RETTENS DOM (Tredje Afdeling)

23. april 1996

Sag T-113/95

Giuseppe Mancini

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Tjenestemænd — formaliteten — klagefrist«

Fuldstændig gengivelse på italiensk II-543

Angående:

Påstand om annullation af den afgørelse, ved hvilken sagsøgeren blev fjernet fra sin stilling.

Udfald:

Afvisning.

Resumé af dom

Den 21. marts 1994 blev det under en samtale, som sagsøgeren, der er videnskabelig og teknisk tjenestemand ved Det Fælles Forskningscenter i Ispra (DFF), havde med direktøren for ISEI (Institute for Systems Engineering and Informaties) ved forskningscentret, W., meddelt sagsøgeren, der selv bl.a. i skrivelse af 11. januar 1994 til nævnte direktør havde tilkendegivet, at han ønskede at fratræde sin stilling, at han blev fjernet fra stillingen som »project manager ved CEO-projektet«.

Den 24. marts 1994 indgav sagsøgeren en ansøgning, jf. artikel 90, stk. 1, i vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber (vedtægten) med anmodning om, at afgørelsen blev bekræftet med angivelse af klagepunkterne over for sagsøgeren samt en redegørelse for de faktiske omstændigheder, hvorpå de støttedes.

Den 24. oktober 1994 indgav sagsøgeren i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 2, en klage, som ansættelsesmyndigheden først udtrykkeligt besvarede den 20. april 1995.

Formaliteten

Klage- og søgsmålsfristerne i vedtægtens artikel 90 og 91 er bindende og kan ikke fraviges af parterne.

Henvisning til: Retten, 25. september 1991, sag T-54/90, Lacroix mod Kommissionen, Sml. II, s. 749, præmis 24.

Det følger af fast retspraksis, at kun akter, der direkte og umiddelbart berører en persons retsstilling, kan anses for at indeholde et klagepunkt.

Henvisning til: Retten, 7. juni 1991, sag T-14/91, Weyrich mod Kommissionen, Sml. II, s. 235, præmis 35.

Den omstændighed, at en afgørelse, der kan gøres til genstand for et søgsmål, kan have en mundtlig karakter, er principielt ikke udelukket af almindelige bestemmelser eller særlige bestemmelser i tjenestemandsvedtægten. Særligt udelukker bestemmelsen i vedtægtens artikel 90, stk. 2, hvorefter en tjenestemand for ansættelsesmyndigheden kan indbringe en klage over en akt, ikke, at en sådan akt kan udstedes mundtligt. Udstedelse af en mundtlig akt er heller ikke udelukket efter vedtægtens artikel 25, hvorefter enhver afgørelse om en bestemt person straks skal meddeles den pågældende skriftligt. Meddelelsen er en akt, der indtræffer efter selve afgørelsen, der på dette tidspunkt er truffet, og som derfor er en akt, der allerede foreligger.

Henvisning til: Domstolen, 9. februar 1984, forenede sager 316/82 og 40/83, Kohler mod Revisionsretten, Sml. s. 641, præmis 9, 10 og 11; Domstolen, 9. oktober 1981. sag 125/80, Arning mod Kommissionen, Sml. s. 2539.

I den foreliggende sag blev sagsøgeren fjernet fra sin stilling efter samtalen den 21. marts 1994, og dette skete straks og uden varsel. Sagsøgeren blev desuden under nævnte samtale af W. underrettet om, at generaldirektøren for DFF tre dage før havde godkendt denne foranstaltning.

Selv om den omstændighed, at der ikke blev givet skriftlig meddelelse som foreskrevet i vedtægtens artikel 25, har kunnet skabe tvivl om afgørelsens lovlighed, eftersom begrundelsespligten ifølge nævnte artikel ifølge fast retspraksis netop haitii formål at sætte såvel Fællesskabets retsinstanser i stand til at kontrollere en retsakts lovlighed, som at gøre det muligt for den berørte part at kontrollere dennes rigtighed, kunne sagsøgeren derimod ikke herefter være ubekendt med retsaktens direkte og umiddelbare virkninger for hans retsstilling, hvilket i øvrigt fremgår af hans ansøgning og af hans klage.

Den afgørelse, som direktøren for ISEI gav meddelelse om under samtalen den 21. marts 1994 udgør derfor en akt, der indeholder et klagepunkt i vedtægtens artikel 90, stk. 2's forstand.

Af det generelle system i vedtægtens artikel 90 og 91 følger imidlertid, at når den kompetente myndighed over for en tjenestemand har truffet en afgørelse, der indeholder et klagepunkt imod ham, kan han ikke længere indlede den administrative fase på ansøgningsstadiet, men skal straks indgive en klage til ansættelsesmyndigheden over den for ham bebyrdende akt, jf. artikel 90, stk. 2.

Henvisning til: Weyrich mod Kommissionen, a.st., præmis 34.

Den klage, der blev indgivet den 24. oktober 1994, blev derfor indgivet for sent.

Sagsøgerens søgsmål, der blev anlagt den 8. maj 1995, skal, også selv om sagsøgerens skrivelse af 24. marts 1994 under overskriften »ansøgning«, jf. vedtægtens artikel 90, stk. 1, i stedet blev benævnt »klage«, jf. artikel 90, stk. 2, i vedtægten, afvises, idet det er anlagt længe efter udløbet af fristen ifølge vedtægtens artikel 91, stk. 3, andet led.

Endelig kan den omstændighed, at en institution besvarer en for sent indgivet administrativ klage ifølge fast retspraksis ikke udgøre en undtagelse fra den ved vedtægtens artikel 90 og 91 indførte ordning med ufravigelige frister, eller afskære administrationen fra under en retssag at fremsætte en afvisningspåstand med den begrundelse, at klagen er indgivet for sent.

Henvisning til: Weyrich mod Kommissionen, a.st., præmis 42.

Efter procesreglementets artikel 87, stk. 3, første afsnit, kan Retten, hvor der foreligger ganske særlige grunde, fordele sagens omkostninger. Begrundelsen for nærværende søgsmål har i høj grad været ønsket om fra ansættelsesmyndigheden at få meddelt afgørelsen skriftligt. Ansættelsesmyndigheden henvendte sig under den administrative procedure overhovedet ikke skriftligt til sagsøgeren uanset bestemmelsen om dens pligt hertil ifølge vedtægtens artikel 25, der efter fast retspraksis har til formål at muliggøre en stillingtagen til afgørelsens rigtighed og lovlighed, heller ikke selv om sagsøgeren flere gange anmodede herom. Først efter anlæggelsen af nærværende sag modtog sagsøgeren en skrivelse fra ansættelsesmyndigheden.

Konklusion:

Sagen afvises.

Kommissionen afholder sine egne omkostninger og to tredjedele af sagsøgerens omkostninger.