Sag C-651/16

DW

mod

Valsts sociālās apdrošināšanas aģentūra

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Augstākā tiesa)

»Præjudiciel forelæggelse – social sikring – moderskabsydelse – beregning af beløbet på grundlag af den sikredes indkomst i en referenceperiode på 12 måneder – person, der i denne periode har arbejdet ved en EU-institution – national lovgivning, hvorefter det omhandlede beløb fastsættes til 70% af det gennemsnitlige bidragsgrundlag – begrænsning af arbejdskraftens frie bevægelighed – princippet om loyalt samarbejde«

Sammendrag – Domstolens dom (Tiende Afdeling) af 7. marts 2018

Fri bevægelighed for personer – arbejdstagere – ligebehandling – national lovgivning om tildeling af moderskabsydelsen – beregning af beløbet – sidestilling af perioden, hvor der er arbejdet for en EU-institution, med en periode uden ansættelse og anvendelse af det i denne medlemsstat fastsatte gennemsnitlige bidragsgrundlag – væsentlig nedsættelse af moderskabsydelsen på grund af udøvelse af en erhvervsmæssig beskæftigelse uden for denne medlemsstat – ulovlighed

(Art. 45 TEUF)

Artikel 45 TEUF skal fortolkes således, at den er til hinder for en lovgivning i en medlemsstat som den i hovedsagen omhandlede, som med henblik på fastlæggelse af det gennemsnitlige bidragsgrundlag til beregning af moderskabsydelsen sidestiller de måneder i referenceperioden, hvorunder den pågældende person har arbejdet for en EU-institution og ikke har været bidragsbetaler til denne medlemsstats sociale sikringsordning, med en periode uden ansættelse og i forhold til disse måneder anvender det i denne medlemsstat fastsatte gennemsnitlige bidragsgrundlag, hvilket har den konsekvens, at moderskabsydelsen til den pågældende person nedsættes væsentligt i forhold til den ydelse, som sidstnævnte ville have haft ret til, hvis hun havde haft erhvervsmæssig beskæftigelse alene i denne medlemsstat.

Det bemærkes med hensyn hertil, at selv om den gældende nationale lovgivning ikke som sådan betinger tildelingen af retten til en moderskabsydelse af, at den pågældende skal have været bidragsbetaler til den nationale socialsikring i referenceperioden, forholder det sig ikke desto mindre således, at anvendelsen af beregningsmetoderne for den omhandlede ydelse fører til et tilsvarende resultat, idet den ydelse, der tildeles en arbejdstager, der har været ansat ved en EU-institution, er væsentligt mindre end den, hun ville have haft ret til, hvis hun havde arbejdet på den pågældende medlemsstats område og betalt bidrag til dennes sociale sikringsordning.

Det følger heraf, at en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede kan være til hinder for og dermed fjerne interessen for at udøve en erhvervsmæssig beskæftigelse uden for den pågældende medlemsstat, uanset om det er i en anden medlemsstat eller i en EU-institution eller en anden international organisation, for så vidt som en arbejdstager, der tidligere eller efterfølgende har været tilknyttet den pågældende medlemsstats socialsikringsordning, ved at acceptere en sådan ansættelse i henhold til denne ordning modtager en ydelse, der er væsentligt mindre end den, som hun ville have haft ret til, hvis hun ikke havde gjort brug af retten til fri bevægelighed.

(jf. præmis 25, 27 og 38, samt domskonkl.)