Hvad angår de virkninger, som Dublin III-forordningens artikel 22, stk. 7, og artikel 25, stk. 2, knytter til den omstændighed, at en anmodning om overtagelse eller tilbagetagelse ikke er blevet besvaret ved udløbet af de ufravigelige frister, der er fastsat i forordningens artikel 22, stk. 1 og 6, og artikel 25, stk. 1, skal det bemærkes, at disse virkninger ikke kan omgås ved at sende et rent formelt svar til den anmodende medlemsstat. Det følger nemlig utvetydigt af nævnte artikel 22, stk. 1, og nævnte artikel 25, stk. 1, at den anmodede medlemsstat under iagttagelse af disse ufravigelige frister skal foretage den fulde nødvendige kontrol for at kunne tage stilling til anmodningen om overtagelse eller tilbagetagelse. Gennemførelsesforordningens artikel 5, stk. 1, præciserer i øvrigt, at et negativt svar på en sådan anmodning skal begrundes fuldt ud, og at der skal gives detaljerede oplysninger om grundene til afslaget.

Endvidere har EU-lovgiver ligeledes indført sådanne ufravigelige frister og virkninger af udløbet heraf for så vidt angår besvarelsen af en anmodning om overtagelse eller tilbagetagelse. Det fremgår af Dublin III-forordningens artikel 22, stk. 7, at hvis der ikke er givet svar ved udløbet af den frist på to måneder, der er fastsat i artiklens stk. 1, og på én måned, der er fastsat i artiklens stk. 6, anses den for at være accepteret og medfører en pligt til at overtage den pågældende person, herunder en pligt til at træffe passende foranstaltninger med henblik på ankomsten. I henhold til Dublin III-forordningens artikel 25, stk. 2, skal anmodningen om tilbagetagelse, hvis der ikke er givet svar herpå ved udløbet af den frist på en måned eller to uger, der er fastsat i artiklens stk. 1, anses for at være accepteret, hvilket medfører en pligt til at tilbagetage den pågældende, herunder til at træffe passende foranstaltninger med henblik på ankomsten.

Artikel 5, stk. 2, i Kommissionens forordning (EF) nr. 1560/2003 af 2. september 2003 om gennemførelsesforanstaltninger til Rådets forordning (EF) nr. 343/2003 om fastsættelse af kriterier og procedurer til afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen af en asylansøgning, der er indgivet af en tredjelandsstatsborger i en af medlemsstaterne, som ændret ved Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) nr. 118/2014 af 30. januar 2014, skal fortolkes således, at inden for rammerne af proceduren til afgørelse af den medlemsstat, der har kompetence til at behandle en ansøgning om international beskyttelse, skal en medlemsstat, for hvilken der er indgivet en anmodning om overtagelse eller tilbagetagelse i medfør af artikel 21 eller 23 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 604/2013 af 26. juni 2013 om fastsættelse af kriterier og procedurer til afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen af en ansøgning om international beskyttelse, der er indgivet af en tredjelandsstatsborger eller en statsløs i en af medlemsstaterne, som efter at have foretaget den nødvendige kontrol har givet et negativt svar herpå inden for de i sidstnævnte forordnings artikel 22 eller 25 fastsatte frister, og for hvilken der efterfølgende er blevet indgivet en anmodning om fornyet behandling i medfør af nævnte artikel 5, stk. 2, i en ånd af loyalt samarbejde bestræbe sig på at besvare sidstnævnte anmodning inden for en frist på to uger.

Når den anmodede medlemsstat ikke inden for denne frist på to uger besvarer den nævnte anmodning, er den yderligere procedure for fornyet behandling endeligt afsluttet, således at den anmodende medlemsstat fra og med udløbet af den nævnte frist skal anses for at være ansvarlig for behandlingen af ansøgningen om international beskyttelse, medmindre denne medlemsstat fortsat råder over den tid, der er nødvendig for inden for de ufravigelige frister, som er fastsat med henblik herpå i artikel 21, stk. 1, og artikel 23, stk. 2, i forordning nr. 604/2013, at indgive en ny anmodning om overtagelse eller tilbagetagelse.

Det følger af de bestemmelser, hvortil der henvises i nærværende doms præmis 58-68, at EU-lovgiver herved har reguleret procedurerne for overtagelse og tilbagetagelse ved hjælp af en række ufravigelige frister, der på afgørende vis bidrager til opfyldelsen af det i femte betragtning til Dublin III-forordningen omhandlede formål om en hurtig behandling af ansøgninger om international beskyttelse ved at sikre, at disse procedurer iværksættes uden unødig forsinkelse (jf. i denne retning dom af 26.7.2017, Mengesteab,C-670/16, EU:C:2017:587, præmis 53 og 54, af 25.10.2017, Shiri,C-201/16, EU:C:2017:805, præmis 31, og af 25.1.2018, Hasan,C-360/16, EU:C:2018:35, præmis 62). Det nævnte mål, der ligeledes ligger til grund for gennemførelsesforordningens artikel 5, stk. 2, kommer ifølge selve ordlyden af denne bestemmelse til udtryk gennem en streng tidsmæssig ramme ved hjælp af indførelsen af en frist på tre uger, som den anmodende medlemsstat indrømmes til at sende en anmodning om fornyet behandling til den anmodede medlemsstat, og en frist på to uger for sidstnævntes eventuelle besvarelse af anmodningen. Gennemførelsesforordningens artikel 5, stk. 2, skal derfor fortolkes således, at varigheden af den yderligere procedure for fornyet behandling, der er en fakultativ procedure, skal begrænses strengt og på forudsigelig vis, idet dette skal ske såvel af hensyn til samtlige berørte parters retssikkerhed som med henblik på dels at sikre procedurens forenelighed med den præcise tidsramme, der er indført ved Dublin III-forordningen, dels ikke at besværliggøre det med denne forordning forfulgte mål om hurtig behandling af ansøgninger om international beskyttelse. En procedure for fornyet behandling, der er af ubestemt varighed med den følge, at spørgsmålet om, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen af en ansøgning om international beskyttelse, udsættes, og med den følge, at behandlingen af en sådan ansøgning dermed i væsentlig, eller endog potentielt ubegrænset, grad forsinkes, er uforenelig med dette mål om hurtig behandling.

Bestemmelsen sigter mod at tilskynde den anmodede medlemsstat til at samarbejde loyalt med den anmodende medlemsstat ved inden for den i bestemmelsen fastsatte frist at foretage en fornyet behandling af sidstnævntes anmodning med henblik på en overtagelse eller tilbagetagelse af den berørte person, men den har ikke til formål at indføre en retlig pligt til at besvare en sådan anmodning om fornyet behandling, hvis manglende opfyldelse indebærer, at ansvaret for behandlingen af ansøgningen om international beskyttelse overføres til den anmodede medlemsstat. Det følger således af gennemførelsesforordningens artikel 5, stk. 2, at for så vidt som den anmodede medlemsstat efter at have foretaget den nødvendige kontrol har givet et negativt svar på en anmodning om overtagelse eller tilbagetagelse inden for de frister, der er fastsat med henblik herpå i Dublin III-forordningen, kan den yderligere procedure for fornyet behandling ikke udløse de i sidstnævnte forordnings artikel 22, stk. 7, og artikel 25, stk. 2, fastsatte virkninger.

Det skal for det fjerde bemærkes, at den svarfrist, der er fastsat henholdsvis i Dublin III-forordningens artikel 22, stk. 1 og 6, eller i denne forordnings artikel 25, stk. 1, ikke har nogen indvirkning på beregningen af de frister, som er fastsat for den yderlige procedure for fornyet behandling. En fortolkning af gennemførelsesforordningens artikel 5, stk. 2, hvorefter denne procedure kun kan finde sted inden for de grænser, der er fastsat ved disse bestemmelser i Dublin III-forordningen, således at proceduren kun er mulig i det omfang, den anmodede medlemsstat ikke har overskredet den fastsatte frist for at give sit svar på anmodningen om overtagelse eller tilbagetagelse, ville nemlig i praksis udgøre en væsentlig hindring for anvendelsen af den nævnte procedure og ville dermed ikke kunne anses for at være nyttig for gennemførelsen af Dublin III-forordningen.

(jf. præmis 69, 74, 75, 77, 80, 88 og 90 samt domskonkl.)