Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Retspleje – intervention – anbringende, såsom en formalitetsindsigelse, der ikke er fremført af sagsøgeren – afvisning

(Domstolens statut, art. 40, stk. 4; Rettens procesreglement, art. 116, stk. 3)

2. Ansvar uden for kontrakt – betingelser – retsstridighed – tab – årsagsforbindelse – en af betingelserne foreligger ikke – frifindelse af sagsøgte i det hele under erstatningssøgsmålet

(Art. 288, stk. 2, EF)

3. Institutionernes retsakter – forordninger – umiddelbar anvendelighed – medlemsstaternes bemyndigelse til gennemførelse, der indeholder en skønsbeføjelse – forenelighed

(Art. 249 EF)

4. Ansvar uden for kontrakt – betingelser – forordning eller direktiv, der bemyndiger en medlemsstat til at fravige anvendelsen af en fællesskabstold- eller afgiftsfritagelse – tab lidt af en eksportør, som er etableret i et tredjeland, der grænser op til medlemsstaten – årsagssammenhæng – foreligger ikke

(Art. 288, stk. 2, EF)

Sammendrag

1. I medfør af artikel 116, stk. 3, i Rettens procesreglement skal intervenienter indtræde i sagen, som den foreligger ved deres intervention, og påstande, der fremsættes i begæringen om intervention, kan i henhold til artikel 40, stk. 4, i Domstolens statut kun gå ud på at understøtte den af parternes påstande, som de er interveneret til støtte for. En intervenient kan derfor ikke nedlægge en afvisningspåstand, der ikke er nedlagt af sagsøgte.

(jf. præmis 47 og 48)

2. Fællesskabets ansvar uden for kontrakt forudsætter, at den erstatningssøgende beviser, at den adfærd, der lægges den berørte institution til last, har været retsstridig, at der reelt foreligger et tab, og at der er en direkte årsagsforbindelse mellem denne adfærd og det påståede tab, dvs. at skaden skal være en direkte følge af den foreholdte adfærd, hvilket sagsøgeren må føre beviset for. I det omfang de tre betingelser er kumulative, er det tilstrækkeligt, at en af dem ikke er opfyldt, for at sagsøgte må frifindes.

(jf. præmis 71-74)

3. En fællesskabsforordnings umiddelbare anvendelighed er på ingen måde hverken til hinder for, at medlemsstaterne i denne forordnings tekst bemyndiges til at udstede de lov-, administrative eller finansielle gennemførelsesbestemmelser, der er nødvendige for forordningens effektive anvendelse, eller at medlemsstaterne herved har en skønsbeføjelse.

(jf. præmis 82)

4. Ved at vedtage en forordning, der bemyndiger en medlemsstat til at fravige anvendelsen af en fællesskabstoldfritagelse på bestemte varer, og som begrænser sig til at pålægge den at respektere et minimumsbeløb for toldfritagelsen, udtrykt i værdi, har Rådet ikke pålagt denne medlemsstat at anvende undtagelsen, som det således står den åbent at anvende. Det er således op til de nationale myndigheder på et hvilket som helst tidspunkt i deres interne lovgivning at lægge sig fast på fællesskabsfribeløbet efter fællesskabsretten for at bringe undtagelsessituationen til ophør.

En sådan forordning kan således ikke anses for at være den direkte årsag til en skade i form af indkomsttab i forbindelse med salg af sådanne varer til rejsende, der indfører dem i den pågældende medlemsstat, som en erhvervsdrivende, der er etableret i et tredjeland, som grænser op til denne medlemsstat, påberåber sig at have lidt, da medlemsstatens myndigheder har fastsat fribeløb, som fællesskabsbestemmelserne ikke har pålagt dem at vedtage.

På samme måde kan et direktiv, der begrænser mængden af bestemte varer, som kan indføres uden afgifter, og som begrænser sig udtrykkeligt til at give medlemsstaterne mulighed for at nedsætte disse mængder, hvilket de nationale myndigheder gør brug af, heller ikke anses for at være den direkte årsag til en sådan skade.

(jf. præmis 76-78, 80, 91, 92 og 94)