den omstændighed alene, at en investering, der gennemføres inden for rammerne af et driftsprogram som omhandlet i denne forordnings artikel 60, stk. 1, finder sted på en grund, som ejes af en tredjemand og ikke af den pågældende producentorganisation, i princippet ikke i henhold til den første af disse bestemmelser udgør en grund til, at de udgifter, som denne producentorganisation har afholdt i forbindelse med denne investering, ikke er støtteberettigede

Punkt 23 i bilag IX til Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) nr. 543/2011 af 7. juni 2011 om nærmere bestemmelser for anvendelsen af Rådets forordning (EF) nr. 1234/2007 for så vidt angår frugt og grøntsager og forarbejdede frugter og grøntsager, for så vidt som den henviser til investeringer, der finder sted »på bedrifter og/eller i lokaler tilhørende producentorganisationen«, skal fortolkes således, at:

Princippet om beskyttelse af den berettigede forventning skal fortolkes således, at det ikke er til hinder for, at den kompetente nationale myndighed under omstændigheder som de i hovedsagen foreliggende for det første nægter at udbetale restbeløbet for den finansielle støtte, som en producentorganisation har ansøgt om til en investering, der i sidste ende ikke blev anset for at være berettiget til denne støtte i medfør af punkt 23 i bilag IX til gennemførelsesforordning nr. 543/2011, og for det andet kræver, at denne producentorganisation tilbagebetaler den allerede modtagne støtte for denne investering.

I denne forbindelse skal det bemærkes, at det ville være uforeneligt med den pligt, som de nationale myndigheder har til at tilbagesøge beløb, der er udbetalt med urette eller på grund af uregelmæssigheder, at en medlemsstat kunne udøve et skøn med hensyn til, om det er hensigtsmæssigt at kræve tilbagebetaling af EU-midler, der er udbetalt med urette eller på grund af uregelmæssigheder (jf. i denne retning bl.a. dom af 21.9.1983, Deutsche Milchkontor m.fl., 205/82-215/82, EU:C:1983:233, præmis 22).

Princippet om beskyttelse af den berettigede forventning kan ifølge Domstolens faste praksis ikke påberåbes over for en præcis bestemmelse i en EU-retsakt, og den omstændighed, at en national myndighed, der anvender EU-retten, har handlet i strid hermed, kan ikke skabe en berettiget forventning hos en erhvervsdrivende om en behandling, der strider mod EU-retten (dom af 1.4.1993, Lageder m.fl., C-31/91 – C-44/91, EU:C:1993:132, præmis 35, og af 20.6.2013, Agroferm, C-568/11, EU:C:2013:407, præmis 52).

Da det pågældende driftsprogram blev godkendt, var det desuden allerede blevet fastslået, at inden for rammerne af finansieringen af den fælles landbrugspolitik måtte betingelserne for at anerkende udgifter som påhvilende EU fortolkes indskrænkende, idet en gennemførelse af den fælles landbrugspolitik, der sikrer, at de erhvervsdrivende i medlemsstaterne behandles lige, er til hinder for, at en medlemsstats nationale myndigheder i kraft af en vid fortolkning af en bestemt retsforskrift begunstiger de erhvervsdrivende i denne medlemsstat (jf. i denne retning dom af 27.2.1985, Italien mod Kommissionen, 55/83, EU:C:1985:84, præmis 31 og deri nævnte retspraksis, og af 6.11.2014, Nederlandene mod Kommissionen, C-610/13 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2014:2349, præmis 41).

(jf. præmis 68, 69 og 71 samt domskonkl. 2)