Kommissionen fastslår nu under anvendelse af disse kriterier for det første, at de italienske udgivere ikke bringer udenlandsk presse på markedet. Ved den omhandlede kollektive overenskomst er der — i al fald formelt — kun sket en monopolisering af distribution og salg i Italien af indenlandske aviser og tidsskrifter. Overenskomsten gælder altså kun på en medlemsstats område. Den er da heller ikke blevet anmeldt til Kommissionen i henhold til Rådets forordning nr. 17 af 6. februar 1962.

Kommissionen anfører rigtignok, at der ikke foreligger nogen aftale mellem italienske og udenlandske udgivere, samt at de sidstnævnte aldrig har klaget over pressedistributionsordningen i Italien, men den indrømmer, at det ikke kan udelukkes, at konkurrencebegrænsninger af denne art — altså konkurrencebegrænsninger, der udelukkende får virkninger på handelen i en medlemsstat — i al fald indirekte kan påvirke handelen mellem medlemsstater. Såfremt i det foreliggende tilfælde »det relevante marked« må forstås som markedet for udenlandsk presse, dvs. aviser og tidsskrifter fra Fællesskabets lande, der sælges i Italien, kan det ikke bestrides, at distributionen af italiensk presse over en lukket kreds af virksomheder får følger for salget af udenlandsk presse. Denne kan jo kun bringes på markedet over det eksisterende distributionsnet. Selv om overenskomsten officielt kun omfatter italienske aviser og tidsskrifter, der omsættes i Italien, får den uundgåeligt virkninger for distribution og salg af udenlandske aviser og tidsskrifter i Italien.

Den nationale domstol havde på sin side selv fastslået, at denne brancheordning gjaldt såvel for den indenlandske som for den i Fællesskabets andre medlemsstater udkommende presse, og at den italienske avisudgiversammenslutning, hvis der konstateres salg fra uautoriseret side, kan pålægge distributionscentralerne en forpligtelse til ikke under nogen omstændigheder at forøge det antal aviser og tidsskrifter, som de plejer at levere til videresalg.

Kommissionen når hermed til det resultat, at den omhandlede overenskomst er en »klassisk aftale om gensidig eksklusivitet, ved hvilken producenterne forpligter sig til udelukkende at levere til nogle grupper aftagere, der på deres side forpligter sig til udelukkende at købe hos de nævnte producenter«. Den første forbudsbeslutning, Kommissionen udstedte i medfør af artikel 85 gjaldt i øvrigt en aftale af denne art (»henstilling« af 24. juli 1963 vedrørende »Convention Faïence«).

Kommissionen undersøger dernæst, om denne overenskomst, der påvirker handelen mellem medlemsstater, nu også medfører en mærkbar påvirkning af denne handel. Den henviser herved til, at den til konkretisering af mærkbarhedsbegrebet i meddelelse af 27. maj 1970 vedrørende aftaler, vedtagelser og samordnet praksis af ringe betydning, som ikke falder ind under traktatens artikel 85, stk. 1 (EFT C 64 af 2. 6. 1970, s. 1) har meddelt virksomhederne, at den er af den opfattelse, »at aftaler mellem virksomheder... ikke falder ind under forbudet i EØF-traktatens artikel 85, stk. 1, hvis de produkter, aftalen angår, i det område af fællesmarkedet, som aftalen indvirker på, ikke udgør mere end 5 % af omsætningen..., og hvis den samlede årlige omsætning hos de virksomheder, som deltager i aftalen, ikke overstiger 15 millioner regningsenheder eller, dersom det drejer sig om aftaler mellem handelsforetagender, 20 millioner regningsenheder«. Denne meddelelse er blevet afløst af Kommissionens meddelelse af 19. december 1977 (EFT C 313 af 29. 12. 1977, s. 3), hvori bl.a. disse beløb blev forhøjet til 50 millioner regningsenheder.

Kommissionen er på grundlag af de statistiske oplysninger, den rådede over i juli 1980 nået til det resultat, at salget af udenlandske aviser højst udgjorde 7 % af den italienske omsætning af aviser og tidsskrifter, der i. 1978 var på 1109 milliarder LIT.

Jeg er ikke sikker på, at de omtalte meddelelser fra Kommissionen uden videre kan anvendes i det foreliggende tilfælde, og det er jeg især ikke, fordi Kommissionen har erklæret sig ude af stand til at afgøre, om den omhandlede overenskomst påvirker handelen mellem medlemsstater i et ikke blot ubetydeligt omfang.

Domstolen har opfordret sagsøgeren i hovedsagen og Kommissionen til under den mundtlige forhandling at oplyse, for hvilket beløb, der i tiden fra 1972 til 1977 er blevet indført aviser og tidsskrifter til Italien fra de andre medlemsstater, og hvor stor de italienske bladudgiveres omsætning i samme tidsrum har været. Kommissionen har i sin besvarelse af denne opfordring oplyst, at de italienske udgiveres omsætning og indførslen af aviser og tidsskrifter fra andre medlemsstater til Italien i perioden 1972 til 1978 i reelle tal har været praktisk talt uforandrede i forhold til indførslerne fra andre lande.

Jeg skal hertil anføre, at det især ville være nyttigt i tørre tal at få at vide, hvor stor afsætningen af udenlandske aviser og tidsskrifter i Italien ville være uden en overenskomst som den omhandlede, altså såfremt »den med traktaten tilstræbte økonomiske sammenvoksen«, og »et mellemstatsligt enhedsmarked« var gennemført i denne sektor.

Det er kun den nationale domstol, der kan bringe dette spørgsmål på det rene. Sagsøgte i hovedsagen, fru Giglio, har ved sin rettergangsfuldmægtig under den mundtlige forhandling — ligesom tidligere for den nationale domstol — oplyst, at overenskomsten af 23. oktober 1974 mellem Federazione Sindacale Unitaria Giornalai og Federazione Italiana Editori Giornali var ophørt pr. 31. oktober 1976 efter opsigelse fra de nationale bladhandlersammenslutningers side og fra den 15. december 1976 var blevet afløst af en ny overenskomst, hvis indhold hverken er denne domstol eller den nationale domstol bekendt. Fru Giglio's repræsentant har endvidere oplyst, at også denne overenskomst er blevet opsagt med virkning fra den 31. marts 1977. Kommissionen har hertil oplyst, at en ny aftale, der blev indgået den 13. marts 1980 mellem udgiver- og bladhandlersammenslutningerne, var trådt i kraft den 1. april 1980. Vi kender ikke denne overenskomsts indhold, men Kommissionen oplyser, at de restriktive bestemmelser i overenskomsten af 1974 ikke genfindes deri. Vi har dog ikke nogen vished for, at overenskomsten fra 1974 ikke fortsat i al fald på Sicilien faktisk blev anvendt som en samordnet praksis, dengang de begivenheder, der gav anledning til sagen, fandt sted.

Efter min mening skal den nationale domstol først skaffe sig vished for, at indehaverne af de distributionscentraler, som Maria Salonia anmodede om levering, kunne nægte hende denne under henvisning til en overenskomst, der stadig var gældende. Var den det, skal den nationale domstol tage sagen under fornyet behandling på grundlag af de statistiske oplysninger, som Kommissionen har fremlagt her for Domstolen.