedlemmer, skal denne mulighed udøves i lyset af chartrets artikel 7 og 24, stk. 2 og 3, som pålægger medlemsstaterne at behandle ansøgningerne om familiesammenføring i de berørte børns interesse og ud fra et ønske om at begunstige familielivet samt på en måde, der hverken er i strid med direktivets formål eller til hinder for dets effektive virkning. Det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve, om de i hovedsagerne omhandlede afslag på opholdstilladelse er blevet meddelt under overholdelse af disse krav.
14

Lovdekretets artikel 13 med overskriften »Administrativ udvisning« bestemmer: »[…] 2. Præfekten træffer fra sag til sag afgørelse om udvisning, såfremt udlændingen: […] b) er forblevet på statens område […] uden at ansøge om opholdstilladelse inden for den fastsatte frist […] […] 3. Afgørelsen om udvisning træffes i alle tilfælde ved begrundet dekret, der kan fuldbyrdes straks, selv hvis en sådan foranstaltning anfægtes af den berørte. Når udlændingen er genstand for en straffesag og ikke er varetægtsfængslet, anmoder politichefen inden fuldbyrdelsen af udvisningen den juridiske myndighed om tilladelse til at fuldbyrde udvisningen […]. Efter at have fået denne tilladelse foretager politichefen udvisningen i henhold til den fremgangsmåde, der er fastsat i stk. 4. […] Indtil der træffes afgørelse vedrørende anmodningen om tilladelse, kan politichefen anbringe udlændingen i en facilitet for midlertidig frihedsberøvelse i overensstemmelse med artikel 14. […] 4. Udvisningen gennemføres af politichefen med tilbageførsel til grænsen ved ordensmagten: a) i de tilfælde, der er omhandlet i denne artikels stk. 1, og stk. 2, litra c) […] b) når der foreligger en risiko for forsvinden som omhandlet i stk. 4a […] [...] f) i de tilfælde, der er omhandlet i artikel 15 og 16, samt i andre tilfælde, hvor udvisning af udlændingen er blevet bestemt som en strafferetlig sanktion eller som følge af en strafferetlig sanktion […] […] 4a. Risikoen for forsvinden som nævnt i stk. 4, litra b), kan fastslås derved, at der foreligger mindst en af de følgende omstændigheder, på grundlag af hvilke politichefen fra sag til sag vurderer risikoen for, at udlændingen vil unddrage sig den frivillige fuldbyrdelse af afgørelsen om udvisning: a) manglende besiddelse af et gyldigt pas eller et tilsvarende dokument […] 5. En udlænding, der er genstand for en udvisningsforanstaltning, kan, såfremt betingelserne for straks at tilbageføre den pågældende til grænsen som omhandlet i stk. 4 ikke foreligger, med henblik på fuldbyrdelse af udvisningen anmode politichefen om indrømmelse af en frist til frivillig udrejse […] Efter at have opnået bevis for den udenlandske statsborgers faktiske tilbagesendelse meddeler politimyndigheden dette til den juridiske myndighed, der har kompetence til at fastslå, at der er begået en lovovertrædelse som omhandlet i artikel 10a, med henblik på anvendelse af denne artikels stk. 5 […]«
52

Henset til de ovenstående betragtninger, skal det andet spørgsmål besvares med, at princippet om afgiftsneutralitet, proportionalitetsprincippet og princippet om beskyttelse af den berettigede forventning skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for, at modtageren af en faktura nægtes retten til at fradrage indgående moms som følge af, at der ikke har fundet en faktisk afgiftspligtig transaktion sted, selv om der ikke i den berigtigede afgiftsansættelse, som er rettet til udstederen af denne faktura, er foretaget en berigtigelse af den moms, som nævnte udsteder har angivet. Hvis der imidlertid, henset til svig eller uregelmæssigheder begået af udstederen eller et tidligere omsætningsled i forbindelse med den transaktion, der tjener som grundlag for at støtte fradragsretten, må anlægges det synspunkt, at denne transaktion ikke faktisk er blevet gennemført, skal det på grundlag af objektive forhold godtgøres, uden at det hermed kræves, at modtageren af fakturaen foretager kontroller, som ikke påhviler ham, at denne modtager vidste eller burde have vidst, at nævnte transaktion var led i momssvig, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.
8

55. betragtning til direktiv 2010/13 har følgende ordlyd: »For at værne om den grundlæggende frihed til at modtage oplysninger og sikre, at seernes interesser i Unionen nyder den fornødne beskyttelse i fuldt omfang, bør indehavere af eneretten til tv-transmission af begivenheder, der er af stor interesse for offentligheden, give andre tv-spredningsforetagender ret til at benytte korte uddrag i generelle nyhedsprogrammer på loyale, rimelige og ikke-diskriminerende vilkår under behørig hensyntagen til enerettighederne. Vilkårene bør meddeles i god tid før hver begivenhed, der er af stor interesse for offentligheden, således at andre har tid til at gøre brug af deres ret. […] Sådanne korte uddrag kan benyttes til EU-dækkende udsendelser via enhver kanal, herunder rene sportskanaler, og bør som hovedregel ikke være længere end 90 sekunder. Retten til adgang til korte uddrag bør kun finde anvendelse på et grænseoverskridende grundlag, når det er nødvendigt. Et tv-spredningsforetagende skal derfor først søge adgang fra et tv-spredningsforetagende etableret i samme medlemsstat, der har eneretten til de begivenheder, der er af stor interesse for offentligheden. Begrebet generelle nyhedsprogrammer bør ikke omfatte kompilering af korte uddrag i underholdningsprogrammer. […]«
19

Symvoulio tis Epikrateias har på denne baggrund besluttet at udsætte sagerne og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Er nationale retsforskrifter, som med det formål at begrænse udbuddet af hasardspil indrømmer en enkelt virksomhed, der har form af et børsnoteret aktieselskab, eneret til at gennemføre, administrere, afholde og drive hasardspil, i overensstemmelse med artikel 43 EF og 49 EF, for så vidt som denne virksomhed reklamerer for de hasardspil, den afholder, udvider sin virksomhed til andre lande, spillerne deltager frit, og maksimumsindsatsen og -gevinsten er fastsat pr. kupon og ikke pr. spiller? 2) Såfremt det første spørgsmål besvares benægtende, er nationale forskrifter, hvorved – idet de i sig selv har til formål at bekæmpe kriminalitet ved at sikre kontrol af virksomhederne inden for det pågældende område, således at det sikres, at disse aktiviteter kun udøves inden for kontrollerede kredse – en enkelt virksomhed indrømmes eneretten til at gennemføre, administrere, afholde og drive hasardspil, i overensstemmelse med artikel 43 EF og 49 EF, selv om denne indrømmelse samtidig medfører en ubegrænset udvikling af det pågældende udbud? Eller skal udviklingen af dette udbud under alle omstændigheder, og for at den pågældende begrænsning kan anses for at medvirke til at nå målet om bekæmpelse af kriminalitet, altid være kontrolleret, sagt med andre ord skal det have karakter af en nødvendig foranstaltning for at nå dette mål og ikke gå videre end dette? Såfremt den nævnte udvikling under alle omstændigheder skal være kontrolleret, kan den da anses for kontrolleret i denne henseende, hvis eneretten på dette område indrømmes en enhed med de karakteristika, som er beskrevet i det første spørgsmål? Såfremt indrømmelsen af denne eneret anses for at føre til en kontrolleret udvikling af udbuddet af hasardspil, går indrømmelsen af ovennævnte eneret til en enkelt virksomhed da ud over, hvad der er nødvendigt, idet det samme formål hensigtsmæssigt kan opnås ved at indrømme denne ret til flere end én virksomhed? 3) Såfremt det, henset til de to første spørgsmål, lægges til grund, at indrømmelsen i henhold til de omhandlede nationale bestemmelser af eneretten til at gennemføre, administrere, afholde og drive hasardspil ikke er forenelig med artikel 43 EF og 49 EF: a) har de nationale myndigheder i henhold til disse traktatbestemmelser da mulighed for i en nødvendig overgangsperiode, hvor der indføres regler, som er i overensstemmelse med EF-traktaten, at undlade at behandle ansøgninger om at iværksætte sådanne aktiviteter, som indgives af personer med juridisk hjemsted i andre medlemsstater? b) Såfremt dette spørgsmål besvares bekræftende, ud fra hvilke kriterier fastsættes da varigheden af denne overgangsperiode? c) Såfremt en overgangsperiode ikke er berettiget, ud fra hvilke kriterier skal de nationale myndigheder da behandle de pågældende ansøgninger?«