ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
48

Således som Bacardi og den franske regering har bemærket, krænkes den nævnte grundlæggende varemærkefunktion af enhver handling, der foretages af tredjemand, og som forhindrer indehaveren af et varemærke, der er registreret i en eller flere medlemsstater, i at udøve den eneret, der er anerkendt i den i denne doms præmis 32 anførte retspraksis, til at kontrollere den første markedsføring inden for EØS af de varer, der er forsynet med dette varemærke. Import af varer uden den berørte varemærkeindehavers samtykke og oplagring i afgiftsoplag af disse varer i afventning af, at de overgår til forbrug i Unionen, har den virkning at fratage indehaveren af det pågældende varemærke muligheden for at kontrollere den første markedsføring i EØS af de varer, der er forsynet med dennes varemærke. Sådanne handlinger krænker således den varemærkefunktion, der består i at identificere, hvilken virksomhed varerne hidrører fra, og under hvis kontrol den første markedsføring organiseres.
Samme direktivs artikel 4 fastsætter:

»1. Mærkningen skal give oplysning om materiale, som i henhold til bilag I udgør mindst 80% af overfladearealet af fodtøjets overdel og foring og bindsål og mindst 80% af rumfanget af ydersålen. Såfremt ingen af materialerne udgør mindst 80%, skal der gives oplysninger om de to vigtigste materialer, der indgår i sammensætningen.

2. Oplysningerne gives på fodtøjet. Fabrikanten eller dennes repræsentant, der er etableret i Fællesskabet, kan vælge mellem enten piktogrammer eller tekstangivelser, som defineret og vist i bilag I, på mindst det eller de sprog, som forbrugermedlemsstaten kan fastlægge i overensstemmelse med traktaten. Medlemsstaterne sørger i deres nationale bestemmelser for, at forbrugerne bliver korrekt informeret om piktogrammernes betydning, samtidig med at de påser, at sådanne bestemmelser ikke opstiller hindringer for samhandelen.

3. Mærkning i dette direktivs forstand består i at forsyne mindst det ene stykke fodtøj i hvert par med de foreskrevne oplysninger. Mærkningen kan trykkes, limes, præges på eller vedhæftes.

4. Mærkningen skal være synlig, solid og tilgængelig, og piktogrammerne skal være tilstrækkeligt store til, at det er let at forstå de anførte oplysninger. Mærkningen må ikke være vildledende for forbrugeren.

5. Fabrikanten eller dennes repræsentant, der er etableret i Fællesskabet, er ansvarlig for levering af mærkningen og for nøjagtigheden af de herpå anførte oplysninger. Hvis hverken fabrikanten eller dennes repræsentant er etableret i Fællesskabet, påhviler denne forpligtelse den person, som er ansvarlig for den første markedsføring i Fællesskabet. Detailhandleren skal påse, at det fodtøj, han sælger, er mærket i overensstemmelse med dette direktiv.«
47

Det følger heraf, at den af de omhandlede private pensionsfonde foretagne samordning havde til formål at gøre det muligt for dem at yde indflydelse på opbygningen og den reelle funktion af det nye marked for obligatorisk privatforsikring på et afgørende tidspunkt for dette markeds etablering.
7

Artikel 12 i direktiv 2004/38 med overskriften »Bevarelse af familiemedlemmers ret til ophold i tilfælde af unionsborgerens død eller udrejse« har følgende ordlyd: »1. En unionsborgers død eller udrejse fra værtsmedlemsstaten berører ikke retten til ophold for familiemedlemmer, der er statsborgere i en medlemsstat, jf. dog andet afsnit. Før de pågældende personer opnår ret til tidsubegrænset ophold, skal de dog opfylde betingelserne i artikel 7, stk. 1, litra a), b), c) eller d). 2. Familiemedlemmer, der ikke er statsborgere i en medlemsstat, mister ikke deres ret til ophold, hvis den unionsborger, de er knyttet til, afgår ved døden, for så vidt de har haft ophold i værtsmedlemsstaten som familiemedlemmer i mindst et år inden unionsborgerens død, jf. dog andet afsnit. Før de pågældende personer opnår ret til tidsubegrænset ophold, er deres ret til ophold fortsat betinget af, at de kan godtgøre, at de er arbejdstagere eller selvstændige erhvervsdrivende, eller at de råder over tilstrækkelige midler til sig selv og deres familiemedlemmer, således at deres ophold ikke bliver en byrde for værtsmedlemsstatens sociale system, og at de har en sygeforsikring i værtsmedlemsstaten, der dækker alle risici, eller at de i værtsmedlemsstaten har status som familiemedlem til en person, der opfylder disse krav. »Tilstrækkelige midler« er defineret i artikel 8, stk. 4. Sådanne familiemedlemmers ret til ophold bevares udelukkende på et personligt grundlag. 3. Hvis en unionsborger udrejser fra værtsmedlemsstaten eller afgår ved døden, bevarer unionsborgerens børn eller den person, som har den faktiske forældremyndighed, uanset nationalitet, retten til ophold, hvis børnene opholder sig i værtsmedlemsstaten og er tilmeldt en uddannelsesinstitution, indtil de har afsluttet deres studier.«
3

Første til tredje samt femte, sjette og trettende betragtning til forordning nr. 1889/2005 har følgende ordlyd: »(1) En af Fællesskabets opgaver er at fremme en harmonisk, afbalanceret og bæredygtig udvikling af den økonomiske virksomhed i Fællesskabet som helhed gennem oprettelsen af et fælles marked og en økonomisk og monetær union. Med henblik herpå indebærer det indre marked et område uden indre grænser med fri bevægelighed for varer, personer, tjenesteydelser og kapital. (2) Indførsel af udbyttet af ulovlige aktiviteter i det finansielle system og investering deraf efter hvidvaskning er til skade for en sund og bæredygtig økonomisk udvikling. Med Rådets direktiv 91/308/EØF af 10. juni 1991 om forebyggende foranstaltninger mod anvendelse af det finansielle system til hvidvaskning af penge (EFT L 166, s. 77) indførtes der en fællesskabsmekanisme til forebyggelse af hvidvaskning af penge ved overvågning af transaktioner gennem kredit- og finansieringsinstitutter og visse erhvervstyper. Da der er risiko for, at anvendelsen af den nævnte mekanisme vil føre til øgede bevægelser af likvide midler til ulovlige formål, bør direktiv [91/308] suppleres med et kontrolsystem for likvide midler, der indføres til eller forlader Fællesskabet. (3) For tiden anvendes sådanne kontrolsystemer kun af nogle få medlemsstater i henhold til national lovgivning. Forskellene i lovgivning er til skade for et velfungerende indre marked. De grundlæggende elementer bør derfor harmoniseres på fællesskabsplan for at sikre et ensartet kontrolniveau for bevægelser af likvide midler på tværs af Fællesskabets grænser. En sådan harmonisering bør imidlertid ikke berøre medlemsstaternes mulighed for i overensstemmelse med de eksisterende bestemmelser i traktaten at anvende national kontrol med bevægelser af likvide midler inden for Fællesskabet. [...] (5) Der bør derfor principielt gælde angivelsespligt for likvide midler, som medføres af fysiske personer, der rejser ind i eller forlader Fællesskabet. Dette princip vil gøre det muligt for toldmyndighederne at indsamle oplysninger om sådanne bevægelser af likvide midler og eventuelt videresende dem til andre myndigheder. [...] (6) Da angivelsespligten skal have forebyggende og afskrækkende virkning, bør den være opfyldt ved indrejse i eller udrejse fra Fællesskabet. For at koncentrere myndighedernes indsats om betydelige bevægelser af likvide midler bør imidlertid kun beløb på 10000 EUR eller derover være omfattet af pligten. Det bør tillige specificeres, at angivelsespligten gælder for den fysiske person, der medfører beløbet, uanset om den pågældende er dets ejer eller ej. [...] (13) De kompetente myndigheders beføjelser bør suppleres med en forpligtelse for medlemsstaterne til at fastsætte sanktioner. Der bør imidlertid kun fastsættes sanktioner ved manglende angivelse i medfør af denne forordning.«
52

I denne henseende skal det bemærkes, at direktiv 2002/96 i medfør af dettes artikel 1 har til formål at forebygge frembringelse af affald af [EEE], genbrug af EEE, genvinding heraf og andre former for nyttiggørelse af dette affald, så der skal bortskaffes mindre affald, såvel som bedre miljøpræstationer hos alle aktører, der er involveret i EEE’s livscyklus. I overensstemmelse med 10., 15. og 16. betragtning til dette direktiv tilsigter dette at omfatte alt elektrisk og elektronisk udstyr, der anvendes af forbrugerne, og elektrisk og elektronisk udstyr til erhvervsmæssig brug og at nå et højt niveau for særskilt indsamling af WEEE med henblik på at sikre det fastsatte beskyttelsesniveau for menneskers sundhed og for miljøet. Det følger i øvrigt af 6., 9., 14., og 15. betragtning til direktiv 2012/19, at dette i det væsentlige forfølger de samme mål.
57

Heraf følger, at det var med rette, at Retten i den appellerede doms præmis 70 og 71 fastslog, at når en vertikalt integreret virksomhed indarbejder de produkter, som er genstand for overtrædelsen, i færdige produkter i sine produktionsenheder beliggende uden for EØS, kan denne virksomheds afsætning af disse færdige produkter til uafhængige tredjeparter inden for EØS påvirke konkurrencen på markedet for disse produkter, og en sådan overtrædelse kan dermed anses for at have haft indvirkning i EØS, selv om markedet for de pågældende færdige produkter udgør et særskilt marked i forhold til det marked, der er berørt af nævnte overtrædelse.
27

Under disse omstændigheder har Curtea de Apel Cluj besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Kan en fysisk person, som indgår en selskabsaftale med andre fysiske personer – dvs. et ikke-registreret selskab uden retsevne, som hverken har indgivet momsangivelser eller er momsregistreret – med henblik på at gennemføre et fremtidigt arbejde (bygning) på et jordareal, der indgår i nogle af kontrahenternes personlige formue, i lyset af omstændighederne i hovedsagen anses for at være en afgiftspligtig person som omhandlet i artikel 9, stk. 1, i [direktiv 2006/112], når leveringen af bygninger på det jordareal, som indgår i visse af kontrahenternes personlige formue, i momsmæssig henseende af [afgiftsmyndigheden] indledningsvis blev anset for salg foretaget som led i forvaltningen af disse personers personlige formue? 2) Skal retssikkerhedsprincippet og princippet om beskyttelse af den berettigede forventning og de generelle momsretlige principper i [direktiv 2006/112] på baggrund af de faktiske omstændigheder i hovedsagen fortolkes således, at de er til hinder for en national praksis, hvorefter [afgiftsmyndigheden] efter først at have opkrævet indkomstskat af den fysiske person for overdragelse af ejendom, som indgår i den personlige formue, uden at der er sket nogen væsentlige ændring af primærretten, efter en periode på to år ændrer sin holdning og på grundlag af de samme faktiske omstændigheder kvalificerer samme transaktioner som momspligtig økonomisk virksomhed, hvorved der bliver beregnet afgiftstillæg med tilbagevirkende kraft? 3) Skal artikel 167, 168 og 213 i [direktiv 2006/112], set i lyset af princippet om afgiftsneutralitet, fortolkes således, at de under omstændigheder som de i hovedsagen foreliggende er til hinder for, at [afgiftsmyndigheden] nægter en afgiftspligtig person ret til at fradrage den [moms], som skyldes eller er erlagt for varer og ydelser, der er anvendt i forbindelse med afgiftspligtige transaktioner, alene med den begrundelse, at personen ikke var registreret som afgiftspligtig person på tidspunktet, hvor de omhandlede ydelser blev leveret? 4) Skal bestemmelserne i artikel 179 i [direktiv 2006/112], set i lyset af de faktiske omstændigheder i hovedsagen, fortolkes således, at de er til hinder for en national bestemmelse, som fastsætter en forpligtelse for en afgiftspligtig person, som er omfattet af den særlige fritagelsesordning, og som har anmodet om at blive momsregistreret for sent, til at betale den afgift, som skulle have været betalt, uden mulighed for at fratrække det fradragsberettigede afgiftsbeløb for hver afgiftsperiode, idet fradragsretten skal udøves efterfølgende i forbindelse med indlevering af momsangivelserne, som indgives, efter at den afgiftspligtige er blevet momsregistreret, hvilket vil påvirke beregningen af afgiftstillægget?«
58

Den spanske regering har gjort gældende, at den i hovedsagens omhandlede forskelsbehandling af fastansatte tjenestemænd og hjælpepersonale kan begrundes i objektive forhold. I denne henseende har den for det første fremhævet, at hjælpepersonalet udnævnes med henblik på at udføre en opgave af midlertidig karakter. Opgavernes særlige karakter og hjælpepersonalets specifikke funktion, der består i en fortrolig opgave eller særlig rådgivning, kan ikke sidestilles med opgaver, hvis indhold er af varig karakter i et forvaltningsorgan. Den gør for det andet den omstændighed gældende, at udnævnelser og afskedigelser kan ske uden restriktioner i den forstand, at arbejdsgiveren ikke er forpligtet af formalisme på området. For det tredje er hjælpepersonalestillinger af ekstraordinær karakter, og de personer, der ansættes som sådan, fastholdes almindeligvis ikke længe i tjenesten. Endelig for det fjerde vil det – da de i hovedsagen omhandlede treårige anciennitetstillæg er en belønning, der tildeles personale, som gennem længere tid forbliver i tjenesten i forvaltningen, og som her udfører rent administrative funktioner – være selvmodsigende at tildele disse tillæg til hjælpepersonalet, som ikke opfylder disse kriterier.
71

Henset til ovenstående betragtninger skal de forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 7, stk. 2, første afsnit, i direktiv 2003/86 skal fortolkes således, at medlemsstaterne kan kræve, at tredjelandsstatsborgere har bestået en integrationsprøve som den i hovedsagen omhandlede, der omfatter en bedømmelse af et grundlæggende kendskab til såvel den omhandlede medlemsstats sprog som dens samfund, og som indebærer betaling af forskellige udgifter, før de nævnte statsborgere gives tilladelse til indrejse og ophold med henblik på familiesammenføring, såfremt betingelserne for anvendelsen af en sådan forpligtelse ikke gør det umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at udøve retten til familiesammenføring. Under omstændigheder som de i hovedsagen omhandlede gør disse betingelser, for så vidt som de ikke gør det muligt at tage hensyn til særlige omstændigheder, der reelt hindrer de pågældende personer i at bestå denne prøve, og for så vidt som de fastsætter størrelsen af udgifterne til en sådan prøve på et for højt niveau, det umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at udøve retten til familiesammenføring.
Hvad angår de af den forelæggende ret omtalte omstændigheder og bl.a. for det første den omstændighed, at Petar Kezić’ køb af de syv grunde skete i et relativt kort tidsrum mellem 1998 og 2002, for det andet, at disse grunde sammen var en nødvendig forudsætning for fra maj 2003 at opføre et indkøbscenter, og for det tredje, at Petar Kezić foretog retablering for mere end 48000 EUR på de pågældende grunde, skal det bemærkes, at disse omstændigheder er af en art, som viser, at salget af de pågældende grunde ikke henhørte under Petar Kezić’ almindelige udøvelse af sin ejendomsret, men at det i virkeligheden indgik i hans økonomiske virksomhed som selvstændig erhvervsdrivende.
21

På denne baggrund har Tribunalul Maramureș besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Skal artikel 273 og artikel 287, nr. 18), i [direktiv 2006/112] fortolkes således, at den nationale afgiftsmyndighed var forpligtet til at momsregistrere en afgiftspligtig person og pålægge vedkommende en forpligtelse til at betale moms og de hertil knyttede accessoriske forpligtelser som følge af, at tærsklen for momsfritagelse var overskredet fra og med den dato, hvor den afgiftspligtige indleverede skatte- og afgiftsangivelser til den kompetente afgiftsmyndighed, hvoraf det fremgik, at tærsklen for momsfritagelse var overskredet? 2) Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende, er retssikkerhedsprincippet da til hinder for en national praksis, på baggrund af hvilken afgiftsmyndigheden med tilbagevirkende gyldighed fastslog, at den afgiftspligtige var momspligtig, eftersom veterinære tjenester ikke er fritaget for moms, og fritagelsestærsklen er overskredet i en situation, hvor: — afgiftsmyndigheden ikke af egen drift har registreret den afgiftspligtige person som momspligtig og ikke har pålagt den pågældende at betale moms fra det tidspunkt, hvor den pågældende indleverede skatte- og afgiftsangivelser, hvoraf det fremgik, at fritagelsestærsklen var overskredet, men først gjorde dette, efter at gennemførelsesbestemmelserne til skatteloven var blevet ændret ved regeringsdekret nr. 1620/2009, således at den afgiftsfritagelse, som følger af skattelovens artikel 141, stk. 1, litra a), ikke finder anvendelse på veterinære tjenester således som fastslået af Domstolen i dom [Kommissionen mod Italien (122/87, EU:C:1988:256)], og dette for en periode, som ligger forud for den pågældende ændring — afgiftsmyndigheden via de skatte- og afgiftsangivelser, som den afgiftspligtige indgav, blev opmærksom på, at fritagelsestærsklen var overskredet, inden gennemførelsesbestemmelserne til skatteloven blev ændret ved regeringsdekret nr. 1620/2009, således som beskrevet ovenfor — afgiftsmyndigheden forud for offentliggørelsen af regeringsdekret nr. 1620/2009 inden for sit kompetenceområde – som den i hovedsagen omhandlede afgiftspligtige person er omfattet af – ikke iværksatte direkte afgiftsmæssige foranstaltninger med henblik på dels at fastslå, at afgiftspligtige personer, som er dyrelægevirksomheder, og som har overskredet tærsklen for momsfritagelse, ikke har registreret sig som momspligtige, dels at fastslå, at de er forpligtede til at betale momsen som følge heraf — [dom Kommissionen mod Italien (122/87, EU:C:1988:256)] forud for vedtagelsen og ikrafttrædelsen af regeringsdekret nr. 1620/2009 ikke på nogen måde var blevet offentliggjort på rumænsk?«
50

I denne forbindelse bemærkes for det første, at det følger af Domstolens faste praksis, at begrebet »arbejdstager« i EU-retten omfatter personer, der gennemgår en praktikantuddannelse eller en læretid i et fag, som kan betragtes som en praktisk forberedelse til selve udøvelsen af det pågældende fag, når disse perioder gennemføres under de vilkår, der gælder for en lønnet og faktisk beskæftigelse mod vederlag for en arbejdsgiver og efter dennes anvisninger. Domstolen har præciseret, at det herved ikke gør nogen forskel, at den pågældendes produktivitet er lav, at han ikke udfører et fuldtidsarbejde, men kun arbejder nogle få timer om ugen, og at han derfor kun oppebærer en lille løn (jf. i denne retning bl.a. domme Lawrie-Blum, 66/85, EU:C:1986:284, præmis 19-21, Bernini, C-3/90, EU:C:1992:89, præmis 15 og 16, Kurz, C-188/00, EU:C:2002:694, præmis 33 og 34, og Kranemann, C-109/04, EU:C:2005:187, præmis 13).
55

Med hensyn til den indvirkning, som princippet om retskraft har på den i hovedsagen omhandlede situation, er det tilstrækkeligt at bemærke, at en anerkendelse af princippet om statens erstatningsansvar for en afgørelse truffet af en ret i sidste instans ikke i sig selv indebærer, at den retskraft, der er knyttet til en sådan afgørelse, anfægtes. Et søgsmål, hvorunder staten søges draget til ansvar, har ikke den samme genstand og angår ikke nødvendigvis de samme parter som det søgsmål, der resulterede i den retskraftige afgørelse. Hvis sagsøgeren i et erstatningssøgsmål mod staten får medhold, indebærer dette, at staten dømmes til at erstatte det tab, den pågældende har lidt, men sagsøgeren opnår ikke nødvendigvis, at den retsafgørelse, som har forvoldt dette tab, mister den retskraft, der er knyttet til afgørelsen. Princippet om statens erstatningsansvar, der følger af Unionens retsorden, kræver i hvert fald, at der ydes en sådan erstatning, men pålægger ikke, at den retsafgørelse, som har forvoldt tabet, ændres (jf. dom Köbler, C-224/01, EU:C:2003:513, præmis 39).
1)

Artikel 7, stk. 2, litra a), i Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet, samt artikel 10c-11a, 12a og 12b i Rådets forordning (EØF) nr. 574/72 af 21. marts 1972 om regler til gennemførelse af forordning nr. 1408/71, som ændret og ajourført ved Rådets forordning (EF) nr. 118/97 af 2. december 1996, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 647/2005 af 13. april 2005, skal fortolkes således, at en attest udstedt af den kompetente institution i en medlemsstat, i form af en E101-attest, med henblik på at attestere, at en arbejdstager er underlagt denne medlemsstats sociallovgivning, selv om denne arbejdstager henhører under overenskomsten om social sikring for flodskippere i Rhinfart, som blev vedtaget på regeringskonferencen med ansvar for ændring af overenskomsten af 13. februar 1961 om social sikring for flodskippere i Rhinfart og undertegnet i Genève den 30. november 1979, ikke er bindende for institutionerne i de øvrige medlemsstater. Den omstændighed, at den udstedende institution ikke havde til hensigt at udstede en egentlig E101-attest, men at anvende standardformularen for denne attest af administrative årsager, er i denne henseende irrelevant.
25

Christophe Bohez nedlagde for de finske retsinstanser påstand om, at Ingrid Wiertz tilpligtedes at betale ham den tvangsbøde, der var fastsat i afgørelsen af 28. marts 2007, eller at denne afgørelse erklæredes for eksigibel i Finland. Til støtte for påstanden gjorde han for Itä-Uudenmaan käräjäoikeus (førsteinstansdomstol i Itä-Uudenmaa) gældende, at han gentagne gange ikke havde kunnet udøve sin samværsret, således at det maksimumsbeløb for tvangsbøden, der var fastsat i afgørelsen, allerede var nået. Idet han påberåbte sig, at inddrivelsen af tvangsbøden efter belgisk ret foretages direkte af fuldbyrdelsesmyndigheden, uden at der kræves en ny retssag, gjorde Christophe Bohez gældende, at hans påstand skulle anses for at vedrøre inddrivelse af en eksigibel pengefordring og derfor anses for omfattet af anvendelsesområdet for forordning nr. 44/2001.
23

Under disse omstændigheder har Landesgericht Korneuburg, henset til rettens tvivl hvad angår fortolkningen af EU-retten, besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Skal artikel 2, stk. 1, litra a) og c), i forordning nr. 2027/97, artikel 3, litra c) og g), i forordning nr. 785/2004 samt artikel 1, stk. 1, i Montrealkonventionen fortolkes således, at erstatningskravet for en skadelidt — som var passager i et luftfartøj, hvis afgangs- og landingssted var samme sted i en medlemsstat — som blev transporteret vederlagsfrit af piloten — hvor flyvningens formål var at besigtige en ejendom, for hvilken der sammen med piloten var planlagt en ejendomshandel, fra luften, og — som blev kvæstet ved luftfartøjets styrt, udelukkende skal vurderes i henhold til artikel 17 i Montrealkonventionen, og at national lovgivning ikke finder anvendelse? 2) I tilfælde af at det første spørgsmål besvares bekræftende: Skal artikel 33 i Montrealkonventionen og artikel 67 i forordning nr. 44/2001 fortolkes således, at kompetencen til at behandle og træffe afgørelse om de i det første spørgsmål nævnte erstatningskrav udelukkende skal vurderes i henhold til artikel 33 i Montrealkonventionen? 3) Hvis det første spørgsmål besvares bekræftende: Skal artikel 29 i Montrealkonventionen og artikel 18 i forordning nr. 864/2007 fortolkes således, at de er til hinder for nationale bestemmelser, som gør det muligt for den i det første spørgsmål nævnte skadelidte at gøre sit krav gældende direkte over for skadevolderens ansvarsforsikringsselskab? 4) Hvis det første spørgsmål besvares benægtende: Skal artikel 7, stk. 1, litra f), i direktiv 88/357 og artikel 18 i forordning nr. 864/2007 fortolkes således, at forudsætningerne for det af den i det første spørgsmål nævnte skadelidtes direkte søgsmål mod skadevolderens ansvarsforsikringsselskab skal vurderes efter lovgivningen i et tredjeland, hvis — den lovgivning, der finder anvendelse i henhold til deliktstatuttet, i sin lov om forsikringsaftaler giver mulighed for et direkte søgsmål — forsikringsaftalens parter foretager et retsvalg til fordel for lovgivningen i et tredjeland — ifølge hvilken lovgivningen i den stat, hvor forsikringsselskabet har hjemsted, finder anvendelse, og — lovgivningen i dette land ligeledes giver mulighed for et direkte søgsmål i sin lov om forsikringsaftaler?«