Forslag til afgørelse fra generaladvokat La Pergola fremsat den 28. maj 1998. - Eric Coursier mod Fortis Bank og Martine Bellami, gift Coursier. - Anmodning om præjudiciel afgørelse: Cour supérieure de justice - Storhertugdømmet Luxembourg. - Bruxelles-konventionen - Fuldbyrdelse af retsafgørelser - Artikel 31 - En retsafgørelses eksigibilitet - Universalforfølgning. - Sag C-267/97.



Samling af Afgørelser 1999 side I-02543



Generaladvokatens forslag til afgørelse

Hovedsagens faktiske og retlige baggrund

1 Det praejudicielle spoergsmaal, som er forelagt Domstolen i denne sag, angaar begrebet »eksigibel retsafgoerelse« i artikel 31, stk. 1's forstand i konventionen om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgoerelser i borgerlige sager, herunder handelssager, undertegnet i Bruxelles den 27. september 1968 (1) (herefter »konventionen« eller »den almindelige konvention«). Artikel 31, stk. 1, har foelgende ordlyd: »De i en kontraherende stat trufne retsafgoerelser, som er eksigible i den paagaeldende stat, kan fuldbyrdes i en anden kontraherende stat, naar de paa begaering af en berettiget part er blevet erklaeret for eksigible i sidstnaevnte stat«.

Cour supérieure de justice (Luxembourg) har i medfoer af artikel 1 og artikel 2, nr. 2, i protokollen vedroerende fortolkningen af konventionen (2) forelagt foelgende spoergsmaal for Domstolen:

»Har det forhold, at der i domsstaten i forbindelse med en konkursbehandling - der er undtaget fra Bruxelles-konventionens anvendelsesomraade - er truffet en retsafgoerelse, som i henhold til lovgivningen i det land, hvor begaeringen om fuldbyrdelsestilladelse fremsaettes, endvidere ikke kan anerkendes i denne stat, men som i det land, hvor den er truffet, tillaegger en af parterne immunitet mod fuldbyrdelse af den afgoerelse, for hvilken der begaeres fuldbyrdelsestilladelse, betydning for, om afgoerelsen er eksigibel, hvilket efter konventionens artikel 31, stk. 1, er en betingelse for anerkendelse og fuldbyrdelse af en retsafgoerelse?«

2 Foelgende faktiske omstaendigheder ligger til grund for hovedsagen. Ved dom af 6. januar 1993 (herefter »den faeldende dom«) tilpligtede Cour d'appel de Nancy aegtefaellerne Éric Coursier og Martine Bellami, som begge er franske statsborgere og bosat i Frankrig, at betale modvaerdien i franske francs af 563 282 LUF med renter ifoelge kontrakten og sagsomkostninger til det luxembourgske selskab Fortis Bank (herefter »Fortis«). Den ved dommen anerkendte fordring var opstaaet ved, at aegtefaellerne Coursier-Bellami havde misligholdt et laan paa 480 000 LUF, som de i faellesskab havde optaget hos Fortis i august 1990. Det fremgaar ikke af sagens akter, at skyldnerne appellerede den faeldende dom, som blev forkyndt for dem den 24. februar 1993.

Nogle maaneder senere traf Tribunal de commerce de Briey ved dom af 1. juli 1993 afgoerelse om, at en betalingsstandsning, der var anmeldt af Éric Coursier, som drev et udskaenkningssted i Rehon i Frankrig, skulle afloeses af en konkursbehandling som foelge af, at skyldneren var ophoert med sin (erhvervs-)virksomhed, ikke kunne forelaegge kreditorerne en realistisk gaeldsordning, og der ikke fandtes andre muligheder for at undgaa tvungen insolvensbehandling (3). Fortis anmeldte sin gaeldsbrevsfordring i konkursboet.

3 Ved dom af 16. juni 1994 erklaerede Tribunal de commerce Éric Coursier's konkursbo endeligt sluttet paa grund af, at aktiverne var utilstraekkelige. Retten udtalte i dommen, »at kreditorerne udelukkende generhverver deres ret til individualforfoelgning paa de i artikel 169 i lov af 25. januar 1985 fastsatte betingelser« (4). Det hedder i artikel 169, stk. 1 (5):

»Afgoerelse om at slutte konkursboet paa grund af, at aktiverne er utilstraekkelige, bevirker ikke, at kreditorerne generhverver deres ret til individualforfoelgning af debitor, medmindre fordringen er en foelge

1) af en domfaeldelse i en straffesag enten for forhold, der ikke har sammenhaeng med debitors erhvervsmaessige virksomhed, eller for skattesvig, hvilket i saa fald udelukkende gaelder til fordel for statskassen

2) af rettigheder, der er knyttet til kreditors person (6).

Kautionister og meddebitorer, som har betalt i stedet for debitor, bevarer dog deres ret til retsforfoelgning af denne.«

4 Da Éric Coursier senere fik loennet beskaeftigelse i Luxembourg, men forblev bosat i Frankrig, begaerede Fortis for Tribunal de paix i Luxembourg arrest i den loen, han modtog i Luxembourg. Med henblik paa at opnaa et fundament for den efter arresten foelgende justifikationssag begaerede og opnaaede Fortis, at praesidenten for Tribunal d'arrondissement de Luxembourg ved kendelse af 2. juli 1996 (herefter »kendelsen om fuldbyrdelsestilladelse«) - i medfoer af konventionens artikel 31 og 32 (7) - erklaerede den faeldende dom eksigibel.

5 Éric Coursier kaerede kendelsen til den forelaeggende ret i medfoer af konventionens artikel 36-39 (jf. nedenfor i punkt 14) med den begrundelse, at der ikke lovligt kunne meddeles fuldbyrdelsestilladelse for den faeldende dom. Han gjorde gaeldende, at dommen ikke var eksigibel, eftersom Fortis' fordring ikke var omfattet af de udtrykkeligt naevnte undtagelser i artikel 169 i lov nr. 85-98, og at banken derfor hverken i Frankrig eller i en anden kontraherende stat havde generhvervet retten til individualforfoelgning. Ifoelge konventionens artikel 31 er det en betingelse for, at en retsafgoerelse kan fuldbyrdes (hvilket jeg i det foelgende vil betegne som »meddelelse af fuldbyrdelsestilladelse« for at adskille dette forhold fra den egentlige tvangsfuldbyrdelse) (8), at den retsafgoerelse, som der begaeres fuldbyrdelsestilladelse for, er eksigibel. Ifoelge sagsoegeren i hovedsagen er denne betingelse ikke opfyldt i den foreliggende sag, eftersom en insolvent skyldner i medfoer af den franske lov efter en konkursafgoerelse opnaar »immunitet mod fuldbyrdelse«, hvilket maa indebaere, at der ikke kan meddeles fuldbyrdelsestilladelse for den afsagte faeldende dom i Luxembourg (9). En retsafgoerelse boer ikke i forbindelse med en sag som den foreliggende kunne fuldbyrdes internationalt, naar den ikke laengere kan fuldbyrdes over for skyldneren i domsstaten, fordi denne ifoelge den relevante lovgivning har opnaaet immunitet mod fuldbyrdelse. Det fremgaar af Kommissionens indlaeg for Domstolen, at Kommissionen deler denne opfattelse.

6 Fortis goer gaeldende, at artikel 169 i lov nr. 85-98 udelukkende giver Éric Coursier personligt (og saaledes ikke ogsaa hans aegtefaelle Martine Bellami) en form for immunitet mod fuldbyrdelse, og at dette alene har virkning paa fransk territorium. Det forhold, at kreditorerne ikke generhverver deres ret til individualforfoelgning af skyldnere, som er gaaet konkurs, har dog ingen betydning for, om eventuelle faeldende domme afsagt inden konkursbehandlingen er eksigible. Det er saaledes fejlagtigt, naar sagsoegeren i hovedsagen paaberaaber sig konventionens artikel 31. Det er ikke i medfoer af denne bestemmelse muligt at afslaa at meddele fuldbyrdelsestilladelse for en retsafgoerelse paa grund af andre retsafgoerelser, som eventuelt er afsagt i domsstaten mod skyldneren paa omraader, som klart falder uden for konventionens anvendelsesomraade. Dette vil netop vaere tilfaeldet for den franske dom, hvorved konkursboet blev sluttet paa grund af, at aktiverne var utilstraekkelige (10). Ifoelge konventionens artikel 34 kan en begaering om fuldbyrdelsestilladelse kun afslaas »af en af de i artikel 27 og 28 anfoerte grunde« (11), hvoraf ingen foreligger i denne sag ifoelge Éric Coursier's opfattelse. Saafremt Domstolen maatte finde, at den franske faeldende dom ikke er eksigibel, og saafremt kendelsen om fuldbyrdelsestilladelse maatte blive ophaevet, ville Fortis miste enhver mulighed for at tvangsinddrive sin fordring, saavel i Luxembourg - hvor Éric Coursier har loenindkomst, som der (i hvert fald delvis) kan foretages arrest i - som i Frankrig, hvor Fortis som foreskrevet i konventionens bestemmelser om retternes stedlige kompetence har opnaaet en faeldende dom over skyldneren (12). Fortis tilfoejer, at territorialhoejhedsgrundsaetningen gaelder i Frankrig i forbindelse med konkursbehandling. Dette indebaerer, at selv om konkursbehandlingen maatte blive genoptaget - hvilket i princippet er muligt - kan formuegoder eller indkomst, som skyldneren raader over i andre kontraherende stater, ikke overfoeres til konkursboet.

Stillingtagen til retsspoergsmaalene

7 For at besvare det praejudicielle spoergsmaal er det efter min opfattelse noedvendigt at afklare nogle indledende retsspoergsmaal. Det maa foerst undersoeges, hvilken fremgangsmaade der skal foelges, naar der i en medlemsstat, som har tiltraadt konventionen, fremsaettes en begaering om fuldbyrdelsestilladelse, og det skal efterproeves, om en retsafgoerelse afsagt i en anden kontraherende stat er eksigibel. Det maa ogsaa fastlaegges, i hvilket omfang en kontraherende stat eventuelt kan tillaegge udenlandske retsafgoerelser som Tribunal de commerce de Briey's dom af 16. juni 1994 retsvirkninger i den interne retsorden. I dommen henvises der til artikel 169 i lov nr. 85-98 (jf. ovenfor i punkt 3), og der maa saaledes ogsaa foretages en kort gennemgang af formaalet med og indholdet af denne bestemmelse.

Bortfaldet af fordringshavernes ret til individualforfoelgning i henhold til artikel 169 i lov nr. 85-98

8 Jeg vil indlede med dette sidste punkt. Ifoelge artikel 169 generhverver fordringshaverne efter en afgoerelse om slutning af et konkursbo paa grund af, at aktiverne er utilstraekkelige, ikke deres ret til individualforfoelgning af skyldneren for saa vidt angaar fordringer, de havde mod denne inden konkursbehandlingen, bortset fra de i loven udtrykkeligt naevnte undtagelsestilfaelde, og bestemmelsen fortolkes saaledes, at fordringshavernes ret bortfalder definitivt og ikke blot suspenderes. Det er ikke den materielle fordringsret, som bortfalder, men fordringshavernes mulighed for at inddrive fordringen hos skyldneren. Denne sondring er vaesentlig, eftersom der samtidig med bortfaldet af retten til at inddrive fordringen opstaar en naturlig betalingsforpligtelse for skyldneren. Hvis denne frivilligt betaler sin gaeld til fordringshaveren, giver en saadan indfrielse ikke anledning til et tilbagesoegningskrav, idet der ikke er tale om betaling af gaeld i urigtig formening om skyld (13). Der findes tilsyneladende ikke tilsvarende bestemmelser i de andre medlemsstater, og specielt af interesse for dette forslag til afgoerelse kan det naevnes, at den modsatte regel gaelder i luxembourgsk konkursret (jf. artikel 536 i code de commerce), hvorefter fordringshaverne generhverver deres ret til individualforfoelgning, naar konkursbehandlingen sluttes - og dette var da ogsaa udgangspunktet i fransk ret inden vedtagelsen af lov nr. 85-98. Formaalet med artikel 169 synes at vaere - gennem sondringen mellem personlige skyldnere og virksomheder - at tilnaerme behandlingen af fysiske personer, som driver erhvervsvirksomhed, og som er personligt ansvarlige med hele deres formue for gaeld paadraget i forbindelse med erhvervsvirksomheden, til behandlingen af deltagere i selskaber med begraenset ansvar, der ikke haefter personligt for selskabets gaeld, som bortfalder ved selskabets oploesning (14). Det er i litteraturen blevet diskuteret, om bestemmelsen er hensigtsmaessig eller ikke i forhold til det tilstraebte formaal: Én ting er at soege at rekonstruere skyldnerens virksomhed, naar denne er i oekonomiske vanskeligheder, en anden er at lade ham blive frigjort straks for al tidligere gaeld og at lade ham begynde forfra, saaledes at han paa sin vis kan opnaa, at hans fremtidige virksomhed »rekonstrueres«, og risikoen for ny insolvens undgaas (15). Det er blevet anfoert, at man til stoette for de i artikel 169 indeholdte betydelige indgreb i fordringshavernes rettigheder og i kontraktautonomien ikke kan haevde, at skyldneren fortsaetter en erhvervsvirksomhed, eftersom denne pr. definition allerede er ophoert i og med konkursbehandlingen. Kan der fremlaegges en plan for, hvorledes skyldneren kan fortsaette driften af virksomheden, kan artikel 169 derimod ikke laengere bringes i anvendelse (16). I en del af litteraturen goeres det gaeldende, at bestemmelsen er forfatningsstridig, eftersom den »uanset en retskraftig retsafgoerelse fratager en fordringshaver, som har opfyldt alle de pligter, som paahviler ham, hans rettigheder« (17).

Konventionens regler om anerkendelse og fuldbyrdelse af udenlandske, eksigible retsafgoerelser

9 Éric Coursier paaberaaber sig i hovedsagen netop bestemmelserne i artikel 169 i lov nr. 85-98 til stoette for, at banken ikke boer gives medhold i sin begaering om tvangsinddrivelse (i Luxembourg) af den retligt anerkendte fordring, efter at den udenlandske dom - i medfoer af de nationale gennemfoerelsesbestemmelser til konventionen - er blevet ligestillet med et nationalt eksekutionsgrundlag (jf. ovenfor i punkt 5).

10 Der er ingen tvivl om, at oensket om at forenkle formaliteterne vedroerende gensidig anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgoerelser i medlemsstaterne (som er fastslaaet i EF-traktatens artikel 220) har saa stor betydning, at Domstolen har fastslaaet, at konventionen i saa vid udstraekning som muligt skal fortolkes saaledes, at der etableres »fri bevaegelighed for domme« inden for enhedsmarkedet (18). Det er netop med dette formaal for oeje, at ophavsmaendene til konventionen ikke blot har villet indfoere en forenklet ordning for anerkendelse og fuldbyrdelse af udenlandske retsafgoerelser, men tillige direkte kompetenceregler (jf. artikel 2-24), som saaledes ogsaa skal anvendes i domsstaten (og ikke alene af retten i den stat, hvor der i forbindelse med en begaering om anerkendelse eller fuldbyrdelsestilladelse foretages en efterproevelse af den udenlandske rets kompetence) (19).

11 Procedurerne for meddelelse af fuldbyrdelsestilladelse er af rent retsfastsaettende karakter og hviler paa det grundlaeggende princip om gensidig tillid mellem de kontraherende stater. Retten i den stat, som begaeringen rettes til, skal blot kontrollere, at den udenlandske retsafgoerelse er »internationalt forskriftsmaessig«, hvilket er en langt mere enkel og hurtig kontrol end den, som skal foretages efter de almindelige retsregler. Paa grund af de garantier, som indroemmes den sagsoegte under den oprindelige sag i medfoer af de ovenfor naevnte ensartede bestemmelser om direkte kompetence (20), og eftersom sagsoegtes mulighed for at varetage sine interesser - selv inden for rammerne af konventionens maal - under alle omstaendigheder er sikret (21), gaelder der en form for formodning for, at den udenlandske retsafgoerelse er forskriftsmaessig, ogsaa i de tilfaelde hvor den endnu ikke har opnaaet formel retskraft i domsstaten. For retsafgoerelser, som kan appelleres, kan der saaledes ogsaa meddeles fuldbyrdelsestilladelse, naar blot de er eksigible eller af retten erklaeres for foreloebigt eksigible (22). Det fremgaar af konventionens artikel 24, at dette ogsaa gaelder foreloebige, herunder sikrende retsmidler (23). Det er anfoert i litteraturen, at disse regler »i virkeligheden foerst og fremmest sikrer fordringshaverens stilling, idet denne hermed kan undgaa de opsaettende foranstaltninger, som ofte tilsigtes med anfaegtelse af rene formueretlige afgoerelser [i domsstaten] med det ene formaal at forhale inddrivelsen af fordringen. Konventionen giver i princippet fordringshaveren en fortrinsstilling i forhold til skyldneren«, naturligvis uden helt at bortse fra beskyttelsen af denne (jf. nedenfor i punkt 14 og 17) (24).

12 Begreberne »anerkendelse« (jf. artikel 26-30) og »fuldbyrdelsestilladelse« (»fuldbyrdelse«, jf. artikel 31-45) er ikke udtrykkeligt defineret i konventionen. Det kan bemaerkes, at det foerste begreb automatisk tillaegger den udenlandske retsafgoerelse materiel retskraft ogsaa i den stat, som begaeringen rettes til. Denne stat skal saaledes uden videre anerkende retsvirkningerne af den paagaeldende foranstaltning i sin interne retsorden (25) (f.eks. en konstitutiv dom), og dette gaelder, uden at det er noedvendigt at ivaerksaette en retslig efterproevelse. Naar der anmodes om anerkendelse, skal retten kun tage stilling i) som led i hovedspoergsmaalet i sagen, naar der er tvist mellem parterne om den paagaeldende afgoerelses forskriftsmaessighed (i denne situation kan den part, som oensker anerkendelsen, fremsaette begaering om fuldbyrdelsestilladelse, jf. punkt 16), eller, naar anmodningen om anerkendelse ii) paa anden maade indgaar som et led i sagen (f.eks. til stoette for en indsigelse vedroerende retsafgoerelsens retskraft eller i forbindelse med et anbringende om modregning), i hvilket tilfaelde det er den ret, som skal tage stilling til hovedspoergsmaalet i sagen, som er kompetent.

13 Fuldbyrdelsestilladelse kraeves alene til foranstaltninger, som kraever materiel fuldbyrdelse - dvs. normalt domme, som fastslaar, at et krav er ubetinget, forfaldent og eksigibelt (26), herunder f.eks. afgoerelser om den tabende parts betaling af sagsomkostninger (27) - og tager sigte paa, at den udenlandske retsafgoerelse skal kunne fuldbyrdes ved hjaelp af et retsmiddel i national ret (28). Domshaveren kan saaledes i den stat, som begaeringen rettes til - gennem retsmidler i dennes retsorden og i givet fald med hjaelp fra statsmagten (29) - inddrive det materielle krav, som er fastslaaet og kan tvangsfuldbyrdes i domsstaten.

14 Blandt betingelserne om, at den udenlandske dom skal vaere forskriftsmaessig, har spoergsmaalet, om dommen er eksigibel, saerlig betydning i denne sag. »Saafremt en retsafgoerelse, som i domsstaten kan anfaegtes eller er blevet anfaegtet ved appel, ikke kan fuldbyrdes foreloebigt, kan den heller ikke fuldbyrdes i fuldbyrdelsesstaten. Dette foelger af fuldbyrdelsesafgoerelsens retsvirkning; afgoerelsen skal under alle omstaendigheder vaere eksigibel i domsstaten, for der er ikke ... grund til at udstyre en udenlandsk dom med rettigheder, som den ikke har i domsstaten« (30). Af samme grund maa den i artikel 31 udtrykkeligt anfoerte betingelse for at meddele fuldbyrdelsestilladelse anses for ikke at vaere opfyldt (31), saafremt den udenlandske retsafgoerelse paa tidspunktet for begaeringen om fuldbyrdelsestilladelse ikke laengere er eksigibel i domsstatens retsorden - f.eks. paa grund af, at kravet er praekluderet eller foraeldet (32).

15 Muligheden for kontradiktion er forskudt under eksekvaturproceduren. Den ret, som er kompetent (de kompetente retter i hver medlemsstat angives i konventionens artikel 32), skal tage stilling til begaeringen snarest muligt, og uden at den anden part hoeres (inaudita altera parte) (33). Den part, mod hvem begaeringen om fuldbyrdelsestilladelse fremsaettes, beskyttes derved, at denne kan ivaerksaette en kontradiktorisk proces ved at anfaegte afgoerelsen om fuldbyrdelsestilladelse inden for en frist paa en eller to maaneder efter forkyndelsen (afhaengigt af, i hvilken stat han er bosat) (34). Afgoerelsen om fuldbyrdelsestilladelse kan f.eks. anfaegtes med den begrundelse, at retsafgoerelsen endnu ikke er eksigibel, at den er blevet anfaegtet i domsstaten eller ikke er omfattet af konventionens anvendelsesomraade (35). Skyldneren kan desuden stoette appel- eller genoptagelsessagen paa forhold, som er fremkommet efter afsigelsen af den afgoerelse, som er blevet erklaeret eksigibel (f.eks. ved at godtgoere, at han har betalt den gaeld, som er omhandlet i den faeldende udenlandske dom) (36). Den kompetente ret kan imidlertid kun efterproeve den retsafgoerelse, som oenskes fuldbyrdet, med hensyn til sagens realitet eller efterproeve den procedure, hvorunder retsafgoerelsen er afsagt, inden for de i artikel 27 og 28 fastlagte graenser (jf. nedenfor i punkt 16).

16 Selv om de naermere krav til fremsaettelsen af en begaering om fuldbyrdelsestilladelse eller om anerkendelse (hvilke oplysninger begaeringen skal indeholde, og hvor mange kopier begaeringen skal indgives i), afgoeres efter anerkendelses- eller fuldbyrdelsesstatens lovgivning, foreskrives det dog i konventionen, at visse dokumenter skal fremlaegges: navnlig en genpart af den udenlandske afgoerelse, »der opfylder de noedvendige betingelser med hensyn til godtgoerelse af dens aegthed«, og, hvor det drejer sig om en udeblivelsesdom, det originale dokument eller en bekraeftet genpart, hvoraf det fremgaar, at det indledende processkrift i sagen er blevet forkyndt for den udeblevne part (jf. artikel 46).

Ifoelge artikel 47, nr. 1 - som udelukkende angaar begaeringer om fuldbyrdelsestilladelse - skal den part, som begaerer fuldbyrdelse, endvidere fremlaegge de dokumenter, hvoraf det fremgaar, i) at retsafgoerelsen efter domsstatens lovgivning er eksigibel, og ii) at retsafgoerelsen er forkyndt for modparten, saaledes at denne har faaet mulighed for at efterkomme afgoerelsen frivilligt (37). Det er naeppe noedvendigt at naevne, at bestemmelsen er naert knyttet til konventionens artikel 31, stk. 1 (jf. ovenfor i punkt 14), idet der kraeves bevis for, at retsafgoerelsen efter domsstatens lovgivning er eksigibel, hvilket kan fremgaa saavel af afgoerelsens formulering som af en i afgoerelsen indeholdt saerlig passus (38), af et saerligt dokument, eller af en sammenholdelse af den dag, paa hvilken afgoerelsen er truffet, den dag, paa hvilken den er blevet forkyndt, og de frister, parterne har til at ivaerksaette appel eller genoptagelse.

17 Hertil kommer, at retten i den stat, som begaeringen rettes til, kan udsaette sagen, eventuelt efter at have kontrolleret, at der ikke foreligger nogen af de i artikel 27 og 28 naevnte grunde til at afslaa begaeringen (jf. nedenfor i punkt 18), saafremt en udenlandsk retsafgoerelse, som begaeres anerkendt, blot er foreloebigt eksigibel i domsstaten og er blevet anfaegtet ved ordinaer appel eller genoptagelse (jf. konventionens artikel 30). Saafremt en udenlandsk retsafgoerelse, for hvilken der er meddelt fuldbyrdelsestilladelse, er anfaegtet ved appel eller genoptagelse i domsstaten (eller saafremt fristen herfor endnu ikke er udloebet), kan den ret i fuldbyrdelsesstaten, der behandler en appel- eller genoptagelsessag mod afgoerelsen om at tillade fuldbyrdelse, endvidere i henhold til konventionens artikel 38 enten a) efter begaering fra den part, der har indbragt sagen, udsaette afgoerelsen eller b) af egen drift goere fuldbyrdelsen betinget af, at der stilles en sikkerhed, som fastsaettes af retten.

18 Anerkendelse og fuldbyrdelse af udenlandske retsafgoerelser kan kun afslaas (eller ophaeves under en appel- eller genoptagelsessag) af de i konventionens artikel 27 og 28 naevnte grunde (39), dvs. i) saafremt anerkendelse (eller fuldbyrdelsestilladelse) vil stride mod grundlaeggende retsprincipper i den stat, som begaeringen rettes til, ii) saafremt en udebleven sagsoegt ikke har faaet mulighed for at varetage sine interesser under sagen (det indledende processkrift i sagen eller en tilsvarende retsakt er ikke forskriftsmaessigt blevet forkyndt eller meddelt), iii) saafremt afgoerelsen er uforenelig med en anden afgoerelse mellem de samme parter truffet i den stat, som begaeringen rettes til, iv) saafremt retten i domsstaten ved sin afgoerelse har afgjort et praejudicielt spoergsmaal paa et omraade, som ikke henhoerer under konventionen (40), i modstrid med en bestemmelse i den internationale privatret i den stat, som begaeringen rettes til, v) saafremt afgoerelsen er uforenelig med en afgoerelse, der tidligere er truffet i en ikke-kontraherende stat mellem samme parter i en tvist, der har samme genstand og hviler paa samme grundlag, og denne sidstnaevnte afgoerelse opfylder de noedvendige betingelser for at blive anerkendt i den stat, som begaeringen rettes til (artikel 27), vi) saafremt konventionens specielle og praeceptive kompetenceregler (f.eks. for saa vidt angaar forsikringsaftaler og forbrugerkontrakter) eller konventionens regler om enekompetence er tilsidesat, eller vii) saafremt anerkendelse og fuldbyrdelse er forbudt i medfoer af en konvention, som den stat, som begaeringen rettes til, tidligere har indgaaet med en tredjestat, paa hvis omraade sagsoegte paa tidspunktet for afsigelsen af retsafgoerelsen havde sin bopael eller sit saedvanlige opholdssted, saafremt afgoerelsen i domsstaten kun har kunnet stoettes paa en af de i konventionens artikel 3, stk. 2, naevnte saakaldte »eksorbitante« kompetenceregler (artikel 28).

19 Den ret, som behandler begaeringen, kan i intet tilfaelde efterproeve den udenlandske retsafgoerelse med hensyn til sagens realitet (jf. konventionens artikel 29 og 34). Retten kan hverken naegte at anerkende retsafgoerelsen eller at give fuldbyrdelsestilladelse ved at saette sig i den udenlandske rets sted, selv om den er af den opfattelse, at dommen er forkert med hensyn til de faktiske eller retlige forhold, og selv om det drejer sig om en udeblivelsesdom over for en sagsoegt anlagt i et andet land (41). Dette forbud - som er udtryk for den respekt og tillid, som retsordenen i den stat, begaeringen rettes til, indroemmer retsplejen i domsstaten (42), og som forstaerkes gennem det naesten generelle (43) forbud mod at efterproeve kompetencen for retten i domsstaten - er efter min opfattelse kardinalpunktet i konventionens opbygning.

20 Hvad angaar den noejagtige afgraensning af virkningerne af den udenlandske retsafgoerelse, der saaledes er blevet »naturaliseret« (44), har Domstolen - paa grundlag af Jenard-rapporten (45) - fastslaaet, at der i princippet ikke er grund til at tillaegge den udenlandske retsafgoerelse en betydning eller virkninger, som den ikke har i domsstaten (teorien om fri bevaegelighed for domme) (46). Visse juridiske forfattere vil dog tage et forbehold i denne forbindelse, hvilket har faaet officiel stoette af generaladvokat Darmon i Hoffmann-sagen: Den udenlandske dom kan ikke i den stat, begaeringen rettes til, faa videre retsvirkninger end andre indenlandske retsafgoerelser af samme art (teorien om ligestilling med retsvirkningerne af indenlandske afgoerelser) (47).

Konkursafgoerelser falder uden for konventionens anvendelsesomraade

21 Det er efter min opfattelse - paa baggrund af den beskrevne konventionsordning for gensidig anerkendelse af domme (jf. ovenfor i punkt 10-20) - lettere at forstaa grunden til, at Éric Coursier i forbindelse med appelbehandlingen af afgoerelsen om at meddele fuldbyrdelsestilladelse i hovedsagen har indtaget det ovenfor beskrevne standpunkt (jf. punkt 5). Som det konstateres i forelaeggelsesdommen, henhoerer den faeldende retsafgoerelse under konventionen og kan som saadan - i det mindste teoretisk og bortset fra den loesning, som maatte blive valgt i den foreliggende sag - erklaeres eksigibel. Afgoerelsen om at erklaere Éric Coursier's konkursbo for sluttet paa grund af, at aktiverne var utilstraekkelige - afsagt den 16. juni 1994 af Tribunal de commerce de Briey - angaar derimod et omraade (»konkurs, akkord og andre lignende ordninger«), som falder uden for konventionens anvendelsesomraade (jf. artikel 1, stk. 2, nr. 2), og denne afgoerelse kan derfor ikke i medfoer af artikel 26 automatisk anerkendes i luxembourgsk ret.

Insolvensprocedurerne blev udelukket fra konventionens anvendelsesomraade, fordi det paa davaerende tidspunkt blev anset for at vaere forbundet med uoverstigelige vanskeligheder at finde en loesning, som var acceptabel for alle medlemsstaterne, paa et saa kompliceret omraade som konkurs. Paa grund af disse vanskeligheder og for ikke at forsinke vedtagelsen af den almindelige konvention unoedigt, fandt den komité af nationale eksperter, som var nedsat af Raadet, at omraadet kunne udelukkes fra konventionsudkastet. Samtidig indledtes der saerskilte forhandlinger med henblik paa vedtagelse af en saerlig konkurskonvention, hvis materielle anvendelsesomraade skulle afgraenses saaledes, at der var »mindst muligt tomrum mellem de to konventioners anvendelsesomraader« (48). Det kan bemaerkes, at Domstolen for laengst har praeciseret, at de her omhandlede ordninger, der er udelukket fra konventionens anvendelsesomraade, efter de forskellige lovgivninger i de kontraherende stater beror paa, at debitor standser sine betalinger, er insolvent eller mister sin kreditvaerdighed, hvilket enten medfoerer et retsligt indgreb, der afsluttes med en kollektiv tvangsrealisering af debitors formuegoder, eller dog en retslig kontrol. Desuden »maa det noedvendigvis vaere saaledes, at retsafgoerelser, der vedroerer en konkursbehandling, kun er udelukket fra konventionens anvendelsesomraade, naar de direkte udspringer af konkursen og er afsagt i snaever forbindelse med en sag om konkurs, akkord og andre lignende ordninger i den anfoerte forstand« (49).

Det forekommer mig derfor ubestrideligt, at afgoerelsen om at anse Éric Coursier's konkursbo for sluttet - som direkte udspringer af konkursbehandlingen og afslutter denne - ikke kan paaberaabes af skyldneren med henblik paa at hindre Fortis i at inddrive sin fordring. I den foreliggende sag er konventionen reelt udelukkende til ulempe for Éric Coursier, hvis loen kan goeres til genstand for arrest, uanset at han i medfoer af fransk ret - ifoelge hvilken de to retsafgoerelser, som er relevante i hovedsagen, er afsagt - har opnaaet immunitet mod fuldbyrdelse. Som det anfoeres i Jenard-rapporten (50): »Inden afslutningen af denne saerlige konkurskonvention vil tvister, der umiddelbart udspringer af en konkurs, fortsat vaere reguleret af de almindelige retsregler eller af de mellem de enkelte kontraherende stater eksisterende bilaterale konventioner.«

22 Den Franske Republik og Storhertugdoemmet Luxembourg har ikke indgaaet nogen bi- eller multilateral konvention om retternes kompetence, anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgoerelser paa konkursomraadet. Desuden er konkurskonventionen endnu ikke traadt i kraft (51). Artikel 25 i konventionen bestemmer under overskriften »Anerkendelse og fuldbyrdelse af andre afgoerelser«, at »Afgoerelser om behandlingen og om afslutningen af en insolvensprocedure truffet af en ret, hvis beslutning om at indlede proceduren anerkendes [i medfoer af konventionens kompetenceregler], anerkendes ligeledes uden andre formaliteter. Afgoerelserne fuldbyrdes i overensstemmelse med artikel 31-51 (med undtagelse af artikel 34, stk. 2) i den [almindelige] konvention« (min fremhaevelse - Domstolens oversaettelse).

23 For saa vidt angaar den mulighed, at Tribunal de commerce de Briey's dom af 16. juni 1994 kan anerkendes i Luxembourg i medfoer af de almindelige retsregler, er der naturligvis tale om et spoergsmaal, som jeg kun kan omtale ganske kort, da besvarelsen af dette spoergsmaal kraever en fortolkning, ikke af konventionens bestemmelser, men af de relevante bestemmelser i national ret, hvilket falder uden for rammerne for saavel det praejudicielle spoergsmaal som Domstolens kompetence.

Jeg skal derfor blot minde om, at Cour supérieure de justice har anfoert i forelaeggelsesdommen, at det ikke kan udelukkes, at afgoerelser truffet af udenlandske domstole angaaende den konkursramte debitors betalingsevne og formuegoder - efter den »universelle« opfattelse, der gaelder inden for luxembourgsk international privatret paa konkursomraadet - paa visse betingelser kan tillaegges samme retsvirkninger i Luxembourg som i domsstaten. Dette gaelder, uanset om der er truffet formel afgoerelse om fuldbyrdelsestilladelse. Ifoelge den forelaeggende ret gaelder dette princip imidlertid ikke afgoerelser, som hidroerer fra en stat, hvis lovgivning tager udgangspunkt i territorialhoejhedsgrundsaetningen og princippet om flere konkurser, saaledes som det er tilfaeldet i fransk ret. En fransk dom afsagt i forbindelse med insolvensbehandling, som paaberaabes i Luxembourg, kan saaledes kun have en rent territorial virkning. Overfoert paa den foreliggende sag indebaerer dette princip, at dommen ikke er til hinder for individualforfoelgning for saa vidt angaar de af den konkursramtes formuegoder, der befinder sig i Luxembourg (52).

Besvarelsen af det praejudicielle spoergsmaal, som er forelagt for Domstolen

24 Jeg vil mene, at det problem, som den forelaeggende ret har anmodet om Domstolens fortolkning med henblik paa at loese, herefter er tilstraekkeligt afgraenset. Af de grunde, der er anfoert i det foelgende, er det min opfattelse, at det af Cour supérieure de justice stillede spoergsmaal skal besvares benaegtende.

25 Det er vaerd at laegge maerke til, at den forelagte sag ikke paa nogen maade adskiller sig i materiel henseende fra andre sager, hvor der opstaar spoergsmaal om fri bevaegelighed for domme, hvorved skyldneren er blevet paalagt en betalingspligt: Eftersom der ikke kan foretages fuldbyrdelse i skyldnerens formuegoder i domsstaten - hvilket er blevet konstateret ved afgoerelsen om at slutte konkursbehandlingen som foelge, at aktiverne var utilstraekkelige - er det lykkedes skyldneren at undgaa den handlepligt, som han er blevet paalagt ved retsafgoerelsen, og det kraeves nu, at han efterkommer denne pligt paa fuldbyrdelsesstatens omraade, hvor der - i modsaetning til domsstaten - findes formuegoder, som der kan ske fuldbyrdelse i. Denne forpligtelse bestaar, og den kan efter min opfattelse goeres gaeldende. Der er ikke grund til at aendre denne konklusion paa grund af retsskridt (herunder reglerne om immunitet mod fuldbyrdelse), i forbindelse med en efterfoelgende kollektiv retsforfoelgning, som kun har virkning paa det nationale omraade og er bragt i anvendelse paa skyldneren som foelge af hans personlige virksomhed i domsstaten. Ved at tage loennet beskaeftigelse i en anden kontraherende stat har Éric Coursier udsat sig for risikoen for at miste det »vaern« i form af personlig immunitet, som han havde opnaaet i Frankrig. Det var i hvert fald tvivlsomt, om den ved Tribunal de commerce de Briey's dom opnaaede immunitet mod fuldbyrdelse i domsstaten automatisk kunne faa en virkning, som blev overfoert fra det franske retssystem til retssystemet i den anden stat.

26 Det forekommer mig desuden, at det standpunkt, som skyldneren har indtaget i hovedsagen, hverken har stoette i konventionens ordlyd eller aand. Kravet i forbindelse med de forenklede regler om meddelelse af fuldbyrdelsestilladelse om, at en retsafgoerelse skal vaere eksigibel i domsstaten - hvilket har fundet udtryk i artikel 31, stk. 1, og artikel 47, nr. 1, som nu paaberaabes af Éric Coursier - skyldes udelukkende, at det ikke efter konventionen er en betingelse for fuldbyrdelsestilladelse, at den udenlandske retsafgoerelse har opnaaet formel retskraft (53). Jeg har beskrevet ovenfor, hvorledes konventionen er opbygget (jf. ovenfor i punkt 11). Det er rigtigt, at selv en retsafgoerelse, som allerede kan fuldbyrdes (paa grund af dens karakter eller paa grund af, at retten har erklaeret den for eksigibel), og som er blevet ligestillet med en national retsafgoerelse med henblik paa tvangsfuldbyrdelse i en anden kontraherende stat, kan ophoere med at have virkning i domsstaten som foelge af en senere kassations- eller annullationsafgoerelse. Der tages i konventionen hoejde for denne situation derved, at den nye udenlandske retsafgoerelse automatisk skal anerkendes i den anden stat, hvor den saaledes kan faa fuld virkning i forhold til den tidligere afgoerelse (54). Saafremt den nye udenlandske kassations- eller annullationsafgoerelse imidlertid ikke kan anerkendes (f.eks. fordi det indledende processkrift i sagen ikke er blevet behoerigt forkyndt eller ikke er blevet forkyndt i rette tid for en udebleven sagsoegt), er det paa ny konventionens artikel 31, som bliver afgoerende, eftersom afgoerelsen om at tillade fuldbyrdelse af den senere annullerede eller aendrede retsafgoerelse kan erklaeres ugyldig i medfoer af denne bestemmelse (55).

27 Naar dette er sagt, skal det ogsaa straks tilfoejes, at den foreliggende sag uden tvivl adskiller sig paa flere punkter fra det netop naevnte eksempel: Ved den faeldende dom blev Fortis' fordring anerkendt som forfalden og eksigibel (dvs. den var ikke afhaengig af en frist eller af andre betingelser), og dommen fik formel retskraft lang tid inden begaeringen og kendelsen om fuldbyrdelsestilladelse. Det fremgaar heller ikke, at den ved dommen anerkendte betalingsforpligtelse er ophoert f.eks. paa grund af, at kravet er blevet indfriet. Det kan saaledes formodes, at kreditinstituttets interesse i at inddrive fordringen er uaendret (jf. ovenfor i punkt 15). Den luxembourgske ret, som tog stilling til begaeringen om fuldbyrdelsestilladelsen, har dermed, da den kontrollerede, at den faeldende dom var forskriftsmaessig, med rette indroemmet retsafgoerelsen samme eksekutionskraft, som i fransk ret tillaegges alle domme af denne art. Det er hermed udelukket, at den faeldende dom i den luxembourgske retsorden tillaegges »rettigheder« (jeg foretraekker her at tale om »virkninger«) »som den ikke har i domsstaten«.

Det er rigtigt, at Fortis ikke laengere kan tvangsinddrive den paagaeldende fordring i Frankrig, men dette skyldes en saerskilt afgoerelse (Tribunal de commerce de Briey's dom), der (ligesom den lovbestemmelse, der ligger til grund for afgoerelsen) er truffet paa et omraade, som ikke hoerer under konventionen - naermere bestemt omraadet for konkurs og anden bobehandling - og som derfor ikke kan omfattes af den frie bevaegelighed for domme og anerkendes f.eks. i Luxembourg (jf. ovenfor i punkt 21 og 22). De kontraherende stater har truffet en klar og utvetydig beslutning om at udelukke dette omraade fra konventionen, og der er efter min opfattelse ingen tvivl om, at de bestemmelser, hvori konventionens materielle anvendelsesomraade defineres, har forrang inden for det saaledes afgraensede omraade frem for bestemmelserne om, hvorvidt udenlandske retsafgoerelser, som der fremsaettes begaering om fuldbyrdelsestilladelse for, er eksigible. Hertil kommer, at der efter luxembourgsk lovgivning ikke kan tillaegges den franske retsafgoerelse virkning uden for Frankrig (jf. ovenfor i punkt 23). Denne retsafgoerelse har saaledes ikke betydning for den forelaeggende ret. I modsat fald, og saafremt man skulle foelge Éric Coursier's argumentation, ville det - som anfoert med rette af Fortis - foere til et ulogisk resultat: Den franske dom, hvorved konkursboet blev erklaeret sluttet, og som klart falder uden for konventionens materielle anvendelsesomraade, ville da automatisk blive anerkendt i luxembourgsk ret, hvorimod der ikke ville kunne meddeles fuldbyrdelsestilladelse for den faeldende dom, som med sikkerhed omfattes af konventionen.

28 Endelig skal jeg blot bemaerke, at den her foreslaaede loesning, hvormed der gives adgang til tvangsinddrivelse i fuldbyrdelsesstaten af den paagaeldende fordring, ikke som frygtet af Kommissionen indebaerer et indgreb i princippet om ligebehandling af de fordringshavere, der deltog i den konkursbehandling, som i mellemtiden er afsluttet i domsstaten. De oevrige fordringshavere, som er i besiddelse af et fuldbyrdelsesgrundlag (herunder et retsforlig) eller et officielt bekraeftet dokument (jf. konventionens artikel 50 og 51) - og som paa grund af Tribunal de Briey's dom er blevet hindret i at ivaerksaette individualforfoelgning af skyldneren i den stat, hvor de har opnaaet fuldbyrdelsesgrundlaget - kan anmode om fuldbyrdelsestilladelse for deres fuldbyrdelsesgrundlag og indtraede i den af den foerste fordringshaver anlagte inddrivelsessag i fuldbyrdelsesstaten og dermed deltage i en fremtidig kollektiv og ligelig fordeling af skyldnerens midler (her bortses fra eventuelle materielle regler om privilegerede fordringer og regler, som tillaegger de fordringshavere, der som de foerste har tvangssikret deres krav en fortrinsstilling) (56).

Forslag til afgoerelse

Sammenfattende foreslaar jeg Domstolen at besvare det af Cour supérieure de justice stillede praejudicielle spoergsmaal saaledes:

»En retsafgoerelse, hvorved en skyldner tilpligtes at betale et pengebeloeb, er fortsat eksigibel - hvilket i medfoer af artikel 31 i konventionen om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgoerelser i borgerlige sager, herunder handelssager, er en betingelse for, at der kan meddeles fuldbyrdelsestilladelse for afgoerelsen i en anden kontraherende stat - uanset at den part, som der begaeres fuldbyrdelsestilladelse over for, i domsstaten er varigt beskyttet mod individualforfoelgning paa grund af en anden retsafgoerelse, som er truffet i denne stat i forbindelse med en konkursbehandling, men som ikke kan anerkendes i den stat, hvori der anmodes om fuldbyrdelsestilladelse, hverken paa grundlag af konventionen eller paa grundlag af national lovgivning.«

(1) - EFT 1978 L 304, s. 17. En kodificeret udgave af Bruxelles-konventionen, som aendret ved de senere tiltraedelseskonventioner (hvoraf den seneste er konventionen af 29.11.1996 om Republikken OEstrigs, Republikken Finlands og Kongeriget Sveriges tiltraedelse af den almindelige konvention), er offentliggjort i EFT 1998 C 27, s. 1.

(2) - Jf. protokollen vedroerende Domstolens fortolkning af konventionen af 27.9.1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgoerelser i borgerlige sager, herunder handelssager, undertegnet i Luxembourg den 3.6.1971 (EFT 1978 L 304, s. 31). Den kodificerede udgave af protokollen, som aendret ved tiltraedelseskonventionerne, er offentliggjort i EFT 1998 C 27, s. 28.

(3) - Betalingsstandsningsordningen (»redressement judiciaire«) blev indfoert ved lov nr. 85-98 af 25.1.1985 om realisering af formuegoder og afvikling af virksomheder (herefter »lov nr. 85-98«) og tilsigter at hjaelpe virksomheder i oekonomiske vanskeligheder, saaledes at virksomheden kan fortsaette, arbejdspladserne bevares, og der kan tilvejebringes en samlet gaeldsordning. Betalingsstandsningen kan enten foere til, at virksomheden rekonstrueres, at virksomheden helt eller delvist afhaendes, eller at den tages under konkursbehandling (jf. artikel 1).

(4) - Jf. ovenfor i fodnote 3.

(5) - Som aendret med virkning fra den 1.10.1994 ved artikel 75 i lov nr. 94-475 af 10.6.1994 om forebyggende foranstaltninger og behandlingen af virksomheder i oekonomiske vanskeligheder.

(6) - Udtrykket »rettigheder, der er knyttet til kreditors person« omfatter fordringer paa forplejning og forskellige godtgoerelses- og erstatningskrav (jf. F. Derrida, P. Godé og J.-P. Sortais, Redressement et liquidation judiciaires des entreprises, cinq années d'application, Paris, 1991, 3. udgave, s. 430 og 431).

(7) - Ifoelge konventionens artikel 32 skal »begaeringen [i henhold til artikel 31, stk. 1 (jf. ovenfor i punkt 1)] ... fremsaettes ... i Luxembourg, over for praesidenten for 'Tribunal d'arrondissement'«.

(8) - Domstolen har for laengst klart udtalt, at »konventionen ... kun [indeholder] regler om meddelelse af fuldbyrdelsespaategning paa udenlandske eksekutionsgrundlag og ... ikke [angaar] selve fuldbyrdelsen, der forbliver underkastet vedkommende nationale lovgivning«. Det er dog en forudsaetning, at anvendelsen af de nationale procesregler ikke svaekker den tilsigtede virkning af konventionens fuldbyrdelsessystem (jf. dom af 2.7.1985, sag 148/84, Brasserie du pêcheur, Sml. s. 1981, praemis 18, og af 4.2.1988, sag 145/86, Hoffmann, Sml. s. 645, praemis 27, 28 og 29).

(9) - M. Donnier omtaler i Voies d'exécution et procédures de distribution, Paris, 1993 (3. udgave), s. 49, 50 og 51, »immunitet mod fuldbyrdelse« som en i loven indroemmet undtagelse - specielt til fordel for skyldneren - som under visse omstaendigheder skal fritage denne for tvangsfuldbyrdelse.

(10) - Jf. nedenfor i punkt 19.

(11) - Jf. nedenfor i punkt 16.

(12) - Ifoelge konventionens artikel 2, stk. 1, skal »med forbehold af bestemmelserne i denne konvention ... personer, der har bopael paa en kontraherende stats omraade, uanset deres nationalitet, sagsoeges ved retterne i denne stat«. Naar de materielle, territoriale og tidsmaessige betingelser for at anvende konventionen er opfyldt, har retterne i de kontraherende stater saaledes pligt til at goere brug af denne (jf. rapporten i forbindelse med udkastet til konventionen om Kongeriget Danmarks, Irlands og Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirlands tiltraedelse af konventionen, udarbejdet af professor P. Schlosser (herefter »Schlosser-rapporten«) (EFT 1979 C 59, s. 71, navnlig s. 97)). Det er ikke tilfaeldigt, at Domstolen har fastslaaet, at der ex officio skal tages stilling til spoergsmaal vedroerende anvendelsesomraadet for konventionens bestemmelser om retternes internationale kompetence, jf. dom af 19.1.1993, sag C-89/91, Shearson Lehman Hutton, Sml. I, s. 139, praemis 10.

(13) - Jf. Y. Guyon, Droit des affaires et des entreprises, Paris, 1997 (6. udgave), bind 2, s. 375, Y. Chaput, Droit du redressement et de la liquidation judiciaires des entreprises, Paris, 1987, s. 254 og 255, og F. Derrida, P. Godé og J.-P. Sortais, fodnote 6, s. 431.

(14) - Jf. Y. Chaput, fodnote 13, s. 253. Tilsvarende afspejler de i artikel 169, stk. 2, fastsatte undtagelser, hvor skyldneren har udvist uagtsomhed og derfor ikke fortjener den i loven foreskrevne fordelagtige behandling, den tilsvarende behandling af selskabsledelsen, som i forbindelse med konkursbehandlingen risikerer krav om indbetaling af beloeb til konkursboet (og, i tilfaelde af alvorligt misbrug, risikerer at blive holdt personligt ansvarlige, jf. artikel 178 ff. i lov nr. 85-98).

(15) - Jf. Y. Guyon, fodnote 13, s. 13. Jf. ligeledes B. Dureuil og J. Mestre, »La 'purge' des dettes par l'article 169 de la loi du 25.1.1985«, Rev. proc. coll., 1989, s. 389.

(16) - Jf. B. Dureuil og J. Mestre, fodnote 15, s. 398.

(17) - Jf. F. Derrida, P. Godé og J.-P. Sortais, fodnote 6, s. 426.

(18) - Jf. Hoffmann-dommen, ovenfor i fodnote 8, praemis 10. Som generaladvokat Tesauro har anfoert, beror den omstaendighed, at artikel 220 »overlader det til medlemsstaterne, ikke til faellesskabsinstitutionerne, at virkeliggoere de i artiklen fastsatte maal ... [paa], at domsmyndigheden i borgerlige sager, herunder handelssager, under alle omstaendigheder forbliver hos medlemsstaterne; dette er dog ikke til hinder for at antage, at de bestemmelser, artikel 220 har for oeje, er omfattet af traktatens anvendelsesomraade, jf. artikel 2. Den frie bevaegelighed for domme har nemlig grundlaeggende betydning med henblik paa at undgaa de vanskeligheder, det kan indebaere for det faelles markeds funktion, hvis de individuelle krav, der opstaar i de talrige retsforhold inden for dette marked, ikke let kan konstateres og haandhaeves ad rettens vej« (jf. punkt 8 i generaladvokatens forslag til afgoerelse af 16.12.1993 i sag C-398/92, Mund & Fester, dom af 10.2.1994, Sml. I, s. 467, en fodnote er udeladt).

(19) - Jf. H. Gaudemet-Tallon, Les conventions de Bruxelles et de Lugano, Paris, 1993, s. 211.

(20) - Retten i domsstaten skal f.eks. paa embeds vegne erklaere sig inkompetent, saafremt der for den indbringes en tvist, som hoerer under en i en anden kontraherende stat beliggende rets enekompetence (jf. konventionens artikel 19), og saafremt en udenlandsk sagsoegt ikke giver moede, og retten ikke er kompetent efter reglerne i konventionen (jf. artikel 20, stk. 1). Desuden skal retten udsaette paakendelsen, indtil det er fastslaaet, at den udeblevne sagsoegte har haft mulighed for at varetage sine interesser under sagen (jf. artikel 20, stk. 2).

(21) - Jf. dom af 21.5.1980, sag 125/79, Couchet Frères, Sml. s. 1553, praemis 13. K.D. Kerameus har anfoert, at: »Ved at tillaegge retten i domsstaten ret til at afgoere alle kompetencespoergsmaal undgaar konventionens regler om anerkendelse og fuldbyrdelse de mest betydelige hindringer for den faktiske anvendelse af alle de andre bilaterale og multilaterale traktater. Med denne oegede betydning af kompetencereglerne opnaas netop en vaesentlig forbedring af mulighederne for saavel anerkendelse som fuldbyrdelse« (jf. »Basic rules relating to recognition and enforcement of foreign judgments under the Brussels Convention«, i Studia juridica, 1995, bind III, s. 495, navnlig s. 505, Domstolens oversaettelse).

(22) - Jf. G.A.L. Droz, Compétence judiciaire et effets des jugements dans le Marché Commun, Paris, 1972, s. 353.

(23) - Ved »foreloebige, herunder sikrende retsmidler« forstaas i henhold til artikel 24 »retsmidler, som inden for de omraader, der er omfattet af konventionens anvendelsesomraade, skal sikre opretholdelsen af en bestemt faktisk eller retlig situation med det formaal at beskytte rettigheder, der i oevrigt paastaas anerkendt ved afgoerelsen af sagens realitet«, jf. dom af 26.3.1992, sag C-261/90, Reichert og Kockler, Sml. I, s. 2149, praemis 34. Dog er foreloebige, herunder sikrende retsmidler, som traeffes, uden at den part, mod hvem de er rettet, er blevet tilvarslet, og som kan fuldbyrdes uden forudgaaende forkyndelse, ikke omfattet af reglerne om anerkendelse og fuldbyrdelse i konventionens afsnit III (jf. den i fodnote 21 anfoerte dom i sagen Couchet Frères).

(24) - Jf. F. Pocar, La convenzione di Bruxelles sulla giurisdizione e l'esecuzione delle sentenze, Milano, 1995 (3. udgave), s. 27 (Domstolens oversaettelse).

(25) - Jf. H. Gaudemet-Tallon, fodnote 19, s. 227.

(26) - Jf. G. Tarzia, »Les titres exécutoires et le recouvrement des créances dans l'Union européenne«, i Actualité du droit/Annales de droit de Liège, 1995, s. 381, navnlig s. 383. For at de kompetente myndigheder i den stat, som begaeringen rettes til, faktisk skal kunne inddrive kravet, maa eksekutionsgrundlaget vaere saa konkret formuleret, at de paagaeldende myndigheder kan fuldbyrde kravet under udoevelse af deres kompetence. Selv om det saaledes under eksekvaturproceduren i lighed med en national afgoerelse af samme art skal undersoeges, om fundamentet er eksigibelt, foreskrives det ikke i konventionen, at denne kontrol skal foretages af de myndigheder, som er ansvarlige for inddrivelsen. Retten i den stat, som begaeringen rettes til, kan med henblik paa at bestemme det eksigible indhold af den udenlandske retsafgoerelse, fortolke domskonklusionen i lyset af de underliggende praemisser (jf. Oberlandesgericht Saarbruecken's kendelse af 3.8.1987, nr. 5 W 102/87 (Répertoire de jurisprudence du droit communautaire, série D, I-31-B 12), hvorved denne ret tillod fuldbyrdelse af en fransk dom om tilbagebetaling af visse laan, men kun for saa vidt angaar hovedstolen og ikke for saa vidt angaar et endnu ikke betalt rentebeloeb for en bestemt periode forud for domsafsigelsen, som ifoelge den oprindelige afgoerelse skulle betales efter fradrag af visse beloeb, som skyldneren allerede havde betalt i rente.

(27) - Jf. dom afsagt af Frankrigs Cour de cassation den 5.5.1993, nr. 676/90-21 473, Times Newspapers/Pordéa (Gazette du Palais, 1994, I, s. 383).

(28) - Mens »eksekvaturproceduren i de stater, hvis regler for 'import' af retsafgoerelser bygger paa fransk ret, dvs. de medlemsstater, som foerst tiltraadte konventionen, tilsigter at forsyne den udenlandske retsafgoerelse med den 'fuldbyrdelsespaategning', hvormed domstolene traditionelt paalaegger de kompetente myndigheder at fuldbyrde domme (eller afgoerelser) ... gennemfoeres fuldbyrdelsen i common law-landene, som har tiltraadt konventionen senere, ved hjaelp af en 'registration' (i et eller flere af de selvstaendige retssystemer i Storbritannien: England og Wales, Skotland og Nordirland), hvilket bestaar i at indfoere den udenlandske retsafgoerelse i 'the records' eller i den paagaeldende rets retsbog, som om afgoerelsen var blevet truffet af denne ret. Paa denne maade opnaar man, at den saaledes registrerede afgoerelse '... shall, for the purposes of execution, be of the same force and effect ... as [if] the judgment had been originally given in the registering court ...'« (jf. A. Miele, La cosa giudicata straniera, Padova, 1989, s. 20 og 21, en fodnote er udeladt, Domstolens oversaettelse).

(29) - Jf. H. Gaudemet-Tallon, fodnote 19, s. 228, A. Miele, fodnote 28, s. 10, og P. Moreau, »De l'exequatur et des causes de préférence«, i Actualité du droit/Annales de droit de Liège, 1995, s. 395, navnlig s. 398.

(30) - Jf. P. Jenards rapport af 27.9.1968 om konventionen (EFT 1979 C 59, s. 1, herefter »Jenard-rapporten«), navnlig s. 48 (en fodnote er udeladt, min fremhaevelse).

(31) - Jf. G.A.L. Droz, (fodnote 22), s. 351. Ifoelge s. O'Malley og A. Layton i European Civil Practice, London, 1989, s. 744, skal den udenlandske retsafgoerelse vaere eksigibel paa det tidspunkt, hvor retten i den stat, som begaeringen rettes til, afsiger sin kendelse.

(32) - I engelsk ret er det f.eks. noedvendigt at indhente en saerlig tilladelse (writ of execution) for at faa fuldbyrdet et krav, naar der er forloebet mere end seks aar fra domsafsigelsen (jf. Rules of the Supreme Court (rev.) Ord. 46, r 2, jf. s. O'Malley og A. Layton (fodnote 31, s. 744) fodnote 20).

(33) - Dette skal naturligvis sikre »det overraskelsesmoment, som eksekvaturproceduren boer indebaere ... idet det er hensigten at fratage sagsoegte muligheden for at unddrage sine aktiver fra fuldbyrdelsen« (jf. Jenard-rapporten, fodnote 30, s. 50). En part, der i en kontraherende stat har opnaaet en for ham gunstig retsafgoerelse, som kan erklaeres eksigibel i en anden kontraherende stat, kan derimod ikke ved en ret i denne sidste stat nedlaegge paastand om, at den anden part i sagen doemmes til noget, hvortil han allerede er doemt i den foerstnaevnte stat, selv om denne fremgangsmaade skulle vaere mere fordelagtig eller mindre kostbar end konventionens anerkendelsesprocedure, jf. dom af 30.11.1976, sag 42/76, De Wolf, Sml. s. 1759.

(34) - Saafremt afgoerelsen om fuldbyrdelsestilladelse anfaegtes, eller fristen herfor endnu ikke er udloebet, kan den berettigede ikke ivaerksaette tvangsfuldbyrdelse vedroerende skyldnerens formuegoder, men kan kun benytte de sikrende retsmidler, som er til raadighed i den stat, begaeringen rettes til (jf. konventionens artikel 33-39). Saafremt begaeringen om fuldbyrdelsestilladelse afslaas, kan rekvirenten appellere eller indgive begaering om genoptagelse til de i konventionens artikel 40 naevnte retter, for hvilke proceduren er kontradiktorisk.

(35) - Jf. Jenard-rapporten, fodnote 30, s. 51, og Schlosser-rapporten, fodnote 12, s. 134.

(36) - Jf. Jenard-rapporten (fodnote 30, s. 51), hvori det anfoeres, at »en saadan indsigelse [er] speciel for eksekvaturproceduren«, og Oberlandesgericht Muenchen's kendelse af 30.11.1979 (nr. 25 W 1937/79, Répertoire de jurisprudence de droit communautaire, série D, I-34-B 4), hvor en afgoerelse om fuldbyrdelsestilladelse blev ophaevet, fordi den i en italiensk dom konstaterede betalingsforpligtelse delvis var bortfaldet.

(37) - Det bemaerkes, at begaeringen ikke uden videre afvises, saafremt de i artikel 46 og 47 naevnte dokumenter ikke fremlaegges, men at retten skal udsaette afgoerelsen og give den, der fremsaetter begaeringen, en frist. Kun hvis de fremlagte dokumenter ikke er tilstraekkelige, og retten ikke kan fastslaa sagens kendsgerninger, skal den afvise begaeringen (jf. Jenard-rapporten, fodnote 30, s. 50).

(38) - Jf. Jenard-rapporten, fodnote 30, s. 55. Saafremt det ikke klart fremgaar af afgoerelsen, at denne er eksigibel, kan retten i den stat, som begaeringen rettes til, fortolke dommen ud fra sit eget kendskab til lovgivningen i domsstaten (og eventuelt afslaa begaeringen om fuldbyrdelsestilladelse; jf. Oberlandesgericht Stuttgart's kendelse af 19.5.1976, nr. 5 W 9/76 (Répertoire de jurisprudence de droit communautaire, série D, I-47-B 1), hvor en fransk skilsmissedom ikke blev anset for foreloebigt eksigibel alene for saa vidt angaar aegtefaellens pligt til at betale bidrag til den fraskilte hustru).

(39) - Jf. dog ovenfor i punkt 14, hvor der omtales en anden grund til at afslaa fuldbyrdelsestilladelse - som implicit fremgaar af konventionens artikel 31, stk. 1, og artikel 47, nr. 1 - nemlig at den udenlandske retsafgoerelse paa tidspunktet for begaeringens fremsaettelse ikke laengere er eksigibel.

(40) - Spoergsmaal om fysiske personers retlige status eller deres rets- og handleevne, om formueforholdet mellem aegtefaeller eller om arv efter loven eller testamente. Anerkendelse eller fuldbyrdelse kan dog ikke naegtes, hvis den udenlandske afgoerelse foerer til samme resultat som i det tilfaelde, hvor bestemmelserne i fuldbyrdelsesstatens internationale privatret havde vaeret anvendt (konventionens artikel 27, nr. 4).

(41) - Jf. Jenard-rapporten, fodnote 30, s. 46.

(42) - Jf. J. Beauchard og C. Houssa, »La procédure d'exequatur«, i Les convention de Bruxelles et de La Haye en matière civile et commerciale (redaktion G. de Leval), Bruxelles, 1994, s. 55, navnlig paa s. 57.

(43) - Med forbehold af de undtagelser, som anfoeres i konventionens artikel 28, stk. 1 (jf. ovenfor i punkt 16).

(44) - Denne rammende formulering er anvendt af P. Bellet i »Reconnaissance et exécution des décisions en vertu de la Convention du 27 septembre 1968«, Revue trimestrielle de droit européen, 1975, s. 32, navnlig s. 41.

(45) - Jf. fodnote 30.

(46) - »En udenlandsk retsafgoerelse, der er anerkendt i henhold til konventionens artikel 26, [skal] i princippet ... have samme virkninger i den stat, begaeringen rettes til, som den har i domsstaten« (jf. den i fodnote 8 anfoerte Hoffmann-dom, hvori Domstolen fastslog, at fuldbyrdelsen af en (tysk) dom, hvorved en aegtefaelle var blevet paalagt at betale underholdsbidrag til sin hustru - og som fortsat var eksigibel i domsstaten (hvor en senere skilsmissedom afsagt af en nederlandsk ret ikke var blevet anerkendt), og som paa hustruens begaering i medfoer af konventionens artikel 31 var blevet erklaeret eksigibel i den stat, som begaeringen blev rettet til (Nederlandene) - ikke kunne fortsaettes, selv om der var meddelt fuldbyrdelsestilladelse, eftersom fuldbyrdelsen i henhold til sidstnaevnte stats lovgivning ikke laengere kunne gennemfoeres af grunde, der ikke var omfattet af konventionens anvendelsesomraade (bortfald af aegtemandens bidragspligt som foelge af den indenlandske retsafgoerelse om oploesning af det paagaeldende aegteskab; jeg minder om, at konventionen i medfoer af artikel 1, stk. 2, nr. 1, ikke finder anvendelse paa fysiske personers retlige status). Domstolen fandt i oevrigt, at dommen vedroerende hustrubidraget og skilsmissedommen var indbyrdes uforenelige, jf. konventionens artikel 27, nr. 3. Jf. ogsaa G. de Leval, »Une harmonisation des procédures d'exécution dans l'Union européenne est-elle concevable?« i Seizure and Overindebtedness in the European Union (redaktion G. de Leval), Haag, 1997, s. 595, navnlig s. 606.

(47) - Jf. G.A.L. Droz (fodnote 22), s. 280, og H. Gaudemet-Tallon (fodnote 19), s. 228 og 229. Ifoelge generaladvokat Darmon kan »den sidste begraensning ... forklares ud fra oensket om at harmonisere fortolkningerne og om at undgaa en overdreven brug af undtagelsesbestemmelsen vedroerende grundlaeggende retsprincipper« (jf. generaladvokatens forslag til afgoerelse af 9.7.1987 i Hoffmann-sagen, fodnote 8, Sml. s. 654, navnlig s. 657). Generaladvokaten advarer generelt mod den risiko for en fordrejning, som ville opstaa i forbindelse med anvendelsen af konventionen, hvis domsstatens retssystem skulle faa forrang for retssystemet i den stat, begaeringen rettes til, hvilket ville foere til en indskraenkning, om ikke en tilsidesaettelse, af dette (s. 658).

(48) - Jf. Schlosser-rapporten, fodnote 12, s. 90, Kommissionens udtalelse af 10.12.1981 om udkast til konventionen om konkurs, akkord og tilsvarende bobehandlinger (EFT 1981 L 391, s. 23), L. Daniele, »Fallimento e Convenzione di Bruxelles del 1968«, i La Convenzione giudiziaria di Bruxelles del 1968 e la riforma del processo civile italiano, Milano, 1985, s. 85, og J.-L. Vallens, »Le droit européen de la faillite: la Convention relative aux procédures d'insolvabilité«, i Actualité législative Dalloz, 1995, s. 217.

(49) - Jf. dom af 22.2.1979, sag 133/78, Gourdain, Sml. s. 733, praemis 4 (min fremhaevelse), hvori Domstolen fandt, at en dom afsagt paa kurators begaering af en fransk civilret i forbindelse med en konkursbehandling over den faktiske leder af en juridisk person, hvorefter denne skulle betale et beloeb til konkursmassen, faldt uden for konventionens anvendelsesomraade. Det skal i oevrigt bemaerkes, at afgoerelser som Tribunal de commerce de Briey's dom af 16.6.1994, hvorved en konkursbehandling sluttes, henhoerer under konventionen om insolvensbehandling, vedtaget den 23.11.1995 i Bruxelles (herefter »konkurskonventionen«, jf. nedenfor i fodnote 51).

(50) - Jf. fodnote 30.

(51) - Den europaeiske konvention om visse internationale spoergsmaal vedroerende konkurs (den franske version er optrykt i Actualité législative Dalloz, 1995, s. 239, den engelske version er optrykt i International Legal Materials, 1996, s. 1223, og den italienske version er optrykt i Riv. di dir. internaz. priv. et process., 1996, s. 661) kunne undertegnes frem til den 23.5.1996, og alle medlemsstaterne med undtagelse af Det Forenede Kongerige har gjort dette. Konventionen skulle i henhold til artikel 49, stk. 3, traede i kraft den foerste dag i den sjette maaned efter, at den sidst undertegnende stat havde deponeret sit ratifikations-, tiltraedelses- eller godkendelsesinstrument, paa den betingelse, at alle medlemsstaterne i Den Europaeiske Union havde ratificeret, tiltraadt eller godkendt konventionen. Ligesom de tidligere udkast, som aldrig er blevet vedtaget, bygger konkurskonventionen paa enhedsprincippet - en universel konkursbehandling i den stat, hvor »midtpunktet for skyldnerens vaesentlige interesser« befinder sig. Dette princip begraenses dog af, at det i medfoer af konventionen er muligt at aabne sekundaere konkursprocedurer med territorialt afgraensede virkninger i andre kontraherende stater, hvor hovedproceduren anerkendes (princippet om begraenset universel bobehandling).

(52) - Det naevnes derimod ikke i forelaeggelsesdommen, hvorvidt den luxembourgske ret i det mindste kan tillaegge Tribunal de commerce de Briey's dom af 16.6.1994 umiddelbar beviskraft ved at betragte dommen som en »faktisk kendsgerning« og dermed tillaegge den indirekte eller sekundaer materiel virkning, hvilket bestemmes i medfoer af de relevante interne bestemmelser, herunder de international privatretlige bestemmelser (jf. G. Carella, »Sentenza civile straniera«, i Enciclopedia del diritto, bind XLI, Milano, 1989, s. 1272, navnlig s. 1275, og A. Huet, note sous Tribunal de première instance de Saint-Pierre et Miquelon, ordonnance du 26.10.1990, PEBSA/Marinoil Service, i Revue de jurisprudence commerciale, 1991, s. 177, navnlig s. 179.

(53) - Som jeg har anfoert ovenfor (jf. punkt 15), er bestemmelsen naert knyttet til reglerne om, at retten i den stat, begaeringen rettes til, har mulighed for at udsaette en eventuel appel eller genoptagelsessag samt at tillade eksekvatur mod, at der stilles en garanti, saafremt den retsafgoerelse, som er blevet »naturaliseret«, er appelleret, eller saafremt fristen herfor endnu ikke er udloebet.

(54) - Jf. V. Starace, »Sull'estinzione di efficacia, nell'ordinamento di origine, della sentenza straniera riconosciuta o resa esecutia«, i Riv. dir. intern. priv. proc., 1969, s. 152, navnlig s. 153.

(55) - Jf. s. 154 og 155. Ifoelge s. O'Malley og A. Layton (fodnote 31, s. 744 og 745), naar man til samme resultat - stadig ved hjaelp af konventionens artikel 31, stk. 1 - i det tilfaelde, hvor den udenlandske retsafgoerelse ikke laengere er eksigibel paa grund af foraeldelse (jf. ovenfor i fodnote 31).

(56) - Jf. E. Krings, »Synthèse. Le droit des saisies dans les États Membres de l'Union européenne«, i Seizure and overindebtedness in the European Union (fodnote 46), s. 3, navnlig s. 41-44. Forfatteren bemaerker, at i visse medlemsstater (som Den Italienske Republik, Den Hellenske Republik og Kongeriget Belgien) kan selv fordringshavere uden fuldbyrdelsesgrundlag paa visse betingelser indtraede i inddrivelsessagen med henblik paa at sikre ligebehandlingen af fordringshaverne.