ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
I august 2014 havde en forbruger på dette websted som led i bestillingsproceduren mulighed for inden afgivelse af bestilling at klikke på et elektronisk link, der hed »Kontakt os«. Forbrugeren kom derved til en internetside, hvor der, under overskriften »Kontakt os« med angivelsen »Hvordan ønsker De at kontakte os?«, var tre muligheder, nemlig at sende en e-mail, at tage telefonisk kontakt eller at starte en onlinesamtale ved en beskedtjeneste (»chat«). Derimod indeholdt denne side ikke noget telefaxnummer. Såfremt forbrugeren valgte muligheden for at tage telefonisk kontakt, åbnede en anden internetside sig, hvor forbrugeren havde mulighed for at angive sit telefonnummer og blive ringet op. Samme side indeholdt endvidere denne henvisning: »Hvis De foretrækker det, kan De også ringe til vores almindelige supportnummer«. Linket »almindeligt supportnummer« åbnede et vindue med telefonnumre til Amazon EU med følgende tekst:

»Det almindelige supportnummer

Bemærk venligst: Hvis De ønsker at modtage hjælp hurtigt, anbefaler vi, at De benytter valgmuligheden »Opringning nu« i stedet for. Vi kan så hjælpe Dem med det samme på grundlag af de oplysninger, De allerede har givet os.

Hvis De foretrækker at ringe til det almindelige supportnummer, så bemærk venligst, at De skal svare på en række spørgsmål med henblik på kontrol af Deres identitet.

Hvis De ønsker at kontakte os på traditionel vis, kan De også gøre det. Benyt da et af følgende telefonnumre: […]«
48

Hvad for det andet angår det anbringende, hvormed Norbert Reitbauer m.fl. har bestridt, at det notarialdokument om anerkendelse af gæld, som blev indgået mellem Enrico Casamassima og C. den 13. juni 2014, og som tjente som grundlag for tvangsfuldbyrdelsen, er velbegrundet, og har nedlagt påstand om, at dette dokument ikke kan gøres gældende over for dem, bemærkes, at prøvelsen af en sådan argumentation hverken kræver en vurdering af faktiske forhold eller anvendelsen af regler og sædvaner, der knytter sig til det sted, hvor ejendommen er beliggende, som kan begrunde kompetencen for retterne i den medlemsstat, på hvis område ejendommen er beliggende (dom af 10.1.1990, Reichert og Kockler, C-115/88, EU:C:1990:3, præmis 12).
52

Hvad dernæst angår formålet med artikel 260, stk. 3, TEUF skal det bemærkes, at denne bestemmelse stort set er enslydende med udkastet til artikel 228, stk. 3, i traktaten om en forfatning for Europa som anført på side 15 i følgeskrivelsen fra præsidiet for Det Europæiske Konvent (det europæiske konvents sekretariat, CONV 734/03) af 12. maj 2003, og selve ordlyden af udkastet er i overensstemmelse med tekstforslaget fra diskussionskredsen vedrørende Domstolen i dens endelige rapport af 25. marts 2003 (CONV 636/03, s. 10 og 11). Det fremgår af denne endelige rapport, at formålet med indførelsen af den mekanisme, der er indeholdt i artikel 260, stk. 3, i TEUF, ikke blot er at tilskynde medlemsstaterne til hurtigst muligt at bringe et traktatbrud til ophør, når dette, såfremt en sådan foranstaltning ikke træffes, ville have tendens til at vare ved, men også for at lette og fremskynde proceduren for pålæggelse af økonomiske sanktioner vedrørende tilsidesættelser af forpligtelsen til at give meddelelse om en national gennemførelsesforanstaltning til et direktiv vedtaget efter en lovgivningsprocedure, idet det blev præciseret, at før indførelsen af en sådan mekanisme kunne pålæggelsen af en økonomisk sanktion over for de medlemsstater, som ikke havde efterkommet en tidligere dom afsagt af Domstolen inden for de fastsatte frister, og som ikke havde opfyldt deres forpligtelse til gennemførelse, først ske flere år efter sidstnævnte dom.
Denne lovs artikel 33, stk. 11 og 12, bestemmer:

»11. Foretagender, der retransmitterer fjernsynskanaler, samt andre personer, der udbyder en formidlingstjeneste over internettet af kanaler og/eller fjernsynsudsendelser til litauiske forbrugere, i hvilke der indgår kanaler, som retransmitteres og/eller distribueres via internettet, skal overholde de regler, som [LRKT] har udstedt om pakkernes sammensætning, og skal sikre forbrugernes ret til upartisk information, mangfoldighed for så vidt angår holdninger, kulturer og sprog samt en tilstrækkelig beskyttelse af mindreårige for så vidt angår skadelige virkninger af offentlig information. I 12 måneder efter vedtagelsen af den afgørelse, der er nævnt i stk. 12, nr. 1), i denne artikel, må fjernsynskanaler, der har distribueret materiale, der er omfattet af forbuddet i artikel 19, stk. 1, nr. 3), i [denne lov] udelukkende retransmitteres og/eller distribueres via internettet i betalings-TV-pakker, i hvilken forbindelse det er forbudt at yde tilskud eller støtte til disse pakker eller at indrømme dem nogen form for fordele, ligesom deres pris ikke må være lavere end tjenesteudbyderens udgifter til erhvervelse, retransmission og/eller distribution via internettet af pakker, hvori disse kanaler indgår.

12. Såfremt [LRTK] konstaterer, at en fjernsynskanal, der retransmitteres og/eller distribueres via internettet fra EU-medlemsstater, EØS-medlemsstater og andre europæiske stater, der har ratificeret [den europæiske konvention om grænseoverskridende fjernsyn], eller at der i udsendelser på denne kanal er blevet offentliggjort, retransmitteret og udbredt materiale, der er omfattet af forbuddet mod spredning i artikel 19, stk. 1, nr. 1-3), i [denne lov]:

1) træffer myndigheden afgørelse om, at den omhandlede kanal udelukkende må distribueres i betalings-TV-pakker og underretter TV-spredningsforetagender og andre, der udbyder TV-kanaler og/eller fjernsynsudsendelser via internettet til forbrugere i Litauen, herom

2) iværksætter myndigheden straks de i lovens artikel 341 omhandlede foranstaltninger med henblik på at sikre, at transmission af TV-kanaler og/eller fjernsynsudsendelser opfylder kravene i [nævnte] lov.

[…]«
29

Denne institution er af den opfattelse, at de undersøgelser, som denne medlemsstat har henvist til, ikke gør det muligt at godtgøre, at der foreligger en forbindelse mellem priserne for ydelserne og deres kvalitet. Den har ligeledes anført, at grundene til, at den påståede tilskyndelseseffekt af minimumssatserne ville føre til de konsekvenser, der i generelle vendinger beskrives af Forbundsrepublikken Tyskland, ikke fremgår af de forklaringer, som nævnte medlemsstat er fremkommet med. Kommissionen har anført, at skrivelsen fra European Council of Engineers Chambers af 5. november 2015 henviser til en erklæring fra sidstnævnte af 26. september 2015, der i positive vendinger beskriver ordninger, der sikrer et vederlag, som er ensartet, forudsigeligt og gennemsigtigt, for visse typer af ydelser, dog uden at de for disse ydelser gældende priser fastsættes som bindende. Kommissionen er af den opfattelse, at det fremgår af nævnte erklæring, at mindre indgribende foranstaltninger end dem, der er fastsat i HOAI, gør det muligt at nå de mål, der forfølges. Den har anført, at for at opnå det forventede kvalitetsniveau skal der vedtages alternative foranstaltninger ud over dem, der er fastsat i HOAI, såsom regler om erhvervsmæssige kvalifikationer og erhvervsansvar.
73

Endvidere er det forhold, at de tjenesteydere, der ønsker at udbyde universitetsgrader, pålægges et krav om at være beføjet dertil, egnet til at sikre gennemførelsen af disse formål, idet de kompetente myndigheder gives mulighed for forud for udstedelsen af eksamensbeviser at sikre sig, at disse tjenesteydere tilbyder tilstrækkelige garantier for, at eksamensbevisernes kvalitet sikres.
38

Hvad angår spørgsmålet om, hvorvidt denne transaktion er omfattet af den i artikel 135, stk. 1, litra b), i direktiv 2006/112 fastsatte fritagelse vedrørende »ydelse og formidling af lån samt forvaltning af lån ved den person, som har ydet lånene«, skal det, således som den portugisiske regering og Kommissionen har anført i deres skriftlige indlæg, og således som generaladvokaten har fremhævet i punkt 61 i forslaget til afgørelse, bemærkes, at de omstændigheder, der ligger til grund for tvisten i hovedsagen helt klart ikke vedrører et »lån«, hvor der stilles kapital til rådighed, som vederlægges behørigt ved betaling af renter eller en af leverandøren godkendt udsættelse af betalingen af købsprisen for et gode mod betaling af renter som modydelse for dette lån (jf. i denne retning dom af 11.7.1996, Régie dauphinoise, C-306/94, EU:C:1996:290, præmis 16-19, af 29.4.2004, EDM, C-77/01, EU:C:2004:243, præmis 65-70, og af 18.10.2018, Volkswagen Financial Services (UK), C-153/17, EU:C:2018:845, præmis 36 og den deri nævnte retspraksis). Det fremgår nemlig på ingen måde af forelæggelsesafgørelsen, at den i hovedsagen omhandlede transaktion indebar en forpligtelse for Starplant til at betale renter som modydelse for et lån, som den havde opnået.
23

Under disse omstændigheder har Korkein hallinto-oikeus (øverste domstol i forvaltningsretlige sager) besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Kan det henset til ordlyden af habitatdirektivets artikel 16, stk. 1, litra e), tillades, at der på grundlag af ansøgninger fra enkelte jægere udstedes regionalt begrænsede dispensationer til såkaldt bestandsplejende jagt? – Har det betydning for vurderingen af dette spørgsmål, at skønsudøvelsen i forbindelse med afgørelsen om dispensationerne retter sig efter en national bestandsplejeplan samt efter den i en bekendtgørelse fastsatte øvre grænse for antallet af nedlagte dyr, inden for hvilken der hvert år kan [indrømmes dispensationer] for medlemsstatens område? – Kan der ved vurderingen tages hensyn til andre aspekter såsom målsætningen om at hindre skader på hunde og øge den generelle tryghedsfølelse? 2) Kan [indrømmelse] af dispensationer til bestandsplejende jagt som omhandlet i det første spørgsmål begrundes med, at der for at forhindre krybskytteri ikke findes nogen anden brugbar løsning som omhandlet i habitatdirektivets artikel 16, stk. 1? – Kan der i så fald tages hensyn til de praktiske vanskeligheder ved at kontrollere ulovligt krybskytteri? – Er målsætningen om at hindre skader på hunde og øge den generelle tryghedsfølelse muligvis også af betydning ved vurderingen af spørgsmålet om, hvorvidt der findes en anden brugbar løsning? 3) Hvordan skal den i habitatdirektivets artikel 16, stk. 1, nævnte betingelse vedrørende den pågældende bestands bevaringsstatus vurderes i forbindelse med [indrømmelse] af regionalt begrænsede dispensationer? – Skal bevaringsstatus for [bestandene af] […] art[en] vurderes både i relation til et bestemt område og i relation til hele medlemsstatens område eller i relation til et endnu større udbredelsesområde for den pågældende art? – Er det muligt, at de i habitatdirektivets artikel 16, stk. 1, fastsatte betingelser for at [indrømme] en dispensation er opfyldt, selv om […] bevaringsstatus [for bestandene af arten] ud fra en objektiv vurdering ikke kan anses for gunstig i direktivets forstand? – Såfremt ovenstående spørgsmål besvares bekræftende: I hvilken situation kan dette komme i betragtning?«
50

Hvad derimod for det andet angår hensyntagen til den samlede erhvervserfaring, som uden at være tilsvarende blot er sig nyttig for varetagelsen af hvervet som senior lecturer/postdoc, kræver princippet om arbejdskraftens frie bevægelighed som fastsat i artikel 45 TEUF ikke, at denne tages i betragtning, fordi en sådan hensyntagen ikke er nødvendig for at sikre, at østrigske arbejdstagere og arbejdstagere, der er statsborgere i andre medlemsstater, undergives de samme betingelser ved deres indplacering i lønklasser. En antagelse om, at en arbejdstager, hvis samlede tilsvarende erhvervserfaring erhvervet i oprindelsesmedlemsstaten allerede tages i betragtning ved den pågældendes oprindelige lønmæssige indplacering som senior lecturer/postdoc ved et universitet i en anden medlemsstat, ville afskrækkes fra at søge denne ansættelse, hvis alle andre former for erhvervserfaring, som vedkommende havde erhvervet i oprindelsesmedlemsstaten, ikke blev taget i betragtning, forekommer at hvile på en række omstændigheder, der er alt for usikre og indirekte til, at dette kan antages at udgøre en hindring for arbejdskraftens frie bevægelighed.
12., 13., 16., 19. og 20. betragtning til direktiv 93/13 er affattet således:

»[D]e nationale lovgivninger giver imidlertid på nuværende tidspunkt kun mulighed for en delvis harmonisering; kun kontraktvilkår, der ikke er blevet individuelt forhandlet, er omfattet af dette direktiv; det er vigtigt at give medlemsstaterne mulighed for under overholdelse af Traktaten at sikre forbrugeren et højere beskyttelsesniveau ved at fastsætte strengere nationale bestemmelser end bestemmelserne i dette direktiv.

[D]et antages, at de love og administrative bestemmelser i medlemsstaterne, som direkte eller indirekte fastsætter vilkårene for forbrugeraftaler, ikke indeholder urimelige kontraktvilkår; det forekommer derfor ikke nødvendigt at lade kontraktvilkår, der afspejler love eller bindende administrative bestemmelser samt bestemmelser i internationale konventioner, som medlemsstaterne eller Fællesskabet er part i, være underlagt bestemmelserne i dette direktiv; udtrykket »love og bindende administrative bestemmelser« omfatter ligeledes de regler, som ifølge lovgivningen gælder mellem de kontraherende parter, når der ikke er aftalt anden ordning.

[…]

[V]urderingen efter faste generelle kriterier af, om vilkår er urimelige, navnlig i forbindelse med erhvervsvirksomhed af offentlig karakter i form af levering af kollektive tjenesteydelser baseret på solidaritet mellem brugerne, skal suppleres med en samlet vurdering af de forskellige berørte interesser; heri ligger hensynet til, at der er handlet i god tro; ved vurderingen af begrebet god tro skal der især tages hensyn til styrkeforholdet i parternes forhandlingspositioner, til, om forbrugeren på den ene eller den anden måde er blevet tilskyndet til at give sin tilslutning til kontraktvilkåret, og til, om varerne eller tjenesteydelserne er solgt eller leveret på forbrugerens særlige bestilling; den erhvervsdrivende kan opfylde kravet om god tro ved at handle loyalt og rimeligt med den anden part, hvis legitime interesser han skal tage hensyn til.

[…]

[V]ed anvendelsen af dette direktiv bør vurderingen af, om et vilkår er urimeligt, ikke omfatte vilkår, der omhandler aftalens hovedgenstand eller forholdet mellem leverancens eller ydelsens kvalitet og pris; der kan imidlertid tages hensyn til aftalens hovedgenstand og forholdet mellem kvalitet og pris ved vurderingen af, om andre kontraktvilkår er urimelige, […]

[K]ontrakterne skal være formuleret på en klar og forståelig måde, og forbrugeren skal have en reel mulighed for at gøre sig bekendt med alle vilkårene, og i tvivlstilfælde gælder den fortolkning, der er mest fordelagtig for forbrugeren.«
Denne forordnings artikel 1 bestemmer:

»1. Ved denne forordning fastsættes der bestemmelser om godkendelse af plantebeskyttelsesmidler i den form, hvori de frembydes til salg, samt om markedsføring, anvendelse og kontrol heraf i Fællesskabet.

2. Denne forordning indeholder […] bestemmelser om godkendelse af aktivstoffer, […] som plantebeskyttelsesmidler indeholder eller består af […]

3. Formålet med denne forordning er at sikre et højt beskyttelsesniveau for både menneskers og dyrs sundhed og miljøet og at forbedre det indre markeds funktion gennem harmonisering af bestemmelserne for markedsføring af plantebeskyttelsesmidler samtidig med, at landbrugsproduktionen forbedres.

4. Denne forordnings bestemmelser understøttes af forsigtighedsprincippet med henblik på at sikre, at aktivstoffer eller produkter, der markedsføres, ikke er til skade for menneskers sundhed eller for miljøet. Medlemsstaterne skal navnlig ikke afholdes fra at anvende forsigtighedsprincippet i tilfælde af videnskabelig usikkerhed omkring de risici for menneskers og dyrs sundhed og miljøet, som en godkendelse af plantebeskyttelsesmidler ville kunne foranledige på deres territorium.«
64

Endelig skal det fremhæves, at den forelæggende ret ikke har forelagt Domstolen spørgsmålet om, hvorvidt den omstændighed, at en brugers samtykke til behandling af dennes personoplysninger til reklameformål udgør en betingelse for dennes mulighed for at deltage i en salgsfremmende konkurrence – således som det, idet mindste for så vidt angår det første afkrydsningsfelt ifølge de oplysninger, der fremgår af forelæggelsesafgørelsen, synes at være tilfældet i den foreliggende sag – er forenelig med kravet om et »frivilligt« samtykke som omhandlet i artikel 2, litra h), i direktiv 95/46, og i artikel 4, nr. 11), og artikel 7, stk. 4, i forordning 2016/679. Under disse omstændigheder har Domstolen ikke anledning til at undersøge dette spørgsmål.
Bestemmelserne i artikel 8, stk. 1 og 5, i direktiv 95/46 skal fortolkes således, at en søgemaskineudbyder i henhold til disse bestemmelser med forbehold af de i direktivet fastsatte undtagelser i princippet er forpligtet til at efterkomme anmodninger om fjernelse af links til websider, hvor der forekommer personoplysninger, som henhører under de særlige kategorier i disse bestemmelser.

Artikel 8, stk. 2, litra e), i direktiv 95/46 skal fortolkes således, at en sådan udbyder i medfør af denne bestemmelse kan afvise at efterkomme en anmodning om fjernelse, hvis udbyderen konstaterer, at de pågældende links fører til indhold, som omfatter personoplysninger, der henhører under de særlige kategorier i artikel 8, stk. 1, men hvis behandling er omfattet af en af undtagelserne i artikel 8, stk. 2, litra e), forudsat at denne behandling opfylder alle de øvrige lovlighedsbetingelser, der er fastsat i dette direktiv, og medmindre den registrerede i medfør af nævnte direktivs artikel 14, stk. 1, litra a), ikke har ret til at modsætte sig nævnte behandling af vægtige legitime grunde, der vedrører den pågældendes særlige situation.

Bestemmelserne i direktiv 95/46 skal fortolkes således, at søgemaskineudbyderen, når denne forelægges en anmodning om fjernelse af et link til en webside, hvor personoplysninger, som henhører under de særlige kategorier i direktivets artikel 8, stk. 1 eller 5, offentliggøres, på grundlag af alle relevante forhold i den pågældende sag og under hensyntagen til, hvor alvorligt indgrebet er i den registreredes grundlæggende rettigheder til privatlivets fred og beskyttelsen af personoplysninger som knæsat i artikel 7 og 8 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, ud fra de vigtige samfundsmæssige interesser i direktivets artikel 8, stk. 4, og under overholdelse af de heri fastsatte betingelser, skal prøve, om medtagelsen af dette link på resultatlisten, som vises efter en søgning på den registreredes navn, er strengt nødvendig for at beskytte den i chartrets artikel 11 knæsatte informationsfrihed for de internetbrugere, som potentielt kunne være interesserede i at få adgang til denne webside ved en sådan søgning.
39

For det fjerde er Kommissionen af den opfattelse, at der ikke i det foreliggende tilfælde skal skabes et gensidighedsforhold, eftersom sikringen af den kontraktmæssige balance inden for rammerne af en koncession, hvor koncessionshaveren modtager vederlag for at drive infrastrukturen og for at påtage sig risikoen forbundet dermed, fuldstændigt ville fjerne denne risiko og fordreje koncessionskontraktens formål. Endvidere hvad angår den eventuelle berettigelse af den manglende udbudsprocedure i forbindelse med indgåelsen af 2009-enkeltkontrakten, der er begrundet i »behovet for at sikre den kontraktmæssige balance«, har Kommissionen gjort gældende, at dom af 14. juli 2016, Promoimpresa m.fl. (C-458/14 og C-67/15, EU:C:2016:558), som Den Italienske Republik har påberåbt sig, ikke er relevant i det foreliggende tilfælde, henset til, at den vedrører muligheden for at undergive koncessioner, som indtil ikrafttrædelsen af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/23/EU af 26. februar 2014 om tildeling af koncessionskontrakter (EUT 2014, L 94, s. 1) ikke faldt ind under noget direktiv, de principper, der følger af EUF-traktaten, mens direktiv 2004/18 var gældende på tidspunktet for indgåelsen af 2009-enkeltkontrakten. Denne institution har under henvisning til dom af 4. juni 2009, Kommissionen mod Grækenland (C-250/07, EU:C:2009:338, præmis 38), fremhævet, at direktiv 2004/18 ikke indeholder undtagelser til ligebehandlingsprincippet, som er støttet på et angiveligt behov for at »sikre den kontraktmæssige ligevægt«, men at det fastsætter andre undtagelser til dette princip, der skal fortolkes indskrænkende. Det fremgår endvidere af dom af 14. november 2013, Belgacom (C-221/12, EU:C:2013:736, præmis 40), at retssikkerhedsprincippet ikke kan påberåbes for at give en kontrakt et mere omfattende indhold, som er i strid med ligebehandlingsprincippet og det princip om ikkeforskelsbehandling og den gennemsigtighedsforpligtelse, der følger deraf.
39

På samme måde henviste Domstolen til, at der forelå et fortrolighedsforhold mellem patienten og behandleren i præmis 35 i dom af 10. september 2002, Kügler (C-141/00, EU:C:2002:473), for at fremhæve modsætningen mellem de to fritagelsestilfælde i sjette direktivs artikel 13, punkt A, stk. 1, litra b) og c), for så vidt angår det sted, hvor ydelserne skal præsteres, ved at illustrere, i hvilken sammenhæng de ydelser, der er omhandlet i dette direktivs artikel 13, punkt A, stk. 1, litra c), sædvanligvis præsteres.
71

Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal de forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 9, stk. 7, i direktiv 2004/48, herunder bl.a. begrebet »passende erstatning« som omhandlet i denne bestemmelse, skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en national lovgivning, der fastsætter, at en person ikke tilkendes erstatning for det tab, den pågældende har lidt som følge af ikke at have handlet, som det almindeligvis kan forventes af enhver med henblik på at undgå eller begrænse vedkommendes tab, og som under omstændigheder som de i hovedsagen omhandlede fører til, at retten ikke tilpligter rekvirenten af foreløbige foranstaltninger at erstatte det tab, som disse foranstaltninger har forårsaget, selv om det patent, på grundlag af hvilket der er anmodet om og indrømmet sådanne foranstaltninger, efterfølgende er blevet kendt ugyldigt, for så vidt som denne lovgivning gør det muligt for retten at tage behørigt hensyn til alle objektive omstændigheder i sagen, herunder parternes adfærd, med henblik på navnlig at efterprøve, at rekvirenten ikke har misbrugt disse foranstaltninger.
24

Den forelæggende ret har for det andet bemærket, at artikel 2, stk. 1, litra i), i lov om ophavsret og beslægtede rettigheder åbenlyst omfatter brugskunstværker, industrielt design og de designværker, som er opført på listen over værker, der omfattes af en ophavsretlig beskyttelse, men præciserer ikke, hvilken grad af originalitet, der kræves, for at en given gestand kan kvalificeres som et værk af denne art. Den forelæggende ret har ligeledes anført, at der i den portugisiske retspraksis og litteratur ikke er enighed om dette spørgsmål, som ligger til grund for tvisten mellem Cofemel og G-Star. Af denne grund ønsker den forelæggende ret oplyst, om det i lyset af Domstolens fortolkning af direktiv 2001/29 i dom af 16. juli 2009, Infopaq International (C-5/08, EU:C:2009:465), og dom af 1. december 2011, Painer (C-145/10, EU:C:2011:798), skal lægges til grund, at den beskyttelse, der er sikret ved ophavsretten, omfatter sådanne værker på samme måde som i forhold til ethvert litterært eller kunstnerisk værk, og dermed på den betingelse, at de er af original karakter, i den forstand, at de er resultatet af ophavsmandens egen intellektuelle frembringelse, eller om det er muligt at gøre denne beskyttelse betinget af, at der foreligger en specifik grad af æstetisk eller kunstnerisk værdi.