ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
KENDELSE AFSAGT AF FORMANDEN FOR PERSONALERETTTENS ANDEN AFDELING

23. september 2010

Sag F-51/07 RENV

Philippe Bui Van

mod

Europa-Kommissionen

»Mindelig bilæggelse af tvisten på Personalerettens initiativ — slettelse «

Angående: Søgsmål anlagt i henhold til artikel 236 EF og 152 EA, hvorved Philippe Bui Van har nedlagt påstand om annullation af afgørelse truffet den 4. oktober 2006 af generaldirektøren for Det Fælles Forskningscenter ved Kommissionen, for så vidt som sagsøgeren herved blev indplaceret i lønklasse AST3, løntrin 2, skønt han oprindeligt var blevet indplaceret i lønklasse AST4, løntrin 2, og af ansættelsesmyndighedens afgørelse af 5. marts 2007, hvorved denne afslog sagsøgerens klage, samt tilkendelse af en symbolsk erstatning på 1 EUR for den påståede ikke-økonomiske skade.

Udfald: Sag F-51/07 RENV, Bui Van mod Kommissionen, slettes af Personalerettens register. Det noteres, at Kommissionen anerkender, at sagsøgeren har ret til at beholde det beløb på 1 500 EUR, som blev udbetalt til ham til opfyldelse af Personalerettens dom af 11. september 2008, sag F-51/07, Bui Van mod Kommissionen. Det noteres, at sagsøgeren anerkender, at Kommissionen som godtgørelse for en del af det beløb, han har modtaget til dækning af sagsomkostninger i forbindelse med dommen af 11. september 2008, tilbagekræver et beløb på 1 500 EUR ved at foretage en månedlig indeholdelse i hans løn på 500 EUR fra og med oktober 2010. Hver part bærer sine egne omkostninger i denne sag og i sagen for Den Europæiske Unions Ret.

Sammendrag

Tjenestemænd — søgsmål — mindelig bilæggelse af tvisten ved Personaleretten — slettelse af registeret

(Personalerettens procesreglement, art. 69)
Resumé af personalesag



Resumé af personalesag

Sammendrag

Retspleje – sagsomkostninger – fastsættelse – genstand

(Art. 236 EF; tjenestemandsvedtægten, art. 91 og art. 92, stk. 1)

Lovgiver har indført en særlig procedure for fastsættelse af sagsomkostninger i de tilfælde, hvor parterne er uenige om størrelsen og arten af de udgifter, der kan kræves erstattet som følge af afsigelsen af en dom eller en kendelse, hvorved Retten i Første Instans har truffet endelig afgørelse vedrørende en tvist og taget stilling til fordelingen af sagsomkostningerne. Den særlige procedure, der er fastsat i artikel 92, stk. 1, i procesreglementet for Retten i Første Instans, og som vedrører fastsættelsen af sagsomkostninger, udelukker, at der kan gøres krav på de samme beløb eller på beløb afholdt til de samme formål, inden for rammerne af en sag, hvori Fællesskabet påstås at være ifaldet ansvar uden for kontraktforhold. En sagsøger er således ikke berettiget til på grundlag af artikel 236 EF og vedtægtens artikel 91 at anlægge en sag, der reelt har samme genstand som en påstand om fastsættelse af sagsomkostninger.

(jf. præmis 16 og 17)

Henvisning til:

Retten i Første Instans, 11. juli 2007, sag T-351/03, Schneider Electric mod Kommissionen, Sml. II, s. 2237, præmis 297
Resumé af personalesag



Resumé af personalesag

Sammendrag

Tjenestemænd – administrationens bistandspligt – pligt til at rette en individuel afgørelse til en tjenestemand på et sprog, som tjenestemanden behersker fuldstændigt

(Art. 21 EF; chartret om grundlæggende rettigheder, art. 41, stk. 4; Kommissionens forretningsorden, bilag, punkt 4)

Det påhviler institutionerne i medfør af bistandspligten at rette en individuel afgørelse til en tjenestemand på et sprog, som tjenestemanden behersker fuldstændigt.

Det kan ikke udledes af artikel 21, stk. 3, EF, punkt 4 i det administrative adfærdskodeks eller artikel 41, stk. 4, i chartret om grundlæggende rettigheder, at enhver afgørelse, som en fællesskabsinstitution meddeler en af sine tjenestemænd, skal affattes på det oprindelige skriftvekslingssprog. Disse bestemmelser finder nemlig kun anvendelse på forholdet mellem institutionerne og deres ansatte, når de ansatte henvender sig skriftligt til institutionerne i deres egenskab af unionsborgere og ikke i deres egenskab af tjenestemænd eller øvrige ansatte i Fællesskaberne. Det ville medføre uoverstigelige vanskeligheder for institutionerne, hvis de i alle tilfælde var forpligtet til at besvare en anmodning fra en tjenestemand på det samme sprog som det sprog, der var anvendt i anmodningen

(jf. præmis 60-65)

Henvisning til:

Retten: 23. marts 2000, sag T-197/98, Rudolph mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A, s. 55, og II, s. 241, præmis 46; 7. februar 2001, sag T-118/99, Bonaiti Brighina mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A, s. 25, og II, s. 97, præmis 13; 17. maj 2006, sag T-95/04, Lavagnoli mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A-2, s. 121, og II-A-2, s. 569, præmis 48

Personaleretten: 13. december 2007, forenede sager F-51/05 og F-18/06, Duyster mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A-1 s. 0000, og II-A-1, s. 0000, præmis 58 og 59
Resumé af personalesag



Resumé af personalesag

Sammendrag

Retspleje – sagsøger, hvis krav blev opfyldt, efter at søgsmålet blev anlagt

(Personalerettens procesreglement, art. 75)

Fællesskabets retsinstanser har adgang til på baggrund af en sags konkrete omstændigheder at vurdere, om det af retsplejehensyn er berettiget at forkaste et annullationssøgsmål eller, analogt, at fastslå, at et søgsmål er blevet uden genstand, og at det derfor er ufornødent at træffe afgørelse, uden først at have taget stilling til den formalitetsindsigelse, som sagsøgte har fremsat.

Dette er tilfældet, når Retten allerede i den første sag har truffet afgørelse vedrørende sagens realitet til fordel for sagsøgeren i den sag, der er indbragt for den, og når parterne under retsmødet og som svar på et spørgsmål fra Retten i forbindelse med den anden sag har erklæret, at det, såfremt det blev fastslået, at søgsmålet i den første sag kunne antages til realitetsbehandling, og Retten traf afgørelse vedrørende sagens realitet, vil være ufornødent at træffe afgørelse i den anden sag.

(jf. præmis 5-8)

Henvisning til:

Domstolen: 26. februar 2002, sag C-23/00 P, Rådet mod Boehringer, Sml. I, s. 1873, præmis 51 og 52, 23. marts 2004, sag C-233/02, Frankrig mod Kommissionen, Sml. I, s. 2759, præmis 26.

Retten i Første Instans: 15. juni 2005, sag T-171/02, Regione autonoma della Sardegna mod Kommissionen, Sml. II, s. 2123, præmis 155.

Personaleretten: 8. april 2008, sag F-134/06, Bordini mod Kommissionen, endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 56, 28. april 2009, sag F-115/07, Balieu-Steinmetz og Noworyta mod Parlamentet, endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser.
Resumé af personalesag



Resumé af personalesag

Sammendrag

Tjenestemænd – søgsmål – forudgående administrativ klage – frister – præklusion – genåbning – betingelse – ny faktisk omstændighed

(Tjenestemandsvedtægten, art. 90 og 91)

Muligheden for at indgive en ansøgning som omhandlet i vedtægtens artikel 90, stk. 1, gør det ikke muligt for tjenestemanden at tilsidesætte klage- og søgsmålsfristerne efter vedtægtens artikel 90 og 91 ved at udnytte en sådan ansøgning til indirekte at anfægte en tidligere beslutning, som ikke var blevet anfægtet inden for den gældende frist. Heraf følger, at kun nye, væsentlige omstændigheder kan berettige en ansøgning om en fornyet vurdering af en tidligere beslutning, der er blevet endelig.

(jf. præmis 39 og 47)

Henvisning til:

Domstolen: 13. november 1986, sag 232/85, Becker mod Kommissionen, Sml. s. 3401, præmis 8.
Resumé af personalesag



Resumé af personalesag

Sammendrag

Retspleje – sagsomkostninger – fastsættelse – sagsomkostninger, der kan kræves erstattet – kompetent ret

(Rettens procesreglement, art. 92, stk. 1)

Påstande om annullation af en anfægtet afgørelse og af den afgørelse, hvorved der meddeles afslag på klagen over nævnte anfægtede afgørelse, samt påstande om, at en institution tilpligtes at betale en tjenestemand en sum penge med tillæg af morarenter og kapitalisering af renter, hvorved der rent faktisk tilsigtes at opnå betaling fra institutionen af de sagsomkostninger, der kan kræves erstattet i forbindelse med en tvist, som er afgjort af Retten i Første Instans, og med hensyn til hvilken Retten har truffet afgørelse om sagsomkostningerne, skal, henset til formålet med disse, anses for at være en påstand om fastsættelse af sagsomkostningerne. Eftersom en sådan påstand burde have været fremsat for Retten i henhold til artikel 92, stk. 1, i procesreglementet for Retten i Første Instans, har Personaleretten ikke kompetence til at behandle de førnævnte påstande.

I denne forbindelse tilkommer den nøjagtige retlige kvalifikation af påstandene i et søgsmål med henblik på at afgøre, om retten har kompetence til at behandle disse, alene Retten, hvilket ikke er undergivet parternes vilje.

(jf. præmis 16 og 18)
Resumé af personalesag



Resumé af personalesag

Sammendrag

Retspleje – sagsomkostninger – opgørelse – omstændigheder, der tages i betragtning

[Procesreglementet for Retten i Første Instans, art. 91, litra b); Personalerettens procesreglement, art. 122]

Fællesskabets retsinstanser er ikke kompetente til at fastsætte de beløb, som parterne skal udrede i honorarer til deres egne advokater, hvorimod de kan fastsætte den del af disse beløb, der kan søges godtgjort hos den part, som idømmes sagens omkostninger. De skal i forbindelse med en begæring om fastsættelse af sagsomkostningerne ikke tage hensyn til en national tarif for advokaters salærer eller til en eventuel aftale herom mellem den pågældende part og dennes befuldmægtigede eller advokater.

Fællesskabets retsinstanser er i mangel af fællesskabsretlige bestemmelser om salærtakster frit stillet ved deres vurdering af de foreliggende oplysninger, idet de dog skal tage hensyn til sagens genstand og karakter, dens betydning fra et fællesskabsretligt synspunkt og dens sværhedsgrad, såvel som til omfanget af det arbejde, som de befuldmægtigede og rådgiverne har haft i forbindelse med sagen, samt til parternes økonomiske interesse i sagen. For så vidt angår arbejdets omfang tilkommer det Fællesskabets retsinstanser at inddrage det samlede antal arbejdstimer, som objektivt set kan anses at have været nødvendige for sagen.

(jf. præmis 24, 25 og 28)

Henvisning til:

Retten i Første Instans: 30. oktober 1998, sag T-290/04 DEP, Kaysersberg mod Kommissionen, Sml. II, s. 4105, præmis 20, 9. september 2002, sag T-182/00 DEP, Pannella mod Parlamentet, ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 29, 20. november 2002, sag T-171/00 DEP, Spruyt mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A, s. 225, og II, s. 1127, præmis 25, 26 og 29, 8. juli 2004, forenede sager T-7/98 DEP, T-208/98 DEP og T-109/99 DEP, De Nicola mod EIB, Sml. Pers. I-A, s. 219, og II, s. 973, præmis 32.
Resumé af personalesag



Resumé af personalesag

Sammendrag

1. Tjenestemænd – søgsmål – søgsmålsret – personer, der kræver status som tjenestemænd eller status som andet end lokalt ansatte

(Tjenestemandsvedtægten, art. 90 og 91)

2. Tjenestemænd – vedtægt – ansættelsesvilkår for de øvrige ansatte i Fællesskaberne – anvendelsesområde

(Art. 238 EF og 282 EF; vedtægten for øvrige ansatte, art. 1, 2, 3 og 5)

1. Ikke blot personer, der har status som tjenestemænd eller som andet end lokalt ansatte, men også de, der hævder at have en sådan status, kan anfægte en afgørelse, der indeholder et klagepunkt, for Fællesskabets retsinstanser, således at denne retsinstans i det mindste har kompetence til i første omgang at undersøge, om de faktisk har kompetence til at afgøre, om sagen kan antages til realitetsbehandling, og om den er begrundet.

(jf. præmis 64 og 65)

Henvisning til:

Domstolen: 11. marts 1975, sag 65/74, Porrini m.fl., Sml. s. 319, præmis 13; 5. april 1979, sag 116/78, Bellintani m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 1585, præmis 6; 20. juni 1985, sag 123/84, Klein mod Kommissionen, Sml. s. 1907, præmis 10.

Retten i Første Instans: 19. juli 1999, sag T-74/98, Mammarella mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A, s. 151, og II, s. 797, præmis 16.

2. Vedtægten og ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte er ikke en udtømmende ordning, der forbyder ansættelse af personer uden for de herved indførte bestemmelser. Den retsevne, der er indrømmet Fællesskabet ved artikel 282 EF og 238 EF med henblik på at afslutte kontrakter efter en medlemsstats lovgivning, omfatter også indgåelse af ansættelseskontrakter eller kontrakter om tjenesteydelser. Under disse omstændigheder kan ansættelsen af en person ved en kontrakt, der udtrykkeligt henholder sig til en national lov, kun anses for ulovlig, hvis den sagsøgte institution ikke har defineret den berørte parts ansættelsesvilkår i henhold til tjenestens behov, men for at undgå anvendelsen af vedtægtens bestemmelser eller ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte, hvorved den har begået procedurefordrejning.

Ved efterprøvelsen af, om institutionen begår procedurefordrejning, er det ikke tilstrækkeligt at fastslå, at denne med rette kan antage, at de forskellige former for kontrakter i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte, som er underlagt Fællesskabets retsinstansers kompetence, ikke kan anvendes på medarbejdere, som den ønsker at betro visse opgaver med humanitær bistand, idet det ligeledes for det andet må efterprøves, om de arbejdsvilkår, som disse tilbydes, svarer til de sociale minimumskrav, der findes i enhver retsstat.

(jf. præmis 70 og 87)

Henvisning til:

Retten i Første Instans: Mammarella mod Kommissionen, præmis 39 og 40 og den deri nævnte retspraksis.
Resumé af personalesag



Resumé af personalesag

Sammendrag

1. Tjenestemænd – søgsmål – akt der indeholder et klagepunkt – begreb – udtrykkeligt afslag på en anmodning meddelt efter det stiltiende afslag – bekræftende akt

(Tjenestemandsvedtægte, art. 90og 91)

2. Retspleje – sagsomkostninger – modregning – ganske særlige grunde

(Rettens i Første Instans' procesreglement, art. 87, stk. 3, første afsnit; Personalerettens procesreglement, art. 122)

1. Et udtrykkeligt afslag på en anmodning, der blev meddelt den pågældende efter, at det stiltiende afslag, der er blevet endeligt, opstod, udgør en retsakt, der blot bekræfter dette sidstnævnte afslag, og det kan følgelig ikke anses for at være en akt, der indeholder et klagepunkt, og som kan være genstand for et annullationssøgsmål i henhold til vedtægtens artikel 91, stk. 1.

(jf. præmis 27)

2. I henhold til artikel 87, stk. 3, tredje afsnit, i procesreglementet for Retten i Første Instans, der finder tilsvarende ansættelse på sager, der verserer for Personaleretten, før dens eget procesreglement træder i kraft den 1. november 2007, kan Personaleretten fordele omkostningerne af ganske særlige grunde.

I den forbindelse foreligger der ganske særlige grunde, som berettiger en fordeling mellem den pågældende institution og sagsøgeren, som er tjenestemand, af de af tjenestemanden afholdte udgifter i et søgsmål, som er afvist på grund af for sen indsendelse af den forudgående administrative klage, når administrationen ikke har oplyst sagsøgeren om, at den afgørelse, der er genstand for klagen, blot udgør en rent bekræftende retsakt, og den derfor ikke kan være genstand for et annullationssøgsmål, og administrationen desuden ikke har henvist til muligheden for, at klagen eventuelt er indgivet for sent, hvilket i strid med omsorgspligten kan bringe tjenestemanden i den vildfarelse, at et eventuelt søgsmål til prøvelse heraf kan antages til realitetsbehandling.

(jf. præmis 35-39)
Resumé af personalesag



Resumé af personalesag

Sammendrag

1. Tjenestemænd – søgsmål – frister – ansøgning til en institution med krav om erstatning – overholdelse af en rimelig frist

(Statutten for Domstolen, art. 46; tjenestemandsvedtægten, art. 90)

2. Tjenestemænd – søgsmål – erstatningssøgsmål – genstand – proceskrav – åbenbart afvisningsgrundlag

(Tjenestemandsvedtægten, art. 90 og 91)

1. Tjenestemænd eller ansatte, som over for deres institution fremsætter krav om en erstatning fra Fællesskabet af et tab, som kan tilregnes dette, skal gøre dette inden for en rimelig frist efter det tidspunkt, hvor de har fået kendskab til den situation, som ligger til grund for erstatningskravet. Spørgsmålet om, hvorvidt fristen er rimelig, skal vurderes på grundlag af omstændighederne i den konkrete sag og navnlig tvistens betydning for den pågældende, sagens kompleksitet og parternes handlemåde.

Der er herved endvidere grund til at sammenholde nævnte frist med den forældelsesfrist på fem år for erstatningskrav uden for kontraktforhold, som er fastsat i artikel 46 i statutten for Domstolen. Imidlertid udgør fristen på fem år ikke en streng og urørlig frist, inden for hvilken ethvert krav kan antages til realitetsbehandling uanset den tid, det har taget sagsøgeren at fremsætte kravet over for administrationen, samt sagens faktiske omstændigheder.

(jf. præmis 27-30)

Henvisning til:

Domstolen, 22. oktober 1975, sag 9/75, Meyer-Burckhardt mod Kommissionen, Sml. s. 1171, præmis 7, 10 og 11.

Retten i Første Instans, 5. oktober 2004, sag T-144/02, Eagle m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 3381, præmis 65, 66 og 71.

Personaleretten, 1. februar 2007, sag F-125/05, Tsarnavas mod Kommissionen, endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 71, 76 og 77.

2. Inden for rammerne af et erstatningssøgsmål, der er anlagt af en tjenestemand, skal påstande, der reelt har til formål at få Fællesskabets retsinstanser til at anerkende, at visse af de argumenter, der er fremført til støtte for erstatningspåstanden, er begrundede, afvises, da det ikke tilkommer retten at fremsætte retlige udtalelser. Dette gælder for påstande, der nedlægges med henblik på, at Fællesskabets retsinstanser fastslår, at de omhandlede akter, de omhandlede faktiske omstændigheder og den omhandlede adfærd foreligger og er ulovlige.

(jf. præmis 36)

Henvisning til:

Domstolen, 13. juli 1989, sag 108/88, Jaenicke Cendoya mod Kommissionen, Sml. s. 2711, præmis 8 og 9.
PERSONALERETTENS KENDELSE (Første Afdeling)

11. september 2007

Sag F-12/07

Elizabeth O’Connor

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Personalesag – øvrige ansatte – flere på hinanden følgende ansættelseskontrakter som henholdsvis midlertidigt ansat, hjælpeansat og kontraktansat – maksimal periode for tildeling af arbejdsløshedsunderstøttelse – formaliteten«

Angående: Sag anlagt i henhold til artikel 236 EF og 152 EA, hvorved O’Connor har nedlagt påstand om annullation af Kommissionens afgørelse af 5. april 2006, hvorved denne fastsatte den maksimale periode, i hvilken sagsøgeren kan tildeles arbejdsløshedsunderstøttelse, til 11 måneder og 25 dage.

Udfald: Kommissionen frifindes, idet det er åbenbart, at søgsmålet delvis ikke kan antages til realitetsbehandling, delvis er ugrundet. Kommissionen betaler samtlige omkostninger, herunder dem, som sagsøgeren eventuelt har afholdt i forbindelse med sin ansøgning om retshjælp.

Sammendrag

1. Tjenestemænd – midlertidigt ansatte og kontraktansatte – arbejdsløshedsunderstøttelse – maksimal periode for tildeling

(Ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte, art. 28 a, stk. 4, art. 70 og art. 96, stk. 4)

2. Retspleje – omkostninger – søgsmålet kan delvis ikke antages til realitetsbehandling, og er delvis ugrundet

(Rettens procesreglement, art. 87, stk. 3, første afsnit, og art. 94, stk. 3)

1. Bestemmelserne i artikel 28 a, stk. 4, og artikel 96, stk. 4, i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte, som fastsætter den maksimale periode, hvor henholdsvis en tidligere midlertidigt ansat og en tidligere kontraktansat kan tildeles arbejdsløshedsunderstøttelse fra Fællesskaberne, finder ikke anvendelse på en tidligere hjælpeansat, som i henhold til artikel 70 i disse vilkår, via den institution, hvor vedkommende er ansat, er tilsluttet en national, lovpligtig social sikringsordning, og som derfor kun kan tildeles arbejdsløshedsunderstøttelse fra denne ordning. Bestemmelserne i artikel 28 a, stk. 4, og artikel 96, stk. 4, i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte pålægger således ikke institutionen, med henblik på fastsættelsen af den maksimale varighed af perioden for Fællesskabernes tildeling af en arbejdsløshedsunderstøttelse at tage hensyn til de perioder, hvor vedkommende var hjælpeansat.

(jf. præmis 20)

2. I et tilfælde, hvor Retten har afslået en ansøgning om retshjælp under overholdelse af artikel 94, stk. 3, i Rettens procesreglement, idet søgsmålet tilsyneladende ikke kunne antages til realitetsbehandling eller var ugrundet, skal bestemmelserne i procesreglementets artikel 87, stk. 3, første afsnit, ikke desto mindre finde anvendelse i forbindelse med sagens realitet, og under ganske særlige omstændigheder skal administrationen, ud over dens egne omkostninger, betale alle sagsøgerens omkostninger, herunder dem, sagsøgeren eventuelt har afholdt i forbindelse med ansøgningen om retshjælp, henset til sagsøgerens økonomi og den omstændighed, at den anfægtede afgørelse i det foreliggende tilfælde, uden at dette forklares, modsagde den kompetente tjenestes tidligere angivelser.

(jf. præmis 32 og 33)
PERSONALERETTENS KENDELSE

(Første Afdeling)

20. april 2007

Sag F-13/07

L

mod

Det Europæiske Lægemiddelagentur (EMEA)

»Tjenestemænd – invaliditet – Invaliditetsudvalget – afslag på udvalgets nedsættelse – åbenbar afvisningsgrund«

Angående: Søgsmål anlagt i henhold til artikel 236 EF og 152 EA, hvorved L har nedlagt påstand om annullation af EMEA’s afgørelse af 31. marts 2006 om afslag på sagsøgerens ansøgning om nedsættelse af et invaliditetsudvalg.

Udfald: Sagen afvises. Hver part bærer sine egne omkostninger.

Sammendrag

1. Procedure – afgørelse truffet ved begrundet kendelse – betingelser herfor

(Rettens procesreglement, art. 111; Rådets afgørelse 2004/752, art. 3, stk. 4)

2. Tjenestemænd – klage – forudgående administrativ klage – frister

(Tjenestemandsvedtægten, art. 90, stk. 2)

1. Artikel 11 i Rettens procesreglement vedrørende åbenbar afvisning finder ikke blot anvendelse i de tilfælde, hvor tilsidesættelsen af reglerne for realitetsbehandling er så tydelig og åbenbar, at der ikke kan anføres noget seriøst argument for realitetsbehandling, men også i de tilfælde, hvor dommerkollegiet efter en gennemgang af sagen finder denne tilstrækkeligt oplyst på grundlag af sagsakterne, og ikke er i tvivl om, at stævningen skal afvises, navnlig fordi denne tilsidesætter kravene efter fast praksis, og derudover finder, at afholdelse af et retsmøde ikke vil kunne bringe nye oplysninger i denne forbindelse. I sådant et tilfælde vil en afvisning af stævningen ved kendelse ikke alene varetage procesøkonomiske hensyn, men også spare parterne for de omkostninger, som er forbundet med afholdelse af et retsmøde.

(jf. præmis 20 og 21)

Henvisning til:

Personaleretten, 27. marts 2007, sag F-87/06, Manté mod Rådet, endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 16.

2. Tremånedersklagefristen i vedtægtens artikel 90, stk. 2, begynder at løbe, når administrationen meddeler en afgørelse til en person, som repræsenterer tjenestemanden, f.eks. en samlever. Herved er det uden relevans, hvilken dato tjenestemanden reelt har fået kendskab til afgørelsen, idet dette tidspunkt afhænger af vilkårlige omstændigheder af privat karakter og ikke af den omhu, som administrationen har udvist, da afgørelsen blev meddelt, og som administrationen ikke kan føre bevis for.

(jf. præmis 30 og 32)

Henvisning til:

Retten, 3. juni 1997, sag T-196/95, H mod Kommissionen, Sml. Pers. I‑A, s. 133, og II, s. 403, præmis 32-35.