Den vide fortolkning af begrebet »begunstigede« som følger af ordlyden af artikel 1, stk. 1, i direktiv 64/427/EØF sammenholdt med afsnit I i den almindelige plan om ophævelse af begrænsninger i den frie udveksling af tjenesteydelser er også forenelig med EØF-traktatens relevante bestemmelser og generelle mål. Grundsætningen om den frie bevægelighed, som efter traktaten skal gennemføres i så høj grad som muligt, har til formål, at statsborgere i enhver medlemsstat kan udøve deres erhvervsvirksomhed, hvor som helst de måtte ønske det i Fællesskabet, enten ved at de etablerer sig dér eller tilbyder deres tjenesteydelser. Hermed er grundsætningen om den frie bevægelighed et af grundprincipperne for fællesmarkedet, hvilket også fremgår af EØF-traktatens artikel 3, litra c). Enhver diskriminering af medlemsstaternes statsborgere på grund af deres nationalitet er uden videre i strid med denne grundsætning.

Blandt traktatens afgørende bestemmelser om gennemførelsen af den frie bevægelighed er artikel 48 (arbejdskraftens frie bevægelighed) og artikel 59 (fri udveksling af tjenesteydelser) også efter deres ordlyd i overensstemmelse med den i traktaten angivne målsætning. Begge bestemmelser sikrer medlemsstaternes statsborgere fuld bevægelighed med hensyn til arbejdsudøvelse og præstering af tjenesteydelser inden for det fælles marked uanset deres statsborgerskab og stedet for erhvervsudøvelsen. Derimod giver ordlyden af artikel 52, stk. 1, anled ning til en vis tvivl, idet bestemmelsen kun foreskriver ophævelse af de restriktioner, som hindrer statsborgere fra en medlemsstat i frit at etablere sig på en anden medlemsstats område. Jeg er dog som Kommissionen af den mening, at denne fra artiklerne 48 og 59 afvigende formulering ikke skal anses som en afvigelse fra traktatens grundprincipper. Artikel 52, stk. 1, som i øvrigt overhovedet ikke udelukker, at etableringsfriheden sikres yderligere ud over dens ordlyd, skal i hvert fald ikke fortolkes således, at den ganske uanset omstændighederne tillader forskelsbehandling af medlemsstaternes statsborgere; en sådan fortolkning ville nemlig stride mod et grundprincip i EØF-traktaten. Dette fremhævede generaladvokat Mayras ganske klart i sit forslag til afgørelse i sag 71/76 — Thieffry — (Sml. 1977, s. 780, 792) hvori han kritiserede en dom fra Cour d'Appel de Paris, der fastslog, at EØF-traktatens bestemmelser om etableringsfrihed ikke gjaldt for en fransk statsborger, som ville etablere sig i Frankrig, med følgende ord:

»Denne dom forekommer mig fejlagtig. Den strider fuldstændig mod traktatens mål, navnlig i traktatens artikel 52, hvoraf det fremgår, at etableringsfriheden er et af fællesmarkedets grundprincipper. At nægte en fransk statsborger — selv om denne ikke er født statsborger — retten til at etablere sig i det land, hvor han har erhvervet statsborgerskab, forekommer mig at være en klar overtrædelse af artikel 52, hvis formål er at gøre det muligt for enhver statsborger i enhver medlemsstat at udøve erhvervsmæssig virksomhed i en hvilken som helst af Fællesskabets stater og især i den stat, hvor han har erhvervet statsborgerskab.«

Jeg kan kun tilslutte mig denne opfattelse og dermed drage den konklusion, at EØF-traktatens artikel 52 ikke er til hinder for en fortolkning af direktiv 64/427/EØF, hvorefter de begunstigede efter artikel 1, stk. 1, også omfatter personer, som er statborgere i værtslandet.