ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2)

Er en medlemsstats lovgivning og praksis, hvorefter der i forbindelse med en undersøgelse af de relevante bestemmelser om morarenter sondres mellem, hvorvidt den nationale afgiftsmyndighed ikke tilbagebetalte afgiften under overholdelse af de på daværende tidspunkt gældende nationale bestemmelser — som i øvrigt var i strid med EU-retten — eller om den gjorde dette under tilsidesættelse af disse bestemmelser, og som — for så vidt angår de påløbne renter på den moms, hvis tilbagebetaling ikke kunne søges inden for en rimelig frist som følge af et krav i den nationale ret, som Domstolen havde erklæret uforeneligt med EU-retten — fastlægger to adskilte perioder, i overensstemmelse med EU-retten, navnlig momsdirektivets bestemmelser (særligt henset til artikel 183) og ækvivalensprincippet, effektivitetsprincippet og proportionalitetsprincippet, således at — de afgiftspligtige i den første periode kun har ret til at opkræve morarenter svarende til centralbankens basisrente, i betragtning af at den ungarske lovgivning, der var i strid med EU-retten, stadig var gældende på daværende tidspunkt, og de ungarske afgiftsmyndigheder derfor ikke handlede ulovligt ved ikke at give tilladelse til inden for en rimelig frist at betale den moms, der fremgik af fakturaerne, hvorimod — der i den anden periode skal betales en rente svarende til det dobbelte af centralbankens basisrente — som i øvrigt finder anvendelse i tilfælde af forsinket betaling i henhold til den pågældende medlemsstats lovgivning — udelukkende for så vidt angår den forsinkede betaling af morarenterne for den første periode?
Sag C-173/18: Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Szombathelyi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (Ungarn) den 6. marts 2018 — FS mod Nemzeti Adó- és Vámhivatal Fellebbviteli Igazgatósága

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Szombathelyi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (Ungarn) den 6. marts 2018 — FS mod Nemzeti Adó- és Vámhivatal Fellebbviteli Igazgatósága

(Sag C-173/18)

Den forelæggende ret

Szombathelyi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság

Parter i hovedsagen

Sagsøger: FS

Sagsøgt: Nemzeti Adó- és Vámhivatal Fellebbviteli Igazgatósága

Præjudicielt spørgsmål

Skal EU-retten fortolkes således, at skatte- og afgiftsmyndigheden ikke under en efterfølgende kontrol kan udelukke muligheden for, at den afgiftspligtige person vælger afgiftsfritagelse for små virksomheder?
Sag C-195/18: Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Sąd Okręgowy w Piotrkowie Trybunalskim (Polen) den 19. marts 2018 — straffesag mod B.S.

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Sąd Okręgowy w Piotrkowie Trybunalskim (Polen) den 19. marts 2018 — straffesag mod B.S.

(Sag C-195/18)

Den forelæggende ret

Sąd Okręgowy w Piotrkowie Trybunalskim

Parter i hovedsagen

B.S.

Prokuratura Okręgowa w Piotrkowie Trybunalskim

Łódzki Urząd Celno-Skarbowy w Łodzi

Urząd Celno-Skarbowy w Piotrkowie Trybunalskim

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 2 i Rådets direktiv 92/83/EØF ( 1 ) af 19. oktober 1992 om harmonisering af punktafgiftsstrukturen for alkohol og alkoholholdige drikkevarer, sammenholdt med bilag 1 til Rådets forordning (EØF) nr. 2658/87 ( 2 ) om told- og statistiknomenklaturen og den fælles toldtarif fortolkes således, at et produkt, hvor der til fremstilling af stamurten er anvendt maltekstrakt, glukosesirup, citronsyre og vand, også kan være en øl fremstillet af malt henhørende under KN-kode 2203 i den kombinerede nomenklatur, såfremt andelen af ikke-maltede bestanddele i urten er højere end andelen af maltede bestanddele og glukosesiruppen er blevet tilsat urten før urtens gæring, og hvilke kriterier skal anvendes ved bestemmelsen af forholdet mellem andelene af maltede og ikke-maltede bestanddele i stamurten for at tarifere det fremstillede produkt som øl under KN-kode 2203?

( 1 ) – EFT 1992, L 316, s. 21.

( 2 ) – EFT 1987, L 256, s. 1.
1)

Skal artikel 1, stk. 2, litra e), i Konvention om, hvilken lov der skal anvendes på kontraktlige forpligtelser af 19. juni 1980 (herefter: »Rom-konventionen«) og artikel 1, stk. 2, litra f), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 593/2008 ( 1 ) af 17. juni 2008 om lovvalgsregler for kontraktlige forpligtelser (Rom I) fortolkes således, at den heri fastsatte undtagelse fra anvendelsesområdet også omfatter aftaler mellem en mandant og en mandatar, som har en selskabsandel i et kommanditselskab i bevaring for mandanten, navnlig når der foreligger en tæt tilknytning mellem selskabs- og mandatskontrakterne?
Sag C-24/18: Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Budapesti II. és III. Kerületi Bíróság (Ungarn) den 8. januar 2018 — István Bán mod KP 2000 Kft. og Edit Kovács

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Budapesti II. és III. Kerületi Bíróság (Ungarn) den 8. januar 2018 — István Bán mod KP 2000 Kft. og Edit Kovács

(Sag C-24/18)

Den forelæggende ret

Budapesti II. és III. Kerületi Bíróság

Parter i hovedsagen

Sagsøger: István Bán

Sagsøgte: KP 2000 Kft. og Edit Kovács

Præjudicielt spørgsmål

Udgør en national lovgivning, som ex lege — uden nogen form for økonomisk godtgørelse — ophæver brugsrettighederne til land- eller skovbrugsarealer, når en ny ejer efter en tvangsfuldbyrdelsesprocedure erhverver en ejendom, hvorpå denne brugsrettighed hviler, og den, der benytter arealet, ikke for dette areal har fået indrømmet støtte til udvikling af landbruget eller landdistrikterne, som er finansieret af Den Europæiske Union eller Ungarn, og som ved en retsregel er underlagt en forpligtelse til at benytte arealet i en bestemt periode, en restriktion i strid med artikel 49 TEUF og 63 TEUF?
—

artikel XVII i GATS (den almindelige overenskomst om handel med tjenesteydelser), idet det ved artikel 76, stk. 1, litra a), i lov CCIV af 2011, som ændret, har pålagt udenlandske uddannelsesinstitutioner beliggende uden for EØS at indgå en international aftale som betingelse for at kunne levere uddannelsesydelser;
Sag C-78/18: Sag anlagt den 6. februar 2018 — Europa-Kommissionen mod Ungarn

Sag anlagt den 6. februar 2018 — Europa-Kommissionen mod Ungarn

(Sag C-78/18)

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved V. Di Bucci, L. Malferrari og K. Talabér-Ritz, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Ungarn

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Ungarn har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 63 TEUF og artikel 7, 8 og 12 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, idet Ungarn på diskriminerende, unødvendig og ubegrundet vis har indført begrænsninger for udenlandske donationer til civile ungarske organisationer ved a külföldről támogatott szervezetek átláthatóságáról szóló 2017. évi LXXVI. Törvény (lov nr. LXXVI af 2017 om gennemsigtighed hos de organisationer, der modtager økonomisk støtte fra udlandet), hvis bestemmelser pålægger pligt til registrering, underretning og gennemsigtighed for visse kategorier af civile organisationer — dem, der modtager direkte eller indirekte udenlandsk økonomisk støtte over et nærmere bestemt beløb — og endvidere fastsætter bestemmelserne en mulighed for at anvende sanktioner over for de organisationer, der ikke opfylder disse forpligtelser.

— Ungarn tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Lov nr. LXXVI af 2017 om gennemsigtighed hos de organisationer, der modtager økonomisk støtte fra udlandet, pålægger nye forpligtelser vedrørende registrering, underretning, gennemsigtighed og offentlighed for visse kategorier af organisationer — dem, der modtager direkte eller indirekte udenlandsk økonomisk støtte over et nærmere bestemt beløb — og indfører en mulighed for at anvende sanktioner over for de organisationer, der ikke opfylder disse forpligtelser.

Den 14. juli 2017 indledte Kommissionen en traktatbrudsprocedure mod Ungarn i forhold til lov nr. LXXVI af 2017.

Da Kommissionen ikke fandt, at Ungarns svar var tilfredsstillende, indledte den en efterfølgende fase i traktatbrudsproceduren, og den 5. oktober 2017 sendte den en begrundet udtalelse til Ungarn.

Da Kommissionen ligeledes fandt besvarelsen af den begrundede udtalelse utilfredsstillende, besluttede den at anlægge sag ved Domstolen med henblik på, at denne fastslår, at Ungarn har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 63 TEUF og artikel 7, 8 og 12 i Den Europæiske Unions charter og grundlæggende rettigheder.
3)

Skal direktivets artikel 20, stk. 4-6, læst i sammenhæng med direktivets artikel 14, 21, 22, 23 og 24 og med artikel 1, 3, 4 og 24 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, fortolkes således, at en sanktion om midlertidig (eller endelig) udelukkelse fra retten til materielle modtagelsesforhold er mulig eller ikke mulig over for en mindreårig, særligt over for en uledsaget mindreårig?
3)

I tilfælde med virksomheder, der leverer tjenesteydelser, og når den kollektive overenskomst for sektoren foreskriver en forpligtelse til overtagelse af personale, er det da i overensstemmelse med bestemmelserne i direktivet at lægge til grund, at der foreligger en overførsel af personale og dermed en overførsel af en virksomhed som omhandlet i nævnte direktiv?
2)

Er det i overensstemmelse med rammeaftalen, der er optaget som bilag til direktiv 1999/70 ( 1 ), når der med henblik på at opnå dennes formål foretages en fortolkning — idet retten til ligebehandling og forbuddet mod forskelsbehandling udgør et generelt princip i EU-retten (chartrets artikel 20 og 21), som konkretiseret i et direktiv, og indgår i artikel 23 i verdenserklæringen om menneskerettighederne, og idet der er tale om grundlæggende arbejdsmarkedsmæssige og sociale rettigheder som omhandlet i artikel 151 TEUF og 153 TEUF — hvorefter en midlertidigt ansat tjenestemands ret til erstatning kan opnås enten ved at sammenligne denne med en tidsbegrænset kontraktansat arbejdstager, henset til, at den pågældendes status (som tjenestemand eller fagligt personale) alene afhænger af den offentlige arbejdsgiver, eller ved direkte anvendelse af EU-retten?
1

Skal bestemmelserne i artikel 21, stk. 5, tredje afsnit, i direktivet ( 1 ) fortolkes således, at den fritagelse, som medlemsstaterne kan lade mindre elektricitetsproducenter være omfattet af, forudsat at de beskatter de energiprodukter, som anvendes til at fremstille denne elektricitet, kan resultere i en situation som den, der er beskrevet i punkt 7 i nærværende afgørelse, for perioden forud for den 1. januar 2011, hvor Frankrig, som direktivet hjemler mulighed for, endnu ikke havde indført nogen national endelig forbrugsafgift på elektricitet og dermed heller ikke nogen fritagelse for denne afgift for mindre elektricitetsproducenter?
1)

Er det i strid med artikel 96 i forordning (EF) nr. 2100/94 ( 1 ) at fortolke bestemmelsen således, at de krav, der er omhandlet i forordningens artikel 94 og 95, er at betragte som forældede, så snart fristen på tre år fra det tidspunkt, hvorpå indehaveren, efter at EF-sortsbeskyttelsen er blevet endeligt meddelt, har fået kendskab til den krænkende handling og den person, der har begået den, er udløbet, også selv om de krænkende handlinger er vedblevet med at finde sted frem til det tidspunkt, hvor kravet fremsættes?
—

subsidiært begik en retlig fejl i forbindelse med, at den retligt kvalificerede en »bedømmelsessamtale« som en samtale, der fra ECDC’s side kan begrænses til, at medbedømmeren anmoder en ansat om et dokument, som vedkommende allerede har til rådighed, til at vedkommende fra sin mobiltelefon stiller den ansatte spørgsmålet: »Hvilke aspekter af bedømmelsen af præstationerne anser De for at være ukorrekte?«, og til at vedkommende ikke stiller yderligere spørgsmål, efter at en ansat fremkommer med en fyldestgørende besvarelse og tilbyder at give vedkommende alle yderligere, mere specifikke oplysninger, vedkommende måtte ønske.
1)

Skal begrebet »en tjeneste, […] som udelukkende eller overvejende består i overføring af signaler via elektroniske kommunikationsnet« i artikel 2, litra c), i rammedirektiv 2002/21/EF ( 1 ) fortolkes således, at det også omfatter eller kan omfatte webbaserede e-mailtjenester, der leveres via det åbne internet og ikke selv formidler adgang til internettet? a) Skal begrebet nærmere bestemt fortolkes således, at allerede den informationstekniske behandlingsydelse, som udbyderen af en sådan e-mailtjeneste leverer via sin e-mailserver, idet udbyderen knytter de deltagende fysiske forbindelsers IP-adresser sammen med e-mailadresserne og lægger e-mails, der er opdelt i datapakker, ud på det åbne internet eller — omvendt — modtager sådanne på basis af forskellige protokoller i internetprotokolfamilien, anses for »overføring af signaler«, eller er det først transmissionen af disse datapakker via internettet, som foretages af Internet (Access) Providers, der udgør en »overføring af signaler«? b) Skal dette begreb nærmere bestemt fortolkes således, at transmissionen af den i datapakker opdelte e-mail via det åbne internet, der foretages af Internet (Access) Providers, kan henregnes til udbyderen af en sådan e-mailtjeneste, således at denne i så henseende også yder en tjeneste, der består i »overføring af signaler«? På hvilke betingelser er en sådan henregnelse i givet fald mulig? c) Såfremt udbyderen af en sådan e-mailtjeneste enten selv overfører signaler eller Internet (Access) Providers’ signaloverføringsydelse under alle omstændigheder kan henregnes til denne udbyder, kan begrebet da navnlig fortolkes således, at en sådan e-mailtjeneste uanset tjenestens eventuelle yderligere funktioner såsom redigering, lagring og organisering af e-mails eller administration af kontaktdata og uanset de tekniske ressourcer, som udbyderen anvender til enkelte funktioner, også »udelukkende eller overvejende« består i overføring af signaler, eftersom tjenestens kommunikationsfunktion ud fra et funktionelt brugersynspunkt er den væsentligste funktion?
1)

Skal bestemmelserne i artikel 6 og 16 i direktiv 2003/88/EF af 4. november 2003 om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden ( 1 ) fortolkes således, at de indfører et krav om en løbende referenceperiode, eller således, at de overlader det til medlemsstaterne at vælge, om denne periode skal være løbende eller fast?
2)

Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende, hvilket af de tilfælde, der er nævnt i direktivets artikel 90, stk. 1, kan leasinggiveren da påberåbe sig over for en medlemsstat i forbindelse med opsigelsen af en leasingkontrakt på grund af kun delvis betaling af de skyldige leasingydelser med henblik på at opnå en nedsættelse af momsgrundlaget i et omfang svarende til de afdrag, der skyldes, men som ikke er blevet betalt i perioden fra betalingens ophør til tidspunktet for opsigelsen af kontrakten, idet opsigelsen ikke har tilbagevirkende kraft og dette bekræftes af en bestemmelse i selve kontrakten?
1)

Når en landbruger har erhvervet en række stiklinger af en plantesort på en planteskole (tredjemands forretningssted) og har plantet disse, inden en meddelelse om beskyttelse af denne sort har fået retsvirkninger, er landbrugerens efterfølgende aktivitet, der består i løbende at høste afgrøden af træerne, da tilstrækkelig til, idet det antages, at der er tale om udbytte, at betingelserne i artikel 13, stk. 3, i forordning (EF) nr. 2100/94 ( 1 ) er opfyldt, hvorved landbrugeren følgelig berøres af ius prohibendi i artikel 13, stk. 2? Eller skal denne høstningsaktivitet anses for at udgøre produktion eller reproduktion af sorten, som giver »udbytte«, for hvilken indehaveren af pantesortens tilladelse er påkrævet, uanset om betingelserne i stk. 3 er opfyldt?
2)

Anbringende om tilsidesættelse af artikel 8, stk. 4, EUTMR a) Retten undlod at fastslå, at appelkammeret skulle have anmodet om yderligere indgivelser vedrørende artikel 8, stk. 4, under omstændigheder, hvor den eneste måde at sikre processuel retfærdighed ville have været, at appelkammeret havde anmodet om disse indgivelser eller havde afgjort sagen alene i henhold til artikel 8, stk. 5, og havde hjemvist sagen om artikel 8, stk. 4, til indsigelsesafdelingen. Appelkammerets afgørelse skulle have været tilsidesat af Retten. b) Retten begik en fejl ved at stadfæste appelkammerets konklusion om, at TBL ikke havde godtgjort betingelserne for at anvende artikel 8, stk. 4. Retten burde have fastslået, at appelkammeret tog fejl, tilsidesat appelkammerets konstateringer vedrørende artikel 8, stk. 4, og nået frem til, at artikel 8, stk. 4, var blevet tilsidesat.
2)

Skal der med henblik på en vurdering af, om køretøjer eller en kombination af køretøjer udelukkende eller — i givet fald — også, hovedsageligt eller for en på anden vis fastsat andels vedkommende anvendes til at omdele forsendelser som led i befordringspligten, inden for rammerne af den i punkt 1 nævnte undtagelsesbestemmelse tages udgangspunkt i den almindelige anvendelse af et køretøj eller en kombination af køretøjer eller i den konkrete anvendelse af et køretøj eller en kombination af køretøjer på en enkelt tur?
1)

Kan artikel 8 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/94/EF af 22. oktober 2008 om beskyttelse af arbejdstagerne i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens ( 1 ) anvendes, når arbejdsmarkedspensionsydelser udredes gennem en tværfaglig forsikringsinstitution, der er underlagt det statslige finanstilsyn, og forsikringsinstitutionen af finansielle grunde og med tilsynsmyndighedens samtykke på berettiget vis nedsætter sine ydelser, og arbejdsgiveren i henhold til national ret ganske vist er forpligtet til at udligne disse nedsættelser over for en tidligere arbejdstager men er blevet insolvent, hvilket medfører, at den pågældende ikke kan opfylde denne forpligtelse?
2)

Kan artikel 6 og 11 i direktiv 2011/92/EU, fortolket sammen med bestemmelserne i artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, fortolkes således, at en national ordning såsom den i samme præmisser omhandlede, der endeligt fastsætter, at offentliggørelse af afgørelser om godkendelse af miljøkrav for anlæg og aktiviteter, som har væsentlig indvirkning på miljøet, nærmere bestemt deres offentliggørelse på et dertil bestemt websted, udgør en formodning om fuldt kendskab for de berørte parter med henblik på at rejse søgsmål i henhold til den gældende lovgivning (annullationssøgsmål ved Symvulio tis Epikrateias, øverste domstol i forvaltningsretlige sager) inden fristen på 60 (tres) dage, henset til lovbestemmelserne om offentliggørelse af vurderinger af indvirkningen på miljøet, oplysning og offentlig deltagelse i proceduren for godkendelsen af miljøkrav for de omhandlede anlæg og aktiviteter, der fastlægger, at nøgleaktøren for disse procedurer er regionens største administrative enhed og ikke den berørte kommune, er forenelig med de nævnte EU-retlige bestemmelser?
2)

Kan artikel 81, stk. 1, EF, [artikel 101, stk. 1, TEUF] fortolkes således, at den i hovedsagen omhandlede aftale mellem ungarske banker, som med hensyn til de to betalingskortselskaber MasterCard og Visa fastsætter en fælles størrelse på det interbankgebyr, der skal betales til de kortudstedende banker for brugen af de nævnte selskabers kort, udgør en aftale med et konkurrencebegrænsende formål?
Sag C-312/18 P: Appel iværksat den 11. maj 2018 af Eco-Bat Technologies Ltd, Berzelius Metall GmbH og Société traitements chimiques des métaux til prøvelse af kendelse afsagt af Retten (Ottende Afdeling) den 21. marts 2018 i sag T-361/17, Eco-Bat Technologies Ltd, Berzelius Metall GmbH og Société traitements chimiques des métaux mod Europa-Kommissionen

Appel iværksat den 11. maj 2018 af Eco-Bat Technologies Ltd, Berzelius Metall GmbH og Société traitements chimiques des métaux til prøvelse af kendelse afsagt af Retten (Ottende Afdeling) den 21. marts 2018 i sag T-361/17, Eco-Bat Technologies Ltd, Berzelius Metall GmbH og Société traitements chimiques des métaux mod Europa-Kommissionen

(Sag C-312/18 P)

Parter

Appellanter: Eco-Bat Technologies Ltd, Berzelius Metall GmbH og Société traitements chimiques des métaux (ved M. Brealey, QC, advocaat I. Vandenborre og avocat S. Dionnet)

Den anden part i appelsagen: Europa-Kommissionen

Appellanterne har nedlagt følgende påstande

— Kendelse afsagt af Retten (Ottende Afdeling) den 21. marts 2018 i sag T-361/17, Eco-Bat Technologies m.fl. mod Kommissionen, ophæves.

— Appellantens søgsmål registreret som sag T-361/17 antages til realitetsbehandling.

— Sagen hjemvises til Retten med henblik på annullation eller nedsættelse af den bøde, som Kommissionen pålagde ved den oprindelige afgørelse, som ændret ved den berigtigende afgørelse.

— Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Anbringender og væsentligste argumenter

Retten har begået en retlig fejl ved at fastsætte referencedatoen ud fra den oprindelige, ufuldstændige afgørelse i stedet for den komplette og endelige afgørelse, der var korrekt og fuldstændig i forhold til ethvert aspekt (navnlig i forhold til de aspekter, der er genstand for appellen). Herved har Retten tilsidesat appellantens grundlæggende rettigheder (navnlig dennes ret til forsvar). En person har ret til at have den fulde forældelsesfrist til rådighed fra datoen for den materielle ændringsafgørelse. Retten har også fejlfortolket Kommissionens begrundelsespligt og princippet om god forvaltningsskik ved at antage, at appellanten skulle have benyttet sig af formodninger for fuldt ud at forstå, hvorledes Kommissionen var nået frem til bødebeløbet.
1.

Skal punkt 2, litra a), i bilag II til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2012/34/EU af 21. november 2012 om oprettelse af et fælles europæisk jernbaneområde ( 1 ) fortolkes således, at jernbaneinfrastrukturelementerne »personperroner« i henhold til andet led i bilag I til dette direktiv skal subsumeres under det i nævnte bestemmelse nævnte kriterium »passagerstationer og dertil hørende bygninger og andre faciliteter«?
Sag C-224/18: Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Naczelny Sąd Administracyjny (Polen) den 28. marts 2018 — Budimex S.A.

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Naczelny Sąd Administracyjny (Polen) den 28. marts 2018 — Budimex S.A.

(Sag C-224/18)

Den forelæggende ret

Naczelny Sąd Administracyjny

Parter i hovedsagen

Kassationsappellant: Budimex S.A.

Procesdeltager Minister Finansów

Præjudicielt spørgsmål

I et tilfælde, hvor parterne i en transaktion har aftalt, at betalingen af vederlaget for byggearbejder eller bygge- og monteringsarbejder er betinget af, at ordregiveren godkender disse arbejders udførelse i afleveringsprotokollen, finder leveringen af ydelsen som omhandlet i artikel 63 i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (EUT 2006, L 347, s. 1, med senere ændringer) på grundlag af en sådan transaktion da sted på tidspunktet for den faktiske levering af byggearbejderne eller bygge- og monteringsarbejderne eller på tidspunktet for ordregiverens godkendelse af udførelsen af disse arbejder, der er anført i afleveringsprotokollen?
2)

Kan det antages, at et kontraktvilkår, der tillægger forbrugeren valutakursrisikoen, ikke er urimeligt, dvs. at det er klart og forståeligt under hensyn til de økonomiske konsekvenser, når dette vilkår er udformet (som et generelt kontraktvilkår, der anvendes af den erhvervsdrivende part og ikke er forhandlet individuelt) på grundlag af den oplysningspligt, der er fastsat ved lov, og som nødvendigvis har generel karakter, men som ikke udtrykkeligt angiver, at låneaftalen ikke fastsætter nogen maksimalgrænse for ændringer i valutakursen, idet det ligeledes tages i betragtning, at den relevante nationale retsforskrift stiller krav om, at risikoen fastsættes skriftligt, og at den ikke blot erklæres at foreligge og tillægges en part, samt at Den Europæiske Unions Domstol i præmis 74 i dom C-26/13 fastslog, at ikke alene skal den erhvervsdrivende part oplyse forbrugeren om risikoen, men forbrugeren skal takket være oplysningerne være i stand til at bedømme de for ham potentielt alvorlige økonomiske følger af, at han tillægges valutakursrisikoen, og dermed de samlede omkostninger i forbindelse med lånet?