ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. EF-varemærker – definition på og erhvervelse af et EF-varemærke – absolutte registreringshindringer – varemærker uden fornødent særpræg – tredimensionalt varemærke – formen på en drikkevares indpakning

[Rådets forordning nr. 40/94, art. 7, stk. 1, litra b)]

2. EF-varemærker – definition på og erhvervelse af et EF-varemærke – absolutte registreringshindringer – varemærker uden særpræg og mærker af beskrivende eller sædvanlig karakter – undtagelse – opnåelse af særpræg ved brug – kriterier

(Rådets forordning nr. 40/94, art. 7, stk. 3)

Sammendrag

1. Et tredimensionalt varemærke i form af en gennemsigtig flaske, fyldt med en gul væske, med lang hals, hvori der er sat en citronskive med grøn skal, som ønskes registreret for øl, kulsyreholdige drikke og frugtsaft i klasse 32 i Nice-arrangementet samt for restauranter, barer og snackbarer i klasse 42, har ikke fornødent særpræg i henhold til artikel 7, stk. 1, litra b), i forordning nr. 40/94 om EF-varemærker, da varemærket består af en kombination af bestanddele, hvor hver enkelt bestanddel – der er egnet til at blive almindeligt anvendt i omsætningen til at præsentere de varer og tjenesteydelser, der er omhandlet i varemærkeansøgningen – mangler fornødent særpræg i forhold til disse varer og tjenesteydelser, og da måden, hvorpå disse bestanddele er kombineret, ikke er egnet til at give varemærket det fornødne særpræg.

(jf. præmis 30, 32, 35 og 36)

2. For at et EF-varemærke har fået fornødent særpræg ved brug i henhold til artikel 7, stk. 3, i forordning nr. 40/94, kræves det for det første, at i det mindste en betydelig andel af den relevante kundekreds identificerer de omhandlede varer eller tjenesteydelser som hidrørende fra en bestemt virksomhed. De omstændigheder, der skal være til stede, for at betingelsen om, at varemærket har fået fornødent særpræg ved brug, kan anses for opfyldt, kan dog ikke udelukkende godtgøres på grundlag af almindelige og abstrakte oplysninger, såsom bestemte procentsatser.

For det andet bemærkes, at for at opnå registrering af et varemærke i medfør af artikel 7, stk. 3, i forordning nr. 40/94, skal det særpræg, der er opnået som følge af brugen af dette mærke, kunne påvises i den væsentlige del af Fællesskabet, hvor mærket manglede særpræg efter samme forordnings artikel 7, stk. 1, litra b), c) og d).

Der skal for det tredje i en sag som den foreliggende ved vurderingen af, om varemærket har fået fornødent særpræg ved brug, tages hensyn til faktorer som bl.a. varemærkets markedsandel, intensiteten, den geografiske udstrækning og varigheden af brugen af dette varemærke og størrelsen af de investeringer, som virksomheden har foretaget for at fremme varemærket. Passende bevismidler i denne henseende er bl.a. erklæringer fra industri- og handelskamre eller andre faglige sammenslutninger samt forbrugerundersøgelser.

Varemærket skal for det fjerde have fået fornødent særpræg ved brug inden indgivelsen af varemærkeansøgningen.

(jf. præmis 42-45)
RETTENS DOM (Tredje Afdeling)

22. april 2004

Sag T-343/02

Roland Schintgen

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Tjenestemænd — Kommissionens Personaleudvalg i Luxembourg — valg til Personaleudvalget i Luxembourg — valgsystem — principper om retfærdighed og demokrati«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-605

Angående:

Påstand om annul lation af ansættelsesmyndighedens afgørelse af 16. juli 2002, meddelt sagsøgeren den 6. august 2002, om afvisning af sagsøgerens klage af 28. februar 2002, hvori denne nærmere bestemt havde nedlagt påstand om annullation af valget til den lokale sektion af Kommissionens Personaleudvalg i Luxembourg, som fandt sted i november 2001, og af udpegningen af valgte til Personaleudvalget, samt af Kommissionens undladelse af at annullere dette valg.

Udfald:

Kommissionen frifindes. Hver part bærer sine egne omkostninger.

Sammendrag

Ulovlighedsindsigelse – påberåbelse overfor en retsakt, som ikke er anfægtet rettidigt ved et annullationssøgsmål – afvisning – undtagelse – sagsøger, der med føje har kunnet være i tvivl om et sådant søgsmåls antagelse til realitetsbehandling

Selv om det er korrekt, at ulovlighedsindsigelsen i henhold til artikel 241 EF ikke kan påberåbes af en fysisk eller juridisk person, som kunne have anlagt et annullationssøgsmål til prøvelse af den anfægtede retsakt, men ikke har gjort det inden for de herfor fastsatte frister, kan denne konstatering ikke gøres gældende over for en sagsøger, som med føje kunne være i tvivl om, hvorvidt et sådant søgsmål kunne antages til realitetsbehandling. (jf- præmis 26)

Tjenestemændenes generalforsamlinger nyder en betydelig frihed med hensyn til fastsættelsen af personaleudvalgene under forudsætning af, at den valgte procedure ikke kan tilsidesætte principperne om demokrati eller retfærdighed. Det følger heraf, at Rettens kontrol i søgsmål, hvori lovligheden af sådanne valgordninger anfægtes, består i at overvåge, at der ikke er anlagt åbenbart urigtige skøn, bl.a. ved gennemførelsen disse principper. (jf. præmis 39 og 40) Henvisning til: Lebedef mod Kommissionen, præmis 70.
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. EF-varemærker – definition på og erhvervelse af et EF-varemærke – absolutte registreringshindringer – varemærker uden fornødent særpræg – ordmærket »LOOKS LIKE GRASS ... FEELS LIKE GRASS ... PLAYS LIKE GRASS« – uadskilleligt forbundne varer og tjenesteydelser

[Rådets forordning nr. 40/94, art. 7, stk. 1, litra b)]

2. EF-varemærker – procedureregler – Harmoniseringskontorets afgørelser – overholdelse af retten til kontradiktion

(Rådets forordning nr. 40/94, art. 73)

Sammendrag

1. Ordmærket »LOOKS LIKE GRASS ... FEELS LIKE GRASS ... PLAYS LIKE GRASS«, der ønskes registreret for syntetiske græsbelægninger og installation heraf, har ikke fornødent særpræg i henhold til artikel 7, stk. 1, litra b), i forordning nr. 40/94 om EF-varemærker, da varemærket ikke kan opfattes som en oplysning om den handelsmæssige oprindelse af de pågældende varer eller tjenesteydelser, men blot som et enkelt reklameslogan.

Hvad angår de pågældende varer er varemærket kun en banal sammenkædning af tre udsagn, der er helt præcise, og som vedrører varernes egenskaber, og oplyser således direkte den relevante kundekreds om, at de varer, som varemærkeansøgningen vedrører, har egenskaber, der ligner egenskaberne ved naturligt græs. Selv om det ikke kan udelukkes, at det ansøgte varemærke kan have særpræg i forhold til de pågældende tjenesteydelser, er det nødvendigt med en fælles løsning for de i varemærkeansøgningen omhandlede varer og tjenesteydelser, dels da der ikke foretages nogen sondring, og der navnlig ikke anmodes om en begrænsning af sin varemærkeansøgning til kun at omfatte tjenesteydelserne i tilfælde af, at ansøgningen forkastes i forhold til varerne, dels og især da disse varer og tjenesteydelser er uadskilleligt forbundne, idet genstanden for de pågældende tjenesteydelser kun kan være installation af varerne.

(jf. præmis 30, 33 og 35)

2. Den omstændighed, at et appelkammer ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked har undladt at meddele en part resultatet af en undersøgelse på internettet, som det har foretaget og henvist til i sin afgørelse, udgør ikke en tilsidesættelse af artikel 73 i forordning nr. 40/94 om EF-varemærker, hvori er fastsat, at Harmoniseringskontorets afgørelser kun må støttes på grunde, som parterne har haft lejlighed til at udtale sig om, da appelkammeret nåede frem til denne konklusion efter en argumentation, der var selvstændig i forhold til henvisningen til denne undersøgelse, og da henvisningen kun blev givet for at bekræfte rigtigheden af denne konklusion.

(jf. præmis 39-42)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. EF-varemærker – definition på og erhvervelse af et EF-varemærke – relative registreringshindringer – indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art – risiko for forveksling med det ældre varemærke – ord- og figurmærket »HAPPY DOG« og ordmærket »HAPPIDOG«

[Rådets forordning nr. 40/94, art. 8, stk. 1, litra b)]

2. EF-varemærker – EF-varemærkets retsvirkninger – begrænsninger – artikel 12 i forordning nr. 40/94 – genstand – uanvendelig under en registreringsprocedure

(Rådets forordning nr. 40/94, art. 12)

Sammendrag

1. Hos den gennemsnitlige forbruger i Det Forenede Kongerige består der en risiko for forveksling mellem ord- og figurmærket »HAPPY DOG«, der ønskes registreret som EF-varemærke for »næringsmidler til hunde« i klasse 31 i Nice-arrangementet, og ordmærket »HAPPIDOG«, der tidligere er blevet registreret i Det Forenede Kongerige for de samme varer.

De omtvistede tegn har samme begrebsmæssige indhold, idet de over for den relevante kundekreds antyder, at hvis hunden spiser denne vare, vil den blive glad. I betragtning af, at varerne er identiske, og de omhandlede tegn ligner hinanden, samt er fonetisk identiske, kan eventuelle visuelle forskelle mellem tegnene ikke udelukke, at der er en risiko for forveksling i den tilsigtede kundekreds’ bevidsthed.

En risiko for forveksling afkræftes i øvrigt ikke af en eventuel beskrivende egenskab af ordkombinationen »happy dog« for næringsmidler til hunde, hvilket indebærer, at det ældre varemærke har en ringe grad af særpræg. Som følge af den indbyrdes afhængighed af de faktorer, der er relevante ved vurderingen af risikoen for forveksling, er det forhold, at de varer, der er omfattet af de omhandlede tegn, er identiske, og at der er stor lighed mellem tegnene, tilstrækkelig til at fastslå, at denne risiko foreligger.

(jf. præmis 42 og 44-46)

2. Artikel 12 i forordning nr. 40/94 om EF-varemærker, der vedrører begrænsninger af varemærkets retsvirkninger, finder ikke anvendelse under en procedure om registrering af et varemærke. Bestemmelsen omhandler nemlig begrænsninger af den ret, som et EF-varemærke giver indehaveren i omsætningen. Den, der påstås at krænke et varemærke, kan til sit forsvar påberåbe sig denne bestemmelse for i givet fald at undgå at blive beskyldt for at have grebet ind i de rettigheder, der tilkommer indehaveren af et EF-varemærke, der bl.a. består af ord, som betegner den pågældende vares beskaffenhed og andre egenskaber. Artikel 12 kan således ikke tages i betragtning under proceduren om registrering af et varemærke, da den ikke, som hævdet af sagsøgeren, tillægger tredjemand ret til at gøre brug af sådanne ord som varemærke, men begrænser sig til at sikre, at tredjemand kan bruge dem på beskrivende måde, dvs. som angivelse af beskaffenheden eller andre egenskaber ved varen, såfremt brugen sker i overensstemmelse med redelig markedsføringsskik.

(jf. præmis 55 og 56)
RETTENS DOM (Fjerde Afdeling)

14. oktober 2004

Sag T-256/02

I

mod

De Europæiske Fællesskabers Domstol

»Tjenestemænd — erstatningssøgsmål — udsættelse for asbest — erhvervssygdom — skade«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-1307

Angående:

Påstand om erstatning for de fysiske, ikke-økonomiske, erhvervsmæssige og økonomiske tab, sagsøgeren angiveligt har lidt.

Udfald:

De Europæiske Fællesskabers Domstol frifindes. Hver part bærer sine egne omkostninger.

Sammendrag

Tjenestemænd – social sikring – forsikring mod ulykker og erhvervssygdomme – invaliditet – begreb – umuligt at have en normal aktiv livsførelse – umuligt at føre et normalt privatliv – omfattet

En tjenestemand er berettiget til at ansøge om en erstatning, der supplerer de ydelser, der er modtaget i henhold til vedtægtens artikel 73, når institutionen ifølge almindelige retsregler er ansvarlig for ulykken eller erhvervssygdommen, og når ydelserne efter vedtægtens ordning ikke er tilstrækkelige til at sikre fuld erstatning for den lidte skade. Derimod må den faste godtgørelse ikke medføre, at det lidte tab erstattes to gange. I den henseende er de to erstatningsordninger ikke uafhængige af hinanden. (jf. præmis 53) Henvisning til: Domstolen, 8. oktober 1986, forenede sager 169/83 og 136/84, Leussink m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 2801, præmis 10-14; Domstolen, 9. september 1999, Lucaccioni mod Kommissionen, præmis 19-22.

Begrebet invaliditet i vedtægtens artikel 73 dækker det forhold, at det er umuligt at have en normalt aktiv livsførelse, herunder et normalt privatliv. Det følger heraf, at intet er til hinder for, at den af institutionen udpegede læge eller et lægeudvalg i forbindelse med proceduren om anerkendelse af en erhvervssygdom tager hensyn til den ikke-økonomiske skade, som en tjenestemand har lidt i forbindelse med udøvelsen af sit arbejde, når denne skade gør ham ude afstand til at have en normal aktiv livsførelse. (jf. præmis 84)

Ifølge artikel 44, stk. 1, i Rettens procesreglement skal stævningen indeholde en kort fremstilling af søgsmålsgrundene. Denne angivelse skal være så klar og præcis, at sagsøgte får mulighed for at tilrettelægge sit forsvar og Retten for at træffe afgørelse i sagen, i givet fald uden øvrige oplysninger. Stævningen skal derfor indeholde udtrykkelige angivelser af de grunde, søgsmålet støttes på, mens en rent generel angivelse heraf ikke opfylder kravene i procesreglementet. (jf. præmis 112) Henvisning til: Retten, 12. januar 1995, sag T-102/92, Viho mod Kommissionen, Sml. II, s. 17, præmis 68: Retten, 14. maj 1998, sag T-352/94, Mo och Domsjö mod Kommissionen, Sml. II, s. 1989, præmis 333.
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Konkurrence – karteller – aftaler mellem virksomheder – begreb – samstemmende vilje med hensyn til den adfærd, der skal følges på markedet – omfattet – den form, hvori viljen manifesterer sig – uden betydning

(Art. 81, stk. 1, EF)

Sammendrag

For at der er tale om en aftale i henhold til artikel 85, stk. 1, EF, er det tilstrækkeligt, at de pågældende virksomheder har givet udtryk for en fælles vilje til at optræde på markedet på en bestemt måde. Hvad angår den form, hvorunder den fælles vilje er kommet til udtryk, er det tilstrækkeligt, at en bestemmelse er udtryk for parternes vilje til at indrette deres adfærd på markedet efter den pågældende bestemmelse. Heraf følger, at begrebet aftale i artikel 81, stk. 1, EF’s forstand forudsætter, at mindst to parter har en samstemmende vilje, hvorved det ikke er afgørende, i hvilken form denne manifesterer sig, forudsat den er en korrekt afspejling af parternes vilje.

(jf. præmis 59-61)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. EF-varemærker – bemærkninger fra tredjemand og indsigelse – behandling af indsigelsen – påvisning af brug af det ældre mærke – reel brug – bedømmelseskriterier – krav om konkrete og objektive beviser – fremlæggelse af salgskataloger – utilstrækkeligt

(Rådets forordning nr. 40/94, art. 43, stk. 2)

2. EF-varemærker – definition på og erhvervelse af et EF-varemærke – relative registreringshindringer – indsigelse rejst af indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art – risiko for forveksling med det ældre varemærke – ordmærket »VITAKRAFT« og figurmærker, der indeholder ordbestanddelen »Krafft«

[Rådets forordning nr. 40/94, art. 8, stk. 1, litra b)]

Sammendrag

1. Et varemærke er genstand for en reel brug som omhandlet i artikel 43, stk. 2, i forordning nr. 40/94 om EF-varemærker, når dette er anvendt i overensstemmelse med varemærkets grundlæggende funktion, som er at garantere oprindelsen af de varer eller tjenesteydelser, som det er blevet registreret for, med henblik på at skabe eller bevare en afsætningsmulighed for disse varer og tjenesteydelser. Endvidere er betingelsen om reel brug af varemærket kun opfyldt, når varemærket med den beskyttelse, det har inden for det relevante geografiske område, bruges offentligt og i forhold til omverdenen.

Desuden kan en reel brug af et varemærke ikke bevises ved hjælp af sandsynlighedsbetragtninger eller formodninger, men skal hvile på konkrete og objektive omstændigheder, der godtgør en faktisk og tilstrækkelig brug af varemærket på det pågældende marked.

Denne sidstnævnte betingelse er ikke opfyldt alene ved indsigerens fremlæggelse af kataloger, som viser de varer, der er markedsført af denne, samt varemærket, sådan som det er beskyttet, og den måde, hvorpå varemærket finder anvendelse på varerne, eftersom de fremlagte kataloger hverken godtgør, at de blev distribueret til en relevant kundekreds, hvilket omfang distributionen kan have haft, eller størrelsen af det salg, der har fundet sted af de af varemærket beskyttede varer.

(jf. præmis 26, 28, 31 og 34)

2. For de spansktalende forbrugere er der risiko for forveksling mellem ordmærket »VITAKRAFT«, for hvilket der er indgivet EF-varemærkeansøgning for visse varer i klasse 1, 3 og 4 i Nice-arrangementet, og figurmærkerne, der indeholder ordbestanddelen »Krafft« og rektangler i farverne blå og rød, som tidligere er blevet registreret i Spanien for lignende varer i klasse 1 og 3 i Nice-arrangementet, i det omfang, dels hvor den både visuelt og lydligt afgørende bestanddel af det ansøgte varemærke, »kraft«, og ordbestanddelen af de ældre varemærker, »Krafft«, er meget ens, ja endda identiske, da det dobbelte »f« i ordet »Krafft« hverken indebærer en fonetisk forskel, der kan opfattes, eller en visuel forskel, der er tilstrækkelig til at fjerne den visuelle lighed, dels hvor der ikke kan fastslås at være en tilstrækkelig begrebsmæssig forskel mellem de to tegn, eftersom hverken det ansøgte varemærke eller de ældre varemærker har en konkret betydning på spansk.

(jf. præmis 55-57)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Fællesskabsret – anvendelsesområde – sport – begrænsning til økonomisk virksomhed

(Art. 2 EF)

2. Fri bevægelighed for personer og tjenesteydelser – arbejdstagere – konkurrence – traktatens bestemmelser – anvendelsesområde – sportsaktiviteter – grænser – bekæmpelse af doping – ikke omfattet

(Art. 39 EF, 49 EF, 81 EF og 82 EF)

Sammendrag

1. Under hensyn til Fællesskabets formål henhører sportsudøvelse kun under fællesskabsretten, for så vidt som der er tale om en økonomisk virksomhed i artikel 2 EF's forstand.

(jf. præmis 37)

2. Når sportsudøvelse har karakter af enten lønnet arbejde eller en udveksling af tjenesteydelser mod vederlag, falder den ind under anvendelsesområdet for enten artikel 39 EF ff. eller artikel 49 EF ff. Det forholder sig således, at de forbud, som er fastsat i disse traktatbestemmelser, finder anvendelse på de regler, der er gældende inden for sporten, og som omhandler det økonomiske aspekt af sportsudøvelsen. Disse forbud vedrører imidlertid ikke rent sportslige regler, dvs. regler, der udelukkende vedrører sporten, og har som sådan ikke noget med økonomisk virksomhed at gøre. Denne indskrænkning af de ovennævnte traktatbestemmelsers anvendelsesområde skal imidlertid begrænses til, hvad dens formål kræver.

Disse principper, som med hensyn til anvendelsen af sportslige reglementer er udledt af traktatens bestemmelser om den frie bevægelighed for personer og tjenesteydelser, finder ligeledes anvendelse hvad angår traktatens konkurrenceregler. Den omstændighed, at et rent sportsligt reglement ikke har noget med økonomisk virksomhed at gøre og derfor ikke falder ind under anvendelsesområdet for artikel 39 EF og artikel 49 EF, betyder ligeledes, at det ikke har noget at gøre med de økonomiske konkurrenceforhold, hvilket betyder, at det heller ikke falder ind under anvendelsesområdet for artikel 81 EF og 82 EF.

Omvendt falder et reglement, der, selv om det er fastsat inden for sportsområdet, ikke er rent sportsligt, men derimod vedrører det økonomiske aspekt, som sportsudøvelse kan have, ind under anvendelsesområdet for bestemmelserne i såvel artikel 39 og 49 EF, som artikel 81 EF og 82 EF, og kan i givet fald udgøre en hindring for de friheder, som er sikret ved disse bestemmelser.

Eftersom forbuddet mod doping er begrundet i rent sportslige hensyn og derfor ikke har noget at gøre med noget som helst økonomisk hensyn, falder de af sportsorganisationerne vedtagne regler om dopingbekæmpelse ikke ind under anvendelsesområdet for traktatens bestemmelser om de økonomiske friheder, og navnlig ikke ind under artikel 49 EF, 81 EF og 82 EF.

(jf. præmis 39-42 og 47)
RETTENS DOM (Tredje Afdeling)

30. september 2004

Sag T-246/02

Albano Ferrer de Moneada

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Tjenestemænd — bedømmelse — forsinket udfærdigelse — erstatning for det lidte tab«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-1137

Angående:

Påstand dels om annullation af den afgørelse, hvorved Kommissionen stiltiende afviste sagsøgerens ansøgning af 28. august 2001 om tildeling af erstatning som følge af forsinkelsen ved udfærdigelsen af bedømmelserne af sagsøgeren for referenceperioderne 1995/1997 og 1997/1999, og om fornødent af den afgørelse, hvorved Kommissionen stiltiende afviste sagsøgerens klage af 14. januar 2002, dels om erstatning for det tab, sagsøgeren har lidt som følge af den forsinkede udfærdigelse af disse bedømmelser.

Udfald:

Kommissionen tilpligtes at betale sagsøgeren et beløb på 7000 EUR ud over det beløb på 1000 EUR, der allerede er tildelt af Kommissionen. I øvrigt frifindes Kommissionen. Kommissionen betaler sagens omkostninger.

Sammendrag

Et erstatningssøgsmål med påstand om erstatning for ikke-økonomisk skade, der fastsættes ex aequo et bono, mister ikke hele sin genstand, såfremt administrationen under sagsbehandlingen udbetaler en erstatning, når denne erstatning er mindre end den, sagsøgeren har nedlagt påstand om i sit søgsmål. (jf. præmis 54)
Fællesskabets retsinstanser skal af egen drift undersøge, om en institution har opfyldt pligten til at begrunde den anfægtede afgørelse. Denne undersøgelse kan foretages på et hvilket som helst stadium af retssagen, idet en sagsøger ikke kan fortabe retten til at fremsætte dette anbringende, blot fordi det ikke er fremsat i klagen.

Institutionerne har et vidt skøn ved organiseringen af deres tjenestegrene, alt efter de opgaver, som er overdraget dem, og - under hensyntagen til disse opgaver - ved placeringen af det personale, som de har til rådighed, dog på den betingelse, at denne placering sker med respekt af overensstemmelsen mellem stilling og lønklasse. Når henses til institutionernes skøn ved vurderingen af tjenestens interesse, må Rettens kontrol derfor begrænses til spørgsmålet om, hvorvidt ansættelsesmyndigheden har overskredet grænserne for dette skøn og ikke har udøvet dette på klart fejlagtig måde.

(jf. præmis 50)

Henvisning til: Retten, 6. marts 2001, sag T-100/00, Campoli mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 71, og II, s. 347, præmis 41 og den deri nævnte retspraksis; Retten, 16. april 2002, sag T-51/01, Fronia mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 43, og II, s. 187, præmis 40.
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

EF-varemærker – definition på og erhvervelse af et EF-varemærke – absolutte registreringshindringer – varemærker, som udelukkende består af tegn eller angivelser, der kan tjene til at betegne en vares egenskaber – ordmærket »LIMO«

[Rådets forordning nr. 40/94, art. 7, stk. 1, litra c)]

Sammendrag

I henhold til artikel 7, stk. 1, litra c), i forordning nr. 40/94 om EF-varemærker kan en af de væsentlige egenskaber ved de produkter, der er omfattet af ansøgningen om ordmærket LIMO – der søges registreret for produkter, som henhører under klasse 9 og 10 i Nice-arrangementet, og som navnlig omfatter lasere, ikke til medicinsk brug, og til medicinsk brug – ud fra opfattelsen i den relevante kundekreds, der må anses for at være specialiseret, veloplyst, opmærksom og velunderrettet, kunne blive betegnet af det nævnte ordmærke. Således vil en specialiseret forbruger være i stand til at fastslå en tilstrækkelig direkte og konkret forbindelse mellem de omfattede varer og tegnet og vil opfatte dette tegn som en forkortelse af »Laser Intensity Modulation« og i det mindste som en henvisning til en af de mulige anvendelser af disse varer, nemlig integrationen af dem i en ordning til ændring af laserintensiteten.

(jf. præmis 28 og 45)