ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
18

En dommer ved Court of Appeal (England & Wales) (appeldomstol (England og Wales) udtrykte dog i en dissens tvivl om den vurdering, hvorefter hotellet ikke ifaldt ansvar efter engelsk ret for en voldtægt begået af en ansat i uniform, der blev præsenteret for offentligheden som værende en pålidelig ansat. Denne dommer udtalte, at en person, der påtager sig et kontraktligt ansvar, efter engelsk ret forbliver personligt ansvarlig for opfyldelsen af kontrakten, selv om denne opfyldes af en tredjepart. Med hensyn til direktiv 90/314 udtalte vedkommende, at dette såvel som 1992-Regulations hovedsageligt havde til formål at give de turister, hvis ferie var blevet ødelagt, beføjelser over for den anden part i kontrakten. Ifølge denne dommer bør det være op til rejsearrangøren at afklare konsekvenserne af den ødelagte ferie med sine egne medkontrahenter, hvorefter disse medkontrahenter må afklare de efterfølgende problemer med deres egne ansatte eller underleverandører. Den nævnte dommer anførte endvidere, at der ikke var noget grundlag for at konkludere, at begrebet »leverandør« skulle begrænse sig til det pågældende hotel i det tilfælde, hvor der var en underleverandør eller en ansat. Vedkommende dommer tilføjede, at der ikke var nogen tvivl om, at visse ansatte skulle anses for at være leverandører.
40

Hvad for det andet angår spørgsmålet om, hvorvidt der foreligger begrundelser i tvingende almene hensyn, skal det bemærkes, at den portugisiske regering ikke har gjort gældende, at sådanne hensyn foreligger. Den nævnte regering har ikke desto mindre gjort gældende, at CIRS’ artikel 43, stk. 2, i forbindelse med beskatningen af den positive saldo af ejendomsavancer realiseret i Portugal har til formål at undgå at straffe skattepligtige personer, der er hjemmehørende i Portugal, eller ikke-hjemmehørende skattepligtige personer, der vælger at blive beskattet som sådanne i henhold til CIRS’ artikel 72, stk. 9 og 10, som følge af anvendelsen af en progressiv sats på dem.
79

Domstolen vil kun undtagelsesvis i henhold til et almindeligt retssikkerhedsprincip, der er sikret i Unionens retsorden, finde anledning til at begrænse borgernes mulighed for at påberåbe sig den således fortolkede bestemmelse med henblik på anfægtelse af tidligere i god tro stiftede retsforhold. For at der kan træffes bestemmelse om en sådan begrænsning, skal to hovedbetingelser være opfyldt, nemlig at de berørte parter skal være i god tro, og at der skal være fare for alvorlige forstyrrelser (dom af 3.10.2019, Schuch-Ghannadan, C-274/18, EU:C:2019:828, præmis 61 og den deri nævnte retspraksis).
65

I denne henseende bemærkes, at artikel 4, nr. 7), litra b), i rammeafgørelse 2002/584 gør det muligt at afslå fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre, hvis to kumulative betingelser er opfyldt, nemlig dels, at den lovovertrædelse, der ligger til grund for udstedelsen af den europæiske arrestordre, er begået uden for den udstedende medlemsstats territorium, dels, at den fuldbyrdende medlemsstats lovgivning ikke hjemler adgang til retsforfølgning for en tilsvarende lovovertrædelse, når den er begået uden for denne medlemsstats område.
45

For det andet fremgår det af 19. betragtning til gennemførelsesforordningen, at »[d]et bør præciseres, at når ydelser leveret til en afgiftspligtig person er til privat brug, herunder for kundens personale, kan den afgiftspligtige person ikke betragtes som handlende i sin egenskab af afgiftspligtig person«. På samme måde bestemmer gennemførelsesforordningens artikel 19, stk. 1, at »[m]ed henblik på anvendelsen af reglerne om leveringsstedet for ydelser i [momsdirektivets] artikel 44 og 45 […] kan en afgiftspligtig person eller en ikke-afgiftspligtig juridisk person, der betragtes som afgiftspligtig, som modtager ydelser, der udelukkende er til privat brug, herunder til sit personales private brug, anses for at være en ikke-afgiftspligtig person«.
Artikel 18, stk. 1, og 4, i lov nr. 300 af 20. maj 1970 i den affattelse, der finder anvendelse på de faktiske omstændigheder i hovedsagen, fastsætter:

»I den afgørelse, hvorved Retten erklærer afskedigelsen ugyldig, idet den må anses for at være udtryk for forskelsbehandling, […] fordi den kan knyttes til andre lovbestemte ugyldighedstilfælde, eller fordi den er begrundet i et afgørende retsstridigt motiv som omhandlet i civillovbogens artikel 1345, pålægger Retten arbejdsgiveren […] at genansætte arbejdstageren på arbejdspladsen, uanset hvilken formel begrundelse der er blevet gjort gældende, og uanset antallet af arbejdstagere, som arbejdsgiveren beskæftiger. […] Når genansættelse er blevet pålagt, anses ansættelsesforholdet for opløst, hvis arbejdstageren ikke har genoptaget sin tjeneste inden for 30 dage efter at være blevet opfordret hertil af arbejdsgiveren, medmindre denne har anmodet om den i denne artikels stk. 3 omhandlede godtgørelse. Den ordning, der er omhandlet i denne artikel, finder ligeledes anvendelse på afskedigelse, der erklæres for uvirksom, fordi den er blevet foretaget mundtligt.

[…]

Såfremt retten fastslår, at betingelserne for den objektive begrundelse eller for den berettigede grund, som arbejdsgiveren har fremført, ikke er opfyldt, […] fastslår den, at afskedigelsen er ugyldig og pålægger arbejdsgiveren at genansætte arbejdstageren i dennes stilling som omhandlet i stk. 1 og at betale denne en erstatning, som svarer til den seneste faktiske samlede løn beregnet fra dagen for afskedigelsen til dagen for den faktiske genansættelse, med fradrag af de beløb, som arbejdstageren har oppebåret i forbindelse med anden erhvervsmæssig beskæftigelse i udelukkelsesperioden, og de beløb, som denne kunne have oppebåret ved omhyggelig søgning efter et nyt arbejde. […] Arbejdsgiveren pålægges ligeledes at betale sociale sikringsbidrag fra dagen for afskedigelsen og indtil den dag, hvor den faktiske genansættelse sker, med tillæg af lovbestemte renter, uden at der pålægges bøder i tilfælde af manglende eller forsinket bidragsbetaling for et beløb svarende til forskellen mellem de bidrag, der ville være blevet opkrævet i forbindelse med den ansættelseskontrakt, der blev afbrudt ved den uberettigede afskedigelse, og de bidrag, der er indbetalt til arbejdstageren i forbindelse med udførelsen af anden erhvervsmæssig beskæftigelse. […]«
65

Det følger af både ordlyden af fugledirektivets artikel 9, stk. 1, litra c), sammenholdt med dette direktivs artikel 8, stk. 1, af direktivets formål og af den sammenhæng, hvori det indgår, således som denne følger af bestemmelserne i artikel 3 TEU, chartrets artikel 37, artikel 191, stk. 2, første afsnit, TEUF og artikel 13 TEUF om dyrevelfærd, at betingelsen om selektivitet i direktivets artikel 9, stk. 1, litra c), skal forstås således, at den med hensyn til en ikke-dødelig fangstmetode, som medfører bifangster, kun kan være opfyldt, hvis bifangsterne er af et begrænset omfang, dvs. at de kun vedrører et meget begrænset antal utilsigtet fangede enheder, i et begrænset tidsrum, og hvis disse kan sættes fri uden betydelig skade.
55

Ved at fastslå dette begrænsede Retten sig efter at have gengivet de principper, der fremgår af nærværende doms præmis 52, til blot at foretage en prøvelse af, om der forelå et åbenbart urigtigt skøn i forbindelse med Kommissionens foreløbige kvalificering som statsstøtte i afgørelsen om at indlede den formelle undersøgelsesprocedure, således som det påhvilede den at gøre. Det fremgår nemlig af den appellerede doms præmis 108, at det var fraværet af udførlige oplysninger til støtte for Kommissionens rimelige tvivl i den foreliggende sag med hensyn til kvalificeringen af den omtvistede skatteforanstaltning som statsstøtte, der dannede grundlag for Rettens annullation af afgørelsen om at indlede den formelle undersøgelsesprocedure, og under alle omstændigheder ikke en gentagelse af de grunde, hvormed den forinden havde fastslået, at den negative afgørelse skulle annulleres, som Retten kun indirekte havde henvist til.
18

I forbindelse med undersøgelsen af den omhandlede afgiftsforanstaltnings selektive karakter anførte Kommissionen først, at det referencesystem, som danner grundlag for argumentationen, svarede til den særlige afgift på omsætning, der hidrører fra visning af reklamer. Kommissionen fandt imidlertid ikke, at reklameafgiftens progressive struktur kunne udgøre en del af dette referencesystem. For at dette sidstnævnte system ikke i sig selv kunne anses for at udgøre statsstøtte, anførte Kommissionen, at det skulle opfylde to betingelser, dvs. for det første, at det var baseret på en enhedssats for alle reklameindtægter, og for det andet, at det ikke indeholdt elementer, der kunne give visse virksomheder en selektiv fordel.
13

Den forelæggende ret har anført, at det er muligt at fortolke de relevante bestemmelser på to måder. En første måde, hvorpå disse bestemmelser kan fortolkes, er at lægge til grund, i henhold til den retspraksis, som kan udledes af dom af 23. marts 2006, FCE Bank (C-210/04, EU:C:2006:196), at den svenske filial, der ikke er uafhængig af Danske Banks hovedetablering, og som ikke indgår i nogen momsgruppe i Sverige, udgør en del af den samme afgiftspligtige person som den nævnte etablering, selv om sidstnævnte er medlem af en dansk momsgruppe. En anden mulig fortolkning er at lægge til grund, at Danske Banks hovedetablering ved i momsøjemed at tilslutte sig den omhandlede danske momsgruppe blev adskilt fra den afgiftspligtige person, som den nævnte etablering og den svenske filial principielt ansås for at udgøre sammen for så vidt angår de mellem dem foretagne transaktioner.
Nævnte direktivs artikel 13, stk. 1, foreskriver følgende:

»Stater, regioner, amter, kommuner og andre offentligretlige organer anses ikke [for] afgiftspligtige personer for så vidt angår virksomhed eller transaktioner, som de udøver eller foretager i deres egenskab af offentlig myndighed, også selv om de i forbindelse med denne virksomhed eller disse transaktioner modtager gebyrer, afgifter, bidrag eller vederlag.

Når de udøver sådanne former for virksomhed eller foretager sådanne transaktioner, skal de dog betragtes som afgiftspligtige personer for så vidt angår disse former for virksomhed eller disse transaktioner, såfremt deres fritagelse for afgiftspligten ville føre til konkurrenceforvridning af en vis betydning.

Under alle omstændigheder anses offentligretlige organer [for] afgiftspligtige personer for så vidt angår de i bilag I anførte former for virksomhed, medmindre den udøvede virksomhed er ubetydelig.«
23

Ungarn har for sit vedkommende gjort gældende, at den omhandlede foranstaltning har til formål at sikre lige konkurrencevilkår for nationale landbrugs- og fødevarer og for sådanne varer fra andre medlemsstater. Denne medlemsstat har anført, at Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2019/633 af 17. april 2019 om urimelig handelspraksis i relationer mellem virksomheder i landbrugs- og fødevareforsyningskæden (EUT 2019, L 111, s. 59) udtrykkeligt tillader, at medlemsstaterne bevarer foranstaltninger vedrørende handelspraksis, som ikke er omfattet af dette direktiv, forudsat at disse foranstaltninger er forenelige med bestemmelserne for det indre markeds funktion. Det er således medlemsstatens opfattelse, at den nævnte foranstaltning, som, for at de pågældende varer kan bringes i omsætning på det nationale marked på grundlag af deres omkostningseffektivitet, forbyder de detailhandlende at fastsætte en diskriminerende salgspris på grundlag af disse varers oprindelsesland, er forenelig med forordning nr. 1308/2013.
2)

EU-retten – navnlig artikel 34, stk. 5, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2016/801 af 11. maj 2016 om betingelserne for tredjelandsstatsborgeres indrejse og ophold med henblik på forskning, studier, praktik, volontørtjeneste, elevudvekslingsprogrammer eller uddannelsesprojekter og au pair-ansættelse, sammenholdt med artikel 47 i Den Europæiske Unions Charter om grundlæggende rettigheder – skal fortolkes således, at den pålægger medlemsstaterne en forpligtelse til at foreskrive et retsmiddel mod afgørelser om afslag på visum med henblik på studier i dette direktivs forstand, for hvilket de nærmere bestemmelser henhører under hver enkelt medlemsstats retsorden under overholdelse af ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet, idet dette retsmiddel på et vist trin af proceduren skal sikre et retsmiddel for en domstol. Det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve, om den i hovedsagen omhandlede ansøgning om nationalt visum til længerevarende ophold med henblik på studier henhører under dette direktivs anvendelsesområde.
Artikel 22 i Rådets forordning (EF) nr. 58/2003 af 19. december 2002 om vedtægterne for de forvaltningsorganer, der skal administrere opgaver i forbindelse med EF-programmer (EFT 2003, L 11, s. 1), som har overskriften »Legalitetskontrol«, er affattet således:

»1. Enhver af et forvaltningsorgans akter, som indeholder en klage over tredjemand, kan forelægges [Europa-]Kommissionen af enhver person, der er direkte og individuelt berørt, eller af en medlemsstat med henblik på en kontrol af dens lovlighed.

Den administrative klage forelægges Kommissionen inden for en måned fra den dato, på hvilken den pågældende eller den berørte medlemsstat har fået kendskab til den akt, der anfægtes.

Efter at have hørt den pågældendes eller den berørte medlemsstats og forvaltningsorganets argumenter, træffer Kommissionen afgørelse om klagen inden for to måneder fra indgivelsen. Med forbehold af Kommissionens pligt til at svare skriftligt og begrunde sin afgørelse betyder et manglende svar fra Kommissionen inden for denne frist implicit, at klagen er afvist.

2. Kommissionen kan på eget initiativ tage enhver af et forvaltningsorgans akter op til behandling. Den træffer afgørelse inden for en frist på to måneder at regne fra datoen for optagelsen og efter at have hørt forvaltningsorganets argumenter.

3. Når Kommissionen behandler en sag i henhold til stk. 1 eller 2, kan den suspendere gennemførelsen af den pågældende akt eller foreskrive foreløbige forholdsregler. Kommissionen kan i sin endelige afgørelse opretholde forvaltningsorganets akt eller beslutte, at dette helt eller delvis skal ændre den.

4. Forvaltningsorganet skal inden for en rimelig frist træffe de nødvendige foranstaltninger til at efterkomme Kommissionens afgørelse.

5. Hvis Kommissionen udtrykkeligt eller implicit træffer afgørelse om at afvise den administrative klage, kan dette indbringes som annullationssøgsmål for [Den Europæiske Unions Domstol] i henhold til artikel [263 TEUF].«
40

Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal de forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 5 i direktiv 77/249 skal fortolkes således, at – den, henset til formålet om at sikre en god retspleje, ikke i sig selv er til hinder for, at en advokat, som leverer tjenesteydelser i form af repræsentation af sin klient, pålægges at handle i forbindelse med en advokat, som har møderet for den ret, der skal behandle sagen, og som i givet fald er ansvarlig over for denne ret, inden for rammerne af en ordning, som pålægger advokater fagetiske og processuelle forpligtelser, såsom pligten til for den ret, der behandler sagen, at fremlægge ethvert retligt, lovgivningsmæssigt eller i retspraksis indeholdt aspekt, for at sagen gennemføres korrekt, hvilket en retsundergiven er fritaget for, hvis denne beslutter selv at give møde – det, henset til formålet om at sikre en god retspleje, ikke er uforholdsmæssigt, at en tjenesteydende advokat er forpligtet til at handle i forbindelse med en advokat, som har møderet for den ret, der skal behandle sagen, inden for rammerne af en ordning, hvor advokaterne har mulighed for at definere deres respektive opdrag, idet den advokat, som har møderet for den ret, der skal behandle sagen, som hovedregel kun har til opgave at bistå den tjenesteydende advokat, for at denne skal kunne sikre en forsvarlig repræsentation af klienten og en korrekt opfyldelse af forpligtelserne over for denne ret – en generel forpligtelse til at handle i forbindelse med en advokat, som har møderet for den ret, der skal behandle sagen, der ikke gør det muligt at tage hensyn til den tjenesteydende advokats erfaring, går ud over, hvad der er nødvendigt for at opnå formålet om at sikre hensynet til en god retspleje.
49

I denne henseende, og som generaladvokaten i det væsentlige har anført i punkt 83 og 84 i forslaget til afgørelse, er betaling af et pengebeløb ikke tilstrækkeligt til at imødekomme de påstande, som nedlægges af en person, der som erstatning for den lidte ikke-økonomiske skade først og fremmest ønsker at få anerkendt, at den pågældende har været udsat for forskelsbehandling, hvilket indebærer, at betalingen i denne forbindelse ikke kan anses for at have en tilfredsstillende erstatningsfunktion. Forpligtelsen til at betale et pengebeløb kan heller ikke sikre en reelt afskrækkende virkning over for den, der har udøvet forskelsbehandling, ved at tilskynde denne til ikke at gentage sin diskriminerende adfærd og derved forebygge, at den pågældende på ny udøver forskelsbehandling, når sagsøgte som i det foreliggende tilfælde bestrider at have udøvet forskelsbehandling, men finder det mere fordelagtigt med hensyn til omkostninger og omdømme at betale den erstatning, som sagsøgeren har nedlagt påstand om, og samtidig undgå, at den nationale ret fastslår, om der foreligger forskelsbehandling.
38

Med vedtagelsen af direktiv 2003/4 ønskede EU-lovgiver nemlig at tage hensyn til de forskellige regler i medlemsstaterne om borgernes adgang til oplysninger, der er indeholdt i sagsakter i retssager, således som det fremgår af dette direktivs artikel 2, nr. 2), andet afsnit, første punktum, og artikel 4, stk. 2, litra c), der giver medlemsstaterne mulighed for dels fra det nævnte direktivs anvendelsesområde at udelukke de organer eller institutioner, som ikke opfylder definitionen af »offentlige myndigheder«, og som i lighed med visse uafhængige administrative myndigheder i enkelte tilfælde kan have behov for at udøve dømmende myndighed uden selv at have karakter af en domstol (jf. analogt om et ministerium, der havde udøvet lovgivende myndighed uden selv at have karakter af en lovgivende myndighed, dom af 14.2.2012, Flachglas Torgau, C-204/09, EU:C:2012:71, præmis 49), dels at fravige princippet om borgernes adgang til miljøoplysninger, som »offentlige myndigheder« er i besiddelse af, hvis offentliggørelse af disse oplysninger kan have en ugunstig indvirkning på »retssagers behandling ved domstolene, en persons mulighed for at få en retfærdig rettergang eller offentlige myndigheders mulighed for efterforskning af strafferetlig eller disciplinær art«.
57

Det følger af ovenstående betragtninger, at for at sikre, at tidligere domme afsagt i en anden medlemsstat tillægges samme retsvirkninger som dem, der tillægges tidligere afsagte nationale domme, er den ret, for hvilken sagen er indbragt, i forbindelse med en ny straffesag, såsom den i hovedsagen omhandlede procedure med henblik på afsigelsen af en samlet dom, principielt forpligtet til at tage hensyn til den tidligere dom afsagt af en ret i en anden medlemsstat på samme måde, som den ville tage hensyn til en tidligere dom afsagt af en ret i den medlemsstat, som den henhører under, forudsat at de betingelser og begrænsninger, der er anført i foregående præmis, overholdes.
4

Følgende anføres i 31., 44. og 47. betragtning til forordning nr. 4/2009: »(31) For at lette grænseoverskridende inddrivelse af underholdsbidrag bør der indføres en ordning for samarbejde mellem centralmyndigheder, der er udpeget af medlemsstaterne. Disse myndigheder bør bistå de bidragsberettigede og de bidragspligtige med at gøre deres rettigheder gældende i en anden medlemsstat ved at indgive anmodninger om anerkendelse, eksigibilitet og fuldbyrdelse af eksisterende retsafgørelser, om ændring af sådanne retsafgørelser eller om at få truffet en retsafgørelse. De bør ligeledes udveksle oplysninger for at lokalisere de bidragspligtige og bidragsberettigede og identificere deres indkomst og formue efter behov. Endelig bør de samarbejde ved at udveksle generelle oplysninger og fremme samarbejdet mellem de kompetente myndigheder i deres medlemsstat. […] (44) Denne forordning bør ændre forordning [nr. 44/2001], idet den bør træde i stedet for de bestemmelser i denne forordning, der finder anvendelse på underholdspligt. Med forbehold af nærværende forordnings overgangsbestemmelser bør medlemsstaterne for så vidt angår underholdspligt anvende nærværende forordnings bestemmelser om kompetence, anerkendelse, eksigibilitet og fuldbyrdelse af retsafgørelser og om retshjælp i stedet for de tilsvarende bestemmelser i forordning [nr. 44/2001] fra datoen for nærværende forordnings anvendelse. […] (47) I medfør af artikel 1 og 2 i protokollen om Det Forenede Kongeriges og Irlands stilling, der er knyttet som bilag til traktaten om Den Europæiske Union og til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, deltager Det Forenede Kongerige ikke i vedtagelsen af denne forordning, som ikke er bindende for og ikke finder anvendelse i Det Forenede Kongerige. Dette berører dog ikke Det Forenede Kongeriges mulighed for efter vedtagelsen at meddele, at det ønsker at acceptere denne forordning i medfør af artikel 4 i nævnte protokol.«
5

Statuttens artikel 4 med overskriften »Instruments of [ITU]« bestemmer følgende i stk. 3: »The provisions of both this Constitution and the Convention are further complemented by those of the Administrative Regulations, enumerated below, which regulate the use of telecommunications and shall be binding on all Member States: […] – Radio Regulations [radioreglementet]. […]«
85

Hvad for det andet angår kvalificeringen af det forhold, at appellantens medarbejdere blev stillet til rådighed for ST, som et indicium for, at appellanten faktisk udøvede en bestemmende indflydelse på ST, fastslog Retten i den appellerede doms præmis 285, at det med rimelighed kunne antages, at disse medarbejdere, selv om de ikke længere var underlagt appellantens direkte myndighed under deres udstationering hos ST, havde et indgående kendskab til appellantens politik og forretningsmål og derfor navnlig var i stand til at sikre, at ST handlede i overensstemmelse med disse interesser. Sådanne konstateringer er imidlertid relevante med henblik på at kvalificere den nævnte tilrådighedsstillelse som et indicium for appellantens faktiske udøvelse af bestemmende indflydelse på ST, eftersom disse skal sammenholdes med bl.a. Rettens betragtninger, som appellanten ikke har bestridt, og som fremgår af den appellerede doms præmis 281 og 287, hvorefter de ledende medarbejdere, der blev stillet til rådighed for ST, havde bestridt stillinger, der indebar en høj grad af ansvar inden for ST, som gjorde det muligt at påvirke virksomhedens politik og forretningsmål, og at de fortsat var ansat hos appellanten under deres udstationering og hvis fremtidige karriere inden for Deutsche Telekom-koncernen således afhang af appellanten. Endvidere fremhævede Retten i den appellerede doms præmis 374 og 417 faktiske omstændigheder, der viste, at de personer, som appellanten havde stillet til rådighed for ST, havde gjort det muligt for dette sidstnævnte selskab at blive informeret og deltage i ST’s forretningsmæssige beslutninger.