VAN ROOSMALEN / BESTUUR VAN DE BEDRIJFSVERENIGING VOOR DE GEZONDHEID 
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT 
MARCO DARMON 
fremsat den 23. april 1986* 
Høje Domstol. 
1. Sagsøgeren i hovedsagen, van Roos­
malen, der er nederlandsk præst og 
tilknyttet Postel-klosteret i Belgien, blev i 
1955 udsendt som missionær til Zaire. I 
1977 tegnede han den frivillige forsikring, 
der i henhold til artikel 77 i Algemene 
Arbeidsongeschiktheidswet (AAW — lov 
om almindelig uarbejdsdygtighed, Staatsblad 
1975, s. 674) kan tegnes af personer, der er 
beskæftiget i et udviklingsland. 
Da han i 1981 blev ramt af en invaliderende 
sygdom i Zaire, ansøgte han derfor i 
oktober samme år om ydelser ifølge AAW. I 
første omgang fik han tildelt ydelserne med 
virkning fra 12. januar 1982, men de bort­
faldt endeligt med virkning fra 1. december 
samme år i henhold til afgørelse af 8. 
december, truffet af det kompetente social-
sikringsorgan, sagsøgte i hovedsagen. 
Afgørelsen støttedes på artikel 10 i Konink­
lijk Besluit af 19. november 1976, der er 
udstedt til gennemførelse af ovennævnte 
artikel 77 (Staatsblad, s. 622), hvori det 
blandt andet bestemmes: 
»Enhver, som anses for forsikret, har som 
undtagelse fra lovens artikel 6 først ret til 
ydelser for uarbejdsdygtighed, når han her i 
¡andet i en uafbrudt periode på 52 uger har 
været uarbejdsdygtig, og hvis han efter 
denne periode fortsat er uarbejdsdygtig.« 
Som det fremgår af kendelsen fra den fore­
læggende ret, Raad van Beroep, Utrecht, opfylder van Roosmalen ifølge den sagsøgte 
institution ikke denne betingelse, idet han 
tog fast bopæl i Postel den 2. juli 1982, efter 
at han siden marts 1981 flere gange regel­
mæssigt havde opholdt sig her. 
2. Den nederlandske ret ønsker afgjort, om 
ovennævnte bopælskrav er i overensstem­
melse med fællesskabsretten. 
Med det første spørgsmål ønsker retten 
således oplyst, om kravet om, at den, der 
har tegnet en frivillig forsikring, og som 
vender tilbage fra et udviklingsland, efter 
forsikringsbegivenhedens indtræden skal 
tage bopæl i Nederlandene og være bosat 
dér uafbrudt i 52 uger, men ikke kan tage 
bopæl eller opholde sig i en anden medlems­
stat, er en hindring for den frie bevæge­
lighed for personer, jfr. traktatens artikler 
52 og 53 og andre fællesskabsretlige bestem­
melser. 
Med sit andet, tredje og ferde spørgsmål 
ønsker den Nederlandske ret også en afkla­
ring af begrebet »selvstændig erhvervsdri­
vende« for at kunne afgøre, om sagsøgeren i 
hovedsagen — når henses til arten af hans 
beskæftigelse og den af AAW omfattede 
personkreds — kan påberåbe sig artikel 1, 
litra a) ii) eller iv), i Rådets forordning nr. 
1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af 
de sociale sikringsordninger på arbejdsta­
gere, selvstændige erhvervsdrivende og deres 
familiemedlemmer, der flytter inden for 
Fællesskabet (EFT 1971 II, s. 366), som 
ændret ved Rådets forordning nr. 1390/81 
af 12. maj 1981 om udvidelse af forordning 
* Overe« fra fransk. 
3107 
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA HR. DARMON — SAG 300/84 
(EØF) nr. 1408/71 til også at omfatte selv­
stændige erhvervsdrivende og deres familie­
medlemmer (EFT L 143, s. 1). 
Efter at have fastslået, at der i henhold til 
AAW s artikel 77, som finder anvendelse på 
sagsøgeren, ved tildeling af ydelser ved 
invaliditet tages hensyn til den beskæfti­
gelse, der udøves uden for EØF's område, 
har den nederlandske ret med sit femte 
spørgsmål ønsket oplyst, om AAW i denne 
henseende kan anses for »lovgivning« i den i 
artikel 2 i forordning nr. 1408/71 anførte 
betydning, og, i bekræftende fald, om en 
arbejdstager eller en selvstændig erhvervs­
drivende, 
»som udelukkende har været omfattet af 
denne lovgivning på grund af virksomhed 
uden for EØF's område, har ret til beskyt­
telse efter [denne] forordning...«. 
Med det sidste spørgsmål ønskes det afgjort, 
om den betingelse, som vedrører pligten til 
at have haft bopæl eller opholdssted i 
Nederlandene i 52 uger forud for afgørelsen 
om tildeling af ydelser, er omfattet af artikel 
2, stk. 4, i ovennævnte forordning nr. 
1390/81, som blandt andet vedrører ophæ­
velsen af bopælsklausuler under overgangs­
perioden efter forordningens ikrafttræden 
den 1. juli 1982 (artikel 4). 
3. Disse seks præjudicielle spørgsmål rejser 
følgende problem: Såfremt en EF-borger 
ønsker at anfægte en bopælsklausul, der 
opstilles som betingelse for retten til de i 
henhold til en medlemsstats lovgivning fast­
satte ydelser ved invaliditet i tilfælde af 
uarbejdsdygtighed, kan han da påberåbe sig 
forordning nr. 1408/71, som blev ændret 
ved forordning nr. 1390/81 og som således 
siden 1. juli 1982 omfatter selvstændige 
erhvervsdrivende? Efter at have sammen­
fattet spørgsmålene på den måde kan jeg nu 
uddybe problemet nærmere, ligesom analy­
semetoden dermed er fastlagt. Jeg kan tilslutte mig Kommissionens opfat­
telse, hvorefter besvarelsen af det første 
spørgsmål nødvendigvis må afhænge af 
besvarelsen af det sidste. Forordning nr. 
1408/71, som ændret ved forordning nr. 
1390/81, blev udstedt til gennemførelse af 
EØF-traktatens artikler 51 ff, således at 
gyldigheden af den anfægtede klausul 
nødvendigvis må vurderes på grundlag af 
alle de nævnte bestemmelser. 
Inden jeg foretager den vurdering, må der 
imidlertid tages stilling til, om sagsøgeren i 
hovedsagen — når henses til sagens særlige 
omstændigheder — med føje kan påberåbe 
sig ovennævnte forordning. Selv om den 
nederlandske lovgivning som social sikrings-
gren vedrørende ydelser ved invaliditet 
(artikel 4, stk. 1, litra b), og bilag VI, litra I. 
Nederlandene, punkt 4) er omfattet af 
forordning nr. 1408/71's saglige anvendelse­
sområde, fremgår det af forelæggelsesken­
delsen, at den nationale ret er i tvivl om, 
hvorvidt sagsøgeren er omfattet af forord­
ningens personkreds, jfr. artikel 2, stk. 1, som 
bestemmer, at 
»denne forordning finder anvendelse på 
arbejdstagere og selvstændige erhvervsdri­
vende, som er eller har været omfattet af 
lovgivningen i en eller flere medlemsstater, 
og som er statsborgere i en af disse stater...«. 
Nærmere betegnet har den forelæggende 
ret, for så vidt angår den af sagsøgeren 
udøvede særlige beskæftigelse, rejst tvivl 
om, hvorvidt han er »selvstændig erhvervs­
drivende«, jfr. artikel 1, litra a), i forordning 
nr. 1408/71 (spørgsmål 2-4). Retten ønsker 
yderligere afgjort, om han kan anses for at 
være undergivet en medlemsstats lovgivning, 
jfr. ovennævnte bestemmelse og forordnin­
gens artikel 1, litra j), når henses til, at 
3108 
VAN ROOSMALEN / BESTUUR VAN DE BEDRIJFSVERENIGING VOOR DE GEZONDHEID 
AAW omfatter beskæftigelse udøvet uden 
for Fællesskabets geografiske område. 
Først når disse to problemer er løst, skal der 
om fornødent tages stilling til, om den 
anfægtede bopælsklausul er i overensstem­
melse med den afledte fællesskabsret. 
Begrebet »selvstændig erhvervsdrivende« 
4. Som Kommissionen har bemærket, er 
retten til ydelser ifølge AAW betinget af, at 
sagsøgeren i 52 uger inden forsikringsbegi-
venhedens indtræden har udøvet »en 
beskæftigelse eller et erhverv«, hvorved han 
har oppebåret »indtægter«. Efter neder­
landsk skatteret er begrebet indtægter imid­
lertid ikke begrænset til udelukkende at 
omfatte indtægter fra udførelsen af en 
arbejdskontrakt, driften af en virksomhed 
eller udøvelsen af et selvstændigt erhverv, 
idet der — for at anvende ordlyden i den 
forelæggende rets tredje spørgsmål — mere 
generelt er tale om indtægter 
»fra arbejde i samfundets økonomiske liv, 
hvorved der tilstræbes finansiel gevinst, eller 
hvorved en sådan efter samfundets alminde­
lige økonomiske regler med rimelighed kan 
forventes«. 
Som følge af denne definition udvides AAW 
til ud over arbejdstagere og »egentlige« selv­
stændige også at omfatte en marginalkate­
gori af »uegentlige« selvstændige, og den 
forelæggende ret ønsker derfor afgjort, om 
de kan anses for »selvstændige erhvervsdri­
vende« i forordning nr. 1408/71's forstand. 
Spørgsmål 2-4 vedrørende begrebet »selv­
stændig erhvervsdrivende« skal ses i dette 
perspektiv. Inden man som Kommissionen 
analyserer formålet med og opbygningen af 
de i denne henseende relevante bestem­melser i forordning nr. 1408/71, må det 
fastslås, at forordningen skal fortolkes i 
lyset af den ånd, hvori den er udstedt, og 
under hensyntagen til de mål i traktaten, 
den skal tilgodese (17/76, Brack, Smi. 1976, 
s. 1429, præmis 19). 
I denne henseende bemærkes, at fælles­
skabsreglerne om social sikring ifølge 
Domstolens faste praksis 
»er påvirket af en almindelig tilbøjelighed i 
medlemsstaternes socialret til at udstrække 
området for den sociale sikring til nye 
grupper af personer under hensyn til lighed 
i risiko og livsvilkår« (ovennævnte sag 
17/76, præmis 20). 
Som generaladvokat Mayras fremhævede i 
sit forslag til afgørelse i ovennævnte sag 
17/76, Brack (på s. 1462), skal de socio-
professionelle kriterier, hvorefter man 
sondrer mellem arbejdstagere og selvstæn­
dige erhvervsdrivende, ud fra selve formålet 
med EØF-traktatens artikel 51 — »indfø­
relsen af en så vidtgående frihed som muligt 
for arbejdskraftens bevægelighed« (75/63, 
Hoekstra — Unger, Sml. 1954-1964, s. 471, 
navnlig s. 474) — ikke forstås »snævert«. I 
samme ånd udtalte generaladvokat Gand 
vedrørende forordning nr. 3, som senere 
blev afløst af forordning nr. 1408/71: 
»Forordningens anvendelsesområde 
afgrænses således af et socialretligt, ikke af 
et arbejdsretligt kriterium...« (19/68, De 
Cicco, Sml. 1965-1968, s. 567, navnlig 
s. 574). 
Ifølge selve traktaten har begreberne 
arbejdstager eller selvstændig erhvervsdri­
vende derfor et fællesskabsretligt indhold, 
idet de — i henhold til Domstolens defini­
tion i den principielle dom i Hoekstra-sagen 
— omfatter 
3109 
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA HR. DARMON — SAG 300/84 
»alle, der i denne egenskab og uanset under 
hvilken benævnelse er omfattet af de 
forskellige nationale sociale sikringsord­
ninger« (ovennævnte sag 75/63, på s. 475). 
Det er således tilhørsforholdet til en social 
sikringsordning i en medlemsstat og ikke 
den efter national ret gældende betegnelse 
for den udøvede virksomhed, der er afgø­
rende for en EF-borgers retsstilling i 
henhold til forordning nr. 1408/71. 
I den foreliggende sag er det ubestridt, at 
sagsøgeren var forsikret efter AAW, der — 
som jeg har nævnt — er omfattet af forord­
ning nr. 1408/71's saglige anvendelsesom­
råde. 
5. Følgelig er fortolkningen af begrebet 
»selvstændig erhvervsdrivende« ikke af afgø­
rende betydning for anvendelsen af den 
fællesskabsretlige garanti. Da begrebet, som 
den forelæggende ret anmoder Domstolen 
om at fortolke, dog, som anført af den 
nationale ret, kan have en vis betydning for 
afgørelsen af den sag, som er indbragt for 
den, skal jeg fremsætte følgende bemærk­
ninger. 
Efter min opfattelse skal udtrykket fortolkes 
vidt, således som det fremgår af dels 
Domstolens ovennævnte praksis, dels en 
gennemgang af selve bestemmelserne i 
forordning nr. 1408/71. Da der her er tale 
om en person, 
»der inden for rammerne af en social 
sikringsordning oprettet for arbejdstagere, 
for selvstændige erhvervsdrivende, for samt­
lige indbyggere eller for visse kategorier af 
indbyggere i en medlemsstat, er frivilligt 
forsikret mod en eller flere risici svarende til 
de sikringsgrene, på hvilke denne forord­
ning finder anvendelse«, 
bestemmer forordningens artikel 1, litra a), 
iv), at i denne forordning »betyder udtrykkene 'arbejdstager' og 'selv­
stændig erhvervsdrivende' henholdsvis 
enhver person: 
— [som] udøver lønnet virksomhed eller 
selvstændig virksomhed...«. 
For så vidt angår selvstændige erhvervsdri­
vende omfatter denne definition, som 
Kommissionen har betegnet som en »tauto­
logi«, hele kategorien af selvstændige, 
således som det er påvist af Kommissionen. 
Som den forelæggende ret, Nederlandene 
og Kommissionen har gjort det, er det 
derfor nødvendigt at søge mere præcise 
kriterier i de øvrige bestemmelser i artikel 1, 
litra a), i forordning nr. 1408/71, Kravet om 
en ensartet fortolkning berettiger en sådan 
fremgangsmåde. 
Ret beset er det kun artikel 1, litra a), ii), 
vedrørende lovpligtig forsikring, der giver 
mere anvendelige kriterier. Der henvises 
nemlig her dels til den gældende sociale 
sikringsordnings administrations- eller 
finansieringsmetode, for så vidt det herved 
er muligt at afgøre, om sagsøgeren er 
arbejdstager eller selvstændig erhvervsdri­
vende, dels »i mangel af sådanne kriterier... 
til definitionen i bilag I«, hvori fællesskabs­
lovgiver i henhold til sidste betragtning i 
forordning nr. 1390/81 fandt det »nødven­
digt... at præcisere, hvad der forstås ved 
udtrykkene 'arbejdstager' og 'selvstændig 
erhvervsdrivende' i henhold til forordning 
(EØF) nr. 1408/71, såfremt den pågældende 
er omfattet af en social sikringsordning for 
samtlige indbyggere, visse kategorier af 
indbyggere eller hele den erhvervsmæssigt 
beskæftigede del af befolkningen i en 
medlemsstat...«. 
For så vidt angår Nederlandene, præciseres 
det således i bilagets punkt I, at 
3110 
VAN ROOSMALEN / BESTUUR VAN DE BEDRIJFSVERENIGING VOOR DE GEZONDHEID 
»som selvstændig erhvervsdrivende anses i 
henhold til forordningens artikel 1, litra a), 
ii), enhver person, der har en beskæftigelse 
eller et erhverv, hvor der ikke foreligger en 
arbejdskontrakt.« 
Kommissionen har foretaget en sammenlig­
ning af de forskellige sproglige udgaver af 
denne bestemmelse, og det fremgår heraf, at 
der skal anlægges en vid fortolkning. Defi­
nitionen omfatter således ikke blot faglig 
beskæftigelse (bogstavelige betydning i den 
nederlandske version), men mere generelt 
enhver beskæftigelse, som udøves, selv om 
der ikke foreligger en arbejdskontrakt, blot 
der er tale om lønnet beskæftigelse. Arbejds­
tagere og selvstændige erhvervsdrivende har 
nemlig det til fælles, at de oppebærer en 
indtægt som modydelse for det udførte 
arbejde. Herefter er der intet til hinder for 
at betegne de personer som »selvstændige 
erhvervsdrivende«, som, uden at der fore­
ligger en arbejdskontrakt, har udøvet en 
beskæftigelse, for hvilken de i nederlandsk 
skatterets forstand har oppebåret indtægter, 
som ikke hidrører fra udøvelsen af et libe­
ralt erhverv eller fra selvstændig drift af en 
virksomhed. 
Begrebet »lovgivning« 
6. Ifølge AAWs artikel 77 er retten til at 
lade sig forsikre udvidet til også at omfatte 
personer, som udøver eller har udøvet 
beskæftigelse i et land, der har status som 
udviklingsland. Spørgsmålet er herefter, om 
personer, der således er forsikret i henhold 
til en lovgivning, som tager hensyn til 
beskæftigelse udøvet i stater, som ikke 
udgør en del af Fællesskabets område, jfr. 
EØF-traktatens artikel 227, er omfattet af 
personkredsen efter forordning nr. 1408/71 
som defineret i artikel 2, stk. 1, samt i 
artikel 1, litra j), der bestemmer, at i denne 
forordning 
»betyder udtrykket 'lovgivning' i forhold til 
enhver medlemsstat bestående og fremtidige 
love, administrative forskrifter, vedtægts­
mæssige bestemmelser og alle andre gennemførelsesregler vedrørende de i artikel 
4, stk. 1 og 2, nævnte sociale sikringsgrene 
eller sikringsordninger« 
Spørgsmålet må besvares bekræftende. 
Ligesom generaladvokat Capotorti er jeg af 
den opfattelse, at 
»ved afgrænsningen af anvendelsesområdet 
for forordning nr. 1408/71 må den afgø­
rende vægt ikke lægges på kriteriet stedet, 
hvor beskæftigelsen har været udøvet, men 
på den tilknytning, som arbejdstageren har 
til en medlemsstats institution for social 
sikring, uanset hvor han arbejder eller har 
arbejdet.« 
Generaladvokaten udtalte videre: 
»Der er nemlig ikke tale om at udstrække... 
[den fællesskabsretlige] ordning til også at 
omfatte forsikringsperioder, der er tilbage­
lagt efter en social sikringsordning i... [et 
tredjeland], men udelukkende om at give 
det forhold en afgørende vægt, at forsik­
ringsperioderne er blevet tilbagelagt efter en 
social sikringsordning, som er oprettet i en 
medlemsstat« (87/76, Bozzone, Smi. 1977, 
s. 687, navnlig s. 706). 
Domstolen har bekræftet afgørelsen i 
Bozzone-sagen, som var i overensstemmelse 
med det nævnte forslag til afgørelse, i 
dommen i sag 150/79, Kommissionen mod 
Belgien (Sml. 1980, s. 2621), der vedrørte 
en belgisk lov, 
»hvorved organer til administration af social 
sikring for ansatte fra Congo og 
Ruanda-Urundi stilles under den belgiske 
stats kontrol og garanti...« (150/79, 
præmis 2), 
idet den fastslog, at en sådan 
»ved belgisk lov indført ordning, som under 
den belgiske stats kontrol forvaltes af et 
offentligt belgisk organ, og som generelt set 
ikke udfolder sine nuværende virkninger i 
3111 
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA HR. DARMON — SAG 300/84 
de tidligere belgiske kolonier, men først og 
fremmest i det belgiske moderland ... kan 
påvirke arbejdskraftens frie bevægelighed 
inden for Fællesskabet, således som den er 
sikret ved artikel 48-51 i traktaten og ved 
fællesskabsforordningerne.« 
Herefter udtalte Domstolen, at 
»under disse omstændigheder kan den 
kendsgerning, at alle ydelser har deres 
oprindelse i forsikringsperioder, der er tilba­
gelagt inden 1. juli 1960 uden for Fællesska­
bets område, ikke medføre, at fællesskabs­
forordningerne vedrørende social sikring 
ikke finder anvendelse« (150/79, præmis 7). 
Det kan herefter fastslås, at den neder­
landske lov om uarbejdsdygtighed, hvis 
artikel 77 bestemmer, at loven også omfatter 
personer, som har udøvet beskæftigelse i et 
udviklingsland, må anses for en »lovgivning« 
i henhold til artikel 1, litra j), og artikel 2, 
stk. 1, da den således indførte sociale 
sikringsordning i øvrigt forvaltes af et 
nederlandsk organ under statens kontrol. 
Dette institutionelle tilknytningsmoment er 
det afgørende kriterium for anvendelsen af 
forordning nr. 1408/71, mens det er uden 
betydning, om den forsikrede udelukkende 
har udøvet sin virksomhed i et tredjeland. 
Set ud fra denne synsvinkel påvirkes denne 
konklusion ikke af de særlige bånd, som 
består mellem det pågældende tredjeland og 
medlemsstaten, og som er karakteristiske for 
de forhold, der består mellem Belgien og 
dets tidligere kolonier i de to nævnte sager. 
Ganske vist fastslog Domstolen dette 
forhold i Bozzone-dommen. Hverken i 
denne dom eller — i endnu mindre grad — 
i dommen i traktatbrudssagen 150/79 
fandtes de særlige bånd mellem de to pågæl­
dende stater imidlertid at være afgørende 
for, om den belgiske lov kunne betegnes som »lovgivning« i forordning nr. 1408/71's 
forstand. 
Jeg mener således, at den anfægtede neder­
landske bestemmelse bør betegnes som 
»lovgivning« i henhold til artikel 2, stk. 1, i 
forordning nr. 1408/71. 
Bopælsklausulen 
7. Det skal herefter afgøres, om det omtvi­
stede bopælskrav — hvorefter den pågæl­
dende skal have været uarbejdsdygtig »her i 
landet i en uafbrudt periode på 52 uger« — 
er foreneligt med artikel 2, stk. 4, i forord­
ning nr. 1390/81, der bestemmer: 
»Enhver ydelse, som på grund af den pågæl­
dendes nationalitet eller bopæl ikke har 
været fastsat eller har været suspenderet, 
skal på den pågældendes begæring fast­
sættes eller udredes på ny fra denne forord­
nings ikrafttræden...«, 
dvs. den 1. juli 1982 (artikel 4). 
Formålet med bestemmelsen er, at personer, 
som er omfattet af de pågældende fælles­
skabsforordningers personkreds, fra dette 
tidspunkt kan oppebære de sociale ydelser, 
hvis fastsættelse er blevet dem nægtet, eller 
som, efter at dette er sket, er blevet suspen­
deret »på grund af den pågældendes natio­
nalitet eller bopæl«. 
I denne forbindelse har den nederlandske 
retsinstans rejst spørgsmålet, om oven­
nævnte bopælskrav, som er en forudsætning 
for selve eksistensen af retten til ydelser ved 
invaliditet, ophæves af artikel 2, stk. 4, selv 
om denne bestemmelse kun synes at vedrøre 
den situation, hvor den forsikredes pension 
ikke fastsattes, eller hvor de deraf flydende 
3112 
VAN ROOSMALEN / BESTUUR VAN DE BEDRIJFSVERENIGING VOOR DE GEZONDHEID 
ydelser ikke udbetales, fordi den pågældende 
tager bopæl i en anden medlemsstat end 
den, hvor den institution, der skal udrede 
ydelserne, er beliggende. 
Som det fremgår af Nederlandenes og 
Kommissionens indlæg, rejser dette 
spørgsmål et problem vedrørende række­
vidden af princippet om »ophævelse af 
bopælsbestemmelser«, jfr. artikel 10, stk. 1, i 
forordning nr. 1408/71, som artikel 2, stk. 
4, i forordning nr. 1390/81 kun har til 
formål at gennemføre for en overgangspe­
riode. Det drejer sig nærmere bestemt om at 
afgøre, hvorvidt bestemmelsen vedrører en 
betingelse for at erhverve retten eller blot en 
betingelse for at gennemføre eller opret­
holde denne ret. 
I denne forbindelse bestemmer artikel 10, 
stk. 1, i forordning nr. 1408/71, som i det 
væsentlige er en gentagelse af tidligere 
bestemmelser i forordning nr. 3: 
»Kontantydelser ved invaliditet..., hvortil der 
er erhvervet ret efter lovgivningen i en eller 
flere medlemsstater, kan... ikke nedsættes, 
ændres, stilles i bero, inddrages eller beslag­
lægges som følge af, at den berettigede er 
bosat i en anden medlemsstat end den, hvori 
den institution, som det påhviler at udrede 
ydelsen, er beliggende« (min fremhævelse). 
Domstolen har allerede tidligere haft 
lejlighed til at udtale sig om rækkevidden af 
udtrykket »erhvervet«, som optræder i 
denne bestemmelse. Som fastslået i Smieja-
dommen er formålet med bestemmelsen 
»at begunstige arbejdskraftens frie bevæge­
lighed ved at beskytte de pågældende mod 
den forskelsbehandling, som kunne blive et 
resultat af flytningen af deres bopæl fra en 
medlemsstat til en anden« (51/73, Sml. 
1973, s. 1213, præmis 20). Følgelig udtalte Domstolen i Caracciolo-
dommen, at 
»det fremgår af dette princip, at den pågæl­
dende ikke blot bevarer sin ret til at 
modtage pension og andre ydelser, som han 
har erhvervet ret til i medfør af lovgivningen 
i en eller flere medlemsstater, selv efter at 
have taget bopæl i en anden medlemsstat, 
men ligeledes at han ikke kan nagtes en sådan 
ret, udelukkende fordi han ikke har bopal på 
området i den stat, hvor den institution, som 
det påhviler at udrede ydelsen, er beliggende« 
(92/81, Sml. 1982, s. 2213, præmis 14, min 
fremhævelse). 
Denne løsning hviler på EØF-traktatens 
artikel 51, der, som fastslået af Domstolen i 
den nylig afsagte Spruyt-dom, har til formål 
»at gennemføre den størst mulige grad af fri 
bevægelighed for vandrende arbejdstagere, 
hvilket er en del af Fællesskabets grundlag.« 
Herefter fastslog Domstolen, at 
»målet for artiklerne 48-51 [ikke] ville... 
blive nået, hvis arbejdstagerne ved at udøve 
deres ret til fri bevægelighed skulle miste de 
sociale fordele, som sikres dem ved en 
medlemsstats lovgivning« (284/84, Spruyt, 
dom af 28. februar 1986, præmis 18 og 19). 
Ifølge Domstolens praksis skal således alle 
bopælsbestemmelser principielt ophæves, 
som ikke blot er en betingelse for den fort­
satte udbetaling af allerede erhvervede 
ydelser, men ligeledes for selve erhvervelsen 
af retten til disse ydelser. 
Artikel 2, stk. 4, i forordning nr. 1390/81 
skal ses i denne sammenhæng. Ifølge denne 
bestemmelse er selvstændige erhvervsdri-
3113 
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA HR. DARMON — SAG 300/84 
vende, som ville have erhvervet ret til 
ydelser inden 1. juli 1982, hvis de havde 
opfyldt bopælskravet, ikke omfattet af 
bestemmelsen i artikel 2, stk. 1, hvorefter 
forordningen 
»[ikke] giver... ret til ydelser for noget tids­
punkt, der ligger forud for dens ikraft­
træden«, 
hvorimod de fra dette tidspunkt kan påbe­
råbe sig artikel 10 i forordning nr. 1408/71 
som fortolket af Domstolen. 
Jeg skal imidlertid her fremsætte to 
bemærkninger. 
— Forstået således kan princippet, som det 
udtrykkeligt fremgår af selve ordlyden af 
artikel 10, stk. 1, gøres til genstand for 
visse ændringer. Her bestemmer bilag VI 
til forordning nr. 1408/71 om »særregler 
for anvendelsen af visse medlemsstaters 
lovgivning«, for Tyskland (litra C, punkt 
1., litra b]: 
»Reglerne i forordningens artikel 10 
berører ikke de bestemmelser, hvorefter 
ulykkestilfælde (og erhvervssygdomme), 
der er indtruffet uden for Forbundsre­
publikken Tysklands område, samt 
perioder, der er tilbagelagt uden for 
dette område, ikke, eller kun under visse 
betingelser, medfører udbetaling af 
ydelser, når de berettigede er bosat uden for Forbundsrepublikken Tysklands 
område.« 
For så vidt angår »anvendelse af den 
nederlandske lovgivning om forsikring 
mod uarbejdsdygtighed«, jfr. bilag VI, 
litra I, Nederlandene, punkt 4, inde­
holder bestemmelsen derimod ikke en 
tilsvarende undtagelse. Når der ikke 
foreligger en sådan undtagelsesbestem­
melse, anvendes det almindelige princip 
efter artikel 10, stk. 1. 
— Den løsning, jeg foreslår, er efter min 
mening ikke i strid med generaladvokat 
Sir Gordon Slynn's forslag til afgørelse i 
sag 302/84, Ten Holder, (Sml. 1986, 
s. 1821), vedrørende et bopælskrav af 
samme art i henhold til en overgangsbe­
stemmelse i AAW. I den sag var sagsø­
geren allerede forsikret i henhold til en 
tvungen forsikring i Forbundsrepu­
blikken Tyskland, da han frivilligt 
tilsluttede sig ordningen efter AAW. I så 
fald er den frivillige forsikring kun 
subsidiær og derfor ikke omfattet af 
forordning nr. 1408/71's anvendelse­
sområde, idet forordningens artikel 13 
bestemmer, at 
»de personer, der er omfattet af denne 
forordning [er] alene undergivet lovgiv­
ningen i én medlemsstat ...« (min frem­
hævelse). 
8. Med disse bemærkninger som udgangspunkt skal jeg herefter foreslå, at de af 
Raad van Beroep, Utrecht, forelagte præjudicielle spørgsmål besvares således: 
»1) Forordning nr. 1408/71 finder anvendelse på de medlemsstaters borgere, som 
modtager ydelser ved invaliditet i henhold til den nederlandske lovgivning om 
uarbejdsdygtighed. 
3114 
VAN ROOSMALEN / BESTUUR VAN DE BEDRIJFSVERENIGING VOOR DE GEZONDHEID 
Begrebet 'selvstændige erhvervsdrivende' omfatter ligeledes, jfr. artikel 1, litra 
a), ii) og iv), samt bilag VI, litra I), Nederlandene, i forordning nr. 1408/71, 
enhver person, som, uden at der foreligger en arbejdskontrakt, har udøvet en 
beskæftigelse eller et erhverv, for hvilke der i nederlandsk lovgivnings forstand 
er oppebåret andre indtægter end dem, der erhverves ved selvstændig drift af 
en virksomhed eller ved udøvelse af et liberalt erhverv i samme lovgivnings 
forstand. 
2) En medlemsstats lovgivning, hvorefter der ved det kompetente nationale 
organs tilkendelse af sociale ydelser også tages hensyn til beskæftigelse, som 
den i henhold til ordningen forsikrede helt eller delvis har udøvet i et tredje­
land, må anses for 'lovgivning' i forordning nr. 1408/71's forstand. 
3) Artikel 2, stk. 4, i forordning nr. 1390/81 finder anvendelse, såfremt den insti­
tution, der skal udbetale ydelser ved invaliditet, nægter at tilkende sådanne 
ydelser med den begrundelse, at ansøgeren ikke forud har haft bopæl i den 
pågældende medlemsstat i en uafbrudt periode på 52 uger.« 
3115