Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Retspleje — dommes begrundelse — rækkevidde

2. Konkurrence — administrativ procedure — meddelelse af klagepunkter — forberedende dokument, der kan ændres af Kommissionen — Kommissionens mulighed for at begære andre oplysninger — grænser

3. Konkurrence — administrativ procedure — meddelelse af klagepunkter — krav til indholdet heraf — overholdelse af retten til kontradiktion — (Rådets forordning nr. 17, art. 19, stk. 1, i Kommissionens forordning nr. 99/63, art. 4)

4. Konkurrence — administrativ procedure — kommissionsbeslutning, der fastslår en overtrædelse — bevismateriale, som kan lægges til grund

5. Konkurrence — administrativ procedure — aktindsigt — Kommissionens forpligtelse til at fremlægge belastende oplysninger

6. Konkurrence — administrativ procedure — kommissionsbeslutning, der fastslår en overtrædelse — udelukkelse af bevismateriale, der ikke er fremsendt til parterne — følger — ikke muligt at anvende disse dokumenter som bevis for et klagepunkt

7. Konkurrence — administrativ procedure — kommissionsbeslutning, der fastslår en overtrædelse — beslutning, der ikke er identisk med meddelelser af klagepunkter — tilsidesættelse af retten til kontradiktion — betingelse — den berørte virksomheds godtgørelse af, at der fremføres nye klagepunkter

8. Konkurrence — administrativ procedure — overholdelse af retten til kontradiktion — fremførelse på tidspunktet for beslutninger om konstatering af overtrædelser af nye påtalepunkter — sanktion — betingelse

9. Retspleje — stævning — formkrav — angivelse af søgsmålets genstand — kort fremstilling af søgsmålsgrundene — klar fremstilling af anbringenderne — [EF-traktaten, art. 173 (efter ændring nu art. 230 EF); Domstolens statut, art. 21, stk. 1, og art. 53, art. 1; Rettens procesreglement art. 44, stk. 1, litra c) og d)]

10. Konkurrence — administrativ procedure — aktindsigt — formål — overholdelse af retten til kontradiktion — rækkevidde — belastende materiale — udelukkelse af bevismateriale, der ikke er fremsendt til parterne — diskulperende materiale — Kommissionens eneafgørelse af, om dette skal fremsendes — ulovlig — (EF-traktaten, art. 85, stk. 1, og art. 86 (nu art. 81, stk. 1, EF, og art. 82 EF); Kommissionens forordning nr. 17, nr. 1017/68 og nr. 4056/86)

11. Konkurrence — administrativ procedure — aktindsigt — dokumenter, som ikke findes i de forberedende sagsakter — dokumenter, som parterne kan anvende til deres forsvar — tilsidesættelse af retten til kontradiktion — betingelser

12. Konkurrence — administrativ procedure — aktindsigt — dokumenter, som ikke findes i de forberedende sagsakter, og som Kommissionen ikke agter at anvende som belastende materiale — pligt for Kommissionen til på eget initiativ at give parterne adgang til disse dokumenter — foreligger ikke

13. Konkurrence — administrativ procedure — aktindsigt — grænser — virksomhed, som har en dominerende stilling på markedet, og som kan træffe gengældelsesforanstaltninger mod Kommissionens informanter

14. Annullationssøgsmål — akter, der kan være genstand for søgsmål — begreb — meddelelse af klagepunkter — udelukket — (EF-traktaten, art. 173 (efter ændring nu art. 230 EF))

15. Konkurrence — administrativ procedure — Kommissionens fremsendelse af et stort antal begæringer om oplysninger efter vedtagelsen af meddelelsen af klagepunkter — grænserne for denne byrde — overholdelse af retten til kontradiktion

16. Transport — søtransport — konkurrenceregler — gruppefritagelse — restriktiv fortolkning — ydelser, der ikke udgør søtransportydelser, omfattet af anvendelsesområdet for forordning nr. 4056/86 — udelukket — (EF-traktaten, art. 85, stk. 1 (nu art. 81, stk. 1, EF); Rådets forordning nr. 4056/86, art. 1, stk. 2 og 3)

17. Konkurrence — fællesskabsregler — anvendelse på grundlag af medlemsstaternes eller visse tredjelandes praksis — ulovlighed — (EF-traktaten, art. 85 (nu art. 81 EF))

18. Konkurrence — dominerende stilling — kollektiv dominerende stilling — begreb — linjekonference — [EF-traktaten, art. 86 (nu art. 82 EF); Rådets forordning nr. 4056/86, art. 1, stk. 3, litra b)]

19. Konkurrence — dominerende stilling — kollektiv dominerende stilling — eksistens — midler til identifikation — hensyntagen til en aftale, skønt den er forbudt efter traktatens artikel 85, stk. 1 (nu artikel 81, stk.. 1, EF) — [EF-traktaten, art. 85, stk. 1, og art. 86 (nu art. 81, stk. 1, EF og art. 82 EF); Rådets forordning nr. 4056/86, art. 1, stk. 3, litra b)]

20. Konkurrence — dominerende stilling — kollektiv dominerende stilling — begreb — nødvendigt ophør af enhver konkurrence mellem virksomhederne — foreligger ikke — (EF-traktaten, art. 86 (nu art. 82 EF))

21. Konkurrence — dominerende stilling — kollektiv dominerende stilling — begreb — linjekonference — udelukkelse i tilfælde af betydelig intern konkurrence — (EF-traktaten, art. 86 (nu art. 82 EF))

22. Konkurrence — dominerende stilling — kollektiv dominerende stilling — begreb — linjekonference — principiel betydning af andre former for konkurrence, når der er tale om en fælles prisstrategi — (EF-traktaten, art. 86 (nu art. 82 EF))

23. Konkurrence — dominerende stilling — relevant marked — afgrænsning — kriterier — (EF-traktaten, art. 86 (nu art. 82 EF))

24. Konkurrence — dominerende stilling — tilstedeværelse — meget store markedsandele — normalt tilstrækkeligt indicium — (EF-traktaten, art. 86 (nu art. 82 EF))

25. Konkurrence — dominerende stilling — begreb — formodning for dominerende stilling, såfremt der rådes over mere end 50% af markedet — (EF-traktaten, art. 86 (nu art. 82 EF))

26. Konkurrence — søtransport — dominerende stilling — meget store markedsandele — normalt tilstrækkeligt indicium — (EF-traktaten, art. 86 (nu art. 82 EF); Rådets forordning nr. 4056/86, art. 8)

27. Konkurrence — dominerende stilling — begreb — evne til at gennemtvinge regelmæssige prisforhøjelser — ikke uomgængeligt nødvendig faktor — (EF-traktaten, art. 86 (nu art. 82 EF))

28. Konkurrence — dominerende stilling — misbrug — undtagelse — udelukkelse — forpligtelser, som påhviler den dominerende virksomhed — mulighed for den virksomhed, der har en dominerende stilling, for at beskytte sine handelsmæssige interesser, på betingelse af, at den ikke styrker eller misbruger sin dominerende stilling — (EF-traktaten, art. 86 (nu art. 82 EF))

29. Konkurrence — fællesskabsregler — materielt anvendelsesområde — adfærd påtvunget ved statslige foranstaltninger — ikke omfattet — betingelser — (EF-traktaten, art. 85 og 86 (nu art. 81 EF og 82 EF))

30. Konkurrence — dominerende stilling — misbrug — begreb — styrkelse af en dominerende stilling — linjekonference — optagelse af nye medlemmer — omstændighed, der kan udgøre misbrug — (EF-traktaten, art. 86 (nu art. 82 EF))

31. Transport — søtransport — konkurrenceregler — gruppefritagelse — forordning nr. 4056/86 om søtransport — restriktiv fortolkning — [EF-traktaten, art. 85, stk. 1 (nu art. 81, stk. 1, EF); Rådets forordning nr. 4056/86 art. 1, stk. 3, litra b) og art. 3]

32. Konkurrence — karteller — anmeldelse — retsvirkninger — bødeimmunitet — krav om en udtrykkelig bestemmelse — immunitet ikke fastsat i forordning nr. 1017/68 — (EF-traktaten, art. 85 og 86 (nu art. 81 EF og 82 EF); Rådets forordning nr. 1017/68)

33. Konkurrence — karteller — anmeldelse — retsvirkninger — bødeimmunitet i henhold til artikel 19, stk. 4, andet afsnit, i forordning nr. 4056/86 om søtransport — anvendelsesområde — overtrædelse af traktatens artikel 85 og 86 (nu artikel 81 EF og 82 EF) — [EF-traktaten, art. 85 og 86 (nu art. 81 EF og 82 EF); Rådets forordning nr. 4056/86, art. 19, stk. 2, litra a) og art. 4, stk. 2]

34. Konkurrence — bøder — størrelse — fastsættelse — fordeling af et samlet beløb mellem forskellige grupper af virksomheder inddelt på grundlag af størrelsen af de virksomheder, der har deltaget i overtrædelsen — lovligt — betingelser — (Rådets forordning nr. 17, art. 15, stk. 2)

35. Konkurrence — bøder — beslutning om pålæggelse af bøder — begrundelsespligt — rækkevidde — oplysninger om de hensyn, der har givet Kommissionen grundlag for at bedømme overtrædelsens grovhed og dens varighed — utilstrækkelige oplysninger — (EF-traktaten, art. 190 (nu art. 253 EF); Rådets forordning nr. 17, art. 15, stk. 2)

36. Konkurrence — bøder — størrelse — fastsættelse — kriterier — overtrædelsens grovhed — virksomhed, der er medlem af en linjekonference — vurdering på grundlag af virksomhedens samlede omsætning — lovlighed — hensyntagen til andre individuelle omstændigheder, der er særegne for hver af de deltagende virksomheder — ingen forpligtelse — (Rådets forordning nr. 17, art. 15, stk. 2, og nr. 4056/86, art. 19)

37. Konkurrence — bøder — størrelse — fastsættelse — Kommissionens skønsmæssige beføjelse — de erhvervsdrivende kan ikke påberåbe sig en berettiget forventning om opretholdelsen af en bestående situation — forhøjelse af det generelle bødeniveau — lovligt — betingelser — (Rådets forordning nr. 17, nr. 1017/68 og nr. 4056/86)

38. Konkurrence — bøder — størrelse — fastsættelse — formildende omstændigheder — anmeldelse af en aftale, der har gjort det lettere at fastslå, at de i aftalen foreskrevne handlemåder udgør misbrug — (Rådets forordning nr. 17)

39. Konkurrence — dominerende stilling — misbrug — begreb — handlemåder med hensyn til servicekontrakter indgået mellem en afskiber og en linjekonference eller en transportvirksomhed — (EF-traktaten, art. 86 (nu art. 82 EF))

40. Ansvar uden for kontrakt — betingelser — tab — årsagsforbindelse — bevisbyrde — (EF-traktaten, art. 178 og 215 (nu art. 235 EF og 288 EF))

Sammendrag

1. Rettens forpligtelse til at begrunde sine afgørelser kan ikke fortolkes som en forpligtelse til at tage nærmere stilling til hvert eneste anbringende, som påberåbes af sagsøgeren, navnlig når det ikke er tilstrækkeligt klart og præcist og ikke er underbygget af udførlige beviser.

(jf. præmis 90)

2. Da meddelelsen af klagepunkter er et forberedende dokument, der kan ændres af Kommissionen, bl.a. for at tage hensyn til, hvordan meddelelsen besvares, behøver Kommissionen ikke at have afsluttet den administrative undersøgelse endeligt, før den vedtager meddelelsen af klagepunkter. Kommissionen kan derfor ikke være underkastet begrænsninger for så vidt angår de spørgsmål, den ønsker at rejse i begæringer om oplysninger, der fremsendes efter meddelelsen af klagepunkter, forudsat, dels at spørgsmålene i overensstemmelse med de relevante forordninger gør det muligt for Kommissionen at sikre sig oplysninger, der er nødvendige for undersøgelsen, dels at den giver de berørte virksomheder mulighed for at udtale sig om nye faktiske eller retlige beskyldninger, som den ønsker at rejse på grundlag af de svar, de berørte virksomheder har givet på spørgsmålene.

(jf. præmis 122)

3. Meddelelsen af klagepunkter skal være formuleret i vendinger, der, selv om de er kortfattede, er tilstrækkeligt klare til, at parterne reelt kan forstå, hvilken adfærd Kommissionen lægger dem til last. Retten til kontradiktion kræver i en procedure, der kan medføre sanktioner for overtrædelse af konkurrencereglerne, at de pågældende virksomheder og sammenslutninger af virksomheder under den administrative procedure skal sættes i stand til at tage stilling til, om de faktiske forhold, klagepunkter og andre omstændigheder, som Kommissionen påberåber sig, virkelig foreligger. Dette krav er opfyldt, hvis beslutningen ikke beskylder de pågældende for andre overtrædelser end de i fremstillingen af klagepunkterne nævnte og kun tager hensyn til faktiske forhold, som de pågældende har haft lejlighed til at udtale sig om. Heraf følger, at Kommissionen kun kan tage sådanne klagepunkter i betragtning, om hvilke disse har haft lejlighed til at udtale sig.

Kommissionen må imidlertid i beslutningen kunne tage de berørte virksomheders svar på meddelelsen af klagepunkter i betragtning. I den forbindelse må den ikke alene kunne godtage eller forkaste de berørte virksomheders argumenter, men også foretage sin egen vurdering af de faktiske omstændigheder, som virksomhederne har henvist til, med henblik på enten at frafalde klagepunkter, der viser sig ikke at være tilstrækkeligt begrundede, eller, såvel faktisk som retligt, at tilrettelægge og supplere argumentationen til støtte for de klagepunkter, som den opretholder.

Den omstændighed, at der tages hensyn til et argument fremført af en virksomhed under den administrative procedure, uden at virksomheden har haft mulighed for at udtale sig om spørgsmålet før vedtagelsen af den endelige beslutning, kan ikke som sådan udgøre en tilsidesættelse af retten til kontradiktion, især ikke da denne hensyntagen til argumentet ikke ændrer karakteren af de klagepunkter, der er rettet mod virksomheden.

(jf. præmis 138, 152, 191, 194 og 314)

4. Hensynet til retten til forsvar kræver, at en virksomhed, der er adressat for en beslutning fra Kommissionen om overtrædelse af konkurrencereglerne, har været i stand til på hensigtsmæssig måde at tilkendegive sine synspunkter vedrørende de dokumenter, som Kommissionen har anvendt til at tilvejebringe de resultater, som ligger til grund for beslutningen. Følgelig er det i princippet kun de dokumenter, der er blevet citeret eller nævnt i meddelelsen af klagepunkter, som udgør beviser, der kan gøres gældende over for den, som denne meddelelse af klagepunkter er rettet til. Desuden kan dokumenter, der er vedlagt meddelelsen af klagepunkter, men som ikke er nævnt heri, kun gøres gældende over for den, som beslutningen er rettet til, hvis den pågældende med rimelighed har kunnet udlede af denne, hvilke konklusioner Kommissionen ville drage heraf.

(jf. præmis 162, 171 og 287)

5. I konkurrencesager er en sagsøgers ret til kontradiktion ikke tilsidesat, fordi Kommissionen ikke har udleveret et dokument til en sagsøgende virksomhed, som kan indeholde diskulperende oplysninger, hvis dokumentet hidrører fra denne part selv, eller hvis det er åbenbart, at dokumentet var i denne parts besiddelse under den administrative procedure. Noget andet gælder imidlertid belastende dokumenter. Mens det nemlig påhviler sagsøgerne af egen drift at påberåbe sig eventuelle diskulperende dokumenter, påhviler det til gengæld Kommissionen, der har bevisbyrden for overtrædelserne, at fremføre sådanne belastende oplysninger i dette øjemed, som er egnede til at godtgøre, at de faktiske omstændigheder, der udgør overtrædelsen, foreligger.

(jf. præmis 172)

6. Dokumenter, som, skønt de hidrører fra virksomheder, der er rejst sag mod, eller åbenbart har været i deres besiddelse under den administrative procedure, ikke er nævnt i meddelelsen af klagepunkter eller bilagt denne, må udelukkes som bevismidler for overtrædelser af konkurrenceretten, når de nævnte virksomheder ikke med rimelighed har kunnet udlede, hvilke konklusioner Kommissionen ville drage deraf.

En sådan udelukkelse, der på ingen måde kan føre til, at hele beslutningen annulleres, er kun af betydning i det omfang, Kommissionens klagepunkt alene kan bevises med henvisning til disse dokumenter.

(jf. præmis 186-188)

7. For i en konkurrencesag at påstå, at retten til kontradiktion er blevet tilsidesat for så vidt angår de klagepunkter, som er indeholdt i Kommissionens beslutning om at rejse sag mod virksomheder for overtrædelser, er det ikke tilstrækkeligt, at de pågældende virksomheder blot påberåber sig, at der er forskelle mellem meddelelsen af klagepunkter og beslutningen; de må præcist og konkret angive, hvordan hver enkelt af disse forskell e i det aktuelle tilfælde udgør et nyt klagepunkt, som de ikke har haft lejlighed til at udtale sig om. Problemet vedrørende en tilsidesættelse af retten til kontradiktion må nemlig ifølge retspraksis undersøges ud fra de specielle omstændigheder i hvert enkelt tilfælde, eftersom det hænger nøje sammen med de klagepunkter, som Kommissionen har anført for at bevise den overtrædelse, der er begået af de pågældende virksomheder.

(jf. præmis 192 og 396)

8. Selv om en beslutning fra Kommissionen under en administrativ procedure i en konkurrencesag indeholder nye faktiske eller retlige påtalepunkter, som de berørte virksomheder ikke har haft lejlighed til at udtale sig om, vil denne mangel kun medføre, at beslutningen annulleres for så vidt angår det pågældende punkt, hvis de pågældende punkter ikke kan underbygges af andet materiale, som lægges til grund i beslutningen, og hvorom de berørte virksomheder har haft lejlighed til at udtale sig

(jf. præmis 196)

9. Ifølge artikel 21, stk. 1, i Domstolens statut, der i medfør af samme statuts artikel 53, stk. 1, finder anvendelse på Retten, og artikel 44, stk. 1, litra c) og d), i Rettens procesreglement skal en stævning bl.a. angive søgsmålets genstand, sagsøgernes påstande og en kort fremstilling af søgsmålsgrundene. Disse angivelser skal være tilstrækkeligt klare og præcise til, at sagsøgte kan tilrettelægge sit forsvar, og til, at Retten i givet fald på det foreliggende grundlag kan tage stilling til sagen. Af hensyn til kontradiktionsprincippet og af retssikkerheds- og retsplejehensyn er det en forudsætning for, at en sag kan antages til realitetsbehandling, at de væsentligste af de faktiske og retlige omstændigheder, som søgsmålet støttes på, fremgår af selve stævningen, eventuelt kortfattet, men dog på en sammenhængende og forståelig måde.

Selv om der for nærværende ikke er nogen bestemmelse, der begrænser omfanget af de skriftlige indlæg og dokumenter, der kan indgives for at underbygge et annullationssøgsmål, der indbringes på grundlag af traktatens artikel 173 (efter ændring nu artikel 230 EF), påhviler det, navnlig under hensyn til de ovenfor nævnte formkrav, sagsøgerne at drage omsorg for, at stævningen ikke overstiger rimelige grænser, og at det under alle omstændigheder klart fremgår, hvilke anbringender de gør gældende til støtte for deres annullationspåstande, til forskel fra faktiske og retlige omstændigheder, som anføres for at underbygge disse påstande, men som ikke i sig selv udgør anbringender.

(jf. præmis 281, 282 og 1637)

10. Reglerne om aktindsigt i konkurrencesager har til formål at give adressaterne for en meddelelse af klagepunkter mulighed for at gøre sig bekendt med bevismaterialet i Kommissionens sagsakter, således at de på et relevant grundlag kan udtale sig om de konklusioner, Kommissionen på grundlag af dette materiale er nået frem til i meddelelsen af klagepunkter. Aktindsigten giver således proceduremæssige garantier, der tilsigter at beskytte retten til kontradiktion og særligt en effektiv udnyttelse af retten til at blive hørt. Kommissionen er således forpligtet til at give de virksomheder, der er berørt af en procedure i henhold til traktatens artikel 85, stk. 1 (nu artikel 81, stk. 1 EF), eller traktatens artikel 86 (nu artikel 82 EF) aktindsigt i alle de dokumenter, der er indsamlet ved undersøgelsen, uanset om de er til skade eller til gunst for virksomhederne, dog ikke andre virksomheders forretningshemmeligheder, Kommissionens interne dokumenter og andre fortrolige oplysninger.

Med hensyn til belastende materiale kræver hensynet til retten til forsvar, at den berørte virksomhed har været i stand til på hensigtsmæssig måde at tilkendegive sine synspunkter vedrørende det materiale, Kommissionen til syvende og sidst har påberåbt sig til støtte for, at der er begået en overtrædelse. De dokumenter, for hvilke dette ikke har været tilfældet, må udelukkes som bevismidler.

Med hensyn til diskulperende materiale tilkommer det inden for rammerne af den kontradiktoriske procedure i medfør af gennemførelsesforordningerne til traktatens artikel 85 og 86, navnlig forordning nr. 17, nr. 1017/68 og nr. 4056/86, ikke Kommissionen alene at afgøre, hvilke dokumenter parterne i en procedure vedrørende overtrædelse af konkurrencereglerne kan bruge til deres forsvar. Navnlig kan det på baggrund af princippet om den processuelle ligestilling af parterne ikke accepteres, at Kommissionen alene kan afgøre, om den skal eller ikke skal anvende dokumenter mod sagsøgerne, når disse ikke har adgang til de pågældende dokumenter og følgelig ikke kan tage den tilsvarende beslutning om, hvorvidt de skal anvendes under forsvaret.

(jf. præmis 334, 335, 337-339, 351, 354, 376 og 385)

11. Viser det sig, at Kommissionen under en administrativ procedure på konkurrenceområdet ikke har fremlagt dokumenter for sagsøgerne, som kunne indeholde diskulperende oplysninger, er retten til kontradiktion ifølge retspraksis kun er blevet tilsidesat, hvis det påvises, at den administrative procedure kunne have fået et andet udfald, såfremt sagsøgeren under denne havde haft adgang til de pågældende dokumenter. Når de pågældende dokumenter findes i Kommissionens forberedende sagsakter, er en sådan tilsidesættelse af retten til kontradiktion uden forbindelse med den berørte virksomheds adfærd under den administrative procedure. Når de diskulperende dokumenter derimod ikke findes i Kommissionens forberedende sagsakter, kan det kun fastslås, at retten til kontradiktion er blevet tilsidesat, hvis sagsøgeren har fremsat en udtrykkelig anmodning om aktindsigt i disse dokumenter, idet det fører til fortabelse af sagsøgerens rettigheder på dette punkt for så vidt angår et annullationssøgsmål til prøvelse af den endelige beslutning.

(jf. præmis 340 og 430)

12. Ved afgørelsen af, om retten til aktindsigt i belastende materiale i en administrativ procedure på konkurrenceområdet i sagens akter er blevet iagttaget, er det ikke relevant, hvorfor Kommissionen har fremsat et klagepunkt, eller hvem der er ophavsmand dertil, men kun, om det klagepunkt, der gøres gældende i den endelige beslutning, bygger på belastende materiale, som er blevet fremlagt for de virksomheder, der er genstand for overtrædelsesproceduren. Retten til aktindsigt kan derfor ikke forstås således, at den har til formål at give de berørte virksomheder mulighed for at undersøge den proces, hvorigennem Kommissionen er nået frem til sine konklusioner. Da aktindsigt ikke er et mål i sig selv, men har til formål at sikre retten til kontradiktion, er Kommissionen således ikke forpligtet til at fremlægge belastende materiale for de berørte virksomheder, som den ikke lægger til grund for klagepunkterne i beslutningen.

(jf. præmis 377)

13. Under en procedure, der har til formål at fastslå overtrædelser af konkurrenceretten, kan Kommissionen nægte at give adgang til brevvekslinger med udenforstående på grund af deres fortrolige karakter, idet en virksomhed, som er adressat for en meddelelse af klagepunkter, og som har en dominerende stilling på markedet, kan træffe gengældelsesforanstaltninger over for konkurrenter, leverandører eller kunder, der har samarbejdet i Kommissionens undersøgelse.

(jf. præmis 393 og 394)

14. Rettens legalitetsprøvelse gælder inden for rammerne af et annullationssøgsmål indbragt på grundlag af traktatens artikel 173 (efter ændring nu artikel 230 EF) ikke meddelelsen af klagepunkter, men den endelige beslutning, der er vedtaget i forlængelse heraf. Ydermere udgør meddelelsen af klagepunkter ifølge retspraksis ikke en retsakt, som kan være genstand for et annullationssøgsmål. Selv om Kommissionen i meddelelsen skulle have udvist forudindtagethed over for de sagsøgende virksomheder, ville en sådan forudindtagethed derfor kun kunne gøre den anfægtede beslutning ugyldig, hvis den havde fundet udtryk i denne.

(jf. præmis 414)

15. Det kan have betydning for, hvor effektivt de berørte virksomheder kan udøve deres ret til at blive hørt vedrørende de klagepunkter, der gøres gældende over for dem, hvis Kommissionen fremsender et stort antal begæringer om oplysninger efter vedtagelsen af meddelelsen af klagepunkter. Det påhviler Kommissionen at sikre, at den administrative procedure gennemføres med omhu. Kommissionens begæringer om oplysninger skal imidlertid være forenelige med proportionalitetsprincippet, og den forpligtelse til at fremkomme med oplysninger, som pålægges en virksomhed, må ikke udgøre en uforholdsmæssig byrde for virksomheden i forhold til det, som undersøgelsen kræver. Ved undersøgelsen af, om de omtvistede begæringer om oplysninger indebar en så uforholdsmæssig byrde for disse virksomheder, at det krænkede deres ret til kontradiktion, skal indholdet af begæringerne, den sammenhæng, hvori de blev fremsendt, og deres formål tages i betragtning.

(jf. præmis 418 og 419)

16. I betragtning af det almindelige princip om, at konkurrencebegrænsende karteller er forbudt i henhold til traktatens artikel 85, stk. 1 (nu artikel 81, stk. 1, EF), må undtagelsesbestemmelser i en gruppefritagelsesforordning nemlig efter deres karakter fortolkes restriktivt. Da anvendelsesområdet for forordning nr. 4056/86 af 22. december 1986 om fastsættelse af de nærmere retningslinjer for anvendelsen af traktatens artikel 85 og 86 (nu artikel 82 EF) på søtransport ifølge forordningens artikel 1, stk. 2, kun omfatter søtransport fra havn til havn, kan gruppefritagelsen fra dette forbud efter forordningens artikel 3 ikke udstrækkes til også at omfatte ydelser, der, selv hvis de kan betragtes som forbundet med eller nødvendige for søtransporten fra havn til havn, ikke som sådanne udgør søtransportydelser, der er omfattet af anvendelsesområdet for forordning nr. 4056/86. Det gælder så meget mere, når de pågældende ydelser tilhører et særskilt marked, hvorpå speditørerne konkurrerer med andre erhvervsdrivende.

(jf. præmis 568)

17. National lovgivning eller retspraksis kan, selv hvis det antages, at de er fælles for alle medlemsstaterne, ikke være bindende for anvendelsen af traktatens konkurrenceregler. Så meget mindre kan praksis i visse tredjelande være bestemmende for, hvorledes fællesskabsretten skal anvendes.

(jf. præmis 569)

18. Artikel 86 (nu artikel 82 EF) kan finde anvendelse i tilfælde, hvor flere virksomheder tilsammen indtager en dominerende stilling på det relevante marked. Det er en forudsætning for at antage, at der foreligger en sådan dominerende stilling, at vedkommende virksomheder har så snævert et samarbejde, at de kan føre samme markedspolitiske linje; det er derimod ikke nødvendigt at påvise, at samtlige virksomheder rent faktisk har fulgt denne fælles strategi i enhver situation. I den forbindelse må der foretages en undersøgelse af de bånd eller faktorer, der forbinder de berørte virksomheder økonomisk, og det må fastslås, om disse bånd eller faktorer gør det muligt for dem at handle i fællesskab uafhængigt af deres konkurrenter, deres kunder og forbrugerne.

Dette gælder i princippet rederier, som gennem de nære relationer, som de opretholder indbyrdes inden for en linjekonference som omhandlet i artikel 1, stk. 3, litra b), i forordning nr. 4056/86, er i stand til i fællesskab – som en enhed, der fremtræder som sådan på markedet i forhold brugere og konkurrenter – på det relevante marked at iværksætte en praksis, der er sådan, at den udgør ensidig adfærd.

Desuden har det kun ringe betydning, at en virksomhed kun har en ubetydelig markedsandel eller omsætning inden for det relevante marked. Hvis de bånd, der har begrundet den kollektive vurdering af deltagerne i linjekonferencens stilling, følger af deres medlemskab af denne konference, skal hver enkelt medlem af denne konferences stilling nemlig, udelukkende på grund af dette medlemskab, vurderes kollektivt sammen med de øvrige konferencemedlemmers, eftersom virksomheden med hensyn til sin adfærd på et givet marked har bundet sig til de øvrige konferencedeltagere på en sådan måde, at disse på markedet fremtræder som en kollektiv enhed i forhold til deres konkurrenter, deres forretningsforbindelser og forbrugerne.

(jf. præmis 594-602, 629, 630 og 652)

19. Den omstændighed, at en aftale er forbudt i henhold til traktatens artikel 85, stk. 1 (nu artikel 81 stk. 1 EF), er – i modsætning til hvad sagsøgerne har gjort gældende – ikke til hinder for, at Kommissionen ved anvendelsen af traktatens artikel 86 lægger aftalen til grund for den konklusion, at virksomheder indtager en kollektiv stilling på et relevant marked. Således som Domstolen tidligere har fastslået, kan en aftale, en vedtagelse eller en samordnet praksis (uanset om der er meddelt en fritagelse i henhold til traktatens artikel 85, stk. 3) utvivlsomt – når den gennemføres – medføre, at de berørte virksomheder er bundet med hensyn til deres adfærd på et givet marked på en sådan måde, at de på markedet fremtræder som en kollektiv enhed i forhold til deres konkurrenter, deres forretningsforbindelser og forbrugerne. Det kan således fremgå af karakteren og ordlyden af en aftale, af den måde, hvorpå den gennemføres, og dermed af det heraf følgende samarbejde og relationerne mellem virksomhederne, at der findes en kollektiv dominerende stilling. Som anført i præmis 601, er dette ifølge retspraksis tilfældet med en linjekonference i den i artikel 1, stk. 3, litra b), i forordning nr. 4056/86 angivne betydning.

20. At en virksomheds samordning af sin adfærd med en eller flere konkurrenters nødvendigvis medfører, at konkurrencen mellem de pågældende virksomheder mindskes i væsentlig grad, betyder ikke, at en sådan samordning af konkurrencemæssig adfærd indebærer, at konkurrencen mellem de pågældende virksomheder fuldstændig ophører. For at der kan være tale om en kollektivt dominerende stilling som omhandlet i traktatens artikel 86 (nu artikel 82 EF), skal der desuden findes økonomiske bånd mellem to eller flere økonomiske enheder, som pr. definition er uafhængige og derfor i stand til at konkurrere med hinanden, og ikke institutionelle bånd mellem disse virksomheder, der svarer til båndene mellem et moderselskab og dets datterselskaber.

Skønt manglende effektiv konkurrence mellem de erhvervsdrivende, der angiveligt er medlemmer af et dominerende oligopol, er et væsentligt element blandt de forhold, der skal spille en rolle ved vurderingen af, om der er tale om en kollektivt dominerende stilling, er det følgelig ikke en betingelse for at fastslå, at en sådan dominerende stilling foreligger, at ophøret af effektiv konkurrence medfører, at enhver konkurrence mellem de berørte virksomheder ophører.

(jf. præmis 653 og 654)

21. En betydelig intern konkurrence inden for en linjekonference kan godtgøre, at dens medlemmer på trods af de forskellige bånd eller andre faktorer, der forbinder dem med hinanden, ikke er i stand til at føre samme markedspolitiske linje, der får dem til at fremstå som én enhed over for tredjemand og ved anvendelsen af traktatens artikel 86 (nu artikel 82 EF), gør det berettiget at foretage en kollektiv vurdering af deres stilling på markedet.

(jf. præmis 695)

22. Andre former for konkurrence end priskonkurrence mellem medlemmerne af en linjekonference, såsom konkurrence på servicekvalitet, kan principielt ikke ændre konklusionen om, at der er tale om kollektiv dominans baseret på bånd, der er skabt vedrørende deres fælles prisstrategi, medmindre omfanget og intensiteten af de alternative konkurrenceformer er af en sådan karakter, at de kunne udelukke rimeligheden i at støtte sig på deres fælles prispolitik som grundlag for at etablere en fælles markedsenhed.

(jf. præmis 714)

23. Ved vurderingen af, om en virksomhed har en dominerende stilling på et bestemt marked, er det marked, der skal tages i betragtning, alle de produkter, som på grund af deres egenskaber er særligt egnede til at opfylde vedvarende behov, og som kun i ringe omfang kan erstattes af andre produkter.

For at kunne betragtes som et særligt marked må de omhandlede varer kunne individualiseres ikke alene ved deres anvendelse, men også ved specielle produktionskendetegn, som gør dem særligt egnede til dette formål.

(jf. præmis 798, 799 og 828)

24. En sådan dominerende stilling kan følge af en række faktorer, der isoleret set ikke nødvendigvis er afgørende, idet meget store markedsandele i sig selv, medmindre der foreligger usædvanlige omstændigheder, udgør et bevis for, at der foreligger en dominerende stilling. Således er en markedsandel på mellem 70 og 80% i sig selv et klart indicium for, at der foreligger en dominerende stilling.

(jf. præmis 907)

25. Begrebet dominerende stilling skal forstås som en virksomheds økonomiske magtposition, som sætter den i stand til at hindre, at der opretholdes en effektiv konkurrence på det relevante marked, idet den kan udvise en i betydeligt omfang uafhængig adfærd over for sine konkurrenter og kunder og i sidste instans over for forbrugerne. En enhed, der råder over mere end 50% af markedet, kan besidde en sådan uafhængighed, hvad enten den er individuel eller kollektiv.

(jf. præmis 931 og 932)

26. Skønt det kan være til hinder for at anvende gruppefritagelsen efter forordning nr. 4056/86, at konkurrencen er blevet udelukket, er den blotte besiddelse af en dominerende stilling derimod uden betydning i så henseende. Dels er begrebet udelukkelse af konkurrencen et snævrere begreb end besiddelsen eller erhvervelsen af en dominerende stilling, og en virksomhed, der indtager en sådan stilling, kan være berettiget til fritagelse. Det er således ifølge artikel 8 i forordning nr. 4056/86 kun, når en linjekonference misbruger sin dominerende stilling, at Kommissionen kan tilbagekalde gruppefritagelsen efter denne forordning. Det er ikke i sig selv forbudt at indtage en dominerende stilling i henhold til traktatens konkurrenceregler; disse forbyder kun misbrug af en sådan stilling.

En stor markedsandel, selv på søtransportens område, kan således udgøre et indicium for, at der foreligger en dominerende stilling som omhandlet i traktatens artikel 86 (nu artikel 82 EF).

(jf. præmis 939 og 940)

27. Skønt det er ubestrideligt, at evne til at gennemtvinge regelmæssige prisforhøjelser er en faktor, der kan tyde på, at der foreligger en dominerende stilling, er en sådan evne ikke uomgængeligt nødvendig herfor, idet en dominerende virksomheds uafhængighed med hensyn til priser i højere grad beror på, at den kan fastsætte priserne uden at skulle tage hensyn til konkurrenternes, kundernes og leverandørernes reaktion, end på, at den kan forhøje priserne.

(jf. præmis 1084)

28. I modsætning til traktatens artikel 85 (nu artikel 81 EF) giver traktatens artikel 86 (nu artikel 82 EF) ikke mulighed for at meddele virksomheder, der indtager en dominerende stilling, fritagelse for handlemåder, der udgør misbrug. Desuden er dominerende virksomheder ifølge retspraksis både særligt forpligtet til ikke ved deres adfærd at skade en effektiv og ufordrejet konkurrence på fællesmarkedet og til ikke at påføre forbrugerne umiddelbar skade. Der er følgelig ingen undtagelser fra det forbud mod at begå misbrug, dominerende virksomheder er underlagt.

Selve eksistensen af en dominerende stilling afskærer ikke en virksomhed, der har denne stilling, fra at beskytte sine egne handelsmæssige interesser, når disse trues, og selv om denne virksomhed har ret til i rimeligt omfang at udføre de handlinger, den skønner fornødne med henblik på at beskytte sine interesser, kan man dog ikke anerkende sådanne former for adfærd, når de har til formål at styrke denne dominerende stilling og misbruge den. Heraf følger, at en dominerende virksomhed kan påberåbe sig grunde til, at dens handlemåder er berettigede.

(jf. præmis 1109, 1113, 1114 og 1124)

29. Traktatens artikel 85 og 86 (nu artikel 81 EF og 82 EF) tager kun sigte på konkurrencestridig adfærd fra virksomhedernes side på deres eget initiativ. Såfremt virksomhederne pånødes en konkurrencestridig adfærd ved en national lovgivning, eller såfremt denne lovgivning skaber en retlig ramme, som på sin side berøver dem enhver mulighed for at konkurrere retmæssigt, finder traktatens artikel 85 og 86 ikke anvendelse. I denne situation skyldes begrænsningen af konkurrencen ikke, som det forudsættes i disse bestemmelser, en selvstændig adfærd fra virksomhedernes side. Hvis en national lov blot tilskynder til eller fremmer virksomhedernes selvstændige udøvelse af konkurrencebegrænsende adfærd, er virksomhederne følgelig uændret omfattet af traktatens konkurrenceregler.

(jf. præmis 1130)

30. Det forhold, at en virksomhed med en dominerende stilling styrker sin stilling således, at den dominerende indflydelse, der herved opnås, i væsentlig grad hindrer konkurrencen, dvs. kun lader virksomheder, der er afhængige af den dominerende, bestå, kan ifølge retspraksis tænkes at udgøre et misbrug af en dominerende stilling i den i traktatens artikel 86 (nu artikel 82 EF) omhandlede betydning. Det kan derfor ikke udelukkes, at en linjekonference under visse omstændigheder gør sig skyldig i misbrug ved at optage nye medlemmer, hvis den indtager en dominerende stilling.

(jf. præmis 1262)

31. Da konkurrencebegrænsende karteller principielt er forbudt i henhold til traktatens artikel 85, stk. 1 (nu artikel 81, stk. 1 EF), må undtagelsesbestemmelser i en gruppefritagelsesforordning efter deres karakter fortolkes restriktivt. Det gælder i særdeleshed bestemmelserne i for ordning nr. 4056/86, som fritager visse aftaler fra forbuddet i traktatens artikel 85, stk. 1, idet denne forordning har ubegrænset varighed, og de tilladte konkurrencebegrænsninger har karakter af undtagelser, hvorfor gruppefritagelsen efter artikel 3 i forordning nr. 4056/86 ikke kan fortolkes vidt og evolutivt, således at den omfatter alle aftaler, som linjerederierne finder det hensigtsmæssigt, eller endog nødvendigt at indgå for at tilpasse sig markedsvilkårene.

Det fremgår i øvrigt af denne bestemmelse, at der, for at aftalerne mellem medlemmerne af en linjekonference om fastsættelse af priser og transportbetingelser kan være omfattet af gruppefritagelsen, ved disse aftaler skal fastsættes »ensartede eller fælles fragtrater« i den i forordningens artikel 1, stk. 3, litra b), omhandlede betydning; dette forudsætter, at samtlige konferencemedlemmer anvender de samme fragtrater over for samtlige afskibere. Gruppefritagelsen efter artikel 3 i forordning nr. 4056/86 omfatter følgelig ikke aftaler mellem rederier, hvorved der indføres et system med differentierede rater.

(jf. præmis 1381, 1382 og 1384)

32. Da der i forordning nr. 1017/68 om anvendelse af konkurrenceregler for transport med jernbane, ad landeveje og sejlbare vandveje ikke fastsættes bødeimmunitet for så vidt angår anmeldte aftaler, som er omfattet af denne forordnings anvendelsesområde, uanset om der er tale om bøder pålagt i henhold til traktatens artikel 85 (nu artikel 81 EF) eller bøder pålagt i henhold til traktatens artikel 86 (nu artikel 82 EF), kan en anmeldelse ikke give de virksomheder, der har anmeldt disse aftaler, nogen immunitet.

(jf. præmis 1433 og 1434)

33. Artikel 19, stk. 4, andet afsnit, i forordning nr. 4056/86, hvori det fastsættes, at der gælder bødeimmunitet i tilfælde, hvor der er indgivet anmeldelse, skal følgelig fortolkes indskrænkende og ikke således, at dens virkninger udstrækkes til også at omfatte tilfælde, der ikke udtrykkeligt er angivet.

Imidlertid omfatter den immunitet, som fastsættes i forordningens artikel 19, stk. 4, andet afsnit, bøder, som ikke alene er pålagt for deltagelse i konkurrencebegrænsende aftaler, men også for misbrug. Der henvises i artikel 19, stk. 2, litra a), udtrykkeligt til bøder for »[overtrædelse af] bestemmelserne i traktatens artikel 85, stk. 1, eller artikel 86 (nu artikel 81, stk. 1, EF og artikel 82 EF).

Ved denne henvisning forbeholdes bødeimmuniteten i artikel 19, stk. 4, i forordning nr. 4056/86 således ikke overtrædelser af traktatens artikel 85; det bestemmes tværtimod udtrykkeligt, at den også omfatter misbrug, der udgør en overtrædelse af traktatens artikel 86.

(jf. præmis 1441 og 1443)

34. Ved fastsættelsen af størrelsen af de bøder, der skal pålægges forskellige virksomheder, der har deltaget i samme overtrædelse af konkurrencereglerne, udgør inddelingen i grupper i henhold til de berørte virksomheders størrelse ikke en overskridelse af Kommissionens beføjelse til at fastsætte bøder, eftersom inddelingen ved at sikre, at de virksomheder, som er placeret i grupperne med de største virksomheder, pålægges bøder, som er større end dem, der pålægges de virksomheder, som er placeret i grupperne med de mindste virksomheder, bidrager til opnåelsen af det formål, som består i at straffe de store virksomheder hårdere.

Det påhviler ikke Kommissionen, når den udmåler bøderne under hensyn til den pågældende overtrædelses grovhed, i tilfælde, hvor flere virksomheder, der er involveret i samme overtrædelse, pålægges bøder, at sikre, at de endelige bødebeløb, som dens beregninger resulterer i for de berørte virksomheder, afspejler alle forskelle mellem disse i henseende til deres samlede omsætning.

(jf. præmis 1518 og 1519)

35. Ved fastsættelsen af bødens størrelse i tilfælde af overtrædelse af konkurrencereglerne er kravene i henhold til den væsentlige formforskrift, som begrundelsespligten udgør, opfyldt, såfremt Kommissionen i sin beslutning giver oplysninger om de hensyn, der har givet den grundlag for at bedømme denne overtrædelses grovhed og dens varighed.

(jf. præmis 1521, 1532 og 1558)

36. Grovheden af overtrædelser af konkurrencereglerne skal fastslås på grundlag af en lang række forhold, herunder bl.a. sagens særlige omstændigheder, dens sammenhæng og bødernes afskrækkende virkning, uden at der er opstillet en bindende eller udtømmende liste over de kriterier, som obligatorisk skal tages i betragtning. Når overtrædelsens grovhed fastslås, kan der alt efter tilfældet tages hensyn til antallet og værdien af de varer, som overtrædelsen omfatter, samt virksomhedens størrelse og dens økonomiske betydning.

Kommissionen har i denne forbindelse ret til at lægge de berørte virksomheders samlede omsætning, og ikke deres omsætning på det relevante marked eller de relevante markeder, til grund for bestemmelsen af deres størrelse. Virksomhedens samlede omsætning giver således et om end omtrentligt og ufuldstændigt indtryk af virksomhedens størrelse og økonomiske betydning. Desuden kan Kommissionen lægge den berørte virksomheds samlede omsætning ved containersøtransport til grund i forbindelse med bødeudmålingen uden at tilsidesatte artikel 19 i forordning nr. 4056/86.

Det fremgår af retningslinjerne for beregningen af bøder i henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17, at selv om overtrædelsens grovhed først vurderes i forhold til den konkrete overtrædelses karakteristika, som f.eks. dens art og indvirkning på markedet, bliver denne vurdering herefter tilpasset virksomhedens situation, hvorved Kommissionen ud over dennes størrelse og formåen ikke alene tager hensyn til eventuelle skærpende omstændigheder, men i givet fald også til formildende omstændigheder På denne baggrund har Kommissionen ved fastsættelsen af bøderne i forhold til overtrædelsens grovhed ret til for hver enkelt deltager i en linjekonference ikke at tage hensyn til andre individuelle forhold end sagsøgerens samlede omsætning ved containersøtransport.

(jf. præmis 1525, 1528 og 1571)

37. Når Kommissionen fastsætter bøder for overtrædelse af konkurrencereglerne, udøver den sine beføjelser inden for rammerne af det skøn, den tillægges i forordning nr. 17, nr. 1017/68 og nr. 4056/86. De erhvervsdrivende kan ikke have nogen berettiget forventning om opretholdelsen af en bestående situation, der kan ændres inden for rammerne af fællesskabsinstitutionernes skøn.

Kommissionen har endvidere ret til at forhøje det generelle bødeniveau inden for de i forordning nr. 17 angivne rammer, hvis det er nødvendigt for at gennemføre Fællesskabets konkurrencepolitik.

(jf. præmis 1567 og 1568)

38. Anmeldelsen af en aftale, der gør det mindre vanskeligt for Kommissionen at fastslå, at de i aftalen foreskrevne handlemåder med hensyn til servicekontrakter udgjorde misbrug, og som derved bidrager til at lette dens opgave med hensyn til at fastslå og bringe overtrædelser af Fællesskabets konkurrenceregler til ophør, er en omstændighed, der kan begrunde, at bøden nedsættes.

(jf. præmis 1607)

39. Handlemåder med hensyn til servicekontrakter, hvorved en afskiber på den ene side forpligter sig til at lade en bestemt mindstelast transportere inden for et bestemt tidsrum, og et rederi på den anden side forpligter sig til at anvende en bestemt fragtrate og sikre en bestemt service, er ikke en klassisk form for misbrug i den i traktatens artikel 86 (nu artikel 82 EF) omhandlede betydning.

Handlemåder med hensyn til servicekontrakter udført af rederier, der er deltagere i en linjekonference, og som ganske vist ved disse handlemåder har fastsat begrænsninger for adgangen til at indgå og for indholdet af servicekontrakter, men som ikke har forhindret afskiberne i at lade deres fragt befordre af medlemmer af konferencen inden for den trafik, der er tale om, det være sig inden for rammerne af servicekontrakter eller til tarifrater, kan ingenlunde uden videre sidestilles med de tilfælde af leveringsnægtelse, der i retspraksis tidligere er blevet fundet at udgøre misbrug, og som bl.a. har bestået i indstilling af leveringer til en kunde, skønt dennes ordrer på ingen måde var unormale, standsning af leverancerne til en kunde med henblik på at forbeholde sig selv et marked for følgeprodukter, og nægtelse af levering til en kunde med henblik på at beskytte en eneret.

(jf. præmis 1618)

40. Det påhviler i første række den part, som gør gældende, at Fællesskabet har pådraget sig ansvar, at fremlægge afgørende beviser for det påberåbte tabs eksistens og omfang, og at godtgøre, at der er en årsagsforbindelse mellem dette tab og fællesskabsinstitutionernes påklagede adfærd.

(jf. præmis 1638)