Forslag til afgørelse fra generaladvokat Darmon fremsat den 27. oktober 1993. - ROQUETTE FRERES SA MOD HAUPTZOLLAMT GELDERN. - ANMODNING OM PRAEJUDICIEL AFGOERELSE: FINANZGERICHT DUESSELDORF - TYSKLAND. - MONETAERE UDLIGNINGSBELOEB FOR PRODUKTER AFLEDT AF MAJS - UGYLDIGHEDSERKLAERING - TIDSMAESSIGE VIRKNINGER. - SAG C-228/92.



Samling af Afgørelser 1994 side I-01445



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hr. praesident,

De herrer dommere,

1. I den foreliggende sag skal Domstolen paa ny tage stilling til det vanskelige spoergsmaal om de tidsmaessige virkninger af, at en EF-forordning er kendt ugyldig under en praejudiciel sag, efter at Domstolen har afsagt tre domme herom, nemlig dommene af 15. oktober 1980 i sagerne Providence agricole de la Champagne, Maïseries de Beauce og Roquette Frères (1), af 27. februar 1985 i sagen Société des produits de maïs (2) og af 22. maj 1985 i Fragd-sagen (3).

2. I 1980 fastslog Domstolen under en praejudiciel sag under analog anvendelse af EOEF-traktatens artikel 174, stk. 2, at underkendelsen af en forordning, som var forelagt Domstolen til proevelse, foerst havde virkning fra datoen for dommens afsigelse. De monetaere udligningsbeloeb, som med urette var udbetalt eller opkraevet forud for dette tidspunkt, kunne derfor ikke kraeves tilbage.

3. Det er denne retsvirkning, den saakaldte virkning "ex nunc erga omnes", som Kommissionen, der stoetter den opfattelse, som sagsoegeren i hovedsagen har gjort gaeldende, nu atter (4) har opfordret Domstolen til at tage op til fornyet overvejelse. Dette er Kommissionens begrundelse for at anmode om, at afgoerelsen vedroerende de spoergsmaal, som er forelagt af Finanzgericht Duesseldorf (5), traeffes af Domstolens plenum.

4. Det er ogsaa denne gang selskabet Roquette, der har anlagt sag ved Finanzgericht mod de tyske toldmyndigheder med krav om tilbagebetaling af det beloeb, som er blevet opkraevet for meget i monetaere udligningsbeloeb af nogle afledte produkter af majs (stivelse, dekstrin og oploeselig stivelse).

5. Da sagsoegte i hovedsagen har afvist dette krav under henvisning til, at der forelaa en korrekt anvendelse af Kommissionens forordning (EOEF) nr. 2719/75 af 24. oktober 1975 om fastsaettelse af de monetaere udligningsbeloeb samt af visse satser, der er noedvendige for deres anvendelse (6), har den nationale ret under hensyn til de indsigelser, som selskabet Roquette har rejst mod denne forordning, spurgt Domstolen

- dels, om foernaevnte forordning er ugyldig, for saa vidt den fastsaetter monetaere udligningsbeloeb for de afledte produkter 1) paa et saadant niveau, at summen af enkeltbeloebene er vaesentligt hoejere end det monetaere udligningsbeloeb for den tilsvarende maengde af basisproduktet, og 2) hvad angaar majsstivelse uden at beregningsgrundlaget for de monetaere udligningsbeloeb nedsaettes med produktionsrestitutionen for dette produkt,

- dels om selskabet Roquette, saafremt forordningen er ugyldig, kan paaberaabe sig ugyldigheden i den foreliggende sag, naar selskabet "har anvendt alle de til raadighed staaende retsmidler for at forhindre, at den anfaegtede afgiftsafgoerelse faar endelig retsvirkning".

6. Det foerste spoergsmaal behoever jeg ikke at redegoere naermere for.

7. Kommissionen har nemlig erkendt berettigelsen af den kritik af forordning nr. 2719/75, som den nationale ret har rejst i sit foerste spoergsmaal, og som foerte Domstolen til i sine tre domme af 15. oktober 1980 at antage, at forordningen var ugyldig (7). Kommissionen erkender saaledes udtrykkeligt, at det beloeb, der blev afkraevet og indbetalt i monetaere udligningsbeloeb for de afledte produkter, klart er hoejere end beloebene for den tilsvarende maengde af basisproduktet (8), og at beregningsgrundlaget for de monetaere udligningsbeloeb til majsstivelse ikke er blevet nedsat med produktionsrestitutionerne (9).

8. Af disse grunde maa den omhandlede forordning foelgelig kendes ugyldig.

9. Efter Kommissionens opfattelse maa dog ogsaa visse senere udstedte forordninger anses for ugyldige, for saa vidt som de vedroerer de samme produkter og er behaeftet med de samme fejl (10).

10. Det drejer sig, som anfoert af Kommissionen i dens svar paa det spoergsmaal, Domstolen har stillet den, om foelgende retsforskrifter: AEndringsforordningerne nr. 2829/75 af 31. oktober 1975, nr. 271/76 af 6. februar 1976, nr. 512/76 af 5. marts 1976 (11), forordning nr. 572/76 af 15. marts 1976 (12), som afloeste den anfaegtede forordning (13), og forordning nr. 618/76 af 18. marts 1976 (14), der medfoerte en aendring af sidstnaevnte forordning. Alle disse retsforskrifter blev udstedt foer dem, som blev kendt ugyldige ved Domstolens domme af 15. oktober 1980.

11. De naevnte retsforskrifter boer derfor kendes ugyldige af de samme grunde, som Domstolen antog i foernaevnte dom i Roquette-sagen, hvori det hedder:

"Denne ugyldighed indebaerer, at de bestemmelser i Kommissionens senere forordninger, der aendrer de monetaere udligningsbeloeb for de produkter, der er naevnt i foregaaende afsnit, er ugyldige." (15)

12. Jeg skal herefter behandle det andet spoergsmaal.

13. I den forbindelse finder jeg det noedvendigt foerst at undersoege de principper, som ligger til grund for Domstolens afgoerelser om de tidsmaessige virkninger af de domme, hvorved en forordning kendes ugyldig under en praejudiciel sag.

14. Det fremgaar af Domstolens dom af 13. maj 1981 i sagen International Chemical Corporation mod Amministrazione delle finanze dello Stato (16), at en dom herom har gyldighed for enhver domstol, som skal anvende den ugyldige retsakt, og at den har virkning erga omnes. Det hedder herom i dommen:

"... [selv] om ... [den] kun retter sig direkte til den ret, der har forelagt sagen for Domstolen, udgoer dommen et tilstraekkeligt grundlag for en hvilken som helst anden ret til at anse retsakten for ugyldig i forbindelse med en afgoerelse, retten skal traeffe" (17).

15. I modsaetning til, hvad der gaelder for en forordning, som annulleres i medfoer af traktatens artikel 173, og som behandles, som om den ikke var udstedt, "forsvinder" en forordning, som erklaeres ugyldig, "ikke ud af retsordenen" (18), saa laenge den ikke udtrykkeligt er ophaevet ved en ny retsakt. Ifoelge traktatens artikel 176 paahviler det den institution, fra hvem den paagaeldende retsakt hidroerer, at drage konsekvenserne af, at den er kendt ugyldig ved dom, og traeffe de noedvendige foranstaltninger til at bringe ulovligheden til ophoer (19).

16. Den ugyldige retsakt kan altsaa ikke anvendes, uanset om dette beror paa artikel 173 eller artikel 176 (20). Der er altsaa stor lighed mellem en annullationsdom og en praejudiciel dom om en retsakts ugyldighed.

17. Det goer det noedvendigt at faa afgjort, hvorvidt reglen om, at en annullationsdom i henhold til traktatens artikel 174, stk. 1, har tilbagevirkende kraft, og undtagelsen i henhold til samme traktatbestemmelses stk. 2 ogsaa gaelder for domme i praejudicielle sager, hvorved en retsakt kendes ugyldig (21).

18. Ligesom annullationsdomme har ogsaa saadanne praejudicielle domme principielt tilbagevirkende gyldighed, hvorfor "en forordning, som kendes ugyldig, er ulovlig ab initio" (22). Generaladvokat Capotorti antog i sit forslag til afgoerelse i sag 238/78, Ireks-Arkady mod Raadet og Kommissionen (23), at den vaesentligste grund hertil er foelgende: "En dom, hvorved en retsakt erklaeres ugyldig eller retsstridig med virkning ex nunc ville ikke give noget grundlag for et krav om erstatning for skade, der ligger forud herfor, hvorfor det ikke ville have noget formaal for de personer, som har interesse i at rejse et saadant krav, at paaberaabe sig den praejudicielle afgoerelse, som fastslog den retsstridige tilstand." (24)

19. Det kan imidlertid paa grund af ugyldighedens virkning erga omnes have alvorlige foelger, at den har tilbagevirkende kraft, fordi det indebaerer, at bestaaende retsforhold, som er stiftet i god tro, drages i tvivl.

20. Der skal derfor under en praejudiciel sag vaere mulighed for at kende en retsakt ugyldig ex nunc, og dette af mindst to grunde. For det foerste maa det betegnes som et paradoks, hvis enhver borger, uden at vaere bundet af de strenge saglige og tidsmaessige betingelser, som gaelder for et annullationssoegsmaal i henhold til traktatens artikel 173, stk. 3, skulle kunne anlaegge sag med henblik paa at faa en retsakt kendt ugyldig uden at vaere undergivet andre tidsmaessige begraensninger end dem, som beror paa de nationale foraeldelsesfrister, og dermed skulle have mulighed for at anlaegge sag undertiden flere aar efter, at den paagaeldende retsforskrift er traadt i kraft (25). For det andet kan EF-forordninger angaa saerligt oemtaalelige sektorer, saaledes at det vil kunne have vidtraekkende foelger, navnlig af oekonomisk art, saafremt de kendes ugyldige, hvorfor det er vigtigt at have disse foelger under kontrol. Noedvendigheden heraf fremgaar ogsaa klart af Domstolens dom af 15. januar 1986 i Pinna-sagen (26).

21. Jeg skal i den forbindelse naevne, at Den Europaeiske Menneskerettighedsdomstol i dommen af 13. juni 1979 i Marckx-sagen (27), fandt, at Domstolens dom i Defrenne II (28) gav stoette for en begraensning af dommens tidsmaessige virkning. I dommen fastslog Menneskerettighedsdomstolen, at der inden for arveretten gaelder et princip om ligebehandling af boern inden og uden for aegteskab, i hvilken forbindelse den udtalte, at: "... det retssikkerhedsprincip, som maa forudsaettes at ligge til grund for saavel konventionen som faellesskabsretten, fritager den belgiske stat fra at drage retsakter eller retsforhold forud for afsigelsen af naervaerende dom i tvivl" (29).

22. En ugyldighedserklaering ex nunc rejser imidlertid alvorlige vanskeligheder. For det foerste opstilles faellesskabsrettens tidsmaessige virkning, da forordningen fortsat har retsvirkninger for nogle erhvervsdrivende, selv om den er kendt ugyldig af Domstolen. For det andet har ex nunc-virkningen tilsvarende virkning som en foraeldelsesfrist, idet en privat ikke kan paaberaabe sig ugyldigheden for den periode, som ligger forud for datoen for dommens afsigelse.

23. I de foernaevnte domme af 15. oktober 1980 fastslog Domstolen, at:

"Traktatens artikel 174, stk. 2, hvorefter Domstolen kan angive hvilke af en annulleret forordnings virkninger, der skal betragtes som bestaaende, [maa] finde analog anvendelse af de samme retssikkerhedsmaessige grunde, som ligger til grund for naevnte bestemmelse." (30)

24. I dommen i sagen Société des produits de maïs anvendte Domstolen dog ikke laengere denne analogi, men henviste, som begrundelse for en tidsmaessig begraensning af ugyldighedserklaeringen, til "den noedvendige overensstemmelse mellem en praejudiciel sag og et annullationssoegsmaal (som er de) to former for legalitetskontrol, som er indfoert ved traktaten" (31).

25. Domstolen har i sin praksis vedroerende ugyldighedserklaeringer gjort ex nunc-virkningen afhaengig af strenge betingelser og herved anvendt de samme kriterier, som den opstillede i dommene Defrenne II og Denkavit italiana (32), der vedroerte fortolkningsspoergsmaal. Disse betingelser er, at:

1) Der skal foreligge "tvingende hensyn" (33), som kan begrunde, at ugyldigheden begraenses tidsmaessigt, saasom retssikkerhedshensyn (normalt anfoeres de oekonomiske virkninger af en afgoerelse med tilbagevirkende kraft som begrundelse).

2) Domstolen skal i selve dommen, hvorved retsaktens ugyldighed fastslaas, fastlaegge de tidsmaessige begraensninger af dommens virkninger (34).

26. Anvendelsen af retssikkerhedsprincippet skal ske med stoerste varsomhed. Det kan her undertiden komme i konflikt med et andet princip, som bygger paa retssikkerhedsprincippet, nemlig legalitetsprincippet. Som jeg har anfoert andetsteds (35), har retssikkerhedsprincippet to sider. Selv om det paa den ene side har til formaal at sikre, at bestaaende retsforhold, som er stiftet i god tro, ikke drages i tvivl, skal det samtidig beskytte interesserne hos de erhvervsdrivende, som har lidt tab paa grund af de ugyldige retsforskrifter, og som med rette kan rejse krav om, at legalitetsprincippet overholdes. Man kan her med god grund spoerge, som det er blevet anfoert af D. Simon (36), "hvorfor den enes retssikkerhed skulle vaere mere beskyttelsesvaerdig end den andens?".

27. Hvad boer da gaelde for sagsoegeren i hovedsagen?

28. Det er i dag almindeligt anerkendt, i hvert fald af de nationale domstole, at traktatens artikel 174, stk. 2, kan anvendes paa ugyldighedserklaeringer i praejudicielle afgoerelser. Derimod er det ikke almindeligt anerkendt, at der kan goeres uindskraenket brug af ex nunc-virkningen, hvilket i praejudicielle sager som den foreliggende ville foere til, at selskabet Roquette ikke ville kunne stoette ret paa den ugyldighedserklaering, som de har udvirket. Det er dette synspunkt, som ligger til grund for Finanzgericht Duesseldorf' s andet spoergsmaal i den foreliggende sag.

29. Ved de foernaevnte tre domme af 15. oktober 1980 fastslog Domstolen som naevnt, at ugyldighedserklaeringen havde virkning ex nunc erga omnes.

30. Domstolen antog i dommene, at ugyldighedserklaeringen ikke i sig selv havde de foelger, som sagsoegeren i hovedsagen mente at kunne drage deraf med hensyn til at opnaa en nedsaettelse af de monetaere udligningsbeloeb, der var opkraevet tidligere. Ifoelge dommen havde Kommissionen som foelge af det skoen, der tilkommer den, enebefoejelse til under skyldig hensyntagen til ugyldighedserklaeringen at fastsaette de monetaere udligningsbeloeb, som skulle anvendes paa de forskellige produkter (37).

31. Domstolen synes dog ikke principielt at have benaegtet, at sagsoegeren i hovedsagen kan rejse krav om, at den ugyldige forordning ikke anvendes paa ham. Under hensyn til sagens omstaendigheder har Domstolen, ud over den foernaevnte tekniske hindring, fremhaevet den risiko for en konkurrencefordrejning, som kan opstaa paa grund af forskellen mellem de nationale lovgivninger om tilbagesoegning af fejlagtigt opkraevede beloeb (38).

32. Dommen i Roquette-sagen har givet anledning til kritik fra flere forfattere (39). Som én af kommentatorerne har udtrykt det:

"Hvordan skulle denne praksis dog kunne undgaa at chokere, naar man taenker paa, at Domstolen her for foerste gang fuldstaendig naegtede en sagsoeger fordelene af dens egen afgoerelse og dermed reelt ikke levnede sagsoegeren andet end et rent platonisk udbytte?" (40)

33. Det er betegnende, at Domstolen af egen drift tog dette spoergsmaal op i dommen i sagen Société des produits de maïs, selv om den fandt, at det var "uden betydning" for sagen (41).

34. Domstolen udtalte herom i dommen, at:

"Det tilkommer ... Domstolen, saafremt den anvender muligheden for at begraense retsvirkningerne i fortiden af en ugyldighedserklaering i henhold til artikel 177, at fastslaa, om den i dommen fastsatte tidsmaessige begraensning af ugyldighedens retsvirkninger kan fraviges til fordel enten for den part, som har anlagt sagen for den nationale ret, eller for en hvilken som helst anden erhvervsdrivende, som har handlet paa samme maade inden ugyldighedserklaeringen. Domstolen kan imidlertid ogsaa fastslaa, at en ugyldighedserklaering, som kun har retsvirkninger for fremtiden, selv i forhold til erhvervsdrivende, som rettidigt har taget initiativ til at beskytte deres rettigheder, kan anses for et passende middel" (42).

35. Domstolen har dermed for det foerste bekraeftet, at en sagsoeger eventuelt vil kunne stoette ret paa en ugyldighedserklaering, og for det andet gjort anvendelsen af ex nunc-virkningen erga omnes afhaengig af en ny betingelse, nemlig at den udgoer "et passende middel". For den erhvervsdrivende, som har anlagt sag ved den nationale ret efter at have maattet betale betydelige beloeb med urette, kan ex nunc-virkningen naeppe betegnes som et passende retsmiddel.

36. Jeg kan her ikke lade vaere med at citere professor Everling, som i sin kommentar vedroerende det foernaevnte citerede afsnit af dommen anfoerer foelgende:

"Dette usaedvanlige obiter dictum ... tyder paa, at Domstolen ansaa sin tidligere opfattelse for utilfredsstillende og oenskede at tilkendegive over for de nationale domstole ..., at den paa dette punkt var rede til at videreudvikle sin praksis." (43)

37. Siden afsigelsen af denne dom har Domstolen fulgt den faste praksis at undtage saavel sagsoegeren som de erhvervsdrivende, der inden datoen for dommens afsigelse har anlagt sag eller indgivet en klage, der efter gaeldende national ret kan sidestilles med et soegsmaal, fra ugyldighedserklaeringens ex nunc-virkning (44).

38. Domstolens praksis herom er baseret paa de samme betragtninger som dens praejudicielle domme vedroerende fortolkningsspoergsmaal, hvorefter personer, som paa et tidligere tidspunkt har anlagt sag eller indgivet en tilsvarende klage, konsekvent er undtaget fra anvendelsen af ex nunc-virkningen (45).

39. Der er tale om en betydelig lempelse af praksis, som utvivlsomt maa betegnes som et fremskridt. Det er denne lempede praksis, som Kommissionen har foreslaaet Domstolen at anvende i den foreliggende sag.

40. Domstolen er bekendt med de indvendinger, som er gjort gaeldende mod ex nunc-virkningen erga omnes, og som gaar ud paa, at den beroever borgeren en effektiv retsbeskyttelse og navnlig skader artikel 177' s tilsigtede virkning.

41. Ex nunc-virkningen erga omnes af en dom, hvorved en retsakt kendes ugyldig "har den foelge, som tilsyneladende er en selvmodsigelse, at den begraenser den retsbeskyttelse, som den praejudicielle forelaeggelsesprocedure yder borgerne ved at afskaere de nationale domstole fra at yde dem fuld retsbeskyttelse i de tilfaelde, hvor en af institutionerne har tilsidesat faellesskabsretten" (46). Ex nunc-virkningen vil nemlig i praksis indebaere, at "de virksomheder, som har betalt monetaere udligningsbeloeb, der er fastslaaet at vaere retsstridigt opkraevet, dermed beroeves deres krav paa faa de beloeb tilbage, som de har erlagt forud for dommens afsigelse, hvorfor disse virksomheder kun har den interesse i en afgoerelse af det EF-retlige spoergsmaal at faa fastslaaet, at der gaelder et principielt forbud mod at opkraeve de monetaere udligningsbeloeb i fremtiden" (47).

42. Som det blev anfoert af sagsoegeren i hovedsagen i Société des produits de maïs-sagen kan anvendelsen af ex nunc-virkningen indebaere, at artikel 177 mister sin betydning. Selskabet fremfoerte herom under sagen: "Spoergsmaalet kan kun paakendes, hvis hovedsagen kan admitteres. Dette vil vaere saerdeles tvivlsomt, hvis man ved at anvende bestemmelserne i artikel 174, stk. 2, generelt ender med et system, hvor ugyldigheden kun faar virkning for tiden efter domsafsigelsen. Da forordningen om fastsaettelse af udligningsbeloeb nemlig i et saadant system ville vaere gyldig indtil afsigelsen af den dom, der kender den ugyldig, men uden at tillaegge afgoerelsen tilbagevirkende kraft, vil der ikke kunne goeres krav paa, at udligningseloeb skal tilbagebetales fra tidspunktet for sagsanlaegget ved den nationale ret. Den nationale ret, som noedvendigvis maa bedoemme sagen paa tidspunktet for sagsanlaegget, maa derfor konstatere, at sagsoegeren ikke har soegsmaalsinteresse med hensyn til krav om tilbagesoegning af de erlagte beloeb, hvorfor hovedsagen maa afvises ..." (48)

43. Denne argumentation er svaer af afvise. Normalt boer fysiske eller juridiske personer, som paaberaaber sig, at en bestemmelse i den afledede faellesskabsret er ulovlig, nemlig have mulighed for at saette den praejudicielle procedure til proevelse af retsakters gyldighed i gang (49). En saadan procedure vil vaere uden virkning, saafremt den dom, hvorved ugyldigheden fastslaas, konsekvent og for alles vedkommende ikke skulle have nogen som helst retsvirkning for fortiden.

44. Bortset fra den selvmodsigelse, at den doemmende ret foerst skal opstille kriterier for lovligheden, og dernaest maa fastslaa, at den retsforskrift, som strider mod disse kriterier, alligevel finder anvendelse i tvisten, bevaeger man sig her ind paa omraadet for personers grundlaeggende rettigheder.

45. Spoergsmaalet om, hvorvidt en saadan loesning er forenelig med de grundlaeggende principper, blev saerligt indgaaende behandlet af Italiens forfatningsdomstol i dommen af 21. april 1989 i sagen Fragd mod Amministrazione delle finanze dello Stato (50).

46. Som Domstolen vil erindre, havde selskabet Fragd anlagt sag ved Tribunale di Venezia med paastand om tilbagebetaling af monetaere udligningsbeloeb, som var betalt med urette. Den nationale ret havde herefter spurgt Domstolen, om den forordning, som beloebene var beregnet paa grundlag af, nemlig Kommissionens forordning (EOEF) nr. 1541/80 af 19. juli 1980 (51), var lovlig.

47. I dommen af 22. maj 1985 (52) fastslog Domstolen under henvisning til de samme grunde som i dommen af 15. oktober 1980 i sagen Roquette, "at Kommissionens forordning nr. 2140/79 som aendret ved Kommissionens forordning nr. 1541/80 er ugyldig, for saa vidt den fastsaetter monetaere udligningsbeloeb ved udfoersel af glucose i pulverform ... Ugyldigheden af bestemmelserne i Kommissionens forordning nr. 2140/79 som aendret ved Kommissionens forordning nr. 1541/80 indebaerer ikke, at de monetaere udligningsbeloeb, som de nationale myndigheder inden afsigelsen af ugyldighedsdommen, dvs. den 15. oktober 1980, har opkraevet eller udbetalt i medfoer af naevnte bestemmelser, kan anfaegtes" (53).

48. Efter afsigelsen af denne dom forelagde den nationale ret et spoergsmaal for Italiens forfatningsdomstol, nemlig om artikel 1 og 2 i den italienske lov om ratificering af Rom-traktaten var i overensstemmelse med forfatningen "i det omfang, der ved disse lovregler, hvorved traktatens artikel 177 indfoeres i national ret, og hvorefter der tillaegges Domstolen befoejelse til - ifoelge den fortolkning, som Domstolen anlaegger af denne traktatbestemmelse - at begraense de tidsmaessige virkninger af praejudicielle afgoerelser vedroerende gyldigheden af forordningens bestemmelser, der indebaerer en forpligtelse til erlaeggelse af pengeydelser, paa en saadan maade, at de gennemfoerelsesforanstaltninger, som er fastsat forud for dommen, dermed undtages fra virkningerne af ugyldighedserklaeringen, selv om de er omfattet af den hovedsag, som har givet anledning til den praejudicielle forelaeggelse" (54). Tribunale di Venezia anfoerte videre, at "anvendelsen af den bestemmelse, som kan taenkes udledt ved at sammenholde artikel 174 og 177, og som efter Domstolens opfattelse indeholder hjemmel til ved en skoensmaessig afgoerelse at begraense de tidsmaessige virkninger af den dom, hvorved ugyldigheden fastslaas, endog til skade for de erhvervsdrivende, som har givet anledning til det forelagte spoergsmaal ved at anlaegge hovedsagen, ville konkret foere til at beroeve private deres retsbeskyttelse over for de af Faellesskabets generelle retsakter, som indeholder en forpligtelse til erlaeggelse af pengeydelser, og som er kendt ugyldige" (55).

49. I sin dom af 21. april 1989 henviste forfatningsdomstolen i en kortfattet udtalelse foerst til, at:

"... kravet paa retsbeskyttelse, der hoerer til de ukraenkelige menneskerettigheder, maa henregnes 'til de overordnede grundsaetninger i Italiens forfatning, som er snaevert forbundet med selve demokratiets princip, og hvorefter enhver, saafremt der er opstaaet en tvist, altid skal have mulighed for at indbringe tvisten for domstolene og opnaa en dom' " ("l' assicurare a tutti e sempre, per qualsiasi controversia, un guidice e un giudizio") (56).

Heraf konkluderede forfatningsdomstolen at:

"Retten for enhver til at indbringe en tvist for domstolene og opnaa en dom ville blive udhulet, saafremt den doemmende ret, som er i tvivl om retmaessigheden af en bestemmelse, som den er forpligtet til at anvende, modtog det svar fra en anden retsinstans, hvem det paahviler den at indhente udtalelse fra, at bestemmelsen er ugyldig, men at ugyldigheden ikke har virkning for tvisten i hovedsagen, og at tvisten derfor maa afgoeres paa grundlag af en bestemmelse, som er kendt ugyldig." (57)

50. Forfatningsdomstolen afviste i oevrigt det forelagte spoergsmaal fra realitetspaakendelse alene af den grund, at sagen ved den nationale ret foerst var blevet anlagt efter, at Domstolen havde afsagt sin dom om forordningens gyldighed, og at sagen ved den nationale ret ikke var den samme, som laa til grund for erklaeringen om den anfaegtede forordnings ugyldighed (58).

51. Princippet om en effektiv retsbeskyttelse udgoer ikke blot en bestanddel af medlemsstaternes forfatningsret (59) og er anerkendt af Den Europaeiske Menneskerettighedsdomstol (60), men er i Domstolens praksis tillige ophoejet til et grundlaeggende faellesskabsretligt princip. Det er saaledes fastslaaet i Domstolens praksis, at private, som paaberaaber sig faellesskabsretten (61), har ret til at anlaegge sag ved Domstolen og krav paa en effektiv retsbeskyttelse (62).

52. Ifoelge Domstolens nuvaerende faste praksis kan ugyldighedserklaeringen, som tidligere anfoert (63), kun tillaegges ex nunc-virkning, selv over for sagsoegeren, saafremt en saadan erklaering udgoer et "passende middel" for ham.

53. Naar sagsoegerens krav imidlertid vedroerer tilbagebetalingen af beloeb, som er indbetalt tidligere i medfoer af en underkendt forordning, udgoer ex nunc-virkning erga omnes ikke noget "passende middel". Den vil nemlig medfoere, at retskravet overhovedet ikke vil kunne gennemfoeres. Det vil derfor vaere i strid med princippet om en effektiv retsbeskyttelse at give ugyldighedserklaeringen virkning ex nunc.

54. Saavel sagsoegeren i hovedsagen som Kommissionen har derfor foreslaaet Domstolen at give ugyldighedserklaeringen tilbagevirkende kraft for saa vidt angaar de erhvervsdrivende, som har anlagt sag eller indgivet en tilsvarende klage foer dommens afsigelse.

55. Kommissionens opfordring herom til Domstolen gaar dog ud paa, at Domstolen i saa henseende laegger datoen for afsigelsen af dommen i Roquette-sagen til grund, dvs, den 15. oktober 1980, og herved "tager med den ene haand, hvad den giver med den anden" med den begrundelse, at ugyldigheden gaar videre end rammerne for de dengang omtvistede forordninger, og at ugyldigheden er "notorisk" (64).

56. Der er tre grunde til, at jeg ikke foeler mig overbevist om gyldigheden af disse argumenter.

57. Den foerste grund er, at Domstolen ganske vist fastslog i 1980, at ugyldigheden ikke var begraenset til den i sagen omhandlede forordning af 24. marts 1976, men samtidig udtrykkeligt udtalte, at den kun vedroerte bestemmelserne i de senere forordninger, som afloeste den foernaevnte forordning (65). Genstanden for den foreliggende sag er imidlertid en forordning, som blev udstedt foer den 24. marts 1976 og hvis ugyldighed ville medfoere, at ogsaa alle de forordninger, som er udstedt mellem tidspunktet for udstedelsen af den omhandlede forordning og den 24. marts 1976, boer kendes ugyldige (66).

58. I oevrigt ville Kommissionens forslag alene kunne accepteres, saafremt den selv paa davaerende tidspunkt af egen drift umiddelbart havde draget alle foelgerne af Domstolens domme af 15. oktober 1980, ogsaa for saa vidt angaar de foreliggende forordninger. Dette gjorde Kommissionen imidlertid ikke.

59. Endelig ville Kommissionens forslag, saafremt det blev fulgt, i betragtelig grad indskraenke anvendelsesomraadet for undtagelsen vedroerende ex nunc-virkningen. Det ville nemlig indebaere, at kun de, som havde anlagt sag eller indgivet en tilsvarende klage i perioden mellem den 24. oktober 1975 og den 15. oktober 1980, ville kunne paaberaabe sig den fastslaaede ugyldighed.

60. Heller ikke dette forslag kan derfor godtages. Saafremt Domstolen altsaa maatte bestemme sig for at fastholde ex nunc-virkningen, men begraense dens omfang, boer det afgoerende tidspunkt derfor vaere datoen for afsigelsen af dommen i naervaerende sag.

61. Synspunktet er imidlertid, om denne loesning i tilstraekkelig grad tilgodeser kravet om en effektiv retsbeskyttelse.

62. Loesningen vil nok tilgodese interesserne hos sagsoegeren i hovedsagen og dem, der har anlagt sag eller indgivet en tilsvarende klage foer datoen for dommens afsigelse.

63. Men vil den ogsaa tilgodese interesserne hos de erhvervsdrivende, som har lidt tab ved anvendelsen af den ugyldige forordning, men som ikke inden datoen for dommens afsigelse har rejst krav om tilbagebetaling af det beloeb, der er betalt for meget i monetaere udligningsbeloeb, selv om de efter de nationale sagsbehandlingsregler var berettiget hertil? Kan man forsvare, at de ikke kunne stoette ret paa ugyldigheden?

64. I det omfang, Domstolen ved sin dom fastsaetter datoen for sagsanlaegget til det senest mulige tidspunkt, er det naturligvis klart, at den derved vil fortraenge de nationale foraeldelsesregler.

65. Mod overhovedet at anvende ugyldighedserklaeringer med ex nunc-virkning henviste generaladvokat Capotorti i sit forslag til afgoerelse i sagen Express Dairy Foods, hvori dommen blev afsagt den 12. juni 1980 (67), til den formulering, som Domstolen brugte i dommen ACF Chemiefarma mod Kommissionen (68), hvorefter "foraeldelsesfrister ... af hensyn til deres formaal, (som er) at tjene retssikkerheden, [skal] fastsaettes forud" (69).

66. Domstolen foelger den faste praksis i sager om tilbagesoegningskrav, at den henviser til de nationale lovgivninger paa omraadet, idet den dog tilfoejer, at de nationale retsforskrifter "ikke maa medfoere forskelsbehandling i forhold til de regler, der gaelder for rent nationale tvister af samme art, og (at) de processuelle regler ikke i praksis maa umuliggoere haevdelse af rettigheder, som foelger af faellesskabsretten" (70).

67. Vi staar her over for det vaesentligste paradoks ved en selv begraenset ex nunc-virkning, nemlig at det er Domstolens afgoerelse, som i praksis goer det umuligt for de erhvervsdrivende, der har lidt tab paa grund af den ugyldige forordning, og som efter de nationale foraeldelsesregler stadig ville have haft mulighed for at rejse sag, at goere deres krav gaeldende.

68. Der skulle ikke vaere behov for flere beviser til godtgoerelse af, at ex nunc-virkningen ikke kan accepteres, medmindre der efter sagens konkrete omstaendigheder, maa antages at foreligge et undtagelsestilfaelde.

69. Domstolens oenske om at beskytte de grundlaeggende rettigheder, hvilket oenske den deler med de nationale forfatningsdomstole, og udviklingen i Domstolens praksis vedroerende ugyldighedserklaeringer med ex nunc-virkning godtgoer efter min opfattelse, at Domstolen har taget et skridt videre i sin praksis med hensyn til at indskraenke anvendelsesomraadet for og foelgerne af den tidsmaessige begraensning af ugyldighedserklaeringens retsvirkninger.

70. Kommissionen har i sit indlaeg under sagen udtrykt sin opfattelse paa foelgende klare maade: "Det er hovedreglen, at en ugyldighedserklaering har virkning ex tunc (ligesom det er tilfaeldet med en bindende fortolkning). Det maa derfor anses for en undtagelse, der skal fortolkes snaevert, at virkningen begraenses til tidsrummet efter dommens afsigelse, og denne virkning skal begraenses til det absolut noedvendige." (71)

71. Jeg kan kun tilslutte mig denne opfattelse, som i oevrigt svarer til den, jeg gjorde gaeldende i mit forslag til afgoerelse i Société des produits de maïs-sagen (72). Jeg forstaar derimod ikke, hvorfor den anfoerte loesning, som det saa staerkt fastholdes af Kommissionen, skulle vaere begraenset til de parter, som forud for dommens afsigelse har anlagt sag eller indgivet en tilsvarende klage.

72. Staar vi da her over for alvorlige vanskeligheder, som goer det tvingende noedvendigt alligevel at vaelge ex nunc-virkningen?

73. Hvad angaar de erhvervsdrivende, som fejlagtigt har faaet udbetalt for store monetaere udligningsbeloeb, er det min opfattelse, at de befinder sig i en undtagelsessituation, som begrunder en beslutning, der afviger fra hovedreglen. Den omstaendighed, at ugyldighedserklaeringen i den foreliggende sag afgives paa et meget sent tidspunkt, vil nemlig, hvis den tillaegges tilbagevirkende kraft, i alvorlig grad kunne forstyrre ligevaegten i de paagaeldende erhvervsdrivendes oekonomi, som beror paa retsforhold indgaaet i god tro (73). Som tidligere anfoert blev den her i sagen omhandlede forordning udstedt foer den forordning, som Domstolen kendte ugyldig den 15. oktober 1980. Jeg skal derfor ikke foreslaa Domstolen at anvende ex tunc-virkningen over for denne kreds af retssubjekter.

74. For de erhvervsdrivende, som fejlagtigt har betalt for meget, er det legalitetskrav, som er indeholdt i retssikkerhedsprincippet, af afgoerende betydning, ligesom det er afgoerende for dem, om de har mulighed for at unddrage sig virkningerne af en ugyldig forordning.

75. Domstolen tilstraeber med sin praksis, hvorved den begraenser den tidsmaessige virkning af ugyldighedserklaeringer i sine domme, at undgaa konkurrencefordrejninger mellem erhvervsdrivende (74). For de erhvervsdrivende, som har betalt for meget, kan disse konkurrencefordrejninger i forhold til de virksomheder, som har faaet udbetalt for meget, efter min opfattelse kun begraenses ved en normal anvendelse af ex tunc-virkningen.

76. Heller ingen tekniske grunde tvinger til at anvende ex nunc-virkningen. Som jeg tillige har anfoert, kan man ganske vist ikke fastslaa de skadelidte erhvervsdrivendes krav udelukkende paa grundlag af underkendelsen af forordningen, men den skoensmaessige befoejelse, der tilkommer Kommissionen til at fordele de monetaere udligningsbeloeb paa de forskellige produkter, som er afledt af basisproduktet, forudsaetter, at Kommissionen paa ny traeffer foranstaltninger paa omraadet (75). Kommissionen har imidlertid netop udtrykkeligt anfoert i den foreliggende sag, at den fuldt ud er i stand til at foretage beregningerne af de monetaere udligningsbeloeb, som skulle have vaeret udbetalt, saafremt de anfaegtede forordninger havde vaeret gyldige (76).

77. Endelig er det et spoergsmaal, om det er noedvendigt at anvende ex nunc-virkningen af tungtvejende hensyn til den finansielle ligevaegt.

78. Efter min opfattelse er der en afgoerende forskel paa den situation, som forelaa i sagerne Defrenne II, Pinna, Barber og Legros, paa den ene side, og den situation, som foreligger i den for den nationale ret verserende sag, der vedroerer tilbagesoegningen af fejlagtigt betalte monetaere udligningsbeloeb, paa den anden side (77).

79. Den foerste situation, som forelaa i de naevnte sager, vedroerte et meget betydeligt antal personer, og en ugyldighedserklaering med ex tunc-virkning ville her have haft virkning for mange retsforhold. Tilbagevirkningen ville endvidere have haft betydelige oekonomiske foelger.

80. Den erklaering om forordningens ugyldighed, som boer afgives i den foreliggende sag, vedroerer et helt praecist forhold, nemlig de monetaere beloeb for nogle af de produkter, der er afledt af basisproduktet (majs), og som er opkraevet hos eller indbetalt af virksomheder, "som det er let at identificere (om ikke andet ved hjaelp af de paagaeldende opkraevninger eller betalinger" (78). Ugyldigheden medfoerer alene, at de beloeb, der er betalt for meget, skal godtgoeres, og ikke, at alle de beloeb, som er indbetalt, skal godtgoeres. Dette er sagsoegeren i hovedsagen i oevrigt fuldt ud klar over, idet selskabet ikke har kraevet alle, men kun en del af de erlagte monetaere udligningsbeloeb tilbage (79).

81. De oekonomiske foelger af ugyldigheden maa baeres af Faellesskabet via EUGFL. Kommissionen har paa intet tidspunkt gjort gaeldende, at det vil bringe ligevaegten i Faellesskabets finanser i fare, saafremt ugyldighedserklaeringen tillaegges fuld tilbagevirkende kraft over for de erhvervsdrivende, som har indbetalt for meget i monetaere udligningsbeloeb.

82. Da undtagelsen fra hovedreglen om ex tunc-virkningen skal begraenses til det absolut noedvendige, skal jeg her gentage den opfattelse, som jeg gjorde gaeldende i mit forslag til afgoerelse i sagen Société des produits de maïs, nemlig at "den fastslaaede ugyldighed ... over for de erhvervsdrivende, som har betalt monetaere udligningsbeloeb, [boer] have den saedvanlige 'ex tunc-virkning' ..." (80).

83. Jeg foeler mig bekraeftet i overbevisningen om, at dette er den rette loesning, da det er den eneste loesning, der opfylder kravene som foelge af de grundlaeggende principper, som efter Domstolens praksis udgoer en integrerende del af faellesskabsretten.

84. Inden jeg konkluderer, skal jeg fremsaette en sidste bemaerkning. Det er muligt, at de monetaere udligningsbeloeb, som er fejlagtigt indbetalt, er blevet indregnet i varernes pris og dermed vaeltet over paa forbrugerne. I dommen i Just-sagen (81) af 27. februar 1980 fastslog Domstolen, at faellesskabsretten ikke er til hinder for anvendelse af nationale regler, der udelukker tilbagebetaling af afgifter, som er opkraevet med urette, saafremt tilbagebetalingen vil medfoere en ugrundet berigelse. Det boer bemaerkes, at Domstolen ogsaa har henvist til dette princip som begrundelse for at forkaste et krav om en begraensning af dommens tidsmaessige virkninger (82).

85. Jeg skal herefter sammenfattende foreslaa Domstolen at afsige foelgende dom:

1) Bestemmelserne i Kommissionens forordning (EOEF) nr. 2719/75 af 24. oktober 1975 om fastsaettelse af de monetaere udligningsbeloeb for stivelse, dekstrin og oploeselig og oploeselig stivelse er ugyldige

- for saa vidt som de monetaere udligningsbeloeb for samtlige disse produkter, der er fremstillet ved forarbejdning af en vis maengde af det samme basisprodukt, nemlig majs, og fremstillet inden for en bestemt produktionskaede, herved fastsaettes til et beloeb, som er vaesentligt hoejere end det monetaere udligningsbeloeb, der er fastsat for den samme maengde af basisproduktet

- for saa vidt som de monetaere udligningsbeloeb for majsstivelse fastsaettes paa et andet grundlag end interventionsprisen for majs, nedsat med produktionsrestitutionen for majsstivelse.

2) Bestemmelsernes ugyldighed medfoerer, at ogsaa bestemmelserne i forordning (EOEF) nr. 2829/75, nr. 271/76, nr. 512/76, nr. 572/76 og nr. 618/76 er ugyldige, for saa vidt de vedroerer de under punkt 1) naevnte produkter.

3) Naar Kommissionen har fastsat nye monetaere udligningsbeloeb, kan erhvervsdrivende, som har lidt et tab, paaberaabe sig de naevnte forordningsbestemmelsers ugyldighed, men ugyldigheden berettiger ikke til, at de monetaere udligningsbeloeb, som de nationale myndigheder har udbetalt i medfoer af disse bestemmelser for perioden forud for den kommende dom, drages i tvivl.

(*) Originalsprog: fransk.

(1) - Sag 4/79 (Sml. s. 2823), sag 109/79 (Sml. s. 2883) og sag 145/79 (Sml. s. 2917).

(2) - Sag 112/83, Sml. s. 719.

(3) - Sag 33/84, Sml. s. 1605.

(4) - Jf. Kommissionens indlaeg i foernaevnte sag Société de produits de maïs.

(5) - Spoergsmaalene er gengivet i deres fulde ordlyd i retsmoederapporten (under punkt II.1 in fine).

(6) - EFT L 276, s. 7. Forordningen blev udstedt i medfoer af Raadets forordning (EOEF) nr. 974/71 af 12.5.1971 om visse konjunkturpolitiske foranstaltninger, der skal traeffes inden for landbrugssektoren som foelge af den midlertidige udvidelse af graenserne for kursudsving i visse medlemsstaters valutaer (EFT 1971 I, s. 231).

(7) - Jf. Kommissionens indlaeg, se s. 6 i den franske oversaettelse.

(8) - De monetaere udligningsbeloeb for de omhandlede afledte produkter oversteg udligningsbeloebet for basisproduktet majs med 23,27%. Herom henvises til indlaegget fra sagsoegeren i hovedsagen, se s. 3 i den franske oversaettelse. I dommen af 3.10.1985 i sag 46/84, Nordgetreide (Sml. s. 3127) fastslog Domstolen, at en forskel paa 1,45% mellem de monetaere udligningsbeloeb for majs og for de afledte produkter af majs, var ubetydelig , og ikke rejste tvivl om gyldigheden af den anfaegtede forordning (jf. praemis 25, 28 og 29). I sagerne 4/79 og 109/79 udgjorde forskellen omkring 30% og i sag 145/79 12% (jf. praemis 34 i Nordgetreide-dommen). I disse tre sager blev forskellen anset for at vaere saa betydelig, at det gjorde det berettiget at kende forordningen ugyldig.

(9) - Jf. Kommissionens indlaeg, se s. 6 i den franske oversaettelse.

(10) - Sammesteds s. 15 og 16.

(11) - Nemlig hhv. Kommissionens forordning (EOEF) om aendring af de monetaere udligningsbeloeb (EFT L 284, s. 1), Kommissionens forordning (EOEF) om aendring af de monetaere udligningsbeloeb som foelge af udviklingen i valutakurserne for den italienske lire (EFT L 34, s. 1) og Kommissionens forordning (EOEF) om aendring af de monetaere udligningsbeloeb (EFT L 60, s. 1).

(12) - Kommissionens forordning (EOEF) om fastsaettelsen af monetaere udligningsbeloeb samt af visse satser, der er noedvendige for deres anvendelse (EFT L 68, s. 5).

(13) - Jf. artikel 4.

(14) - Kommissionens forordning (EOEF) om aendring af de monetaere udligningsbeloeb (EFT L 75, s. 1).

(15) - Jf. domskonklusionens punkt 2.

(16) - Sag 66/80, Sml. s. 1191.

(17) - Jf. dommens praemis 13. Der anvendes den samme formulering i praemis 16 i foernaevnte dom i Société des produits de maïs-sagen.

(18) - Se J. C. Masclet: La jurisprudence Roquette à l' épreuve des juridictions françaises (RTDE 1986, s. 161).

(19) - Jf. praemis 16 i foernaevnte dom af 13.5.1981 i sagen International Chemical Corporation samt de dér naevnte domme. Jf. endvidere praemis 44 i dommene i sagerne 4/79 og 109/79, praemis 51 i dom i sag 145/79 samt de dér naevnte domme, og se endvidere mit forslag til afgoerelse i Société des produits de maïs-sagen, punkt 5.

(20) - Hvad angaar forbindelsen mellem legalitetssoegsmaal og praejudicielle forelaeggelser om proevelse af gyldighedsspoergsmaal, se J. Mertens de Wilmars Annullation et appréciation de validité dans le traité CEE: convergence ou divergence? (Festskrift til H. Kutscher, 1981, s. 283). Se endvidere praemis 17 i dommen Société des produits de maïs.

(21) - Domstolen har fastslaaet, at praejudicielle domme om fortolkning af retsforskrifter har virkning ex tunc; se herom dom af 8.4.1976, sag 43/75, Defrenne II (Sml. s. 455), af 27.3.1980, sag 61/79, Denkavit italiana (Sml. s. 1205, praemis 16 og 17), og af 27.3.1980, forenede sager 66/79, 127/79 og 128/79, Salumi (Sml. s. 1237, praemis 9 og 10).

(22) - Se R. Joliet: Le droit institutionnel des Communautés européennes - Le contentieux , s. 226. Jf. f.eks. dom af 12.6.1980, sag 130/79, Express Dairy Food (Sml. s. 1887, og forslag til afgoerelse fra generaladvokat Capotorti). De monetaere udligningsbeloeb, som er opkraevet af nationale myndigheder i henhold til EF-forordninger, der er kendt ugyldige, skal tilbagebetales. Se herom tillige dommene af 19.10.1977, forenede sager 117/76 og 16/77, Ruckdeschel, som implicit forudsaetter dette ( ... der findes flere muligheder for at ... afhjaelpe den skade, som de paagaeldende maatte have lidt ... ) (Sml. s. 1753, praemis 13), og forenede sager 124/76 og 20/77, Moulins et Huileries de Pont-á-Mousson (Sml. s. 1795, praemis 29).

(23) - Dom afsagt den 4.10.1979, Sml. s. 2955.

(24) - Jf. Sml. s. 2991. Se endvidere dom af 13.11.1984, forenede sager 256/80, 257/80, 265/80 og 267/80, 5/81, 51/81 og 282/82, Birra Wuehrer mod Raadet og Kommissionen (Sml. s. 3693, praemis 33).

(25) - Jf. mit forslag til afgoerelse i sagen Société des produits de maïs, punkt 11.

(26) - Jf. praemis 26-30 (sag 41/84, Sml. s. 1). Kun de arbejdstagere, som havde anlagt retssag foer datoen for domsafsigelsen eller indgivet en tilsvarende klage, kunne paaberaabe sig, at underkendelsen af artikel 73, stk. 2, i forordning nr. 1408/71 havde virkning ex tunc.

(27) - Série A, bd. 31, s. 5.

(28) - Jf. ovenfor, fodnote 21.

(29) - Sammesteds, s. 26.

(30) - Jf. praemis 45 i dommene i sag 4/79, Providence agricole de la Champagne, og sag 109/79, Maïseries de Beauce, samt praemis 52 i sag 145/79, Roquette.

(31) - Jf. praemis 17.

(32) - Jf. ovenfor, se fodnote 21.

(33) - Jf. praemis 26 i Pinna-dommen, som kan sammenholdes med praemis 72 i dommen i Defrenne II-sagen og praemis 17 i dommen af 27.3.1980 i Denkavit italiana-sagen ( undtagelsesvis , som det siges i dommene).

(34) - Jf. praemis 17 og 18 i dommen Société des produits de maïs-sagen. Se endvidere herom mit forslag til afgoerelse i samme sag, punkt 12. Kan endvidere sammenholdes med praemis 18 i dommen Denkavit italiana-sagen og praemis 13 i dommen af 2.2.1988, sag 309/85, Barra (Sml. s. 355).

(35) - Se mit forslag til afgoerelse i Société des produits de maïs-sagen, punkt 11.

(36) - D. Simon: L' effet dans le temps des arrêts préjudiciels de la Cour de justice des Communautés européennes: enjeu ou prétexte d' une nouvelle guerre des juges , (Festskrift til Pescatore, Baden-Baden Nomos 1987, s. 651, se navnlig paa s. 663).

(37) - Jf. praemis 42 i dommene af 15.10.1980 i Providence agricole de la Champagne- og Maïseries de Beauce-sagerne.

(38) - Jf. praemis 45 i dommene i Providence agricole de la Champagne- og Maïseries de Beauce-sagerne samt praemis 52 i dommen i Roquette-sagen.

(39) - D. Simon, op. cit., s. 651; J. Boulouis, note sous le jugement du tribunal d' instance de Lille du 15 juillet 1981, Recueil Dalloz 1982, J, s. 10; H. Labayle: La Cour de justice des Communautés et les effets d' une déclaration d' invalidité (RTDE 1982, s. 484); J. C. Masclet, op. cit., s. 161.

(40) - G. Isaac: La modulation par la Cour de justice des Communautés européennes des effet dans le temps de ses arrêts d' invalidité (CDE 1987, s. 444).

(41) - Jf. praemis 19 i dommen i Société des produits de maïs-sagen. Det sagsoegende selskab havde foerst anlagt sagen om sit tilbagesoegningskrav efter afsigelsen af Domstolens dom af 15.10.1980 i sag 145/79, hvorfor det under alle omstaendigheder ikke havde nogen mulighed for at faa tilbagebetalt de beloeb, der var opkraevet i medfoer af den ugyldige forordning.

(42) - Jf. praemis 18.

(43) - Se U. Everling: Der Ausschluss der Rueckwirkung bei der Feststellung der Ungueltigkeit von Verordnungen durch den Gerichtshof der EG , Festschrift fuer Bodo Boerner, 1992, s. 57, se navnlig paa s. 65.

(44) - Jf. dom af 15.1.1986 i foernaevnte Pinna-sag, praemis 29, og senest dom af 10.3.1992, forenede sager C-38/90 og C-151/90, Lomas (Sml. I, s. 1781, praemis 25), som er en ordret gentagelse af passagen i praemis 18 i dommen i Société des produits de maïs-sagen.

(45) - Jf. dom af 8.4.1976 i Defrenne II, af 2.2.1988, sag 24/86, Blaizot (Sml. s. 379, praemis 28), af 17.5.1990, sag C-262/88, Barber (Sml. I, s. 1889, praemis 41), af 16.7.1992, sag C-163/90, Legros (Sml. I, s. 4625, praemis 30), og af 6.10.1993, sag C-109/91, Ten Oever (Sml. I, s. 4879). Vedroerende forbindelserne mellem praejudicielle fortolkningsdomme og domme om gyldighedsspoergsmaal, se W. Alexander: The Temporal Effects of Preliminary Rulings (Yearbook of European Law, 1988, bd. 8, s. 11, se navnlig paa s. 25).

(46) - Se D. Simon, fodnote 36, s. 664.

(47) - Sammesteds, s. 665.

(48) - Se indlaegget fra Société de produits de maïs, s. 11 og 12 i den stencilerede udgave (trykt i Samling af Afgoerelser 1985, s. 741, o.a.).

(49) - Navnlig kan fysiske og juridiske personer kun rejse annullationssoegsmaal, saafremt de opfylder de meget strenge betingelser herfor.

(50) - Se Rivista di diritto internazionale, 1989, s. 103.

(51) - Forordningen vedroerte en aendring af de monetaere udligningsbeloeb (EFT L 156, s. 1).

(52) - Dom i sag 33/84, Sml. s. 1605.

(53) - Jf. dommens praemis 20.

(54) - Se forfatningsdomstolens dom, punkt 1 i sagsfremstillingen, min fremhaevelse.

(55) - Sammesteds, min fremhaevelse.

(56) - Sammesteds, praemis 3.2.

(57) - Sammesteds, praemis 4.2, min fremhaevelse.

(58) - Se praemis 6 in fine.

(59) - Jf. artikel 19 i den tyske grundlov af 23.5.1949, artikel 24 i den spanske forfatning af 29.12.1978, artikel 20 i den graeske forfatning af 9.6.1975, artikel 24 i den italienske forfatning af 27.12.1947 og artikel 20 i den portugisiske forfatning af 2.3.1976. Vedroerende retten til en effektiv retsbeskyttelse i fransk forfatningsret, se afhandlingen af T. S. Renoux, JCP 1993, I, s. 3675.

(60) - Artikel 13 i den europaeiske menneskerettighedskonvention bestemmer saaledes: Enhver, der kraenkes i de ved denne konvention anerkendte rettigheder og friheder, skal have adgang til effektiv oprejsning for en national myndighed ... . Se ogsaa konventionens artikel 6.

(61) - Den betydning, som Domstolen tillaegger dette princip, fremgaar f.eks. af dens praksis vedroerende indsigelser om parallelsoegsmaal, som Domstolen kun tager til foelge, saafremt de personer, som haevder at vaere paafoert et tab paa grund af retsakter fra Faellesskabets institutioner, er sikret en effektiv retsbeskyttelse ved de nationale domstole (jf. dom af 30.5.1989, sag 20/88, Roquette, Sml. s. 1553, praemis 15, min fremhaevelse). Se herom tillige mit forslag til afgoerelse i samme sag, punkt 15).

(62) - Jf. dom af 15.5.1986, sag 222/84, Johnston (Sml. s. 1651, praemis 18 og 19), af 15.10.1987, sag 222/86, Heylens (Sml. s. 4097, praemis 14), af 7.5.1991, sag C-340/89, Vlassopoulou (Sml. I, s. 2357, praemis 22), af 7.5.1992, sag C-104/91, Aguirre Borrell m.fl. (Sml. I, s. 3003, praemis 15), og af 31.3.1993, sag C-19/92, Kraus (Sml. I, s. 1663, praemis 40).

(63) - Jf. ovenfor, punkt 35.

(64) - Jf. Kommissionens indlaeg, s. 14 og 15 i den franske oversaettelse.

(65) - Dom i sag 145/79, domskonklusionens punkt 2.

(66) - Jf. ovenfor, punkt 11.

(67) - Jf. forslagets punkt 5, in fine.

(68) - Jf. dom af 15.7.1970, sag 41/69 (Sml. 1970, s. 107; org. ref.: Rec. s. 661).

(69) - Jf. dommens praemis 19.

(70) - Jf. praemis 12 i dommen i Express Dairy Foods-sagen.

(71) - Jf. Kommissionens indlaeg, se s. 11 i den franske oversaettelse.

(72) - Se punkt 12 og 13 i mit forslag til afgoerelse.

(73) - Jf. forslagets punkt 13.

(74) - Jf. f.eks. dommen i Providence agricole de la Champagne-sagen, praemis 45.

(75) - Jf. dommen i Maïseries de Beauce-sagen, praemis 42.

(76) - Jf. Kommissionens indlaeg, se s. 12 i den franske oversaettelse. Kommissionen har bekraeftet dette under den mundtlige forhandling.

(77) - Jf. herom D. Simon, fodnote 36, s. 651, se navnlig paa s. 663-664.

(78) - Se J. C. Masclet, fodnote 18, paa s. 174.

(79) - Se den nationale rets kendelse, paa s. 5 i den franske oversaettelse.

(80) - Jf. punkt 13, in fine, i mit forslag til afgoerelse.

(81) - Sag 68/79 (Sml. s. 501, praemis 26). Se endvidere dommen i Express Dairy Foods-sagen, praemis 13 og 14, og dommen af 9.11.1983, sag 199/82, San Giorgio (Sml. s. 3595, praemis 13). Se endvidere mit forslag til afgoerelse i Société des produits de maïs-sagen, punkt 13.

(82) - Jf. praemis 35 i dommen af 27.5.1981, forenede sager 142/80 og 143/80, Essevi og Salengo (Sml. s. 1413).