Et varemærke, der ikke er en nøjagtig gengivelse af et statsemblem, kan ikke desto mindre være omfattet af artikel 6c, stk. 1, litra a), i Pariserkonventionen, såfremt det opfattes som en efterligning af et sådant emblem af den relevante kundekreds. I den forbindelse vil enhver forskel, som måtte blive fastslået af en specialist i heraldisk kunst, mellem det varemærke, der søges registreret, og statsemblemet, ikke nødvendigvis blive opfattet af gennemsnitsforbrugeren, som på trods af forskelle vedrørende visse heraldiske detaljer kan se varemærket som en efterligning af det pågældende emblem.

Forbuddet i Pariserkonventionens artikel 6c, stk. 1, litra a), mod efterligning af et emblem vedrører udelukkende efterligninger af dette fra et heraldisk synspunkt, dvs. efterligninger, der indeholder de heraldiske bibetydninger, som adskiller emblemet fra andre tegn. Beskyttelsen mod enhver efterligning fra et heraldisk synspunkt henviser ikke til billedet som sådan, men til dets heraldiske udtryk. Det er således nødvendigt at undersøge den heraldiske beskrivelse af det pågældende emblem med henblik på at afgøre, om varemærket udgør en efterligning fra et heraldisk synspunkt.

Pariserkonventionen fastsætter en minimumsbeskyttelse for de genstande, der er omfattet af dens anvendelsesområde, og indrømmer de stater, der har tiltrådt konventionen, en adgang til at udvide anvendelsesområdet. Selv om Pariserkonventionen ikke pålægger konventionsstaterne at registrere servicemærker, og selv om konventionens bestemmelser ikke finder anvendelse på disse mærker, forholder det sig derfor ikke desto mindre således, at det står konventionsstaterne frit for på egen hånd at indføre en sådan anvendelse.

Ingen af de relevante bestemmelser i fællesskabsretten indeholder en principiel sondring mellem varemærker og servicemærker. Den blotte omstændighed, at visse bestemmelser i forordning nr. 40/94 begrænser deres anvendelsesområde, såsom artikel 7, stk. 1, litra e), j) og k), i relation til de absolutte registreringshindringer, men hvori den fastsatte begrænsning dog kun vedrører visse typer varer, er desuden ikke tilstrækkelig til at rejse tvivl om den konklusion, at forordningens bestemmelser som helhed gælder ens for varemærker og servicemærker.

Denne konklusion må også gælde for artikel 7, stk.1, litra h), i forordning nr. 40/94, som ikke indeholder nogen som helst udtrykkelig begrænsning for så vidt angår de varemærker, som den omhandler. Denne fortolkning kan ikke afkræftes af den blotte omstændighed, at den pågældende bestemmelse henviser til Pariserkonventionen. Denne henvisning har nemlig alene til formål at udpege de typer tegn, der skal afvises, og ikke at begrænse bestemmelsens anvendelsesområde. Som det således er tilfældet med størstedelen af de absolutte registreringshindringer i artikel 7, stk. 1, i forordning nr. 40/94, må registrering af et varemærke afvises, uanset om ansøgningen vedrører varer eller tjenesteydelser, såfremt en af de registreringshindringer, der er omfattet af Pariserkonventionens artikel 6c, kan gøres gældende.

Denne fortolkning af litra h) i artikel 7, stk. 1, i forordning nr. 40/94 understøttes desuden af litra i) i artikel 7, stk. 1, som vedrører et analogt område til det, der er omfattet af det pågældende litra h), nemlig mærker, som indeholder andre tegn, emblemer eller våben end dem, der omfattes af Pariserkonventionens artikel 6c.

Artikel 7, stk. 1, litra i), i forordning nr. 40/94 gælder ens for varemærker og servicemærker, således at der eksempelvis kan gives afslag på registrering af et servicemærke, der indeholder en badge. Der er imidlertid intet, der forklarer, hvorfor der skulle gives afslag på registrering af et servicemærke med en badge og ikke på et servicemærke, der indeholder et statsflag. Hvis fællesskabslovgiver således ønskede at indrømme badges og våben en sådan beskyttelse, må det formodes, at den så meget desto mere også ønskede at indrømme en mindst lige så vidtgående beskyttelse af våbenskjold, flag og andre statsemblemer eller emblemer for internationale mellemstatslige organisationer. Det forekommer således usandsynligt, at fællesskabslovgiver skulle have ønsket at tillade, at en leverandør af tjenesteydelser anvender et varemærke, der indeholder et nationalflag, mens en sådan anvendelse af badges, eksempelvis sportsforeningers badges, samtidig er blevet forbudt af lovgiver.

(jf. præmis 72 og 75-80)