ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1)

Skal artikel 23, stk. 1, 2. andet punktum, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 1008/2008 af 24. september 2008 om fælles regler for driften af lufttrafiktjenester i Fællesskabet (1) fortolkes således, at et onlinegebyr ved check-in, et »administrationsgebyr« for køb med kreditkort, som tillægges billetprisen, og momsen på flybilletpriser og valgfrie tillægsydelser til indenlandske flyvninger er omfattet af kategorien obligatoriske og forudseelige pristillæg eller valgfrie pristillæg?
Appel iværksat den 1. marts 2019 af Ryanair DAC, tidligere Ryanair Ltd, og Airport Marketing Services Ltd til prøvelse af dom afsagt af Retten (Sjette Udvidede Afdeling) den 13. december 2018 i sag T-165/15, Ryanair og Airport Marketing Services Ltd mod Kommissionen

(Sag C-203/19 P)

(2019/C 164/36)

Processprog: engelsk

Parter

Appellanter: Ryanair DAC, tidligere Ryanair Ltd, og Airport Marketing Services Ltd (ved avocat E. Vahida, Δικηγόρος I.-G. Metaxas-Maranghidis, Rechtsanwalt G. Berrisch og solicitor B. Byrne)

Den anden part i appelsagen: Europa-Kommissionen

Appellanterne har nedlagt følgende påstande

— Rettens dom af 13. december 2018 i sag T-165/15 ophæves.

— Artikel 1, stk. 1 og 2, og (for så vidt som de vedrører artikel 1, stk. 1 og 2) artikel 3, 4 og 5 i Kommissionens afgørelse (EU) 2015/1227 (1) af 23. juli 2014 om statsstøtte SA.22614 (C-53/07) annulleres, eller subsidiært hjemvises sagen til Retten med henblik på, at denne træffer afgørelse, og under alle omstændigheder

— tilpligtes Kommissionen at betale appellanternes omkostninger i denne appel og i sag T-165/15 ved Retten.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanterne har nedlagt påstand om ophævelse af den appellerede dom under påberåbelse af følgende anbringender.

For det første foretog Retten en fejlagtig anvendelse af artikel 41 i EU's charter om grundlæggende rettigheder og appellanternes ret til forsvar i sagen for Kommissionen. Retten: begik en fejl ved at foretage en sondring mellem de specifikke rettigheder i chartrets artikel 41, stk. 2 og den generelle ret til god forvaltning i henhold til chartrets artikel 41, stk. 1; begik en fejl ved at fastslå, at rettighederne i chartrets artikel 41, stk. 2 ikke finder anvendelse på statsstøtteundersøgelser; begik en fejl ved at fastslå, at der foreligger en modstrid mellem chartrets artikel 41, stk. 1, og 2, og artikel 107 TEUF og 108 TEUF; og begik en fejl ved at fastslå, at appellanterne kun kunne anses for en kilde til information i undersøgelsen.

For det andet tilsidesatte Retten artikel 107, stk. 1, TEUF ved at anlægge en fejlagtig fortolkning af begrebet fordel. Retten: begik en fejl ved at konkludere, at der ikke består noget hierarki af metoder for anvendelse af det markedsøkonomiske investorprincip mellem den sammenlignende analyse og andre metoder; begik en fejl ved at fastslå, at Kommissionen var berettiget til at tage udgangspunkt i den sammenlignende analyse og forkaste de sammenlignende oplysninger, som appellanterne havde fremlagt; begik en fejl ved at konkludere, at det ved anvendelsen af den ydelsesspecifikke rentabilitetstest ikke er nødvendigt for Kommissionen at forvisse sig om, at de forventede marginalomkostninger og de forventede øgede indtægter fra ikke luftfartrelateret virksomhed afspejler, hvorledes en markedsøkonomisk investor ville have drevet lufthavnen.

(1) Kommissionens afgørelse (EU) 2015/1227 af 23.7.2014 om statsstøtte SA.22614 (C 53/07) iværksat af Frankrig til fordel for chambre de commerce et d'industrie (handels- og industrikammeret) i Pau-Béarn, Ryanair, Airport Marketing Services og Transavia (meddelt under nummer C(2014) 5085) (EUT 2015, L 201, s. 109).
1)

Skal artikel 13b og 31a i Rådets gennemførelsesforordning (EU) nr. 282/2011 (1) af 15. marts 2011 om foranstaltninger til gennemførelse af direktiv 2006/112/EF (2) om det fælles merværdiafgiftssystem, som ændret ved Rådets gennemførelsesforordning (EU) nr. 1042/2013 (3) af 7. oktober 2013 om ændring af gennemførelsesforordning (EU) nr. 282/2011 for så vidt angår leveringsstedet for ydelser, fortolkes således, at datacentertjenesteydelser af den art, som ligger til grund for hovedsagen, hvor en erhvervsdrivende tilbyder sine kunder kabinetter til anbringelse af servere, som befinder sig i et datacenter, inklusive accessoriske ydelser, anses for udlejning af en fast ejendom?
Sag anlagt den 22. februar 2019 — Europa-Kommissionen mod Republikken Østrig

(Sag C-161/19)

(2019/C 148/28)

Processprog: tysk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved C. Hermes og M. Noll-Ehlers, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Republikken Østrig

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Republikken Østrig har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 7, stk. 4, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/147/EF (1) af 30. november 2009 om beskyttelse af vilde fugle, idet den tillader forårsjagt på skovsneppe i delstaten Niederösterreich.

— Republikken Østrig tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Nærværende søgsmål er rettet mod tilladelsen til forårsjagt på skovsneppe (Scolopax rusticola) i Niederösterreich. Skovsneppehanner må nedlægges i perioden fra den 1. marts til den 15. april under sneppetrækket og med et højeste antal tilladte jagtudtagninger på indtil 1410 skovsnepper (fra februar 2017: 759 skovsnepper).

Efter Kommissionens opfattelse tilsidesætter den omtvistede ordning forbuddet mod forårsjagt i artikel 7, stk. 4, i direktiv 2009/147.

Republikken Østrig gør gældende, at ordningen er omfattet af undtagelsesbestemmelsen i artikel 9, stk. 1, litra c), i direktiv 2009/147. Herefter kan medlemsstaterne, såfremt der ikke findes nogen anden tilfredsstillende løsning, bl.a. fravige direktivets artikel 7, stk. 4, for på strengt kontrollerede betingelser at tillade selektiv indfangning, besiddelse eller enhver anden fornuftig anvendelse af bestemte fuglearter i mindre mængder. I henhold til Domstolens faste praksis påhviler det medlemsstaterne at bevise, at de herfor nødvendige betingelser foreligger.

Efter Kommissionens opfattelse har Republikken Østrig hverken påvist, at der ikke findes nogen anden tilfredsstillende løsning som omhandlet i den indledende sætning i artikel 9, stk. 1, eller redegjort for, at det højeste antal tilladte jagtudtagninger svarer til kravet »mindre mængder« i direktivets artikel 9, stk. 1, litra c). Efterårsjagten synes at være et tilfredsstillende alternativ, da der også findes skovsnepper i ikke ubetydelige mængder i jagtområderne i Niederösterreich om efteråret. Republikken Østrig har ikke fremlagt overbevisende dokumentation for det af den hævdede om, at forårsjagten er mere skånsom for bestandene af skovsnepper end efterårsjagten. Endvidere er beregningen af »mindre mængder« ikke korrekt, da de østrigske myndigheder tager udgangspunkt i de forkerte referencebestande.

(1) EUT 2010 L 20, s. 7.
a)

For det første anlagde Retten en forkert fortolkning af grundforordningens artikel 11, stk. 9. I henhold til grundforordningens artikel 11, stk. 9, skal Kommissionen i alle genoptagede undersøgelser under forudsætning af uændrede omstændigheder anvende de samme metoder, som blev benyttet i den undersøgelse, der resulterede i pålæggelsen af den pågældende told, idet der tages behørigt hensyn til bestemmelserne i forordningens artikel 2. Kommissionen foretog imidlertid ikke sin vurdering af, hvorvidt antidumpingtolden var blevet afspejlet i videresalgspriserne, på grundlag af de videresalgspriser, der var blevet identificeret i den undersøgelse, som førte til den oprindelige forordning, men på grundlag af de nuværende produktionsomkostninger i Rusland. Dette udgør en ændring af metoden som omhandlet i grundforordningens artikel 11, stk. 9. Kommissionen anførte, at omstændighederne havde ændret sig væsentligt siden den oprindelige undersøgelse, og navnlig var de russiske eksportørers produktionsomkostninger steget med ca. 100 %. Imidlertid forelå der omkostningsstigninger, og der var kendskab til disse, allerede under perioderne for undersøgelse om tilbagebetaling for 2008-2010.
—

For det første begik Retten en fejl ved i strid med artikel 107, stk. 1, TEUF og artikel 108, stk. 2, TEUF at konkludere, at Kommissionen ikke begik en retlig fejl og ikke oplevede alvorlige vanskeligheder, da den fastslog, at de statsgarantier og statslån, der blev ydet A/S Femern Landanlæg til de danske jernbanelandanlæg, ikke kunne fordreje konkurrencen, eftersom det relevante marked ikke er åbent for konkurrence. Appellanten har anført, at denne fejlagtige konklusion fra Rettens side er baseret på fire retlige fejl, der svarer til fire underanbringender: a) Retten begik en retlig fejl ved at fastslå, at de statsgarantier og statslån, der blev ydet A/S Femern Landanlæg, ikke kan påvirke konkurrencen, selv om den faste forbindelse (der drives af Femern A/S) og de danske jernbanelandanlæg (der drives af Femern Landanlæg) tilsammen udgør et integreret projekt, og de statsgarantier og statslån, der blev ydet Femern A/S, allerede er blevet anset for at kunne fordreje konkurrencen. b) Retten begik en retlig fejl ved at fastslå, at markedet for forvaltning af jernbaneinfrastruktur i Danmark ikke »de lege« er åbent for konkurrence. c) Retten begik en retlig fejl ved at fastslå, at markedet for forvaltning af jernbaneinfrastruktur i Danmark ikke »de facto« er åbent for konkurrence. d) Markederne for anlæggelse og vedligeholdelse af jernbaneinfrastruktur, som er åbne for konkurrence, er adskilte fra markedet for forvaltning og drift i snæver forstand af jernbaneinfrastruktur.
2)

Skal artikel 6, stk. 1, i direktiv 93/13 fortolkes således, at den indfører en offentligretlig processuel regel, som pålægger de nationale retsinstanser ikke at udstede et betalingspåbud, når det med dokumentbevis for den ret, der udsteder betalingspåbuddet, godtgøres, at lånet udspringer af almindelige kontraktvilkår, som ved domme, der har fået retskraft, tidligere er blevet erklæret ugyldige, idet de er ulovlige, på området for søgsmål med begæringer om forbud, som forbrugerforeninger har anlagt mod erhvervsdrivende, og som er opregnet i den ministerielle afgørelse Z1-798/25-06-2008 (FEK B 1353/11-07-2008), der indeholder det nationale register over ulovlige vilkår, som ændret og suppleret ved ministeriel afgørelse Z1-21/17-01-2011, og som Symvoulio tis Epikrateias erklærede ulovlig ved dom nr. 1210/2010, efter behørig hensyntagen til dels dom nr. 1219/2001 og nr. 430/2005 afsagt af Areios Pagos, dom nr. 5253/2003 og nr. 6291/2000 afsagt af Efeteio Athinon, dom nr. 1119/2002 og nr. 1208/1998 afsagt af Polymeles Protodikeio Athinon, der har fået retskraft, samt dom nr. 961/2007 afsagt af Polymeles Protodikeio Athinon, for så vidt som den har fået retskraft, dels til den omstændighed, at virkningen af den retskraft, som disse retsafgørelser har fået, er af stor almen interesse for markedets funktion og forbrugerbeskyttelsen (artikel 10, stk. 2, i lov nr. 2251/1994); idet der med denne ministerielle afgørelse blev fastslået et »forbud mod i kontrakter indgået mellem kreditinstitutter og forbrugere at inkludere almindelige kontraktvilkår, som tidligere er erklæret ulovlige ved endelige retsafgørelser som led i søgsmål anlagt af forbrugerforeninger«, og hvori opregnes de almindelige kontraktvilkår, som er erklæret ugyldige, idet de var ulovlige, efter kollektive søgsmål anlagt af forbrugerforeninger i forhold til banker som erhvervsdrivende, for så vidt som det fastslås, at kompetencen til at udstede betalingspålæg i Grækenland tilkommer retsinstanserne — nærmere bestemt Eirinodikeia (fredsommere) og Protodikeia (retter i første instans) — og at betalingspålægget er et dokument, der umiddelbart kan fuldbyrdes, og som den erhvervsdrivende kan lægge til grund for efter tre (3) dage at iværksætte en tvangsfuldbyrdelsesprocedure, som ikke kan stilles i bero?
3)

a. Er chartrets artikel 49, stk. 3, som fastsætter princippet om proportionalitet, til hinder for fastsættelsen af bødeforlægget, der sanktionerer manglende returnering af emissionskvoter, der er fastsat i artikel 16, stk. 3, i direktiv 2003/87/EF, hvis denne bestemmelse ikke giver mulighed for at pålægge en sanktion, der står i rimeligt forhold til overtrædelsen, som driftslederen har begået? b. Hvis det foregående spørgsmål besvares benægtende, skal princippet om lighed for loven, der fastsættes i chartrets artikel 20, [og] det generelle princip om god tro og om »fraus omnia corrumpit« fortolkes således, at de er til hinder for, at bødeforlægget, der pålægges i henhold til artikel 16, stk. 3, i direktiv 2003/87/EF, hvortil kommer den automatiske offentliggørelse i henhold til artikel 20, stk. 7, i [lov af 23. december 2004, hvor en driftsleder i god tro, som blot handler uagtsomt, og som tillige mener at have opfyldt sine forpligtelser til at returnere kvoter inden fristen den 30. april, behandles på samme måde som en driftsleder, der udviser svigagtig adfærd? c. Hvis det foregående spørgsmål besvares benægtende, er pålæggelsen af et bødeforlæg, hvis størrelse den nationale domstol ikke har mulighed for at ændre, bortset fra tilfælde af force majeure, [og] sanktionen med automatisk offentliggørelse, i overensstemmelse med chartrets artikel 47, der sikrer adgangen til effektive retsmidler? d. Hvis det foregående spørgsmål besvares benægtende, fratager godkendelsen af en fast økonomisk sanktion, der fastsættes i henhold til EU-lovgivers vilje, [og] den automatiske sanktion med offentliggørelse, uden at princippet om proportionalitet finder anvendelse, undtagen i tilfælde af force majeure strengt fortolket, da den nationale domstol dens beføjelser som følge af det formodede ønske fra EU-lovgiver og udgør dette en upassende mangel på domstolskontrol i henhold til artikel 47 og artikel 49, stk. 3, i chartret? e. Under hensyntagen til besvarelsen af ovenstående spørgsmål indebærer den manglende domstolskontrol foretaget af den nationale ret i forbindelse med bødeforlægget, der fastsættes i artikel 16, stk. 3, i direktiv 2003/87/EF, [og] den automatiske sanktion med offentliggørelsen i henhold til artikel 20, stk. 7, i lov [af 23. december 2004 et brud på den i alt væsentligt frugtbare dialog mellem Den Europæiske Unions Domstol og de øverste nationale domstole på grund af en på forhånd bestemt løsning, der er stadfæstet af Den Europæiske Unions Domstol, undtagen i tilfælde af force majeure fortolket strengt, hvilket fratager den øverste nationale domstol muligheden for en effektiv dialog, idet denne blot kan godkende sanktionen, når det fastslås, at der ikke er tale om force majeure?
1)

Kan momsdirektivets artikel 90, stk. 2, fortolkes således, at den tillader en undtagelse fra retten til nedsættelse af momsgrundlaget selv i tilfælde af en endegyldig ikke-betaling, såfremt denne endegyldige ikke-betaling følger af, at en afgiftspligtig person ikke har udvist den fornødne adfærd, eksempelvis såsom i den foreliggende situation, hvor den afgiftspligtige person ikke har anmeldt en fordring under konkursbehandlingen indledt over for dennes debitor?
—

Første anbringende — retlige fejl og/eller en åbenbart fejlagtig eller manglende begrundelse for nægtelsen af at handle: — Første underanbringende: ST har anført, at Rettens konstatering af, at Bronner-betingelserne for nægtelse af at levere i henhold til artikel 102 TEUF ikke gælder, hvor der er en forudgående retlig forpligtelse til at indrømme adgang, er ukorrekt. Endvidere er Rettens argument om, at Bronner-betingelsen om »nødvendighed« ikke behøvede at være opfyldt, eftersom det allerede fremgik af en forudgående forordning, at »der var behov for adgang til sagsøgerens abonnentledninger«, og at Kommissionen følgelig ikke behøvede (på ny) at undersøge »nødvendigheden« i henhold til artikel 102, en retlig fejl. — Andet underanbringende: ST har anført, at Rettens konstatering af, at Domstolens dom i TeliaSonera-sagen støtter den opfattelse, at ST’s nægtelser af at handle ikke kræver en påvisning af, at Bronner-betingelserne er opfyldt, er en retlig fejl. — Tredje underanbringende: ST har anført, at Rettens konstatering af, at Rettens dom i Clearstream-sagen bør holdes adskilt fra ST’s sag, fordi denne sag i modsætning til ST’s sag ikke involverede et tidligere statsligt monopol eller en forudgående retlig forpligtelse til at indrømme adgang, er en retlig fejl. — Fjerde underanbringende: ST har anført, at Retten begik en retlig fejl og/eller gav en åbenbart fejlagtig begrundelse eller ikke gav nogen begrundelse, da den fastslog, at en implicit nægtelse ikke nødvendigvis er mindre alvorlig end en faktisk nægtelse, og at en konkret vurdering i hvert enkelt tilfælde er obligatorisk. — Femte underanbringende: ST har anført, at Retten begik en retlig fejl og/eller foretog en åbenbart urigtig vurdering, da den konkluderede, at dét, at ST er et tidligere statsligt monopol, gav et retsgrundlag for ikke at anvende Bronner-betingelserne i den konkrete sag.
1)

Foreligger der under omstændigheder som de i hovedsagen omhandlede, hvor en afgiftspligtig person for sygekasser telefonisk rådgiver forsikrede om forskellige sundheds- og sygdomsspørgsmål, en aktivitet, der er omfattet af anvendelsesområdet for artikel 132, stk. 1, litra c), i Rådets direktiv 2006/112/EF (1) af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem?
—

Retten fandt fejlagtigt, at en enkelt rille, der er gengivet i den omtvistede tegn, ikke kan udføre en teknisk funktion med henblik på artikel 7, stk. 1, litra e), nr. ii), i forordning nr. 40/94, fordi den i et dæks slidbane fremstår i kombination med andre elementer. For det første kræver artikel 7, stk. 1, litra e), nr. ii), i forordning nr. 40/94, at der foretages en undersøgelse af det tekniske resultat, der opnås ved kendetegnet ved en vare, der er gengivet i det omtvistede tegn, og ikke af det tekniske resultat, der opnås ved hele varen. For det andet har det med henblik på artikel 7, stk. 1, litra e), nr. ii), i forordning nr. 40/94 ingen betydning, om en enkelt rille, der er gengivet i det omtvistede tegn, er kombineret med andre elementer i et dæks slidbane, eftersom det selv fremkalder et teknisk resultat og bidrager til, at denne slidbane fungerer.
—

For det første begik Retten en fejl ved i strid med artikel 107, stk. 1, TEUF og artikel 108, stk. 2, TEUF at konkludere, at Kommissionen ikke begik en retlig fejl og ikke oplevede alvorlige vanskeligheder, da den fastslog, at de statsgarantier og statslån, der blev ydet A/S Femern Landanlæg til de danske jernbanelandanlæg, ikke kunne fordreje konkurrencen, eftersom det relevante marked ikke er åbent for konkurrence. Appellanterne har anført, at denne fejlagtige konklusion fra Rettens side er baseret på fire retlige fejl, der svarer til fire underanbringender: a) Retten begik en retlig fejl ved at fastslå, at de statsgarantier og statslån, der blev ydet A/S Femern Landanlæg, ikke kan påvirke konkurrencen, selv om den faste forbindelse (der drives af Femern A/S) og de danske jernbanelandanlæg (der drives af Femern Landanlæg) tilsammen udgør et integreret projekt, og de statsgarantier og statslån, der blev ydet Femern A/S, allerede er blevet anset for at kunne fordreje konkurrencen. b) Retten begik en retlig fejl ved at fastslå, at markedet for forvaltning af jernbaneinfrastruktur i Danmark ikke »de lege« er åbent for konkurrence. c) Retten begik en retlig fejl ved at fastslå, at markedet for forvaltning af jernbaneinfrastruktur i Danmark ikke »de facto« er åbent for konkurrence. d) Markederne for anlæggelse og vedligeholdelse af jernbaneinfrastruktur, som er åbne for konkurrence, er adskilte fra markedet for forvaltning og drift i snæver forstand af jernbaneinfrastruktur.
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af High Court of Justice (Chancery Division) (Det Forenede Kongerige) den 20. marts 2019 — Eli Lilly and Company mod Genentech Inc.

(Sag C-239/19)

(2019/C 172/26)

Processprog: engelsk

Den forelæggende ret

High Court of Justice (Chancery Division)

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Eli Lilly and Company

Sagsøgt: Genentech Inc.

Præjudicielt spørgsmål

Er SBC-forordningen (1) til hinder for udstedelsen af et supplerende beskyttelsescertifikat til indehaveren af et grundpatent for et produkt, som er omfattet af en markedsføringstilladelse, der indehaves af en tredjepart, uden at denne tredjepart har givet sit samtykke?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 469/2009 af 6.5.2009 om det supplerende beskyttelsescertifikat for lægemidler (EUT 2009, L 152, s. 1).
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Judecătoria Zărnești (Rumænien) den 7. februar 2019 — Asociația »Alianța pentru combaterea abuzurilor« mod TM, UN og Asociația DMPA

(Sag C-88/19)

(2019/C 172/09)

Processprog: rumænsk

Den forelæggende ret

Judecătoria Zărnești

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Asociația »Alianța pentru combaterea abuzurilor«

Sagsøgt: TM, UN og Asociația DMPA

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 16 i direktiv 92/43/EØF (1) fortolkes således, at den pålægger medlemsstaterne at fastsætte fravigelser fra artikel 12, 13, 14 og 15, litra a) og b), også for de tilfælde, hvor dyr tilhørende truede arter forlader deres naturlige levested og befinder sig i umiddelbar nærhed heraf eller fuldstændigt uden for det?

(1) Rådets direktiv 92/43/EØF af 21.5.1992 om bevaring af naturtyper samt vilde dyr og planter (EFT 1992 L 206, s. 7).
Appel iværksat den 21. februar 2019 af Syriatel Mobile Telecom (Joint Stock Company) til prøvelse af dom afsagt af Retten (Femte Afdeling) den 12. december 2018 i sag T-411/16, Syriatel Mobile Telecom mod Rådet

(Sag C-159/19 P)

(2019/C 172/20)

Processprog: fransk

Parter

Appellant: Syriatel Mobile Telecom (Joint Stock Company) (ved avocat E. Ruchat)

Den anden part i appelsagen: Rådet for Den Europæiske Union

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Appellen antages til realitetsbehandling og appellanten gives medhold.

— Følgelig ophæves dom af 12. december 2018 afsagt af Den Europæiske Unions Ret i sag T-411/16, Syriatel Mobile Telecom mod Rådet for Den Europæiske Union.

Der træffes endvidere en ny afgørelse med følgende indhold:

— Afgørelse (FUSP) 2016/850 af 27. maj 2016 (1) og de efterfølgende gennemførelsesretsakter hertil annulleres, for så vidt som de vedrører appellanten.

— Rådet for Den Europæiske Union betaler sagsomkostningerne.

Anbringender og væsentligste argumenter

Til støtte for appellen har appellanten gjort tre anbringender gældende:

Det første anbringende om en retlig fejl, idet Retten har tilsidesat appellantens ret til at blive hørt inden vedtagelsen af nye restriktive foranstaltninger som fastsat i artikel 41 i chartret om grundlæggende rettigheder.

Det andet anbringende om en retlig fejl og en fordrejet gengivelse af de faktiske omstændigheder, idet Retten undlod at tage hensyn til artikler, som appellanten havde fremlagt til støtte for sit annullationssøgsmål med henblik på at underbygge, at appellanten ikke støtter det syriske regime.

Det tredje anbringende om en retlig fejl, for så vidt som det ikke blev fastslået, at artikel 27 og 28 i afgørelse 2013/255/FUSP (2), hvorefter et tilhørsforhold til Al-Assad-familien eller Makhlouf-familien udgør et selvstændigt kriterium, der begrunder indførelsen af sanktioner, er ulovlige, idet bevisbyrden herved vendes om.

(1) Rådets afgørelse (FUSP) 2016/850 af 27.5.2016 om ændring af afgørelse 2013/255/FUSP om restriktive foranstaltninger over for Syrien (EUT L 141, s. 125).

(2) Rådets afgørelse 2013/255/FUSP af 31.5.2013 om restriktive foranstaltninger over for Syrien (EUT L 147, s. 14).