ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
DA Den Europæiske Unions Tidende C 141/16

Appel iværksat den 20. marts 2013 af Reber Holding GmbH & Co. KG til prøvelse af dom afsagt af Retten (Femte Afdeling) den 17. januar 2013 i sag T-355/09 — Reber Holding GmbH & Co. KG mod Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (KHIM)

(Sag C-141/13 P)

2013/C 141/30

Processprog: tysk

Parter

Appellant: Reber Holding GmbH & Co. KG (ved Rechtsanwälte O. Spuhler og M. Geitz)

Den anden part i appelsagen: Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (KHIM) og Wedl & Hofmann GmbH

Appellanten har nedlagt følgende påstande

I. Rettens dom af 17. januar 2013 i sag T-355/09 ophæves og afgørelse vedtaget den 9. juli 2009 af Fjerde Apelkammer ved Harmoniseringskontoret (sag R 623/2008-4) annulleres.

II. Subsidiært ophæves den under nr. I. anførte dom og sagen hjemvises til Retten.

III. Harmoniseringskontoret tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Anbringender og væsentligste argumenter

Retten fortolkede begrebet »reel brug« som omhandlet i artikel 42, stk. 2, sammenholdt med stk. 3, i varemærkeforordningen således, at det afhænger af såvel omsætningens størrelse som antallet af salgssteder. Dette er forkert allerede fordi opnåelsen af en bestemt omsætning ifølge EU-Domstolens relevante praksis overhovedet ikke er nødvendig for at brugen er reel.

Selv om Retten havde fastslået, at der ikke vedrørende chokolade forelå nogen retsbevarende brug af varemærket »Walzertraum«, hvorpå indsigelsen er støttet, burde den ikke have afbrudt prøvelsen.

Retten burde have foretaget videre prøvelsesskridt vedrørende håndlavede pralineer, idet den burde have taget de principper i betragtning, der følger af Domstolens dom af 19. juni 2012 i sag C-307/10 (endnu ikke offentliggjort). Således burde den have foretaget prøvelse af, hvorvidt det fremlagte materiale vedrørende brug var tilstrækkeligt til at udgøre bevis for retsbevarende brug vedrørende håndlavede pralineer af varemærket »Walzertraum«, hvorpå indsigelsen er støttet. Dette spørgsmål må entydigt besvares bekræftende. Retten har imidlertid ikke foretaget denne prøvelse.

I øvrigt udgør den anfægtede afgørelse en tilsidesættelse af det almindelige lighedsprincip. Forskelsbehandlingen består nærmere deri, at Retten også for så vidt angår det varemærke, hvorpå indsigelsen er støttet, har taget udgangspunkt i chokolade, selv om dette varemærke bruges for håndlavede pralineer. Ved at tage udgangspunkt i chokolade bliver appellanten påtvunget den samme målestok for bedømmelse af retsbevarende brug, som den, der gælder for en stor multinational virksomhed. Dette er i strid med det almindelige lighedsprincip.

Der bør følgelig gives fuldt medhold i de ved appellen nedlagte påstande.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 141/16

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af First-tier Tribunal (Tax Chamber) (Det Forenede Kongerige) den 18. marts 2013 — Raytek GmbH og Fluke Europe BV mod Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

(Sag C-134/13)

2013/C 141/29

Processprog: engelsk

Den forelæggende ret

First-tier Tribunal (Tax Chamber)

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Raytek GmbH, Fluke Europe BV

Sagsøgt: Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

Præjudicielt spørgsmål

Er Kommissionens forordning (EU) nr. 314/2011 af 30. marts 2011 om tarifering af visse varer i den kombinerede nomenklatur (1) gyldig, for så vidt som den tariferer infrarøde termiske kameraer i KN-kode 9025 19 20?

(1) EUT L 86, s. 57.
2)

Processuelle fejl og tilsidesættelser af forordning nr. 1049/2001 (1), artikel 6 og 13 i EMRK og artikel 47 i chartret om grundlæggende rettigheder samt af principperne om effektiv domstolsbeskyttelse, om kontradiktion og om retten til en retfærdig rettergang, sammenholdt med begrundelsesmangler og urigtig gengivelse af de faktiske omstændigheder, der skyldes: afvisning af at træffe afgørelse efter hasteproceduren, ulovlig begrænsning af sagsøgerens muligheder for at fremsætte sine bemærkninger og afvisning af at tillade et processkrift, hvormed det tilsigtes at berigtige retsmøderapporten, utilstrækkelig retlig prøvelse af dokumenterne og afvisning af sagsøgerens påstand om prøvelse af samtlige dokumenter i et lukket retsmøde, fordrejning af de faktiske omstændigheder, utilstrækkelig retlig efterprøvelse og tilsidesættelse af principperne om bevisbyrdefordelingen og af retten til en retfærdig rettergang vedrørende spørgsmålet om sagens fuldstændige oplysning og tallene for det antal begæringer om aktindsigt, der rent faktisk er blevet indgivet i henhold til forordning nr. 1049/2001, for lang sagsbehandlingstid og retsstridig behandling af den erstatningspåstand, som blev fremsat i denne forbindelse.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 141/15

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunale Ordinario di Firenze (Italien) den 15. marts 2013 — Paola C mod Presidenza del Consiglio dei Ministri

(Sag C-122/13)

2013/C 141/28

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Tribunale Ordinario di Firenze

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Paola C

Sagsøgt: Presidenza del Consiglio dei Ministri

Præjudicielle spørgsmål

Skal artikel 12 i direktiv 2004/80/EF (1) fortolkes således, at medlemsstaterne kan fastsætte bestemmelse om erstatning til ofre for bestemte kategorier af forsætlige voldsforbrydelser, eller pålægger artiklen medlemsstaterne ved gennemførelsen af det omhandlede direktiv at vedtage en ordning for erstatning til ofre for alle forsætlige voldsforbrydelser?

(1) Rådets direktiv 2004/80/EF af 29.4.2004 om erstatning til ofre for forbrydelser (EUT L 261, s. 15).
DA Den Europæiske Unions Tidende C 164/10

Appel iværksat den 15. marts 2013 af BSH Bosch und Siemens Hausgeräte GmbH til prøvelse af dom afsagt af Retten (Fjerde Afdeling) den 15. januar 2013 i sag T-625/11 — BSH Bosch und Siemens Hausgeräte GmbH mod Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design)

(Sag C-126/13 P)

2013/C 164/17

Processprog: tysk

Parter

Appellant: BSH Bosch und Siemens Hausgeräte GmbH (ved Rechtsanwalt S. Biagosch)

Den anden part i appelsagen: Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (KHIM)

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Rettens dom (Fjerde Afdeling) den 15. januar 2013 i sag T-625/11 ophæves, for så vidt som Retten fandt, at Første Appelkammer ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (KHIM) ikke havde tilsidesat artikel 7, stk. 1, litra c), i Rådets forordning (EF) nr. 207/2009 (1) ved sin afgørelse af 22. september 2011 (sag R 340/2011-1).

— Afgørelse truffet af Første Appelkammer ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (KHIM) den 22. september 2011 (sag R 340/2011-1) annulleres, for så vidt som der herved på grundlag af artikel 7, stk. 1, litra b) og c), i forordning (EF) nr. 207/2009 delvis blev givet afslag på ansøgningen om registrering af varemærket ecoDoor.

Subsidiært:

— Sagen hjemvises til Retten til afgørelse.

— Harmoniseringskontoret betaler sagens omkostninger ved begge retsinstanser.

Anbringender og væsentligste argumenter

Den foreliggende appel er iværksat til prøvelse af Rettens dom (Fjerde Afdeling) af den 15. januar 2013 i sag T-625/11, hvorved Retten frifandt Harmoniseringskontoret i et søgsmål anlagt af BSH Bosch und Siemens Hausgeräte GmbH til prøvelse af afgørelse truffet den 22. september 2011 af Første Appelkammer ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (sag R 340/2011-1), hvorved der på grundlag af artikel 7, stk. 1, litra b) og c), i forordning nr. 207/2009 (herefter »EF-varemærkeforordningen«) blev givet delvis afslag på ansøgningen om registrering af varemærket ecoDoor.

Til støtte for appellen har appellanten anført følgende anbringende:

Appellanten har anført, at der foreligger en tilsidesættelse af EF-varemærkeforordningens artikel 7, stk. 1, litra c), idet varemærket ecoDoor — for så vidt som dette på ingen måde er beskrivende for de varer, som er omfattet af Harmoniseringskontorets afgørelse om afvisning, men blot beskriver, at en dør kan være en mulig del af denne vare — kun kan anses som beskrivende for selve de omhandlede varer, såfremt den omhandlede del er så væsentlig for varen, at den relevante kundekreds uden videre sidestiller delen med varen. Dette er alene tilfældet, når den omhandlede del ud fra den relevante kundekreds’ synspunkt udfylder en funktion, der er fuldstændig afgørende for varen. Dette er ikke tilfældet for en dør, som er en del af de af ansøgningen omfattede varer, hvorfor der ikke foreligger en registreringshindring i henhold til EF-varemærkeforordningens artikel 7, stk. 1, litra c).

(1) Rådets forordning (EF) nr. 207/2009 af 26.2.2009 om EF-varemærker (kodificeret udgave) (EUT L 78, s. 1).
1)

Skal Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1896/2006 af 12. december 2006 om indførelse af en europæisk betalingspåkravsprocedure (1) fortolkes således, at en skyldner også kan indgive en anmodning om retlig prøvelse af et europæisk betalingspåkrav, når betalingspåkravet ikke er blevet forkyndt, eller ikke retmæssigt er blevet forkyndt, for denne? Kan der analogt herved særligt findes støtte i artikel 20, stk. 1, eller artikel 20, stk. 2, i forordning nr. 1896/2006?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 147/12

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Arbeidshof te Antwerpen (Belgien) den 11. marts 2013 — Theodora Hendrika Bouman mod Rijksdienst voor Pensioenen

(Sag C-114/13)

2013/C 147/22

Processprog: nederlandsk

Den forelæggende ret

Arbeidshof te Antwerpen

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Theodora Hendrika Bouman

Sagsøgt: Rijksdienst voor Pensioenen

Præjudicielt spørgsmål

Skal den del af en ydelse i henhold til den almindelige alderdomslov, der udbetales til en nederlandsk hjemmehørende, og som er baseret på en forsikringsperiode, hvori denne nederlandske hjemmehørende på simpel anmodning kan ophæve sin tilslutning til den nederlandske ordning og hermed bidragspligten, hvilket vedkommende i en bestemt periode også faktisk gjorde, betragtes som en ydelse, der tilkendes på grundlag af en frivillig fortsat forsikring i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 46a, stk. 3, litra c), i forordning nr. 1408/71 (1), således at der ikke skal tages hensyn til den ved anvendelsen af antikumulationsbestemmelsen i artikel 52, stk. 1, nr. 1, i den belgiske kongelige bekendtgørelse af 21. december 1967 om almindelige regler for alders- og efterladtepension til arbejdstagere?

(1) Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 af 14.6.1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet (EFT L 149, s. 2).
DA Den Europæiske Unions Tidende C 129/11

Sag anlagt den 11. marts 2013 — Europa-Kommissionen mod Ungarn

(Sag C-115/13)

2013/C 129/20

Processprog: ungarsk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved C. Barslev og A. Sipos, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Ungarn

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Ungarn har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 19-21 i direktiv 92/83/EØF (1), sammenholdt med artikel 22, stk. 7, i nævnte direktiv, og artikel 3, stk. 1, i direktiv 92/84/EØF (2), idet denne medlemsstat har vedtaget og opretholdt bestemmelser, hvorefter, under omstændigheder der fastsættes i national lov, — punktafgiften for fremstilling af ethanol i destillerier på vegne af en privatkunde (»bérfőzető«) fastsættes til 0 HUF — fremstilling af ethanol for private er fritaget for punktafgift

— Ungarn tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Ungarn er i henhold til artikel 19 i direktiv Rådets direktiv 92/83/EØF af 19. oktober 1992 om harmonisering af punktafgiftsstrukturen for alkohol og alkoholholdige drikkevarer forpligtet til at anvende en punktafgiftssats i overensstemmelse med direktivet, navnlig artikel 21 heri, på destillater, og til at opretholde en national ordning, der er i overensstemmelse hermed. Direktivets artikel 22 regulerer de tilfælde, hvor medlemsstaterne kan anvende reducerede afgiftssatser i forhold til de sædvanlige nationale satser.

I henhold til artikel 64, stk. 3, i den ungarske lov CXXVII af 2003 vedrørende punktafgifter og de særlige bestemmelser vedrørende markedsføring af produkter, der er genstand for punktafgifter (a jövedéki adóról és a jövedéki termékek forgalmazásának különös szabályairól), udgør den anvendelige afgift– når det drejer sig om destillering på vegne af privatkunder — på destillater, der fremstilles af råvarer fra privatkunder, 0 HUF for maksimum 50 liter pr. år pr. privatkunde. Direktivet giver derimod alene adgang til at indrømme en nedsat afgiftssats på minimum 50 % af den sædvanlige nationale punktafgift.

Hertil kommer, at private destillationsvirksomheders fremstilling af ethanol, der udgør mindre end 50 liter om året, i henhold til samme nationale lov er afgiftsfritaget. Direktiv 92/83/EØF indeholder ikke bestemmelser, hvorefter hjemmefremstillet ethanol er fritaget, hvorfor Kommissionen ikke finder, at det er muligt i national ret at indføre en fritagelse uden at tilsidesætte bestemmelserne i direktivet. Såfremt EU-lovgiver havde ønsket at give denne mulighed, ville en bestemmelse herom være udtrykkeligt medtaget i direktivet. Direktivet giver kun mulighed for — når betingelserne herfor er opfyldt — at undtage øl, vin og andre ikke-mousserende eller mousserende gærede drikkevarer, der er fremstillet af private, fra punktafgift.

(1) Rådets direktiv 92/83/EØF af 19.10.1992 om harmonisering af punktafgiftsstrukturen for alkohol og alkoholholdige drikkevarer (EFT L 316, s. 21).

(2) Rådets direktiv 92/84/EØF af 19.10.1992 om indbyrdes tilnærmelse af punktafgiftssatserne for alkohol og alkoholholdige drikkevarer (EFT L 316, s. 29).
—

Det fastslås, at Republikken Finland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 54, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/73/EF af 13. juli 2009 om fælles regler for det indre marked for naturgas og om ophævelse af direktiv 2003/55/EF (1), idet den ikke for så vidt angår det finske fastland har vedtaget, eller i det mindste ikke har meddelt Kommissionen at have vedtaget, de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at gennemføre nævnte direktivs artikel 2, nr. 1), 2), 4)-18), 20), 22)-36), artikel 3, stk. 3, første, andet og tredje punktum, artikel 3, stk. 6, litra b), artikel 12, artikel 13, stk. 1, 2 og 5, artikel 15, stk. 1 og 2, artikel 16, stk. 1, andet punktum, artikel 16, stk. 2 og 3, artikel 25, stk. 1, artikel 33, artikel 36, stk. 4, andet og fjerde afsnit, artikel 36, stk. 6 og 8, artikel 36, stk. 9, tredje afsnit, artikel 39, stk. 4, litra a) og b), artikel 39, stk. 5, første afsnit, litra a) og b), artikel 39, stk. 5, andet afsnit, andet punktum, artikel 40, litra a)-e), g) og h), artikel 41, stk. 1, litra b), c)-f), h)-q) og s)-u), artikel 41, stk. 4, litra b) og d), artikel 41, stk. 6, litra a), artikel 41, stk. 7, 9, 10, 11 og 12, artikel 42, stk. 1, artikel 43, st. 1, 4 og 8, artikel 44, stk. 1, 2, 3, 6 og 7, samt stk. 1, litra a), sjette og ottende led, stk. 1, litra b), d), f) og h), og stk. 2 i bilag I til direktivet.
a)

Hvilke krav stilles der til en antagelse af, at der handles i fællesskab som omhandlet i artikel 3, stk. 3, fjerde afsnit, i bilaget til Kommissionens henstilling 2003/361/EF af 6. maj 2003 om definitionen af mikrovirksomheder, små og mellemstore virksomheder (1) (herefter »SMV-henstillingen«): Er ethvert virksomhedsrelateret samarbejde, der foregår uden tvistigheder, eller uden at der fremtræder interessemodsætninger, mellem de fysiske personer, der deltager i de to virksomheder, i den henseende tilstrækkeligt, eller kræves det, at der kan konstateres en samordnet adfærd mellem disse personer?
—

Det fastslås, at Republikken Finland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 49, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/72/EF af 13. juli 2009 om fælles regler for det indre marked for elektricitet og om ophævelse af direktiv 2003/54/EF (1), idet den ikke for så vidt angår det finske fastland har vedtaget, eller i det mindste ikke har meddelt Kommissionen at have vedtaget, samtlige de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at gennemføre nævnte direktivs artikel 2, nr. 1), 2), 5), 7), 8), 9), 11), 13), 14), 17), 18), 19), 21), 22), 24) og 28)-35), artikel 3, stk. 5, litra a), og artikel 3, stk. 9, litra c), artikel 9, stk. 1, 2, 3, 7, 9, 10 og 12, artikel 10 og 11, artikel 12, litra d) og h), artikel 13 og 14, artikel 16, stk. 1, andet og tredje punktum, artikel 16, stk. 2 og 3, artikel 17-23, artikel 25, stk. 1, artikel 26, stk. 2, litra c), tredje og fjerde punktum, artikel 26, stk. 2, litra d), andet og fjerde punktum, samt artikel 26, stk. 3, artikel 29, artikel 35, stk. 4 og 5, artikel 36, litra a)-e), g) og h), artikel 37, stk. 1, litra b)-u), artikel 37, stk. 3, artikel 37, stk. 4, litra b) og d), artikel 37, stk. 5 og 9, artikel 38, stk. 1, artikel 39, stk. 1, 4 og 8, artikel 40, stk. 1, 2, 3, 6 og 7, samt stk. 1, litra a), sjette og ottende led, og stk. 1, litra d), f) og j), i bilag I til direktivet, og idet nævnte medlemsstat for Åland ikke har vedtaget, eller i det mindste ikke har meddelt Kommissionen at have vedtaget, de til gennemførelsen af nævnte direktiv fornødne love og administrative bestemmelser.
1)

Når en sag anlægges af en bobestyrer, der handler i alle virksomhedens kreditorers interesse og forsøger at genoprette virksomhedens solvens og at forøge den insolvente virksomheds aktivers samlede beløb, således at kreditorerne i videst muligt omfang kan få betaling — selv om det skal bemærkes, at de samme virkninger også kan opnås gennem f.eks. en bobestyrers sagsanlæg med påstand om, at transaktioner skal annulleres (actio Pauliana), der er blevet anerkendt som nært forbundne med insolvensbehandlingen — og henset til det forhold, at der i denne sag kræves betaling af et beløb, der skyldes i henhold til CMR-konventionen og den litauiske borgerlige lovbog (generelle civilretlige bestemmelser) for international godsbefordring, der er blevet udført, skal sagen da anses for nært forbundet (gennem en direkte forbindelse) med sagsøgerens insolvensbehandling, skal kompetencen til at behandle sagen da afgøres i overensstemmelse med reglerne i forordning nr. 1346/2000 (1), og er den da omfattet af undtagelsen til anvendelsen af forordning nr. 44/2001 (2)?
—

Det fastslås, at Republikken Finland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 2, stk. 1, artikel 3-7, og artikel 11 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/15/EF af 11. marts 2002 om tilrettelæggelse af arbejdstid for personer, der udfører mobile vejtransportaktiviteter (1), idet den for så vidt angår selvstændige chauffører ikke har vedtaget samtlige de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme dette direktiv, eller under alle omstændigheder ikke har underrettet Kommissionen herom.
1)

Skal artikel 10 eller en anden bestemmelse i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/83/EF om oprettelse af en fællesskabskodeks for humanmedicinske lægemidler (1) fortolkes således, at fremstilleren af et referencelægemiddel har en subjektiv ret til at iværksætte appel til prøvelse af det kompetente organs afgørelse, hvorved der registreres et generisk lægemiddel fremstillet af en anden fremstiller af lægemidler med anvendelse af det af fremstilleren af referencelægemidlet registrerede lægemiddel som referencelægemiddel? Udtrykt på en anden måde, kan der af nævnte direktiv udledes en ret til domstolsbeskyttelse for fremstilleren af referencelægemidlet, med henblik på, at det undersøges, om fremstilleren af det generiske lægemiddel lovligt og med rette har henvist til det af fremstilleren af referencelægemidlet registrerede lægemiddel, på grundlag af direktivets artikel 10?
1)

Foreligger der en restriktion for den frie etableringsret som omhandlet i artikel 43 EF, sammenholdt med artikel 48 EF, derved, at den pågældende nægtes ret til, at den nederlandske ordning om skattemæssige enheder anvendes på de i Nederlandene hjemmehørende (olde)datterdatterselskaber Alphabet Holding, HP Holding og Alpha Holding, for så vidt angår disse selskabers aktiviteter og formue? Er i denne sammenhæng den situation, som (olde)datterdatterselskaberne Alphabet Holding, HP Holding og Alpha Holding befinder sig i, i lyset af den målsætning, der forfølges med den nederlandske ordning om skattemæssige enheder […], objektivt sammenlignelig […] med (i) situationen for i Nederlandene hjemmehørende selskaber, der er (datter)datterselskaber af et i Nederlandene hjemmehørende mellemholdingselskab, som ikke tidligere har valgt at blive føjet sammen i en skattemæssig enhed med moderselskabet, der også er hjemmehørende i Nederlandene, hvorfor de som datterdatterselskaber lige så lidt som Alphabet Holding, HP Holding og Alpha Holding må etablere en skattemæssig enhed — udelukkende — med deres (mor)moderselskab, eller med (ii) situationen for datterdatterselskaber, der også er hjemmehørende i Nederlandene, og som tidligere sammen med deres i Nederlandene hjemmehørende moder-/mellemholdingselskab har valgt at etablere en skattemæssig enhed sammen med deres ligeledes i Nederlandene hjemmehørende (mor)moderselskab, og hvis aktiviteter og formue derfor, i modsætning til hvad der gælder for Alphabet Holding, HP Holding og Alpha Holding, er blevet konsolideret i skattemæssig henseende?
2)

Har det for besvarelsen af spørgsmål 1, første afsnit, nogen betydning […], om de pågældende selskaber, (i) som det gælder for [D1] og [D2], har et fælles (direkte) moderselskab i en anden medlemsstat eller (ii), som det in casu gælder for [X3 Holding] på den ene side og for [D1] og [D2] på den anden side, har forskellige (direkte) moderselskaber i den anden medlemsstat, således at der først på et højere niveau i koncernstrukturen — ganske vist i den anden medlemsstat — er tale om et fælles (indirekte) moderselskab for de forskellige datterselskaber?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 123/11

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Consiglio di Stato (Italien) den 31. januar 2013 — Posteshop SpA — Divisione Franchising Kipoint mod Autorità Garante della Concorrenza e del Mercato og Presidenza del Consiglio dei Ministri

(Sag C-52/13)

2013/C 123/16

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Consiglio di Stato

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Posteshop SpA — Divisione Franchising Kipoint

Sagsøgte: Autorità Garante della Concorrenza e del Mercato og Presidenza del Consiglio dei Ministri

Præjudicielt spørgsmål

Skal direktiv 2006/114/EF (1), hvad angår beskyttelse af erhvervsdrivende, fortolkes således, at det henviser til reklame, der på samme tid er vildledende og ulovligt sammenlignende, eller til to forskellige ulovlige handlinger, som er relevante hver for sig og som består af henholdsvis vildledende reklame og ulovlig sammenlignende reklame?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/114/EF af 12.12.2006 om vildledende og sammenlignende reklame (EUT L 376, s. 21).
DA Den Europæiske Unions Tidende C 123/12

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal d’instance de Quimper (Frankrig) den 14. februar 2013 — CA Consumer Finance mod Francine Crouan, født Weber, og Tual Crouan

(Sag C-77/13)

2013/C 123/18

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Tribunal d’instance de Quimper

Parter i hovedsagen

Sagsøger: CA Consumer Finance

Sagsøgt: Francine Crouan, født Weber, og Tual Crouan

Præjudicielt spørgsmål

Er Rådets direktiv 93/13/EØF af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler (1) til hinder for, at national ret fortolkes således, at den tillader ensidig ændring af kontraktvilkår, der fastsætter rentesatsen i en kreditaftale, idet det overlades långiver, uden at gyldige begrundelser er anført i aftalen, at beslutte af hvilke grunde rentesatsen skal ændres, og hvorledes den skal beregnes, når sådanne kontraktvilkår er udformet i overensstemmelse med en ordlyd, der er fastsat ved administrativ forskrift, og långiver ved aftalens gennemførelse har overholdt de ved lov fastsatte krav om underretning af låntager?

(1) EFT L 95, s. 29.