RETTENS DOM (Femte Afdeling)

21. marts 1996

Sag T-376/94

Georgette Otten

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Tjenestemænd — Invaliditetsudvalg — sammensætning — afgørelse om pensionering på grund af invaliditet«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-401

Angående:

Påstand om dels annullation af Kommissionens afgørelse af 13. januar 1994 om at bevilge sagsøgeren en invalidepension fastsat i henhold til artikel 78, stk. 3, i vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber, og dels, at Kommissionen dømmes til at betale 1 ECU i symbolsk erstatning for den ikke-økonomiske skade, som sagsøgeren hævder at have lidt på grund af den anfægtede afgørelse.

Udfald:

Annullation og i øvrigt frifindelse.

Resumé af dom

Ved skrivelse af 23. juni 1993 underrettede direktøren for Direktoratet »Rettigheder og Pligter« i Generaldirektoratet for Personale og Administration (GD IX) sagsøgeren om, at han på grund af hendes hyppige fravær af lægelige årsager havde besluttet at forelægge sagen for Invaliditetsudvalget, og opfordrede hende til snarest at meddele navnet på den læge, som skulle repræsentere hende i Invaliditetsudvalget.

Da sagsøgeren ikke svarede, gentog chefen for enheden »Individuelle Rettigheder« ved skrivelse af 8. september 1993 anmodningen om at meddele, hvilken læge der sioille repræsentere hende i Invaliditetsudvalget, og præciserede, at såfremt hun ikke gjorde dette, ville han anmode De Europæiske Fællesskabers Domstols præsident om på embeds vegne at udpege en læge i henhold til artikel 7, stk. 2, i bilag II til vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber (vedtægten).

Den 29. september 1993 sendte sagsøgeren en skrivelse til GD IX, hvori hun bl.a. anførte, at så snart hun havde modtaget svaret herpå, ville hun tage stilling til den påtænkte invalidepensionering og udpege en læge efter sit valg.

Den 24. november 1993 underrettede chefen for enheden »Individuelle Rettigheder« dr. N. om, at sagsøgeren havde valgt ham til at repræsentere sig i Invaliditetsudvalget.

Ved afslutningen af sit møde den 13. december 1993 konkluderede Invaliditetsudvalget, bestående af lægerne M., T. og N., at sagsøgeren var »ramt af vedvarende invaliditet, der måtte anses for total«.

Den 13. januar 1994 traf ansættelsesmyndigheden på grundlag af Invaliditetsudvalgets konklusioner afgørelse om dels at pensionere sagsøgeren fra den 1. februar 1994, og dels fra denne dato at bevilge hende invalidepension i henhold til vedtægtens artikel 78, stk. 3.

Den 18. april 1994 indgav sagsøgeren en klage, som blev registreret ved Kommissionen den 20. april 1994, over afgørelsen om pensionering og om bevilling af invalidepension i henhold til vedtægtens artikel 78, stk. 3. Denne klage blev afvist.

Aiinullationspåstanden

Anbringendet om tilsidesættelse af artikel 7 i vedtægtens bilag II.

Formaliteten

Skønt de påstande, der nedlægges under et søgsmål, kun kan indeholde »klagepunkter«, der hviler på samme grundlag som dem, der er angivet i klagen, kan disse klagepunkter dog for Fællesskabets retsinstanser uddybes ved fremsættelse af anbringender og argumenter, der ikke nødvendigvis figurerer i klagen, men som er snævert forbundet hermed. Administrationen skal i øvrigt under den administrative sagsbehandling ikke fortolke klager restriktivt, men tværtimod indtage en smidig holdning ved behandlingen af dem.

Henvisning til: Domstolen, 20. maj 1987, sag 242/85, Geist mod Kommissionen, Sml. s. 2181, præmis 9; Domstolen. 14. marts 1989, sag 133/88. Del Arno Martinez mod Parlamentet, Sml. s. 689; Retten, 8. juni 1995, sag T-496/93, Allo mod Kommissionen, Sml. Pers. II. s. 405.

I sin klage af 20. april 1994 havde sagsøgeren ikke blot fremført to klagepunkter, men havde ligeledes udtrykkeligt henvist til de argumenter, hun havde fremført i tre tidligere skrivelser, heriblandt skrivelsen af 29. september 1993. I denne skrivelse havde sagsøgeren klart gjort gældende, at hun endnu ikke havde udpeget den læge, som skulle repræsentere hende i Invaliditetsudvalget, men først ville foretage dette valg efter at have fået svar på sine spørgsmål. Retten fandt, at i kraft af denne henvisning måtte klagen fortolkes således, at den også indeholdt anbringendet om sagsøgerens manglende udpegning af den læge, der skulle repræsentere hende.

Realiteten

Efter fast retspraksis skal egentlige lægelige vurderinger foretaget af lægeudvalget anses for endelige, når de afgives på forskriftsmæssige betingelser, idet Rettens prøvelse kun kan angå spørgsmålet, om et sådant udvalgs nedsættelse og funktion er forskriftsmæssig, samt om forskriftsmæssigheden af de udtalelser, som det afgiver. Det er derfor væsentligt, at Fællesskabets retsinstanser udøver en streng prøvelse med hensyn til bestemmelserne om lægeudvalgets forskriftsmæssige oprettelse og funktion. I første række blandt disse er bestemmelsen i artikel 7 i vedtægtens bilag II, som sikrer tjenestemanden, at hans rettigheder og interesser beskyttes ved, at der i udvalget er en læge til stede, som har hans tillid.

Henvisningtil: Retten, 23. november 1995, sag T-64/94, Dimitrios Benecos mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 769, præmis 42; Retten, 27. oktober 1994, sag T-47/93, C. mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 743, præmis 47.

Denne strenge prøvelse af, om tjenestemandens ret til at udpege en læge til at repræsentere sig i Invaliditetsudvalget er blevet respekteret, indebærer, at den institution, som han tilhører, i tilfælde af tvist skal lainne fremlægge et skriftligt eller i hvert fald sildært bevis for det valg, den pågældende har foretaget. Herved henviste Retten til, at artikel 7, stk. 2, i vedtægtens bilag II, giver institutionen mulighed for i tilfælde af den pågældendes passivitet at anmode Domstolens præsident om på embeds vegne at udpege en læge.

Erstatningspåstanden

Ifølge fast retspraksis er annullation af en retsakt, der anfægtes af en tjenestemand, i sig selv en passende og i princippet tilstrækkelig genoprettelse af enhver skade, som denne kan have lidt. Retten fandt, at annullation af den anfægtede afgørelse under de foreliggende omstændigheder var tilstrækkelig til at sikre en fuldstændig genoprettelse af den eventuelle skade, som sagsøgeren måtte have lidt.

Henvisning til: Retten, 12. februar 1992, sag T-52/90, Volger mod Parlamentet, Sml. II, s. 121, præmis 46.

Konklusion:

Kommissionens afgørelse af 13. januar 1994 om at bevilge sagsøgeren invalidepension annulleres.

I øvrigt frifindes Kommissionen.