ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Sag C-84/15

Sonos Europe BV

mod

Staatssecretaris van Financiën

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Hoge Raad der Nederlanden)

»Præjudiciel forelæggelse — forordning (EØF) nr. 2658/87 — toldunion og fælles toldtarif — tarifering — kombineret nomenklatur — pos. 8517, 8518, 8519, 8527 og 8543 — selvstændigt apparat beregnet til at downloade, modtage og gengive digitale lydfiler i form af forstærket lyd«

Sammendrag – Domstolens dom (Tiende Afdeling) af 17. marts 2016

Toldunion – den fælles toldtarif – toldpositioner – selvstændigt apparat beregnet til at downloade, modtage og gengive digitale lydfiler i form af forstærket lyd – tarifering i pos. 8519 i den kombinerede nomenklatur – den forelæggende rets bedømmelse

(Rådets forordning nr. 2658/87, som ændret ved forordning nr. 1031/2008 og nr. 948/2009, bilag I, pos. 8519)

Den kombinerede nomenklatur, som er indeholdt i bilag I til forordning nr. 2658/87 om told- og statistiknomenklaturen og den fælles toldtarif, i den affattelse, der følger af henholdsvis forordning nr. 1031/2008 og nr. 948/2009, skal fortolkes således, at et selvstændigt apparat beregnet til at downloade, modtage og gengive digitale lydfiler i form af forstærket lyd skal tariferes i pos. 8519 i denne nomenklatur med forbehold for den forelæggende rets vurdering af de faktiske omstændigheder, den råder over.

De forklarende bemærkninger til det harmoniserede varebeskrivelses- og varenomenklatursystem vedrørende pos. 8519 heri præciserer i denne forbindelse, at lyd »almindeligvis« bliver optaget på eller gengivet fra en indbygget hukommelse eller medie, hvilket ikke udelukker andre kilder. Den omstændighed alene, at lydkilden ikke stammer fra en indbygget hukommelse eller medie, udelukker således ikke, at den pågældende vare tariferes i denne toldposition. Der kan følgelig ikke rejses tvivl ved den lydgengivende funktion af et selvstændigt apparat beregnet til at downloade, modtage og gengive digitale lydfiler i form af forstærket lyd, ved den omstændighed, at den lydkilde, som apparatet gengiver, enten stammer fra internettet eller fra et andet apparat, som den deler et lokalt netværk med, eller fra et apparat, som den er forbundet til via kabel. Varens bestemmelse kan i øvrigt udgøre et objektivt kriterium ved tariferingen, såfremt varen og dens bestemmelse hænger uløseligt sammen, og denne sammenhæng kan påvises ud fra varens objektive karakteristika og egenskaber.

(jf. præmis 42, 43 og 48 samt domskonkl.)
Artikel 27, stk. 4, litra a), i og bilag VI, punkt 1 og 2, til forordning nr. 882/2004 om offentlig kontrol med henblik på verifikation af, at foderstof- og fødevarelovgivningen samt dyresundheds- og dyrevelfærdsbestemmelserne overholdes, skal fortolkes således, at de er til hinder for, at medlemsstaterne ved fastsættelsen af det gebyr, der opkræves hos virksomhederne i fødevaresektoren, medregner udgifter, der er forbundet med den obligatoriske grunduddannelse for officielle medhjælpere.

Gebyrerne kan således kun anvendes til at dække de omkostninger, der for medlemsstaterne faktisk følger af gennemførelsen af kontrol i virksomheder i fødevaresektoren, og de har ikke til formål at vælte udgifterne til det kompetente personales grunduddannelse over på virksomhederne i den berørte sektor. Bilag VI til forordning nr. 882/2004, som denne forordnings artikel 27 henviser til, skal herefter fortolkes således, at det udelukkende omhandler lønninger og udgifter til personale, der faktisk deltager i udførelsen af offentlig kontrol. Desuden foretages gennemførelsen af denne kontrol normalt af embedsdyrlægerne, som kun kan bistås af officielle medhjælpere eller i specifikke tilfælde af slagteriets personale, og det fremgår ikke af nogen bestemmelse i forordning nr. 854/2004 om særlige bestemmelser for tilrettelæggelsen af den offentlige kontrol af animalske produkter til konsum, at personer, som gennemfører den obligatoriske grunduddannelse for officielle medhjælpere, under nævnte uddannelse kan deltage i gennemførelsen af offentlig kontrol.

(jf. præmis 39-42 og domskonkl.)
Sag C-163/15

Youssef Hassan

mod

Breiding Vertriebsgesellschaft mbH

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Oberlandesgericht Düsseldorf)

»Præjudiciel forelæggelse — EF-varemærker — forordning (EF) nr. 207/2009 — artikel 23 — licens — EF-varemærkeregistret — licenstagerens ret til at anlægge sag om krænkelse til trods for, at licensen ikke er indført i registret«

Sammendrag – Domstolens dom (Syvende Afdeling) af 4. februar 2016

EF-varemærker — EF-varemærker som genstand for ejendomsret — virkning over for tredjemand — licenstagerens ret til at anlægge sag om krænkelse til trods for, at licensen ikke er indført i EF-varemærkeregistret

(Rådets forordning nr. 207/2009, art. 23, stk. 1)

Artikel 23, stk. 1, første punktum, i forordning nr. 207/2009 om EF-varemærker skal fortolkes således, at en licenstager kan anlægge sag om krænkelse af et EF-varemærke, som der er givet licens til, selv om licensen ikke er blevet indført i EF-varemærkeregistret. Til trods for det forhold, at dette punktum isoleret set kunne fortolkes således, at en licenstager, hvis licensen ikke er indført i registret, ikke kan gøre de rettigheder gældende, som denne er blevet tillagt ved licensen, over for tredjemand, herunder den, der har krænket varemærket, har Domstolen nemlig udtalt, at der ved fortolkningen af en EU-retlig bestemmelse ikke blot skal tages hensyn til dens ordlyd, men også til den sammenhæng, hvori bestemmelsen indgår, og de mål, der forfølges med den ordning, som den udgør en del af.

Hvad angår formålet med den regel, der fremgår af artikel 23, stk. 1, første punktum, i forordning nr. 207/2009, skal det fastslås, at den omstændighed, at de retshandler, der er omhandlet i den nævnte forordnings artikel 17, 19 og 22, som ikke er blevet indført i EF-varemærkeregistret, ikke har virkning over for tredjemand, tilsigter at beskytte personer, der har eller kan have rettigheder til et EF-varemærke som genstand for ejendomsret. Det følger heraf, at den nævnte artikel 23, stk. 1, første punktum, ikke finder anvendelse på en situation, hvor en tredjemand, idet denne krænker et varemærke, tilsidesætter de til varemærket knyttede rettigheder.

(jf. præmis 18, 19, 25 og 26 samt domskonkl.)
Den kombinerede nomenklatur, der er indeholdt i bilag I til forordning nr. 2658/87 om told- og statistiknomenklaturen og den fælles toldtarif, som ændret ved forordning nr. 1214/2007, skal fortolkes således, at en vare som den, der er benævnt »videomultiplexer«, skal tariferes i denne nomenklaturs pos. 8521 med forbehold af den nationale rets bedømmelse af samtlige de faktiske omstændigheder, som den råder over.

Det følger nemlig af selve ordlyden af den kombinerede nomenklaturs pos. 8517, 8521, 8531 og 8543 og af de forklarende bemærkninger hertil, at den omhandlede vares funktion er af afgørende betydning for tariferingen af denne vare i en af disse positioner.

Det fremgår desuden af bestemmelse 3 til den kombinerede nomenklaturs afsnit XVI, der omfatter denne nomenklaturs pos. 8517, 8521 og 8531, at »maskiner, der er indrettet til at udføre to eller flere funktioner (komplementære eller alternative), [tariferes] efter den pågældende kombinations eller maskines hovedfunktion«.

I denne henseende er videomultiplexerens hovedfunktion, henset til videomultiplexerens objektive karakteristika og egenskaber og til dens bestemmelse, videooptagelse og -gengivelse i et sikkerheds- og overvågningsanlæg. De øvrige funktioner, som udføres af videomultiplexeren, dvs. alarm- og netværksfunktionen, udgør alene sekundære funktioner, der har til formål at forbedre funktionen af det anlæg, som videomultiplexeren er integreret i.

Endelig kan videomultiplexeren ikke anses for en »del[...] til [en] maskine« som omhandlet i bestemmelse 2 til den kombinerede nomenklaturs afsnit XVI.

I denne henseende er det for at kunne kvalificere en vare som »del[...]« ikke tilstrækkeligt at bevise, at maskinen ikke kan opfylde de behov, den er bestemt til at opfylde, uden denne vare. Det skal desuden fastslås, at den pågældende maskines mekaniske eller elektriske funktion afhænger af den nævnte vare.

Selv om videomultiplexeren udgør et element i et videoovervågningssystem i et lukket kredsløb, kan de detektionsapparater, der anvendes i dette system, udføre deres funktion uden videomultiplexer. Desuden afhænger disse apparaters mekaniske og elektriske funktion ikke af, om der er en videomultiplexer.

(jf. præmis 47, 53, 55, 56, 62-65 og 72 samt domskonkl.)
1.

Harmonisering af afgiftslovgivningerne — det fælles merværdiafgiftssystem — fritagelser — fritagelse for visse tjenesteydelser i nær tilknytning til udøvelsen af sport eller fysisk træning, der præsteres af organer, som ikke arbejder med gevinst for øje, til fordel for personer, der deltager i sådanne aktiviteter — national lovgivning, hvorefter leje af kaj- og bådpladser til medlemmer af vandsportsforeninger i forbindelse med navigations- eller fritidsvirksomhed, der ikke kan sidestilles med udøvelsen af sport eller fysisk træning, fritages for merværdiafgift — ikke tilladt [Rådets direktiv 2006/112, art. 132, stk. 1, litra m)] (jf. præmis 21-25, 28 og 29)
Ved bedømmelsen af ligheden mellem de pågældende varer eller tjenesteydelser skal der tages hensyn til alle de relevante faktorer, der kendetegner forbindelsen mellem varerne eller tjenesteydelserne. Disse faktorer omfatter navnlig deres art, deres anvendelsesformål og benyttelsen af dem, samt om de er i et konkurrenceforhold eller supplerer hinanden.

Selv om de omhandlede varers supplerende karakter blot er en blandt mange faktorer, der kan tages i betragtning ved vurderingen af, om varerne er af samme art, er der imidlertid ikke tale om et selvstændigt kriterium, der i sig selv kan begrunde, at der foreligger en sådan lighed. Ud over, at Retten er forpligtet til at overholde de almindelige retsgrundsætninger og de processuelle regler om bevisbyrde og bevisførelse og til at afholde sig fra at gengive beviserne forkert, er den ikke forpligtet til udtrykkeligt at begrunde sin bedømmelse af, hvilken bevisværdi der skal tillægges de oplysninger, den har fået forelagt, og navnlig ikke når den finder, at disse er uden betydning eller uden relevans for sagens afgørelse. Heraf følger, at Retten ikke begik en retlig fejl, da den bekræftede appelkammerets vurdering, hvorefter de omhandlede varer var af samme art, idet de supplerede hinanden, uden at den i denne forbindelse foretog en analyse af disse varers oprindelse, markedsføring, distributionskanaler eller salgssteder.

(jf. præmis 21 og 23-25)
4.

Transport — luftfart — fælles regler for driften af lufttrafiktjenester i Unionen — proceduren for godkendelse af flyvebetingelserne — Det Europæiske Luftfartssikkerhedsagenturs (EASA) godtgørelse af et luftfartøjs kapacitet til sikker flyvning — afgørelse, der kræver en kompleks teknisk vurdering — Domstolens prøvelsesret — grænser [Kommissionens forordning nr. 1702/2003, bilag, punkt 21a.710, litra c)] (jf. præmis 101-103)
Artikel 16, litra b), i forordning nr. 110/2008 om definition, betegnelse, præsentation og mærkning af samt beskyttelse af geografiske betegnelser for spiritus og om ophævelse af forordning nr. 1576/89 skal fortolkes således, at det med henblik på at afgøre, om der er tale om en »antydning« som omhandlet i denne bestemmelse, påhviler den nationale ret at tage hensyn til opfattelsen hos en almindeligt oplyst, rimeligt opmærksom og velunderrettet gennemsnitsforbruger, idet sidstnævnte begreb skal anses for at henvise til en europæisk forbruger, og ikke blot til forbrugeren i den medlemsstat, hvor det produkt, som antyder en beskyttet geografisk betegnelse, fremstilles.

Ved vurderingen af, om der er tale om en »antydning« påhviler den nationale ret at efterprøve – ud over, om det udtryk, der anvendes som betegnelse for det pågældende produkt, omfatter en del af en beskyttet betegnelse – om forbrugeren, når han ser dette produkts navn, føres til at tænke på den vare, som betegnelsen gælder for. Den nationale ret skal således i det væsentlige tage hensyn til forbrugerens forventede reaktion, hvad angår det udtryk, der anvendes som betegnelse for det pågældende produkt, idet det væsentlige er, om forbrugeren forbinder dette udtryk med den beskyttede betegnelse.

I denne forbindelse skal den beskyttelse, der følger af artikel 16 i forordning nr. 110/2008 af geografiske betegnelser fortolkes på grundlag af det formål, der forfølges med registreringerne af sidstnævnte, dvs. at gøre det muligt at angive, at en spiritus har oprindelse i et land eller i en region eller et lokalt sted, hvis spiritussens kvalitet, ry eller andre egenskaber i alt væsentligt kan tilskrives dens geografiske oprindelse.

Ordningen for registrering af geografiske betegnelser for spiritus har bl.a. til formål at nå et højt forbrugerbeskyttelsesniveau. Med henblik på at vurdere, om et udtryk, der anvendes som betegnelse for et produkt, kan indeholde en antydning af en beskyttet betegnelse, skal der tages hensyn til den formodede forventning hos en almindeligt oplyst, rimeligt opmærksom og velunderrettet gennemsnitsforbruger, der er et kriterium, som udspringer af proportionalitetsprincippet, ligeledes anvendelse.

Hvad endelig angår nødvendigheden af at sikre en effektiv og ensartet beskyttelse af disse geografiske betegnelser på Unionens område skal begrebet »forbruger« anses for at omfattet en europæisk forbruger.

(jf. præmis 22-28 og domskonkl. 1)
Domstolens dom (Sjette Afdeling) af 23. december 2015 –

Firma Theodor Pfister mod Landkreis Main-Spessart

(Sag C-58/15) ( 1 )

»Præjudiciel forelæggelse — landbrug — sundhedsinspektioner — offentlig kontrol af foderstoffer og fødevarer — finansiering af kontrol — udgifter til undersøgelse i forbindelse med slagtning — forordning (EF) nr. 882/2004 — direktiv 85/73/EØF — mulighed for at opkræve et beløb, der svarer til de faktiske undersøgelsesudgifter, og som er større end de afgifter, som er fastsat i dette direktiv«

1. EU-ret — fortolkning — tekster på flere sprog — ensartet fortolkning — uoverensstemmelse mellem forskellige sprogversioner — konteksten og formålet med det omhandlede regelsæt som referencegrundlag (Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 882/2004, art. 27, stk. 3, og 67; Rådets direktiv 85/73, som ændret ved direktiv 97/79) (jf. præmis 25)

2. Tilnærmelse af lovgivningerne — offentlig kontrol med foderstoffer og fødevarer — finansiering — afgifter skyldige som følge af sundhedsmæssige inspektioner og kontroller af kød — overgangsperioden 2007 — opkrævning af afgifter, der dækker de faktisk afholdte omkostninger — lovlig (Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 882/2004, art. 27, stk. 3, og 67; Rådets direktiv 85/73, som ændret ved direktiv 97/79) (jf. præmis 26-33 samt domskonkl.)

Konklusion

Artikel 27, stk. 3, første afsnit, andet punktum, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 882/2004 af 29. april 2004 om offentlig kontrol med henblik på verifikation af, at foderstof- og fødevarelovgivningen samt dyresundheds- og dyrevelfærdsbestemmelserne overholdes, som ændret ved Rådets forordning (EF) nr. 1791/2006 af 20. november 2006, skal fortolkes således, at den for så vidt angår overgangsperioden 2007 tillader, at der opkræves omkostningsdækkende afgifter for sundhedsmæssig kontrol af kød, som den kompetente myndighed har afholdt, som omhandlet i Rådets direktiv 85/73/EØF af 29. januar 1985 om finansiering af veterinærundersøgelse og -kontrol som omhandlet i direktiv 89/662/EØF, 90/425/EØF, 90/675/EØF og 91/496/EØF, som ændret ved Rådets direktiv 97/79/EF af 18. december 1997.

( 1 ) EUT C 171 af 26.5.2015.
Begrebet statsstøtte har efter definitionen i EUF-traktaten en retlig karakter og skal fortolkes på grundlag af objektive elementer. Af denne grund skal Unionens retsinstanser principielt under hensyntagen såvel til de konkrete omstændigheder i den sag, der verserer for dem, som til, at Kommissionens vurderinger er af teknisk eller kompleks karakter, gennemføre en fuldstændig efterprøvelse af, om en foranstaltning henhører under artikel 107, stk. 1, TEUF.

Den judicielle prøvelse er dog begrænset med hensyn til, om en foranstaltning falder ind under artikel 107, stk. 1, TEUF i en sag, hvor Kommissionens bedømmelse er af teknisk eller kompleks karakter.

Når Kommissionen skal anvende kriteriet om den fornuftige private investor, der handler i en markedsøkonomi, med henblik på at afgøre, om en foranstaltning falder ind under anvendelsesområdet for artikel 107, stk. 1, TEUF, indebærer anvendelsen af dette kriterium i denne forbindelse som regel, at Kommissionen foretager en kompleks økonomisk bedømmelse.

Selv om det ikke tilkommer Unionens retsinstanser at sætte deres eget økonomiske skøn i stedet for Kommissionens, skal de således navnlig ikke blot efterprøve den materielle nøjagtighed af de beviser, der påberåbes, deres troværdighed og sammenhæng, men også kontrollere, om disse oplysninger omfatter alle de relevante oplysninger, som skal tages i betragtning for at kunne vurdere en kompleks situation, og om disse oplysninger taler til støtte for de konklusioner, der udledes heraf.

(jf. præmis 87-89 og 91)
Sag C-453/15

Straffesag

mod

A og B

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesgerichtshof)

»Præjudiciel forelæggelse – skatter og afgifter – moms – direktiv 2006/112/EF – artikel 56 – stedet for levering af ydelser – udtrykket »lignende rettigheder« – overdragelsen af kvoter for drivhusgasemissioner«

Sammendrag – Domstolens dom (Anden Afdeling) af 8. december 2016

Harmonisering af afgiftslovgivningerne – det fælles merværdiafgiftssystem – tjenesteydelser – bestemmelse af det fiskale tilknytningsmoment – hel eller delvis overdragelse af ophavsretten, patentrettigheder, licensrettigheder, retten til varemærker, fællesmærker og mønstre og af andre lignende rettigheder – udtrykket »lignende rettigheder« – kvoter for drivhusgasemissioner – omfattet

[Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/87, art. 3, litra a); Rådets direktiv 2006/112, art. 56, stk. 1, litra a)]

Artikel 56, stk. 1, litra a), i direktiv 2006/112 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at de »andre lignende rettigheder«, der er nævnt i denne bestemmelse, omfatter de kvoter for drivhusgasemissioner, der er defineret i artikel 3, litra a), i direktiv 2003/87 om en ordning for handel med kvoter for drivhusgasemissioner i Fællesskabet.

Medtagelsen af kvoter for drivhusgasemissioner under andre lignende rettigheder som nævnt i direktiv 2006/112 artikel 56, stk. 1, litra a), opfylder således dette direktivs formål og logik. For det første kan overdragelsen af kvoter, der er behørigt opført i det register, der er fastsat i artikel 19 i direktiv 2003/87, erhververens identitet, det sted, hvor denne har etableret hjemstedet for sin økonomiske virksomhed eller har fast forretningssted, til brug for hvilket overdragelsen foretages, eller det sted, hvor han har sin bopæl eller sit sædvanlige opholdssted, og dermed også overdragelsens bestemmelsesland, let og med stor sikkerhed fastlægges. Da de overdragede kvoter i princippet skal anvendes på det sted, hvor erhververen udøver sin økonomiske virksomhed, gør den afgiftsmæssige tilknytning for den ydelse, der består i en overdragelse af kvoter, til dette sted det for det andet muligt at lade denne ydelse være omfattet af merværdiafgiftsordningen i den medlemsstat, på hvis område de nævnte kvoter anvendes.

(jf. præmis 26-28 og 30 samt domskonkl.)
Sag C-355/15

Bietergemeinschaft Technische Gebäudebetreuung GesmbH und Caverion Österreich GmbH

mod

Universität für Bodenkultur Wien

og

VAMED Management und Service GmbH & Co. KG in Wien

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Verwaltungsgerichtshof)

»Præjudiciel forelæggelse – offentlige kontrakter – direktiv 89/665/EØF – klageprocedurer i forbindelse med indgåelse af offentlige kontrakter – artikel 1, stk. 3 – søgsmålsinteresse – artikel 2a, stk. 2 – begrebet »den berørte tilbudsgiver« – retten for en tilbudsgiver, der af den ordregivende myndighed er blevet endeligt udelukket, til at indgive en klage over den senere beslutning om tildeling af kontrakten«

Sammendrag – Domstolens dom (Ottende Afdeling) af 21. december 2016

Tilnærmelse af lovgivningerne – klageprocedurer i forbindelse med indgåelse af offentlige indkøbs- samt bygge- og anlægskontrakter – direktiv 89/665 – forpligtelse for medlemsstaterne til at sikre klageprocedurer – adgang til klageprocedurerne – ingen adgang for en tilbudsgiver, der ved en beslutning fra den ordregivende myndighed, som er blevet endelig, er blevet udelukket, til at indgive en klage med henblik på at gøre gældende, at buddet fra den eneste anden tilbudsgiver, som har fået tildelt den pågældende kontrakt, er uregelmæssigt – lovlighed

(Rådets direktiv 89/665, som ændret ved direktiv 2007/66, art. 1, stk. 3, og art. 2a)

Artikel 1, stk. 3, i direktiv 89/665 om samordning af love og administrative bestemmelser vedrørende anvendelsen af klageprocedurerne i forbindelse med indgåelse af offentlige indkøbs- samt bygge- og anlægskontrakter, som ændret ved direktiv 2007/66, skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for, at en tilbudsgiver, der er blevet udelukket fra en procedure for indgåelse af en offentlig kontrakt ved en beslutning fra den ordregivende myndighed, som er blevet endelig, nægtes adgang til at klage over beslutningen om tildeling af den pågældende offentlige kontrakt og indgåelsen af kontrakten, når alene denne fravalgte tilbudsgiver og den virksomhed, som har fået tildelt kontrakten, har afgivet bud, og den nævnte tilbudsgiver har gjort gældende, at buddet fra den virksomhed, som har fået tildelt kontrakten, også burde være blevet fravalgt.

Som det fremgår af artikel 1, stk. 3, og artikel 2a i direktiv 89/665, sikrer dette således en effektiv klageadgang i forbindelse med uregelmæssige beslutninger truffet inden for rammerne af en procedure for indgåelse af en offentlig kontrakt, idet de gør det muligt for enhver udelukket tilbudsgiver at anfægte ikke blot beslutningen om udelukkelse, men også, så længe der ikke er blevet truffet afgørelse med hensyn til denne anfægtelse, senere beslutninger, som måtte være til skade for ham, i tilfælde af at udelukkelsen af ham ophæves. Under disse omstændigheder kan dette direktivs artikel 1, stk. 3, ikke fortolkes således, at det er til hinder for, at en tilbudsgiver nægtes adgang til at klage over beslutningen om tildeling af en kontrakt, fordi tilbudsgiveren skal anses for en tilbudsgiver, som er endeligt udelukket som omhandlet i dette direktivs artikel 2a, stk. 2, andet afsnit.

(jf. præmis 34-36 og domskonkl.)