FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

F.G. JACOBS

fremsat den 16. december 2004 ( )

Sag C-347/03

Regione Autonoma Friuli-Venezia Giulia

og

Agenzia Regionale per lo Sviluppo Rurale (ERSA)

Ministero per le Politiche Agricole e Forestale

og

Regione Veneto





1. Denne sag vedrører hovedsagelig lovligheden af et forbud mod at anvende betegnelserne for druesorterne »Tocai friulano« og synonymet herfor »Tocai italico« ( ) på vinetiketter i Italien. Forbuddet, som skal træde i kraft i 2007, stammer oprindeligt fra en aftale mellem Fællesskabet og Ungarn om beskyttelse af den ungarske geografiske betegnelse »Tokaj«.

2. Regione Autonoma Friuli-Venezia Guilia (den selvstyrende region Friuli-Venezia Giulia) og Agenzia Regionale per lo Sviluppo Rurale (ERSA) (det regionale kontor for landbrugsudvikling) (»sagsøgeren«) har anlagt sag ved Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio (den regionale forvaltningsdomstol i Lazio) med påstand om annullation af en national lov ( ), som indeholder et sådant forbud. Sagsøgerne har hovedsagelig gjort gældende, at Fællesskabet ikke havde nogen kompetence til at indgå en aftale med Ungarn, at forbuddet var i strid med andre bestemmelser i aftalen, at aftalen var baseret på en fejlagtig opfattelse af de faktiske forhold, hvorfor den omhandlede bestemmelse er ugyldig og uanvendelig i folkeretten, at forbuddet er blevet fortrængt af TRIPS-aftalen ( ), og at forbuddet strider mod bestemmelserne i den europæiske menneskerettighedskonvention om beskyttelse af ejendomsretten ( ) og med Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder ( ).

Associeringsaftalen

3. Europa-aftalen om en associering mellem De Europæiske Fællesskaber og medlemsstaterne på den ene side og Republikken Ungarn på den anden side (»associeringsaftalen«) blev undertegnet den 16. december 1991 og godkendt på Fællesskabets vegne ved afgørelse 93/742/Euratom, EKSF, EF ( ).

4. Indholdet af associeringsaftalen er ikke omtvistet i denne sag. Aftalen er dog relevant, da den forelæggende ret spørger, om den udgør et gyldigt og tilstrækkeligt retsgrundlag for vedtagelse af en anden aftale mellem Fællesskabet og Ungarn, som derimod er direkte omtvistet i sagen, og som gennemgås nedenfor ( ). I den forbindelse henviser den forelæggende ret til nedenstående bestemmelser i associeringsaftalen.

5. Den 13. fælles erklæring, der er knyttet som bilag til slutakten om vedtagelse af associeringsaftalen ( ), bestemmer:

»Parterne vedtager, at »intellektuel, industriel og kommerciel ejendomsret« med henblik på anvendelsen af denne associeringsaftale skal forstås på samme måde som i artikel 36 i EØF-traktaten og i særdeleshed omfatter beskyttelse af […] geografiske oprindelsesbetegnelser […]«

6. Punkt 5 i bilag XIII til associeringsaftalen bestemmer:

»Bestemmelserne i dette bilag og de bestemmelser i artikel 74, stk. 1, som henviser til intellektuel ejendomsret, berører ikke Det Europæiske Fællesskabs og dets medlemsstaters kompetence i spørgsmål om industriel, intellektuel og kommerciel ejendomsret.«

Aftalen om vinbetegnelser

7. Aftalen mellem Det Europæiske Fællesskab og Republikken Ungarn om gensidig beskyttelse af og kontrol med vinbetegnelser (herefter »aftalen om vinbetegnelser«) blev godkendt på Fællesskabets vegne ved afgørelse 93/724/EF ( ) og undertegnet den 29. november 1993.

Afgørelse 93/724

8. Det udtales i betragtningerne til afgørelse 93/724:

»under henvisning til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, særlig artikel 113,

[…]

Ved den aftale, der er forhandlet mellem Det Europæiske Fællesskab og Republikken Ungarn om gensidig beskyttelse af og kontrol med vinbetegnelser, skabes der mulighed for, at illoyal handelskonkurrence kan bekæmpes mere effektivt, at forbrugerne i højere grad beskyttes, og at samhandel med vin mellem de to kontraherende parter fremmes; aftalen bør derfor godkendes.

[…]

Da aftalens bestemmelser er direkte knyttet til foranstaltningerne under den fælles handels- og landbrugspolitik, skal aftalen indgås på EF-plan […]«

9. Artikel 1 i afgørelse 93/724 bestemmer:

»Aftalen mellem Det Europæiske Fællesskab og Republikken Ungarn om gensidig beskyttelse af og kontrol med vinbetegnelser med dertil knyttet protokol, brevvekslinger og erklæringer godkendes herved på Fællesskabets vegne.

[…]«

Aftalen

10. Betragtningerne til aftalen om vinbetegnelser indeholder følgende udtalelser:

»1. som henviser til [associeringsaftalen …]

[…]

som henviser til begge kontraherende parters interesse i gensidig beskyttelse af og kontrol med vinbetegnelser«.

11. Artikel 4 i aftalen om vinbetegnelser bestemmer:

»1. Følgende betegnelser beskyttes:

[…]

b) for så vidt angår vin med oprindelse i Ungarn:

[…]

– De geografiske angivelser og traditionelle udtryk, der er omhandlet i bilaget […]

[…]

3. I Fællesskabet må de beskyttede ungarske betegnelser:

– udelukkende anvendes for de vine med oprindelse i Ungarn, som de vedrører, og

– kun anvendes på de betingelser, der er fastsat i Ungarns love og administrative bestemmelser.

4. Den i stk. 1 omhandlede beskyttelse gælder også for betegnelser, hvor vinens virkelige oprindelse er angivet, eller den geografiske angivelse, eller det traditionelle udtryk er anvendt i oversættelse eller ledsaget af delokaliserede udtryk som »art«, »type«. »måde«. »efterligning«, »metode«, »varemærke« eller lignende.

5. Er der tale om enslydende eller identiske geografiske angivelser:

a) skal der, dersom to angivelser, der er beskyttet i medfør af denne aftale, er enslydende eller identiske, ydes begge angivelserne beskyttelse, forudsat at

– den gældende geografiske betegnelse traditionelt og konsekvent er blevet anvendt til betegnelse og præsentation af en vin, der fremstilles på det geografiske område, som den henviser til

– vinen ikke urigtigt præsenteres for forbrugerne som havende oprindelse på den anden kontraherende parts område

[…]«

12. Bilaget til aftalen om vinbetegnelser »liste over beskyttede betegnelser for vine omhandlet i artikel 4« nævner »Tokaj« i punkt 3.4. under I (»Geografiske angivelser«) i afsnit B (»Vine med oprindelse i Republikken Ungarn«). Bilaget nævner ikke betegnelserne »Tocai friulano« eller »Tocai italico« i afsnit A (»Vine med oprindelse i Fællesskabet«).

Brevvekslingen

13. Brevvekslingen vedrørende artikel 4 i aftalen om vinbetegnelser (herefter »brevvekslingen«) ( ), der blev undertegnet den 29. november 1993, er et af de dokumenter, som der henvises til i artikel 1 i afgørelse 93/724 ( ).

14. Brevvekslingen indeholder bl.a. følgende bestemmelser – efter at der i indledningen er henvist til aftalen om vinbetegnelser:

»1. I en overgangsperiode på tretten år fra aftalens ikrafttræden er anvendelsen af den ikke til hinder for en lovlig anvendelse af udtrykket »Tokai« til betegnelse og præsentation af visse italienske kvbd på følgende betingelser.

For så vidt andet ikke er fastsat i EF-særbestemmelser og i givet fald mere restriktive nationale særbestemmelser skal denne vin

– være fremstillet af druesorten »Tocai friulano«

– være fremstillet af druer, der fuldt ud er høstet i de italienske regioner Veneto og Friuli

[…]

3. De pågældende kvbd, der er betegnet og præsenteret i overensstemmelse med de pågældende bestemmelser inden udløbet af den i punkt 1 omhandlede overgangsperiode, kan dog bringes i omsætning, indtil lagrene er opbrugt.

4. For så vidt andet ikke er fastsat i punkt 3, udløber muligheden for at anvende betegnelsen »Tokai« i overensstemmelse med bestemmelserne i punkt 1 med udløbet af den i samme punkt omhandlede overgangsperiode.

[…]«

Den fælles erklæring

15. Den fælles erklæring vedrørende artikel 4, stk. 5, i aftalen ( ) (»den fælles erklæring«), som også er et af de dokumenter, hvortil der henvises i artikel 1 i afgørelse 93/724, indeholder følgende udtalelser:

»Med hensyn til artikel 4, stk. 5, [a], har de kontraherende parter noteret sig, at de på forhandlingstidspunktet ikke var opmærksomme på særlige tilfælde, for hvilke bestemmelserne i denne artikel kunne finde anvendelse.

[…]«

Relevante fællesskabsbestemmelser på tidspunktet for indgåelse af aftalen om vinbetegnelser

Forordning nr. 822/87

16. Grundforordningen om den fælles markedsforordning for vin var i 1995 Rådets forordning (EØF) nr. 822/87 ( ).

17. Ifølge artikel 13 i forordning nr. 822/87 kunne Kommissionen fastsætte detaljerede bestemmelser for klassificeringen af anbefalede, godkendte og midlertidigt godkende vinstokssorter.

18. Artikel 63 i forordning nr. 822/87 indeholdt følgende bestemmelse:

»1. Indførte vine til direkte konsum, som kendetegnes ved en geografisk betegnelse, kan på betingelse af gensidighed ved afsætning inden for Fællesskabet undergives den kontrol og den beskyttelse, der er fastsat i [artikel 15 i forordning (EØF) nr. 823/87] for kvbd.

2. Bestemmelserne i stk. 1 gennemføres ved aftaler med de pågældende tredjelande, der forhandles og indgås efter fremgangsmåden i traktatens artikel 113.«

Forordning nr. 3800/81

19. Klassificeringen af druesorterne var i 1993 reguleret af Kommissionens forordning (EØF) nr. 3800/81 ( ), som oprindeligt var baseret på Rådets forordning nr. 337/79 om den fælles markedsordning for vin ( ). Selv om forordning nr. 822/87 ophævede forordning nr. 337/79, blev listen i bilaget til forordning nr. 3800/81 opretholdt, idet den fremover havde retlig hjemmel i artikel 13 i forordning nr. 822/87.

20. Betegnelsen Tocai friulano er optaget på listen i bilaget til forordning nr. 3800/81 om vinstoksorter, som er anbefalet eller godkendt i følgende regioner i det nordlige eller centrale Italien: Brescia, Mantova, Varese, Padova, Rovigo, Treviso, Venezia, Verona, Vicenza, Gorizia, Pordenone, Udine, Bologna, Ferrara, Ravenna, Ascoli Piceno ( ), Perugia, Terni ( ), Viterbo, Chieti, Aquila, Pescara, Teramo og Sassari.

Forordning nr. 823/87

21. Rådets forordning (EØF) nr. 823/87 ( ) indeholdt regler for kvalitetsvine fra bestemte dyrkningsområder (kvbd). Udtrykket »et bestemt dyrkningsområde« var defineret på følgende måde i artikel 3, stk. 1:

»et eller flere vindyrkningsarealer, hvor der produceres vine med særlige kvalitetskendetegn, og hvis navn anvendes til betegnelse for [kvbd]«

22. Ifølge artikel 1, stk. 3, i forordning nr. 823/87 skulle medlemsstaterne tilsende Kommissionen den af dem godkendte liste over kvalitetsvine fra bestemte dyrkningsområder. Kommissionens skulle offentliggøre denne liste i EF-Tidende. Den i 1993 gældende liste omfattede ikke »Tocai friulano« eller »Tocai italico« ( ).

23. Artikel 15, stk. 4, indeholdt følgende bestemmelse:

»Uanset fællesskabsbestemmelserne om særlige typer kvbd, kan medlemsstaterne […] tillade, at navnet på et bestemt dyrkningsområde suppleres med en præcisering vedrørende fremstillingsmetoden eller produktets art eller med navnet på en druesort eller et synonym herfor.«

Forordning nr. 2392/89

24. Hvad angår bordvine indeholder artikel 2, stk. 3, i Rådets forordning (EØF) nr. 2392/89 om fastsættelse af almindelige regler for betegnelse og præsentation af vin og druemost ( ) hjemmel til at supplere betegnelsen blandt andet med a) navnet på en geografisk enhed, der er mindre end medlemsstaten og i) benævnelsen »vino tipico« for bordvine med oprindelse i Italien.

25. Hvad angår indført vin, som er betegnet med en geografisk betegnelse, indeholdt artikel 26, stk. 1, i forordning nr. 2392/89 følgende bestemmelse:

»For indført vin, der er bestemt til direkte konsum, og som betegnes med en geografisk betegnelse, og er opført på en fortegnelse, der skal udarbejdes, skal etiketbetegnelsen indeholde angivelse af:

a) navnet på en geografisk enhed i det pågældende tredjeland […]«

Forordning nr. 3201/90

26. Artikel 11 i Kommissionens forordning (EØF) nr. 3201/90 om gennemførelsesbestemmelser for betegnelse og præsentation af vin og druemost ( ) indeholdt følgende bestemmelse:

»1. De vinproducerende medlemsstater meddeler Kommissionen følgende med hensyn til bordvine med betegnelsen […] vino tipico […] ifølge artikel 2, stk. 3, litra i), i forordning (EØF) 2392/89:

– hurtigst muligt efter udarbejdelsen, en liste over navnene på de mindre geografiske enheder end medlemsstaten som omhandlet i […] forordning (EØF) nr. 2392/89 […]

Kommissionen varetager offentliggørelsen i C-udgaven af De Europæiske Fællesskabers Tidende af de navne på geografiske enheder, som den har fået meddelt i henhold til første afsnit.

2. Den i artikel 26, stk. 1, i forordning (EØF) nr. 2392/89 omhandlede liste over indførte vine, der betegnes ved en geografisk angivelse, er anført i bilag II.

[…]«

27. Listen over de betegnelser eller geografiske enheder, som blev meddelt Kommissionen, indeholdt ikke betegnelsen Friuli eller Friulano ( ).

28. Betegnelserne »Tokaj« eller »Tokaji« var medtaget i listen i bilag II til forordning nr. 3201/90.

29. Artikel 12, stk. 1, i forordning nr. 3201/90 indeholdt følgende bestemmelse:

»Listen over de synonymer for navne på vinstokssorter, der kan anvendes til betegnelse for bordvine og kvbd i henhold til artikel 5, stk. 1, litra b) og artikel 14, stk. 1, litra b) i forordning (EØF) nr. 2392/89 er anført i bilag III.«

30. Listen i bilag III til forordning nr. 3201/90 omfattede »Tocai friulano« og »Tocai italico«, idet den sidstnævnte betegnelse figurerede som et »tilladt synonym« for den førstnævnte betegnelse.

Nuværende fællesskabsbestemmelser og national lovgivning

31. Rådets forordning nr. 1493/1999 om den fælles markedsordning for vin ( ) blev vedtaget som et led i en kodificering og forenkling af de oprindelige retsforskrifter inden for vinsektoren. Forordning nr. 1493/1999 blev gennemført ved Kommissionens forordning nr. 753/2002 ( ), som indeholder detaljerede bestemmelser om etikettering af vine.

32. Artikel 19 i forordning nr. 753/2002 med overskriften »Angivelse af druesorter« bestemmer:

»1. Navnene på de druesorter, der er anvendt til fremstilling af en bordvin med geografisk betegnelse eller af en kvbd, eller synonymer herfor kan indgå i etiketteringen af den pågældende vin, hvis:

[…]

c) navnet på sorten og synonymerne herfor ikke indeholder en geografisk betegnelse, der anvendes til at betegne en kvbd eller en bordvin eller en indført vin, der er anført i listerne i aftaler indgået mellem tredjelande og Fællesskabet, og, når de ledsages af et andet geografisk udtryk, i etiketteringen anføres uden dette geografiske udtryk

[…]

2. Uanset stk. 1, litra c):

a) kan navnet på en druesort eller et synonym herfor, der indeholder en geografisk betegnelse, anføres i etiketteringen af en vin, der betegnes med denne geografiske betegnelse

b) kan de i bilag II nævnte navne på druesorter og synonymer herfor anvendes i overensstemmelse med de nationale bestemmelser og/eller fællesskabsbestemmelser, der var gældende på datoen for ikrafttrædelsen af denne forordning.

[…]«

33. Bilag II med overskriften »Navne på druesorter eller synonymer herfor, der indeholder en geografisk betegnelse, og som kan anføres i vinetiketteringen i medfør af artikel 19, stk. 2«, omfattede oprindeligt »Tocai friulano, Tocai italico«; Italien er nævnt som et land, hvor det er tilladt at anvende denne betegnelse. Ifølge en note kan navnet »Tocai friulano« og synonymet herfor »Tocai italico« kun benyttes i en overgangsperiode indtil den 31. marts 2007. Dette bilag blev ændret efter udvidelsen i 2004 ( ); den nuværende liste omfatter 122 druesorter, herunder Tocai friulano og Tocai italico, med en angivelse af, at de »udelukkende [kan] anvendes for kvbd med oprindelse i regionerne Veneto og Friuli i en overgangsperiode indtil den 31. marts 2007«.

34. De omhandlede italienske retsforskrifter ( ) anvender undtagelsen i artikel 19, stk. 2, på Tocai friulano og Tocai italico og henviser til, at denne begrænsning beror på en aftale mellem Det Europæiske Fællesskab og Republikken Ungarn. Denne aftale er naturligvis aftalen om vinbetegnelser.

Hovedsagen og den præjudicielle forelæggelse

35. Det fremgår, at druesorten Tocai friulano traditionelt har været dyrket i den selvstyrende region Friuli-Venezia Giulia.

36. I denne region er der anerkendt en række kvdb, herunder »Colli Orientali del Fruili«, »Friuli aquilaea«, »Friuli grave«, »Friuli latisana« og »Isonzo« eller »Isonzo del Friuli«. Disse vine kan fremstilles af forskellige druesorter, herunder Tocai friulano, hvoraf fremstilles en tør hvidvin.

37. Sagsøgerne har under sagen ved den national ret anfægtet den nationale lovgivning, i det omfang undtagelsen vedrørende anvendelsen af betegnelserne Tocai friulano og Tocai italico udløber den 31. marts 2007 ifølge aftalen om vinbetegnelser.

38. Sagsøgerne har gjort gældende for den nationale ret, at aftalen om vinbetegnelser er ulovlig af flere grunde.

39. Den nationale ret har derfor udsat sagen og anmodet Domstolen om en præjudiciel afgørelse af følgende spørgsmål:

»1) Udgør Europa-aftalen om oprettelse af en associering mellem De Europæiske Fællesskaber og deres medlemsstater på den ene side og Republikken Ungarn på den anden side, som blev indgået den 16. december 1991 og offentliggjort i EFT L 347 af 31. december 1993, et lovligt, gyldigt og tilstrækkeligt retsgrundlag for Det Europæiske Fællesskab til at vedtage aftalen om beskyttelse af vinbetegnelser, der blev indgået den 29. november 1993 (EFT L 337 af 31.12.1993) mellem Det Europæiske Fællesskab og Republikken Ungarn, også når henses til artikel 65, stk. 1, den fælles erklæring nr. 13 og bilag XIII (punkt 3, 4 og 5) til Europa-aftalen, som blev indgået i 1991, vedrørende den eventuelle suverænitet og kompetence, som er forbeholdt de enkelte medlemsstater med hensyn til nationale geografiske betegnelser for deres egne agroindustrielle produkter, herunder vinprodukter, og som udelukker enhver overførelse af suverænitet og kompetence på dette område til Det Europæiske Fællesskab?

2) Må aftalen om beskyttelse af vinbetegnelser, som er indgået den 29. oktober 1993 mellem Det Europæiske Fællesskab og Republikken Ungarn (EFT 1993, L 337), som indeholder bestemmelser om beskyttelse af geografiske betegnelser, der henhører under området for industriel og kommercielle ejendomsrettigheder – når tillige henses til udtalelse nr. 1/94 fra De Europæiske Fællesskabers Domstol om EF's enekompetence – anses for ugyldig og uanvendelig i fællesskabsretten i betragtning af, at aftalen ikke er blevet ratificeret af hver enkelt af Det Europæiske Fællesskabs medlemsstater?

3) Såfremt Fællesskabets aftale fra 1993 (EFT 1993, L 337) som helhed bør anses for lovlig og anvendelig, bør forbuddet mod at anvende betegnelsen »Tocai« i Italien efter 2007, som fremgår af brevvekslingen mellem de kontraherende parter i forbindelse med aftalens indgåelse (og som er knyttet til denne), da anses for ugyldigt og uanvendeligt, fordi det strider mod de bestemmelser om enslydende angivelser, som er fastsat i samme aftale fra 1993 (jf. artikel 4, stk. 5, og den til aftalen knyttede protokol)?

4) Skal den anden fælleserklæring, som er knyttet til aftalen fra 1993 (EFT 1993 L 337), hvoraf fremgår, at de kontraherende parter ikke på forhandlingstidspunktet var opmærksomme på, at der fandtes enslydende angivelser for europæiske og ungarske vine, anses for en klart fejlagtig opfattelse af de faktiske forhold (under hensyn til, at de italienske og ungarske betegnelser for »Tocai«-vin har været anvendt side om side i århundreder, at de officielt blev anerkendt i 1948 i en aftale mellem Italien og Ungarn, og først derpå er blevet optaget i fællesskabsbestemmelserne), hvilket efter artikel 48 i Wiener-konventionen om traktatretten medfører annullation af den del af aftalen fra 1993, som indeholder forbud mod at anvende betegnelsen Tocai i Italien?

5) Skal TRIPS-aftalen om handelsrelaterede intellektuelle ejendomsrettigheder (EFT L 336 af 21.11.1994), der er indgået inden for rammerne af Verdenshandelsorganisationen (WTO), og som trådte i kraft den 1. januar 1996 ─ og dermed på et senere tidspunkt end ikrafttrædelsen af fællesskabsaftalen fra 1993 (EFT 1994, L 337) ─ under hensyn til artikel 59 i Wiener-konventionen om traktatretten fortolkes således, at dens bestemmelser om enslydende vinbetegnelser finder anvendelse i stedet for bestemmelserne i fællesskabsaftalen fra 1993, såfremt disse bestemmelser er uforenelige, i betragtning af, at det er de samme kontraherende parter, som har indgået de to aftaler.

6) Skal artikel 22-24 i tredje afdeling af bilag C til overenskomsten om oprettelse af Verdenshandelsorganisationen (WTO) vedrørende TRIPS-aftalen (EFT 1994, L 336), som trådte i kraft den 1. januar 1996, såfremt der findes to enslydende angivelser for vin, der er produceret i to forskellige lande, som er parter i TRIPS-aftalen (såvel når det enslydende navn vedrører to geografiske betegnelser, der anvendes i de lande, der er parter i aftalen, som når den vedrører en geografisk betegnelse i et kontraherende land og en enslydende angivelse af en druesort, der traditionelt dyrkes i den anden kontraherende stat) fortolkes således, at begge betegnelser kan anvendes i fremtiden, forudsat de er blevet anvendt i fortiden af de pågældende producenter i god tro eller i mindst ti år før den 15. april 1994 (artikel 24, stk. 4), og forudsat hver betegnelse klart angiver det land eller den region eller zone, som den beskyttede vin hidrører fra, således at forbrugerne ikke vildledes?

7) Vedrører ejendomsretten i artikel 1 i protokol nr. 1 til den europæiske menneskerettighedskonvention (Rom-konventionen fra 1950), som gentages i artikel 17 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, der blev højtideligt proklameret i Nice den 7. oktober 2000, også den intellektuelle ejendomsret til oprindelsesbetegnelser for vine og udnyttelsen heraf, og er beskyttelsen af ejendomsretten dermed til hinder for at anvende bestemmelserne i brevvekslingen, der er knyttet til aftalen mellem Det Europæiske Fællesskab og Republikken Ungarn om gensidig beskyttelse af og kontrol med vinbetegnelser (EFT L 337 af 31.12.1994), men som ikke er optaget i selve aftalen, og hvorefter friulske vindyrkere ikke må anvende betegnelsen »Tocai Friulano«, når tillige henses til, at der ikke er givet de eksproprierede friulske vindyrkere nogen som helst form for erstatning, at der ikke er nogen almen offentlig interesse, der kan retfærdiggøre ekspropriationen, og at proportionalitetsprincippet er tilsidesat?

8) Såfremt det fastslås, at fællesskabsbestemmelserne i aftalen om beskyttelse af vinbetegnelser, der er indgået den 29. november 1993 mellem Det Europæiske Fællesskab og Republikken Ungarn (EFT 1993, L 337) er ugyldig, og/eller at den hertil knyttede brevveksling er ugyldig i det omfang, det er angivet i de foregående spørgsmål, skal bestemmelserne i forordning (EF) nr. 753/2002, hvorefter betegnelsen »Tocai Friulano« ikke kan anvendes efter den 31. marts 2007 (artikel 19, stk. 2) da tillige anses for ugyldige eller i det mindste uanvendelige?«

40. Der er indgivet skriftlige indlæg af sagsøgerne, den italienske regering samt af Rådet og Kommissionen, som alle var repræsenteret under den mundtlige forhandling tillige med den ungarske regering.

41. Sagsøgerne og den italienske regering har endvidere givet en skriftlig besvarelse af Domstolens opfordring til dem om at tage stilling til Rådets og Kommissionens påstand om, at betegnelsen »Tocai friulano« og synonymet herfor »Tocai italico« ikke er og aldrig har været geografiske angivelser, men er en betegnelse for en vin eller en druesort.

Første spørgsmål

42. Den forelæggende rets første spørgsmål er, om Fællesskabet ifølge associeringsaftalen havde beføjelse til at indgå aftalen om vinbetegnelser.

43. Det fremgår af fast retspraksis, at Fællesskabets kompetence til at indgå internationale forpligtelser ikke blot kan fremgå udtrykkeligt af traktaten, men også kan udledes forudsætningsvis af bestemmelserne heri ( ).

44. Det er derfor klart, at Fællesskabets kompetence til at indgå aftalen om vinbetegnelser ikke kan udledes af associeringsaftalen.

45. Artikel 133 EF giver dog udtrykkeligt Rådet beføjelse til at iværksætte den fælles handelspolitik. Ifølge betragtningerne til Rådets afgørelse 93/724 er afgørelsen baseret på artikel 133 EF. Det bestemmes i artikel 1, at aftalen om vinbetegnelser med dertil knyttet protokol, brevvekslinger og erklæringer »[herved godkendes] på Fællesskabets vegne«. Hermed fremgår det klart, at hvad angår spørgsmålet om fællesskabsretten, blev aftalen om vinbetegnelser behørigt godkendt i overensstemmelse med traktaten. Som anført af Rådet og Kommissionen, er det praksis, at den retlige hjemmel for en aftale angives i betragtningerne til Rådets afgørelse om indgåelse og godkendelse af den pågældende aftale. Den foreliggende afgørelse angiver imidlertid ikke, at associeringsaftalen udgør hjemmelen. Ganske vist nævnes associeringsaftalen i betragtningerne til aftalen om vinbetegnelser, men betragtningerne i en folkeretlig aftale kan ikke angive den retlige hjemmel i hver af de kontraherende parters nationale ret. I fællesskabsretten fastlægges retsgrundlaget efter den endelige udfærdigelse af aftalen i dennes fulde ordlyd og på grundlag af dennes formål og indhold. Henvisningen til associeringsaftalen i betragtningerne til aftalen om vinbetegnelser sætter blot aftalen ind i dens politiske og retlige sammenhæng.

46. Sagsøgerne og den italienske regering har gjort gældende, at geografiske angivelser for vine udgør immaterielle rettigheder, og at medlemsstaterne havde enekompetence, i det omfang aftalen om vinbetegnelser udgjorde intellektuelle ejendomsrettigheder, hvorom kan henvises til associeringsaftalens bilag XIII ( ). Efter disse procesdeltageres opfattelse var Fællesskabet derfor ikke kompetent til at indgå aftalen om vinbetegnelser.

47. Dette anbringende kan mest hensigtsmæssigt behandles i forbindelse med det andet af de forelagte spørgsmål.

Andet spørgsmål

48. Med det andet spørgsmål ønsker den forelæggende ret oplyst, om aftalen om vinbetegnelser, når henses til Domstolens udtalelse 1/94 ( ) om Det Europæiske Fællesskabs enekompetence, er ugyldig og uanvendelig i fællesskabsretten i betragtning af, at aftalen ikke er ratificeret af hver enkelt af Det Europæiske Fællesskabs medlemsstater. Sagt med andre ord går dette spørgsmål ud på, om Fællesskabet havde enekompetence til at indgå aftalen om vinbetegnelser, eller om aftalen nærmere beset var en blandet aftale, hvori både Fællesskabet og medlemsstaterne burde have været kontraherende parter.

49. Det er ubestrideligt, at Fællesskabet har enekompetence, når dette udtrykkeligt er fastsat i traktaten, eller når Fællesskabet med henblik på gennemførelsen af en fælles politik, der er omhandlet i traktaten, har vedtaget bestemmelser, der indfører fælles regler ( ).

50. I udtalelse 1/94 kom Domstolen til det resultat, at Fællesskabet og medlemsstaterne havde en delt kompetence til at indgå TRIPS-aftalen. Den fandt, at der var to grunde hertil. For det første, at TRIPS-aftalen ikke, bortset fra bestemmelserne om forbud mod varemærkeforfalskede varers overgang til fri omsætning, er omfattet af den fælles handelspolitik, hvorefter Fællesskabet har enekompetence i medfør af artikel 133 EF. For det andet, at den harmonisering, der er opnået inden for Fællesskabet inden for visse områder, der er omfattet af TRIPS-aftalen, kun er delvis, og at der inden for andre områder ikke påtænkes nogen harmonisering ( ).

51. Sagsøgerne og den italienske regering har gjort gældende, at traktaten ikke indeholder nogen bestemmelser om enekompetence på immaterialrettens område, og at der ikke på tidspunktet for indgåelsen af aftalen om vinbetegnelser fandtes nogen fællesskabsbestemmelser, som omfattede intellektuelle ejendomsrettigheder for geografiske vinbetegnelser, som er nationalt reguleret. Fællesskabsbestemmelserne inden for vinsektoren anerkendte blot de betegnelser, der er registreret i hver enkelt medlemsstat.

52. De samme procesdeltagere har endvidere anført, at Fællesskabet ikke blot mangler enekompetence, men at medlemsstaterne har enekompetence på det immaterielretlige område. Til støtte herfor henviser de til associeringsaftalens bilag XIII, hvori det bestemmes, at bestemmelserne i bilaget ikke berører Det Europæiske Fællesskabs og dets medlemsstaters kompetence i spørgsmål om intellektuel ejendomsret.

53. Jeg mener ikke, at den bestemmelse i associeringsaftalens bilag XIII, som den italienske regering påberåber sig, giver støtte for dennes opfattelse. Domstolen er nemlig ikke blevet bedt om at udtale sig om associeringsaftalens retlige status, og under alle omstændigheder kan der ikke drages nogen afgørende konklusioner af bilag XIII's ordlyd.

54. Ifølge artikel 1 i aftalen om vinbetegnelser er »[d]e kontraherende parter […] enige om på basis af gensidighed at beskytte og kontrollere betegnelser på vine med oprindelse i Fællesskabet og Ungarn på de i denne aftale fastsatte betingelser«.

55. Som anført af Rådet og Kommissionen synes det aldeles klart, at beskyttelsen af og kontrollen med vinbetegnelser – hvilket er det eneste aspekt af de intellektuelle rettigheder, som kan tænkes omtvistet i denne sag – var genstand for en omfattende regulering på fællesskabsplan på tidspunktet for indgåelsen af aftalen om vinbetegnelser, hvoraf de ovenfor i punkt 16-33 nævnte bestemmelser blot er toppen af isbjerget, og var dermed omfattet af Fællesskabets enekompetence. Det blev således udtrykkeligt fastslået i artikel 63 i forordning nr. 822/87, at indførte vine »kan på betingelse af gensidighed ved afsætning inden for Fællesskabet undergives den kontrol og den beskyttelse, der er fastsat [i artikel 15 i forordning (EØF) nr. 823/87] for kvbd«.

56. Endvidere udtales det i betragtningerne til afgørelse 93/724, at aftalen om vinbetegnelser skaber »mulighed for, at illoyal handelskonkurrence kan bekæmpes mere effektivt, at forbrugerne i højere grad beskyttes, og at samhandelen med vin mellem de to kontraherende parter fremmes« samt at »aftalens bestemmelser er direkte knyttet til foranstaltningerne under den fælles handels- og landbrugspolitik« ( ). i udtalelse 1/94 bekræftede Domstolen, at aftaler om vine mellem Fællesskabet, på den ene side, og Østrig og Australien, på den anden side, som i det væsentlige har samme indhold som den foreliggende aftale om vinbetegnelser, var omfattet af Fællesskabets enekompetence og korrekt var baseret på artikel 133 EF »da bestemmelser[ne heri] er direkte knyttet til foranstaltningerne under den fælles landbrugspolitik, navnlig EF bestemmelserne på vinområdet« ( ).

57. Endelig kan bemærkes, at den italienske regering i sin besvarelse af Domstolens spørgsmål har erklæret, at vinsektoren for Ungarns vedkommende udelukkende har været reguleret af fællesskabsretten siden dette lands tiltrædelse i maj 2004. Som jeg tidligere har anført, medfører en sådan eneregulering imidlertid, at Fællesskabet har enekompetence inden for området. Da omfanget af denne regulering i det væsentlige var den samme før og efter tiltrædelsen synes dette at måtte indebære en anerkendelse af, at Fællesskabet også havde enekompetence, da aftalen om vinbetegnelser trådte i kraft.

Tredje spørgsmål

58. Med det tredje spørgsmål ønsker den forelæggende ret oplyst, hvorvidt – i fald aftalen om vinbetegnelser som helhed må anses for lovlig og anvendelig – det forbud mod at anvende betegnelsen »Tocai« i Italien efter 2007, som fremgår af brevvekslingen, der er knyttet som bilag til aftalen, er ugyldigt og uanvendeligt, fordi det strider mod de bestemmelser om enslydende angivelser, som er fastsat i aftalens artikel 4, stk.5.

59. Sagsøgerne har gjort gældende, at bestemmelserne i bilagene til en aftale ikke kan berøre selve aftalens bestemmelser. Hvis der er konflikt mellem disse, er bilagene uden virkning.

60. Uanset hvilken vægt dette argument generelt har, har det kun relevans i denne sag, hvis der faktisk er modstrid mellem de pågældende bestemmelser.

61. Artikel 4, stk. 5, i aftalen om vinbetegnelser regulerer den situation, hvor der foreligger »enslydende eller identiske geografiske angivelser«. Aftalens artikel 2, stk. 2, definerer »geografisk angivelse« som »en angivelse, herunder en »oprindelsesbetegnelse«, der i en kontraherende parts love og administrative bestemmelser er anerkendt med henblik på betegnelse og præsentation af en vin med oprindelse på en kontraherende parts område eller i en region eller et distrikt i nævnte område, hvor en given kvalitet, et givet omdømme eller et andet særtræk ved vinen i alt væsentligt tilskrives dens geografiske oprindelse«.

62. Betegnelsen »Tocai friulano« omfattes derfor kun af artikel 4, stk. 5, i aftalen om vinbetegnelser, hvis den opfylder de krav om anerkendelse, der er nævnt i det foregående punkt.

63. Dette fremgår klart ikke at være tilfældet. På det relevante tidspunkt var denne betegnelse anerkendt som en vinstoksort og ikke som en kvbd i den i forordning nr. 823/87 omhandlede forstand ( ), hvilket på fællesskabsplan svarede til en geografisk vinbetegnelse ( ). Desuden er der ikke noget holdepunkt for at antage, at kvaliteten, omdømmet eller andre kendetegn ved vin, som fremstilles på grundlag af denne vinstoksort, i det væsentlige beror på dennes geografiske oprindelse.

64. Jeg skal særligt nævne, at artikel 4, stk. 5, litra a), gælder for angivelser, »der er beskyttet i medfør af denne aftale«. Hvad angår vin med oprindelse i Fællesskabet bestemmer artikel 4, stk. 1, litra a), blandt andet, at »de geografiske angivelser og traditionelle udtryk, der er omhandlet i bilaget«, er beskyttet. Den liste over vine med oprindelse i Den Italienske Republik, som er indeholdt i bilaget til aftalen om vinbetegnelser, nævner ikke »Tocai friulano« eller »Tocai italico«.

65. Som svar på Domstolens opfordring til sagsøgerne og den italienske regering om, at tage stilling til, hvorvidt »Tocai friulano« er en geografisk angivelse eller en druesort, har disse henvist til artikel 15, stk. 4, i forordning nr. 823/87 ( ), hvorefter der kan gives medlemsstater tilladelse til at anvende navnet på visse områder i kombination med navnet på druesorten, og gjort gældende, at det er, hvad der er sket med »Tocai friulano«.

66. Efter min opfattelse indeholder artikel 15, stk. 4, imidlertid ikke noget holdepunkt for andet end det, den udsiger, nemlig at medlemsstaterne kan tillade, at navnet på et bestemt område anvendes i kombination med druesorten. Dette er almindelig praksis i visse vindyrkningsområder såsom Alsace Pinot Gris ( ), Valle d'Aosta Pinot nero eller Moselle Luxembourgeoise Riesling. Hverken det sammensatte navn eller den i forbindelse hermed nævnte druesort bliver herved en geografisk angivelse i den i aftalen om vinbetegnelser omhandlede forstand.

67. Der er følgelig ingen modstrid mellem forbuddet ifølge brevvekslingen og bestemmelserne om enslydende geografiske angivelser i artikel 4, stk. 5, i aftalen om vinbetegnelser.

Fjerde spørgsmål

68. Den forelæggende rets fjerde spørgsmål er, om den fælleserklæring, der er knyttet som bilag til aftalen om vinbetegnelser ( ), hvoraf fremgår, at de kontraherende parter ikke på forhandlingstidspunktet var opmærksomme på, at der fandtes enslydende angivelser for europæiske og ungarske vine, skal anses for en klart fejlagtig opfattelse af de faktiske forhold (under hensyn til, at de italienske og ungarske betegnelser for »Tocai«-vin har været anvendt side om side i århundreder, at de officielt blev anerkendt i 1948 i en aftale mellem Italien og Ungarn, og først derpå er blevet optaget i fællesskabsbestemmelserne), hvilket efter artikel 48 i Wiener-konventionen om traktatretten ( ) medfører annullation af den del af aftalen om vinbetegnelser, som indeholder forbud mod at anvende betegnelsen Tocai i Italien.

69. Wiener-konventionens artikel 48, stk. 1, bestemmer:

»En stat kan påberåbe sig en fejltagelse i en traktat som grund til at gøre dens samtykke til at være bundet af traktaten ugyldigt, hvis fejltagelsen vedrører en kendsgerning eller en situation, som denne stat gik ud fra forelå på tidspunktet for traktatens indgåelse, og som udgjorde et væsentligt grundlag for dens samtykke til at være bundet af traktaten.«

70. Sagsøgerne og den italienske regering har gjort gældende, at brevvekslingen beror på en fejlagtig opfattelse af de daværende faktiske forhold, nemlig den uomtvistelige, uanfægtede og uafbrudte anvendelse af de to betegnelser. Efter disse procesdeltageres opfattelse følger det derfor af Wiener-konventionens artikel 48, at de bilag til aftalen, hvorefter adkomsten til at anvende de nævnte betegnelser ophæves, ikke finder anvendelse.

71. Det bestemmes i første afsnit af den fælles erklæring:

»Med hensyn til artikel 4, stk. 5, har de kontraherende parter noteret sig, at de på forhandlingstidspunktet ikke var opmærksomme på særlige tilfælde, for hvilke bestemmelserne i denne artikel kunne finde anvendelse.«

72. Jeg har ved gennemgangen af det tredje spørgsmål angivet, hvorfor jeg mener, at artikel 4, stk. 5, ikke kan anvendes på omstændighederne i denne sag ( ).

73. Af samme grund kan den fælles erklæring ikke anses for at udgøre en klart fejlagtig opfattelse af de faktiske forhold.

74. Under alle omstændigheder kan Wiener-konventionens artikel 48, som anført af den ungarske regering under den mundtlige forhandling, kun påberåbes af dem, som er kontraherende parter i den pågældende traktat.

Femte og sjette spørgsmål

75. Den forelæggende rets femte spørgsmål er, om bestemmelserne i TRIPS-aftalen ( ) om enslydende vinbetegnelser, når henses til Wiener-konventionens artikel 59, finder anvendelse i stedet for bestemmelserne herom i aftalen om vinbetegnelser, såfremt bestemmelserne i de to aftaler er uforenelige, i betragtning af, at det er de samme kontraherende parter, som har indgået de to aftaler, og at TRIPS-aftalen trådte i kraft den 1. januar 1996 og følgelig på et senere tidspunkt end aftalen om vinbetegnelser.

76. Wiener-konventionens artikel 59, stk. 1, bestemmer:

»En traktat skal betragtes som ophørt, hvis alle deltagere i den indgår en senere traktat vedrørende samme emne, og:

a) det fremgår af den senere traktat, eller det godtgøres på anden måde, at deltagerne havde til hensigt, at det pågældende emne skulle reguleres af denne traktat, eller

b) bestemmelserne i den senere traktat er uforenelige med den tidligere traktat i en sådan grad, at det ikke er muligt at anvende de to traktater samtidig.«

77. Da den nationale rets spørgsmål kun opstår, såfremt de relevante bestemmelser i TRIPS-aftalen er uforenelige med aftalen om vinbetegnelser, synes det rimeligt at følge Kommissionens opfattelse og afklare dette problem først, hvilket er genstanden for det sjette præjudicielle spørgsmål.

78. Med dette spørgsmål ønsker den forelæggende ret oplyst, om TRIPS-aftalens artikel 22-24, såfremt der findes to enslydende angivelser for to forskellige vine (og under de omstændigheder, som er nærmere angivet i spørgsmålet, og som er gengivet ovenfor) skal fortolkes således, at begge betegnelser kan anvendes i fremtiden, forudsat at de er blevet anvendt i fortiden af de pågældende producenter i god tro eller i mindst ti år før den 15. april 1994 (artikel 24, stk. 4), og forudsat at hver betegnelse klart angiver det land eller den region eller zone, som den beskyttede vin hidrører fra, således at forbrugerne ikke vildledes.

79. TRIPS-aftalens artikel 22-24 er indeholdt i afsnit 3 (om »geografiske betegnelser«) i aftalens del II (»Normer vedrørende de intellektuelle ejendomsrettigheders disponibilitet, dækningsområde og anvendelse«).

80. TRIPS-aftalens artikel 22 bestemmer:

»1. I denne aftale forstås ved »geografiske betegnelser« betegnelser, der angiver en vare som havende oprindelse på et medlems område eller i en region eller en lokalitet på dette område, dersom varens kvalitet, omdømme eller andre egenskaber i alt væsentligt tilskrives dens geografiske oprindelse.«

81. Artikel 23 bestemmer:

»1. Hvert medlem vedtager de retlige midler, der gør det muligt for interesserede parter at forhindre brug af en geografisk betegnelse, som identifikation for vin, der ikke har sin oprindelse det sted, som den pågældende geografiske betegnelse viser, […] også selv om varernes sande angivelse er angivet, eller den geografiske betegnelse benyttes i oversættelse eller ledsages af udtryk såsom »art«, »type«, »stil«, »efterligning« eller lignende.

[…]

3. For så vidt angår enslydende geografiske betegnelser for vin, skal der ydes hver betegnelse beskyttelse […]. Hvert medlem fastlægger de konkrete betingelser, hvorunder de pågældende enslydende betegnelser skal sondres fra hinanden, under hensyn til nødvendigheden af, at der sikres de pågældende producenter en retfærdig behandling, og at forbrugerne ikke vildledes.

[…]«

82. Artikel 24 bestemmer:

»1. Medlemmerne er enige om at indlede forhandlinger, hvis formal er at øge beskyttelsen af de individuelle geografiske betegnelser, der er omhandlet i artikel 23 […]

[…]

4. Intet i dette afsnit forpligter et medlem til at forhindre fortsat og lignende brug af en særlig geografisk betegnelse hos et andet medlem til identifikation af vin eller spiritus i forbindelse med varer eller tjenesteydelser, dersom den pågældende geografiske betegnelse har været anvendt af nogen af dets statsborgere eller bosiddende for de samme eller beslægtede varer eller tjenesteydelser på det pågældende medlems område enten (a) kontinuerligt i mindst 10 år før den 15. april eller (b) i god tro før denne dato.

[…]

6. […] Intet i dette afsnit forpligter et medlem til at anvende dets bestemmelser på et andet medlems geografiske betegnelse i henseende til vinprodukter, for hvilke den relevante betegnelse identisk med det kutymemæssige navn på en druesort på det pågældende medlems område på datoen for WTO-overenskomstens ikrafttræden.

[…]«

83. Sagsøgerne og den italienske regering har gjort gældende, at TRIPS-aftalen indeholder de nugældende bestemmelser for regulering af enslydende vinangivelser for Fællesskabet, medlemsstaterne og andre kontraherende parter, og fastsætter et krav om, at sådanne betegnelser beskyttes, forudsat de anvendes teknisk korrekt og i god tro. Artikel 23 beskytter berørte parters ret til fortsat at benytte enslydende geografiske angivelser, mens artikel 24, stk. 4, overlader det til medlemsstaterne at udstede bestemmelser for den fortsatte anvendelse i god tro af geografiske angivelser over en periode på ti år før den 15. april 1994. Disse bestemmelser er efter de nævnte procesdeltageres opfattelse uforenelige med det forbud mod at anvende betegnelsen »Tocai friulano«, som fremgår af bilagene til aftalen om vinbetegnelser, hvorfor forbuddet er uberettiget.

84. I deres svar på Domstolens spørgsmål har sagsøgerne og den italienske regering endvidere gjort gældende, at TRIPS-aftalens artikel 24, stk. 6, klart bygger på en parallel mellem den »geografiske betegnelse« og »druesortens navn«, hvorfor Ungarn ikke kan påberåbe sig den geografiske betegnelse »Tokaj« til støtte for at forbyde anvendelsen af betegnelsen »Tocai friulano«.

85. Jeg er ikke enig i disse argumenter.

86. Ifølge artikel 23, stk. 1, er medlemmerne udtrykkeligt forpligtet til at beskytte geografiske betegnelser som identifikation for vin mod, at de bruges for vin, som ikke har oprindelse det sted, som den pågældende geografiske betegnelse angiver. Der er således ikke noget behov for at fastslå, at der foreligger en forveksling eller vildledning. Det er uomtvistet, at udtrykket »Tokaj« er en geografisk betegnelse i TRIPS-aftalens forstand. Umiddelbart kræver artikel 23, stk. 1, derfor tilsyneladende af medlemmerne, at de skal beskytte denne betegnelse mod, at den bruges for vin, som ikke har oprindelse i Tokaj-området.

87. Artikel 23, stk. 3, bestemmer den generelle karakter af den beskyttelse, som kræves efter artikel 23, stk. 1, nærmere i det tilfælde, hvor der foreligger to enslydende geografiske betegnelser ( ). »Geografiske betegnelser« defineres i TRIPS-aftalen som betegnelser, der angiver en vare som havende oprindelse på et medlems område eller i en region eller en lokalitet på dette område, dersom varens kvalitet, omdømme eller andre egenskaber i alt væsentligt tilskrives dens geografiske oprindelse. Heller ikke her er der noget holdepunkt for, at vin, som fremstilles af druer af druesorten Tocai friulano i det pågældende område har en kvalitet, omdømme, eller andre egenskaber, som i alt væsentligt må tilskrives dens geografiske oprindelse. Efter min opfattelse kan artikel 23, stk. 3, derfor ikke finde anvendelse.

88. Af de samme grunde kan artikel 24, stk. 4, hvorefter medlemmerne har mulighed for under visse omstændigheder at udstede regler for en kontinuerlig brug af geografiske betegnelser, der finder sted i god tro, ikke finde anvendelse på den kontinuerlige brug af betegnelsen »Tocai friulano«.

89. Endelig giver artikel 24, stk. 6, medlemsstaterne mulighed for at tillade brugen af betegnelsen for en druesort, som er identisk med en geografisk angivelse i en anden medlemsstat, men forpligter dem ikke hertil. Fællesskabet har klart givet afkald på denne mulighed med virkning fra slutningen af marts 2007 ved indgåelse af en bilateral aftale med Ungarn, hvortil der findes en udtrykkelig hjemmel i artikel 24, stk. 1, og hvilket ligger inden for Fællesskabets enekompetence, som anført i forbindelse med behandlingen af de to første spørgsmål.

90. Ud fra disse betragtninger mener jeg ikke, at de pågældende bestemmelser i TRIPS-aftalen er uforenelige med aftalen om vinbetegnelser. Der er derfor ikke grundlag for at anvende Wiener-konventionens artikel 59.

Syvende spørgsmål

91. Den forelæggende rets syvende spørgsmål er, om bestemmelserne om ejendomsret i artikel 1 i protokol nr. 1 til den europæiske menneskerettighedskonvention ( ), som gentages i artikel 17 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder ( ), også vedrører den intellektuelle ejendomsret til oprindelsesbetegnelser på vine og udnyttelsen heraf, og om den som følge heraf er til hinder for at anvende bestemmelserne i brevvekslingen, hvorefter vindyrkere fra egnen Friuli-Venezia Giulia ikke må anvende betegnelsen »Tocai friulano«, navnlig når henses til, at der ikke er givet disse vindyrkere nogen som helst form for erstatning, at der ikke er nogen almen offentlig interesse, der kan retfærdiggøre ekspropriationen, og at proportionalitetsprincippet klart er tilsidesat.

92. Artikel 1, stk. 1, i den første protokol til den europæiske menneskerettighedskonvention bestemmer:

»Enhver fysisk eller juridisk person har ret til respekt for sin ejendom. Ingen må berøves sin ejendom undtagen i samfundets interesse og i overensstemmelse med de betingelser, der er fastsat ved lov og følger af folkerettens almindelige principper.«

93. Selv om erstatning ikke er nævnt i denne bestemmelse, er det almindeligt antaget, at kravet om anvendelsen af folkerettens almindelige principper indebærer en ret til erstatning for berøvelse af ejendom.

94. Charterets artikel 17 om »Ejendomsret« bestemmer:

»1. Enhver har ret til at besidde lovligt erhvervet ejendom, at anvende den, at træffe dispositioner hermed og at lade den gå i arv. Ingen må berøves sin ejendom, medmindre det skønnes nødvendigt i samfundets interesse, og det sker i de tilfælde og på de betingelser, der er fastsat ved lov, og mod rimelig og rettidig erstatning for tabet. Anvendelsen af ejendommen kan reguleres ved lov i det omfang, det er nødvendigt af hensyn til almenvellet.

2. Intellektuel ejendomsret er beskyttet.«

95. Sagsøgerne har gjort gældende, at retten for italienske vinproducenter til at anvende betegnelsen »Tocai friulano« falder ind under begrebet »ejendom« i protokollens forstand, som er et selvstændigt begreb, der ikke er begrænset til fysiske goder. Den italienske regering gjorde under den mundtlige forhandling gældende, at retten til at anvende navnet på en bestemt druesort er et gode af økonomisk karakter, hvorimod det er Rådets og Kommissionens opfattelse, at den foreliggende sag ikke vedrører ejendom, heller ikke immaterielle ejendomsrettigheder i menneskerettighedskonventionens eller charterets forstand. Udtrykkene »Tocai friulano« og »Tocai italico« er nemlig ikke geografiske betegnelser, men druesorter. Hverken Pariser-konventionen ( ) eller TRIPS-aftalen nævner druesorter som en kategori af immaterielle ejendomsrettigheder.

96. Det er korrekt, når sagsøgerne anfører, at begrebet »ejendomsret« i protokollen er et selvstændigt begreb, der også omfatter ikke-fysiske goder af økonomisk værdi. Således har Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol under en sag om inddragelse af en bevilling til at servere alkoholholdige drikkevarer på en restaurant navnlig anerkendt, at de økonomiske interesser, som var knyttet til driften af restauranten var »ejendom« i protokollens artikel 1's forstand, da opretholdelsen af bevillingen var en af de afgørende betingelser for at kunne fortsætte driften, og da inddragelsen heraf indvirkede negativt på restaurantens goodwill og værdi. Heraf konkluderede Menneskerettighedsdomstolen, at inddragelsen af bevillingen efter sagens omstændigheder udgjorde et indgreb i restauratørens ret til »respekt for sin ejendom« (om end Domstolen fandt, at indgrebet var lovligt, forholdsmæssigt og i almenvellets interesse) ( ).

97. Jeg finder imidlertid ikke, at denne afgørelse kan anvendes analogt på den foreliggende sag. Det er ikke blevet gjort gældende, at den kontinuerlige brug af betegnelsen »Tocai friulano« for den druesort, som anvendes til fremstilling af vine fra egnen Friuli-Venezia Giulia er en afgørende betingelse for at fortsætte vinproduktionen, ligesom der ikke er fremlagt nogen dokumentation for den italienske regerings udsagn, at et forbud mod anvendelsen heraf ville indvirke negativt på denne vinproduktions goodwill og værdi. De pågældende vinproducenter vil stadig være berettiget til at markedsføre deres vine under de forskellige oprindelsesbetegnelser, som er registreret for området. Hvis de ønsker at fortsætte med at angive den anvendte druesort, fremgår det, at der findes acceptable synonymer, som er anerkendt af Det Internationale Vinkontor. Under den mundtlige forhandling nævnte Kommissionen »sauvignonasse« og »trebbianello«.

98. Jeg skal tilføje, at det også forekommer mig tvivlsomt, om sagsøgerne vil kunne gøre gældende, at der foreligger en tilsidesættelse af deres ejendomsret efter konventionen, da de ikke er vinproducenter og ikke har godtgjort, hvori indgrebet i ejendomsretten består.

99. Jeg føler mig derfor ikke overbevist om – i hvert fald ikke under de omstændigheder, der foreligger i denne sag – at retten til at anvende navnet på en druesort ved markedsføring af en bestemt vin er en ejendomsret, som er omfattet af artikel 1 i den første protokol. Jeg skal dog kort behandle spørgsmålet, om en sådan ejendomsret i givet fald – hvis den anses at bestå – vil være til hinder for at udstede et forbud mod anvendelsen af dette navn.

100. Ifølge artikel 1, første punktum, i den første protokol har enhver fysisk eller juridisk person ret til respekt for sin ejendom. Ifølge andet punktum må ingen berøves sin ejendom »undtagen i samfundets interesse og i overensstemmelse med de betingelser, der er fastsat ved lov og følger af folkerettens almindelige principper«.

101. Hvad angår retten til respekt for sin ejendom på en sådan måde, at der ikke gøres uberettiget indgreb heri, indeholder Domstolens dom i sagen SMW Winzersekt ( ), som vedrørte et tilsvarende sagsforhold, en række generelle retningslinjer. I den sag anfægtede tyske producenter af mousserende vine nogle fællesskabsbestemmelser ( ), som efter en overgangsperiode på fem år indeholdt et forbud mod at anvende udtrykket »méthode champenoise« på mousserende vine, som ikke måtte forsynes med oprindelsesbetegnelsen »champagne«. Producenterne gjorde gældende, at dette forbud udgjorde et indgreb i deres ejendomsret.

102. Domstolen antog, at fællesskabslovgiver på den fælles landbrugspolitiks område har vide skønsmæssige beføjelser. Kun såfremt en foranstaltning på dette område er åbenbart uhensigtsmæssig i forhold til det mål, som vedkommende institution forfølger, vil en sådan foranstaltning kunne kendes ulovlig. Ejendomsretten er ikke en absolut forrettighed, men udøvelsen heraf kan underkastes begrænsninger, navnlig inden for rammerne af en fælles markedsordning, forudsat at sådanne begrænsninger virkelig er i overensstemmelse med de formål, som Fællesskabet forfølger i almenhedens interesse og ikke indebærer et uforholdsmæssigt og uacceptabelt indgreb, der krænker selve de garanterede rettigheders kerne. Benævnelsen »méthode champenoise« er en angivelse, som, før forordningen blev udstedt, kunne anvendes af alle producenter af mousserende vine. Forbuddet mod at anvende denne benævnelse kan ikke anses for et indgreb i de sagsøgende producenters ejendomsret. Endelig har Rådet ved at indføre overgangsbestemmelser og ved at tillade producenterne at anvende alternative benævnelser (såsom anvendelsen af udtrykket »traditionel metode«) taget hensyn til de pågældende producenters situation. Under disse omstændigheder kunne de omtvistede bestemmelser ikke anses for en uforholdsmæssig foranstaltning ( ).

103. Også i den foreliggende sag synes det klart, at selv om der måtte foreligge et indgreb i en ejendomsret, er proportionalitetsprincippet overholdt, da italienske vinavlere, som dyrker Tocai friulano-vine og vinproducenter, der fremstiller vin af denne drue, blev indrømmet en overgangsperiode på tretten år til at tilpasse sig til den nye situation, der var opstået på grund af aftalen om vinbetegnelser, og der findes som tidligere nævnt ( ) alternative vinbetegnelser, som kan anvendes.

104. Selv om forbuddet mod at anvende betegnelsen »Tocai friulano« imidlertid måtte indebære et indgreb i de berørte vinproducenters ejendom, er jeg, hvad angår det andet punktum i artikel 1 i den første protokol af den opfattelse, at indgrebet er »i samfundets interesse og i overensstemmelse med de betingelser, der er fastsat ved lov og følger af folkerettens almindelige principper«, og derfor er lovligt efter konventionen.

105. For det første er der knyttet en klar samfundsmæssig interesse til at Fællesskabet indgår gensidige aftaler om beskyttelse af vinbetegnelser. For det andet er der en klar hjemmel i fællesskabsretten til forbuddet, nemlig de retlige rammebestemmelser for vinbetegnelser (som jeg ikke har beskrevet nærmere, da de er forholdsvis omfattende og uomtvistet i sagen), i hvilken forbindelse det i sagen omhandlede forbud klart har til formål at mindske risikoen for forveksling af navnet på den druesort, der er anvendt til fremstillingen af den pågældende vin, og navnet på det geografiske område, hvor den er fremstillet. Desuden er der ikke noget, som tyder på, at forbuddet strider mod noget folkeretligt princip. Navnlig indebærer den lange overgangsperiode, den begrænsede virkning af forbuddet (man kan fortsætte med at fremstille kvbd af denne druesort) og muligheden for at anvende alternative vinbetegnelser efter min opfattelse, at der ikke kan gøres noget erstatningskrav gældende.

106. Tilsvarende betragtninger gælder for charterets artikel 17.

Ottende spørgsmål

107. Den forelæggende rets ottende og sidste spørgsmål er, om artikel 19, stk. 2, i forordning nr. 753/2002 ( ), hvorefter der gælder et forbud mod at anvende betegnelsen »Tocai friulano« efter den 31. marts 2007, er ugyldig eller uanvendelig, såfremt aftalen om vinbetegnelser og/eller brevvekslingen er ugyldig.

108. Sagsøgerne har gjort gældende, at forbuddet i bilaget til forordning nr. 753/2002 er ugyldigt, da det strider mod forbuddet mod forskelsbehandling. Blandt de 106 druesorter, som det ifølge fællesskabsretten er tilladt at anvende i vinbetegnelser, er kun betegnelsen »Tocai friulano« blevet gjort tidsmæssigt begrænset. Desuden er proportionalitetsprincippet og begrundelsespligten efter sagsøgerens opfattelse tilsidesat. Endelig mener sagsøgeren, at forbuddet i forordning nr. 753/2002 er ugyldigt, da der ikke findes noget krav i TRIPS-aftalen om, at WTO-medlemmerne skal ophæve den retlige beskyttelse af enslydende geografiske betegnelser.

109. Sagsøgerne og den italienske regering har endvidere som svar på Domstolens spørgsmål gjort gældende, at da aftalen om vinbetegnelser blev bragt til ophør med Ungarns tiltrædelse af Det Europæiske Fællesskab, og da tiltrædelsestraktaten hverken nævner aftalen om vinbetegnelser eller spørgsmålet vedrørende »Tocai«-vinene, er vinsektoren under alle omstændigheder for Ungarns vedkommende udelukkende reguleret af fællesskabsretten. Forordning nr. 753/2002 indeholder regler for cirka 122 druesorter, hvis navn indeholder en geografisk betegnelse, og som derfor er i samme situation som Tocai friulano, men indholdet af disse regler er i diametral modsætning til, hvad der gælder for Tocai friulano, da de pågældende 122 druesorter kan angives på vinetiketten som undtagelse fra nævnte forordnings artikel 19, stk.1, litra c).

110. Alle disse argumenter går imidlertid klart ud over rammerne for det spørgsmål, som er forelagt af den nationale ret, og som udtrykkeligt er stillet for det tilfælde, at aftalen om vinbetegnelser og/eller brevvekslingen er ugyldig. Den forelæggende ret rejser derfor kun indirekte spørgsmål om, hvorvidt forordning nr. 753/2002 (som Italien kunne have anfægtet under direkte søgsmål i henhold til artikel 230 EF, men ikke har gjort) er gyldig som følge af, at aftalen om vinbetegnelser angiveligt er ugyldig. Da jeg imidlertid efter min behandling af de foregående spørgsmål ikke er af den opfattelse, at aftalen er ugyldig, er jeg enig med Kommissionen i, at det er ufornødent at besvare det ottende spørgsmål.

Forslag til afgørelse

111. På grundlag af de foregående betragtninger er jeg nået til følgende konklusioner:

1) Aftalen om vinbetegnelser havde korrekt og behørig hjemmel i artikel 133 EF, og Fællesskabet havde enekompetence til at indgå den

2) Ifølge bestemmelserne såvel i aftalen om vinbetegnelser som i TRIPS-aftalen er Tokaj en geografisk angivelse, hvorimod Tocai friulano ikke er det. Derfor

– er der ingen modstrid mellem forbuddet mod at anvende Tocai friulano efter den 31. marts 2007 og bestemmelserne om geografiske betegnelser i aftalen om vinbetegnelser

– udgør fælleserklæringen ikke en fejlagtig opfattelse af de faktiske forhold

– er der ikke modstrid mellem aftalen om vinbetegnelser og TRIPS-aftalen.

3) Retten til at anvende navnet på en druesort ved markedsføringen af vin udgør ikke en ejendom i den forstand, hvori dette udtryk anvendes i artikel 1 i den første protokol til den europæiske menneskerettighedskonvention eller i artikel 17 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder. Under alle omstændigheder foreligger der ikke i denne sag et ulovligt indgreb i strid med menneskerettighedskonventionen eller charteret.

112. Jeg er følgelig af den opfattelse, at de spørgsmål, der er forelagt af Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio, skal besvares på følgende måde:

»Gennemgangen af spørgsmålene har intet frembragt, der kan rejse tvivl om gyldigheden af aftalen mellem Det Europæiske Fællesskab og Republikken Ungarn om gensidig beskyttelse af og kontrol med vinbetegnelser, der blev godkendt på Fællesskabets vegne ved Rådets afgørelse 93/724/EF af 23. november 1993 om indgåelse af aftale mellem Det Europæiske Fællesskab og Republikken Ungarn om gensidig beskyttelse af og kontrol med vinbetegnelser og underskrevet den 29. november 1993 eller gyldigheden af brevvekslingen vedrørende artikel 4 i denne aftale.«