Det er imidlertid Kommissionens opfattelse, at der ikke her er tale om en egentlig retslakune. Tværtimod er man i stand til at udlede et generelt princip af de pågældende bestemmelser i tjenestemandsretten, og det er derfor nærliggende at regulere udbetalingen af godtgørelsen i artikel 50 i personalevedtægten i overensstemmelse hermed.

Således anfører Kommissionen, at det af vedtægtens artikel 63 følger, at tjenestemandens vederlag lyder på belgiske francs og udbetales i det lands valuta, hvor han gør tjeneste. Det er efter Kommissionens opfattelse vigtigt, at der for hver enkelt medlemsland er fastsat en justeringskoefficient, der har til formål at udligne forskellene i leveomkostningerne og de forskelle, som følger af uens udvikling i valutakurserne. Justeringskoefficienten fastsættes for tjenestestedet. Sker vederlagets udbetaling ikke i belgiske francs, sker omregningen på grundlag af de pr. 1. januar 1965 gældende pariteter.

En sådan regel har været indeholdt i adskillige forordninger om særlige foranstaltninger ved førtidig udtræden af tjenesten, eksempelvis som det blev nødvendigt ved oprettelsen af fælles institutioner for de europæiske Fællesskaber og ved de tre nye medlemsstaters tiltrædelse (forordning nr. 259/68 af 29. 2. 1968, EFT 1968 (I), s. 30; forordning nr. 2530/72 af 4. 12. 1972, EFT 1972 (1. til 8. 12.), s. 11 og forordning nr. 1543/73 af 3. 6. 1973, EFT L 155 af 11. 6. 1973, s. 1). Med hensyn til den degressive godtgørelse, der skal udbetales til de tjenestemænd, der her udtrådte af tjenesten, er det i begge de sidstnævnte ordninger udtrykkeligt bestemt, at godtgørelsen lyder på belgiske francs og korrigeres med den justeringskoefficient for det land, hvor den berettigede har bopæl og udbetales i bopælsstatens valuta. Sker udbetalingen i en anden valuta end belgiske francs, beregnes godtgørelsen på grundlag af de i vedtægtens artikel 63, stk. 3 omhandlede pariteter pr. 1. januar 1965. Til forskel herfra er der i forordning nr. 259/68 kun tale om justeringskoefficienten for bopælsstaten, men i praksis sker udbetalingen i bopælsstatens valuta og ud fra pariteterne i vedtægtens artikel 63.

Også pensionsordningen ligger på linje hermed, idet det i personalevedtægtens artikel 82 bestemmes, at pensionerne, der lyder på belgiske francs, korrigeres med den justeringskoefficient, der gælder for bopælsstaten. Her findes dog ganske vist den særegenhed, at den berettigede kan vælge valuta efter artikel 45 i personalevedtægtens bilag VIII på den måde, at ydelserne — hvorved pariteterne pr. 1. januar 1965 også er bestemmende — kan udbetales i oprindelseslandets, bopælslandets eller det lands valuta, hvor den institution, tjenestemanden tilhørte, har sæde.

Af disse betragtninger har Kommissionen udledt det generelle princip, at beløb, der lyder på belgiske francs, skal udbetales i tjenestestedets eller bopælsstedets valuta, alt efter hvilken justeringskoefficient, der skal anvendes. Skal udbetalingen ske i en anden valuta end belgiske francs sker omregningen på grundlag af de pr. 1. januar 1965 gældende pariteter. Efter Kommissionens opfattelse er det altså væsentligt, at der er en snæver sammenhæng mellem den valuta, i hvilken beløbene skal udbetales, og den pågældende justeringskoefficient for henholdsvis tjenestestedet eller bopælsstedet. I det omfang, pensionsreglerne afviger fra dette almindelige princip, er der tale om en exorbitant undtagelse, der må lades ude af betragtning. Med hensyn til de nærmere betingelser for udbetalingen er pensionsreglerne uegnet til en generel anvendelse. De må nemlig fortolkes snævert, fordi der er tale om undtagelsesregler. Herved har Kommissionen også fremhævet, at generaladvokat Mayras i sit forslag til afgørelse i sag 28/74 (Fabrizio Gillet mod Kommissionen, dom af 19. 3. 1975, Sml. 1975, s. 463) var af den opfattelse, at reglerne for udbetaling af pensionerne burde ændres således, at en pension, som blev korrigeret med en justeringskoefficient, skulle udbetales i valutaen i det land, hvis justeringskoefficient var blevet anvendt.