4.

Den belgiske regering mener naturligvis, at loven af 16. juni 1960 med senere ændringer ikke omfattes af artikel 1, litra j), og artikel 2, stk. 1, i forordning nr. 1408/71. Hertil fremfører sagsøgte en række argumenter, som ikke indeholder nye omstændigheder i forhold til den opfattelse, der allerede blev drøftet, men tilbagevist i Bozzonedommen. For det første hævder sagsøgte, at det pågældende forsikringssystem er adskilt fra og »specielt« i forhold til den belgiske sociallovgivning. Men allerede i sagen Bozzone var det sagsøgtes opfattelse, som blev afvist af Domstolen, at den i en medlemsstats moderland gældende lovgivning skulle betragtes som forskellig fra ordningen i et tidligere koloniområde. Dommen af 31. marts 1977 lægger netop vægt på en meget vid definition af udtrykket »lovgivning« i artikel 1, litra j), i forordning nr. 1408/71, idet den udtaler, at udtrykket omfatter »alle typer af medlemsstaternes ved lov, administrativt eller vedtægtsmæssigt fastsatte foranstaltninger«, og at definitionen »må fortolkes således, at den omfatter samtlige nationale foranstaltninger på det her omhandlede sagsområde« (præmis 10). Jeg har i mit forslag til afgørelse i denne sag (Sml. 1977, s. 699) henledt opmærksomheden på den tredje betragtning i præamblen til forordningen 1408/71, idet jeg vedrørende dette spørgsmål har gjort opmærksom på, at »vægten er lagt på de forskellige medlemsstaters sociale sikringsordninger, og fællesskabslovgiveren har følgelig forudsætningsvis understreget, at den institution, der i en medlemsstat varetager forvaltningen af en social sikringsordning (eller en del af en sådan ordning) kan have forpligtelser, der ikke hidrører fra den lovgivningsakt, der har skabt disse forpligtelser eller opretholder dem«. Jeg er derfor fortsat overbevist om, at koloniforsikringssystemets særegne karakter i den belgiske retsorden ikke kan have nogen indflydelse på anvendelsen af artikel 1, litra j), og artikel 2 stk. 1, i forordning nr. 1408/71. Det afgørende er, at loven at 16. juni 1960 og de senere bestemmelser stammer fra den belgiske lovgiver, at det er den samme lovgiver, som holder en del af koloniordningen i live, og at det er de belgiske institutioner til forvaltning af social sikkerhed, som også forvalter dette system. Endvidere er det fejlagtigt at hævde, således som sagsøgte gør det, at anvendelsen af forordning nr. 1408/71 på arbejdstagere, der er forsikret efter det pågældende system, ville have til følge, at de belgiske organer til forvaltning af social sikkerhed ville være forpligtet til at sammenlægge forsikringsperioderne tilbagelagt i Belgisk Congo med forsikringsperioderne tilbagelagt i Belgien, når selv ikke den nationale lovgivning fastsætter en sådan sammenlægning for belgiske arbejdstagere. Hertil bemærker Kommissionen korrekt, at med hensyn til sammenlægning af forsikringsperioder, drejer forordning nr. 1408/71 sig kun om de tilfælde, hvor de forskellige perioder er blevet tilbagelagt under de forskellige medlemsstaters lovgivning, hvorimod ingen bestemmelse i forordningen påbyder sammenlægning af perioder, der er tilbagelagt efter to sociale sikringsordninger i den samme medlemsstat. Dette giver naturligvis hver national lovgiver lejlighed til at vedtage enhver foranstaltning, som han finder hensigtsmæssig for at koordinere anvendelsen og funktionen af sine forskellige sociale sikringsordninger. Til støtte for sin opfattelse, hvorefter en speciel lov som den af 16. juni 1960, som regulerer situationer, som er opstået uden for Fællesskabet, lovligt kan indeholde begrænsende klausuler vedrørende bopæl, fremhæver sagsøgte bestemmelsen vedrørende Tyskland, som er indeholdt i bilag V, C, punkt 1, b) i forordning nr. 1408/71. Denne bestemmelse tillader, at udbetalingen af ydelser for ulykkestilfælde og erhvervssygdomme, der er indtruffet uden for tysk område ikke finder sted — eller kun finder sted undervisse bestemte betingelser — når den berettigede er bosat uden for dette område. Men denne bestemmelse er klart en undtagelse fra de almindelige bestemmelser i forordningen; bilag V er benævnt »særregler for anvendelsen af visse medlemsstaters lovgivning«. Undtagelserne kan derimod ikke gives en udvidende fortolkning og er endnu mindre egnede til en analog anvendelse; den nævnte bestemmelse gælder derfor udelukkende med hensyn til Forbundsrepublikken og den nævnte situation. Modsætningsvis kunne man også sige, at når der ikke er fastsat nogen undtagelse — som det er tilfældet for det belgiske koloniforsikringssystem — da er det de almindelige bestemmelser i forordningen, som bør finde anvendelse. En særlig karakteristik af det sociale sikringssystem, som sagsøgte har fremhævet'til støtte for sit synspunkt, består i, at systemet vedrører erhvervsudøvelse i områder uden for Fællesskabet (de tidligere belgiske kolonier i Afrika). Under denne synsvinkel hævder sagsøgte, at anvendelsen af betingelserne om bopæl og nationalitet for arbejdstagere, som har udøvet deres virksomhed i sådanne områder, ikke på nogen måde kan udgøre en hindring for arbejdskraftens frie bevægelighed inden for Fællesskabet. Det ville ovenikøbet være i strid med formålet med artiklerne 48-51 i traktaten at udstrække rettighederne efter forordning nr. 1408/71 til situationer, som ikke har nogen forbindelse med denne bevægelighed. Jeg har detaljeret gennemgået dette aspekt i problemet i mit ovennævnte forslag til afgørelse i sagen Bozzone (Sml.1977, særlig s. 703-706). Jeg tror ikke, at det er nødvendigt at gentage alt det, som jeg sagde herom ved den lejlighed. Jeg vil begrænse mig til at sammenfatte tre hovedpunkter i mit ræsonnement, som er følgende: a) det har ikke nogen betydning for løsningen, at artiklerne 48-51 ikke gælder for forholdet mellem Fællesskabet og Belgisk Congo. Man kan se bort fra dette forhold, når det drejer sig om at afgøre, om en fællesskabsordning for social sikring finder anvendelse over for en lovgivning, som pålægger den belgiske stat at afholde de sociale sikringsydelser, som skyldes beskæftigelse på et tidligere koloniterritorium; b) det afgørende er, at de sociale sikringsydelser skal afholdes af et organ, der er oprettet og forvaltet efter belgisk lov, altså en belgisk institution. Den snævre forbindelse, der hele tiden har været mellem retten til ydelserne og den medlemsstat, som det påhviler at udrede dem, er tilstrækkeligt til at afgøre, om forordning nr. 1408/71 finder anvendelse, selv om den erhvervsudøvelse, som denne ret har sin oprindelse i, er blevet udøvet på et territorium uden for Fællesskabet; c) dette betyder ikke, at fællesskabsreglerne skal betragtes som også gældende for arbejdskraftens frie bevægelighed mellem Fællesskabet og tredjelande; der er udelukkende tale om at give det forhold afgørende vægt, at den pågældende sikringsordning er blevet oprettet af en medlemsstat. En anden af sagsøgte fremført indvending går ud på, at det ville stride mod retssikkerhedshensyn, såfremt en fællesskabsforordning fra 1971 skulle omfatte en koloniordning, som er blevet indført adskillige år tidligere. Men i dommen Bozzone blev det allerede fremhævet, at fortsættelsen af den ordning, som blev indført ved den belgiske kolonianordning af 7. august 1952, er blevet garanteret ved loven af 16. juni 1960, og at denne lov også er ændret og suppleret (præmis 13 og 14). Jeg skal tilføje, at en for nylig vedtaget lovgivning har medført nye ændringer; det drejer sig således om en samling af regler, som ofte er udsat for indgreb fra den belgiske lovgivers side. Det er i hvert fald klart, at den oprindelige dato ikke har nogen betydning; det er afgørende, at de pågældende bestemmelser fortsat er i kraft. Endelig forekommer det mig overflødigt at tage hensyn til indvendingen om, at overholdelsen af fællesskabsbestemmelserne i forbindelse med den pågældende sociale sikringsordning medførte en økonomisk byrde for den sagsøgte stat. Overvejelser af denne art kan ikke have nogen indflydelse på fortolkningen af fællesskabsretten og de forpligtelser for medlemsstaterne, som følger heraf; hvis man endvidere henviser til de oplysninger, som sagsøgte har givet som svar på Domstolens spørgsmål, forekommer det mig, at det ikke drejer sig om en byrde af en sådan størrelse, at den kan bringe den belgiske stat i vanskeligheder.