ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
82

Efter at have anført i betragtning 68 til den anfægtede beslutning, at markedet for kontrakter om lokale offentlige serviceydelser er et marked, som er åbent for konkurrence i Fællesskabet og underlagt EF-traktatens bestemmelser, har Kommissionen dernæst i betragtning 69 til den anfægtede beslutning belyst betragtningen om, at de omhandlede foranstaltninger kunne påvirke samhandelen mellem medlemsstaterne, ved som eksempel at nævne, at de offentlige virksomheder, som er begunstiget af den omhandlede ordning, kunne tilbyde priser, som var mere konkurrencedygtige end deres konkurrenter fra Italien eller Fællesskabet, som ikke drog fordel af den pågældende ordning. Kommissionen har i øvrigt i betragtning 73 og 74 til den anfægtede beslutning anført, at de pågældende foranstaltninger ligeledes kunne påvirke samhandelen mellem medlemsstaterne af andre grunde, end den havde redegjort for.
92

Endelig skal Retten — for så vidt angår sagsøgernes forskellige argumenter for, at det, i stedet for at anvende kriteriet om omsætningen på det relevante markedet, ville have været mere hensigtsmæssigt, med henblik på bødernes afskrækkende virkning og ligebehandlingsprincippet at fastsætte bødens beløb ud fra rentabiliteten i den berørte sektor eller den dertil knyttede merværdi — fastslå, at disse er uden relevans. I den forbindelse må det for det første fastslås, at overtrædelsens grovhed skal bestemmes på grundlag af flere faktorer, med hensyn til hvilke der tilkommer Kommissionen et skøn (Rettens dom af 12.12.2007, forenede sager T-101/05 og T-111/05, BASF mod Kommissionen, Sml. II, s. 4949, præmis 65), uden at der er opstillet en bindende eller udtømmende liste over de kriterier, som obligatorisk skal tages i betragtning (dommen i sagen Dalmine mod Kommissionen, nævnt i præmis 64 ovenfor, præmis 129), og at det ikke tilkommer Fællesskabets retsinstanser, men Kommissionen, inden for rammerne af sit skøn og i overensstemmelse med de begrænsninger, der følger af ligebehandlingsprincippet og forordning nr. 17, at vælge de faktorer og taloplysninger, den vil lægge til grund for at gennemføre en politik, som sikrer overholdelsen af forbuddene i artikel 81 EF.
51

I det foreliggende tilfælde har Kommissionen i den anfægtede beslutning redegjort for, at de to overtrædelser var af samme art, eftersom de vedrørte fastsættelsen af kvoter og priser med henblik på at kontrollere produktionen og opdele markederne (betragtning 353). Desuden har den vurderet (betragtning 352), at »der foreligger gentagelse, når en virksomhed, der som part i en overtrædelse allerede tidligere har været genstand for en kommissionsbeslutning, efterfølgende konstateres ansvarlig for en overtrædelse af samme slags. Formålet med en sådan beslutning er ikke kun at give virksomheden pålæg om at bringe overtrædelsen til ophør, men at gøre den opmærksom på og afskrække den fra at begå lignende overtrædelser i fremtiden, selv om der af en eller anden årsag ikke er pålagt en bøde«. Kommissionen anførte nærmere (betragtning 354): »Den omstændighed, at Outokumpu fortsatte overtrædelsen i sektoren for industrirør efter at have fået pålæg ved en kommissionsbeslutning om at bringe overtrædelsen til ophør i sektoren for rustfrit stål, viser klart, at den tidligere beslutning ikke har haft en tilstrækkeligt afskrækkende virkning på Outokumpus adfærd på markedet. Det er således nødvendigt at forhøje bøden i den foreliggende sag, så det sikres, at der for fremtiden foreligger en reelt afskrækkende virkning.« Følgelig gav Kommissionen en tilstrækkelig begrundelse for sin beslutning om på grundlag af gentagelsen at forhøje den bøde, der blev pålagt sagsøgerne.
92

Sagsøgeren kan ikke kritisere Kommissionen for at have foretaget en sådan vægtning. Forhøjelsen af udgangsbeløbet for den bøde, der var pålagt Outokumpu »for at tage virksomhedens størrelse og alle dens ressourcer i betragtning« (betragtning 334 til den anfægtede beslutning), indebærer ikke, at Kommissionen skulle have nedsat udgangsbeløbet for den bøde, der var pålagt sagsøgeren, under hensyn til denne virksomheds samlede omsætning. Det er i denne forbindelse væsentligt at bemærke (jf. præmis 86 og 87 ovenfor), at Kommissionen ikke, som led i en ændring af udgangsbeløbet for bøden på grundlag af den afskrækkende virkning, er forpligtet til at sikre, at de beløb, der er fastsat for de forskellige virksomheder, afspejler enhver forskel på dem for så vidt angår deres samlede omsætning.
151

Som svar på Det Forenede Kongeriges argument om, at selv hvis fritagelsen af urentable virksomheder antages at være selektiv, er den berettiget ved systemets karakter eller opbygning, anførte Kommissionen følgende i den anfægtede beslutnings betragtning 131: »Selv om fritagelse af urentable selskaber er et iboende træk ved et system baseret på beskatning af overskud, er dette ikke tilfældet, hvis skatten opkræves på basis af antallet af ansatte eller af den erhvervsmæssige brug af en ejendom. Sådanne systemer er blevet udformet således, at grundlaget for virksomhedsbeskatning bliver et helt andet. F.eks. er den indre logik i et lønskattesystem den, at der for hver enkelt ansat opstår en tilsvarende skattepligt for den virksomhed, hvor den ansatte er beskæftiget. […] Selv hvis der blev indført en lønskat som erstatning for en indkomstskat (dette er ikke et argument fremført af Det Forenede Kongerige), ville det stadig ligge inden for et lønskattesystems logik, at urentable selskaber er skattepligtige. Ved at bruge lønninger som erstatning for rentabilitet fjernes behovet for at fastslå overskud eller imødegå de vanskeligheder, der måtte være ved at skabe indtjening. Det er ikke situationen i Gibraltar, hvor en måling i henhold til reformen af selskabernes overskud indgår i reglerne for både lønskat og den supplerende skat.«
68

Efter sagsøgerens opfattelse er denne argumentation urigtig af flere grunde. For det første er de af Ryanair tilbudte betingelser ikke resultatet af en »fritagelse«, som indrømmes ensidigt af de offentlige myndigheder, men resultatet af en forretningsmæssig forhandling. Ryanair fremhæver i den forbindelse, at omfanget af den indrømmelse, som det lykkedes selskabet at opnå (ca. 36%), overstiger det niveau for nedsættelser (mellem 5 og 25%), som regionen Vallonien normalt kan yde ifølge de bestemmelser, som gælder på stedet. For det andet var de nedsættelser, som blev indrømmet Ryanair, begrundet i åbenbare, objektive økonomiske hensyn. Charleroi lufthavn havde taget kontakt til flere flyselskaber for at forbedre sin virksomhed. Ryanair var i sidste ende det eneste flyselskab, som var villig til at tage risikoen for at oprette regelmæssige flyforbindelser fra denne lufthavn. På grund af de indgåede forpligtelser var Ryanair i en anden situation end de øvrige luftfartsselskaber, som på daværende tidspunkt var etableret i Charleroi. Til gengæld for prisnedsættelsen forpligtede Ryanair sig til at syvdoble det samlede passagerantal, som befordres årligt fra lufthavnen, og som på daværende tidspunkt var 20000. Ryanair påtog sig risikoen for at være det første selskab, der tilbød transport af et så stort antal passagerer, og dermed blive den vigtigste bruger af denne regionale lufthavn, som ikke blev fuldt udnyttet og ikke var særlig kendt. I betragtning af varigheden af den forpligtelse, Ryanair påtog sig, afstod selskabet også fra muligheden for at trække sig tilbage fra Charleroi, såfremt dets virksomhed skulle vise sig at være urentabel. For det tredje var de ændringer, som regionen Vallonien foretog til fordel for Ryanair, hverken selektive eller begrænsede, men tilgængelige for enhver tredjemand på ikke-diskriminerende betingelser. Det var udtrykkeligt fastsat i aftalen med BSCA, at »intet i denne aftale hindrer BSCA i at handle med andre luftfartsselskaber eller i at acceptere fly, som stationeres af andre selskaber« (aftalens punkt 4.2). I øvrigt bekræftede regionen Vallonien ved en pressemeddelelse i juli 2001, at de fordele, som blev indrømmet Ryanair, også kunne indrømmes andre selskaber, der måtte ønske at påbegynde en tilsvarende virksomhed.
For således at antage, at kartellets virkninger var ophørt den 1. januar 1999, den valgte dato for indledningen af undersøgelsesperioden, blev det bemærket, at næsten alle transaktioner, der rent faktisk blev faktureret og betalt i 1999 og de tilsvarende priser, var et resultat af aftaler, der blev indgået efter tidspunktet for kartellets ophør (marts 1998). Denne konstatering var baseret på den følgende omstændighed, beskrevet i betragtning 78 til forordningen om midlertidig antidumping og betragtning 122 til forordningen om midlertidige antisubsidier:

»Det fremgik af undersøgelsen, at årlige kontrakter i perioden 1998-1999 dækkede omkring 40% af transaktionerne, mens seksmånederskontrakter dækkede omkring 35%, og tremånederskontrakter eller enkeltstående ordrer tegnede sig for omkring 25%. Langfristede kontrakter (f.eks. af tre års varighed) er i den seneste tid blevet mere almindelige, men havde i 1997-1998 kun marginal betydning, hvis de overhovedet forekom, hvilket er hvad man logisk kan forvente på et marked kendetegnet ved høje priser.«
18

I sin dom fastslog Domstolen bl.a.: »37 I det foreliggende tilfælde har Retten i den appellerede doms præmis 49 understreget den […] retspraksis, hvorefter helhedsvurderingen af risikoen for forveksling skal være støttet på det helhedsindtryk, de omtvistede tegn giver. 38 I den appellerede doms præmis 54 har Retten imidlertid præciseret, at hvis det ansøgte varemærke er et sammensat varemærke af visuel karakter, skal vurderingen af helhedsindtrykket af dette varemærke og fastsættelsen af, hvilken bestanddel heraf eventuelt er dominerende, ske på baggrund af en visuel opfattelse. Retten har tilføjet, at i et sådant tilfælde er det kun i det omfang, hvor en eventuel dominerende bestanddel indeholder semantiske aspekter, som ikke er visuelle, at der eventuelt er grund til, at der foretages en sammenligning mellem denne bestanddel på den ene side og det ældre varemærke på den anden side, idet man også tager hensyn til disse andre semantiske aspekter, som f.eks. fonetiske aspekter eller relevante abstrakte begreber. 39 Som følge af disse overvejelser har Retten inden for rammerne af efterprøvelsen af de omhandlede tegn indledningsvis fastslået, at det ansøgte varemærke indeholdt en dominerende bestanddel, som bestod af gengivelsen af en rund tallerken dekoreret med citroner. Heraf har Retten dernæst i den appellerede doms præmis 62-64 udledt, at det ikke var nødvendigt at vurdere de fonetiske og begrebsmæssige egenskaber af dette varemærkes øvrige bestanddele. Retten fastslog endelig i samme doms præmis 66, at den dominans, som den figurative gengivelse af en rund tallerken dekoreret med citroner har i forhold til dette varemærkes øvrige bestanddele, udelukkede enhver risiko for forveksling, som bygger på visuelle, fonetiske og begrebsmæssige ligheder mellem ordene »limonchelo« og »limoncello« i de omtvistede varemærker. 40 Ved denne fremgangsmåde foretog Retten imidlertid ikke en helhedsvurdering af risikoen for forveksling af de omhandlede varemærker. 41 Det skal nemlig understreges, at det af Domstolens praksis følger, at vurderingen af ligheden mellem to varemærker i forbindelse med efterprøvelsen af, om der foreligger risiko for forveksling, ikke kan begrænses til, at der alene tages hensyn til én bestanddel i et sammensat varemærke, og til at sammenligne denne bestanddel med et andet varemærke. Sammenligningen skal tværtimod foretages ved at undersøge de pågældende varemærker, hvorved hvert varemærke betragtes i sin helhed. Dette udelukker ikke, at det helhedsindtryk, som et sammensat varemærke fremkalder i erindringen hos den relevante kundekreds, under visse omstændigheder kan være domineret af en eller flere af varemærkets bestanddele […] 42 […] [Det er] kun, når alle andre varemærkebestanddele er uden betydning, at bedømmelsen af ligheden alene kan afhænge af den dominerende bestanddel. 43 Heraf følger, at Retten har foretaget en urigtig anvendelse af artikel 8, stk. 1, litra b), i forordning nr. 40/94. 44 Under disse omstændigheder kan Harmoniseringskontoret med føje hævde, at den appellerede dom er behæftet med en retlig fejl.«
Påstand om delvis annullation af Kommissionens beslutning 2003/536/EF af 22. juli 2003 om at udelukke visse udgifter, som medlemsstaterne har afholdt for Den Europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget (EUGFL), Garantisektionen, fra EF-finansiering (EUT L 184, s. 42), for så vidt som den udelukker visse udgifter afholdt af Den Italienske Republik i finansårene 1999-2002.
189

Retten skal bemærke, at ifølge den første Altmark-betingelse »skal den pågældende virksomhed faktisk være pålagt at opfylde forpligtelser til offentlig tjeneste, og disse forpligtelser skal være klart defineret« (Altmark-dommen, nævnt i præmis 188 ovenfor, præmis 89). Ifølge anden Altmark-betingelse »skal de kriterier, der er grundlaget for beregningen af kompensationen, være fastlagt på forhånd på en objektiv og gennemsigtig måde for at undgå, at kompensationen indebærer en økonomisk fordel, der kan begunstige den pågældende virksomhed i forhold til de konkurrerende virksomheder« (Altmark-dommen, nævnt i præmis 188 ovenfor, præmis 90). Ifølge den tredje Altmark-betingelse »må kompensationen ikke overstige, hvad der er nødvendigt for helt eller delvis at dække de udgifter, der er afholdt ved opfyldelsen af forpligtelserne til offentlig tjeneste, idet der skal tages hensyn til de hermed forbundne indtægter og til en rimelig fortjeneste ved opfyldelsen af forpligtelserne« (Altmark-dommen, nævnt i præmis 188 ovenfor, præmis 92). Endelig følger det af den fjerde Altmark-betingelse, at »når udvælgelsen af den virksomhed, der skal overdrages en forpligtelse til offentlig tjeneste, i et konkret tilfælde ikke gennemføres inden for rammerne af en procedure for tildeling af offentlige kontrakter, som giver mulighed for at udvælge den ansøger, der kan levere de pågældende ydelser til de laveste omkostninger for samfundet, skal størrelsen af den nødvendige kompensation fastlægges på grundlag af en analyse af de omkostninger, som en gennemsnitsvirksomhed, der er veldrevet og tilstrækkeligt udstyret til at kunne opfylde de stillede krav til den offentlige tjeneste, ville have ved at opfylde forpligtelserne, idet der skal tages hensyn til de hermed forbundne indtægter og til en rimelig fortjeneste ved opfyldelsen af forpligtelserne« (Altmark-dommen, nævnt i præmis 188 ovenfor, præmis 93).
Hvad angår dommen i sag T-457/04, for det første en påstand om annullation af Kommissionens afslag på at opfylde punkt 1) af konklusionen i Rettens dom af 8. juni 2000, Camar og Tico mod Kommissionen og Rådet (forenede sager T-79/96, T-260/97 og T-117/98, Sml. II, s. 2193), indeholdt i skrivelse af 10. september 2004, for det andet om, at Kommissionen tilpligtes at opfylde punkt 1) af konklusionen i den nævnte dom i sagen Camar og Tico mod Kommissionen og Rådet ved betaling af et beløb svarende til værdien af de ikke-udstedte licenser, og for det tredje om, at Kommissionen tilpligtes at betale erstatning for den ikke-økonomiske skade, samt for så vidt angår dommen i sag T-223/05, en påstand om, at Kommissionen tilpligtes at betale erstatning for den af sagsøgeren lidte skade i henhold til Det Europæiske Fællesskabs ansvar uden for kontraktforhold.
143

Det skal i denne forbindelse bemærkes, at det fremgår af fast retspraksis (Domstolens dom af 25.10.1983, sag 107/82, AEG mod Kommissionen, Sml. s. 3151, præmis 141-143, og Rettens dom af , sag T-275/94, CB mod Kommissionen, Sml. II, s. 2169, præmis 46-49, samt dommen i sagen LR af 1998 mod Kommissionen, nævnt i præmis 43 ovenfor, præmis 395 og 396), at de beføjelser, Kommissionen råder over i medfør af artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17, omfatter adgangen til at fastsætte bødernes forfaldsdato og den dato, fra hvilken der påløber renter, samt den rentesats, der skal anvendes, og til at give anvisninger på, hvorledes beslutningen skal opfyldes, ved eventuelt at stille krav om, at der stilles bankgaranti til sikkerhed for betaling af bødebeløbene og renter heraf. Dersom Kommissionen ikke havde disse beføjelser, ville den fordel, som virksomhederne kan opnå ved for sen betaling af bøderne, således medføre en svækkelse af de sanktioner, som Kommissionen har truffet afgørelse om at anvende ved udførelsen af sin opgave, som er at påse, at konkurrencereglerne anvendes korrekt. Der kan således retmæssigt stilles krav om morarenter af bøderne med henblik på at undgå, at den tilsigtede virkning af traktaten ophæves ved fremgangsmåder, som virksomheder, der udsætter betalingen af pålagte bøder, ensidigt tager i anvendelse, og for at udelukke, at disse virksomheder opnår en fordel i forhold til virksomheder, som betaler de bøder, der er pålagt dem (Tokai I-dommen, nævnt i præmis 62 ovenfor, præmis 475).
RETTENS DOM (Syvende Afdeling)

15. oktober 2008

Sag T-160/04

Gerasimos Potamianos

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Personalesag – midlertidigt ansat – manglende forlængelse af tidsbestemt ansættelseskontrakt«

Angående: Påstand om annullation af ansættelsesmyndighedens afgørelse om ikke at forlænge sagsøgerens kontrakt som midlertidigt ansat.

Udfald: Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber frifindes. Gerasimos Potamianos og Kommissionen bærer hver deres egne omkostninger.

Sammendrag

1. Tjenestemænd – søgsmål – forudgående administrativ klage – frister – begyndelsestidspunkt

(Tjenestemandsvedtægten, art. 90, stk. 1)

2. Tjenestemænd – midlertidigt ansatte – ansættelse – forlængelse af tidsbestemt ansættelseskontrakt – administrationens skønsbeføjelse

(Ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte, art. 8 og art. 47, stk. 1)

1. Selv om det normalt er fra tidspunktet for undertegnelsen, at en kontrakt får retsvirkning, og at det følgelig er fra datoen for underskrivelsen, at fristen for rettidig indbringelse af en klage i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 1, beregnes, udgør afgørelsen om ikke at forlænge en kontrakt for en midlertidig ansat dog en afgørelse, der er adskilt fra den pågældende kontrakt, og kan derfor være genstand for en klage og i påkommende tilfælde et søgsmål inden for rammerne af de vedtægtsmæssige frister.

(jf. præmis 21)

Henvisning til: Retten, 11. juli 2002, forenede sager T-137/99 og T-18/00, Martinez Paramo m.fl. mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A, s. 119, og II, s. 639, præmis 56.

2. Selv om en kontrakt som midlertidigt ansat i henhold til artikel 8 i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte kan forlænges, er der ikke tale om en ret, men blot om en mulighed, som ansættelsesmyndigheden kan udnytte efter en konkret vurdering. Fællesskabets institutioner har nemlig et vidt skøn ved organisationen af deres tjenestegrene, afhængigt af de opgaver, som er overdraget dem, og – under hensyntagen til disse opgaver – ved placeringen af det personale, som de har til rådighed, dog på den betingelse, at denne placering sker i tjenestens interesse.

(jf. præmis 30)

Henvisning til: Domstolen, 14. juli 1983, sag 176/82, Nebe mod Kommissionen, Sml. s. 2475, præmis 18; Domstolen, 21. juni 1984, sag 69/83, Lux mod Revisionsretten, Sml. s. 2447, præmis 17.
Det skal for det første bemærkes, at det omhandlede dokument vedrører »fremgangsmåden ved beregning af priser på børster til elektriske motorer«, og at den første del af dokumentet vedrører »bilbørster« og »FHP-børster«. Efter at have beskrevet sammenhængen for anmodningen vedrørende disse to produkter i lignende vendinger som dem, der er nævnt i præmis 110 ovenfor, har LCL anført følgende:

»I en sådan sammenhæng havde aftalerne mellem konkurrenterne i den periode, der er omfattet af overtrædelsen, ikke alene til formål at forsøge at modstå det meget ulige styrkeforhold til fordel for kunderne.

[…]

Priserne på produkterne »bilbørster« og »FHP-børster« har aldrig været til diskussion inden for rammerne af de tekniske møder [i European Carbon and Graphite Association]. De er aldrig blevet fastsat på grundlag af fremgangsmåder eller takster, der var fælles for de forskellige konkurrenter.

I undersøgelsesperioden, som blev afsluttet i 1999, indgik konkurrenterne aftaler med henblik på de årlige forhandlinger med kunderne om udveksling af oplysninger og argumenter, som hver konkurrent efterfølgende forsøgte at anvende for at modstå presset fra kunderne og deres vedvarende krav om prisnedsættelser.

[…]

Konklusion

I den periode, hvor overtrædelserne fandt sted, blev der indgået aftaler mellem konkurrenterne om »bilbørster« og »FHP-børster« med henblik på at hjælpe konkurrenterne til bedst at modstå det stærke pres og gentagne krav om prisnedsættelser fra kunderne.«
218

Betragtning 232 til beslutningen lyder således: »Under alle omstændigheder kan Kommissionen ikke anerkende [LCL’s] påstand om, at virksomheden ikke deltog i den kartelaktivitet, der bestod i at udelukke færdigvareproducenterne under foregivelse af, at virksomheden selv havde anvendt alle de blokke, den havde fremstillet. Som angivet i [punkt] 7.8, deltog [LCL] rent faktisk i den kartelpraksis, der bestod i enten ikke at sælge blokke til færdigvareproducenterne eller kun at sælge blokke til meget høje priser. På kartelmødet den 14. oktober 1993 udtalte [LCL] således som svar på spørgsmålet »Skal vi sælge blokke og give afkald på vor fortjenstmargen eller ej?«, at [LCL] ville »prøve at sælge så få blokke som muligt, og [at virksomheden mente], at det [var] ønskværdigt, at blokkene kun [blev solgt] til [kartelmedlemmernes] egne selskaber«. Selv hvis [LCL] ikke selv deltog i den faktiske boykot af færdigvareproducenterne, står det klart, at virksomheden samtykkede i kartellets generelle politik med hensyn til at ophøre med at forsyne færdigvareproducenterne eller at kun at sælge til dem til meget høje priser, og at [LCL] i lighed med de øvrige medlemmer af kartellet drog fordel af formindskelsen af konkurrencen fra de nævnte producenter. Disse faktiske omstændigheder er tilstrækkelige til at fastslå, at [LCL] bærer et ansvar.«
Den 19. november 2002 tilsendte de franske myndigheder Kommissionen en »meddelelse«, hvori de dels beskrev FT’s daværende finansielle situation og fremhævede selskabets »udmærkede driftsresultater«, dels oplyste, at de agtede at deltage i en rekapitalisering af FT på markedsvilkår, og nærmere redegjorde for deres bidrag til genopretningsplanen for FT. De franske myndigheder anførte bl.a. følgende i meddelelsen:

»Med henblik på at give [FT] det råderum, som er nødvendigt for at kunne henvende sig til markedet på de bedst mulige vilkår og det mest belejlige tidspunkt, er [den franske stat] indstillet på at foregribe sin deltagelse i kapitalforhøjelsen ved at yde et aktionærlån, som konverteres til kapital, når der udstedes nye obligationer. Størrelsen af dette lån vil svare til hele eller en del af [den franske stats] deltagelse i den kommende kapitalforhøjelse og vil kunne andrage indtil 9 [mia. EUR]. Lånet vil være midlertidigt, og det er et krav, at det konverteres til obligationer. Det vil kun blive udbetalt, hvis og efterhånden som [FT] får behov for det. Desuden vil det blive forrentet på de nuværende markedsvilkår, og renterne vil blive konverteret til kapital.

[Den franske stat] vil deltage i genopretningsplanen for [FT] gennem den statslige industrielle og kommercielle virksomhed ERAP, som vil yde [FT] et aktionærlån og blive en væsentlig aktionær i selskabet, når lånet er blevet konverteret til kapital. Den statslige deltagelse i [FT] vil indgå på aktivsiden for denne offentlige virksomhed, mens der på passivsiden vil indgå obligationsgæld. Valget af ERAP er et udtryk for [den franske stats] ønske om at lade det økonomiske bidrag fremstå klart ved at placere det i et organ, som er oprettet til sådanne formål.«
2)

Arch Chemicals, Inc., Arch Timber Protection Ltd, Rhodia UK Ltd, Sumitomo Chemical (UK) plc og Troy Chemical Co. BV bærer deres egne omkostninger og betaler de af Europa-Kommissionen afholdte omkostninger, herunder for så vidt angår Sumitomo Chemical (UK) plc omkostningerne i sagen om foreløbige forholdsregler.
2)

Arch Chemicals, Inc., Arch Timber Protection Ltd, Rhodia UK Ltd, Sumitomo Chemical (UK) plc og Troy Chemical Co. BV bærer deres egne omkostninger og betaler Kommissionens omkostninger.