Sag C-245/15

SC Casa Noastră SA

mod

Ministerul Transporturilor – Inspectoratul de Stat pentru Controlul în Transportul Rutier (ISCTR)

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Judecătoria Balş – Judeţul Olt)

»Præjudiciel forelæggelse – transport ad landevej – sociale bestemmelser – undtagelser – forordning (EF) nr. 561/2006 – artikel 3, litra a) – forordning (EF) nr. 1073/2009 – artikel 2, nr. 3 – personbefordring i form af rutekørsel – begreb – gratis befordring arrangeret af en erhvervsdrivende for sine medarbejdere til og fra arbejdsstedet i køretøjer, der tilhører den erhvervsdrivende, og som føres af en af dennes ansatte«

Sammendrag – Domstolens dom (Tiende Afdeling) af 2. marts 2017

Transport – transport ad landevej – sociale bestemmelser – undtagelser – personbefordring i form af rutekørsel – begreb – særlig rutekørsel – befordring af arbejdstagere mellem bopæl og arbejde, arrangeret af arbejdstagernes arbejdsgiver, og hvor rutens længde ikke overstiger 50 km – omfattet

[Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 561/2006, art. 3, litra a), og art. 4, litra n), og nr. 1073/2009, art. 2, nr. 3)-5); Rådets forordning nr. 684/92, art. 2, nr. 1) og 4)]

Artikel 3, litra a), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 561/2006 af 15. marts 2006 om harmonisering af visse sociale bestemmelser inden for vejtransport og om ændring af Rådets forordning (EØF) nr. 3821/85 og forordning (EF) nr. 2135/98 samt ophævelse af Rådets forordning (EØF) nr. 3820/85 og artikel 2, nr. 3), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1073/2009 af 21. oktober 2009 om fælles regler for adgang til det internationale marked for buskørsel og om ændring af forordning (EF) nr. 561/2006 skal fortolkes således, at befordring af arbejdstagere mellem bopæl og arbejde, arrangeret af arbejdstagernes arbejdsgiver, og hvor rutens længde ikke overstiger 50 km, er omfattet af anvendelsesområdet for den undtagelse, der er foreskrevet i artikel 3, litra a), i forordning nr. 561/2006, hvorefter denne forordning ikke finder anvendelse på en sådan befordring.

Henset til opbygningen af forordning nr. 684/92 og til definitionen af begrebet »speciel rutekørsel« synes EU-lovgivers hensigt at have været at udelukke såvel rutekørsel som speciel rutekørsel fra anvendelsesområdet for forordning nr. 561/2006, hvis længden af den omhandlede rute ikke overstiger 50 km.

I henhold til samme forordnings artikel 4, litra n), forstås ved »rutekørsel med personer« indenlandsk og international personbefordring som defineret i artikel 2, nr. 1), i forordning nr. 684/92.

Domstolen har i denne forbindelse præciseret, at denne artikel 2, nr. 1), foreskriver to kategorier af sådanne tjenesteydelser, idet bestemmelsen sondrer mellem rutekørsel og speciel rutekørsel. Ved rutekørsel, der kan benyttes af alle, forstås personbefordring efter faste tidsintervaller og i en bestemt trafikforbindelse, hvor på- og afstigning kan ske ved forud fastsatte stoppesteder. Speciel rutekørsel er kørsel, der finder sted på de samme betingelser, men hvorved alene bestemte kategorier af passagerer befordres (dom af 30.4.1998, Clarke & Sons og Ferne, C-47/97, EU:C:1998:185, præmis 16), nemlig befordring af »arbejdstagere mellem bopæl og arbejde«, befordring af »skoleelever og studerende mellem bopæl og uddannelsesinstitution« og befordring af »militærpersonale og deres familier mellem bopæl og kaserneområde«.

Det bemærkes for det andet, at forordning nr. 1073/2009 i artikel 2, nr. 5), ligesom forordning nr. 684/92 i artikel 2, nr. 4), indeholder en definition af »personbefordring for egen regning«, hvorefter der er tale om personbefordring, som udføres uden gevinst for øje og i ikke-erhvervsmæssigt øjemed, på den betingelse for det første, at transporten kun udgør en biaktivitet for den fysiske eller juridiske person, der udfører den. For det andet foreskriver denne definition, at de benyttede køretøjer skal være denne persons ejendom, være købt på afbetaling eller være omfattet af en langvarig leasingaftale, og at de skal føres af et medlem af denne fysiske eller juridiske persons personale eller af denne person selv eller af personale, der er ansat af virksomheden eller stillet til dens rådighed i henhold til en kontraktlig forpligtelse.

Det bemærkes imidlertid, at kategorien rutekørsel, som omfatter speciel rutekørsel, og kategorien personbefordring for egen regning ikke gensidigt udelukker hinanden. Personbefordring for egen regning kan tage form af speciel rutekørsel eller lejlighedsvis kørsel, hvor sidstnævnte defineres i artikel 2, nr. 4), i forordning nr. 1073/2009 som kørsel, der ikke er omfattet af definitionen af rutekørsel, herunder speciel rutekørsel, og hvis vigtigste kendetegn er, at det er grupper af passagerer, der er dannet på initiativ af kunden eller af transportvirksomheden selv, der befordres.

Den eneste forskel mellem speciel rutekørsel for tredjemand og den samme rutekørsel i forbindelse med personbefordring for egen regning vedrører således kvalificeringen af den person, der organiserer befordringen. Denne forskel kan imidlertid ikke begrunde, at speciel rutekørsel udført inden for rammerne af personbefordring for egen regning udelukkes fra anvendelsesområdet for den undtagelse, der foreskrives i artikel 3, litra a), i forordning nr. 561/2006.

(jf. præmis 30, 31, 33, 37, 43, 49 og 51 samt domskonkl.)