RETTENS DOM (Anden Afdeling)

6. november 1997

Sag T-223/95

Luigi Ronchi

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Tjenestemænd — vedtægtens artikel 90, stk. 1 — stiltiende afslag på en ansøgning — vedtægtens artikel 24 — bistandspligt«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-879

Angående:

Påstand dels om annullation af Kommissionens stiltiende afslag på en ansøgning om bistand forelagt af sagsøgeren den 30. januar 1995, dels om betaling af 1 ECU som symbolsk erstatning for det ikke-økonomiske tab, som sagsøgeren mener at have lidt.

Udfald:

Annullation.

Resumé af dom

I slutningen af 1994 udkom en bog af François d'Aubert med titlen »Main basse sur l'Europe — Enquête sur dérives de Bruxelles« i bl.a. Frankrig, Belgien og Luxembourg. I denne bog beskyldes en hr. »Y«, som er tjenestemand ved Kommissionen i Luxembourg, for visse uregelmæssigheder, bl.a. vedrørende oprettelse af en bankfilial i en af Kommissionens bygninger.

Sagsøgeren var på det pågældende tidspunkt tjenestemand ved Kommissionen i Luxembourg. Han var af den opfattelse, at man trods nogle faktiske fejl kunne identificere ham som værende hr. »Y«.

Ved skrivelse af 30. januar 1995 ansøgte han i henhold til artikel 24 i vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber (vedtægten) ansættelsesmyndigheden om at træffe alle nødvendige foranstaltninger til at genoprette hans omdømme og agtværdighed. Subsidiært, for det tilfælde, at Kommissionen ikke havde til hensigt straks at tage ethvert skridt til at retsforfølge ophavsmanden til de pågældende ytringer, ansøgte sagsøgeren om tilladelse til at indlede denne retsforfølgning på egne vegne. Han ansøgte ligeledes om tilladelse til med dette formål for øje at anvende alle oplysninger, selv fortrolige, som han rådede over, samt om økonomisk og teknisk bistand.

Ved skrivelse af 27. februar 1995 svarede generaldirektøren for Generaldirektoratet for Personale og Administration (GD IX) sagsøgeren bl.a., at han havde bedt sine tjenestegrene foretage en undersøgelse for at fastslå, om udtalelserne i den nævnte bog var begrundede, og anmodede ham om at meddele direktøren for Direktorat B, »Rettigheder og Pligter«, i GD IX eventuelle relevante oplysninger, som han rådede over. I denne skrivelse mindede generaldirektøren for GD IX ligeledes sagsøgeren om, at han i henhold til vedtægtens artikel 17 ikke på nogen måde måtte videregive dokumenter eller oplysninger, der ikke var offentliggjort, til personer, som ikke var berettiget til at få kendskab dertil, uden først at have ansøgt institutionen om tilladelse.

Ved skrivelse af 2. marts 1995 til generaldirektøren for GD IX bemærkede sagsøgeren over for denne, at dennes »afgørelse« i henhold til vedtægtens artikel 17 berøvede ham muligheden for at tage skridt til at retsforfølge forfatteren til og udgiveren af de ytringer, som han mente at være offer for, og tilføjede, at han stod til rådighed for direktøren for direktorat B samt for enhver anden behørigt udpeget person med henblik på gennemførelsen af den undersøgelse, som var besluttet.

Den 5. april 1995 tilsendte han generaldirektøren for GD IX en skrivelse, hvori han udtrykte sin overraskelse over ikke at være blevet underrettet om resultaterne af undersøgelsen. Han bemærkede ligeledes, at han endnu ikke var blevet hørt med henblik herpå.

Ved skrivelse af 3. maj 1995 svarede generaldirektøren for GD IX ham, at undersøgelsen stadig var i gang, og at det ikke var fornødent at træffe afgørelse om hans ansøgning, før den var afsluttet. Han præciserede, at det ikke i hans skrivelse af 27. februar 1995 blev forbudt sagsøgeren at tage de skridt, som han fandt hensigtsmæssige for at varetage sine interesser, dog med forbehold af bestemmelserne i vedtægtens artikel 17.

Den 17. juli 1995 indgav sagsøgeren klage i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 2, som blev registreret den 7. august 1995.

Efter at klagen var indgivet, blev Kommissionen klar over, at undersøgelsen ikke var fremskredet. Følgelig blev undersøgelsen den 11. september 1995 overdraget til chefen for enhed 1, »Personale, Luxembourg«, i GD IX.

Da Kommissionen ikke traf nogen udtrykkelig afgørelse som svar på klagen, anlagde sagsøgeren nærværende sag den 7. december 1995.

Chefen for enheden »Personale, Luxembourg« afgav sin undersøgelsesrapport den 22. december 1995.

Ved skrivelse af 6. februar 1996 underrettede generaldirektøren for GD IX sagsøgeren om, at den administrative undersøgelse, som hans tjenestegrene havde indledt, var blevet afsluttet. Ifølge denne skrivelse viste undersøgelsesrapporten klart, at der ikke var nogen forbindelse mellem en række påstande i værket »Main basse sur l'Europe« og sagsøgerens tjenesteudøvelse. Med hensyn til oprettelsen af bankfilialen havde undersøgelsen gjort det muligt at konkludere, at denne oprettelse var sket under overholdelse af de foreskrevne procedurer. På grundlag af sagens akter var der intet at bebrejde sagsøgeren.

Sagsøgeren blev udnævnt til ærestjenestemand som direktør ved sin pensionering i marts 1996.

Formaliteten

Retten bemærkede, at sagsøgerens skrivelse af 30. januar 1995 var en ansøgning som omhandlet i vedtægtens artikel 90, stk. 1. Det følger af selve denne bestemmelses ordlyd, at et manglende svar inden for fire måneder efter sagsøgerens indgivelse af ansøgningen den 30. januar 1995 måtte anses for en stiltiende afvisning (præmis 26 og 27).

En meddelelse om, at en ansøgning, som er indgivet i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 1, er under behandling, og at Kommissionens tjenestegrene endnu ikke er nået til en endelig konklusion, har ingen retsvirkning og kan navnlig ikke forlænge de i vedtægtens artikel 90 og 91 fastsatte frister (præmis 28).

Henvisning til: Domstolen, 14. april 1970, sag 24/69, Nebe mod Kommissionen, Sml. 1970, s. 33, org. réf.: Rec. s. 145, præmis 2 og 6; Domstolen, 17. februar 1972, sag 40/71, Richez-Panse mod Kommissionen, Sml. 1971, s. 31, org. réf.. Rec. s. 73, præmis 8 og 9; Retten, 1. oktober 1991, sagT-38/91, Coussiosmod Kommissionen, Sml. II, s. 763, præmis 31.

I det foreliggende tilfælde var udløbet af den i vedtægtens artikel 90, stk. 1, fastsatte frist ikke blevet suspenderet eller afbrudt af skrivelsen fra generaldirektøren for GD IX af 27. februar 1995 eller af hans skrivelse af 3. maj 1995 (præmis 29).

Dette resultat blev ifølge Retten ikke afsvækket af, at administrationen, når der indgives en ansøgning om bistand i henhold til vedtægtens artikel 24 vedrørende alvorlige beskyldninger angående en tjenestemands faglige hæderlighed under udøvelsen af sit hverv, er forpligtet til først at træffe de nødvendige foranstaltninger for at undersøge, om beskyldningerne er begrundede. En sådan forpligtelse kan nemlig ikke begrunde, at den berørte institution fraviger bestemmelserne i vedtægtens artikel 90, stk. 1, som gør det muligt for tjenestemanden at fremkalde en stillingtagen fra administrationens side i form af en afgørelse inden for en bestemt frist (præmis 30 og 31).

Henvisning til: Domstolen, 11. juli 1974, sag 53/72, Guillot mod Kommissionen, Sml. s. 791, præmis 3; Domstolen, 18. oktober 1976, sag 128/75, N. mod Kommissionen, Sml. s. 1567, præmis 10; Retten, 3. april 1990, sag T-135/89, Pfloeschner mod Kommissionen, Sml. II, s. 153, præmis 17.

I det foreliggende tilfælde havde Kommissionen ikke virkelig foretaget den pågældende undersøgelse mellem indgivelsen af sagsøgerens ansøgning og den dato, da undersøgelsen blev overdraget til chefen for enheden »Personale, Luxembourg«. Sidstnævnte afsluttede undersøgelsen inden for en frist på under fire måneder. Kommissionen havde følgelig ikke godtgjort, at det var umuligt eller blot vanskeligt for den at afslutte sin undersøgelse enten inden for den i vedtægtens artikel 90, stk. 1, fastsatte frist på fire måneder eller inden for den i vedtægtens artikel 90, stk. 2, fastsatte yderligere frist på fire måneder eller før sagens anlæg (præmis 32 og 33).

Realiteten

Påstanden om annullation

Vedtægtens artikel 24 kræver, at administrationen i tilfælde af alvorlige og uberettigede beskyldninger vedrørende en tjenestemands faglige hæderlighed ved udøvelsen af hans tjeneste skal tage alle skridt til at undersøge, om beskyldningerne er begrundede, og når dette ikke er tilfældet, at den skal afvise beskyldningerne og tage alle fornødne skridt til at genoprette det skadede omdømme (præmis 48).

Henvisning til: Guillotmod Kommissionen, a.st., præmis 3 og 4; N. mod Kommissionen, a.st., præmis 10; Retten, 26. oktober 1993, sag T-59/92, Caronna mod Kommissionen, Sml. II, s. 1129, præmis 92-99.

Når Kommissionen ved en alvorlig beskyldning vedrørende en tjenestemands faglige hæderlighed undlader at afvise beskyldningen, at træffe den mindste foranstaltning til at genoprette tjenestemandens omdømme og endog at tage stilling til dennes anmodning om bistand, har den tilsidesat vedtægtens artikel 24 (præmis 49 og 50).

Kommissionens opfattelse, hvorefter det var umuligt for den at tage stilling tidligere, dementeredes af dens indrømmelse af, at den først havde indledt undersøgelsen den 11. september, altså over syv måneder efter indgivelsen af sagsøgerens ansøgning. Ved således at have undladt at indlede sin undersøgelse havde Kommissionen i øvrigt ikke handlet med den fornødne omhu (præmis 51 og 52).

Påstanden om erstatning

Retten bemærkede, at efter afslutningen af den undersøgelse, som administrationen endelig indledte, bekræftede generaldirektøren for GD IX i sin skrivelse af 6. februar 1996 over for sagsøgeren, at der ud fra oplysningerne i sagen intet kunne bebrejdes ham, og at hans person på ingen måde kunne anfægtes af visse passager i den pågældende bog. Han meddelte endvidere sagsøgeren, at den nævnte skrivelse og undersøgelsesrapporten var stillet til hans rådighed. í øvrigt erklærede Kommissionen i duplikken, at udnævnelsen af sagsøgeren til ærestjenestemand som direktør bekræftede undersøgelsens resultat og den fulde tillid, som den havde til ham (præmis 59).

I øvrigt havde Kommissionen ikke hindret sagsøgeren i at anlægge sag mod d'Aubert eller enhver anden person ved de nationale domstole. I denne forbindelse påhvilede det i henhold til vedtægtens artikel 24, stk. 2, sagsøgeren at tage initiativ til at anlægge en sådan sag mod de personer, der havde forvoldt den skade, som han mente at have lidt, og med henblik herpå drøfte med administrationen, hvorledes han nærmere skulle opfylde den pligt til tilbageholdenhed, der er pålagt ham i henhold til vedtægtens artikel 17. Det påhvilede ham således bl.a. at oplyse nærmere, hvilke dokumenter han anså for nødvendige for en eventuel sag ved de nationale domstole og ansøge om forudgående samtykke til deres fremlæggelse i henhold til vedtægtens artikel 17 (præmis 60).

Henvisning til: Carolina mod Kommissionen, a.st., præmis 37.

Under disse omstændigheder fandt Retten, at annullation af det stiltiende afslag, som var sagens genstand, i alle tilfælde var en passende genoprettelse af det ikke-økonomiske tab, som sagsøgeren hævdede at have lidt (præmis 61).

Konklusion:

Kommissionens stiltiende afslag på den ansøgning om bistand, som sagsøgeren indgav den 30. januar 1995, annulleres.

I øvrigt frifindes Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber.