Et præjudicielt spørgsmål, hvorved den forelæggende ret i forbindelse med en tvist vedrørende en elektricitetsleverandør, som har anfægtet, at der i medfør af en bestemmelse i national ret gives visse operatører af energiforsyningssystemer dispensation fra forpligtelsen til at give fri adgang til deres systemer, har rejst spørgsmålet, om bestemmelser i et direktiv er til hinder for denne særordning, der godkender dispensationen, uden at disse systemers tekniske kapacitet tages i betragtning, er relevant og ikke hypotetisk, og det kan derfor antages til realitetsbehandling.

Et system, der befinder sig på et geografisk sammenhørende virksomhedsområde og overvejende tjener til transport af energi inden for egen virksomhed og til de forbundne virksomheder, og som transporterer elektricitet, der ikke har meget høj spænding eller højspænding, til kunder, uafhængigt af den transporterede mængde elektricitet via dette system, og uafhængigt af, at driften af det omhandlede net er underordnet virksomhedens primære aktivitet, er omfattet af anvendelsesområdet for artikel 20, stk. 1, i direktiv 2003/54, og der foreligger således et distributionssystem for elektricitet som omhandlet i artikel 2, nr. 5, i direktiv 2003/54.

Princippet om fri adgang, som udgør en af de væsentlige foranstaltninger, som medlemsstaterne skal træffe til gennemførelse af det indre marked for elektricitet, finder ifølge artikel 20, stk. 1, i direktiv 2003/54 om fælles regler for det indre marked for elektricitet anvendelse på transmissions- og distributionssystemer for elektricitet.

Artikel 20, stk. 1, i direktiv 2003/54 om fælles regler for det indre marked for elektricitet skal fortolkes således, at den er til hinder for en national bestemmelse, der giver visse operatører af energiforsyningssystemer dispensation fra forpligtelsen til at give tredjeparter fri adgang til deres systemer med den begrundelse, at disse systemer befinder sig på et geografisk sammenhørende virksomhedsområde samt overvejende tjener til transport af energi inden for egen virksomhed og til de forbundne virksomheder.

Selv om denne bestemmelse overlader det til de enkelte medlemsstater at træffe de nødvendige foranstaltninger for at indføre en ordning for tredjeparters adgang til transmissions- eller distributionssystemerne, og det som følge heraf er overladt medlemsstaterne i overensstemmelse med artikel 249 EF at bestemme form og midler med henblik på at indføre denne ordning, er det nemlig ikke desto mindre således, at dette råderum — henset til vigtigheden af princippet om fri adgang til transmissions- eller distributionssystemerne — ikke giver medlemsstaterne adgang til at se bort fra det nævnte princip uden for de tilfælde, der er omfattet af de i direktivet fastsatte undtagelser og fravigelser.

Dette er ikke tilfældet med en national regel, der ikke er omfattet af anvendelsesområdet for nogen af de undtagelser og fravigelser fra det nævnte princip, hvad enten der er tale om

— for det første, undtagelsen fastsat i artikel 20, stk. 2, som kræver en begrundelse og en konkret vurdering for, at en distributionssystemoperatør kan nægte adgang til sit system, hvis systemet ikke har den nødvendige kapacitet, og den bemyndiger ikke medlemsstaterne til at fastsætte generelle undtagelser, uden en konkret vurdering af denne manglende tekniske kapacitet, eller

— for det andet, undtagelsen i direktivets artikel 3, stk. 8, eftersom dels at undtagelsen fastsat i den omhandlede regel ikke er begrundet med risikoen for, at systemoperatørerne vil være hindret i at opfylde deres offentlige serviceforpligtelser som følge af denne frie adgang, dels at den nævnte undtagelse kun er begrundet med den geografiske eller retlige sammensætning af det område, hvor de nævnte systemer drives, eller

— endelig undtagelsen i henhold til direktivets artikel 26, stk. 1, der fastsætter undtagelser til direktivets artikel 20, som er begrundet med problemer forbundet med driften af små isolerede systemer, for så vidt som medlemsstaten, der har indført den omhandlede regel, hverken har anmodet om eller opnået den nødvendige godkendelse fra Kommissionen i form af en afgørelse, der offentliggøres i Den Europæiske Unions Tidende.

(jf. præmis 55, 57, 58 og 60-65 samt domskonkl.)