Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Fællesskabsret – fortolkning – institutionernes retsakter – begrundelse

2. Konkurrence – aftaler – forbud – overtrædelser – aftaler og samordnet praksis, der kan behandles som udgørende en enkelt overtrædelse – pålæggelse af ansvar for en virksomhed på grundlag af deltagelse i overtrædelsen betragtet i sin helhed – lovligt

(Art. 81, stk. 1, EF)

3. Konkurrence – aftaler – en virksomheds ansvar – ansvar for handlinger, som andre virksomheder har foretaget som led i den samme overtrædelse – lovligt – kriterier

(Art. 81, stk. 1, EF)

4. Konkurrence – administrativ procedure – standsning af overtrædelser – Kommissionens beføjelse – pålæg meddelt virksomheder

(Rådets forordning nr. 1/2003, art. 7, stk. 1)

5. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – maksimumsbeløb

(Rådets forordning nr. 17, art. 15, stk. 2, og nr. 1/2003, art. 23, stk. 2)

6. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier – overtrædelsens grovhed og varighed – mulighed for at forhøje bødeniveauet for at forstærke bødernes afskrækkende virkning

(Rådets forordning nr. 17, art. 15, stk. 2, og nr. 1/2003, art. 23, stk. 2)

7. Konkurrence – bøder – størrelse – passende størrelse – domstolsprøvelse

(Art. 229 EF og 253 EF; Rådets forordning nr. 17, art. 17, og nr. 1/2003, art. 31)

8. Annullationssøgsmål – domstolsprøvelse – afgrænsning af prøvelsen

(Art. 233 EF)

9. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier – konkret indvirkning på markedet – bedømmelseskriterier

(Rådets forordning nr. 17, art. 15, stk. 2; Kommissionens meddelelse 98/C 9/03)

10. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier – overtrædelsens varighed – overtrædelser af lang varighed

(Rådets forordning nr. 17, art. 15, stk. 2; Kommissionens meddelelse 98/C 9/03, punkt 1 B, første afsnit)

11. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier – overtrædelsens grovhed – formildende omstændigheder – en aftales manglende reelle anvendelse – vurdering ud fra hver virksomheds individuelle adfærd

(Rådets forordning nr. 17, art. 15, stk. 2; Kommissionens meddelelse 98/C 9/03, punkt 1 A, første og tredje afsnit)

12. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier – overtrædelsens grovhed – formildende omstændigheder – virksomhedens passive rolle eller rolle som medløber

(Art. 81 EF; Rådets forordning nr. 17, art. 15; Kommissionens meddelelse 98/C 9/03, andet og tredje afsnit)

13. Retspleje – fremsættelse af nye anbringender under sagens behandling – betingelser – nyt anbringende – begreb

(Rettens procesreglement, art. 48, stk. 2)

14. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier – nedsættelse af bøden som modydelse for den anklagede virksomheds samarbejde – betingelser – Kommissionens skøn

(Rådets forordning nr. 17; Kommissionens meddelelse 96/C 207/04, afsnit D, punkt 2)

15. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier – overtrædelsens grovhed – fastsættelse af bøden forholdsmæssigt med de elementer, der tages i betragtning ved vurderingen af overtrædelsens grovhed

(Rådets forordning nr. 17, art. 15, stk. 2)

Sammendrag

1. En retsakts dispositive del kan ikke udskilles fra dens betragtninger, hvorfor den om nødvendigt må fortolkes under hensyntagen til de betragtninger, som har ført til dens vedtagelse.

(jf. præmis 41)

2. En tilsidesættelse af artikel 81, stk. 1, EF kan foreligge ikke alene ved en enkeltstående handling, men også ved en række handlinger såvel som ved en fortsat adfærd. Denne fortolkning kan ikke anfægtes under henvisning til, at et eller flere elementer i rækken af handlinger eller i den fortsatte adfærd også i sig selv og isoleret betragtet kan udgøre en tilsidesættelse af den nævnte bestemmelse.

En samlet og vedvarende overtrædelse udgøres ofte af en række handlinger, der finder sted kronologisk efter hinanden, og som i sig selv kan udgøre en overtrædelse af konkurrencereglerne på det tidspunkt, de begås. Det karakteristiske ved sådanne handlinger består i den omstændighed, at de er del af en samlet strategi.

(jf. præmis 45 og 46)

3. En virksomhed, der har deltaget i en samlet og kompliceret overtrædelse af konkurrencereglerne ved egne handlinger, der falder ind under de i artikel 81, stk. 1, EF omhandlede begreber aftaler og samordnet praksis med konkurrencebegrænsende formål, og som har haft til formål at bidrage til gennemførelsen af overtrædelsen i dens helhed for så vidt angår hele det tidsrum, hvor virksomheden har deltaget i den nævnte overtrædelse, kan også være ansvarlig for de handlinger, som andre virksomheder har foretaget som led i den samme overtrædelse, når der er ført bevis for, at den pågældende virksomhed er bekendt med de øvrige deltageres ulovlige adfærd eller med rimelighed kan forudse denne, og at den er indstillet på at løbe den hermed forbundne risiko.

En virksomhed kan tilsidesætte forbuddet i artikel 81, stk. 1, EF, såfremt virksomhedens adfærd, som koordineret med andre virksomheders adfærd, har til formål at begrænse konkurrencen på et særligt relevant marked i det fælles marked, uden at dette nødvendigvis indebærer, at virksomheden selv er aktiv på dette relevante marked.

(jf. præmis 50 og 53)

4. Kommissionens beføjelse til at give pålæg skal udøves under hensyn til arten af den konstaterede overtrædelse.

For så vidt som en virksomhed ikke længere udøver aktiviteter i den omhandlede sektor, er den ikke faktisk berørt af et påbud om at bringe overtrædelserne til ophør. Der kan således ikke være tale om en tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet.

Anvendelsen af artikel 7, stk. 1, i forordning nr. 1/2003 om gennemførelse af konkurrencereglerne i traktatens artikel 81 og 82 kan ikke alene omfatte forbud mod at fortsætte med visse handlinger eller at opretholde en vis praksis eller situation, der er fundet ulovlig, men tillige mod at udvise en tilsvarende adfærd for fremtiden eller at træffe foranstaltninger, der kan have tilsvarende formål eller følger.

Når en virksomhed ikke har forpligtet sig til ikke at gentage sin konkurrencebegrænsende adfærd, har Kommissionen ret til at indsætte pålægget om, at virksomheden skal afholde sig fra fremover at træffe foranstaltninger, der kan have tilsvarende formål eller følger, selv om denne virksomhed ikke længere udøver aktiviteter i den sektor, der er berørt af kartellet.

Sådanne foranstaltninger må imidlertid ikke overskride grænserne for, hvad der er rimeligt og nødvendigt for at opfylde det tilsigtede mål.

(jf. præmis 61, 63, 65 og 67)

5. Kommissionen skal ved fastsættelsen af begrebet »sidste regnskabsår« i hvert enkelt tilfælde og henset til sammenhængen og de formål, der forfølges med bødeordningen i forordning nr. 17 og forordning nr. 1/2003 om gennemførelse af konkurrencereglerne i traktatens artikel 81 og 82, vurdere den tilsigtede virkning på den pågældende virksomhed, særligt henset til en omsætning, der afspejler virksomhedens faktiske økonomiske situation i den periode, i løbet af hvilken overtrædelsen blev begået.

Det følger imidlertid af såvel formålene med det system, som artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 23, stk. 2, andet afsnit, i forordning nr. 1/2003 indgår i, som af retspraksis, at anvendelsen af loftet på 10% af omsætningen forudsætter, dels at Kommissionen råder over oplysninger om omsætningen for det sidste regnskabsår forud for datoen for vedtagelsen af beslutningen, dels at disse oplysninger repræsenterer et afsluttet regnskabsår med normal økonomisk aktivitet i en periode på 12 måneder.

Såfremt regnskabsåret er afsluttet, før beslutningen blev vedtaget, men den pågældende virksomheds årsregnskaber endnu ikke er udarbejdet eller endnu ikke er meddelt Kommissionen, er denne berettiget eller endog forpligtet til at benytte den omsætning, der er opnået i løbet af et tidligere regnskabsår, når den anvender artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 23, stk. 2, andet afsnit, i forordning nr. 1/2003. Endvidere er Kommissionen, såfremt en virksomhed på grund af omorganisering eller ændring af regnskabspraksis for det sidste regnskabsår fremlægger regnskaber, der vedrører en periode på mindre end 12 måneder, berettiget til at lægge den omsætning til grund, der er opnået i et tidligere afsluttet regnskabsår, når den anvender disse bestemmelser. Tilsvarende gælder, når en virksomhed ikke har udøvet økonomiske aktiviteter i løbet af det foregående regnskabsår, og Kommissionen følgelig ikke råder over oplysninger om en omsætning, der repræsenterer en økonomisk aktivitet, som den nævnte virksomhed havde udøvet i det nævnte regnskabsår. Omsætningen for denne periode giver nemlig ingen oplysning om den nævnte virksomheds størrelse, i modsætning til, hvad retspraksis kræver, og kan følgelig ikke anvendes som grundlag for bestemmelsen af det loft, der er fastsat i artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 23, stk. 2, i forordning nr. 1/2003.

Selv i et regnskabsår med normale økonomiske aktiviteter kan det ske, at en virksomheds omsætning falder betydeligt eller væsentligt i forhold til tidligere år af forskellige grunde, såsom en vanskelig økonomisk situation, en krise i den pågældende sektor, en ulykke eller en strejke. Når en virksomhed faktisk har haft en omsætning i et afsluttet regnskabsår, hvori der er blevet udøvet økonomiske aktiviteter, om end indskrænkede, skal Kommissionen imidlertid tage denne omsætning i betragtning ved bestemmelsen af det i artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 23, stk. 2, i forordning nr. 1/2003 omhandlede loft. Følgelig er Kommissionen, i hvert fald i situationer, hvor der ikke er holdepunkter for, at en virksomhed har indstillet sine økonomiske aktiviteter eller har foretaget en urigtig gengivelse af sin omsætning for at undgå at blive pålagt en stor bøde, forpligtet til at fastsætte maksimumsgrænsen for bøden i forhold til den seneste omsætning, der afspejler et afsluttet år med økonomisk aktivitet.

(jf. præmis 89, 90 og 94-97)

6. Kommissionens kompetence til at pålægge bøder i medfør af artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 23, stk. 2, i forordning nr. 1/2003 om gennemførelse af konkurrencereglerne i traktatens artikel 81 og 82 udgør et af de midler, der er tildelt Kommissionen, for at den kan udføre sin tilsynsopgave ifølge fællesskabsretten.

Denne opgave indebærer, at individuelle overtrædelser skal efterforskes og forfølges, men omfatter ligeledes pligten til at føre en generel politik med det formål, at der på konkurrenceområdet anvendes de i traktaten fastlagte principper, og at virksomhedernes adfærd påvirkes i denne retning. Den indebærer således ligeledes den opgave at straffe ulovlig adfærd og forhindre gentagelse heraf.

Det følger heraf, at Kommissionen skal sikre sig, at bøderne har en forebyggende virkning.

(jf. præmis 79 og 91)

7. Når der er tale om søgsmål til prøvelse af kommissionsbeslutninger, hvorved der pålægges virksomheder bøder for overtrædelser af konkurrencereglerne, har Fællesskabets retsinstanser kompetence til inden for rammerne af den fulde prøvelsesret, der er tillagt dem ved artikel 229 EF, artikel 17 i forordning nr. 17 og artikel 31 i forordning nr. 1/2003 om gennemførelse af konkurrencereglerne i traktatens artikel 81 og 82, at vurdere, om bødernes størrelse er passende. Denne vurdering kan begrunde, at der fremlægges og tages hensyn til yderligere oplysninger, som det ikke umiddelbart er nødvendigt at nævne i beslutningen om at pålægge en bøde i medfør af begrundelsespligten efter artikel 253 EF.

(jf. præmis 105 og 106)

8. Såfremt en adressat for en beslutning beslutter at anlægge et annullationssøgsmål, skal Fællesskabets retsinstanser kun prøve de elementer i beslutningen, der vedrører den pågældende adressat. De elementer, der vedrører andre adressater, og som ikke er genstand for et søgsmål, er derimod ikke genstand for den tvist, Fællesskabets retsinstanser skal afgøre.

(jf. præmis 112)

9. For at kunne vurdere en overtrædelses konkrete virkning på markedet skal Kommissionen henholde sig til de konkurrenceforhold, der normalt ville have eksisteret i fravær af en overtrædelse. For at kunne fastslå en indvirkning på markedet er det tilstrækkeligt, at de aftalte priser har tjent som grundlag for fastsættelsen af individuelle transaktionspriser og således begrænset kundernes forhandlingsmuligheder.

Det kan derimod ikke kræves af Kommissionen, at den, når en kartelaftales gennemførelse er godtgjort, systematisk viser, at aftalerne faktisk har gjort det muligt for de berørte virksomheder at nå et højere faktureringsprisniveau end det, som ville have været gældende, hvis der ikke havde eksisteret et kartel. Det ville være urimeligt at kræve en sådan påvisning, som ville lægge beslag på betydelige ressourcer, da den ville nødvendiggøre hypotetiske beregninger baseret på økonomiske modeller, hvis nøjagtighed er vanskelig at efterprøve for retsinstansen, og hvis ufejlbarlighed på ingen måde er bevist. For at vurdere overtrædelsens grovhed er det nemlig afgørende, at kartellets medlemmer havde gjort alt, hvad de kunne, for at give deres hensigter en konkret virkning. Hvad der efterfølgende skete med de markedspriser, der faktisk blev opnået, kunne blive påvirket af andre faktorer, som kartellets medlemmer ikke havde kontrol over. Kartellets medlemmer kunne ikke drage fordel af eksterne faktorer, som modvirkede deres egne bestræbelser, ved at gøre dem til forhold, der begrunder en bødenedsættelse.

Den faktiske adfærd, som en virksomhed påstår at have udvist, er uden relevans for bedømmelsen af et kartels konkrete indvirkning på markedet. Der skal alene tages hensyn til de virkninger, der følger af den samlede overtrædelse. Der tages således hensyn til en berørt virksomheds ulovlige adfærd i forhold til konkurrencen med henblik på at bedømme dens individuelle situation, men denne hensyntagen er uden betydning for klassificeringen af overtrædelsen i kategorien af »meget alvorlige overtrædelser«.

Hvad angår en overtrædelse af lang varighed er det lidet sandsynligt, at de berørte virksomheder kan have antaget, at de anfægtede fremgangsmåder var fuldstændigt ineffektive og irrelevante.

Overtrædelsens art er bl.a. af afgørende betydning for at betegne overtrædelserne som »meget alvorlige«. Det fremgår af beskrivelsen af meget alvorlige overtrædelser i retningslinjerne for beregningen af bøder i henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 65, stk. 5, i EKSF-traktaten, at aftaler eller samordnet praksis, der bl.a. har prisfastsættelse til formål, per se kan betegnes som »meget alvorlige«, uden at det er fornødent, at adfærden har haft en bestemt geografisk udstrækning eller har haft særlige virkninger. Der er i beskrivelsen af »meget alvorlige« overtrædelser hverken stillet krav om konkrete påvirkninger af markedet eller om virkninger på et særligt geografisk område.

(jf. præmis 126, 128-130, 133, 134, 136 og 137)

10. Overtrædelsens varighed udgør en af de faktorer, der skal tages hensyn til ved beregningen af størrelsen af den bøde, som skal pålægges de virksomheder, der har overtrådt konkurrencereglerne. Hvad angår overtrædelser af lang varighed kan Kommissionen automatisk anvende maksimumsforhøjelsen på 10% pr. år af det beløb, der er fastsat for overtrædelsens grovhed. Selv om punkt 1 B, første afsnit, tredje led, i retningslinjerne for beregningen af bøder i henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 65, stk. 5, i EKSF-traktaten ikke fastsæt ter en automatisk forhøjelse, overlader det nemlig Kommissionen et skøn i så henseende.

Intet i retningslinjerne er til hinder for, at overtrædelsens faktiske varighed tages i betragtning ved bødeudmålingen. Denne fremgangsmåde er fuldstændigt logisk og rimelig og er omfattet af Kommissionens skønsbeføjelser.

Når der er ført bevis for, at en virksomhed var bekendt med de øvrige deltageres ulovlige adfærd eller med rimelighed kunne forudse den, og at den var indstillet på at løbe den dermed forbundne risiko, anses den for så vidt angår hele det tidsrum, hvor den har deltaget i overtrædelsen, også for ansvarlig for de handlinger, som andre virksomheder har foretaget som led i den samme overtrædelse. Det er derfor med rette, at Kommissionen implicit kan finde, at overtrædelsens varighed ikke skal opdeles på grundlag af intensiviteten af den sagsøgende virksomheds deltagelse på de relevante markeder. Når den rolle, som den omhandlede virksomhed spillede i kartellet, blev taget korrekt i betragtning ved fastsættelsen af bødens udgangsbeløb, kan den omstændighed, at virksomheden ikke deltog i alle de forhold, der udgør kartellet, ikke igen tages i betragtning ved fastlæggelsen af overtrædelsens varighed.

Forhøjelsen af bøden på grundlag af overtrædelsens varighed sker ved anvendelse af en bestemt procentdel af udgangsbeløbet, hvilket fastsættes på grundlag af hele overtrædelsens grovhed og således allerede afspejler overtrædelsens forskellige grader af intensitet. Det ville således ikke være logisk i forbindelse med forhøjelsen af dette beløb for overtrædelsens varighed at tage hensyn til overtrædelsens forskellige grader af intensitet i den pågældende periode. Der skal altid sondres mellem varigheden af den periode, hvori kartellet rent faktisk har fungeret, og dets grovhed, således som den følger af dets art.

(jf. præmis 147, 148, 150, 152, 156, 157, 159 og 160)

11. De formildende omstændigheder i punkt 3 i retningslinjerne for beregningen af bøder i henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 65, stk. 5, i EKSF-traktaten er alle baseret på hver enkelt virksomheds faktiske adfærd. Ved vurderingen af de formildende omstændigheder er det ikke virkningerne af overtrædelsen som helhed, der skal tages i betragtning – disse virkninger skal der tages hensyn til ved vurderingen af overtrædelsens konkrete indvirkning på markedet i forbindelse med bedømmelsen af overtrædelsens grovhed – men hver enkelt virksomheds individuelle adfærd med henblik på at fastslå den relative grovhed af den enkelte virksomheds deltagelse i overtrædelsen.

Virksomhederne kan således fremføre andre argumenter, der godtgør, at de i den periode, hvori de var part i de ulovlige aftaler, reelt undlod at gennemføre dem ved at anlægge en konkurrencebetonet adfærd på markedet, eller at de i det mindste klart og i væsentlig udstrækning overtrådte de forpligtelser, hvorved kartellet skulle gennemføres, i en sådan grad, at det forstyrrede selve dets funktion.

(jf. præmis 178 og 180)

12. En passiv rolle indebærer, at den pågældende virksomhed holder »lav profil«, dvs. afstår fra en aktiv deltagelse i tilblivelsen af den konkurrencebegrænsende aftale/de konkurrencebegrænsende aftaler. Blandt de forhold, som kan påvise en virksomheds passive rolle i et kartel, kan tages hensyn til en væsentligt mere sporadisk deltagelse i møderne end de almindelige medlemmer af kartellet, ligesom den sene indtræden på det marked, hvorpå overtrædelsen er begået, uafhængigt af varigheden af dens deltagelse i overtrædelsen, eller endog udtrykkelige erklæringer herom fra repræsentanter fra andre virksomheder, som har deltaget i overtrædelsen.

Det er alene under ganske særlige omstændigheder, at en virksomheds ringe størrelse er et vigtigt forhold, som skal tages i betragtning. Når dens ledere under flere møder varetager funktionen som formand og organiserer møderne, er det med rette, at Kommissionen har konkluderet, at virksomhedens adfærd ikke var passiv: Det er ubestridt, at indkaldelse til møder, forslag til dagsorden og uddeling af arbejdsdokumenter til møderne er uforenelig med en passiv rolle som medløber, der holder en lav profil, eftersom sådanne initiativer afslører den omhandlede virksomheds positive og aktive indstilling over for kartellets tilblivelse, fortsættelse og kontrol.

Kommissionen er ikke forpligtet af en beslutningspraksis: Blot fordi Kommissionen i tidligere afgørelser har anset den økonomiske situation i sektoren for en formildende omstændighed, skal den ikke nødvendigvis fortsætte denne praksis. Kommissionen skal gennemgå hver sag for sig ud fra den pågældende sags særlige omstændigheder og uden at være bundet af tidligere beslutninger, der vedrører andre virksomheder, andre markeder for varer og tjenester og andre geografiske markeder på forskellige tidspunkter.

(jf. præmis 184, 185, 189 og 193-195)

13. Det fremgår af artikel 48, stk. 2, i Rettens procesreglement, at nye anbringender ikke må fremsættes under sagens behandling, medmindre de støttes på retlige eller faktiske omstændigheder, som er kommet frem under retsforhandlingerne.

Imidlertid skal et anbringende, der udgør en uddybning af et anbringende, der tidligere er fremsat direkte eller indirekte i stævningen, og som har en nær sammenhæng med dette, antages til realitetsbehandling.

(jf. præmis 198 og 199)

14. Kommissionen har et vidt skøn for metoden til bødeberegning, og den kan herved tage hensyn til mange forhold, herunder de pågældende virksomheders samarbejde ved undersøgelserne gennemført af dens tjenestegrene. En virksomheds samarbejde med Kommissionen kan alene begrunde en nedsættelse af bøden i henhold til meddelelse om bødefritagelse eller bødenedsættelse i kartelsager, hvis dette samarbejde gør det lettere for Kommissionen at konstatere en overtrædelse og i givet fald bringe den til ophør.

Kommissionen er ikke bundet af en hidtidig beslutningspraksis, når den giver en vis nedsættelsessats for en bestemt adfærd. Den er ikke forpligtet til at give den samme forholdsmæssige nedsættelse ved vurderingen af en tilsvarende adfærd inden for rammerne af en efterfølgende administrativ procedure.

Kommissionen har et vidt skøn for at vurdere kvaliteten og brugbarheden af en virksomheds samarbejde, navnlig i forhold til andre virksomheders bidrag. Kommissionen skal som led heri foretage vanskelige faktiske skøn, bl.a. vedrørende de nævnte virksomheders respektive samarbejde. Listen over omstændigheder, der kan føre til en nedsættelse af bøden, i samarbejdsmeddelelsens afsnit D, punkt 2, er ikke udtømmende.

Kommissionen kan ikke se bort fra brugbarheden af de fremlagte oplysninger, som nødvendigvis afhænger af det bevismateriale, den allerede er i besiddelse af. Når en virksomhed blot bekræfter, men mindre præcist og udførligt, visse oplysninger, som en anden virksomhed allerede har fremlagt, letter den ikke Kommissionens arbejde væsentligt, hvilket udelukker en nedsættelse af bøden som følge af samarbejde.

Kommissionen udviser mildhed over for en virksomhed til gengæld for hjælp til, at den lettere kan godtgøre en overtrædelse, og det uanset på hvilket trin virksomheden yder denne hjælp, og om denne hjælp består af nye oplysninger og nyt bevismateriale eller i en anerkendelse af faktiske omstændigheder eller den retlige kvalificering af disse omstændigheder.

En nedsættelse af bøden som følge af samarbejde afhænger principielt af kvaliteten og anvendeligheden af det udviste samarbejde, hvilket Kommissionen tager stilling til inden for rammerne af sin vide skønsmargin, således at en retlig kontrol hermed kun er mulig, såfremt denne skønsmargin åbenbart er overskredet.

Kommissionen må i forbindelse med bedømmelsen af de berørte virksomheders samarbejde ikke se bort fra ligebehandlingsprincippet, som er tilsidesat, såfremt ensartede situationer behandles forskelligt, eller forskellige situationer behandles ens, medmindre en sådan behandling er objektivt begrundet.

Evalueringen af samarbejdets nytteværdi beror ikke på en aritmetisk formel, der automatisk indebærer en nedsættelse på mindst 20%, hvis de to led i samarbejdsmeddelelsens afsnit D finder anvendelse.

(jf. præmis 219-225, 238, 246 og 248)

15. Proportionalitetsprincippet indebærer, at fællesskabsinstitutionernes retsakter ikke må gå videre end passende og nødvendigt for gennemførelsen af det tilsigtede formål.

I sammenhæng med beregningen af bøder skal overtrædelsernes grovhed fastslås i henhold til en række elementer, og der må ikke tillægges nogen af disse elementer en uforholdsmæssigt stor betydning i forhold til de andre elementer i vurderingen.

Proportionalitetsprincippet indebærer i denne sammenhæng, at Kommissionen skal udmåle bøden forholdsmæssigt med de elementer, der tages i betragtning ved vurderingen af overtrædelsens grovhed, og at den i denne henseende skal anvende disse elementer på en sammenhængende og objektivt berettiget måde.

Kommissionen er ved bødeudmålingen således ikke forpligtet til at tage hensyn til, at en virksomhed befinder sig i en økonomisk underskudssituation, da anerkendelsen af en sådan forpligtelse ville medføre en uberettiget konkurrencemæssig fordel for virksomheder, der er mindre tilpassede til markedsvilkårene. Selv om det måtte antages, at en fællesskabsmyndigheds handling medfører en virksomheds opløsning i sin bestående juridiske form til skade for ejernes, aktionærernes eller andelshavernes økonomiske interesser, betyder dette under alle omstændigheder ikke, at virksomhedens menneskelige, materielle og immaterielle værdier også for deres vedkommende går tabt.

Hverken forordning nr. 17, forordning nr. 1/2003 om gennemførelse af konkurrencereglerne i traktatens artikel 81 og 82 eller retningslinjerne for beregningen af bøder i henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 65, stk. 5, i EKSF-traktaten bestemmer således, at bødens størrelse skal fastsættes umiddelbart på grundlag af størrelsen af det berørte marked, da denne faktor blot er en blandt flere relevante faktorer.

Selv om retningslinjerne ikke bestemmer, at bøderne skal beregnes på grundlag af de pågældende virksomheders samlede omsætning eller deres omsætning på markedet for det relevante produkt, er de imidlertid ikke til hinder for, at sådanne omsætningstal tages i betragtning ved fastsættelsen af bødens størrelse med henblik på at overholde fællesskabsrettens almindelige principper, når omstændighederne gør det påkrævet. Den del af omsætningen, som vedrører de varer, som er genstand for overtrædelsen, kan være en retvisende indikator vedrørende omfanget af overtrædelsen og ansvaret for hvert enkelt medlem af kartellet på det omhandlede marked. Den udgør et objektivt kriterium, som giver et rimeligt udtryk for den omhandlede praksis’ skadelige virkning for den normale konkurrence, og den er dermed en god indikator for hver enkelt berørt virksomheds evne til at forårsage en skade. Der findes imidlertid ikke noget almengyldigt princip, hvorefter sanktionen skal stå i forhold til den omsætning, som virksomheden har opnået med salget af det produkt, som er genstand for overtrædelsen.

Kommissionen er i en situation, hvor flere virksomheder, der har deltaget i den samme overtrædelse, pålægges bøder, ikke forpligtet til at sikre, at de endelige bødebeløb, som dens beregninger resulterer i for de berørte virksomheder, afspejler alle forskelle mellem disse i henseende til deres samlede omsætning eller deres omsætning på det pågældende produktmarked. Kommissionen skal ikke fastsætte størrelsen af bøden under hensyntagen til de berørte virksomheders størrelse. Der ingen grund til at behandle små og mellemstore virksomheder anderledes end andre virksomheder, eftersom deres størrelse ikke fritager dem for forpligtelsen til at overholde konkurrencereglerne.

(jf. præmis 260, 261, 264, 266, 267, 275 og 277-283)