ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1)

En national lovgivning på området for forældelse af strafbare lovovertrædelser såsom den lovgivning, der er indført ved artikel 160, sidste stykke, i codice penale, som ændret ved lov nr. 251 af 5. december 2005, sammenholdt med artikel 161 i codice penale — der på tidspunktet for de faktiske omstændigheder i hovedsagen fastsatte, at den afbrydende handling, der finder sted inden for rammerne af en strafferetlig forfølgning for grove tilfælde af merværdiafgiftsvig, bevirker en forlængelse af forældelsesfristen med blot en fjerdedel af den oprindelige varighed heraf — kan udgøre en tilsidesættelse af de forpligtelser, som påhviler medlemsstaterne i medfør af artikel 325, stk. 1 og 2, TEUF, for det tilfælde, at denne nationale lovgivning forhindrer, at der i et betragteligt antal tilfælde af grov svig, der skader Den Europæiske Unions finansielle interesser, pålægges effektive og afskrækkende sanktioner, eller fastsætter længere forældelsesfrister for de tilfælde af svig, der skader den pågældende medlemsstats finansielle interesser, end for de tilfælde, der skader Den Europæiske Unions finansielle interesser, hvilket det påhviler den nationale ret at efterprøve. Det påhviler den nationale ret at sikre den fulde virkning af artikel 325, stk. 1 og 2, TEUF, idet den om fornødent skal undlade at anvende de bestemmelser i national ret, som bevirker, at den pågældende medlemsstat forhindres i at opfylde de forpligtelser, som den er blevet pålagt ved artikel 325, stk. 1 og 2, TEUF.
1)

Bestemmelserne i kapitel II, afdeling 5 (artikel 18-21), i Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 af 22. december 2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område skal fortolkes således, at de i en situation som den i hovedsagen omhandlede, hvor et selskab sagsøger en person, der har udøvet hvervene som direktør og forretningsfører i selskabet, med påstand om, at det fastslås, at personen har begået fejl ved udøvelsen af disse hverv, og med et krav om erstatning herfor, er til hinder for anvendelsen af forordningens artikel 5, nr. 1) og 3), forudsat at den nævnte person i sin egenskab af direktør og forretningsfører under en bestemt periode har leveret ydelser mod vederlag for dette selskab og efter selskabets anvisninger, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 363/18

Domstolens dom (Niende Afdeling) af 10. september 2015 — Dimos Kropias Attikis mod Ypourgos Perivallontos, Energeias kai Klimatikis Allagis (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Symvoulio tis Epikrateias — Grækenland)

(Sag C-473/14) (1)

((Præjudiciel forelæggelse - direktiv 2001/42/EF - vurdering af bestemte planers og programmers indvirkning på miljøet - beskyttelsesordning for Ymittos-bjergene - ændringsprocedure - anvendeligheden af dette direktiv - plan for arealanvendelse og program for miljøbeskyttelse i storregionen Athen))

(2015/C 363/21)

Processprog: græsk

Den forelæggende ret

Symvoulio tis Epikrateias

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Dimos Kropias Attikis

Sagsøgt: Ypourgos Perivallontos, Energeias kai Klimatikis Allagis

Konklusion

Artikel 2, litra a), og artikel 3, stk. 2, litra a), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/42/EF af 27. juni 2001 om vurdering af bestemte planers og programmers indvirkning på miljøet skal fortolkes således, at vedtagelsen af en retsakt, som indeholder en plan eller et program vedrørende fysisk planlægning og arealanvendelse inden for rammerne af direktiv 2001/42, som ændrer en gældende plan eller et gældende program, ikke kan undtages fra kravet om miljøvurdering i henhold til dette direktiv med den begrundelse, at denne retsakt har til formål at præcisere og gennemføre en arealanvendelsesplan, som er blevet indført ved en overordnet retsakt, som ikke selv har været genstand for en sådan miljøvurdering.

(1) EUT C 7 af 12.1.2015.
1)

Artikel 1 i Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 af 22. december 2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område skal fortolkes således, at denne forordning ikke finder anvendelse på fuldbyrdelse i en medlemsstat af en tvangsbøde, som er fastsat i en retsafgørelse om forældremyndighed og samværsret afsagt i en anden medlemsstat med henblik på at sikre, at indehaveren af forældremyndigheden overholder denne samværsret.
1)

Artikel 7, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1907/2006 af 18. december 2006 om registrering, vurdering og godkendelse af samt begrænsninger for kemikalier (REACH), om oprettelse af et europæisk kemikalieagentur og om ændring af direktiv 1999/45/EF og ophævelse af Rådets forordning (EØF) nr. 793/93 og Kommissionens forordning (EF) nr. 1488/94 samt Rådets direktiv 76/769/EØF og Kommissionens direktiv 91/155/EØF, 93/67/EØF, 93/105/EF og 2000/21/EF, som ændret ved Kommissionens forordning (EU) nr. 366/2011 af 14. april 2011, skal fortolkes således, at det med henblik på anvendelsen af denne bestemmelse påhviler producenten at fastslå, om et særligt problematisk stof, der er identificeret i henhold til artikel 59, stk. 1, i denne forordning, som ændret, er til stede i en koncentration på over 0,1 vægtprocent i alle de artikler, den pågældende fremstiller, og importøren af et produkt, som er sammensat af flere artikler, for hver artikel at fastslå, om et sådant stof er til stede i en koncentration på over 0,1 vægtprocent i denne artikel.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 398/3

Domstolens dom (Fjerde Afdeling) af 6. oktober 2015 — Finanzamt Linz mod Bundesfinanzgericht, Außenstelle Linz (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Verwaltungsgerichtshof — Østrig)

(Sag C-66/14) (1)

((Præjudiciel forelæggelse - artikel 49 TEUF, 54 TEUF og 107 TEUF samt artikel 108, stk. 3, TEUF - etableringsfrihed - statsstøtte - koncernbeskatning - erhvervelse af en kapitalandel i et datterselskab - afskrivning på goodwill - begrænsning til kapitalandele i hjemmehørende selskaber))

(2015/C 398/04)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Verwaltungsgerichtshof

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Finanzamt Linz

Sagsøgt: Bundesfinanzgericht, Außenstelle Linz

Procesdeltagere: IFN-Holding AG og IFN Beteiligungs GmbH

Konklusion

Artikel 49 TEUF er til hinder for en medlemsstats lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, der, som led i koncernbeskatningsreglerne, giver et moderselskab mulighed for, såfremt det erhverver kapitalandele i et hjemmehørende selskab, som bliver medlem af en sådan koncern, at foretage afskrivning på goodwill inden for en grænse på 50 % af kapitalandelenes købspris, mens denne lovgivning forbyder dette, såfremt moderselskabet erhverver kapitalandele i et ikke-hjemmehørende selskab.

(1) EUT C 142 af 12.5.2014.
3)

Artikel 45 TEUF skal fortolkes således, at den, under omstændigheder som de i hovedsagen omhandlede er til hinder for, at udvælgelseskomitéen for en udvælgelsesprøve, der gennemføres med henblik på ansættelse af referendarer ved en retsinstans i en medlemsstat, når den behandler en ansøgning om deltagelse i denne udvælgelsesprøve, der er indgivet af en statsborger i denne medlemsstat, gør denne deltagelse betinget af, at den pågældende har erhvervet de eksamensbeviser, der er påkrævet i henhold til lovgivningen i nævnte medlemsstat, eller af, at en mastergrad, der er udstedt af et universitet i en anden medlemsstat, er anerkendt som akademisk ligestillet, uden at tage samtlige eksamensbeviser, certifikater og øvrige beviser samt den pågældendes relevante erhvervserfaring i betragtning, ved en sammenligning af de erhvervsmæssige kvalifikationer, der er attesteret ved disse beviser, og dem, der kræves i henhold til denne lovgivning.
2)

Artikel 52 i direktiv 2004/18 skal fortolkes således, at selv om denne bestemmelse indeholder visse krav hvad angår fastlæggelsen af betingelserne for optagelse af økonomiske aktører på de officielle nationale lister og til attesteringen, definerer den ikke på udtømmende vis betingelserne for optagelse af disse økonomiske aktører på de officielle nationale lister eller betingelserne for deres adgang til attestering eller de offentlige enheders rettigheder og pligter i denne henseende. Direktiv 2004/18 skal under alle omstændigheder fortolkes således, at det er til hinder for en national lovgivning, i medfør af hvilken de nationale offentlige myndigheder, der er berettiget til at tilbyde de bygge- og anlægsarbejder, varer eller tjenesteydelser, der er omfattet af den pågældende udbudsbekendtgørelse, på den ene side ikke kan optages på disse lister eller ikke kan modtage denne attestering, hvorimod retten til at deltage i det pågældende udbud på den anden side alene er forbeholdt de aktører, der er opført på de nævnte lister eller besidder den nævnte attestering.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 389/6

Domstolens dom (Store Afdeling) af 6. oktober 2015 — Dragoș Constantin Târșia mod Statul român og Serviciul public comunitar regim permise de conducere si înmatriculare a autovehiculelor (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Tribunalul Sibiu — Rumænien)

(Sag C-69/14) (1)

((Præjudiciel forelæggelse - ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet - retskraft - tilbagebetaling af fejlagtigt udbetalte beløb - tilbagebetaling af afgifter, som en medlemsstat har opkrævet i strid med EU-retten - endelig retsafgørelse, der pålægger betaling af en afgift, som er uforenelig med EU-retten - anmodning om genoptagelse af en sådan retsafgørelse - national lovgivning, der med henvisning til Domstolens efterfølgende præjudicielle domme alene tillader genoptagelse af endelige retsafgørelser afsagt på det forvaltningsretlige område))

(2015/C 389/06)

Processprog: rumænsk

Den forelæggende ret

Tribunalul Sibiu

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Dragoș Constantin Târșia

Sagsøgte: Statul român og Serviciul public comunitar regim permise de conducere şi înmatriculare a autovehiculelor

Konklusion

EU-retten, herunder ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet, skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for, at en national domstol under omstændigheder som de i hovedsagen omhandlede ikke har mulighed for at genoptage en endelig retsafgørelse, der er afsagt i forbindelse med et civilretligt søgsmål, når denne afgørelse viser sig at være uforenelig med en fortolkning af EU-retten, som Den Europæiske Unions Domstol har foretaget efter den dato, hvor afgørelsen er blevet endelig, selv når en sådan mulighed foreligger for så vidt angår de med EU-retten uforenelige endelige retsafgørelser, der afsiges i forbindelse med forvaltningsretlige søgsmål.

(1) EUT C 142 af 12.5.2014.
2)

Artikel 1 i direktiv 89/665, som ændret ved direktiv 2007/66, samt ækvivalens- og effektivitetsprincippet er hverken til hinder for opkrævning af flere retsafgifter hos et retssubjekt, der anlægger flere retssager, som vedrører samme offentlige kontrakt, eller at dette retssubjekt har pligt til at betale supplerende retsafgifter for at kunne påberåbe sig yderligere anbringender vedrørende samme offentlige kontrakt inden for rammerne af en verserende retssag. I tilfælde af anfægtelse fra den berørte part påhviler det den nationale ret at foretage en undersøgelse af genstandene for de søgsmål, der er anlagt af et retssubjekt, eller for de anbringender, der gøres gældende inden for rammerne af samme retssag. Hvis den nationale ret konstaterer, at de pågældende genstande faktisk ikke er særskilte eller ikke udgør en væsentlig udvidelse af genstanden for den allerede verserende tvist, er denne forpligtet til at fritage dette retssubjekt fra pligten til at betale de kumulative retsafgifter.
2)

Artikel 6 i direktiv 2003/4 skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en national lovgivning, som alene indrømmer en begrænset administrativ prøvelse og domstolsprøvelse af, om det gebyr, som opkræves for at udlevere en særlig type miljøoplysninger, er rimeligt, således som det er foreskrevet i engelsk ret, forudsat at denne kontrol er baseret på objektive forhold og den i overensstemmelse med ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet vedrører spørgsmålet om, hvorvidt den offentlige myndighed, som har pålagt gebyret, har overholdt betingelserne i direktivets artikel 5, stk. 2, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.
3)

Artikel 82 EF skal fortolkes således, at den konkurrencebegrænsende virkning af et rabatsystem, der anvendes af en dominerende virksomhed, såsom det i hovedsagen omhandlede system, skal være sandsynlig, uden at det er nødvendigt at godtgøre, at den er alvorlig eller mærkbar, for at henhøre under denne bestemmelses anvendelsesområde.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 389/11

Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 6. oktober 2015 — A mod B (anmodning om præjudiciel afgørelse fra High Court of Justice, Family Division (England and Wales) — Det Forenede Kongerige)

(Sag C-489/14) (1)

((Præjudiciel forelæggelse - retligt samarbejde i civile sager - kompetence, anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar - forordning (EF) nr. 2201/2003 - litispendens - artikel 16 og artikel 19, stk. 1 og 3 - separationssag indledt i en første medlemsstat og skilsmissesag indledt i en anden medlemsstat - kompetencen for den ret, ved hvilken sagen først er anlagt - begrebet »fastslået« kompetence - den første sags bortfald og anlæggelse af en ny skilsmissesag i den første medlemsstat - følger - tidsforskel mellem medlemsstaterne - indvirkning på proceduren for anlæggelse af sag ved retterne))

(2015/C 389/12)

Processprog: engelsk

Den forelæggende ret

High Court of Justice, Family Division (England and Wales)

Parter i hovedsagen

Sagsøger: A

Sagsøgt: B

Konklusion

Artikel 19, stk. 1 og 3, i Rådets forordning (EF) nr. 2201/2003 af 27. november 2003 om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar og om ophævelse af forordning (EF) nr. 1347/2000 skal for så vidt angår separations- og skilsmissesager, der er indledt mellem de samme parter for retter i to medlemsstater, fortolkes således, at i en situation som den i hovedsagen omhandlede, hvor sagen for den ret, ved hvilken der først er anlagt sag i den første medlemsstat, er bortfaldet, efter at den anden sag blev anlagt ved en ret i den anden medlemsstat, er kriterierne for litispendens ikke længere opfyldt, og derfor skal kompetencen for den ret, ved hvilken der først er anlagt sag, anses for ikke at være fastslået.

(1) EUT C 26 af 26.1.2015.
1)

Artikel 34 TEUF og artikel 31, stk. 1 og 12, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2007/46/EF af 5. september 2007 om fastlæggelse af en ramme for godkendelse af motorkøretøjer og påhængskøretøjer dertil samt af systemer, komponenter og separate tekniske enheder til sådanne køretøjer (»Rammedirektiv«) skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, hvorefter markedsføring i en medlemsstat af nye reservedele til vejkøretøjer — i det foreliggende tilfælde vandpumper og brændstoffiltre — er undergivet anvendelsen af en attesterings- eller typegodkendelsesprocedure i denne medlemsstat, forudsat at denne lovgivning derudover fastsætter undtagelser, som kan sikre, at dele, der er lovligt fremstillet og markedsført i andre medlemsstater, er fritaget herfra, eller, hvis dette ikke er tilfældet, at de omhandlede dele kan udgøre en betydelig risiko for den korrekte funktion af systemer, der er væsentlige for køretøjets sikkerhed eller miljøpræstationer, og at denne attesterings- eller typegodkendelsesprocedure er strengt nødvendig og står i et rimeligt forhold til formålet om at sikre færdselssikkerhed og miljøbeskyttelse.
1)

Artikel 12 og 13 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/22/EF af 7. marts 2002 om forsyningspligt og brugerrettigheder i forbindelse med elektroniske kommunikationsnet og tjenester (forsyningspligtdirektivet) skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for, at nettoomkostningerne ved forsyningspligten omfatter »den rimelige fortjeneste« for udbyderen af den tjeneste, som er omfattet af forsyningspligten, der udgøres af den egenkapitalforrentning, som en virksomhed, der kan sammenlignes med forsyningspligtudbyderen, vil betinge sig, hvis den skal udføre en given tjenesteydelse af almindelig økonomisk interesse i hele overdragelsesperioden, og som tager hensyn til virksomhedens risiko.
1)

Hverken Rådets forordning (EF) nr. 297/1995 af 10. februar 1995 om fastsættelse af gebyrer til Det Europæiske Agentur for Lægemiddelvurdering, som ændret ved Kommissionens forordning (EU) nr. 273/2012 af 27. marts 2012, eller Kommissionens forordning (EF) nr. 1234/2008 af 24. november 2008 om behandling af ændringer af betingelserne i markedsføringstilladelser for humanmedicinske lægemidler og veterinærlægemidler, som ændret ved Kommissionens forordning (EU) nr. 712/2012 af 3. august 2012, hverken pålægger eller forbyder en kompetent national myndighed at kræve betaling af lige så mange gebyrer som antallet af markedsføringstilladelser, der skal ændres, for en ændring af adressen på indehaveren af en markedsføringstilladelse.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 381/8

Domstolens dom (Fjerde Afdeling) af 1. oktober 2015 — straffesag mod Skerdjan Celaj (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Tribunale di Firenze — Italien)

(Sag C-290/14) (1)

((Præjudiciel forelæggelse - område med frihed, sikkerhed og retfærdighed - direktiv 2008/115/EF - tilbagesendelse af tredjelandsstatsborgere med ulovligt ophold - afgørelse om tilbagesendelse ledsaget af et indrejseforbud på tre år - overtrædelse af indrejseforbuddet - tredjelandsstatsborger, der tidligere er blevet udsendt - fængselsstraf i tilfælde af ny ulovlig indrejse på det nationale område - forenelighed))

(2015/C 381/08)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Tribunale di Firenze

Part i hovedsagen

Skerdjan Celaj

Konklusion

Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/115/EF af 16. december 2008 om fælles standarder og procedurer i medlemsstaterne for tilbagesendelse af tredjelandsstatsborgere med ulovligt ophold skal fortolkes således, at det i princippet ikke er til hinder for en lovgivning i en medlemsstat, hvorefter der foreskrives en fængselsstraf for en tredjelandsstatsborger med ulovligt ophold, som efter at være vendt tilbage til sit oprindelsesland i forbindelse med en tidligere tilbagesendelsesprocedure genindrejser ulovligt på nævnte medlemsstats område i strid med et indrejseforbud.

(1) EUT C 292 af 1.9.2014.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 381/4

Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 1. oktober 2015 — ERSTE Bank Hungary Zrt mod Attila Sugár (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Fővárosi Törvényszék — Ungarn)

(Sag C-32/14) (1)

((Præjudiciel forelæggelse - direktiv 93/13/EØF - urimelige kontraktvilkår i aftaler, der indgås mellem erhvervsdrivende og forbrugere - aftale om lån med pant i fast ejendom - artikel 7, stk. 1 - ophør med anvendelsen af urimelige vilkår - tilstrækkelige og effektive midler - anerkendelse af en fordring - notardokument - en notars meddelelse af fuldbyrdelsespåtegning - tvangsfuldbyrdelsesdokument - notarens forpligtelser - efterprøvelse ex officio af urimelige kontraktvilkår - domstolskontrol - ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet))

(2015/C 381/04)

Processprog: ungarsk

Den forelæggende ret

Fővárosi Törvényszék

Parter i hovedsagen

Sagsøger: ERSTE Bank Hungary Zrt

Sagsøgt: Attila Sugár

Konklusion

Artikel 6, stk. 1, og artikel 7, stk. 1, i Rådets direktiv 93/13/EØF af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, der tillader en notar, der under overholdelse af formelle krav har udfærdiget et notardokument vedrørende en aftale indgået mellem en erhvervsdrivende og en forbruger, at indføje en fuldbyrdelsespåtegning i det nævnte dokument eller at afvise at slette fuldbyrdelsespåtegningen, mens der hverken på det ene eller det andet tidspunkt er foretaget en kontrol af, hvorvidt den nævnte aftales vilkår er urimelige.

(1) EUT C 102 af 7.4.2014.
1)

Artikel 4, stk. 1, litra a), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 95/46/EF af 24. oktober 1995 om beskyttelse af fysiske personer i forbindelse med behandling af personoplysninger og om fri udveksling af sådanne oplysninger skal fortolkes således, at den gør det muligt at anvende en anden medlemsstats lovgivning om beskyttelse af personoplysninger end den medlemsstats, hvor den registeransvarlige er registreret, for så vidt som denne via en permanent struktur på denne medlemsstats område udøver en, selv minimal, faktisk og reel aktivitet, som led i hvilken denne behandling foretages. Med henblik på under omstændigheder som dem, der foreligger i hovedsagen, at afgøre, om dette er tilfældet, kan den forelæggende ret bl.a. tage hensyn til den omstændighed dels, at den registeransvarliges aktivitet, som led i hvilken behandlingen finder sted, består i administration af internetsider med ejendomsannoncer, der vedrører ejendomme på denne medlemsstats område, og som er udformet på denne medlemsstats sprog, hvorfor internetsiden hovedsagelig eller fuldt ud er rettet mod denne medlemsstat, dels, at den registeransvarlige råder over en repræsentant i den nævnte medlemsstat, som skal inddrive de krav, der er opstået som følge af denne aktivitet, og repræsentere den registeransvarlige i forbindelse med de administrative og retslige procedurer vedrørende behandlingen af de berørte oplysninger. Derimod har det ingen relevans, hvilket statsborgerskab de personer har, der er berørt af denne behandling af personoplysninger.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 381/9

Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 1. oktober 2015 — Electrabel SA og Dunamenti Erőmű Zrt mod Europa-Kommissionen

(Sag C-357/14 P) (1)

((Appel - statsstøtte - støtte, som de ungarske myndigheder har tildelt visse elektricitetsproducenter - aftaler om køb af elektricitet indgået mellem en offentlig virksomhed og visse elektricitetsproducenter - beslutning, hvorved statsstøtten erklæres uforenelig med fællesmarkedet og pålægges tilbagesøgt - begrebet »part«, som kan indbringe en appel for Domstolen - Ungarns tiltrædelse til Den Europæiske Union - den relevante dato for at vurdere, om der foreligger støtte - begrebet »statsstøtte« - fordel - kriteriet om den private investor - metode til beregning af denne støttes størrelse))

(2015/C 381/10)

Processprog: engelsk

Parter

Appellanter: Electrabel SA og Dunamenti Erőmű Zrt (ved avocats J. Philippe, F.-H. Boret og A.-C. Guyon, og P. Turner, QC)

Den anden part i appelsagen: Europa-Kommissionen (ved L. Flynn og K. Talabér-Ritz, som befuldmægtigede)

Konklusion

1) Appellen forkastes.

2) Dunamenti Erőmű Zrt bærer sine egne omkostninger og betaler de af Europa-Kommissionen afholdte omkostninger.

3) Electrabel SA bærer sine egne omkostninger.

(1) EUT C 329 af 22.9.2014.