RETTENS DOM (Tredje Afdeling)

14. februar 2007

Sag T-435/04

Manuel Simões Dos Santos

mod

Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (KHIM)

»Personalesag – tjenestemænd og øvrige ansatte i KHIM – bedømmelse og forfremmelse – nulstilling og ny beregning af de opsparede point for fortjeneste – overgangsordning – annullationssøgsmål – ulovlighedsindsigelse – ikke tilbagevirkende kraft – legalitets- og retssikkerhedsprincippet – retsgrundlag – berettiget forventning – ligebehandling«

Angående: Påstand om annullation dels af KHIM’s afgørelse af 7. juli 2004 om afslag på sagsøgerens klage af 11. marts 2004, dels af KHIM’s afgørelse af 15. december 2003 om fastsættelse af sagsøgerens samlede antal opsparede point for fortjeneste i forbindelse med bedømmelsesåret 2003 samt af udtalelsen fra det paritetiske bedømmelsesudvalg af 12. december 2003.

Udfald: KHIM’s afgørelse af 15. december 2003 om endelig tildeling af point for fortjeneste til sagsøgeren i forbindelse med bedømmelsesåret 2003 samt KHIM’s afgørelse af 7. juli 2004 om afslag på sagsøgerens klage af 11. marts 2004 annulleres, for så vidt som disse afgørelser medfører en slettelse af sagsøgerens saldo for point for fortjeneste, således som denne er anerkendt ved afgørelse PERS-PROM-39-03rev1 vedrørende forfremmelse af 30. marts 2004. I øvrigt frifindes Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked. Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked betaler sagens omkostninger.

Sammendrag

1. Tjenestemænd – forfremmelse – indførelse af en ny forfremmelsesordning

(Tjenestemandsvedtægten, art. 45)

2. Tjenestemænd – forfremmelse – indførelse af en ny forfremmelsesordning

(Tjenestemandsvedtægten, art. 45)

3. Tjenestemænd – principper – legalitets- og retssikkerhedsprincippet

(Tjenestemandsvedtægten, art. 90 og 91)

4. Tjenestemænd – forfremmelse – indførelse af en ny forfremmelsesordning

(Tjenestemandsvedtægten, art. 45, 90 og 91)

1. Der foreligger ikke tilbagevirkende gyldighed, når ændringerne af et regelsæt finder anvendelse på de fremtidige virkninger af faktiske omstændigheder, som er opstået under det tidligere regelsæt, idet princippet om den berettigede forventning ikke kan udstrækkes så langt, at det principielt er til hinder for en sådan anvendelse. Et internt regelsæt, der indføres af en institution med henblik på at iværksætte en ny bedømmelses- og forfremmelsesordning, har således ikke tilbagevirkende kraft, når der som følge af den nye beregningsmåde for forfremmelsespoint med virkning fra det forfremmelsesår, der følger efter dets ikrafttræden, medfører, at der ikke tages hensyn til de point for fortjeneste, som en tjenestemand har opsparet på grundlag af det tidligere gældende regelsæt. Efter den nye ordnings ikrafttræden skal administrationen nemlig tillægge tidligere faktiske omstændigheder, der har medført tildeling af de opsparede point for fortjeneste i tidligere forfremmelsesår under de dagældende ordninger, som efterfølgende blev ophævet, de retlige følger, der er fastsat i de nye bestemmelser.

Den omstændighed, at beregningen af visse forfremmelsespoint foretages under henvisning til tjenestemandens anciennitet i den lønklasse, han har opnået på en dato eller fra en dato før det nye regelsæts ikrafttræden, udgør desuden heller ikke en anvendelse med tilbagevirkende kraft heraf, idet en sådan dato kun udgør begyndelsestidspunktet for anvendelsen af det nye regelsæt på fremtidige faktiske omstændigheder vedrørende den berørte tjenestemand. Et sådant regelsæt regulerer blot den pågældendes tidligere karriereforløb, idet der på lovlig vis tages hensyn til tjenesteperioder, der er tilbagelagt tidligere, og faktiske omstændigheder, der er indtruffet tidligere.

(jf. præmis 95, 100, 101, 103 og 104)

Henvisning til: Domstolen, 29. juni 1999, sag C-60/98, Butterfly Music, Sml. I, s. 3939, præmis 24 og 25 og den deri nævnte retspraksis.

2. Der gælder ingen forpligtelse for institutionerne til at indføre en bestemt bedømmelses- og forfremmelsesordning henset til den vide skønsbeføjelse, de råder over ved gennemførelsen af formålene med vedtægtens artikel 45, i overensstemmelse med deres særlige behov for organisering og forvaltning af personalet. Enhver ændring af den gældende metode for bedømmelse og forfremmelse af tjenestemænd har nemlig teoretisk set til formål at afhjælpe visse ulemper, der følger af de tidligere reglers anvendelse. Nødvendigheden af på en given dato at lade vurderingen af tjenestemænds fortjenester hvile på nye grundlag er derfor en følge af en sådan reformproces, som forvaltningen kan bedømme med en vid handlingsmargin. Det kan ikke kræves, at administrationen samlet og på ensartet vis tager hensyn til point for fortjeneste, tjenestemænd har fået under den tidligere ordning, i forbindelse med den nye ordning, da dette næsten uundgåeligt vil medføre, at reformen af forfremmelsesmåden fratages enhver praktisk rækkevidde, hvilket gælder så meget desto mere som de ansatte ikke kan kræve det gældende regelsæt opretholdt.

Vedtægtens artikel 45 overlader følgelig institutionerne et vidt skøn til inden for rammerne af deres personalepolitik at iværksætte og ændre bedømmelses- og forfremmelsesordningen ved gennemførelse af foranstaltninger af generel rækkevidde. En tjenestemand kan følgelig principielt ikke påberåbe sig en berettiget forventning om, at der for hans vedkommende indføres visse foranstaltninger, der sikrer opretholdelsen af fordele, der følger af det ophævede regelsæt, idet denne skønsbeføjelse herved uberettiget begrænses. Det er derfor kun helt undtagelsesvis og under ganske særlige omstændigheder, at en påberåbelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning til hindring af en sådan foranstaltning af generel rækkevidde kan tiltrædes. Selv om Fællesskabets retsinstanser kan kontrollere, om den kompetente myndighed under udøvelsen af sin vide skønsbeføjelse nøje respekterer grænserne for denne beføjelse, forholder det sig nemlig ikke desto mindre således, at rækkevidden af denne kontrol er begrænset til, om de indførte foranstaltninger er åbenbart uegnede, og om institutionens vurdering i denne forbindelse er åbenbart urigtig.

(jf. præmis 132 og 133)

Henvisning til: Domstolen, 5. oktober 1994, sag C-280/93, Tyskland mod Rådet, Sml. I, s. 4973, præmis 90; Retten, 11. februar 2003, sag T-30/02, Leonhardt mod Parlamentet, Sml. Pers. I-A, s. 41, og II, s. 265, præmis 55 og den deri nævnte retspraksis; Retten, 28. juni 2005, sag T-158/03, Industrias Químicas del Vallés mod Kommissionen, Sml. II, s. 2425, præmis 95.

3. Enhver individuel foranstaltning af bebyrdende karakter for en tjenestemand forudsætter i overensstemmelse med de krav, der følger af legalitets- og retssikkerhedsprincippet, at der foreligger et udtrykkeligt, præcist og utvetydigt retsgrundlag. Tjenestemændene og de øvrige ansatte er nemlig underlagt administrationens vide skønsbeføjelse i personalespørgsmål, der kun i begrænset omfang opvejes af dennes omsorgsforpligtelse. Det er derfor så meget vigtigere, at enhver individuel retsakt, der er truffet under udøvelse af denne vide skønsbeføjelse, der er bebyrdende for tjenestemanden, og som berører hans personlige retsstilling, i det mindste hviler på et udtrykkeligt retsgrundlag, der er tilstrækkeligt præcist og klart på dette punkt. Det er desuden udelukkende under ubetinget overholdelse af princippet om, at der skal foreligge et udtrykkeligt retsgrundlag i overensstemmelse med legalitets- og retssikkerhedsprincippet, som alle fællesskabsinstitutioner er underlagt ved forvaltningen af deres personale, at der kan sikres et mindstemål af forudsigelighed og gennemsigtighed med hensyn til rækkevidden af de individuelle akter, der kan vedtages i forhold til tjenestemanden under udøvelsen af denne vide skønsbeføjelse.

(jf. præmis 143)

Henvisning til: Domstolen, 29. juni 1994, sag C-298/93 P, Klinke mod Domstolen, Sml. I, s. 3009, præmis 38; Retten, 27. juni 2001, sag T-214/00, X mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A, s. 143, og II, s. 663, præmis 28-34.

4. Et internt regelsæt, der indføres af en institution med henblik på at iværksætte en ny bedømmelses- og forfremmelsesordning, hvis generelle bestemmelser og overgangsbestemmelser ikke henviser til point for fortjeneste, der er tildelt efter den nu ophævede ordning, udgør ikke et tilstrækkeligt retsgrundlag for at slette de point for fortjeneste, som en tjenestemand har opsparet på grundlag af den tidligere gældende ordning. Den ophævelse, om end stiltiende, af denne opsparing udgør nemlig en foranstaltning af individuel rækkevidde, der er bebyrdende for den pågældende, og som i overensstemmelse med de krav, der følger af legalitets- og retssikkerhedsprincippet, forudsætter, at der foreligger et udtrykkeligt, præcist og utvetydigt retsgrundlag. Bestemmelsen i det nye regelsæt om den generelle ophævelse af den tidligere bedømmelses- og forfremmelsesordning og udskiftelse med den nye ordning udgør heller ikke et sådant udtrykkeligt og præcist retsgrundlag i denne henseende.

(jf. præmis 144)