ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
DOMSTOLENS DOM

AF 14. DECEMBER 1972 ( 1 )

Boehringer Mannheim GmbH

mod Kommissionen for De europæiske Fællesskaber

Sag 7/72

Sammendrag

Konkurrence – karteller – forbud – overtrædelse af fællesskabsreglerne – fællesskabssanktioner og nationale sanktioner pålagt af myndighederne i en medlemsstat eller en tredjestat – sammenfald – Kommissionens hensyntagen – kriterier

(EØF-traktatens artikel 85, Rådets forordning nr. 17, artikel 15)

Ved fastsættelsen af en bøde er Kommissionen forpligtet til at tage hensyn til sanktioner, som allerede måtte være pålagt den samme virksomhed for det samme forhold, når der er tale om sanktioner for overtrædelse af en medlemsstats kartelregler, og overtrædelsen således er sket på fællesskabsområdet. Kommissiones eventuelle hensyntagen til en sanktion pålagt af en tredjestats myndigheder forudsætter, at der er identitet mellem de forhold, der er gjort gældende mod den sigtede virksomhed af henholdsvis Kommissionen og myndighederne i den pågældende tredjestat.

( 1 ) – Processprog: Tysk.
Domstolens kompetence i henhold til EØF-traktatens artikel 177 til at træffe afgørelse om gyldigheden af retsakter fra Fællesskabets institutioner indeholder ingen begrænsning med hensyn til de grunde, der kan påberåbes til anfægtelse af gyldigheden af disse retsakter. Den omfatter derfor alle de ugyldighedsgrunde, som retsakterne kan være behæftet med.

Såfremt ugyldigheden påberåbes for en national ret, skal den nævnte bestemmelse desuden være således beskaffen, at Fællesskabets borgere med retsvirkning kan gøre den gældende ved domstolene.

For at en fællesskabsretsakts uforenelighed med en folkeretlig bestemmelse kan påvirke retsaktens gyldighed, skal Fællesskabet først og fremmest være bundet af denne bestemmelse.

Over alt, hvor Fællesskabet i medfør af EØF-traktaten har overtaget beføjelser, der tidligere udøvedes af medlemsstaterne inden for anvendelsesområdet for Den almindelige Overenskomst om told og udenrigshandel (GATT), binder bestemmelserne i denne overenskomst Fællesskabet.
En subdelegation eller afvigelse fra de kriterier, som Kommissionen har fastlagt i sin afgørelse af 26. februar 1971 for den interne sagsfordeling, kan kun bevirke ugyldighed af en retsakt, der er udfærdiget af administrationen, når der er fare for, at retsakten gør indgreb i de garantier, der er indrømmet tjenestemændene i henhold. til vedtægten eller i henhold til princip perne for god ledelse inden for personaleadministration.
DOMSTOLENS DOM (ANDEN AFDELING)

AF 30. MAJ 1973 ( 1 )

Robert De Greef

mod Kommissionen for De europæiske Fællesskaber

Sag 46/72

Sammendrag

En subdelegation eller afvigelse fra de kriterier, som Kommissionen har fastlagt i sin afgørelse af 26. februar 1971 for den interne sagsfordeling, kan kun bevirke ugyldighed af en retsakt, der er udfærdiget af administrationen, når der er fare for, at retsakten gør indgreb i de garantier, der er indrømmet tjenestemændene i henhold til vedtægten eller i henhold til principperne for god ledelse inden for personaleadministration.

Det forhold, at disciplinærrådets formand har underskrevet de forskellige retsakter vedrørende den disciplinære forfølgning, udgør blot en normal udøvelse af hans kompetence, der omfatter beføjelsen til at attestere procedurens rigtige forløb og til at gøre rådets retsakter autentiske.
En tjenestemand, der ved for sent at give meddelelse til administrationen om ændring i hans familieforhold, ved sin egen adfærd har bragt sig i en ukorrekt retsstilling, kan ikke påberåbe sig god tro som argument for ikke at skulle tilbagebetale et tillæg, som han fejlagtigt er fortsat med at oppebære.
Når en tjenestemand finder, at det arbejde, der er blevet ham anvist, ikke er foreneligt med hans sundhedstilstand, kan han anmode om en anden tilknytning, dog at han, mens han afventer en sådan ændring, har pligt til at møde på arbejdet og udføre de funktioner, som svarer hertil.
DOMSTOLENS DOM (ANDEN AFDELING)

AF 8. MAI 1973 ( 1 )

Anna Maria Campogrande

mod Kommissionen for De europæiske Fællesskaber

Sag 60/72

Sammendrag

Tjenestemænd – Sager mod administrationen – Klage – Begreb

(Tjenestemandsvedtægtens artikel 90, stk. 2)

Et brev, der støttes på uofficielle oplysninger, og som er sendt til Kommissionen flere uger før bekendtgørelsen af den anfægtede beslutning, udgør ikke en kla ge over en akt, der indeholder et klagepunkt i den i tjenestemandsvedtægtens artikel 90, stk. 2 forudsatte betydning.

( 1 ) – Processprog: Fransk.
Når Domstolen træffer afgørelse i medfør af artikel 177, er den ikke kompetent til at anvende fællesskabsregelen på et konkret tilfælde og følgelig heller ikke til at bedømme en bestemmelse i national ret i relation til denne regel. Den kan imidlertid forsyne en national domstol med sådanne fortolkningsmomenter vedrørende fællesskabsretten, som kan være nyttige for denne ved vurderingen af nævnte bestemmelses virkninger. (EØF-traktatens artikel 177).
DOMSTOLENS DOM (FØRSTE AFDELING)

AF 5. APRIL 1973 ( 1 )

Marie Noé-Dannwerth

mod Europa-Parlamentet

Sag 51/72

Sammendrag

I mangel af modsat bestemmelse i vedtægten kan en tjenestemands tilknytning til den sociale sikringsordning, oprettet af Fællesskabet, ikke bestrides, så længe han beholder sin status som tjenestemand. Selv om denne ordning faktisk er af kontributiv karakter, udgør indbetaling af bidrag for så vidt ikke en nødvendig betingelse for tilknytning, da administrationen i de tilfælde, hvor tjenestemanden mister retten til sit vederlag, enten kan gøre det muligt for ham at fortsætte med at betale sine bidrag eller selv direkte kan indbetale bidragene og derefter søge dem dækket ad retslig vej.

Det forhold, at den sygdom, som tjenestemanden lider af, ikke berettiger dennes udeblivelse fra tjenesten, medfører ikke nødvendigvis, at alle de udgifter, som er afholdt på grund af denne sygdom, også er uberettigede, og at de ikke giver ret til nogen ydelse.
Et brev fra en tjenestemand, som skal henlede den kompetente myndigheds opmærksomhed på de rettigheder, som han mener at kunne gøre gældende med hensyn til de beløb, som skal lægges til ved beregningen af hans pension, kan ikke betragtes som en anmodning, der får fristen i forbindelse med den stiltiende afvis-ningsbeslutning til at løbe.
DOMSTOLENS DOM

AF 14. MARTS 1973 ( 1 )

Westzucker GmbH

mod Einfuhr- und Vorratsstelle fur Zucker

anmodning om præjudiciel afgørelse, indgivet af Verwaltungsgerichtshof Hessen

»Denatureringspræmier for sukker«

Sag 57/72

Sammendrag

I det omfang, Rådet ikke selv har truffet bestemmelser i gennemførelsesforordning nr. 768/68, er Kommissionen i henhold til artikel 9, stk. 8 i forordning nr. 1009/67 bemyndiget til at udøve de beføjelser, som er nødvendi ge for at sikre denatureringspræmie-ordningens funktion. Heraf følger, at Kommissionen med forbehold af de af Rådet fastlagte almindelige regler er berettiget til at træffe afgørelse såvel om ydelsen som om størrelsen af denatureringspræmierne, og at den dermed også har beføjelse til at bestemme, at de skal suspenderes. I den forbindelse tilkommer det ligeledes Kommissionen at fastlægge den passende tekniske fremgangsmåde, hvilket indebærer, at den i stedet for at suspendere præmien kan fastsætte den til nul efter en afgiftsmæssig kurant og i fællesskabsretten optaget fremgangsmåde.

Af forordning nr. 1009/67 kan det ikke udledes, at fællesskabslovgiveren har villet opstille nogen rangfølge mellem de forskellige former for intervention på sukkermarkedet. Valget er en funktion både af de varierende markedskonjunkturer, den økonomiske byrde, der følger af den valgte foranstaltnings gennemførelse, og de vanskeligheder, som afsætningen af denatureret sukker kan skabe på foderstofmarkedet.

Ved intervention på sukkermarkedet har Kommissionen således en vidtgående skønsbeføjelse, der udelukker enhver automatisme, og som skal udøves i lyset af de erhvervspolitiske mål, der er fastsat i forordning nr. 1009/67 inden for rammerne af den fælles landbrugspolitik. Ved kontrollen med, hvorvidt denne beføjelse udøves retmæssigt, må retterne ikke erstatte de pågældende myndigheders skøn med deres eget: de skal begrænse sig til at vurdere, om skønnet er åbenbart urigtigt, eller om det er behæftet med magtfordrejning.

Et af formålene med forvaltningskomitéproceduren er at gøre det muligt for Kommissionen at forberede inter ventionsforanstaltninger i nær kontakt med de nationale myndigheder, som har til opgave at forvalte den pågældende markedssektor. Det er i overensstemmelse med selve fællesskabsbegrebet, at medlemsstaterne gør deres interesser gældende inden for rammerne af de mekanismer for kollektiv forhandling, som er skabt af hensyn til gennemførelsen af den fælles landbrugspolitik, mens det tilkommer Kommissionen gennem sine foranstaltninger at udjævne eventuelle interessekonflikter af hensyn til almeninteressen.

EØF-traktatens artikel 191 har forbeholdt de kompetente institutioner at fastsætte datoen for ikrafttrædelsen af retsakter med karakter af forordninger under hensyn til de foreliggende omstændigheder. Den umiddelbare ikrafttrædelse behøver ingen særlig begrundelse, dersom den modsvarer uomgængelige effektivitetshensyn, som ligger i selve karakteren af den foranstaltning, forordningen fastsætter.
DOMSTOLENS DOM

af 13. marts 1973 ( 1 )

Mij PPW Internationaal N.V.

mod Hoofdproduktschap voor Akkerbouwprodukten

anmodning om præjudiciel afgørelse, indgivet af College van Beroep voor het Bedrijfsleven

Sag 61/72

Sammendrag

Landbrug – Fælles markedsordning – Sukker – Samhandel med tredjelande – Import- eller eksportlicens – Udstedelse – Medlemsstaternes beføjelser og forpligtelser

(Forordning nr. 1009/67/EØF, artikel 11; forordning (EØF) nr. 1373/70, artiklerne 8, 9 og 15)

Bestemmelserne i artikel 11, stk. 1, i Rådets forordning nr. 1009/67/EØF af 18. December 1967 (EFT specialudgave 1967, s. 281; original reference JO nr. 308, s. 1) samt artikel 8, stk. 2, artikel 9, stk. 1, 1. og 2. afsnit samt artikel 15, stk. 4, i Kommissionens forordning (EØF) nr. 1373/70 af 10. juli 1970 (EFT specialudgave 1970 (II), s. 382; original reference JO nr. L 158, s. 1) skal fortolkes således, at selv om de overlader de kompetente nationale myndigheder valget af metoder og midler ved overgivelse til an søgeren af forudfastsættelsesattester og partiallicenser, indebærer kravet om udstedelse eller udlevering af attesten eller partiallicenserne dog en forpligtelse for myndighederne til at sikre, at dokumenterne virkelig når frem til ansøgeren.

Den kompetente nationale myndighed har ikke opfyldt den oven for omtalte forpligtelse ved at sende de ovennævnte dokumenter pr. post, når disse ikke er nået frem til adressaten af grunde, som denne ikke er ansvarlig for.

( 1 ) – Processprog: Hollandsk.
Artikel 177 hjemler en partsprocedure, der ikke er at anse som et tvistemål, og som udgør et led i den sag, der verserer for den nationale ret, parterne i hovedsagen alene opfordres til at udtale sig inden for de retlige rammer, der er afstukket af den nationale ret.

Med udtrykket »sagens parter« sigter artikel 20 i Protokollen vedrørende statutten for EØF-Domstolen til dem, der har denne egenskab i den sag, der verserer for den nationale ret.
Forbudet mod forskelsbehandling omhandlet i artikel 95 gælder ikke alene satsen, men også beskatningsgrundlaget. Traktatens artikel 95 må således fortolkes således, at den for byder et afgiftssystem, efter hvilket indførte varer i anledning af en operation, som for det lignende indenlandske produkt i samme omsætningsled kun udgør en afgiftspligtig operation, bliver pålagt omsætningsafgift to gange, som om de havde været genstand for to forskellige transaktioner.
34.

dette anbringende sigter i det væsentlige på, at selv om beslutningens konklusion vedrører en hel række reguleringer omfattende de almindelige bestemmelser og bestemmelserne på prisområdet (Algemene Bepalingen en Prijsvoorschriften der VCH), prislisterne I-VI (Prijsbladen I-VI), de almindelige købs- og salgsvilkår (Algemene Koop- en Verkoopvoorwaarden 1955 FGB-RBB) og de supplerende købs- og salgsvilkår (Aanvullende Koop- en Verkoopvoorwaarden van de VCH), gør begrundelsen, som udtrykkeligt henviser til de første af disse dokumenter, det ikke muligt at skelne de grunde, der foranledigede Kommissionen til også at påtale de »almindelige« og de »supplerende købs- og salgsvilkår«.
DOMSTOLENS DOM

AF 4. OKTOBER 1972

Georg Brunner KG

mod Hauptzollamt Hof

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Finanzgericht München)

»Oprindelse i Polen«

Sag 9/72

Processprog: Tysk

Angående:

En anmodning om præjudiciel afgørelse vedrørende fortolkningen af artikel 1 i Kommissionens forordning nr. 565/68 af 24. april 1968 (EFT 1968 I, s. 104; org. reg. JO L 107, s. 7) om ikke-fastsættelse af tillægsbeløb for slagtede høns, ænder og gæs fra Polen.

Domskonklusion :

Artikel 1 i forordning nr. 565/68 skal fortolkes således, at varerne skal anses for at være »fra« Polen, når de indtil deres levering i Fællesskabet forbliver til rådighed for og undergivet direkte kontrol af sælgeren, som i forhold til folkerepublikken Polen er bundet til at overholde de indgåede forpligtelser vedrørende priserne, og når de ikke i løbet af transporten er blevet toldbehandlet, bragt i fri omsætning eller på nogen måde forarbejdet.

Generaladvokatens forslag til afgørelse:

Oprindelseslandet efter betydningen i forordning nr. 565/68 er det land, fra hvilket en vare afsendes og transporteres direkte til Fællesskabet. Berører en vare efter at have forladt afsendelseslandet og før ankomsten til fællesskabet tredjelandes territorium, skal den anses for at være transporteret direkte, såfremt den ikke har hvilet i et gennemgangsland eller i dette været genstand for andre retsakter end sådanne, som er snævert forbundne med forsendelsen og hverken afbryder denne eller ændrer varens bestemmelsessted.

Sammendrag

Landbrug — falles markedsordninger — fjerkrækød — import fra Polen — begreb

(Forordning nr. 565/68, art. 1)

Artikel 1 i forordning nr. 565/68 skal fortolkes således, at varerne skal anses for at være »fra« Polen, når de indtil deres levering i Fællesskabet forbliver til rådighed for og undergivet direkte kontrol af sælgeren, som i forhold til folkerepublikken Polen er bundet til at overholde de indgåede forpligtelser vedrørende priserne, når de ikke i løbet af transporten er blevet toldbehandlet, bragt i fri omsætning eller på nogen måde forarbejdet.
9.

med henblik på afgørelsen af den for Tribunal du travail indbragte tvist er det følgelig nødvendigt at kvalificere den i den belgiske lov hjemlede ydelse med hensyn til de kriterier, som er afgørende for forordning nr. 3's anvendelsesområde, for at det kan afgøres, om den i loven krævede gensidighedsbetingelse kan finde anvendelse;
2.

Såfremt en stat havde gjort brug af sin mulighed i henhold til nævnte artikel 20 i forordning nr. 19/62 for at yde sådanne restitutioner, var den ikke ifølge fællesskabsretten forpligtet til at betale disse inden for en vis frist.
DOMSTOLENS DOM

AF 6. JUNI 1972

Salvatore Murru

mod Caisse régionale d'assurance maladie de Paris

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Cour d'appel de Paris)

Sag 2/72

Processprog: Fransk

Angående:

En anmodning om præjudiciel afgørelse vedrørende fortolkningen af artiklerne 1 , litra r), 27, 28 og 33 i Rådets forordlllning nr. 3 af 25. september 1958 om social sikring af vandrende arbejdstagere.

Domskonklusion :

Ved afgørelsen af, om og i hvilket omfang en arbejdsløshedsperiode kan ligestilles med en beskæftigelsesperiode med henblik på fastsættelsen af en vandrende arbejdstagers rettigheder vedrørende tildeling af invalidepension, skal den lovgivning lægges til grund, i henhold til hvilken den nævnte periode er tilbagelagt.

Generaladvokatens forslag til afgørelse:

Der kan ikke gives sagsøgeren medhold, da han til støtte for sit standpunkt udover at henvise til artikel 28 i forordning nr. 3, egentlig kun på meget vag måde har kunnet henvise til ånden og principperne i forordning nr. 3 samt til nødvendigheden af en liberal fortolkning af hensyn til de vandrende arbejdstagere, der er begunstiget heraf. Følgelig bør der i overensstemmelse med Kommissionen og sagsøgte i hovedsagen svares således på det stillede spørgsmål:

Ved afgørelsen af, om bestemte perioder, særlig arbejdsløshedsperioder, med hensyn til et krav på invalidepension kan anses som ligestillede perioder og sidestillet med forsikrings-eller beskæftigelsesperioder, følger det af artikel 1 , litra r) i forordning nr. 3 , at det afgørende er lovgivningen i den medlemsstat, i henhold til hvilken de pågældende perioder er tilbagelagt.

Sammendrag

Social sikring af vandrende arbejdstagere — forsikring mod invaliditet, alderdom og død — sammenlægning af tilbagelagte forsikringsperioder — arbejdsløshedsperiode — ligestilling med en beskæftigelsesperiode — kriterier

(Kadets forordning nr. 3, artikel 1, litra r) og artikel 27)

Det følger af artikel 1, litra r) i forordning nr. 3, at der ved afgørelsen af, om og i hvilket omfang en arbejdsløshedsperiode kan ligestilles med en beskæftigelsesperiode med henblik på fastsættelsen af en vandrende arbejdstagers rettigheder vedrørende tildeling af en pension ved invaliditet, alderdom og død, skal lægges den lovgivning til grund, i henhold til hvilken den nævnte periode er tilbagelagt.
Bortset fra de pligter, der i medfør af vedtægtens artikel 24 påhviler administrationen, følger det af almindelige retsprincipper og af principperne for god forvaltning, at administrationen i tilfælde af alvorlige beskyldninger fra en tjenestemands overordnede vedrørende tjenestemandens faglige hæderlighed ved udøvelsen af sin tjeneste træffer enhver hensigtsmæssig foranstaltning for at konstatere, om beskyldningerne er begrundede. Hvis de ikke er dette, påhviler det administrationen at afvise dem og tage ethvert skridt for at genoprette det skadede omdømme. Under alle omstændigheder påhviler det administrationen at undgå en ikke strengt nødvendig offentliggørelse af beskyldningerne.
Når Fællesskabet ifalder ansvar som følge af en af dets institutioners handlinger, repræsenteres det for Domstolen af den eller de institutioner, som det ansvarspådragende forhold lægges 4. til last.

Selv om Rådet ved indførelse af en afledet enhedsinterventionspris har undladt at kompensere for de ulemper, som indirekte måtte være påført de tyske møllerier i forhold til deres franske konkurrenter, kan en sådan undladelse dog ikke medføre, at de omhandlede bestemmelser bliver ulovlige. Rådet var ikke forpligtet til at undersøge, om omstændigheder af en så speciel art kunne stille sig hindrende i vejen for anvendelsen af bestemmelser, som under normale forhold havde vist sig egnede.
Kommissionen skal ved udløbet af prøvetiden meddele den pågældende tjenestemand på prøve udtalelsen, for at han kan fremsætte sine bemærkninger, men den er ikke forpligtet til også at give ham lejlighed til at udtale sig om dens hensigt til at afskedige ham som følge af udtalelsens negative karakter, selv om udtalelsens konklusion ikke går ud på en øjeblikkelig afskedigelse men på en forlængelse af prøvetiden. Hvis Kommissionen alligevel gør dette, idet den herved følger principperne for god administration, kan den give en meget kort frist til at svare, uden at afskedigelsen af den grund bliver mangelfuld.
DOMSTOLENS DOM (ANDEN AFDELING)

AF 12. JULI 1973 ( 1 )

Leandro Tontodonati

mod Kommissionen for De europæiske Fællesskaber

Sag 28/72

Sammendrag

Tjenestemænd – Opgaver – Niveau – Overkvalificeret arbejde – Accept – Omplacering – Ret – Udeblivelse

(Tjenestemandsvedtægtens artikel S)

En tjenestemands udførelse af opgaver på et højere niveau end det, der svarer til hans lønklasse, kan udgøre et moment, der skal tages i betragtning ved forfremmelse, men giver ikke vedkommende krav på at blive omplaceret.

( 1 ) – Processprog: Italiensk.
Da det er Traktatens mål effektivt at bringe medlemsstaternes traktatkrænkelser og disses følger, både allerede indtrådte og fremtidige, til ophør, tilkommer det de fællesskabsmyndigheder, der har til opgave at sikre Traktatens overholdelse, at bestemme det omfang, hvori den medlemsstaten påhvilende forpligtelse i givet fald kan konkretiseres i begrundede udtalelser eller beslutninger i medfør af artiklerne 169 eller 93, stk. 2 eller i en til Domstolen indgivet stævning. En påstand fra Kommissionens side gående ud på at få fastslået, at en medlemsstat ved at undlade at træffe bestemte foranstaltninger har krænket trak tatmæssige forpligtelser, kan altså antages til realitetsbehandling.
Kravene i Traktatens artikel 190 er opfyldt, når begrundelserne giver en forklaring på det væsentlige i institutionernes offentligretlige foranstaltninger. En særlig begrundelse kræves ikke til støtte for alle de enkeltheder, som en sådan foranstaltning kan bestå af, når disse falder inden for helhedens systematik.

For så vidt angår de produkter, der er afledt af byg, kan kriterier »indhold af stivelse på 28 vægtprocent og derunder« i underposition 23.02 A i bilaget forordning nr. 360/67 af 25. juli 1967 og i den fælles toldtarif som fastsat ved forordning nr. 950/68 af 28. juni 1968 ikke tjene som afgrænsning mellem toldpositionerne 11.01, »mel af korn«, og 23.02, »klid og andre restprodukter fra sigtning, formaling og anden bearbejdning af korn«. Det er kun et af kriterierne for tarifering inden for en af underpositionerne 23.02 A.
DOMSTOLENS DOM

AF 7. JUNI 1973 ( 1 )

C. J. Walder

mod Bestuur der Sociale Verzekeringsbank

anmodning om præjudiciel afgørelse, indgivet af Centrale Raad van Beroep

Sag 82/72

Sammendrag

Social sikring af vandrende arbejdstagere – Fællesskabsretlige bestemmelser – Afløsning af overenskomster om social sikring afsluttet mellem medlemsstater – Bindende virkning

(Rådets forordning nr. 3, artikel 5, artikel 6, stk. 2; Kadets forordning nr. 1408/71, artikel 6, artikel 7)

I henhold til artiklerne 5 og 6 i forordning nr. 3 træder forordningen i stedet for bestemmelserne i overenskomster om social sikring afsluttet mellem medlemsstater. Denne regel har bindende virkning og tillader ikke andre undtagelser end dem, der udtrykkeligt er fastsat i forordningen. Det er ikke tilstrækkeligt til at retfærdiggøre en undtagelse fra denne regel, at disse overenskomster for den personkreds, der er omfattet af forordning nr. 3, indebærer større fordele end dem, der følger af denne forordning. Artiklerne 6 og 7 i Rådets forordning nr. 1408/71 har ifølge deres indhold og formål en betydning, der er analog med betydningen af artiklerne 5 og 6 i forordning nr. 3.

( 1 ) – Processprog: Hollandsk.
Artikel 65 i tjenestemandsvedtægten overlader til Rådet at vælge de midler og former, som synes bedst egnede til gennemførelse af en lønpolitik, der svarer til kriterierne i artikel 65; det står Rådet, som er ansvarlig for personalelovgivningen, frit for blandt de metoder, som det benytter ved gennemførelsen af artikel 65, at tage også sådanne fremgangsmåder i anvendelse, som inddrager arbejdsmarkedets parter, således som de praktiseres under forskellige former i medlemsstaterne og i overensstemmelse med almindelig praksis i Fællesskabet at opdele sin beslutningsproces i flere på hinanden følgende faser.

Den omstændighed, at denne artikel, som giver Rådet en vid skønsmargin med hensyn til Fællesskabernes økonomiske og sociale politik, derved forpligter sig til at tage hensyn til alle de faktorer, som kan tages i betragtning, hindrer ikke, at denne institution i særlige tilfælde og under visse forudsætninger på forhånd på et tidligt stadium og for en begrænset tid fastlægger rammerne og kriterierne for sin afgørelse.