Foreløbig udgave

FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

A.M. COLLINS

fremsat den 15. december 2022 ( )

Sag C-204/21

Europa-Kommissionen

mod

Republikken Polen

»Artikel 258 TEUF – traktatbrud – disciplinærordning for dommere – retsstatsprincippet – dommeres uafhængighed – effektiv retsbeskyttelse på de områder, der er omfattet af EU-retten – artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU – artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder – artikel 267 TEUF – kontrol af overholdelsen af EU-rettens krav vedrørende en uafhængig og upartisk domstol – enekompetence for Izba Kontroli Nadzwyczajnej i Spraw Publicznych (afdelingen for ekstraordinær prøvelse og offentlige sager) ved Sąd Najwyższy (øverste domstol, Polen) – spørgsmålet, om Izba Dyscyplinarna (disciplinærafdelingen) ved Sąd Najwyższy (øverste domstol) er uafhængig – retten til respekt for privatliv – retten til beskyttelse af personoplysninger – forordning (EU) 2016/679«





Indhold





I. Søgsmålets omfang

II. Retsforskrifter – polsk ret

A. Den ændrede lov om den øverste domstol

B. Den ændrede lov om de almindelige domstoles organisation

C. Den ændrede lov om forvaltningsdomstolenes organisation

D. Ændringsloven – overgangsbestemmelser

III. Den administrative procedure

IV. Retsforhandlingerne for Domstolen

V. Den lovgivningsmæssige kontekst

VI. Retlig bedømmelse

A. Det andet klagepunkt – enekompetencen for afdelingen for ekstraordinær prøvelse til at behandle klagepunkter og retlige spørgsmål vedrørende en retsinstans’ eller en dommers manglende uafhængighed

1. Parternes argumenter

2. Bedømmelse

a) Formaliteten

b) Realiteten

B. Det første klagepunkt – forbuddet mod, at nationale retsinstanser efterprøver, om det EU-retlige krav om adgang til effektive retsmidler ved en uafhængig og upartisk domstol, der forudgående er oprettet ved lov, er opfyldt

1. Parternes argumenter

2. Bedømmelse

a) Formaliteten

b) Realiteten

1) Indledende bemærkninger – omfanget af Kommissionens første og andet klagepunkt

2) Retten til effektive retsmidler ved en uafhængig og upartisk domstol, der forudgående er oprettet ved lov

C. Det tredje klagepunkt – kvalificeringen af en efterprøvelse af, om de EU-retlige krav vedrørende en uafhængig og upartisk domstol, der forudgående er oprettet ved lov, er opfyldt, som en disciplinærforseelse

1. Parternes argumenter

2. Bedømmelse

a) Indledende bemærkninger om omfanget af Kommissionens andet og tredje klagepunkt

b) Disciplinærsager

D. Det fjerde klagepunkt – disciplinærafdelingens kompetence til at træffe afgørelse i sager, der har en direkte indvirkning på dommeres og hjælpedommeres retsstilling og udøvelsen af deres embede

1. Parternes argumenter

2. Bedømmelse

E. Det femte klagepunkt – tilsidesættelsen af dommernes grundlæggende ret til respekt for deres privatliv og ret til beskyttelse af personoplysninger

1. Parternes argumenter

2. Bedømmelse

VII. Sagsomkostninger

VIII. Forslag til afgørelse





I. Søgsmålets omfang

1. Dette søgsmål i henhold til artikel 258 TEUF udspringer af Republikken Polens vedtagelse den 20. december 2019 af ustawa o zmianie ustawy – Prawo o ustroju sądów powszechnych, ustawy o Sądzie Najwyższym oraz niektórych innych ustaw (lov om ændring af lov om de almindelige domstoles organisation, lov om den øverste domstol og visse andre love) ( ) (herefter »ændringsloven«). Kommissionen har nærmere bestemt gjort gældende, at visse bestemmelser i ændringsloven er i strid med artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU, sammenholdt med artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«), artikel 267 TEUF, princippet om EU-rettens forrang og retten til respekt for privatlivet og retten til beskyttelse af personoplysninger, som er fastsat i chartrets artikel 7 og artikel 8, stk. 1, og i artikel 6, stk. 1, litra c) og e), artikel 6, stk. 3, og artikel 9, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2016/679 af 27. april 2016 om beskyttelse af fysiske personer i forbindelse med behandling af personoplysninger og om fri udveksling af sådanne oplysninger og om ophævelse af direktiv 95/46/EF (generel forordning om databeskyttelse) ( ) (herefter »databeskyttelsesforordningen«).

2. Kommissionens søgsmål består af fem klagepunkter.

3. Ifølge de tre første klagepunkter, som er forbundne, begrænser eller udelukker ændringsloven nationale retsinstansers mulighed for at sikre, at enkeltpersoner, som gør rettigheder gældende i henhold til EU-retten, har adgang til en uafhængig og upartisk domstol, der forudgående er oprettet ved lov, og udgør dermed en tilsidesættelse af artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU, sammenholdt med chartrets artikel 47 og artikel 267 TEUF. Ifølge de to første klagepunkter tilsidesætter ændringsloven desuden princippet om EU-rettens forrang. I sager, der vedrører anvendelsen eller fortolkningen af EU-retten, skal medlemsstaterne sikre respekt for den grundlæggende ret til adgang til effektive retsmidler ved en uafhængig og upartisk domstol, der forudgående er oprettet ved lov. Når det gøres gældende, at denne ret er blevet tilsidesat, skal borgerne principielt have mulighed for at indbringe en klage over denne tilsidesættelse for en national retsinstans. Heraf følger, at enhver national retsinstans i sager, der vedrører individuelle rettigheder i henhold til EU-retten, skal være i stand til at fastslå en overtrædelse af borgernes ret til at få deres sag behandlet af en uafhængig og upartisk domstol, der forudgående er oprettet ved lov. Enhver begrænsning eller udelukkelse af en national retsinstans’ mulighed for at sikre sig, at borgere, som gør rettigheder gældende i henhold til EU-retten, har adgang til en uafhængig og upartisk domstol, der forudgående er oprettet ved lov, udgør en tilsidesættelse af de forpligtelser, der følger af de førnævnte bestemmelser ( ).

4. Det fjerde klagepunkt vedrører den kompetence, som ændringsloven tillægger Izba Dyscyplinarna (disciplinærafdelingen ved den øverste domstol, Polen, herefter »disciplinærafdelingen«) ved Sąd Najwyższy (øverste domstol, Polen) med hensyn til spørgsmål vedrørende dommeres retsstilling. Kommissionen har anført, at eftersom disciplinærafdelingen ikke opfylder de fastsatte krav vedrørende dommeres uafhængighed og upartiskhed, påvirker den pågældende lov uafhængigheden for dommere, hvis retsstilling er genstand for disciplinærafdelingens kontrol, og tilsidesætter dermed artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU.

5. Det femte klagepunkt vedrører den forpligtelse, som ændringsloven pålægger dommere til at fremlægge oplysninger om deres offentlige og sociale aktiviteter i sammenslutninger og almennyttige foreninger, herunder medlemskab af et politisk parti, forud for deres udnævnelse, samt offentliggørelsen af disse oplysninger. Kommissionen er af den opfattelse, at disse forpligtelser er uforholdsmæssige og tilsidesætter retten til respekt for privatliv og retten til beskyttelse af personoplysninger, der er sikret ved chartrets artikel 7 og artikel 8, stk. 1, og ved databeskyttelsesforordningens artikel 6, stk. 1, litra c) og e), artikel 6, stk. 3, og artikel 9, stk. 1.

II. Retsforskrifter – polsk ret

A. Den ændrede lov om den øverste domstol

6. Ustawa o Sądzie Najwyższym (lov om den øverste domstol) af 8. december 2017 ( ) oprettede to nye afdelinger inden for den øverste domstol: disciplinærafdelingen og Izba Kontroli Nadzwyczajnej i Spraw Publicznych (afdeling for ekstraordinær prøvelse og offentlige sager, herefter »afdelingen for ekstraordinær prøvelse«).

7. For så vidt som det er relevant for den foreliggende sag, ændrede ændringsloven loven om den øverste domstol bl.a. ved at indsætte stk. 2-6 i artikel 26, nr. 1a i artikel 27, stk. 1, stk. 3 i artikel 45, stk. 2-5 i artikel 82 og ved at ændre artikel 29 og artikel 72, stk. 1.

8. Artikel 26, stk. 2-6, i den ændrede lov om den øverste domstol bestemmer:

»2. [Afdelingen for ekstraordinær prøvelse] har kompetence til at påkende anmodninger eller erklæringer vedrørende udelukkelse af en dommer eller udpegning af den domstol, for hvilken en sag skal føres, herunder klager om domstolens eller dommerens manglende uafhængighed. Den domstol, der behandler sagen, sender straks en anmodning til formanden for [afdelingen for ekstraordinær prøvelse] om, at sagen behandles i overensstemmelse med de regler, der er fastsat i særskilte bestemmelser. Indgivelsen af en anmodning til formanden for [afdelingen for ekstraordinær prøvelse] indebærer ikke, at den verserende sag skal udsættes.

3. Den i stk. 2 omhandlede anmodning behandles ikke, hvis den vedrører konstatering eller vurdering af lovligheden af en dommers udnævnelse eller dommerens beføjelse til at udøve judicielle funktioner.

4. [Afdelingen for ekstraordinær prøvelse] har kompetence til at træffe afgørelse i sager med påstand om, at afgørelser og endelige domme afsagt af [den øverste domstol], de almindelige domstole, de militære domstole og forvaltningsdomstolene, herunder Naczelny Sąd Administracyjny [(øverste domstol i forvaltningsretlige sager, Polen)], er ulovlige, såfremt ulovligheden består i at rejse tvivl om retsstillingen for den person, som er udnævnt til en stilling som dommer, og som har truffet afgørelse i sagen.

5. Bestemmelserne om at fastslå, at en endelig dom er ulovlig, finder med de nødvendige ændringer anvendelse på behandlingen af de i stk. 4 omhandlede sager, og bestemmelserne om genoptagelse af en retssag, der er afsluttet ved endelig dom, finder anvendelse i straffesager. Det er ikke nødvendigt umiddelbart at fastslå sandsynligheden for eller indtrædelsen af en skade, der er forvoldt ved afsigelsen af den dom, der er genstand for appellen.

6. En anke med påstand om, at det fastslås, at en endelig dom er ulovlig som omhandlet i stk. 4, kan indbringes for [afdelingen for ekstraordinær prøvelse] uden at være indgivet gennem den retsinstans, som har afsagt den anfægtede dom, selv om en part ikke har udtømt de retsmidler, der står til hans rådighed, herunder ekstraordinær appel til [den øverste domstol].«

9. Artikel 27, stk. 1, i den ændrede lov om den øverste domstol bestemmer:

»Følgende sager henhører under disciplinærafdelingens kompetence:

[...]

1a) sager om tilladelse til at indlede en straffesag mod dommere, hjælpedommere, anklagere og hjælpeanklagere eller til at varetægtsfængsle dem

2) arbejdsretlige sager og sager angående sociale sikringsordninger, som vedrører dommerne ved [den øverste domstol]

3) sager vedrørende pensionering af en dommer ved [den øverste domstol].«

10. Artikel 29, stk. 2 og 3, i den ændrede lov om den øverste domstol bestemmer:

»2. I forbindelse med [den øverste domstols] eller dens organers virke kan der ikke rejses tvivl om retmæssigheden af domstole, statslige forfatningsmæssige organer eller retsbeskyttelsesorganer.

3. [Den øverste domstol] eller en anden myndighedsinstans kan hverken fastslå eller bedømme lovligheden af udnævnelsen af en dommer eller af beføjelsen til at udøve judicielle funktioner, der følger heraf.«

11. Artikel 45, stk. 3, i den ændrede lov om den øverste domstol bestemmer:

»Den i artikel 88a i [den ændrede lov om de almindelige domstoles organisation] omhandlede erklæring skal indgives af dommere ved [den øverste domstol] til førstepræsidenten for [den øverste domstol] og af førstepræsidenten ved [den øverste domstol] til [Krajowa Rada Sądownictwa (det nationale råd for retsvæsenet, herefter »domstolsrådet«)].«

12. Artikel 72, stk. 1, i lov om den øverste domstol har følgende ordlyd:

»En dommer ved [den øverste domstol] kan på det disciplinære plan drages til ansvar for professionelle forseelser (disciplinære fejl), herunder i tilfælde af:

1) åbenlys og grov tilsidesættelse af retsregler

2) handlinger eller undladelser, der kan hindre eller alvorligt skade en judiciel myndigheds funktion

3) handlinger, der rejser tvivl om, hvorvidt der foreligger et ansættelsesforhold med en dommer, virkningen af udnævnelsen af en dommer eller lovligheden af et forfatningsmæssigt organ i Republikken Polen.«

13. I henhold til artikel 73, stk. 1, i lov om den øverste domstol er disciplinærafdelingen den disciplinære retsinstans i anden (og sidste) instans for dommere ved de almindelige domstole og den disciplinære retsinstans i første og anden instans for dommere ved den øverste domstol.

14. Artikel 82 i den ændrede lov om den øverste domstol bestemmer følgende:

»[...]

2. Når [den øverste domstol] behandler en sag, hvori der rejses et retligt spørgsmål om en dommers eller en retsinstans’ uafhængighed, udsætter den sagen og henviser dette spørgsmål til en sammensætning af samtlige medlemmer af [afdelingen for ekstraordinær prøvelse].

3. Såfremt [den øverste domstol] i forbindelse med behandlingen af en anmodning som omhandlet i artikel 26, stk. 2, nærer alvorlig tvivl om fortolkningen af de retlige bestemmelser, der skal danne grundlag for afgørelsen, kan den udsætte sagen og henvise et retligt spørgsmål til en sammensætning af samtlige medlemmer af [afdelingen for ekstraordinær prøvelse].

4. Når [afdelingen for ekstraordinær prøvelse] træffer en afgørelse som omhandlet i stk. 2 eller 3, er den ikke bundet af en afgørelse truffet af en anden sammensætning af [den øverste domstol], medmindre denne afgørelse har fået retskraft.

5. En afgørelse, der træffes af samtlige medlemmer af [afdelingen for ekstraordinær prøvelse] på grundlag af stk. 2 eller 3, er bindende for alle sammensætninger af [den øverste domstol]. Enhver afvigelse i forhold til en afgørelse, der har opnået retskraft, kræver en fornyet stillingtagen i en ny afgørelse truffet af plenarforsamlingen ved [den øverste domstol], idet vedtagelsen af denne afgørelse kræver deltagelsen af mindst to tredjedele af dommerne i hver af afdelingerne. Artikel 88 finder ikke anvendelse.«

B. Den ændrede lov om de almindelige domstoles organisation

15. Ændringsloven ændrede ustawa – Prawo o ustroju sądów powszechnych (lov om de almindelige domstoles organisation) af 27. juli 2001 ( ) bl.a. ved indsættelse af artikel 42a og et stk. 4 i artikel 55, ligesom artikel 107, stk. 1, og artikel 110, stk. 2a, er ændrede.

16. Artikel 42a i den ændrede lov om de almindelige domstoles organisation har følgende ordlyd:

»1. Inden for rammerne af domstoles eller domstolsorganers virksomhed kan der ikke rejses tvivl om lovligheden af retsinstanser og domstole, statslige forfatningsmæssige organer eller tilsyns- og retsbeskyttelsesorganer.

2. En almindelig domstol eller en anden myndighedsinstans kan hverken fastslå eller bedømme lovligheden af udnævnelsen af en dommer eller af beføjelsen til at udøve judicielle funktioner, der følger heraf.

[...]«

17. Artikel 55, stk. 4, i den ændrede lov om de almindelige domstoles organisation fastsætter:

»Dommerne kan træffe afgørelse i alle sager på deres tjenestested og i andre retsinstanser i de i loven fastsatte tilfælde (dommerens kompetence). Bestemmelserne om sagernes fordeling samt om udpegelse og ændring af sammensætninger af dommere begrænser ikke en dommers kompetence og kan ikke påberåbes med henblik på at fastslå, at en sammensætning af dommere er i strid med loven, at en retsinstans har utilstrækkelig kompetence, eller at en person, som ikke er beføjet eller kompetent til at træffe afgørelse, indgår heri.«

18. I henhold til artikel 88a i den ændrede lov om de almindelige domstoles organisation skal alle polske ( ) dommere fremlægge visse oplysninger, som efterfølgende offentliggøres i Biuletyn Informacji Publicznej (bulletin for offentlige oplysninger):

»1. Dommere skal indgive en skriftlig erklæring med angivelse af:

1) vedkommendes medlemskab af en sammenslutning, herunder sammenslutningens navn og hjemsted, vedkommendes hverv og medlemskabets varighed

2) vedkommendes hverv i et organ i en almennyttig forening, herunder foreningens navn og hjemsted, samt den periode, vedkommende varetog hvervet

3) vedkommendes medlemskab af et politisk parti forud for udnævnelsen til et dommerembede og vedkommendes medlemskab af et politisk parti under vedkommendes embedsperiode før den 29. december 1989, herunder partiets navn, vedkommendes hverv og medlemskabets varighed.

2. De i stk. 1 omhandlede erklæringer skal indgives af dommere til præsidenten for den kompetente appeldomstol og af præsidenter for appeldomstolene til [Minister Sprawiedliwości (justitsministeren)].

3. De i stk. 1 omhandlede erklæringer skal indgives senest 30 dage efter dommerens tiltrædelse af embedet og senest 30 dage efter datoen for forekomsten eller ophøret af de i stk. 1 nævnte omstændigheder.

4. De oplysninger, der indgår i de i stk. 1 omhandlede erklæringer, er offentlige og offentliggøres i bulletin for offentlige oplysninger som omhandlet i lov af 6. september 2001 om adgang til offentlige oplysninger senest 30 dage efter indgivelsen af erklæringen til det kompetente organ.«

19. Artikel 107, stk. 1, i den ændrede lov om de almindelige domstoles organisation bestemmer:

»En dommer er på det disciplinære plan ansvarlig for professionelle forseelser (disciplinære forseelser), herunder i tilfælde af:

[...]

2) handlinger eller undladelser, der kan hindre eller alvorligt skade en judiciel myndigheds funktion

3) handlinger, der rejser tvivl om, hvorvidt der foreligger et ansættelsesforhold med en dommer, virkningen af udnævnelsen af en dommer eller lovligheden af et forfatningsmæssigt organ i Republikken Polen

[...]«

20. Artikel 110, stk. 2a, i den ændrede lov om de almindelige domstoles organisation fastsætter:

»Disciplinærinstansen for det område, hvorunder den dommer, der er genstand for disciplinærsagen, udøver sit embede, har kompetence til at påkende de sager, der omhandles i artikel 37, stk. 5, og artikel 75, stk. 2, nr. 3. I sagerne omhandlet i artikel 80 og artikel 106zd er den kompetente retsinstans i første instans [den øverste domstol] i en sammensætning med en dommer fra disciplinærafdelingen og i anden instans [den øverste domstol] i en sammensætning med tre dommere fra disciplinærafdelingen.«

C. Den ændrede lov om forvaltningsdomstolenes organisation

21. Ændringsloven ændrede ustawa – Prawo o ustroju sądów administracyjnych (lov om forvaltningsdomstolenes organisation) af 25. juli 2002 ( ) bl.a. ved indsættelse af stk. 1a og 1b i artikel 5, stk. 2, i artikel 8, ligesom artikel 29, stk. 1, og artikel 49, stk. 1, er ændrede.

22. Artikel 5, stk. 1a og 1b, i den ændrede lov om forvaltningsdomstolenes organisation bestemmer:

»1a. I forbindelse med en forvaltningsdomstols eller dens organers virksomhed kan der ikke rejses tvivl om lovligheden af retsinstanser og domstole, statslige forfatningsmæssige organer eller tilsyns- og retsbeskyttelsesorganer.

1b. En forvaltningsdomstol eller et andet magtorgan kan ikke fastslå eller bedømme lovligheden af udnævnelsen af en dommer eller af beføjelsen til at udøve judicielle funktioner, der følger heraf.«

23. Artikel 8, stk. 2, i den ændrede lov om forvaltningsdomstolenes organisation fastsætter:

»Den i artikel 88a i [den ændrede lov om de almindelige domstoles organisation] omhandlede erklæring skal indgives af dommere ved en [wojewódzki sąd administracyjny (regional domstol i forvaltningsretlige sager)] til den kompetente præsident ved en regional domstol i forvaltningsretlige sager, af præsidenten ved en regional domstol i forvaltningsretlige sager og dommere ved [Naczelny Sąd Administracyjny (øverste domstol i forvaltningsretlige sager, Polen)] til præsidenten ved [Naczelny Sąd Administracyjny (øverste domstol i forvaltningsretlige sager)] og af præsidenten ved [Naczelny Sąd Administracyjny (øverste domstol i forvaltningsretlige sager)] til [domstolsrådet].«

24. I henhold til artikel 29, stk. 1, i denne lov finder de disciplinærforseelser, der er fastsat i artikel 107, stk. 1, nr. 2 og 3, i den ændrede lov om de almindelige domstoles organisation, ligeledes anvendelse på dommerne ved forvaltningsdomstolene.

25. I henhold til artikel 49, stk. 1, i den ændrede lov om forvaltningsdomstolenes organisation finder de disciplinærforseelser, der er fastsat i artikel 72, stk. 1, i den ændrede lov om den øverste domstol, ligeledes anvendelse på dommerne ved Naczelny Sąd Administracyjny (øverste domstol i forvaltningsretlige sager).

D. Ændringsloven – overgangsbestemmelser

26. I henhold til ændringslovens artikel 8 finder artikel 55, stk. 4, i den ændrede lov om de almindelige domstoles organisation anvendelse på sager, der er indledt eller afsluttet før ændringslovens ikrafttræden den 14. februar 2020.

27. Ændringslovens artikel 10 bestemmer:

»1. Bestemmelserne i [lov om den øverste domstol] med de ændringer, der følger af denne lov, finder ligeledes anvendelse på sager, der behandles af [afdelingen for ekstraordinær prøvelse], som er anlagt og ikke er afsluttet ved endelig dom, herunder en beslutning, før denne lovs ikrafttræden.

2. En retsinstans, som behandler en sag som omhandlet i stk. 1, skal straks og senest syv dage efter denne lovs ikrafttræden henvise sagen til [afdelingen for ekstraordinær prøvelse], som kan tilbagekalde tidligere foretagne handlinger, for så vidt som disse forhindrer, at sagens fortsatte behandling sker i overensstemmelse med loven.

3. Handlinger, som efter datoen for denne lovs ikrafttræden er foretaget i strid med stk. 2 af retsinstanser og parter eller deltagere i en sag som omhandlet i stk. 1, har ingen processuelle virkninger.«

III. Den administrative procedure

28. Da Republikken Polen efter Kommissionens opfattelse har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til de bestemmelser, der er anført i punkt 1 i dette forslag til afgørelse, ved vedtagelsen ændringsloven, sendte Kommissionen den 29. april 2020 en åbningsskrivelse til denne medlemsstat. Republikken Polen svarede med skrivelse af 29. juni 2020, hvori den bestred enhver tilsidesættelse af EU-retten.

29. Den 30. oktober 2020 fremsatte Kommissionen en begrundet udtalelse, hvori den fastholdt, at ændringsloven var i strid med de EU-retlige bestemmelser, der er nævnt i åbningsskrivelsen.

30. Den 3. december 2020 fremsendte Kommissionen en supplerende åbningsskrivelse til Republikken Polen på grund af disciplinærafdelingens judicielle virksomhed i sagerne vedrørende dommeres og hjælpedommeres retsstilling i henhold til artikel 27, stk. 1, nr. 1a, 2 og 3, i den ændrede lov om den øverste domstol, hvilke bestemmelser blev indført ved ændringsloven.

31. I sit svar af 30. december 2020 på Kommissionens begrundede udtalelse af 30. oktober 2020 bestred Republikken Polen de hævdede traktatbrud. Den 4. januar 2021 besvarede Republikken Polen Kommissionens supplerende åbningsskrivelse af 3. december 2020, idet den anførte, at klagepunkterne vedrørende disciplinærafdelingens manglende uafhængighed var ugrundede.

32. Den 27. januar 2021 fremsendte Kommissionen en supplerende begrundet udtalelse vedrørende disciplinærafdelingens judicielle virksomhed i sagerne vedrørende dommeres og hjælpedommeres retsstilling. Ved skrivelse af 26. februar 2021 svarede Republikken Polen, at Kommissionens klagepunkt i den begrundede udtalelse var ugrundet.

IV. Retsforhandlingerne for Domstolen

33. Ved stævning indleveret den 1. april 2021 har Kommissionen anlagt denne sag i henhold til artikel 258 TEUF. Kommissionen har for Domstolen nedlagt fem påstande om, at det fastslås, at:

»– Republikken Polen har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU, sammenholdt med artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«), set i lyset af praksis fra Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol vedrørende artikel 6, stk. 1, i den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder, undertegnet i Rom den 4. november 1950, herefter »EMRK«, samt i henhold til artikel 267 TEUF og princippet om EU-rettens forrang, idet den har vedtaget og opretholdt artikel 42a, stk. 1 og 2, og artikel 55, stk. 4, i [den ændrede lov om de almindelige domstoles organisation], artikel 26, stk. 3, og artikel 29, stk. 2 og 3, i [den ændrede lov om den øverste domstol], artikel 5, stk. 1a og 1b, i [den ændrede lov om forvaltningsdomstolenes organisation], samt ændringslovens artikel 8, hvorefter det er forbudt for alle nationale retsinstanser at efterprøve, om de EU-retlige krav vedrørende en uafhængig og upartisk domstol, der forudgående er oprettet ved lov, er opfyldt.

– Republikken Polen har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU, sammenholdt med chartrets artikel 47, og i henhold til artikel 267 TEUF og princippet om EU-rettens forrang, idet den har vedtaget og opretholdt artikel 26, stk. 2 og 4-6, og artikel 82, stk. 2-5, i den ændrede lov om den øverste domstol, og ændringslovens artikel 10, hvorved [afdelingen for ekstraordinær prøvelse] tillægges enekompetence til at efterprøve klagepunkter og retlige spørgsmål vedrørende spørgsmålet om, hvorvidt en domstol eller en dommer er uafhængig.

– Republikken Polen har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU, sammenholdt med chartrets artikel 47, og i henhold til artikel 267 TEUF, idet den har vedtaget og opretholdt artikel 107, stk. 1, nr. 2 og 3, i den ændrede lov om de almindelige domstole[s organisation], og artikel 72, stk. 1, nr. 1-3, i den ændrede lov om den øverste domstol, hvorefter efterprøvelsen af, om de EU-retlige krav vedrørende en uafhængig og upartisk domstol, der forudgående er oprettet ved lov, er opfyldt, kan kvalificeres som en disciplinærforseelse.

– Republikken Polen har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU ved at bemyndige [disciplinærafdelingen], hvis uafhængighed og upartiskhed ikke er sikret, til at træffe afgørelse i sager, der har en direkte indvirkning på dommeres og hjælpedommeres retsstilling og udøvelsen af deres embede, såsom dels anmodninger om tilladelse til at indlede en straffesag mod dommere eller at anholde dem, dels arbejdsretlige eller socialsikringsretlige sager vedrørende dommerne ved [den øverste domstol] og sager om disse dommeres pensionering.

– Republikken Polen har tilsidesat retten til respekt for privatliv og retten til beskyttelse af personoplysninger, der er sikret ved artikel 7 og artikel 8, stk. 1, i chartret og artikel 6, stk. 1, litra c), og e), artikel 6, stk. 3, og artikel 9, stk. 1, i [databeskyttelsesforordningen], idet den har vedtaget og opretholdt artikel 88a i den ændrede lov om de almindelige domstole[s organisation], artikel 45, stk. 3, i den ændrede lov om den øverste domstol, og artikel 8, stk. 2, i den ændrede lov om forvaltningsdomstolene[s organisation].«

34. Kommissionen har desuden nedlagt påstand om, at Republikken Polen tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

35. Republikken Polen har med sit svarskrift, der blev indleveret den 17. juni 2021, nedlagt påstand om frifindelse samt om, at Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

36. Kommissionen og Republikken Polen har indleveret en replik og en duplik henholdsvis den 28. juli 2021 og den 7. september 2021.

37. Kommissionen har ved et særskilt dokument, der blev indleveret den 1. april 2021, begæret, at der blev iværksat foreløbige foranstaltninger i henhold til artikel 279 TEUF, idet den har anmodet Domstolen om at pålægge Republikken Polen, at denne, indtil Domstolen har afsagt dom i denne sag, skal indstille anvendelsen af flere nationale bestemmelser indført ved ændringsloven.

38. Ved kendelse af 14. juli 2021 ( ) tog Domstolens vicepræsident Kommissionens anmodning om foreløbige forholdsregler til følge indtil afsigelse af endelig dom i denne sag og udsatte afgørelsen om sagsomkostningerne ( ).

39. Den 16. august 2021 anmodede Republikken Polen, der var af den opfattelse, at Trybunał Konstytucyjnys (forfatningsdomstol, Polen) dom af 14. juli 2021, som blev afsagt i sag P 7/20 (»dom afsagt af Trybunał Konstytucyjny (forfatningsdomstol), sag P 7/20«), medførte ændrede forhold, Domstolen om at ophæve sin kendelse af 14. juli 2021 i overensstemmelse med procesreglementets artikel 163. Republikken Polen anmodede desuden om, at Domstolens Store Afdeling behandlede sagen ( ).

40. Ved kendelse af 6. oktober 2021 ( ) forkastede Domstolens vicepræsident Republikken Polens anmodning og udsatte afgørelsen om sagsomkostningerne. I sin kendelse fastslog Domstolens vicepræsident, at princippet om EU-rettens forrang kræver, at alle instanser i medlemsstaterne sikrer, at de EU-retlige regler gennemføres fuldt ud, idet medlemsstaternes nationale ret ikke kan ændre den virkning, som disse forskellige regler tillægges. I henhold til artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU, som er klar, præcis og ubetinget, skal enhver medlemsstat sikre, at retsinstanser, der kan træffe afgørelse vedrørende anvendelsen eller fortolkningen af EU-retten, opfylder kravene til en effektiv retsbeskyttelse. Nationale bestemmelser om organiseringen af retsvæsenet i medlemsstaterne kan være genstand for en prøvelse i forhold til artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU i forbindelse med et traktatbrudssøgsmål og som følge heraf foreløbige forholdsregler med henblik på en suspendering af disse bestemmelser i samme forbindelse. Den omstændighed, at en national forfatningsdomstol fastslår, at sådanne forholdsregler er i strid med den pågældende medlemsstats forfatningsorden, ændrer ikke denne vurdering. I medfør af princippet om EU-rettens forrang kan en medlemsstats påberåbelse af nationale retsregler, selv hvis der er tale om forfatningsbestemmelser, ikke være til skade for EU-rettens enhed og effektivitet ( ).

41. I mellemtiden gjorde Kommissionen den 7. september 2021 gældende, at det af de oplysninger, som Republikken Polen havde tilvejebragt ved skrivelse af 16. august 2021, ikke fremgik, at denne medlemsstat havde truffet alle de foranstaltninger, der er nødvendige for at gennemføre de foreløbige foranstaltninger, der er nævnt i kendelsen af 14. juli 2021. Kommissionen anførte, at det med henblik på at sikre den fulde virkning af kendelsen af 14. juli 2021 og at sikre en effektiv anvendelse af EU-retten samt overholdelse af retsstatsprincipperne og Unionens retsordens integritet var nødvendigt at pålægge Republikken Polen at betale en daglig tvangsbøde på et beløb, der kunne tilskynde denne medlemsstat til hurtigst muligt at give de midlertidige foranstaltninger, der er fastsat i denne kendelse, fuld virkning. Republikken Polen gjorde gældende, at alle nødvendige foranstaltninger til opfyldelse af kendelsen af 14. juli 2021 var blevet vedtaget.

42. Ved kendelse af 27. oktober 2021 ( ) tilpligtede Domstolens vicepræsident Republikken Polen at betale Kommissionen en tvangsbøde på 1 000 000 EUR om dagen fra den dato, hvor sidstnævnte kendelse blev meddelt Republikken Polen, og indtil denne medlemsstat efterlever de forpligtelser, der følger af kendelsen af 14. juli 2021, eller i mangel heraf indtil datoen for afsigelsen af den dom, der afslutter behandlingen af den foreliggende sag, og udsatte afgørelsen om sagsomkostningerne.

43. Ved kendelse af 30. september 2021 meddelte præsidenten for Domstolen Kongeriget Belgien, Kongeriget Danmark, Kongeriget Nederlandene, Republikken Finland og Kongeriget Sverige tilladelse til at intervenere i den foreliggende sag til støtte for de påstande, der var blevet nedlagt af Kommissionen. Disse medlemsstater har indgivet skriftlige indlæg til Domstolen.

44. Ved afgørelse af 7. oktober 2021 har Domstolens præsident besluttet, at den foreliggende sag skal pådømmes forud for andre i medfør af procesreglementets artikel 53, stk. 3.

45. I retsmødet den 28. juni 2022 har Kongeriget Belgien, Kongeriget Danmark, Kongeriget Nederlandene, Republikken Polen, Republikken Finland og Kongeriget Sverige samt Kommissionen afgivet mundtlige indlæg og besvaret spørgsmål fra Domstolen.

V. Den lovgivningsmæssige kontekst

46. Med henblik på afgørelsen af de spørgsmål, som Domstolen er blevet forelagt i forbindelse med dette traktatbrudssøgsmål, bør der henvises til følgende etablerede retlige udsagn.

47. Den Europæiske Union bygger på medlemsstaternes fælles værdigrundlag i et samfund, der er præget af retfærdighed ( ). Gensidig tillid mellem medlemsstaterne og navnlig mellem deres domstole er baseret på en forudsætning om, at medlemsstaterne deler en række fælles værdier. Det følger heraf, at en medlemsstats overholdelse af de værdier, der er fastsat i artikel 2 TEU, udgør en betingelse for, at alle de rettigheder, der følger af anvendelsen af traktaterne på denne medlemsstat, kan nydes ( ).

48. Respekt for retsstaten er en af disse fælles værdier, som artikel 19, stk. 1, TEU er et konkret udtryk for. Ifølge denne bestemmelses andet afsnit skal medlemsstaterne tilvejebringe den nødvendige adgang til domstolsprøvelse for at sikre en effektiv retsbeskyttelse på de områder, der er omfattet af EU-retten. Chartrets artikel 47, stk. 2, første punktum, som afspejler det generelle princip om effektiv retsbeskyttelse, bestemmer desuden, at enhver har ret til en retfærdig og offentlig rettergang inden en rimelig frist for en uafhængig og upartisk domstol, der forudgående er oprettet ved lov ( ). Endvidere har artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU og chartrets artikel 47 direkte virkning og tillægger borgerne rettigheder, som disse kan gøre gældende ved de nationale retsinstanser ( ).

49. Det påhviler medlemsstaterne ( ) at fastsætte et retsmiddel- og proceduresystem, som sikrer borgernes ret til en effektiv retsbeskyttelse ( ) på de områder, der er omfattet af EU-retten, i hvilken forbindelse domstolene inden for dette system, der kan træffe afgørelse vedrørende anvendelsen eller fortolkningen af EU-retten, opfylder kravene til en effektiv retsbeskyttelse ( ). Det tilkommer medlemsstaterne at udpege de retter og/eller institutioner, som har kompetence til at kontrollere gyldigheden af nationale bestemmelser og fastsætte passende retsmidler og procedurer, som gør det muligt at bestride denne gyldighed, og, hvis søgsmålet er begrundet, at ophæve den pågældende bestemmelse og fastlægge virkningerne af en sådan ophævelse ( ). Medmindre andet er fastsat i EU-retten, pålægger denne ret ikke medlemsstaterne at anvende en bestemt model for retsbeskyttelse ( ) og kræver heller ikke, at de indfører et specifikt retsmiddelsystem, forudsat at de tilgængelige retsmidler er i overensstemmelse med ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet ( ). Under udøvelsen af denne kompetence skal medlemsstaterne imidlertid overholde de forpligtelser, der påhviler dem i henhold til EU-retten ( ). Denne tilgang afspejler nærhedsprincippet og proportionalitetsprincippet i artikel 5 TEU samt medlemsstaternes procesautonomi ( ).

50. Artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU er til hinder for nationale bestemmelser om organiseringen af den dømmende magt, som udgør en forringelse af beskyttelsen af retsstatsprincippet, herunder navnlig garantierne for dommernes uafhængighed. Domstolen har endvidere fastslået, at en medlemsstat ikke kan ændre sin lovgivning på en måde, som medfører en forringelse af beskyttelsen af retsstatsprincippet. Medlemsstaterne skal således afholde sig fra at vedtage regler, som ville skade dommernes uafhængighed ( ).

51. Kravet om retternes uafhængighed, som er uløseligt forbundet med udøvelsen af dømmende myndighed, er en del af kerneindholdet i den grundlæggende ret til en effektiv retsbeskyttelse, som er en del af den grundlæggende ret til en retfærdig rettergang som fastsat i chartrets artikel 47. I denne forbindelse har medlemsstaternes dommeres uafhængighed grundlæggende betydning for Unionens retsorden ( ).

52. For så vidt angår kravet om domstolenes uafhængighed består det af to aspekter. Det første, eksterne, aspekt kræver, at en ret udøver sit hverv helt uafhængigt og uden at være underlagt noget hierarkisk forhold eller stå i afhængighedsforhold til nogen og uden at modtage ordrer eller instrukser fra nogen, og at den således er beskyttet mod indgreb og pres udefra, der kan bringe dens medlemmers uafhængige bedømmelse i fare og påvirke deres afgørelser. Det andet, interne, aspekt hænger sammen med begrebet upartiskhed. Dette aspekt vedrører det forhold, at der skal være den samme afstand til tvistens parter og deres respektive interesser for så vidt angår tvistens genstand. Kravet om uafhængighed fordrer objektivitet og en fuldstændig mangel på interesse i sagens udfald ud over den strikte anvendelse af retsregler ( ).

53. Kravet om upartiskhed dækker også to aspekter. For det første skal retsinstansen være subjektivt upartisk, dvs., at ingen af dens medlemmer må give udtryk for partiskhed eller en personlig forudfattet mening. Der er en formodning for personlig upartiskhed, indtil det modsatte er bevist. For det andet skal retsinstansen være objektivt upartisk, hvilket vil sige, at den skal sikre en tilstrækkelig garanti for, at enhver rimelig tvivl herom kan udelukkes ( ).

54. Ved at kræve, at domstolen skal være »forudgående [...] oprettet ved lov«, har chartrets artikel 47 endelig til formål at sikre, at organiseringen af retssystemet reguleres af en lov, der vedtages af den lovgivende magt på en måde, der er i overensstemmelse med de regler, der danner rammen for udøvelsen af dens kompetence, med henblik på at forhindre, at denne organisation overlades til den udøvende magts skøn. Dette krav gælder for selve retsgrundlaget for domstolens eksistens og for enhver anden bestemmelse i national ret, hvis manglende overholdelse medfører, at en eller flere dommeres deltagelse i efterprøvelsen af den omhandlede sag bliver ulovlig, såsom de bestemmelser, der regulerer dommerkollegiets sammensætning ( ).

55. Kravet om, at en domstol skal være oprettet ved lov, tilsidesættes, når en ulovlighed, der er begået under udnævnelsen af dommere ( ), er af en sådan art og alvorlighed, at den skaber en reel risiko for, at andre dele af statsmagten, navnlig den udøvende magt, kan udøve et skøn, der ikke tilkommer denne, hvorved integriteten af resultatet af udnævnelsesproceduren bringes i fare. Dette er tilfældet, når der er tale om grundlæggende regler, der udgør en integrerende del af indretningen og funktionen af dette retssystem ( ). En sådan ulovlighed kan vække en rimelig tvivl hos borgerne med hensyn til den eller de pågældende dommeres uafhængighed ( ) og upartiskhed.

56. Kravene om uafhængighed og upartiskhed og om forudgående at være oprettet ved lov er uløseligt forbundet og overlapper hinanden. En tilsidesættelse af et af disse krav kan medføre en tilsidesættelse af et andet krav eller endda af alle kravene ( ).

57. Medlemsstaterne, navnlig deres retslige grene, skal beskytte de rettigheder, som borgerne er tillagt i henhold til artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU og chartrets artikel 47, på to måder.

58. Det følger for det første af retten til adgang til en uafhængig og upartisk domstol, der forudgående er oprettet ved lov, at enhver borger skal have mulighed for at påberåbe sig en tilsidesættelse af denne ret ( ). Når der gøres en indsigelse, som ikke umiddelbart fremstår som grundløs, mod, at sammensætningen af en domstol udgør en uafhængig og upartisk domstol ( ), er enhver domstol ( ) desuden forpligtet til at efterprøve, om den i kraft af sin sammensætning udgør en sådan domstol. Denne kompetence er nødvendig for den tillid, som domstolene i et demokratisk samfund skal indgyde hos borgerne. I denne henseende udgør en sådan kontrol således en materiel formalitet, hvis overholdelse er en ufravigelig procesforudsætning og skal efterprøves enten på parternes anmodning eller ex officio ( ). I særlige tilfælde kan retsinstanserne i en medlemsstat anmodes om at vurdere, om en persons grundlæggende ret til adgang til en uafhængig og upartisk domstol, der forudgående er oprettet ved lov, er blevet tilsidesat i en anden medlemsstat ( ).

59. For det andet skal domstolene overholde princippet om EU-rettens forrang ( ). Under udøvelse af den kompetence, som de er tillagt, har domstole, der skal anvende EU-retten, en forpligtelse til at træffe alle de foranstaltninger, der er nødvendige for at sikre EU-rettens fulde virkning, om fornødent ved at undlade at anvende enhver national lovgivning eller praksis, der er i strid med EU-retten ( ). Med henblik på at undlade at anvende en bestemmelse i national ret skal den domstol, der i henhold til national ret har kompetence til at anvende EU-retten, være i stand til at vurdere og fastslå, om en bestemmelse i national ret er i strid med EU-retten. I overensstemmelse med princippet om EU-rettens forrang ( ) sondres der klart mellem udøvelsen af en beføjelse til i et særligt tilfælde at undlade at anvende en bestemmelse i national ret, som er i strid med EU-retten, og beføjelsen til at ophæve en sådan bestemmelse med den virkning, at den pågældende bestemmelse ikke længere er gyldig ( ).

60. Med hensyn til den rolle, som nationale forfatninger og nationale forfatningsdomstole spiller, som blev fremhævet i duplikken ( ), har Domstolen fastslået, at Den Europæiske Union skal respektere medlemsstaternes nationale identitet i henhold til artikel 4, stk. 2, TEU. EU-retten pålægger ikke medlemsstaterne en præcis forfatningsmæssig model. Medlemsstaternes respektive forfatningsordener skal imidlertid sikre, at deres domstole er uafhængige. Såfremt en forfatningsdomstol er i stand til at sikre en effektiv retsbeskyttelse, er artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU ikke til hinder for en national lovgivning, hvorefter en medlemsstats almindelige domstole er bundet af en afgørelse fra denne medlemsstats forfatningsdomstol, der fastslår, at en national retsforskrift er i overensstemmelse med nævnte medlemsstats forfatning. Det samme kan ikke gælde, når anvendelsen af en sådan lovgivning forhindrer disse almindelige domstole i at vurdere, om nationale retsforskrifter, som denne medlemsstats forfatningsdomstol har fundet forenelige med en national forfatningsbestemmelse, der fastsætter EU-rettens forrang, er forenelige med EU-retten. I medfør af sidstnævnte princip kan en medlemsstat ikke påberåbe sig nationale retsregler, selv hvis der er tale om forfatningsbestemmelser, hvis dette er til skade for EU-rettens enhed og effektivitet. Princippet om EU-rettens forrang er bindende for alle organer i en medlemsstat, uden at de interne bestemmelser, herunder forfatningsbestemmelser, kan være til hinder herfor. Det tilkommer Domstolen at præcisere rækkevidden af princippet om EU-rettens forrang under udøvelse af dens enekompetence for så vidt angår den endelige fortolkning af EU-retten ( ).

61. I dette forslag til afgørelse vil jeg først behandle Kommissionens andet klagepunkt, som omhandler en angivelig enekompetence til at træffe afgørelse om indsigelser mod en domstols manglende uafhængighed og dermed til at fastslå retten til adgang til en uafhængig domstol. Dette klagepunkt har et mere begrænset omfang end det første, som vedrører retten til adgang til en uafhængig og upartisk domstol, der forudgående er oprettet ved lov, i overensstemmelse med artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU og chartrets artikel 47. Den afgørelse, der foreslås med hensyn til det andet klagepunkt, kan endvidere have konsekvenser for den afgørelse, der vil blive foreslået med hensyn til det første.

VI. Retlig bedømmelse

A. Det andet klagepunkt – enekompetencen for afdelingen for ekstraordinær prøvelse til at behandle klagepunkter og retlige spørgsmål vedrørende en retsinstans’ eller en dommers manglende uafhængighed

1. Parternes argumenter

62. Kommissionen har med sit andet klagepunkt gjort gældende, at Republikken Polen har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU, sammenholdt med chartrets artikel 47, og i henhold til artikel 267 TEUF og princippet om EU-rettens forrang, idet den har tillagt afdelingen for ekstraordinær prøvelse enekompetence til at efterprøve klagepunkter og retlige spørgsmål vedrørende spørgsmålet om, hvorvidt en domstol eller en dommer er uafhængig. Klagepunktet støttes på vedtagelsen og opretholdelsen af artikel 26, stk. 2 og 4-6, og artikel 82, stk. 2-5, i lov om den øverste domstol, som ændret ved ændringsloven, og ændringslovens artikel 10.

63. Kommissionen har i retsmødet bekræftet, at afdelingen for ekstraordinær prøvelse efter Kommissionens opfattelse har enekompetence til at behandle spørgsmål om uafhængigheden for domstole, sammensætninger af domstole og dommere. Kommissionen har anført, at sådanne spørgsmål ikke kan behandles i forbindelse med en appel ved andre domstole. Kommissionen har også anført, at monopolet for afdelingen for ekstraordinær prøvelse på at efterprøve uafhængigheden er yderst begrænset, eftersom artikel 26, stk. 3, i den ændrede lov om den øverste domstol bestemmer, at afdelingen for ekstraordinær prøvelse ikke har kompetence til at behandle spørgsmål om uafhængighed, der vedrører en dommers udnævnelse eller dommerens beføjelse til at udøve judicielle funktioner. Desuden har Kommissionen bekræftet, at de tre første klagepunkter ikke modsiger hinanden, således som Republikken Polen har gjort gældende, eftersom de gældende bestemmelser i polsk ret indebærer, at det ikke er muligt at foretage en prøvelse af proceduren for udnævnelse af en dommer.

64. Det andet klagepunkt består af fire dele. For det første giver artikel 26, stk. 2, i den ændrede lov om den øverste domstol afdelingen for ekstraordinær prøvelse enekompetence til at træffe afgørelse om inhabilitetsindsigelser mod dommere og udpegning af domstole, der har kompetence til at behandle en sag, hvori det gøres gældende, at en domstols eller en dommers uafhængighed ikke er sikret. En retsinstans, for hvilken en sådan indsigelse rejses, skal straks henvise indsigelsen til afdelingen for ekstraordinær prøvelse. Afgørelsen fra afdelingen for ekstraordinær prøvelse er bindende for den pågældende retsinstans, uanset om førstnævnte har kompetence til at træffe afgørelse om realiteten i sagen.

65. I præmis 166 i dommen i sagen A.K. m.fl. fastslog Domstolen, at en instans, som skal påkende en tvist, som i henhold til national ret skal behandles af en instans, der ikke lever op til kravene om uafhængighed og upartiskhed, har pligt til at undlade at anvende denne nationale bestemmelse med henblik på at sikre en effektiv retsbeskyttelse som omhandlet i chartrets artikel 47, således at denne tvist kan afgøres af en retsinstans, der opfylder de nævnte krav.

66. Ved at tillægge afdelingen for ekstraordinær prøvelse kompetence til at behandle disse spørgsmål fratager artikel 26, stk. 2, i den ændrede lov om den øverste domstol nationale retsinstanser, med undtagelse af afdelingen for ekstraordinær prøvelse, retten til at forelægge Domstolen et spørgsmål i henhold til artikel 267 om kravet om uafhængighed som omhandlet i artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU og chartrets artikel 47. Kommissionen er af den opfattelse, at artikel 26, stk. 2, i den ændrede lov om den øverste domstol forhindrer nationale domstole i af egen drift ( ) eller på begæring af en part i sagen ( ) at undersøge, om en dommer, der behandler en sag, der er omfattet af EU-retten, opfylder kravet om uafhængighed som omhandlet i artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU og chartrets artikel 47. En retsinstans’ eller en dommers uafhængighed er et horisontalt spørgsmål, der kan opstå i enhver sag, og enhver retsinstans, for hvilken en sag, der vedrører EU-retten, er indbragt, bør være i stand til at behandle dette spørgsmål. Tildeling af en enekompetence til at afgøre sådanne spørgsmål kan heller ikke begrundes med, at det er nødvendigt at oprette specialretter til dette formål.

67. Kommissionen har for det andet gjort gældende, at afdelingen for ekstraordinær prøvelse i henhold til artikel 82, stk. 2, i den ændrede lov om den øverste domstol har enekompetence til at træffe afgørelse om retlige spørgsmål i sager, der verserer for den øverste domstol om en retsinstans’ eller en dommers uafhængighed. I sådanne tilfælde træffer afdelingen for ekstraordinær prøvelse i henhold til artikel 82, stk. 3-5, i den ændrede lov om den øverste domstol en afgørelse, der er bindende for alle sammensætninger af den øverste domstol og kun kan omgøres ved en afgørelse truffet af plenarforsamlingen ved den øverste domstol med deltagelse af mindst to tredjedele af dommerne i hver af afdelingerne. Når afdelingen for ekstraordinær prøvelse træffer sin afgørelse, er den ikke bundet af andre afgørelser fra den øverste domstol, medmindre en sådan afgørelse har karakter af en »principiel afgørelse«. Kommissionen er af den opfattelse, at de ovennævnte bestemmelser er til hinder for, at de øvrige afdelinger ved den øverste domstol træffer afgørelse om sådanne spørgsmål, og dermed er i strid med artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU og chartrets artikel 47.

68. Kommissionen har for det tredje gjort gældende, at artikel 26, stk. 4-6, i den ændrede lov om den øverste domstol også tilsidesætter de nævnte EU-retlige bestemmelser, eftersom førstnævnte bestemmelser tillægger afdelingen for ekstraordinær prøvelse enekompetence til at påkende sager, hvori der er nedlagt påstand om, at endelige afgørelser eller domme fra enhver polsk retsinstans, herunder de øvrige afdelinger ved den øverste domstol og den øverste domstol i forvaltningsretlige sager, er ulovlige, og den påberåbte ulovlighed vedrører retsstillingen for den dommer, der traf afgørelse i sagen. Sådanne søgsmål kan indbringes for afdelingen for ekstraordinær prøvelse uden at være indgivet gennem den retsinstans, som har afsagt den anfægtede dom, selv om en part ikke har udtømt de retsmidler, der står til hans rådighed.

69. Kommissionen har for det fjerde gjort gældende, at overgangsbestemmelserne i ændringslovens artikel 10 også er i strid med EU-retten. I henhold til disse bestemmelser var polske domstole forpligtede til inden den 21. februar 2020 at henvise verserende sager pr. den 14. februar 2020, der henhørte under enekompetencen for afdelingen for ekstraordinær prøvelse i henhold til artikel 26, stk. 2 og 4-6, og artikel 82, stk. 2-4, i den ændrede lov om den øverste domstol, til afdelingen for ekstraordinær prøvelse. Efter en henvisning af sådanne sager kan afdelingen for ekstraordinær prøvelse »tilbagekalde tidligere foretagne handlinger, for så vidt som disse forhindrer, at sagens fortsatte behandling sker i overensstemmelse med loven«. Desuden ophæver ændringsloven den processuelle virkning af handlinger, der er foretaget i sådanne sager efter den 14. februar 2020, navnlig af dommere.

70. Kommissionen er af den opfattelse, at de ovennævnte beføjelser, der er tillagt afdelingen for ekstraordinær prøvelse, er i strid med artikel 267 TEUF og artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU, sammenholdt med chartrets artikel 47. De er også i strid med de nationale retsinstansers forpligtelse til at anvende artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU, sammenholdt med chartrets artikel 47, i overensstemmelse med princippet om EU-rettens forrang.

71. For så vidt angår spørgsmål om dommeres og retsinstansers uafhængighed har Kommissionen betonet, at alle nationale retsinstanser skal være i stand til at anvende artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU, sammenholdt med chartrets artikel 47, med henblik på at sikre borgerne den grundlæggende ret til effektive retsmidler. I forbindelse med en tvist, der er indbragt for den, er en retsinstans i en medlemsstat, der handler inden for sin kompetence, forpligtet til at anvende artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU, sammenholdt med chartrets artikel 47, og til at undlade at anvende enhver national bestemmelse, der er i strid med en EU-retlig bestemmelse, som har direkte virkning. Den omtvistede nationale bestemmelse fratager alle polske domstole, med undtagelse af afdelingen for ekstraordinær prøvelse, retten til at træffe afgørelse om bispørgsmål som f.eks. en inhabilitetsindsigelse mod en dommer i en domstols sammensætning og fastlæggelsen af en domstols kompetence. Disse bestemmelser forhindrer også nationale retsinstanser i at sikre en effektiv retsbeskyttelse ved at undlade at anvende nationale bestemmelser, der i sager, som henhører under EU-rettens anvendelsesområde, tillægger domstole og dommere, der ikke opfylder kravene i artikel 19, stk. 1, TEU og chartrets artikel 47, kompetence.

72. Kommissionen er også af den opfattelse, at de i denne sag omtvistede bestemmelser siden den 14. februar 2020 har frataget andre nationale domstole deres ret, og med hensyn til domstole i sidste instans, deres forpligtelse til at forelægge Domstolen præjudicielle spørgsmål i henhold til artikel 267 TEUF om fortolkningen af kravene om en retsinstans’ uafhængighed og upartiskhed med hensyn til EU-retten. Andre nationale retsinstanser end afdelingen for ekstraordinær prøvelse fratages nærmere bestemt muligheden for at træffe afgørelse om disse spørgsmål. Artikel 26, stk. 4-6, og artikel 82, stk. 2-4, i lov om den øverste domstol er heller ikke begrænset til bispørgsmål, eftersom de tillægger afdelingen for ekstraordinær prøvelse en enekompetence. Den ret og den forpligtelse er uadskilleligt forbundet med samarbejdsordningen i henhold til artikel 267 TEUF og med de pligter, som artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU pålægger en dommer, der har til opgave at anvende EU-retten.

73. Ifølge Kommissionen er overgangsbestemmelserne i ændringslovens artikel 10 også i strid med artikel 267 TEUF, eftersom de forhindrer nationale retter i at opretholde præjudicielle spørgsmål, der er forelagt før den 14. februar 2020. Ændringslovens artikel 10, stk. 2, giver afdelingen for ekstraordinær prøvelse beføjelse til at tilbagekalde handlinger, som en national domstol har foretaget, og navnlig til at trække sidstnævntes præjudicielle spørgsmål tilbage. Med henblik på at sikre virkningen af de beføjelser, som artikel 267 TEUF tillægger en national ret, fremgår det af Domstolens praksis, at den pågældende ret skal være i stand til at opretholde en anmodning om præjudiciel afgørelse.

74. I replikken fremhæves det, at Kommissionen ikke har rejst tvivl om nationale lovgiveres ret til at lovgive om domstolenes kompetence. Kommissionen har derimod rejst tvivl om den enekompetence, som afdelingen for ekstraordinær prøvelse er blevet tillagt til at foretage prøvelse af en retsinstans’ eller en dommers overholdelse af kravet om uafhængighed i henhold til EU-retten, eftersom sådanne spørgsmål kan opstå ved alle nationale retsinstanser. Kommissionen har ikke gjort gældende, at en ret, der er blevet forelagt et spørgsmål om kravet vedrørende uafhængighed i henhold til EU-retten, altid skal behandle dette spørgsmål. I en medlemsstat med 10 000 dommere kan kompetencen til at anvende artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU og chartrets artikel 47 imidlertid ikke være forbeholdt en afdeling bestående af 20 dommere. Kommissionen har også anført, at afdelingen for ekstraordinær prøvelse blev oprettet efter lov om den øverste domstol af 8. december 2017, og at dens medlemmer blev udnævnt efter indstilling fra domstolsrådet. Eftersom domstolsrådets rolle i forbindelse med udnævnelsen af dommere ofte giver anledning til inhabilitetsindsigelser mod sidstnævnte, er det muligt, at afdelingen for ekstraordinær prøvelse i sig selv ikke er upartisk og objektiv i forbindelse med spørgsmål om dommeres uafhængighed ( ).

75. I retsmødet har Kommissionen som svar på Domstolens spørgsmål bekræftet, at spørgsmålet om uafhængigheden for en domstol, en sammensætning af en domstol eller en dommer ikke kan rejses inden for rammerne af en appel ved en højere retsinstans. Afdelingen for ekstraordinær prøvelse har således enekompetence med hensyn til alle spørgsmål vedrørende uafhængigheden for en domstol, en sammensætning af en domstol eller en dommer.

76. Republikken Polen er af den opfattelse, at det andet klagepunkt er ugrundet og skal forkastes i sin helhed.

77. Med hensyn til den hævdede tilsidesættelse af artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU og chartrets artikel 47 er Republikken Polen af den opfattelse, at Kommissionen har fortolket dommen i sagen A.K. m.fl. forkert. Det fremgår af denne dom, at hvis en sag, som involverer EU-retten, er blevet henvist til en retsinstans, der ikke har kompetence, og en part gør gældende, at det vil tilsidesætte den pågældendes rettigheder i henhold til chartrets artikel 47, at en retsinstans, der har kompetence, behandler sagen, kan den retsinstans, der ikke har kompetence, give den pågældende medhold i denne indsigelse og henvise sagen til en anden uafhængig retsinstans, der ville have kompetence, såfremt de bestemmelser, hvorefter kompetencen var forbeholdt en ret, der ikke er uafhængig, ikke havde været til hinder for dette. Ifølge Republikken Polen følger det ikke af dommen i sagen A.K. m.fl., at artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU er til hinder for, at medlemsstaterne vedtager bestemmelser om domstolenes kompetence. Desuden er de respektive situationer for en retsinstans, der skal henvise en sag til den retsinstans, som har kompetence til at påkende den, og for en retsinstans, for hvilken der er rejst en inhabilitetsindsigelse mod dommeren, og som skal træffe afgørelse om et retligt spørgsmål eller om lovligheden af en endelig afgørelse, grundlæggende forskellige. Kommissionens standpunkt ville medføre en tilsidesættelse af retten til adgang til en domstol, der er oprettet ved lov, og i sager, der vedrører en inhabilitetsindsigelse mod en dommer, retten til adgang til en uafhængig domstol. Tildelingen af kompetence til domstole i alle sager, der er indbragt for dem, er en ufravigelig betingelse for retten til adgang til en domstol, der er oprettet ved lov.

78. Republikken Polen har fremhævet, at medlemsstaterne har enekompetence til at vedtage bestemmelser om deres domstoles kompetence. Selv om medlemsstaterne skal overholde artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU, kan denne bestemmelse ikke regulere kompetencefordelingen mellem nationale domstole. Republikken Polen har anført, at Kommissionen ikke har anfægtet uafhængigheden for afdelingen for ekstraordinær prøvelse. Det andet klagepunkt er således baseret på et argument om, at nationale domstole har ret til at behandle visse kategorier af sager, hvilken ret efter Kommissionens opfattelse ville være til skade for den materielle kompetence, som andre domstole er tillagt. Republikken Polen har i denne henseende anført, at de forelæggende retter, der var involveret i den sag, der gav anledning til dommen i sagen A.K. m.fl., ikke havde kompetence til at træffe afgørelse om realiteten i de sager, der var indbragt for dem, og overførte de pågældende sager til en domstol, der havde kompetence hertil. Denne overførsel er omfattet af den civile retsplejelovs artikel 200, stk. 14, hvorefter enhver domstol skal fastslå, om den har kompetence og, såfremt dette ikke er tilfældet, henvise sagen til den domstol, der har kompetence til at træffe afgørelse om dette spørgsmål.

79. Med hensyn til artikel 26, stk. 2, i den ændrede lov om den øverste domstol om inhabilitetsindsigelser mod dommere har Republikken Polen anført, at en dommer eller en sammensætning af en domstol, der behandler en inhabilitetsindsigelse, skal henvise denne indsigelse til en anden sammensætning eller til en højere retsinstans. Således fratager artikel 26, stk. 2, i den ændrede lov om den øverste domstol ikke den pågældende dommer, sammensætning eller domstol kompetencen til at træffe afgørelse om sådanne bispørgsmål. I retsmødet har Republikken Polen som svar på et spørgsmål fra Domstolen bekræftet, at spørgsmålet om uafhængigheden for en domstol, en sammensætning af en domstol eller en dommer kan rejses inden for rammerne af en appel.

80. Efter Republikken Polens opfattelse er en anke med påstand om, at det fastslås, at en endelig dom er ulovlig som omhandlet i artikel 26, stk. 4-6, i den ændrede lov om den øverste domstol, ikke et præjudicielt eller et bispørgsmål, men derimod et spørgsmål, der skal rejses ved en specialret, der har kompetence til at træffe afgørelse om dette spørgsmål. Proceduren indledes ved en ekstraordinær appel iværksat til prøvelse af en endelig dom, som efter en parts opfattelse er i strid med bestemmelser i materiel ret eller procedureregler, og som har påført den pågældende skade. Ifølge Republikken Polen ville det bl.a. være til skade for retssikkerhedsprincippet og princippet om retskraft, hvis enhver person fik mulighed for at rejse et sådant spørgsmål ved enhver retsinstans inden for rammerne af en hvilken som helst sag. Det er åbenlyst, at den retsinstans, der afsagde den dom, der anfægtes, ikke kan behandle en sådan anke. Det fremgår heller ikke af dommen i sagen A.K. m.fl., hvorfor Kommissionen er af den opfattelse, at den retsinstans, der afsagde den dom, der anfægtes, skal behandle denne anke med henblik på sikre retten til adgang til effektive retsmidler i tilfælde af en tilsidesættelse af chartrets artikel 47. Ved at give en specialiseret afdeling kompetence til at behandle sådanne spørgsmål styrkes parternes proceduregarantier uden at gøre indgreb i retten til adgang til en domstol.

81. Republikken Polen har anført, at Kommissionens anbringender om artikel 82, stk. 2-5, i den ændrede lov om den øverste domstol og kompetencen for afdelingen for ekstraordinær prøvelse vedrørende retlige spørgsmål om en dommers eller en retsinstans’ uafhængighed er ugrundede. I henhold til artikel 1, nr. 1, litra a), i den ændrede lov om den øverste domstol har den øverste domstol kompetence til at træffe afgørelse om alle retlige spørgsmål i sager, der henhører under denne domstols kompetence. Artikel 82, stk. 2-5, i den ændrede lov om den øverste domstol giver endvidere afdelingen for ekstraordinær prøvelse kompetence til at fortolke lovgivningen. Dermed begrænser den ikke andre retsinstansers ret til at vurdere de faktiske omstændigheder. Desuden har retsinstanser en ret, men ikke en forpligtelse, til at forelægge afdelingen for ekstraordinær prøvelse sådanne spørgsmål.

82. Republikken Polen har anført, at artikel 26, stk. 2 og 4-6, og artikel 82, stk. 2-5, i den ændrede lov om den øverste domstol og ændringslovens artikel 10 ikke begrænser retsinstansernes kompetence til at forelægge Domstolen præjudicielle spørgsmål i henhold til artikel 267 TEUF. Afdelingen for ekstraordinær prøvelse er under alle omstændigheder en domstol i sidste instans, som i henhold til artikel 267 TEUF har pligt til at forelægge Domstolen et præjudicielt spørgsmål, såfremt den nærer tvivl om fortolkningen af artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU.

83. Eftersom Kommissionen ikke har forklaret, hvordan de i det andet klagepunkt omhandlede nationale bestemmelser tilsidesætter princippet om EU-rettens forrang, skal dette klagepunkt efter Republikken Polens opfattelse forkastes ( ).

84. For så vidt angår overgangsforanstaltningerne i ændringslovens artikel 10 har Republikken Polen anført, at denne bestemmelse allerede er udløbet. Kommissionen har ikke fremlagt beviser, som enten er baseret på ordlyden af den nævnte bestemmelse eller på praksis fra afdelingen for ekstraordinær prøvelse, for, at denne afdeling har anvendt eller kan anvende den nævnte bestemmelse med henblik på at trække anmodninger om præjudiciel afgørelse indgivet af andre polske domstole tilbage eller skade den effektive virkning af Domstolens domme. Desuden vedrører den civile retsplejelovs artikel 200, stk. 1, og strafferetsplejelovens artikel 35, stk. 1, hvis lovlighed Kommissionen ikke har draget i tvivl, retsinstansernes kompetence.

85. Af duplikken fremgår det, at Kommissionens anbringender som beskrevet i punkt 74 i dette forslag til afgørelse om den manglende uafhængighed for afdelingen for ekstraordinær prøvelse ikke indgik i stævningen. Idet der er tale om nye anbringender, skal de forkastes i henhold til procesreglementets artikel 127, stk. 1.

2. Bedømmelse

a) Formaliteten

86. Kommissionens anbringender om den manglende uafhængighed for afdelingen for ekstraordinær prøvelse som følge af domstolsrådets deltagelse i udnævnelsen af de dommere, der har sæde i denne afdeling, og denne afdelings begrænsede menneskelige ressourcer, eftersom den består af blot 20 dommere ( ), blev fremsat for første gang i replikken ( ).

87. Ifølge procesreglementets artikel 127, stk. 1, må nye anbringender ikke fremsættes under sagens behandling, medmindre de støttes på retlige eller faktiske omstændigheder, som er kommet frem under retsforhandlingerne.

88. Under den administrative procedure, og da den anlagde dette søgsmål, vidste Kommissionen ( ), at afdelingen for ekstraordinær prøvelse var blevet oprettet i henhold til lov om den øverste domstol af 8. december 2017. Kommissionen var således bekendt med antallet af dommere, der har sæde i denne afdeling, og proceduren for deres udnævnelse, navnlig domstolsrådets rolle. For så vidt som Kommissionens anbringender vedrører disse spørgsmål, må de afvises.

89. I dommen i sagen Disciplinærordning for dommere ( ) blev det fastslået, at der herskede rimelig tvivl om domstolsrådets uafhængighed og dets rolle i forbindelse med udnævnelsen af medlemmerne af disciplinærafdelingen ved den øverste domstol. Ifølge Domstolen gav dette, sammen med andre forhold, anledning til rimelig tvivl i offentligheden om denne disciplinærafdelings uafhængighed og upartiskhed. Domstolen fastslog således, at Republikken Polen havde tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU ved ikke at sikre uafhængigheden og upartiskheden for disciplinærafdelingen.

90. Selv om det er Kommissionens eget valg at undlade at fremføre et tilsvarende argument med hensyn til afdelingen for ekstraordinær prøvelse på et hvilket som helst tidspunkt i denne sag, er det noget overraskende. I denne forbindelse bør det anføres, at Domstolens dom om Republikken Polens manglende sikring af uafhængigheden og upartiskheden for disciplinærafdelingen var baseret på en række forhold, der ikke var begrænset til tvivl om domstolsrådets uafhængighed ( ). Selv hvis Domstolen kunne støtte sig på sine konklusioner om domstolsrådets uafhængighed i dommen i sagen Disciplinærordning for dommere ( ), ville dette således i sig selv være utilstrækkeligt som begrundelse for en konklusion i denne sag om, at afdelingen for ekstraordinær prøvelse ikke er uafhængig ( ).

91. Endvidere fastslog Menneskerettighedsdomstolen i dom af 8. november 2021, Dolińska-Ficek og Ozimek mod Polen ( ), enstemmigt, at Republikken Polen havde tilsidesat EMRK’s artikel 6, stk. 1, eftersom afdelingen for ekstraordinær prøvelse ikke var en domstol, der er »oprettet ved lov« ( ). For at nå til denne konklusion støttede Menneskerettighedsdomstolen sig i vidt omfang på Domstolens praksis vedrørende de seneste reformer af retsvæsenet i Polen. Menneskerettighedsdomstolens dom var baseret på den konklusion, at der var tale om åbenbare overtrædelser af national lovgivning, der i negativ grad havde berørt virkningen af grundlæggende processuelle regler om udnævnelse af dommere ved afdelingen for ekstraordinær prøvelse. Disse uregelmæssigheder i udnævnelsesproceduren skadede legitimiteten for afdelingen for ekstraordinær prøvelse i en sådan grad, at denne afdeling savnede de egenskaber, som er kendetegnende for en »domstol«, der er »lovlig« med henblik på EMRK’s artikel 6, stk. 1. I denne forbindelse fastslog Menneskerettighedsdomstolen utvetydigt, at »anbefalingen af kandidater til udnævnelse til [afdelingen for ekstraordinær prøvelse] – en ufravigelig betingelse for Republikkens præsidents udnævnelse ( ) – blev betroet [domstolsrådet], som er et organ, der savnede tilstrækkelige garantier for uafhængighed fra den lovgivende og udøvende magt« ( ).

92. Menneskerettighedsdomstolens domme er ikke bindende for Domstolen, eftersom Unionen ikke har tiltrådt EMRK. I henhold til chartrets artikel 52, stk. 3, skal Domstolen imidlertid sørge for, at den fortolkning, som den foretager af chartrets artikel 47, stk. 2, sikrer et beskyttelsesniveau, som ikke tilsidesætter det beskyttelsesniveau, der er sikret ved EMRK’s artikel 6, stk. 1, således som denne bestemmelse fortolkes af Menneskerettighedsdomstolen ( ). Den standard, der er sat ved den endelige dom i sagen Dolińska-Ficek og Ozimek mod Polen ( ), kan således være relevant inden for rammerne af fremtidige sager for Domstolen. Det bør også kort anføres, at Republikken Polen i henhold til EMRK’s artikel 46 er bundet af den endelige dom i sagen Dolińska-Ficek og Ozimek mod Polen ( ) og er forpligtet til hurtigt at gennemføre de til dommens opfyldelse nødvendige foranstaltninger ( ).

b) Realiteten

93. Kommissionen har i vidt omfang henvist til dommen i sagen A.K. m.fl. med henblik på at underbygge sit andet klagepunkt. I den nævnte sag blev der rejst tvivl om disciplinærafdelingens enekompetence til at behandle søgsmål anlagt af nationale dommere, der er støttet på EU-retten ( ), på grund af denne afdelings angivelige manglende uafhængighed og upartiskhed med henvisning til artikel 19, stk. 1, TEU, og chartrets artikel 47. Eftersom der er stor uenighed mellem Kommissionen og Republikken Polen for så vidt angår fortolkningen af denne dom, gengiver jeg her dens præmis 165 og 166:

»165. En national lovgivning, som tildeler en enekompetence til at påkende en tvist, hvori en borger som i de foreliggende sager hævder, at der foreligger en tilsidesættelse af de rettigheder, der følger af de EU-retlige bestemmelser, til en bestemt retsinstans, der ikke opfylder de krav om uafhængighed og upartiskhed, som følger af chartrets artikel 47, fratager den berørte part ethvert effektivt retsmiddel som omhandlet i artikel 9, stk. 1, i direktiv 2000/78 og tilsidesætter det væsentligste indhold i retten til effektive retsmidler, som er sikret ved chartrets artikel 47 [...]

166. Det følger heraf, at når det fremgår, at en national bestemmelse forbeholder kompetencen til at påkende en tvist, såsom tvisterne i hovedsagerne, for en instans, som ikke lever op til de krav om uafhængighed og upartiskhed, som er påkrævet i henhold til EU-retten, og navnlig chartrets artikel 47, har en anden retsinstans, for hvilken en sådan tvist verserer, pligt til – med henblik på at sikre en effektiv retsbeskyttelse som omhandlet i chartrets artikel 47 og i overensstemmelse med princip om loyalt samarbejde som knæsat i artikel 4, stk. 3, TEU – at undlade at anvende denne nationale bestemmelse, således at denne tvist kan afgøres af en retsinstans, der opfylder de nævnte krav, og som ville have kompetence inden for det omhandlede område, hvis den pågældende bestemmelse ikke var til hinder derfor, dvs. i almindelighed den retsinstans, som i overensstemmelse med gældende lovgivning havde kompetence før den lovgivningsmæssige ændring, der tildelte denne kompetence til den instans, som ikke opfylder disse krav, indtraf [...]« ( ).

94. Det fremgår af det ovenstående, at dommen i sagen A.K. m.fl. ikke anfægtede den enekompetence, som den nationale lovgivning tillagde disciplinærafdelingen til at behandle søgsmål anlagt af dommere med hensyn til rettigheder tildelt i henhold til direktiv 2000/78. Domstolen fastslog derimod, at en national lovgivning ikke kan forbeholde enekompetencen for en retsinstans, der ikke opfylder de krav om uafhængighed og upartiskhed, som følger af chartrets artikel 47 ( ). Det fremgår også af de ovenfor gengivne præmisser, at Domstolen ikke var af den opfattelse, at enhver anden national retsinstans, der opfyldte disse krav, havde eller burde have kompetence til at træffe afgørelse om spørgsmålet. Domstolen fastslog blot, at den retsinstans, der i henhold til national ret havde kompetence til at træffe afgørelse om sådanne spørgsmål i henhold til tidligere lovgivning, havde kompetence til at påkende sagen ( ).

95. Dommen i sagen A.K. m.fl. bekræfter den enkelte medlemsstats ret til i overensstemmelse med princippet om procesautonomi at definere sin egen retslige opbygning og til at fastsætte de processuelle regler for sagsanlæg, der gør det muligt for borgerne at sikre de rettigheder, som de har i medfør af EU-retten. Ud over det fastsatte krav om, at nationale retsinstanser skal være uafhængige og upartiske og forudgående være oprettet ved lov ( ), skal reglerne for sådanne sagsanlæg overholde ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet. De krav, der følger af disse principper, gælder for såvel udpegningen af de retter, der har kompetence til at påkende sager, der støttes på EU-retten, som med hensyn til definitionen af de processuelle regler, der regulerer sådanne sager. Overholdelsen af disse krav skal bedømmes under hensyn til, hvilken stilling de omhandlede regler indtager i den samlede procedure, denne procedures forløb og disse reglers særlige kendetegn for de nationale instanser ( ).

96. Kommissionen har ikke gjort gældende, at artikel 26, stk. 2 og 4-6, og artikel 82, stk. 2-5, i den ændrede lov om den øverste domstol og ændringslovens artikel 10 ikke er i overensstemmelse med ækvivalensprincippet. Kommissionens klagepunkt fokuserer snarere på effektivitetsprincippet og navnlig retten til adgang til effektive retsmidler. Kommissionen har anført, at spørgsmål om en retsinstans’ eller en dommers uafhængighed principielt er horisontale spørgsmål, der kan opstå i enhver sag, og at enhver retsinstans, for hvilken en sag, der vedrører EU-retten, er indbragt, bør være i stand til at behandle sådanne spørgsmål. Kompetencen til at træffe afgørelse om sådanne spørgsmål bør således ikke forbeholdes specialretter.

97. En undersøgelse af artikel 26, stk. 2, i den ændrede lov om den øverste domstol viser, at den tillægger afdelingen for ekstraordinær prøvelse enekompetence til at træffe afgørelse om klager, f.eks. over en dommers eller en retsinstans’ manglende uafhængighed, og til at iværksætte et retsmiddel i denne forbindelse. Alle retsinstanser, herunder dem, der behandler en sag, der vedrører EU-retten, skal derfor overføre en klage ( ) over en retsinstans’ eller en dommers manglende uafhængighed til formanden for afdelingen for ekstraordinær prøvelse. En sådan overførsel udsætter ikke sagen for den ret, for hvilken sagen er indbragt ( ).

98. Formuleringen »har kompetence« i artikel 26, stk. 2, i den ændrede lov om den øverste domstol er utvetydig og efter min opfattelse tilstrækkelig til at sikre, at spørgsmålet om uafhængigheden for en domstol, en sammensætning af en domstol eller en dommer henhører under enekompetencen for afdelingen for ekstraordinær prøvelse ( ). Ordlyden af denne bestemmelse synes således ikke at underbygge Republikken Polens argument om, at spørgsmål om uafhængighed kan rejses inden for rammerne af en appel. Da Domstolen tog dette spørgsmål op i retsmødet, var Republikken Polen desuden ikke i stand til at fremlægge overbevisende dokumentation for, at sådanne spørgsmål kan behandles på behørig vis i appelsager. Når dette er sagt, har Kommissionen ikke gjort gældende, og det fremgår heller ikke af artikel 26, stk. 2, i den ændrede lov om den øverste domstol, at et spørgsmål om en dommers eller en retsinstans’ uafhængighed skal indbringes for afdelingen for ekstraordinær prøvelse i form af et særskilt, uafhængigt søgsmål. Derimod behandles spørgsmål efter artikel 26, stk. 2, i den ændrede lov om den øverste domstol som et procedurespørgsmål eller et procedureindlæg for afdelingen for ekstraordinær prøvelse. Kommissionen har ikke gjort gældende, at kravet om at overføre et sådant procedurespørgsmål eller procedureindlæg til afdelingen for ekstraordinær prøvelse er så byrdefuldt, at det går ud over den fulde virkning af de rettigheder, som artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU og chartrets artikel 47 medfører for borgerne. Der er heller intet, der tyder på, at overførslen af disse spørgsmål til afdelingen for ekstraordinær prøvelse afstedkommer processuelle ulemper, der kan gøre det uforholdsmæssigt vanskeligt at udøve de rettigheder, som artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU og chartrets artikel 47 medfører for borgerne. Selv om det meget vel kan være, at spørgsmål om uafhængigheden for en domstol, en sammensætning af en domstol eller en dommer er horisontale spørgsmål, der ikke nødvendigvis skal behandles af specialretter, er der intet ulovligt ved, at de afgøres af en anden domstol eller sammensætning af en domstol. En sådan praksis kan endda fremme en styrket og ensartet anvendelse af de gældende regler og dermed sikre en effektiv retsbeskyttelse på de områder, der er omfattet af EU-retten, med fuld respekt for princippet om EU-rettens forrang.

99. Hvis den omhandlede nationale bestemmelse gik ud over effektiviteten af artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU og chartrets artikel 47 ( ) ved f.eks. at give enekompetence til at træffe afgørelse om en retsinstans’ uafhængighed til en anden retsinstans, som selv savnede uafhængighed, ville princippet om EU-rettens forrang kræve, at den retsinstans, for hvilken et sådant søgsmål var indbragt ( ), skulle træffe alle de foranstaltninger, der er nødvendige for at sikre den fulde virkning af disse EU-retlige bestemmelser, ved om fornødent at undlade at anvende enhver modstridende national bestemmelse eller retspraksis ( ).

100. Idet der ikke foreligger en tilsidesættelse af ækvivalensprincippet eller effektivitetsprincippet, er jeg således af den opfattelse, at nationale kompetenceregler, der begrænser eller indskrænker, hvilke domstole eller sammensætninger der kan træffe afgørelse om spørgsmål om uafhængigheden for en domstol, en sammensætning af en domstol eller en dommer, ikke er i strid med artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU og chartrets artikel 47 eller princippet om EU-rettens forrang.

101. På denne baggrund er artikel 26, stk. 2, i den ændrede lov om den øverste domstol ikke til hinder for, at nationale domstole efterprøver, om de opfylder kravet om uafhængighed som omhandlet i artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU og chartrets artikel 47 ( ). Førstnævnte bestemmelse giver ganske enkelt afdelingen for ekstraordinær prøvelse enekompetence til at træffe afgørelse om uafhængigheden for en domstol, en sammensætning af en domstol eller en dommer, når et sådant spørgsmål overføres til den.

102. Kommissionens argumenter, som er sammenfattet i punkt 67 og 68 i dette forslag til afgørelse, med hensyn til artikel 26, stk. 4-6, og artikel 82, stk. 2-5, i den ændrede lov om den øverste domstol beskriver blot indholdet af disse bestemmelser ( ). Som det fremgår af punkt 66 i dette forslag til afgørelse, har Kommissionen anført, at spørgsmål om en retsinstans’ eller en dommers uafhængighed principielt er af horisontal karakter. Disse nationale bestemmelser er dermed i strid med artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU og chartrets artikel 47, idet de fratager alle polske domstole, med undtagelse af afdelingen for ekstraordinær prøvelse, retten til at træffe afgørelse om en retsinstans’ eller en dommers uafhængighed, der opstår i sager, som disse nationale bestemmelser henviser til. Kommissionen har imidlertid ikke påvist, at disse nationale bestemmelser og de deri fastsatte procedurer og kompetenceregler skader effektiviteten af artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU og chartrets artikel 47 eller princippet om EU-rettens forrang. Kommissionen har snarere ikke formået at tilbagevise Republikken Polens argumenter om, at en specialrets behandling af sådanne sager er i overensstemmelse med artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU og chartrets artikel 47.

103. Med hensyn til Kommissionens anbringende om, at artikel 26, stk. 2 og 4-6, og artikel 82, stk. 2-5, i den ændrede lov om den øverste domstol er i strid med artikel 267 TEUF, har Kommissionen, bortset fra den omstændighed, at disse bestemmelser slet ikke henviser til denne artikel, ikke godtgjort, at de retligt eller faktisk ( ) forhindrer eller vanskeliggør, at en anden national retsinstans end afdelingen for ekstraordinær prøvelse, for hvilken et spørgsmål om uafhængigheden for en domstol, en sammensætning af en domstol eller en dommer er rejst, forelægger Domstolen en anmodning om præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 267 TEUF ( ).

104. I denne henseende følger det af såvel ordlyden som opbygningen af artikel 267 TEUF, at den præjudicielle procedure forudsætter, at der reelt verserer en retssag for den nationale domstol, og at denne domstol skal træffe en afgørelse, hvis udfald kan påvirkes af den præjudicielle afgørelse ( ).

105. Ud over udøvelsen af den enekompetence, som artikel 26, stk. 2 og 4-6 ( ), og artikel 82, stk. 2-5, i den ændrede lov om den øverste domstol tillægger afdelingen for ekstraordinær prøvelse, er spørgsmålet om uafhængigheden for domstole, sammensætninger af domstole og dommere et horisontalt spørgsmål, der kan rejses ved enhver retsinstans, således som Kommissionen med rette har anført. En ret, for hvilken spørgsmål om uafhængigheden for en domstol, en sammensætning af en domstol eller en dommer rejses i en sag, der er indbragt for den, kan, om nødvendigt, forelægge Domstolen en anmodning om præjudiciel afgørelse.

106. Artikel 267 TEUF giver de nationale retter en meget vid adgang til at indbringe spørgsmål for Domstolen, hvis de skønner, at en for dem verserende sag frembyder problemer vedrørende fortolkningen af EU-retlige bestemmelser, der er relevante for afgørelsen af den pågældende sag. De nationale retter kan desuden frit udnytte denne adgang på ethvert tidspunkt under proceduren, som de finder passende ( ). Det følger endvidere af Domstolens faste praksis, at alene den omstændighed, at en national lovbestemmelse bestemmer, at en ret skal følge en anden rets bedømmelser, ikke fratager den første ret muligheden for at forelægge Domstolen spørgsmål om fortolkningen og gyldigheden af EU-retten i henhold til artikel 267 TEUF. Den første ret har frihed til, navnlig hvis den skønner, at en anden instans’ bedømmelse kan føre til, at der afsiges en dom i strid med EU-retten, at forelægge Domstolen spørgsmål ( ). Desuden er en dom, som Domstolen har afsagt i en præjudiciel sag, bindende for den nationale ret ved afgørelsen af hovedsagen med hensyn til fortolkningen af de omhandlede EU-retlige bestemmelser ( ).

107. På baggrund af det ovenstående kan retsinstanser i Republikken Polen forelægge Domstolen ethvert spørgsmål, som efter deres opfattelse kræver en præjudiciel afgørelse, på ethvert tidspunkt under proceduren, som de finder passende, selv efter en procedure såsom den i artikel 26, stk. 2, i den ændrede lov om den øverste domstol omhandlede. De kan også anordne alle nødvendige foranstaltninger for at sikre en foreløbig domstolsbeskyttelse af de ved EU-retten sikrede rettigheder og kan efter en sådan procedure undlade at anvende den omhandlede nationale lovbestemmelse eller en dom afsagt af afdelingen for ekstraordinær prøvelse, hvis de finder den i strid med EU-retten. Som en domstol i sidste instans er afdelingen for ekstraordinær prøvelse i princippet forpligtet til at forelægge Domstolen en anmodning om præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 267, stk. 3, TEUF, når et spørgsmål om fortolkningen af EUF-traktaten indbringes for den.

108. For så vidt angår Kommissionens anbringender vedrørende overgangsforanstaltningerne i ændringsloven artikel 10 er det fast retspraksis, at spørgsmålet om, hvorvidt der foreligger et traktatbrud, skal vurderes på baggrund af forholdene i medlemsstaten, som de var ved udløbet af fristen i den begrundede udtalelse ( ). Ændringslovens artikel 10 trådte i kraft den 14. februar 2020. Som svar på Domstolens spørgsmål i retsmødet har Kommissionen bekræftet, at der ikke var noget bevis for, at denne bestemmelse fortsat havde virkning efter udløbet af fristen i den begrundede udtalelse, altså den 30. december 2020. Derfor godtog Kommissionen, at ændringslovens artikel 10 var »udløbet« på det nævnte tidspunkt. På denne baggrund skal Kommissionens klagepunkt vedrørende ændringslovens artikel 10 afvises.

109. Idet der ikke er beviser, der kan rejse tvivl om lovligheden af overførslen af enekompetencen til afdelingen for ekstraordinær prøvelse til at træffe afgørelse om spørgsmålet om uafhængigheden for en domstol, en sammensætning af en domstol eller en dommer i henhold til 26, stk. 2 og 4-6, og artikel 82, stk. 2-5, i den ændrede lov om den øverste domstol, kan Kommissionens anbringender med hensyn til overgangsforanstaltningerne i ændringslovens artikel 10, som blot fastlægger den tidsmæssige anvendelse af de ovennævnte bestemmelser, under alle omstændigheder ikke tiltrædes.

110. Kommissionen har også nedlagt påstand om, at Republikken Polen har tilsidesat princippet om EU-rettens forrang ved at anvende de nationale bestemmelser, der anfægtes i det andet klagepunkt. Det er tilstrækkeligt at anføre, at påstanden med hensyn til EU-rettens forrang vedrører Republikken Polens anvendelse af artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU, chartrets artikel 47 og artikel 267 TEUF. Den kan derfor ikke betragtes som en selvstændig påstand, og det er overflødigt at behandle den særskilt ( ).

111. Jeg foreslår derfor, at Domstolen forkaster det andet klagepunkt.

B. Det første klagepunkt – forbuddet mod, at nationale retsinstanser efterprøver, om det EU-retlige krav om adgang til effektive retsmidler ved en uafhængig og upartisk domstol, der forudgående er oprettet ved lov, er opfyldt

1. Parternes argumenter

112. Kommissionen har gjort gældende, at Republikken Polen har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU, sammenholdt med chartrets artikel 47, i lyset af Menneskerettighedsdomstolens praksis om EMRK’s artikel 6, stk. 1, og i henhold til artikel 267 TEUF og princippet om EU-rettens forrang ved at forbyde nationale retsinstanser at efterprøve, om det EU-retlige krav om adgang til effektive retsmidler ved en uafhængig og upartisk domstol, der forudgående er oprettet ved lov, er opfyldt.

113. Kommissionen har for det første gjort gældende, at artikel 42a, stk. 1 og 2, i den ændrede lov om de almindelige domstoles organisation, artikel 29, stk. 2 og 3, i den ændrede lov om den øverste domstol, artikel 5, stk. 1a og 1b, i den ændrede lov om forvaltningsdomstolenes organisation forbyder disse nationale retsinstanser at efterprøve lovligheden af udnævnelsen af dommere eller lovligheden af retslige organer i Republikken Polen, og dermed, om en domstol, hvor en dommer har sæde, forudgående er oprettet ved lov som omhandlet i artikel 19, stk. 1, TEU, sammenholdt med chartrets artikel 47, i lyset af Menneskerettighedsdomstolens dom i sagen Guðmundur Andri Ástráðsson mod Island ( ). Kommissionen har i sin replik anført, at ordlyden af de ovennævnte bestemmelser i polsk ret ikke forekommer at sondre mellem domstolsprøvelse af republikkens præsidents udnævnelse af dommere og domstolsprøvelse med henblik på at sikre, at de garantier, der følger af artikel 19, stk. 1, andet afsnit, er opfyldt. Retmæssigheden af den procedure, der fører til udnævnelsen af en dommer, påvirker ikke kun gyldigheden af selve udnævnelsen, men også anvendelsen af det EU-retlige krav om adgang til en uafhængig og upartisk domstol, der forudgående er oprettet ved lov, i henhold til artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU og chartrets artikel 47. Det fremgår af dommen i sagen A.K. m.fl., præmis 134, at det er nødvendigt at sikre, at såvel de materielle betingelser som den processuelle fremgangsmåde, hvorunder afgørelser om udnævnelser vedtages, har en sådan karakter, at der ikke opstår rimelig tvivl i offentligheden om, at de pågældende dommere er uimodtagelige for påvirkninger udefra og neutrale i forhold til de interesser, som står over for hinanden.

114. Kommissionen har for det andet gjort gældende, at artikel 55, stk. 4, i den ændrede lov om de almindelige domstoles organisation forhindrer polske domstole i at efterprøve, om dommere i en sammensætning lovligt kan udøve judicielle funktioner. Denne bestemmelse forhindrer domstole i, enten på eget initiativ eller efter anmodning fra en af parterne, på grundlag af »bestemmelserne om sagernes fordeling samt om udpegelse og ændring af sammensætninger af dommere« at fastslå, at en sammensætning af dommere er i strid med loven, at en retsinstans har utilstrækkelig kompetence, eller at en person, som ikke er beføjet eller kompetent til at træffe afgørelse, indgår heri. Bestemmelsen forhindrer således retsinstanser i, gennem en efterprøvelse af lovligheden af en dom, at efterprøve, om en retsinstans er en uafhængig og upartisk domstol, der forudgående er oprettet ved lov, og dermed, om den havde kompetence til at påkende sagen. I henhold til ændringslovens artikel 8 finder artikel 55, stk. 4, i den ændrede lov om de almindelige domstoles organisation desuden også anvendelse på verserende sager. I replikken blev det præciseret, at når en dommer er blevet udnævnt i overensstemmelse med reglerne om sagernes fordeling, anses den pågældende dommer i henhold til artikel 55, stk. 4, i den ændrede lov om de almindelige domstoles organisation for at have kompetence til lovligt at træffe afgørelse i en sag. Dette forhindrer, at kravene vedrørende en uafhængig og upartisk domstol, der forudgående er oprettet ved lov, efterprøves i en appel iværksat til prøvelse af en dom.

115. Kommissionen er af den opfattelse, at de ovennævnte nationale bestemmelser forhindrer en polsk retsinstans i at efterleve sin forpligtelse til ex officio eller på begæring af en part at efterprøve, om den i kraft af sin sammensætning udgør en uafhængig og upartisk domstol, der forudgående er oprettet ved lov. Når dette spørgsmål er vigtigt for deres egen dom (f.eks. i et søgsmål med påstand om annullation af en afgørelse på grund af en retsinstans’ ulovlige sammensætning), forhindrer disse bestemmelser desuden retsinstanser i at efterprøve, om en anden retsinstans opfylder de EU-retlige krav vedrørende en uafhængig og upartisk domstol, der forudgående er oprettet ved lov, som omhandlet i artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU, sammenholdt med chartrets artikel 47, i lyset af Menneskerettighedsdomstolens praksis om EMRK’s artikel 6, stk. 1, i betragtning af omstændighederne ved udnævnelsen af en dommer eller lovligheden af et retsligt organ.

116. Ifølge Kommissionen kræver en domstolsprøvelse af opfyldelsen af kravet om en uafhængig domstol, der er oprettet ved lov, i henhold til artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU og chartrets artikel 47 ikke, at der indføres en specifik mekanisme til det formål. Den kræver heller ikke nødvendigvis, at en national dommer annullerer udnævnelsen af en dommer eller afsætter den udnævnte dommer. Det er således uden betydning, at der i henhold til Republikken Polens forfatning ikke kan drages tvivl om udnævnelsen af en dommer. Det tilkommer den nationale retsinstans, for hvilken sagen er indbragt, at fastlægge konsekvenserne af enhver tilsidesættelse af kravet om en uafhængig domstol, der forudgående er oprettet ved lov, på baggrund af den gældende nationale lovgivning under behørig hensyntagen til EU-rettens effektivitet og forhold såsom retssikkerhedsprincippet.

117. Republikken Polen har gjort gældende, at Kommissionen ikke har begrundet sin påstand om en tilsidesættelse af artikel 267 TEUF og princippet om EU-rettens forrang. Republikken Polen har derimod anført, at Kommissionen ikke har henvist til artikel 26, stk. 3, i den ændrede lov om den øverste domstol og ikke har forklaret, hvordan denne bestemmelse er i strid med EU-retten.

118. Republikken Polen sondrer klart mellem en domstolsprøvelse af republikkens præsidents udnævnelse af dommere og virkningerne heraf og en domstolsprøvelse af de garantier, som en retsinstans skal sikre i henhold til artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU. Polsk ret tillader ikke den første form for domstolsprøvelse, og Domstolen gjorde ingen indvendinger mod dette i dommen i sagen A.K. m.fl. ( ). Ifølge Republikken Polens forfatning og de polske domstoles faste praksis henhører kompetencen til at udnævne dommere under Republikken Polens præsidents beføjelser. Denne kompetence kan ikke, og har aldrig kunnet, gøres til genstand for domstolsprøvelse, eftersom det ville underminere princippet om dommernes uafsættelighed, hvis sådanne søgsmål kunne antages til realitetsbehandling. Dette er i overensstemmelse med Domstolens praksis, hvorefter betingelserne for at afsætte en dommer skal være fastsat i lovgivningen, begrundede og forholdsmæssige. Det er også i overensstemmelse med Menneskerettighedsdomstolens praksis, hvorefter organiseringen af retsvæsenet ikke bør overlades til den dømmende magts skøn. Derimod tillader polsk ret domstolsprøvelse af retten til adgang til en uafhængig domstol og sikring af de garantier, der følger af EU-retten. Republikken Polen har tilføjet, at Kommissionens fortolkning af de omtvistede bestemmelser ikke understøttes af retspraksis.

119. Republikken Polen er af den opfattelse, at artikel 42a, stk. 1 og 2, og artikel 55, stk. 4, i den ændrede lov om de almindelige domstole, artikel 29, stk. 2 og 3, i den ændrede lov om den øverste domstol og artikel 5, stk. 1a og 1b, i den ændrede lov om forvaltningsdomstolenes organisation ikke begrænser nationale retsinstansers efterprøvelse af, om den garanti, som borgerne er tildelt i henhold til artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU, sammenholdt med chartrets artikel 47, er til stede.

120. I denne forbindelse har Republikken Polen for det første anført, at selv når der hersker tvivl om en dommers upartiskhed, kan der rejses en inhabilitetsindsigelse i henhold til artikel 48-54 i den civile retsplejelov ( ), artikel 40-44 i strafferetsplejeloven ( ) eller artikel 18-24 i forvaltningsprocesloven ( ).

121. En sag, hvori der rejses tvivl om en bestemt retsinstans’ kompetence eller om en borgers ret til adgang til en uafhængig og upartisk domstol, der forudgående er oprettet ved lov, kan for det andet henvises til en anden retsinstans, der har kompetence i henhold til national ret ( ), og som overholder artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU.

122. Hvis sammensætningen af den retsinstans, for hvilken spørgsmålet er rejst, var i strid med loven, eller hvis en dommer, som erklæres inhabil, behandlede sagen, er appeldomstolen for det tredje forpligtet til at tilsidesætte sagen som ugyldig af egen drift og ophæve den pågældende dom i overensstemmelse med den civile retsplejelovs artikel 379, stk. 4, strafferetsplejelovens artikel 349, stk. 1, nr. 1, og forvaltningsproceslovens artikel 183, stk. 2, nr. 4, henholdsvis. En konstatering af en tilsidesættelse af chartrets artikel 47 kan medføre, at en appeldomstol tilsidesætter sagen som ugyldig og ophæver en dom med den begrundelse, at den ikke blev afsagt af en uafhængig og upartisk domstol, der forudgående er oprettet ved lov. Appeldomstolen kan imidlertid ikke anfægte mandatet eller kompetencen hos den dommer, der afsagde den ophævede dom.

123. Republikken Polen har i sin duplik anført, at formålet med artikel 42a, stk. 1 og 2, i den ændrede lov om de almindelige domstole, artikel 29, stk. 2 og 3, i den ændrede lov om den øverste domstol og artikel 5, stk. 1a og 1b, i den ændrede lov om forvaltningsdomstolenes organisation er at forhindre, at der rejses tvivl om dommeres mandater eller ansættelsesforhold i andre procedurer end dem, der er nævnt i Republikken Polens forfatning og i lovene til gennemførelse heraf. Artikel 45 i Republikken Polens forfatning, internationale traktater og chartret sikrer desuden retten til adgang til en uafhængig og upartisk domstol, der forudgående er oprettet ved lov. Den nationale lovgivning skal fortolkes i lyset af alle disse bestemmelser. Uregelmæssigheder i forbindelse med udnævnelsen af en dommer eller en tilsidesættelse af retten til adgang til en domstol, der forudgående er oprettet ved lov, medfører ikke annullation af udnævnelsen af en dommer eller af de sager, som den pågældende dommer deltog i ( ).

124. Republikken Polen er af den opfattelse, at Kommissionen har anlagt en forkert fortolkning af artikel 55, stk. 4, i den ændrede lov om de almindelige domstoles organisation. Republikken Polen har anført, at denne bestemmelse ikke forhindrer en prøvelse af spørgsmålet, om en retsinstans er sammensat korrekt. Den kodificerer blot den øverste domstols praksis, hvorefter den omstændighed, at en sag behandles i strid med bestemmelserne om sagernes fordeling mellem dommerne ved en ret, som har kompetence, ikke udgør en grund til ekstraordinær prøvelse i henhold til den civile retsplejelovs artikel 387 og strafferetsplejelovens artikel 439, stk. 1, nr. 2, eftersom dette ville føre til ophævelse af sagen og den dom, der er under prøvelse. En tilsidesættelse af denne art kan ikke desto mindre udgøre en grund til almindelig prøvelse. En part kan tilsvarende nedlægge påstand om ophævelse af en dom på det grundlag, at en tilsidesættelse af de gældende procedureregler påvirkede resultatet af sagen i negativ retning fra den pågældendes perspektiv. Desuden kan en part rejse en inhabilitetsindsigelse mod en dommer, hvis sidstnævntes deltagelse i sagen er i strid med retten til adgang til en upartisk domstol.

125. Republikken Polen har i modsætning til Kommissionens anbringende i punkt 114 i dette forslag til afgørelse anført, at artikel 55, stk. 4, i den ændrede lov om de almindelige domstoles organisation ikke omhandler domstolenes prøvelse af spørgsmålet, om en domstol, der har afsagt en dom, var en uafhængig og upartisk domstol, der forudgående er oprettet ved lov. Denne bestemmelse vedrører blot konsekvenserne af en tilsidesættelse af reglerne om sagernes fordeling og domstolenes sammensætning. På denne baggrund skal Kommissionens klagepunkt med hensyn til ændringslovens artikel 8, hvorefter artikel 55, stk. 4, i den ændrede lov om de almindelige domstoles organisation også finder anvendelse på verserende sager, også forkastes.

2. Bedømmelse

a) Formaliteten

126. Republikken Polen har anført, at de hævdede tilsidesættelser af artikel 267 TEUF og princippet om EU-rettens forrang i Kommissionens første klagepunkt ikke er begrundet. Den har desuden anført, at Kommissionen ikke har fremlagt dokumentation eller bevis for, at artikel 26, stk. 3, i den ændrede lov om den øverste domstol er i strid med EU-retten. Republikken Polen er endvidere af den opfattelse, at Kommissionen har fremlagt sine forklaringer eller beviser til støtte for disse anbringender for sent, og at Domstolen ikke bør tage dem i betragtning.

127. Inden for rammerne af et traktatbrudssøgsmål i medfør af artikel 258 TEUF påhviler det Kommissionen at godtgøre, at det hævdede traktatbrud foreligger, ved fremlæggelse for Domstolen af de oplysninger, som er nødvendige for, at denne kan efterprøve, om der foreligger et traktatbrud, idet Kommissionen ikke kan påberåbe sig nogen formodning herfor ( ). Kommissionen skal i ethvert søgsmål i medfør af artikel 258 TEUF i henhold til artikel 21 i statutten for Den Europæiske Unions Domstol og artikel 120, litra c), i Domstolens procesreglement præcist angive de klagepunkter, som Domstolen skal tage stilling til, og i alt fald kort angive de retlige og faktiske forhold, som klagepunkterne støttes på ( ). Realiteten vedrørende et søgsmål i henhold til artikel 258 TEUF skal således alene behandles med henvisning til de i stævningen nedlagte påstande.

128. I det første klagepunkt har Kommissionen blot henvist til artikel 267 TEUF uden en forklaring, end ikke kortfattet, af, hvordan de angivne bestemmelser i polsk ret tilsidesatte denne bestemmelse. Den omstændighed, at Kommissionen i sin begrundede udtalelse af 30. oktober 2020 har forklaret relevansen af artikel 267 TEUF i forbindelse med dette klagepunkt, er ikke tilstrækkelig med henblik på artikel 21 i statutten for Domstolen og artikel 120, litra c), i Domstolens procesreglement. I modsætning til det i replikken anførte kan Domstolen ikke antage, at der er en »funktionel forbindelse« mellem den påståede tilsidesættelse af artikel 267 TEUF og de omhandlede bestemmelser i polsk ret. For så vidt som Kommissionen mulig