RETTENS DOM (Første Udvidede Afdeling)

22. april 2016 ( )

»Statsstøtte – direktiv 92/81/EØF – punktafgifter på mineralolie – mineralolie anvendt som brændstof til produktion af aluminiumoxid – punktafgiftsfritagelse – foranstaltningens selektive karakter – støtte, der kan anses for forenelig med fællesmarkedet – EF-rammebestemmelserne for statsstøtte til miljøbeskyttelse – retningslinjerne fra 1998 for statsstøtte med regionalt sigte – berettiget forventning – retssikkerhed – princippet om, at lex specialis går forud for lex generalis – princippet om formodningen for, at institutionernes retsakter er lovlige og har effektiv virkning – princippet om god forvaltningsskik – begrundelsespligt«

I de forenede sager T-60/06 RENV II og T 62/06 RENV II,

Den Italienske Republik ved G. Palmieri, som befuldmægtiget, bistået af avvocato dello Stato G. Aiello,

Eurallumina SpA, Portoscuso (Italien), ved solicitors L. Martin Alegi, R. Denton, A. Stratakis og L. Philippou,

sagsøgere,

mod

Europa-Kommissionen ved V. Di Bucci, N. Khan, G. Conte, D. Grespan og K. Walkerová, som befuldmægtigede,

sagsøgt,

angående en påstand om annullation af Kommissionens beslutning 2006/323/EF af 7. december 2005 om den punktafgiftsfritagelse for mineralolie anvendt som brændstof til produktion af aluminiumoxid i Gardanne, i Shannon-regionen og på Sardinien, som henholdsvis Frankrig, Irland og Italien har indført (EUT 2006 L 119, s. 12), for så vidt som det heri fastslås, at Den Italienske Republik mellem den 3. februar 2002 og den 31. december 2003 har ydet statsstøtte på grundlag af punktafgiftsfritagelsen for mineralolie anvendt som brændstof til produktion af aluminiumoxid på Sardinien (Italien), og for så vidt som det heri pålægges Den Italienske Republik at tilbagesøge den nævnte støtte,

har

RETTEN (Første Udvidede Afdeling)

sammensat af afdelingsformanden, H. Kanninen, og dommerne I. Pelikánová (refererende dommer), E. Buttigieg, S. Gervasoni og L. Madise,

justitssekretær: ekspeditionssekretær J. Palacio González,

på grundlag af den skriftlige forhandling og efter retsmødet den 6. marts 2015,

afsagt følgende

Dom

Tvistens baggrund

Den omtvistede fritagelse

1 Aluminiumoxid (eller alumina) er et hvidt pulver, der hovedsageligt anvendes i smelteovne til produktion af aluminium. Det fremstilles på basis af bauxitmalm gennem en oprensningsproces, hvis sidste fase består i kalcinering. Over 90% af den kalcinerede aluminiumoxid bruges til at producere aluminium i smelteanlæg. Resten videreforarbejdes og bruges til kemiske formål. Der findes to særskilte produktmarkeder, nemlig et marked for metallurgisk aluminiumoxid og et marked for kemisk aluminiumoxid. Mineralolier kan anvendes som brændsel ved aluminiumoxidproduktion.

2 Der findes kun én enkelt producent af aluminiumoxid i Irland, én enkelt i Italien og én enkelt i Frankrig. I Italien drejer det sig om Eurallumina SpA, som har hjemsted på Sardinien. Der findes ligeledes aluminiumoxidproducenter i Tyskland, i Spanien, i Grækenland, i Ungarn og i Det Forenede Kongerige.

3 Den Italienske Republik har siden 1993 ydet punktafgiftsfritagelse for mineralolier anvendt som brændstof til produktion af aluminiumoxid på Sardinien (herefter »den omtvistede fritagelse«). Den omtvistede fritagelse blev indført i italiensk ret ved decreto legislativo 26 ottobre 1995, n° 504, testo unico delle disposizioni legislative concernenti le imposte sulla produzione e sui consumi e relative sanzioni penali e amministrative (lovdekret nr. 504 af 26.10.1995, konsolideret udgave af lovbestemmelser om afgifter på produktion og forbrug samt om strafferetlige og administrative sanktioner på området, almindeligt tillæg til GURI nr. 279 af 29.11.1995, herefter »lovdekretet fra 1995«).

4 Der blev givet tilladelse til at anvende den omtvistede fritagelse på Sardinien til og med den 31. december 1994 ved Rådets beslutning 93/697/EF af 13. december 1993 om bemyndigelse af en række medlemsstater til at anvende eller fortsat at anvende punktafgiftsnedsættelser eller ‑fritagelser for visse typer mineralolie, når disse benyttes til særlige formål, i overensstemmelse med proceduren i artikel 8, stk. 4, i direktiv 92/81/EØF (EFT L 321, s. 29). Rådet for Den Europæiske Union forlængede herefter denne tilladelse til og med den 31. december 1996 ved beslutning 96/273/EF af 22. april 1996 om bemyndigelse af en række medlemsstater til at anvende eller fortsat at anvende punktafgiftsnedsættelser eller ‑fritagelser for visse typer mineralolier, når disse benyttes til særlige formål, i overensstemmelse med proceduren i artikel 8, stk. 4, i direktiv 92/81/EØF (EFT L 102, s. 40). Rådet forlængede yderligere tilladelsen til og med den 31. december 1998 ved beslutning 97/425/EF af 30. juni 1997 om bemyndigelse af medlemsstaterne til fortsat at anvende de gældende punktafgiftsnedsættelser eller ‑fritagelser for visse typer mineralolie, når disse benyttes til særlige formål, i overensstemmelse med proceduren i direktiv 92/81/EØF (EFT L 182, s. 22). Rådet forlængede på ny tilladelsen til og med den 31. december 1999 ved beslutning 1999/255/EF af 30. marts 1999 om bemyndigelse, i henhold til direktiv 92/81/EØF, af visse medlemsstater til at indføre eller fortsat anvende punktafgiftsfritagelser eller ‑lempelser for visse typer mineralolier, samt om ændring af beslutning 97/425 (EFT L 99, s. 26). Rådet forlængede siden tilladelsen til og med den 31. december 2000 ved beslutning 1999/880/EF af 17. december 1999 om bemyndigelse af medlemsstaterne til at anvende eller fortsat anvende de gældende punktafgiftsnedsættelser eller ‑fritagelser for visse typer mineralolie, når disse benyttes til særlige formål, i overensstemmelse med proceduren i direktiv 92/81/EØF (EFT L 331, s. 73).

5 Ved Rådets beslutning 2001/224/EF af 12. marts 2001 om punktafgiftsnedsættelser og ‑fritagelser for visse mineralolier, når disse anvendes til særlige formål (EFT L 84, s. 23) – dvs. den sidste rådsbeslutning vedrørende den omtvistede fritagelse – blev den nævnte fritagelse forlænget til og med den 31. december 2006. Ifølge femte betragtning til beslutningen »foregriber [denne beslutning] ikke resultatet af eventuelle fremtidige sager om forvridning af det indre marked, som anlægges navnlig i henhold til [artikel 87 EF og 88 EF]«, og »fritager heller ikke medlemsstaterne for i henhold til [artikel 88 EF] at underrette Kommissionen om eventuelle statsstøtteprojekter«.

Den administrative procedure

6 Ved skrivelse af 29. maj 1998 udbad Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber sig oplysninger fra de italienske myndigheder med henblik på at afklare, om den omtvistede fritagelse var omfattet af anvendelsesområdet for artikel 87 EF og 88 EF. Efter en påmindelse fra Kommissionen af 16. juni 1998 svarede Den Italienske Republik den 20. juli 1998.

7 Ved skrivelse af 17. juli 2000 anmodede Kommissionen Den Italienske Republik om at anmelde den omtvistede fritagelse til den. Ved skrivelse af 27. september 2000 gentog Kommissionen sin anmodning over for Den Italienske Republik, som den udbad sig supplerende oplysninger fra. Efter en påmindelse fra Kommissionen af 20. november 2000 svarede Den Italienske Republik den 7. december 2000.

8 Ved beslutning K(2001) 3300 af 30. oktober 2001 indledte Kommissionen proceduren efter artikel 88, stk. 2, EF vedrørende den omtvistede fritagelse (herefter »den formelle undersøgelsesprocedure«). Denne beslutning blev meddelt Den Italienske Republik ved skrivelse af 5. november 2001 og offentliggjort i De Europæiske Fællesskabers Tidende den 2. februar 2002 (EFT C 30, s. 17).

9 Ved skrivelser af 26. og 28. februar samt 1. marts 2002 modtog Kommissionen bemærkninger fra henholdsvis Aughinish Alumina Ltd, Eurallumina, Alcan Inc. og Association européenne de l’aluminium. Disse bemærkninger blev den 26. marts 2002 meddelt Den Italienske Republik.

10 Den Italienske Republik fremsatte sine bemærkninger ved skrivelse af 6. februar 2002.

Aluminiumoxid I-beslutningen

11 Den 7. december 2005 vedtog Kommissionen beslutning 2006/323/EF om den punktafgiftsfritagelse for mineralolie anvendt som brændstof til produktion af aluminiumoxid i Gardanne, i Shannon-regionen og på Sardinien, som henholdsvis Frankrig, Irland og Italien har indført (EUT 2006 L 119, s. 12, herefter »aluminiumoxid I-beslutningen«).

12 Aluminiumoxid I-beslutningen vedrører perioden før den 1. januar 2004, som var datoen for ikrafttrædelsen af Rådets direktiv 2003/96/EF af 27. oktober 2003 om omstrukturering af EF-bestemmelserne for beskatning af energiprodukter og elektricitet (EUT L 283, s. 51), der med virkning fra den 31. december 2003 ophævede Rådets direktiv 92/81/EØF af 19. oktober 1992 om harmonisering af punktafgiftsstrukturen for mineralolier (EFT L 316, s. 12) og Rådets direktiv 92/82/EØF af 19. oktober 1992 om indbyrdes tilnærmelse af punktafgiftssatserne for mineralolier (EFT L 316, s. 19) (57. betragtning). Den formelle undersøgelsesprocedure blev dog ved aluminiumoxid I-beslutningen forlænget med perioden efter den 31. december 2003 (92. betragtning).

13 I aluminiumoxid I-beslutningens dispositive del bestemmes navnlig følgende:

»Artikel 1

De fritagelser fra punktafgift, som Frankrig, Irland og Italien har ydet for svær brændselsolie anvendt til produktion af aluminiumoxid indtil [den] 31. december 2003, udgør statsstøtte som omhandlet i […] artikel 87, stk. 1, [EF].

Artikel 2

I det omfang, hvor den er uforenelig med fællesmarkedet, skal støtte ydet i perioden mellem [den] 17. juli 1990 og [den] 2. februar 2002 ikke tilbagesøges, da dette ville være i strid med generelle fællesskabsretlige principper.

Artikel 3

Støtte som omhandlet i artikel 1, der er ydet i perioden mellem [den] 3. februar 2002 og [den] 31. december 2003, er forenelig med fællesmarkedet efter […] artikel 87, stk. 3, [EF], for så vidt støttemodtagerne betalte en afgift på mindst 13,01 EUR pr. 1 000 kg svær brændselsolie.

Artikel 4

Støtte […], der er ydet i perioden mellem 3. februar 2002 og 31. december 2003, er uforenelig med fællesmarkedet efter […] artikel 87, stk. 3, [EF]for så vidt støttemodtagerne ikke betalte en afgift på mindst 13,01 EUR pr. 1 000 kg svær brændselsolie.

Artikel 5

1. Frankrig, Irland og Italien træffer de nødvendige foranstaltninger for at tilbagesøge den i artikel 4 omhandlede ulovlige statsstøtte fra støttemodtagerne.

[…]

5. Frankrig, Irland og Italien påbyder senest to måneder efter meddelelsen af denne beslutning modtagerne af den i artikel 4 omhandlede ulovlige støtte at tilbagebetale den ulovligt ydede støtte med tillæg af renter.«

Retsforhandlinger og parternes påstande

14 Ved stævninger indleveret til Rettens Justitskontor henholdsvis den 16. og den 23. februar 2006 anlagde Den Italienske Republik og Eurallumina de foreliggende søgsmål, der blev registreret under henholdsvis sagsnummer T-60/06 og T-62/06.

15 I henhold til artikel 14 i Rettens procesreglement af 2. maj 1991 og efter forslag fra Anden Afdeling besluttede Retten, efter at have hørt parterne i overensstemmelse med procesreglementets artikel 51, at henvise de foreliggende sager til et udvidet dommerkollegium.

16 Ved kendelse af 24. maj 2007 forenede formanden for Rettens Anden Udvidede Afdeling, efter at have hørt parterne, sagerne T-60/06 og T-62/06 samt sagerne T-50/06, T-56/06 og T-69/06 (herefter »aluminiumoxid I-sagerne«) med henblik på den mundtlige forhandling i overensstemmelse med artikel 50 i procesreglementet af 2. maj 1991.

17 Retten forenede ved dom af 12. december 2007, Irland m.fl. mod Kommissionen (T-50/06, T-56/06, T-60/06, T-62/06 og T-69/06, EU:T:2007:383), aluminiumoxid I-sagerne med henblik på dommen, annullerede aluminiumoxid I-beslutningen og frifandt i øvrigt Kommissionen i sag T-62/06.

18 Ved stævning af 26. februar 2008 iværksatte Kommissionen appel til prøvelse af denne dom fra Retten.

19 Domstolen ophævede ved dom af 2. december 2009, Kommissionen mod Irland m.fl. (C-89/08 P, Sml, EU:C:2009:742), dom Irland m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 17 ovenfor (EU:T:2007:383), i det omfang Retten havde annulleret aluminiumoxid I-beslutningen, hjemviste aluminiumoxid I-sagerne til Retten og udsatte afgørelsen om sagsomkostningerne

20 Efter dom Kommissionen mod Irland m.fl., nævnt i præmis 19 ovenfor (EU:C:2009:742), og i overensstemmelse med artikel 118, stk. 1, i procesreglementet af 2. maj 1991, blev aluminiumoxid I-sagerne ved afgørelse truffet af Rettens præsident den 18. december 2009 henvist til Anden Udvidede Afdeling.

21 Ved kendelse afsagt af formanden for Anden Udvidede Afdeling den 1. marts 2010 blev aluminiumoxid I-sagerne forenet med henblik på den skriftlige og den mundtlige forhandling samt dommen.

22 Ved afgørelse truffet af Rettens præsident den 20. september 2010 blev aluminiumoxid I-sagerne henvist til Fjerde Udvidede Afdeling.

23 Ved dom af 21. marts 2012, Irland mod Kommissionen (T-50/06 RENV, T-56/06 RENV, T-60/06 RENV, T-62/06 RENV og T-69/06 RENV, Sml, EU:T:2012:134), annullerede Retten aluminiumoxid I-beslutningen, for så vidt som det heri blev fastslået, eller for så vidt som den byggede på konstateringen af, at de fritagelser for punktafgift på mineralolie anvendt som brændstof til produktion af aluminiumoxid, som Den Franske Republik, Irland og Den Italienske Republik havde indrømmet til og med den 31. december 2003 (herefter »punktafgiftsfritagelserne«), udgjorde statsstøtte som omhandlet i artikel 87, stk. 1, EF, og i den udstrækning det bestemtes i beslutningen, at Den Franske Republik, Irland og Den Italienske Republik skulle træffe de nødvendige foranstaltninger for at tilbagesøge fritagelserne hos de virksomheder, de var kommet til gode, i det omfang de pågældende virksomheder ikke havde betalt en punktafgift på mindst 13,01 EUR pr. 1 000 kg svær brændselsolie.

24 Ved stævning af 1. juni 2012 iværksatte Kommissionen appel til prøvelse af denne dom fra Retten.

25 Domstolen ophævede ved dom af 10. december 2013, Kommissionen mod Irland m.fl. (C-272/12 P, Sml, EU:C:2013:812), dom Irland mod Kommissionen, nævnt i præmis 23 ovenfor (EU:T:2012:134), hjemviste aluminiumoxid I-sagerne til Retten og udsatte afgørelsen om sagsomkostningerne.

26 Efter dom Kommissionen mod Irland m.fl., nævnt i præmis 25 ovenfor (EU:C:2013:812), blev aluminiumoxid I-sagerne ved afgørelser truffet af Rettens præsident den 21. januar og den 10. marts 2014 henvist til Første Afdeling.

27 I henhold til artikel 119, stk. 1, i procesreglementet af 2. maj 1991 afgav Eurallumina og Kommissionen skriftlige indlæg henholdsvis den 28. januar og den 17. marts 2014. Eurallumina angav i sit skriftlige indlæg, at selskabet ikke ønskede at drage nogen konsekvenser af dom Kommissionen mod Irland m.fl., nævnt i præmis 25 ovenfor (EU:C:2013:812), og opfordrede Retten til at træffe afgørelse om alle de anbringender, der var blevet gjort gældende til støtte for søgsmålet i sag T-62/06 RENV II. Kommissionen tog dette til efterretning i sit skriftlige indlæg. Den Italienske Republik afgav ikke noget skriftligt indlæg.

28 Ved afgørelse truffet af Rettens præsident den 30. september 2014 er aluminiumoxid I-sagerne i medfør af artikel 118, stk. 1, i procesreglementet af 2. maj 1991 blevet henvist til Første Udvidede Afdeling.

29 På grundlag af den refererende dommers rapport har Retten besluttet at indlede den mundtlige forhandling, og den har som en foranstaltning med henblik på sagens tilrettelæggelse vedtaget i henhold til artikel 64, stk. 3, litra b), i procesreglementet af 2. maj 1991 anmodet parterne i sag T-60/06 RENV II om at udtale sig om et aspekt ved tvisten. Disse sidstnævnte har efterkommet denne anmodning inden for den fastsatte frist.

30 Ved kendelse afsagt af formanden for Første Udvidede Afdeling den 26. januar 2015 er de foreliggende sager blevet forenet med henblik på den mundtlige forhandling og dommen.

31 Eurallumina og Kommissionen har afgivet mundtlige indlæg og besvaret mundtlige spørgsmål fra Retten i retsmødet den 6. marts 2015. Den Italienske Republik var derimod ikke repræsenteret i dette retsmøde.

32 Den Italienske Republik har i det væsentlige nedlagt følgende påstande:

– Aluminiumoxid I-beslutningen annulleres, for så vidt som det heri fastslås, at Den Italienske Republik mellem den 3. februar 2002 og den 31. december 2003 har ydet statsstøtte på grundlag af den omtvistede fritagelse (herefter »den omtvistede støtte«), og for så vidt som det heri pålægges Den Italienske Republik at tilbagesøge den omtvistede støtte.

– Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

33 Eurallumina har i det væsentlige nedlagt følgende påstande:

– Aluminiumoxid I-beslutningen annulleres eller ændres, for så vidt som denne fastslår eksistensen af den omtvistede støtte og pålægger Den Italienske Republik at tilbagesøge denne støtte.

– Kommissionen tilpligtes ikke at pålægge tilbagesøgning af den støtte, som Den Italienske Republik på grundlag af den omtvistede fritagelse har ydet indtil den 31. december 2006, eller i det mindste indtil den 31. december 2003.

– Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

34 Kommissionen har nedlagt følgende påstande:

– Frifindelse.

– Den Italienske Republik og Eurallumina tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Retlige bemærkninger

35 Det skal indledningsvis bemærkes, at de foreliggende søgsmål begge tilsigter en annullation af aluminiumoxid I-beslutningen, for så vidt som denne fastslår eksistensen af den omtvistede støtte og pålægger Den Italienske Republik at tilbagesøge denne støtte (herefter »den anfægtede beslutning«). I dette omfang har disse søgsmål den samme sagsgenstand.

Formaliteten

36 Kommissionen har i sag T-60/06 RENV II fremsat formalitetsindsigelser over for dels det første anbringende, for så vidt som det hermed gøres gældende, at der er sket en tilsidesættelse af betingelserne i artikel 87, stk. 1, EF for kvalificeringen som statsstøtte i henseende til for det første den fordel, som modtageren har opnået, og for det andet konkurrencefordrejningen og påvirkningen af samhandelen mellem medlemsstaterne, dels det sjette anbringende, for så vidt som det hermed gøres gældende, at der er sket en tilsidesættelse af retssikkerhedsprincippet som følge af, at der ikke i den anfægtede beslutning er blevet taget hensyn til den urimeligt lange varighed af den formelle undersøgelsesprocedure. Disse specifikke klagepunkter er blevet fremsat for første gang i replikken og udgør derfor nye anbringender som omhandlet i artikel 48, stk. 2, i procesreglementet af 2. maj 1991, der bør afvises fra realitetsbehandling.

37 Den italienske Republik har ikke besvaret disse formalitetsindsigelser.

38 Kommissionen har i sag T-62/06 RENV II anført, at søgsmålet skal afvises fra realitetsbehandling, for så vidt som der heri er nedlagt påstand om at opnå mere end en annullation af den anfægtede beslutning. Kommissionen finder i øvrigt, at det anbringende, hvormed Eurallumina har bestridt, at den omtvistede fritagelse udgør statsstøtte som omhandlet i artikel 87, stk. 1, EF, er blevet fremsat for første gang i replikken og derfor udgør et nyt anbringende som omhandlet i artikel 48, stk. 2, i procesreglementet af 2. maj 1991, der bør afvises fra realitetsbehandling.

39 Eurallumina har nedlagt påstand om, at formalitetsindsigelsen over for søgsmålet i sag T-62/06 RENV II forkastes som ugrundet. Selskabet har derimod ikke besvaret formalitetsindsigelsen om, at der er blevet fremsat et nyt anbringende, hvormed det i det væsentlige gøres gældende, at der er sket en tilsidesættelse af artikel 87, stk. 1, EF.

40 Hvad for det første angår formalitetsindsigelsen over for søgsmålet i sag T-62/06 RENV II, for så vidt som der heri er nedlagt påstand om at opnå mere end en annullation af den anfægtede beslutning, skal det fastslås, at der i dette søgsmål – ud over en annullation af den anfægtede beslutning – er nedlagt påstand om, at Retten tilpligter Kommissionen ikke at pålægge tilbagesøgning af den støtte, som Den Italienske Republik har ydet indtil den 31. december 2006, eller i det mindste indtil den 31. december 2003, under henvisning til, at den nævnte støtte er lovlig.

41 Denne påstand tilsigter imidlertid alene at fastslå, at den anfægtede beslutning er behæftet med en ulovlighed, som kan begrunde, at der gives medhold i de anbringender og klagepunkter, der er fremsat til støtte for påstanden om annullation af den anfægtede beslutning, og følgelig i selve denne sidstnævnte påstand. Den nævnte påstand har derfor ingen selvstændig betydning i forhold til påstanden om annullation af den anfægtede beslutning.

42 Selv hvis det forudsættes, at denne påstand som anført af Kommissionen forfølger andre formål end blot en annullation af den anfægtede beslutning – såsom udstedelsen af et pålæg eller vedtagelsen af en domskonklusion, der forbyder Kommissionen at fastslå eksistensen af den omtvistede støtte eller at kræve denne tilbagesøgt – må denne afvises fra realitetsbehandling, idet Retten ikke har kompetence til at give medhold heri.

43 Det følger således af fast retspraksis, at Retten hverken kan rette påbud til institutionerne eller træffe afgørelse på disses vegne (jf. dom af 24.1.1995, Ladbroke Racing mod Kommissionen, T-74/92, Sml, EU:T:1995:10, præmis 75 og den deri nævnte retspraksis). Således forholdt det sig navnlig med hensyn til legalitetsprøvelsen på grundlag af artikel 230 EF, for så vidt som artikel 233, stk. 1, EF udtrykkeligt bestemte, at den institution, fra hvilken en annulleret retsakt hidrørte, havde pligt til at gennemføre de til dommens opfyldelse nødvendige foranstaltninger (jf. i denne retning dom af 24.6.1986, AKZO Chemie og AKZO Chemie UK mod Kommissionen, 53/85, Sml, EU:C:1986:256, præmis 23, og dom Ladbroke Racing mod Kommissionen, EU:T:1995:10, præmis 75).

44 Hvad dernæst angår den formalitetsindsigelse, der i sag T-62/06 RENV II er rettet mod et anbringende, hvormed Eurallumina har bestridt, at den omtvistede fritagelse udgør støtte som omhandlet i artikel 87, stk. 1, EF, er denne faktuelt ukorrekt og skal følgelig forkastes, for så vidt som det ikke fremgår af replikken, at Eurallumina har fremsat et sådant anbringende.

45 Hvad endelig angår de formalitetsindsigelser, der i sag T-60/06 RENV II er rettet mod de klagepunkter, hvormed det gøres gældende, dels at der er sket en tilsidesættelse af betingelserne i artikel 87, stk. 1, EF for kvalificeringen som statsstøtte i henseende til for det første den fordel, som modtageren har opnået, og for det andet konkurrencefordrejningen og påvirkningen af samhandelen mellem medlemsstaterne, dels at der er sket en tilsidesættelse af retssikkerhedsprincippet som følge af, at der ikke i den anfægtede beslutning er blevet taget hensyn til den urimeligt lange varighed af den formelle undersøgelsesprocedure, skal det bemærkes, at det fulgte af artikel 44, stk. 1, litra c), sammenholdt med artikel 48, stk. 2, i procesreglementet af 2. maj 1991, at der ikke efter indgivelsen af stævningen måtte fremsættes nye anbringender, medmindre de støttedes på retlige eller faktiske omstændigheder, som var kommet frem under retsforhandlingerne. Et anbringende, som udgjorde en uddybning af et anbringende, der tidligere var fremsat direkte eller indirekte i stævningen, og som havde tæt forbindelse dermed, burde dog realitetsbehandles (jf. dom af 15.10.2008, Mote mod Parlamentet, T-345/05, Sml, EU:T:2008:440, præmis 85 og den deri nævnte retspraksis). En tilsvarende løsning måtte antages vedrørende et klagepunkt, som påberåbtes til støtte for et anbringende.

46 For at kunne betragtes som en uddybning af et tidligere fremsat anbringende eller klagepunkt måtte et nyt argument være tilstrækkeligt tæt knyttet til de oprindeligt fremsatte anbringender eller klagepunkter i stævningen til, at det kunne anses for at være en del af den normale udvikling i forhandlingerne i en retssag (jf. i denne retning dom af 26.11.2013, Groupe Gascogne mod Kommissionen, C-58/12 P, Sml, EU:C:2013:770, præmis 31).

47 I den foreliggende sag forholder det sig – som Kommissionen med rette har bemærket – således, at de i præmis 45 ovenfor omtalte klagepunkter ikke er indeholdt i stævningen i sag T-60/06 RENV II og derfor udgør nye klagepunkter.

48 Disse nye klagepunkter støttes desuden ikke på nogen faktisk eller retlig omstændighed, som er kommet frem under retsforhandlingerne for Retten.

49 Endelig udgør disse nye klagepunkter ikke en uddybning af nogen af de anbringender, der er fremsat i stævningen i sag T-60/06 RENV II, hvilke vedrører forskellige retlige spørgsmål. De er navnlig ikke tæt knyttet til det første anbringende, som angår en tilsidesættelse af selektivitetsbetingelsen i artikel 87, stk. 1, EF, eller til det sjette anbringende, som er støttet på det retlige argument om, at princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, retssikkerhedsprincippet og princippet om formodningen for lovlighed er til hinder for, at en statsstøtte tilbagesøges, når den tidligere er blevet godkendt af Rådet på grundlag af reglerne om harmonisering af skatter og afgifter.

50 Henset til betragtningerne i præmis 45-49 ovenfor skal Kommissionens formalitetsindsigelser i sag T-60/06 RENV II tiltrædes, og følgelig skal der ske afvisning fra realitetsbehandling af de klagepunkter, hvormed det gøres gældende, dels at der er sket en tilsidesættelse af betingelserne i artikel 87, stk. 1, EF for kvalificeringen som statsstøtte i henseende til for det første den fordel, som modtageren har opnået, og for det andet konkurrencefordrejningen og påvirkningen af samhandelen mellem medlemsstaterne, dels at der er sket en tilsidesættelse af retssikkerhedsprincippet som følge af, at der ikke i den anfægtede beslutning er blevet taget hensyn til den urimeligt lange varighed af den formelle undersøgelsesprocedure.

Realiteten

51 Den Italienske Republik har til støtte for søgsmålet i sag T-60/06 RENV II fremsat seks anbringender. Det første anbringende vedrører en tilsidesættelse af artikel 87, stk. 1, EF og en selvmodsigende begrundelse. Det andet anbringende vedrører en tilsidesættelse af artikel 1, litra b), nr. ii), og artikel 4 i Rådets forordning (EF) nr. 659/1999 af 22. marts 1999 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af […] artikel [88 EF] (EFT L 83, s. 1), samt af beslutning 93/697, 96/273, 97/425, 1999/255, 1999/880 og 2001/224 (herefter »Rådets bemyndigelsesbeslutninger«). Det tredje anbringende vedrører en tilsidesættelse af reglerne om støtte til miljøbeskyttelse og navnlig punkt 82, stk. 2, litra a), i EF-rammebestemmelser for statsstøtte til miljøbeskyttelse (EFT 2001 C 37, s. 3, herefter »EF-rammebestemmelserne«). Det fjerde anbringende vedrører en tilsidesættelse af artikel 87, stk. 3, EF og af Retningslinjer for statsstøtte med regionalt sigte (EFT 1998 C 74, s. 9, herefter »retningslinjerne«). Det femte anbringende vedrører en tilsidesættelse af artikel 18 i direktiv 2003/96, sammenholdt med bilag II hertil og af beslutning 2001/224. Det sjette anbringende vedrører en tilsidesættelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, af retssikkerhedsprincippet og af princippet om formodningen for lovlighed.

52 Eurallumina har til støtte for søgsmålet i sag T-62/06 RENV II fremsat fire anbringender. Det første anbringende vedrører en tilsidesættelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning. Det andet anbringende vedrører en tilsidesættelse af retssikkerhedsprincippet, af princippet om formodningen for, at institutionernes retsakter er gyldige og har effektiv virkning, og af princippet om, at lex specialis går forud for lex generalis. Det tredje anbringende vedrører en tilsidesættelse af princippet om god forvaltningsskik. Det fjerde anbringende vedrører i det væsentlige en tilsidesættelse af den i artikel 253 EF fastsatte begrundelsespligt og af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning.

53 Der skal først ske en behandling af det anbringende, hvormed Eurallumina i det væsentlige har bestridt, at reglerne om statsstøtte finder anvendelse på den omtvistede fritagelse, dvs. det andet anbringende, der er fremsat til støtte for søgsmålet i sag T-62/06 RENV II, og som vedrører en tilsidesættelse af retssikkerhedsprincippet, af princippet om formodningen for, at institutionernes retsakter er gyldige og har effektiv virkning og af princippet om, at lex specialis går forud for lex generalis.

54 Der skal dernæst ske en behandling af det anbringende, hvormed Den Italienske Republik i det væsentlige har gjort indsigelse imod kvalificeringen af den omtvistede fritagelse som statsstøtte, som omhandlet i artikel 87, stk. 1, EF, for perioden indtil den 31. december 2003, dvs. det første anbringende, der er fremsat til støtte for søgsmålet i sag T-60/06 RENV II, og som vedrører en tilsidesættelse af artikel 87, stk. 1, EF og en selvmodsigende begrundelse.

55 Der skal efterfølgende ske en behandling af de anbringender, med hvilke Den Italienske Republik i det væsentlige har kritiseret kvalificeringen af den omtvistede fritagelse som ny støtte og ikke eksisterende støtte, som omhandlet i artikel 88 EF, dvs. det andet anbringende, som vedrører en tilsidesættelse af artikel 1, litra b), nr. ii), og artikel 4 i forordning nr. 659/1999 samt af Rådets bemyndigelsesbeslutninger, og det femte anbringende vedrørende en tilsidesættelse af artikel 18 i direktiv 2003/96, sammenholdt med bilag II hertil, og af beslutning 2001/224, hvilke anbringender er blevet fremsat til støtte for søgsmålet i sag T-60/06 RENV II.

56 Der skal derefter ske en behandling af de anbringender, med hvilke Den Italienske Republik i det væsentlige har kritiseret Kommissionen for at have erklæret den støtte, der indtil den 31. december 2003 blev tildelt på grundlag af den omtvistede fritagelse, uforenelig med fællesmarkedet som omhandlet i artikel 87, stk. 3, EF, dvs. det tredje anbringende, som vedrører en tilsidesættelse af reglerne om støtte til miljøbeskyttelse, og navnlig punkt 82, stk. 2, litra a), i EF-rammebestemmelserne, og det fjerde anbringende, som vedrører en tilsidesættelse af artikel 87, stk. 3, EF og af retningslinjerne, hvilke anbringender er blevet fremsat til støtte for søgsmålet i sag T-60/06 RENV II.

57 Endelig og afslutningsvis skal der ske en behandling af de anbringender, med hvilke sagsøgerne i det væsentlige har anfægtet tilbagesøgningen af den omtvistede støtte, dvs. dels det sjette anbringende, der vedrører en tilsidesættelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, af retssikkerhedsprincippet og af princippet om formodningen for lovlighed, og som er blevet fremsat til støtte for søgsmålet i sag T-60/06 RENV II, dels det første anbringende vedrørende en tilsidesættelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, det tredje anbringende vedrørende en tilsidesættelse af princippet om god forvaltningsskik og det fjerde anbringende vedrørende en tilsidesættelse af den i artikel 253 EF fastsatte begrundelsespligt og af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, hvilke anbringender er blevet fremsat til støtte for søgsmålet i sag T-62/06 RENV II.

Det andet anbringende fremsat til støtte for søgsmålet i sag T-62/06 RENV II vedrørende en tilsidesættelse af retssikkerhedsprincippet, af princippet om formodningen for, at institutionernes retsakter er gyldige og har effektiv virkning, og af princippet om, at lex specialis går forud for lex generalis

58 Eurallumina har anført, at Kommissionen i den anfægtede beslutning har tilsidesat retssikkerhedsprincippet, princippet om, at lex specialis går forud for lex generalis, og princippet om formodningen for, at institutionernes retsakter er gyldige og har effektiv virkning ved at fastslå, at den omtvistede fritagelse – for perioden fra den 3. februar 2002 til den 31. december 2003 – udgjorde en ulovlig og tilbagesøgningspligtig statsstøtte. Selskabet har i det væsentlige gjort gældende, at de ovennævnte principper var til hinder for anvendelsen af reglerne om statsstøtte på den omtvistede fritagelse.

– Tilsidesættelsen af retssikkerhedsprincippet og af princippet om formodningen for, at institutionernes retsakter er lovlige og har effektiv virkning

59 Eurallumina har anført, at Kommissionen i den anfægtede beslutning har tilsidesat retssikkerhedsprincippet og princippet om formodningen for, at institutionernes retsakter er lovlige og har effektiv virkning, således som disse er fortolket i retspraksis, derved at den – for perioden fra den 3. februar 2002 til den 31. december 2003 – har kvalificeret den omtvistede fritagelse som ulovlig statsstøtte, som den kunne kræve tilbagesøgt. Eurallumina har i denne forbindelse for det første støttet sig på, at den anfægtede beslutning indirekte har anfægtet lovligheden af artikel 18 i direktiv 2003/96, der erstattede og ophævede direktiv 92/81 og 92/82, og af beslutning 2001/224, der imidlertid formodes at være lovlige, såvel som af de gennemførelsesforanstaltninger hertil, som Den Italienske Republik truffet. Selskabet har for det andet påberåbt sig den skade, som den anfægtede beslutning har indebåret for den effektive virkning af artikel 18 i direktiv 2003/96 og af beslutning 2001/224, derved at den har forhindret denne artikel og denne beslutning i at få fuld virkning indtil den 31. december 2006. Selskabet har for det tredje henvist til, at Kommissionen ikke forelagde passende forslag i henhold til artikel 8, stk. 5, i direktiv 92/81 eller artikel 18 i direktiv 2003/96 med henblik på, at Rådet tidligere end planlagt kunne foretage en fornyet undersøgelse af tilladelsen til at anvende den omtvistede fritagelse indtil den 31. december 2006. Selskabet har for det fjerde henvist til, at Kommissionen ikke har iværksat noget annullationssøgsmål på grundlag af artikel 230 EF til prøvelse af Rådets bemyndigelsesbeslutninger. Eurallumina har for det femte støttet sig på forslagene til Rådets bemyndigelsesbeslutninger, i hvilke Kommissionen altid har foreslået Rådet at tillade Den Italienske Republik at anvende eller at fortsætte med at anvende den omtvistede fritagelse, sidste gang indtil den 31. december 2002. Eurallumina har for det sjette gjort gældende, at det var umuligt for selskabet at forudse en holdningsændring hos Kommissionen angående lovligheden af Rådets bemyndigelsesbeslutninger og af den omtvistede fritagelse. Selskabet har for det syvende støttet sig på den inkonsekvente adfærd fra Kommissionen, som – ved allerede den 30. oktober 2001 at indlede den formelle undersøgelsesprocedure og ved at pålægge den omtvistede støtte tilbagesøgt – har ageret på en måde, der er i strid med ordlyden af og ånden i sit forslag til Rådets bemyndigelsesbeslutning af 15. november 2000, i henhold til hvilket det skulle tillades Den Italienske Republik at fortsætte med at anvende den omtvistede fritagelse indtil den 31. december 2002. Eurallumina har for det ottende henvist til indholdet af forslagene til Rådets bemyndigelsesbeslutninger, der bestyrkede den berettigede forventning, som selskabet havde om, at den omtvistede fritagelse ville være lovlig indtil den 31. december 2006.

60 Kommissionen har nedlagt påstand om, at det foreliggende klagepunkt forkastes som ugrundet.

61 Det foreliggende klagepunkt rejser i det væsentlige det spørgsmål, om den anfægtede beslutning skaber retsvirkninger, som går imod de retsvirkninger, der er skabt af beslutning 2001/224 og af artikel 18 i direktiv 2003/96, hvilken beslutning og hvilken artikel udtrykkeligt har tilladt Den Italienske Republik at fortsætte med at anvende den omtvistede fritagelse indtil den 31. december 2006.

62 Der skal i denne forbindelse erindres om, at der for institutionernes retsakter i princippet gælder en formodning for lovlighed, og at de derfor afføder retsvirkninger, så længe de ikke er blevet trukket tilbage, annulleret under et annullationssøgsmål eller erklæret ugyldige som følge af en præjudiciel forelæggelse eller en ulovlighedsindsigelse (jf. i denne retning dom af 15.6.1994, Kommissionen mod BASF m.fl., C-137/92 P, Sml, EU:C:1994:247, præmis 48, af 8.7.1999, Chemie Linz mod Kommissionen, C-245/92 P, Sml, EU:C:1999:363, præmis 93, og af 5.10.2004, Kommissionen mod Grækenland, C-475/01, Sml, EU:C:2004:585, præmis 18).

63 Det følger desuden af fast retspraksis, at retssikkerhedsprincippet skal sikre forudsigelighed i forbindelse med de situationer og retsforhold, der henhører under EU-retten (dom af 10.4.2003, Schulin, C-305/00, Sml, EU:C:2003:218, præmis 58, og af 15.9.2005, Irland mod Kommissionen, C-199/03, Sml, EU:C:2005:548, præmis 69). I den forbindelse er det væsentligt, at institutionerne overholder princippet om, at der ikke må ændres i en retsakt, der er vedtaget af dem, og som påvirker den retlige og faktiske stilling hos de retssubjekter, der er berørt deraf, hvorfor sådanne retsakter kun kan ændres under overholdelse af de gældende kompetence- og procedureregler (jf. dom af 21.10.1997, Deutsche Bahn mod Kommissionen, T-229/94, Sml, EU:T:1997:155, præmis 113 og den deri nævnte retspraksis). Overholdelsen af retssikkerhedsprincippet kræver ligeledes, at institutionerne principielt skal undgå uoverensstemmelser, der kan opstå i forbindelse med gennemførelsen af de forskellige bestemmelser i EU-retten, og det navnlig hvor disse bestemmelser har det samme formål, såsom at forhindre konkurrencefordrejning på fællesmarkedet (jf. i denne retning og analogt dom af 15.6.1993, Matra mod Kommissionen, C-225/91, Sml, EU:C:1993:239, præmis 41 og 42, og af 31.1.2001, RJB Mining mod Kommissionen, T-156/98, Sml, EU:T:2001:29, præmis 112 og den deri nævnte retspraksis).

64 I den foreliggende sag modsiges den argumentation, der ligger til grund for det foreliggende klagepunkt – som Kommissionen med rette har bemærket – direkte af dom Kommissionen mod Irland m.fl., nævnt i præmis 25 ovenfor (EU:C:2013:812).

65 I denne doms præmis 45-48 anlagde Domstolen således en klar sondring mellem de respektive kompetencer hos Rådet og Kommissionen, dels vedrørende harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om punktafgifter, dels vedrørende statsstøtte. Domstolen udtalte desuden, at den procedure, der var fastsat i artikel 8, stk. 4, i direktiv 92/81, havde et formål og et anvendelsesområde, der var forskellige fra dem i den ordning, der var indført i artikel 88 EF.

66 Heraf udledte Domstolen i samme doms præmis 49, at en beslutning fra Rådet, der i overensstemmelse med artikel 8, stk. 4, i direktiv 92/81 gav en medlemsstat tilladelse til at indføre en fritagelse for punktafgifter, derfor ikke kunne have til følge, at Kommissionen blev forhindret i at udøve de kompetencer, som EF-traktaten tildelte den, og følgelig i at indlede den procedure, der var fastsat i artikel 88 EF med henblik på at undersøge, om denne fritagelse udgjorde statsstøtte, og i givet fald at vedtage en beslutning såsom aluminiumoxid I-beslutningen i forlængelse af denne procedure.

67 Domstolen præciserede yderligere i præmis 50 i dom Kommissionen mod Irland m.fl., nævnt i præmis 25 ovenfor (EU:C:2013:812), at den omstændighed, at Rådets bemyndigelsesbeslutninger indrømmede fuldstændige fritagelser for punktafgift ved at fastsætte præcise betingelser af geografisk og tidsmæssig art, og at disse sidstnævnte var blevet strengt overholdt af medlemsstaterne, var uden betydning for kompetencefordelingen mellem Rådet og Kommissionen og således ikke kunne hindre Kommissionen i at udøve sine kompetencer.

68 Domstolen bemærkede i samme doms præmis 51, at det i øvrigt var under overholdelse af denne kompetencefordeling, at det i femte betragtning til beslutning 2001/224 – der var gældende i den periode, hvori den anfægtede beslutning stillede krav om tilbagesøgning af den omtvistede støtte – blev anført, at den pågældende beslutning ikke foregreb resultatet af eventuelle fremtidige sager, som kunne anlægges i henhold til artikel 87 EF og 88 EF, og ikke fritog medlemsstaterne for »at underrette Kommissionen om eventuelle statsstøtteprojekter«.

69 Endelig angav Domstolen igen i præmis 52 og 53 i dom Kommissionen mod Irland m.fl., nævnt i præmis 25 ovenfor (EU:C:2013:812), at det forhold, at Rådets bemyndigelsesbeslutninger var blevet vedtaget efter forslag fra Kommissionen, og at denne ikke på noget tidspunkt havde gjort brug af sine beføjelser i henhold til artikel 8, stk. 5, i direktiv 92/81 eller artikel 230 EF og 241 EF med henblik på at udvirke, at disse beslutninger blev ophævet eller ændret, ikke kunne være til hinder for, at punktafgiftsfritagelserne blev kvalificeret som statsstøtte i henhold til artikel 87, stk. 1, EF, såfremt betingelserne for, at der forelå statsstøtte, var opfyldt.

70 I medfør af artikel 61, stk. 2, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol er Retten i tilfælde af hjemvisning bundet af de afgørelser om retsspørgsmål, der er indeholdt i Domstolens afgørelse. På baggrund af præmis 54 i dom Kommissionen mod Irland m.fl., nævnt i præmis 25 ovenfor (EU:C:2013:812), må det fastslås, at de i præmis 65-69 ovenfor nævnte begrundelser udgør det nødvendige grundlag for konklusionen i samme dom, hvormed Domstolen ophævede dom Irland mod Kommissionen, nævnt i præmis 23 ovenfor (EU:T:2012:134), og hjemviste aluminiumoxid I-sagerne til Retten.

71 Det fremgår imidlertid af disse begrundelser, at Kommissionen, ved at iværksætte den i artikel 88 EF fastsatte procedure med henblik på at undersøge, om den omtvistede fritagelse udgjorde statsstøtte, og ved at vedtage aluminiumoxid I-beslutningen efter afslutningen af denne procedure, alene udøvede kompetencer, som EF-traktaten tildelte den på statsstøtteområdet, og at den ved at gøre dette ikke kunne gribe ind i de kompetencer, som EF-traktaten tillagde Rådet vedrørende harmonisering af lovgivningerne om punktafgifter, eller i de retsakter, som Rådet havde vedtaget under udøvelsen af de nævnte kompetencer.

72 Det følger heraf, at Kommissionen, ved at iværksætte den i artikel 88 EF fastsatte procedure med henblik på at undersøge, om den omtvistede fritagelse udgjorde statsstøtte, og ved at vedtage aluminiumoxid I-beslutningen efter afslutningen af denne procedure, ikke kunne tilsidesætte de af Rådet vedtagne retsakter, der – som artikel 18 i direktiv 2003/96, sammenholdt med bestemmelserne i bilag II hertil, eller artikel 1, stk. 2, i beslutning 2001/224 – udtrykkeligt tillod Den Italienske Republik at fortsætte med at anvende den omtvistede fritagelse indtil den 31. december 2006. Disse sidstnævnte tilladelser kunne således kun have deres virkninger på det område, der var omfattet af reglerne om harmonisering af lovgivningerne om punktafgifter, og foregreb ikke virkningerne af en eventuel beslutning, såsom aluminiumoxid I-beslutningen, som Kommissionen kunne vedtage under udøvelsen af sine kompetencer på statsstøtteområdet.

73 Det følger desuden af præmis 52 og 53 i dom Kommissionen mod Irland m.fl., nævnt i præmis 25 ovenfor (EU:C:2013:812) – hvori Domstolen bemærkede, at begrebet statsstøtte har en objektiv karakter og ikke afhænger af institutionernes adfærd eller bemærkninger – at det forhold, at Kommissionen i forbindelse med vedtagelsen af Rådets bemyndigelsesbeslutninger havde vurderet, at punktafgiftsfritagelserne ikke medførte nogen konkurrencefordrejninger og ikke forstyrrede fællesmarkedets korrekte funktion, ikke kunne være til hinder for, at de nævnte fritagelser blev kvalificeret som statsstøtte i henhold til artikel 87, stk. 1, EF, såfremt betingelserne for, at der forelå statsstøtte, var opfyldt.

74 Det følger så meget desto mere af den af Domstolen valgte løsning, at Kommissionen med henblik på kvalificeringen af punktafgiftsfritagelserne som statsstøtte ikke var bundet af Rådets vurderinger i dets beslutninger om harmonisering af lovgivningerne om punktafgifter, ifølge hvilke de nævnte fritagelser ikke medførte nogen konkurrencefordrejninger og ikke forstyrrede fællesmarkedets korrekte funktion.

75 I den foreliggende sag kan Eurallumina derfor ikke med føje hævde, at den anfægtede beslutning skaber retsvirkninger, som går imod de retsvirkninger, der er skabt af beslutning 2001/224 og af artikel 18 i direktiv 2003/96.

76 Med hensyn til den retlige argumentation, der er fremført til støtte for det foreliggende klagepunkt og støttes på den berettigede forventning, som Eurallumina kunne have om, at den omtvistede fritagelse var lovlig, knytter denne sig reelt til det første og det fjerde anbringende, der er fremsat til støtte for søgsmålet i sag T-62/06 RENV II, derved, at disse angår en tilsidesættelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, og denne argumentation vil derfor skulle behandles i forbindelse med de nævnte anbringender.

77 Følgelig, og med forbehold af behandlingen af den nævnte argumentation, skal klagepunktet vedrørende en tilsidesættelse af retssikkerhedsprincippet og af princippet om formodningen om, at institutionernes retsakter er lovlige og har effektiv virkning, forkastes som ugrundet.

– Tilsidesættelsen af princippet om, at lex specialis går forud for lex generalis

78 Eurallumina har med det foreliggende klagepunkt gjort gældende, at Kommissionen i den anfægtede beslutning har tilsidesat princippet om, at lex specialis går forud for lex generalis, derved, at den ikke har givet artikel 93 EF og gennemførelsesforanstaltningerne hertil – herunder artikel 8, stk. 4 og 5, i direktiv 92/81 og artikel 18, stk. 1, i direktiv 2003/96 – forrang for artikel 87 EF og 88 EF. Eurallumina har i denne forbindelse for det første støttet sig på ordlyden af artikel 87 EF, som angiver, at den finder anvendelse »bortset fra de i denne [EF-]traktat hjemlede undtagelser«, således at den bl.a. ikke kan finde anvendelse, hvor der foreligger specifikke foranstaltninger til harmonisering af skatter og afgifter, som er vedtaget på grundlag af artikel 93 EF. Selskabet har for det andet henvist til direktiv 92/81 og 2003/96, der er vedtaget med hjemmel i artikel 93 EF og giver en specifik ramme, i medfør af hvilken Rådet og Kommissionen sammen agerer for at tillade og kontrollere undtagelserne fra harmoniseringen af punktafgiftsstrukturen for mineralolier. Selskabet har for det tredje påberåbt sig Kommissionens indstilling til Rådet om at forlænge den omtvistede fritagelse, som er baseret på den vurdering, at denne fritagelse var forenelig med EF-traktaten og navnlig med de bestemmelser i denne, som sikrer en loyal konkurrence, og at der ikke forekommer forvridning af fællesmarkedets funktion. Eurallumina har for det fjerde støttet sig på femte betragtning til beslutning 2001/224, som ikke tillod Kommissionen at fratage denne beslutning dens virkninger, og som ikke kan have forrang for bestemmelserne i EF-traktaten eller direktiv 92/81.

79 Kommissionen har nedlagt påstand om, at det foreliggende klagepunkt forkastes som ugrundet.

80 Det foreliggende klagepunkt rejser derfor det spørgsmål, om artikel 93 EF og gennemførelsesforanstaltningerne hertil – herunder artikel 8, stk. 4 og 5, i direktiv 92/81 og artikel 18, stk. 1, i direktiv 2003/96 – som anført af Eurallumina kan kvalificeres som lex specialis i forhold til artikel 87 EF og 88 EF, og om de dermed går forud for disse sidstnævnte.

81 Der skal i denne forbindelse erindres om, at det følger af princippet om, at lex specialis går forud for lex generalis, at særlige bestemmelser har forrang for generelle bestemmelser i de situationer, som de specifikt tager sigte på at regulere (jf. i denne retning dom af 30.4.2014, Barclays Bank, C-280/13, Sml, EU:C:2014:279, præmis 44, og af 5.11.2014, Mayaleh mod Rådet, T-307/12 og T-408/13, Sml, EU:T:2014:926, præmis 198 og den deri nævnte retspraksis).

82 I den foreliggende sag modsiges den argumentation, der ligger til grund for det foreliggende klagepunkt – som Kommissionen med rette har bemærket – direkte af dom Kommissionen mod Irland m.fl., nævnt i præmis 25 ovenfor (EU:C:2013:812).

83 Som anført i præmis 65 ovenfor, anlagde Domstolen således i præmis 45-48 i dom Kommissionen mod Irland m.fl., nævnt i præmis 25 ovenfor (EU:C:2013:812), en klar sondring mellem de respektive kompetencer hos Rådet og Kommissionen, dels vedrørende harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om punktafgifter, dels vedrørende statsstøtte. Domstolen udtalte desuden, at den procedure, der var fastsat i artikel 8, stk. 4, i direktiv 92/81, havde et formål og et anvendelsesområde, der var forskellige fra dem i den ordning, der var indført i artikel 88 EF.

84 Det følger heraf, at reglerne om harmonisering af skatte- og afgiftslovgivningerne, bl.a. artikel 93 EF og gennemførelsesforanstaltningerne hertil, og reglerne om statsstøtte, herunder artikel 87 EF og 88 EF, er to selvstændige regelsæt, og at de førstnævnte ikke kan anses for en lex specialis i forhold til de sidstnævnte.

85 Følgelig skal det foreliggende klagepunkt vedrørende en tilsidesættelse af princippet om, at lex specialis går forud for lex generalis, forkastes som ugrundet.

86 Med forbehold af præmis 76 og 77 ovenfor skal det andet anbringende, der er fremsat til støtte for søgsmålet i sag T-62/06 RENV II, således forkastes i sin helhed.

Det første anbringende fremsat til støtte for søgsmålet i sag T-60/06 RENV II vedrørende en tilsidesættelse af artikel 87, stk. 1, EF og en selvmodsigende begrundelse

87 Den Italienske Republik har gjort gældende, at Kommissionen i den anfægtede beslutning har tilsidesat en af de betingelser for kvalificeringen som statsstøtte, der er fastsat i artikel 87, stk. 1, EF, derved, at den fejlagtigt har fastslået, at den omtvistede fritagelse var selektiv. Den har i denne forbindelse for det første henvist til punkt 14 i tabel A, der er knyttet som bilag til lovdekretet fra 1995, hvoraf det fremgår, at den omtvistede fritagelse generelt var til fordel for enhver økonomisk aktør, der anvendte mineralolier som brændstof til produktion af aluminiumoxid, uafhængigt af forbrugsstedet for disse. Den Italienske Republik har for det andet anført, at selv om det i Italien alene er den sardinske fabrik Eurallumina, der er blevet indrømmet den omtvistede fritagelse, har denne omstændighed en rent faktuel karakter, som er forbundet med særegenheden ved aluminiumoxidproduktion. Den Italienske Republik har desuden gjort gældende, at der i den anfægtede beslutning er givet en selvmodsigende begrundelse for den omtvistede fritagelses selektivitet.

88 Kommissionen har nedlagt påstand om, at det første anbringende forkastes som ugrundet.

89 Med hensyn til klagepunktet om en selvmodsigende begrundelse for den anfægtede beslutning hvad angår selektivitetsbetingelsen i artikel 87, stk. 1, EF skal det bemærkes, at stævningen i henhold til artikel 44, stk. 1, i procesreglementet af 2. maj 1991 skulle indeholde en kort fremstilling af søgsmålsgrundene, og denne angivelse skulle være så klar og præcis, at sagsøgte fik mulighed for at tilrettelægge sit forsvar og Retten for at træffe afgørelse i sagen, i givet fald uden andre oplysninger til støtte herfor. Stævningen skulle derfor indeholde udtrykkelige angivelser af de grunde, søgsmålet støttedes på, mens en rent generel angivelse heraf ikke opfyldte kravene i procesreglementet af 2. maj 1991 (dom af 27.9.2012, Nynäs Petroleum og Nynas Belgium mod Kommissionen, T-347/06, Sml, EU:T:2012:480, præmis 107). En tilsvarende løsning var påkrævet, når et argument fremførtes til støtte for et anbringende.

90 I den foreliggende sag er klagepunktet om en selvmodsigende begrundelse hvad angår selektivitetsbetingelsen i artikel 87, stk. 1, EF – som Kommissionen med føje har anført – indholdsløst. Den argumentation, som Den Italienske Republik i stævningen i sag T-60/06 RENV II har fremført til støtte for det første anbringende, vedrører således udelukkende spørgsmålet om, hvorvidt Kommissionen i den anfægtede beslutning har tilsidesat selektivitetsbetingelsen i artikel 87, stk. 1, EF. Den belyser derimod på ingen måde grundene til, at begrundelsen for den anfægtede beslutning i henseende til denne betingelse er selvmodsigende.

91 I henseende til det foreliggende klagepunkt om en selvmodsigende begrundelse for den anfægtede beslutning opfylder stævningen i sag T-60/06 RENV II derfor ikke de krav til præcision, der er fastsat i artikel 44, stk. 1, litra c), i procesreglementet af 2. maj 1991. Dette klagepunkt skal derfor afvises fra realitetsbehandling.

92 Hvad angår klagepunktet om en tilsidesættelse i den anfægtede beslutning af selektivitetsbetingelsen i artikel 87, stk. 1, EF skal der først ske en undersøgelse af Den Italienske Republiks argument om, at det fremgår af punkt 14 i tabel A, der er knyttet som bilag til lovdekretet fra 1995, at den omtvistede fritagelse generelt var til fordel for enhver økonomisk aktør, der anvendte mineralolier som brændstof til produktion af aluminiumoxid, uafhængigt af forbrugsstedet for disse. Dette argument rejser i det væsentlige det spørgsmål, om Kommissionen i den anfægtede beslutning begik en fejl ved at vurdere selektivitetsbetingelsen i forhold til punktafgiftsfritagelsen, således som denne var blevet godkendt af Rådet på grundlag af artikel 8, stk. 4, i direktiv 92/81, og ikke i forhold til punktafgiftsfritagelsen, således som denne var fastsat i punkt 14 i tabel A, der er knyttet som bilag til lovdekretet fra 1995.

93 Den omtvistede fritagelses regionalt selektive karakter følger af, at denne kun gælder på Sardinien. Som Den Italienske Republik med rette har bemærket, og som anerkendt af Kommissionen i 17. og 63. betragtning til aluminiumoxid I-beslutningen og af Domstolen i præmis 50 i dom Kommissionen mod Irland m.fl., nævnt i præmis 25 ovenfor (EU:C:2013:812), er det imidlertid Rådets bemyndigelsesbeslutninger, vedtaget på grundlag af artikel 8, stk. 4, i direktiv 92/81, der har fastsat præcise betingelser af geografisk art og givet den omtvistede fritagelse en regionalt selektiv karakter, derved at de alene tillod Den Italienske Republik at anvende eller at fortsætte med at anvende den nævnte fritagelse på Sardinien.

94 Det forholder sig ikke desto mindre således, at den relevante foranstaltning med henblik på undersøgelsen ud fra statsstøttereglerne i den foreliggende sag er den omtvistede fritagelse, således som denne var blevet godkendt af Rådet på grundlag af artikel 8, stk. 4, i direktiv 92/81, eftersom Den Italienske Republik anvendte den fritagelse, der er fastsat i punkt 14 i tabel A, der er knyttet som bilag til lovdekretet fra 1995, under overholdelse af de præcise betingelser af geografisk og tidsmæssig art, som Rådet havde gjort sin tilladelse betinget af.

95 Det var derfor med rette, at Kommissionen i den anfægtede beslutning vurderede selektivitetsbetingelsen i forhold til den omtvistede fritagelse, således som denne faktisk var blevet anvendt af Den Italienske Republik. Følgelig skal Den Italienske Republiks foreliggende argument om en urigtig vurdering af selektivitetsbetingelsen i forhold til punktafgiftsfritagelsen, således som denne var fastsat i punkt 14 i tabel A, der er knyttet som bilag til lovdekretet fra 1995, forkastes som ugrundet.

96 Der skal dernæst ske en undersøgelse af det argument fra Den Italienske Republik, der i det væsentlige vedrører en fejl, som Kommissionen i 63. betragtning til den anfægtede beslutning skulle have begået ved at fastslå, at punktafgiftsfritagelserne var selektive, for så vidt som at de »kun [gjaldt] for virksomheder, der producere[de] aluminiumoxid«, at der »i praksis […] i hver medlemsstat kun [var] én virksomhed, der n[ød] godt af denne fritagelse«, og at det drejede sig om »Eurallumina på Sardinien«, på trods af, at det forhold, at alene den sardinske fabrik Eurallumina var blevet indrømmet den omtvistede fritagelse, var en rent faktuel omstændighed, som var forbundet med særegenheden ved aluminiumoxidproduktion i Italien.

97 Der skal i denne forbindelse erindres om, at artikel 87, stk. 1, EF forbyder statsstøtte, der begunstiger »visse virksomheder eller visse produktioner«, dvs. selektiv støtte (dom af 15.12.2005, Italien mod Kommissionen, C-66/02, Sml, EU:C:2005:768, præmis 94).

98 For så vidt angår vurderingen af selektivitetsbetingelsen følger det af fast retspraksis, at artikel 87, stk. 1, EF kræver en stillingtagen til, om en national foranstaltning som led i en bestemt retlig ordning kan begunstige »visse virksomheder eller visse produktioner« i forhold til andre virksomheder, der under hensyntagen til formålet med den nævnte ordning befinder sig i en tilsvarende faktisk og retlig situation (jf. dom af 15.11.2011, Kommissionen og Spanien mod Government of Gibraltar og Det Forenede Kongerige, C-106/09 P og C-107/09 P, Sml, EU:C:2011:732, præmis 75 og den deri nævnte retspraksis).

99 Fastsættelsen af referencerammen har en forstærket betydning ved skatteforanstaltninger, eftersom selve tilstedeværelsen af en fordel kun kan godtgøres i forhold til en beskatning, der betegnes som »normal«. Den normale beskatning er den sats, som er gældende inden for det geografiske område, der udgør referencerammen (dom af 6.9.2006, Portugal mod Kommissionen, C-88/03, Sml, EU:C:2006:511, præmis 56).

100 I den foreliggende sag er 63. og 64. betragtning til aluminiumoxid I-beslutningen affattet således:

»(63) I den konkrete sag gælder fritagelserne […] kun for virksomheder, der producerer aluminiumoxid, og i praksis er der i hver medlemsstat kun én virksomhed, der nyder godt af denne fritagelse: […] Eurallumina på Sardinien […]. I hele det tidsrum, hvor rådsbeslutningerne var bindende, var fritagelserne regionalt selektive, da disse beslutninger kun tillod fritagelser i bestemte regioner, og potentielle investorer, der var interesserede i at investere i aluminiumoxidproduktion i andre regioner, ikke kunne være sikre på at få samme behandling. Udvælgelsen af regioner har ingen forbindelse overhovedet med den indbyggede logik i de pågældende nationale afgiftssystemer.

(64) Før direktiv 2003/96[…] trådte i kraft, skulle medlemsstaterne i henhold til fællesskabsreglerne opkræve punktafgift af mineralolier, hvilket betyder, at konkrete fritagelser, der var begrænset til en bestemt produktion og en bestemt region, ikke kunne betragtes som begrundet i systemets karakter og generelle opbygning. De argumenter, [Italien] fremfører for udelukkende at indrømme fritagelse til aluminiumoxidproduktion, er baseret på markedsforhold og de omstændigheder, der kendetegner aluminiumoxidproduktionen i de konkrete berørte områder. Disse argumenter har ingen forbindelse med de respektive nationale afgiftssystemers karakter og logik, i betragtning af at disse systemer skulle opfylde kravene i fællesskabsretten. De fritagelser, der blev ydet før ikrafttrædelsen af direktiv 2003/96[…], kan derfor ikke anses for at være begrundet i systemets karakter og generelle opbygning og udgør følgelig statsstøtte efter artikel 87, stk. 1[, EF].«

101 I modsætning til, hvad Den Italienske Republik har gjort gældende, følger det af 63. og 64. betragtning til aluminiumoxid I-beslutningen, at Kommissionen i sin analyse i denne beslutning af den omtvistede fritagelses selektivitet ikke støttede sig på den omstændighed, at denne fritagelse i praksis kun havde været til fordel for en enkelt aluminiumoxidproducent beliggende på Sardinien, nemlig Eurallumina, men på den dobbelte omstændighed, at den omtvistede fritagelse – inden for den referenceramme, der udgjordes af det italienske skatte- og afgiftssystem – fremstod som en foranstaltning, der var regionalt selektiv, eftersom den begunstigede enhver aluminiumoxidproducent beliggende på Sardinien i forhold til potentielle investorer, der var interesserede i at investere i aluminiumoxidproduktion i andre italienske regioner, og materielt selektiv, derved at den begunstigede aluminiumoxidproducerende selskaber og aluminiumoxidproduktion i forhold til selskaber, der producerede andre varer eller tjenesteydelser, og andre produktioner.

102 Det følger heraf, at Den Italienske Republiks foreliggende argument, der hviler på en urigtig fortolkning af aluminiumoxid I-beslutningen, er faktuelt ukorrekt og følgelig skal forkastes.

103 Følgelig skal det første anbringende, der er fremsat til støtte for søgsmålet i sag T-60/06 RENV II, forkastes i sin helhed.

Det andet anbringende fremsat til støtte for søgsmålet i sag T-60/06 RENV II vedrørende en tilsidesættelse af artikel 1, litra b), nr. ii), og artikel 4 i forordning nr. 659/1999 samt af Rådets bemyndigelsesbeslutninger

104 Den Italienske Republik har i det væsentlige gjort gældende, at Kommissionen har tilsidesat artikel 1, litra b), nr. ii), og artikel 4 i forordning nr. 659/1999 samt Rådets bemyndigelsesbeslutninger, derved, at den i 67. betragtning til den anfægtede beslutning fastslog, at den omtvistede støtte udgjorde ny støtte, der var blevet ulovlig som omhandlet i artikel 1, litra f), i forordning nr. 659/1999, idet den ikke blev anmeldt til denne, før den blev indført. Ifølge Den Italienske Republik burde den omtvistede støtte være blevet kvalificeret som eksisterende støtte som omhandlet i artikel 1, litra b), nr. ii), i forordning nr. 659/1999. Den Italienske Republik har i denne forbindelse for det første støttet sig på Rådets bemyndigelsesbeslutninger, senest beslutning 2001/224, som tillod denne at anvende eller at fortsætte med at anvende den omtvistede fritagelse. Den har for det andet påberåbt sig lex specialis-karakteren af artikel 93 EF – som er grundlaget for Rådets kompetence på området for harmonisering af skatter og afgifter samt udgør retsgrundlaget for direktiv 92/81 og Rådets bemyndigelsesbeslutninger – i forhold til lex generaliskarakteren af artikel 87 EF og 88 EF, som er grundlaget for Kommissionens kompetence på statsstøtteområdet. Den Italienske Republik har for det tredje henvist til den forpligtelse, der i henhold til artikel 8, stk. 4, i direktiv 92/81 påhviler Rådet til at efterprøve, at den omtvistede fritagelse var begrundet i særlige politiske hensyn, at den ikke medførte nogen konkurrencefordrejninger, og at den ikke forstyrrede fællesmarkedets korrekte funktion.

105 Kommissionen har nedlagt påstand om, at det andet anbringende forkastes som ugrundet.

106 Det foreliggende anbringende rejser i det væsentlige det spørgsmål, om Kommissionen i den anfægtede beslutning begik en fejl ved at vurdere lovligheden af den omtvistede fritagelse ud fra de regler, der gjaldt for ny støtte, på trods af, at der var tale om eksisterende støtte som omhandlet i artikel 1, litra b), nr. ii), i forordning nr. 659/1999, eftersom den var blevet godkendt ved Rådets bemyndigelsesbeslutninger, senest ved beslutning 2001/224.

107 Det skal i denne forbindelse bemærkes, at som »eksisterende støtte« kan i henhold til artikel 1, litra b), nr. ii), i forordning nr. 659/1999 kvalificeres »godkendt støtte, dvs. støtteordninger og individuel støtte, som er godkendt af Kommissionen eller Rådet«.

108 I henhold til EF-traktaten gælder der forskellige fremgangsmåder alt efter, om der er tale om eksisterende eller ny støtte. Mens ny støtte i henhold til artikel 88, stk. 3, EF på forhånd skal anmeldes til Kommissionen og ikke kan gennemføres, før fremgangsmåden har ført til en endelig beslutning, kan eksisterende støtte i medfør af artikel 88, stk. 1, EF løbende gennemføres, for så vidt som Kommissionen ikke har fastslået, at den er uforenelig med fællesmarkedet (jf. dom af 24.3.2011, Freistaat Sachsen og Land Sachsen-Anhalt mod Kommissionen, T-443/08 og T-455/08, Sml, EU:T:2011:117, præmis 187 og den deri nævnte retspraksis). Eksisterende støtte kan således i givet fald kun være genstand for en beslutning om, at støtten ikke er forenelig med fællesmarkedet, der har virkning for fremtiden (jf. dom Freistaat Sachsen og Land Sachsen-Anhalt mod Kommissionen, EU:T:2011:117, præmis 187 og den deri nævnte retspraksis).

109 I den foreliggende sag modsiges den argumentation, der ligger til grund for det foreliggende anbringende – som Kommissionen med rette har bemærket – direkte af dom Kommissionen mod Irland m.fl., nævnt i præmis 25 ovenfor (EU:C:2013:812).

110 Domstolen udtalte således i denne doms præmis 49, at en beslutning fra Rådet, der i overensstemmelse med artikel 8, stk. 4, i direktiv 92/81 giver en medlemsstat tilladelse til at indføre fritagelser for punktafgifter, ikke kunne have til følge, at Kommissionen blev forhindret i at udøve de kompetencer, som traktaten tildelte den, og følgelig i at indlede den procedure, der er fastsat i artikel 88 EF med henblik på at undersøge, om denne fritagelse udgjorde statsstøtte, og i givet fald at vedtage en beslutning såsom den anfægtede beslutning i forlængelse af denne procedure. I samme doms præmis 47 havde Domstolen forudgående fastslået, at den procedure, der var fastsat i artikel 8, stk. 4, i direktiv 92/81, havde et formål og et anvendelsesområde, der var forskellige fra den ordning, der var indført i artikel 88 EF til regulering af ny og eksisterende statsstøtte. Det følger af disse begrundelser, at Rådets bemyndigelsesbeslutninger, der er vedtaget på grundlag af artikel 8, stk. 4, i direktiv 92/81, ikke på nogen måde kan analyseres som beslutninger om godkendelse af en støtteordning eller af en individuel støtte, som omhandlet i artikel 1, litra b), nr. ii), i forordning nr. 659/1999.

111 Det følger heraf, at Rådets bemyndigelsesbeslutninger, der er vedtaget på grundlag af artikel 8, stk. 4, i direktiv 92/81, ikke i den foreliggende sag giver mulighed for at kvalificere den omtvistede fritagelse som »eksisterende støtte« som omhandlet i artikel 1, litra b), nr. ii), i forordning nr. 659/1999.

112 Det andet anbringende, der er fremsat til støtte for søgsmålet i sag T-60/06 RENV II, skal følgelig forkastes som ugrundet.

Det femte anbringende fremsat til støtte for søgsmålet i sag T-60/06 RENV II vedrørende en tilsidesættelse af artikel 18 i direktiv 2003/96, sammenholdt med bilag II hertil, og af beslutning 2001/224

113 Den Italienske Republik har i det væsentlige gjort gældende, at Kommissionen i den anfægtede beslutning har tilsidesat artikel 18 i direktiv 2003/96, sammenholdt med bestemmelserne i bilag II hertil, samt artikel 1, stk. 2, i beslutning 2001/224, som udtrykkeligt tillod denne medlemsstat at fortsætte med at anvende den omtvistede fritagelse indtil den 31.december 2006. Ikrafttrædelsen af direktiv 2003/96 den 1. januar 2004 afsluttede Den Italienske Republiks forpligtelse til at anmelde den omtvistede støtte til Kommissionen, og denne havde ingen kompetence til at vedtage den anfægtede beslutning.

114 Kommissionen har nedlagt påstand om, at det femte anbringende forkastes som ugrundet.

115 I den foreliggende sag modsiges den argumentation, der ligger til grund for det foreliggende anbringende – som Kommissionen med rette har bemærket – direkte af dom Kommissionen mod Irland m.fl., nævnt i præmis 25 ovenfor (EU:C:2013:812).

116 Det fremgår således af de i præmis 65-69 ovenfor citerede begrundelser for dom Kommissionen mod Irland m.fl., nævnt i præmis 25 ovenfor (EU:C:2013:812), at Kommissionen, ved at iværksætte den i artikel 88 EF fastsatte procedure med henblik på at undersøge, om den omtvistede fritagelse udgjorde statsstøtte, og ved at vedtage den anfægtede beslutning efter afslutningen af denne procedure, alene udøvede kompetencer, som EF-traktaten tildelte den på statsstøtteområdet, og at den ved at gøre dette ikke kunne gribe ind i de kompetencer, som EF-traktaten tillagde Rådet vedrørende harmonisering af lovgivningerne om punktafgifter, eller i de retsakter, som Rådet havde vedtaget under udøvelsen af de nævnte kompetencer.

117 Det følger heraf, at Kommissionen, ved at iværksætte den i artikel 88 EF fastsatte procedure med henblik på at undersøge, om den omtvistede fritagelse udgjorde statsstøtte, og ved at vedtage aluminiumoxid I-beslutningen efter afslutningen af denne procedure, ikke kunne tilsidesætte de af Rådet vedtagne retsakter, der – som artikel 18 i direktiv 2003/96, sammenholdt med bestemmelserne i bilag II hertil, eller artikel 1, stk. 2, i beslutning 2001/224 – udtrykkeligt tillod Den Italienske Republik at fortsætte med at anvende den omtvistede fritagelse indtil den 31.december 2006. Disse sidstnævnte tilladelser kunne således kun have deres virkninger på det område, der var omfattet af reglerne om harmonisering af lovgivningerne om punktafgifter, og foregreb ikke virkningerne af en eventuel beslutning, såsom den anfægtede beslutning, som Kommissionen kunne vedtage under udøvelsen af sine kompetencer på statsstøtteområdet.

118 Følgelig kan Den Italienske Republik ikke med føje hævde, at den anfægtede beslutning tilsidesætter artikel 18 i direktiv 2003/96, sammenholdt med bestemmelserne i bilag II hertil, samt artikel 1, stk. 2, i beslutning 2001/224.

119 Det femte anbringende, der er fremsat til støtte for søgsmålet i sag T-60/06 RENV II, skal følgelig forkastes som ugrundet.

Det tredje anbringende fremsat til støtte for søgsmålet i sag T-60/06 RENV II vedrørende en tilsidesættelse af reglerne om støtte til miljøbeskyttelse, og navnlig punkt 82, stk. 2, litra a), i EF-rammebestemmelserne

120 Den Italienske Republik er i det væsentlige af den opfattelse, at Kommissionen i aluminiumoxid I-beslutningen har tilsidesat reglerne om støtte til miljøbeskyttelse, og navnlig punkt 82, stk. 2, litra a), i EF-rammebestemmelserne, derved, at den har undladt at fastslå, at den omtvistede støtte var snævert knyttet til Euralluminas opfyldelse af miljøbeskyttelsesmål. Den Italienske Republik har i denne forbindelse for det første støttet sig på den kraftige indvirkning på miljøet af aluminiumoxidproduktionsvirksomhed, som er forbundet med nødvendigheden af en fuldt ud sikker bortskaffelse af det affald, der opstår ved den industrielle proces, hvilken indvirkning forklarede, at det område, som Eurallumina var beliggende på, blev erklæret for højrisikoområde for miljøkriser ved beslutning truffet den 30. november 1990 af det italienske ministerråd. Den Italienske Republik har for det andet påberåbt sig de af Eurallumina påtagne miljømæssige forpligtelser, der skulle opfyldes for selskabets egen regning inden for rammerne af gennemførelsen af en plan for forureningsfjernelse og rensning af miljøet, der blev godkendt ved dekret af 23. april 1993 udstedt af formanden for det italienske ministerråd, og bl.a. det rensningsprogram, der den 15. juni 1995 blev fastsat af det italienske miljøministerium, og den programkontrakt, der den 12. april 1999 blev indgået med de italienske myndigheder. Denne medlemsstat har for det tredje støttet sig på den forpligtelse til at nedbringe emissionslofterne for svovloxid og støv, som det italienske miljøministerium pålagde Eurallumina ved et dekret fra 1998. Den Italienske Republik har for det fjerde henvist til det tilsagn, som Eurallumina ved en aftale indgået den 27. april 1999 med regionen Sardinien afgav om at opføre et specialanlæg til afsvovling af røgen fra kalcineringsovnene og kedlerne, og den har i denne sammenhæng henvist til, at Eurallumina foretog betydelige investeringer i sin sardinske fabrik, som fortsatte indtil 2005, og i forlængelse af hvilke selskabet har opnået ISO 14001-certificering. Den Italienske Republik har for det femte støttet sig på den skrivelse af 6. februar 2002, som den tilsendte Kommissionen i løbet af den formelle undersøgelsesprocedure, og hvori den redegjorde for de væsentligste omkostninger, som den italienske skatte- og afgifts- samt miljølovgivning havde pålagt Eurallumina, og de miljømæssige forpligtelser, som dette selskab havde påtaget sig.

121 Kommissionen har nedlagt påstand om, at det tredje anbringende forkastes, idet det delvis skal afvises – eller under alle omstændigheder er ugrundet – og delvis er ugrundet.

122 Det foreliggende anbringende rejser i det væsentlige det spørgsmål, om Kommissionen i 75. betragtning til aluminiumoxid I-beslutningen begik en fejl ved at undlade at fastslå, at den omtvistede støtte var blevet ydet til gengæld for Euralluminas opfyldelse af miljøbeskyttelsesmål, og at den i dette omfang var forenelig med fællesmarkedet i henhold til punkt 47-52 i EF-rammebestemmelserne.

123 Det skal i denne forbindelse bemærkes, at punkt 82 i EF-rammebestemmelserne, der blev offentliggjort i EF-Tidende den 3. februar 2001, bl.a. fastsætter følgende:

»[…]

For ikke-anmeldt støtte anvender Kommissionen:

a) disse rammebestemmelser, hvis støtten er tildelt efter deres offentliggørelse i De Europæiske Fællesskabers Tidende

[…]«

124 Desuden er punkt 47-51 i EF-rammebestemmelserne affattet således:

»47. Når medlemsstaterne indfører afgifter på visse aktiviteter af miljøbeskyttelseshensyn, kan de finde det nødvendigt at indrømme visse virksomheder midlertidige undtagelser, navnlig når der ikke er sket en harmonisering på europæisk plan, eller når visse virksomheder risikerer midlertidigt at miste international konkurrenceevne. Den slags undtagelser udgør generelt driftsstøtte efter EF-traktatens artikel 87. Ved vurderingen af sådanne foranstaltninger skal det undersøges, om afgiften er indført ved en EF-beslutning eller ved en selvstændig beslutning truffet af medlemsstaten.

[…]

49. Hvis afgiften er indført i henhold til et EF-direktiv, kan der tænkes følgende to tilfælde:

[…]

b) medlemsstaten anvender for visse produkter en afgiftssats svarende til den i direktivet foreskrevne mindstesats, og indrømmer visse virksomheder en undtagelse, så de betaler efter en lavere sats end mindstesatsen. Hvis en sådan undtagelse ikke er tilladt ifølge det pågældende EF-direktiv, udgør den en støtte, der ikke er forenelig med […] artikel 87 [EF]. Hvis en sådan undtagelse derimod er tilladt ifølge direktivet, kan Kommissionen betragte den som forenelig med artikel 87 [EF], hvis den er nødvendig og af et rimeligt omfang i forhold til de tilsigtede EF-mål. Kommissionen vil være særligt opmærksom på, at en sådan undtagelse i tid begrænses til det strengt nødvendige.

50. Generelt skal de pågældende afgiftsforanstaltninger yde et væsentligt bidrag til miljøbeskyttelsen. Det skal sikres, at undtagelserne eller fritagelserne ikke er af en sådan art, at de skader opfyldelsen af de generelle mål

51. Sådanne undtagelser kan sandsynligvis udgøre former for driftsstøtte, som kan godkendes på følgende vilkår:

1) Når en medlemsstat af miljøhensyn indfører en ny afgift i en erhvervssektor eller for produkter, hvor der ikke er sket en afgiftsharmonisering på fællesskabsplan, eller når den afgift, som medlemsstaten påtænker at indføre, er højere end den afgift, der er fastsat ved EF-standarden, er det Kommissionens opfattelse, at beslutninger om fritagelse med en varighed på ti år uden degressivitet kan være berettigede i to tilfælde:

a) Når sådanne fritagelser er betinget af, at der mellem den pågældende medlemsstat og modtagervirksomhederne indgås aftaler, hvorefter virksomhederne eller sammenslutningerne af virksomheder forpligter sig til at nå miljøbeskyttelsesmål i løbet af fritagelsesperioden, eller når virksomhederne forpligter sig til at indgå frivillige aftaler med samme målsætning. Aftalerne eller forpligtelserne kan især gælde nedbringelse af energiforbrug, nedbringelse af emissionsniveau eller andre miljøvenlige foranstaltninger. Den enkelte medlemsstat forhandler om aftalernes indhold, som vil blive vurderet af Kommissionen i forbindelse med anmeldelsen af påtænkte støtteforanstaltninger. Medlemsstaten skal tilrettelægge en grundig opfølgning på virksomhedernes eller virksomhedssammenslutningernes efterlevelse af deres forpligtelser. Aftaler, der indgås mellem medlemsstaten og de pågældende virksomheder eller virksomhedssammenslutninger, skal indeholde en sanktionsklausul i tilfælde af manglende opfyldelse af forpligtelserne.

Disse bestemmelser gælder også, når en medlemsstat lader en afgiftslempelse være betinget af et krav med samme virkning som ovennævnte aftaler eller forpligtelser.

b) Sådanne fritagelser kan ikke være betinget af indgåelse af en aftale mellem medlemsstaten og modtagervirksomhederne, hvis følgende alternative betingelser er opfyldt:

– [N]år lempelsen vedrører en EF-afgift, skal det af virksomhederne faktisk betalte beløb efter fradrag stadig være højere end EF-minimumsbeløbet, så niveauet tilskynder virksomhederne til at arbejde for en forbedring af miljøbeskyttelsen.

[…]

2) Bestemmelserne under punkt 51[, stk. 1] kan finde anvendelse på eksisterende afgifter, hvis følgende to betingelser begge er opfyldt:

a) [D]en pågældende afgift skal have en mærkbar positiv virkning på miljøbeskyttelsen.

b) [U]ndtagelserne til fordel for modtagervirksomhederne skal være fastlagt ved vedtagelsen af afgiften […]«

125 Kommissionen angav i 71. og 73. betragtning til aluminiumoxid I-beslutningen, at »[d]en støtte, der [var] ydet efter 3. februar 2001, sk[ulle] vurderes efter [EF-]rammebestemmelserne […], jf. disse rammebestemmelsers punkt 82[, stk. 2, litra] a)«, og nærmere bestemt efter punkt 47-52 heri, som fastsatte de regler, der gjaldt for enhver form for driftsstøtte ydet i form af afgiftslempelser eller afgiftsfritagelser.

126 I 73.-76. betragtning til samme beslutning bemærkede Kommissionen desuden følgende:

»(73) […] Oprindeligt var punktafgifter på mineralolier ikke tænkt som et miljøpolitisk instrument. Noget af det, der er vigtigt for, at en afgift kan betragtes som værende en miljøafgift, er nok, at afgiftsgrundlaget har en klar negativ miljøpåvirkning […] Og da brugen af mineralolier har en klar negativ virkning for miljøet, kan punktafgifter på mineralolier betragtes som miljøafgifter.

(74) I alle de tre medlemsstater, som denne beslutning er rettet til, fandtes der punktafgifter på mineralolier, før de her omhandlede fritagelser blev indført, og de må derfor betragtes som eksisterende afgifter som omhandlet under punkt 51[, nr. 2,] i [EF]-rammebestemmelserne […]. Punktafgifterne har imidlertid en mærkbar positiv virkning på miljøbeskyttelse som omhandlet under punkt 51[, nr. 2, litra a)], eftersom de giver producenterne et betydeligt incitament til at mindske deres forbrug af mineralolier. De her omhandlede punktafgifter havde ikke nødvendigvis noget eksplicit miljømæssigt sigte fra starten, og fritagelserne blev indført for mange år siden, specielt for Irlands og Italiens vedkommende, og under alle omstændigheder i alle de tre medlemsstater længe før [EF]-rammebestemmelserne trådte i kraft. De kan altså behandles, som om de var blevet vedtaget på det tidspunkt, hvor punktafgiften blev vedtaget. I overensstemmelse med punkt 51[, nr. 2,] i rammebestemmelserne kan reglerne under punkt 51[, nr. 1,] derfor anvendes på de fritagelser, der skal tages stilling til i denne beslutning.

(75) I deres bemærkninger fremførte støttemodtagerne, at de til gengæld for fritagelserne havde foretaget betydelige investeringer i miljøforbedringer. Der er imidlertid intet belæg for, at støttemodtagerne indgik nogen aftale med de berørte medlemsstater, hvorved de forpligtede sig til at opfylde bestemte miljømål inden for det tidsrum, hvor fritagelserne var gældende. Afgiftsfritagelserne var heller ikke underlagt betingelser, der ville have samme virkning som sådanne aftaler og tilsagn. Endvidere fremgår det, at miljøinvesteringerne ikke var mere omfattende, end hvad der var nødvendigt for at overholde den relevante lovgivning, eller hvad der var kommercielt gennemførligt og rentabelt. Betingelserne for anvendelse af reglerne i punkt 51[, nr. 1, litra a),] i [EF]-rammebestemmelserne […] er følgelig ikke opfyldt, og kun reglerne under punkt 51[, nr. 1, litra b),] finder anvendelse i denne sag.

(76) I tidsrummet frem til [den] 31. december 2003 drejede fritagelserne sig om en fællesskabsafgift, nemlig en afgift, der er harmoniseret på grundlag af direktiv 92/82[…]. Punkt 51[, nr. 1, litra b)], første led, i [EF-]rammebestemmelserne […] finder derfor anvendelse. Ifølge denne regel kan en afgiftslempelse godkendes, når det af virksomhederne faktisk betalte beløb efter fradrag stadig er højere end EF-minimumsbeløbet. Alle tre fritagelser var imidlertid fuldstændige fritagelser. I betragtning af afgiftens positive miljøvirkning som omhandlet under nr. 73 ovenfor kan de omhandlede foranstaltninger kun erklæres forenelige med fællesmarkedet i det omfang, hvor støttemodtagerne betaler en højere sats end fællesskabsmindstesatsen i henhold til direktiv 92/82[…], der i dette tidsrum lå på 13 EUR pr. 1 000 kg. Derfor kan kun fritagelse for afgift ud over 13,01 EUR anses for forenelig, mens en fritagelse op til de 13,01 EUR udgør uforenelig statsstøtte.«

127 Det skal indledningsvis bemærkes, at det følger af fast retspraksis, at Kommissionen særligt på statsstøtteområdet er bundet af de rammebestemmelser, som den vedtager, såfremt disse ikke afviger fra EF-traktatens bestemmelser (jf. dom af 2.12.2010, Holland Malt mod Kommissionen, C-464/09 P, Sml, EU:C:2010:733, præmis 47 og den deri nævnte retspraksis).

128 I den foreliggende sag har Den Italienske Republik ikke anfægtet 67. betragtning til aluminiumoxid I-beslutningen, hvoraf det fremgår, at den omtvistede støtte aldrig er blevet anmeldt til Kommissionen. For så vidt som den nævnte støtte blev ydet efter den 3. februar 2001, finder EF-rammebestemmelserne derfor anvendelse på denne i henhold til disses punkt 82 (jf. præmis 123 ovenfor).

129 Den Italienske Republik har for at påvise, at den omtvistede støtte er forenelig med fællesmarkedet på grundlag af EF-rammebestemmelserne, som bilag til stævningen fremlagt en hel række dokumenter og aftaler, hvoraf det skulle fremgå, at Eurallumina var forpligtet til at nå talrige miljøbeskyttelsesmål – eller frivilligt havde givet tilsagn om at nå sådanne mål – i løbet af den periode, hvorunder den omtvistede støtte blev ydet.

130 Kommissionen finder imidlertid, at denne argumentation skal afvises fra realitetsbehandling, idet Den Italienske Republik ikke har fremlagt disse dokumenter og aftaler i løbet af den formelle undersøgelsesprocedure.

131 Det skal i denne forbindelse bemærkes, at for så vidt som Den Italienske Republik til støtte for søgsmålet i sag T-60/06 RENV II måtte henvise til oplysninger, som ikke var til rådighed ved vedtagelsen af den anfægtede beslutning, eller som ikke blev bragt til Kommissionens kendskab under den formelle undersøgelsesprocedure, kan Retten ikke tage hensyn til disse oplysninger med henblik på at bedømme lovligheden af denne beslutning.

132 Under et annullationssøgsmål skal lovligheden af den omhandlede retsakt således bedømmes efter de faktiske og retlige omstændigheder på det tidspunkt, da retsakten blev udstedt (dom af 14.1.2004, Fleuren Compost mod Kommissionen, T-109/01, Sml, EU:T:2004:4, præmis 50). I henhold til retspraksis skal retmæssigheden af en beslutning om støtte således vurderes i forhold til de oplysninger, som Kommissionen sad inde med på det tidspunkt, da den vedtog den (jf. dom Fleuren Compost mod Kommissionen, EU:T:2004:4, præmis 51 og den deri nævnte retspraksis). En medlemsstat kan således ikke gøre omstændigheder gældende ved en sag for Unionens retsinstanser, som ikke er blevet frembragt under den administrative procedure efter artikel 88 EF (jf. dom Fleuren Compost mod Kommissionen, EU:T:2004:4, præmis 51 og den deri nævnte retspraksis).

133 I den foreliggende sag fremgår det af sagsakterne, at Den Italienske Republik, under den formelle undersøgelsesprocedure, i sit skriftlige indlæg ved skrivelse af 6. februar 2002 generelt gjorde gældende, at den omtvistede støtte delvist kompenserede for de driftsomkostninger, som den italienske skatte- og afgifts- samt miljølovgivning havde pålagt Eurallumina. Denne medlemsstat angav nærmere bestemt, at en del af den omtvistede støtte havde til formål at kompensere for de ekstraomkostninger, der var forbundet med miljøbeskyttelsen, og at støtten følgelig faldt ind under anvendelsesområdet for EF-rammebestemmelserne. Den Italienske Republik redegjorde i denne forbindelse for, at de regionale myndigheder siden 1974 havde forbudt udledning af affaldsstoffer i Middelhavet, hvilken praksis endnu var tilladt i Frankrig og i Grækenland. Dette forbud havde medført store omkostninger for Eurallumina, svarende til 6 mia. italienske lire (ITL) (3 mio. EUR). På grund af de strenge udledningsgrænser (25% under den nationale grænse for svovloxider (SOx)) havde virksomheden været nødt til at investere i en ny afsvovlingsteknologi til en pris af 44 mia. ITL (22 mio. EUR), der affødte yderligere driftsomkostninger på 6 mia. ITL (3 mio. EUR) om året, inklusive renter og afdrag. Til trods for disse investeringer skulle virksomheden stadigvæk betale 1,1 mia. ITL (0,55 mio. EUR) i årlig udledningsafgift.

134 I 56. betragtning til aluminiumoxid I-beslutningen noterede Kommissionen sig de af Den Italienske Republik således forelagte oplysninger, men den vurderede i 75. betragtning til samme beslutning, at disse ikke gjorde det muligt at lægge til grund, at den omtvistede fritagelse – i den periode, som den anfægtede beslutning vedrørte – havde været tænkt som en modydelse til aftaler indgået mellem de italienske myndigheder og Eurallumina, ved hvilke denne sidstnævnte skulle have forpligtet sig til at opfylde bestemte miljømål eller tilsvarende forpligtelser, der for Euralluminas vedkommende udsprang af italiensk lovgivning. Kommissionen anførte desuden, at den ikke havde fået forelagt noget bevis for, at de af Eurallumina foretagne miljøinvesteringer var mere omfattende, end hvad der var nødvendigt for at overholde den italienske lovgivning, eller hvad der var kommercielt gennemførligt og rentabelt. Følgelig konkluderede Kommissionen, at betingelserne for anvendelse af reglerne i punkt 51, nr. 1, litra a), i EF-rammebestemmelserne ikke var opfyldt i denne sag.

135 Hvad angår de dokumenter, som Den Italienske Republik har fremlagt som bilag til stævningen, fremgår det ikke af sagsakterne, at disse blev fremsendt til Kommissionen under den formelle undersøgelsesprocedure. Ydermere har Den Italienske Republik ikke, som svar på Kommissionens argumenter, hævdet i sine skriftlige indlæg, at en sådan fremsendelse har fundet sted. Endelig har Kommissionen i retsmødet, som svar på et mundtligt spørgsmål fra Retten, bekræftet, at de omhandlede dokumenter ikke var blevet fremlagt under den formelle undersøgelsesprocedure. Det må under disse omstændigheder lægges til grund, at de dokumenter, der er blevet fremlagt som bilag til stævningen, ikke tidligere er blevet fremlagt. Det følger derfor af den i præmis 132 ovenfor citerede retspraksis, at der ved vurderingen af den anfægtede beslutnings lovlighed ikke kan tages hensyn til de oplysninger, der er indeholdt i disse dokumenter, bortset fra hvor de alene gentager oplysninger, der allerede var blevet fremsendt til Kommissionen i forbindelse med den formelle undersøgelsesprocedure, navnlig ved den ovennævnte skrivelse af 6. februar 2002.

136 Med hensyn til de oplysninger alene, som var blevet tilsendt Kommissionen ved skrivelsen af 6. februar 2002, var det med rette, at Kommissionen i den anfægtede beslutning fandt, at disse ikke gav den grundlag for at konkludere, at adgangen til den omtvistede fritagelse var betinget af Euralluminas overholdelse af forpligtelser til at nå bestemte miljøbeskyttelsesmål. Endvidere gav disse oplysninger ikke Kommissionen grundlag for at konkludere, at den omtvistede fritagelse havde været tænkt som en modydelse til tilsagn, som Eurallumina havde afgivet om at nå miljøbeskyttelsesmål, der gik ud over dem, som allerede fulgte af den italienske skatte- og afgifts- eller miljølovgivning – navnlig af de nationale regler, der stillede krav om en begrænsning af udledningerne for at overholde luftkvalitetsnormerne eller om betaling af udledningsafgifter – eller om at indgå frivillige aftaler med samme målsætning, som omhandlet i punkt 51, nr. 1, litra a), i EF-rammebestemmelserne. I skrivelsen af 6. februar 2002 anerkendte Den Italienske Republik i øvrigt, at »[d]en Eurallumina ydede støtte, defineret af Kommissionen som driftsstøtte […], delvist kompensere[de] for de driftsomkostninger, som den italienske skatte- og afgifts- samt miljølovgivning havde pålagt virksomheden«. Det fremgår desuden af 45. betragtning til aluminiumoxid I-beslutningen, at Eurallumina under den formelle undersøgelsesprocedure selv havde angivet, at de »omfattende investeringer«, der var foretaget i selskabets sardinske fabrik, var blevet foretaget »med henblik på at bringe fabrikken på niveau med de skrappeste normer og regionale miljøstandarder«. Under alle omstændigheder gav de oplysninger alene, som blev tilsendt Kommissionen ved skrivelsen af 6. februar 2002, ikke denne grundlag for at efterprøve, om den omtvistede fritagelse – som Den Italienske Republik har gjort gældende i forbindelse med det foreliggende søgsmål – i de med de italienske myndigheder indgåede kontrakter eller aftaler faktisk var fastsat som en modydelse til investeringer, som Eurallumina havde foretaget for at efterleve tilsagn om at nå miljøbeskyttelsesmål, der gik ud over dem, som allerede fulgte af den lovgivning, der fandt anvendelse på selskabet.

137 Selv hvis det forudsættes, at der blev taget hensyn til de dokumenter og aftaler, som Den Italienske Republik har fremlagt som bilag til stævningen, ville disse ikke i den foreliggende sag give grundlag for at fastslå, at Eurallumina, som modydelse til den fordel, som selskabet opnåede ved den omtvistede fritagelse, afgav tilsagn om at nå miljøbeskyttelsesmål, der gik ud over dem, som allerede fulgte af den italienske lovgivning, eller at indgå frivillige aftaler med samme rækkevidde. Det fremgår ganske vist bl.a. af artikel 3 i den programkontrakt, der den 12. april 1999 blev indgået mellem de italienske myndigheder og Eurallumina, såvel som af artikel 2-4 i den aftale, der den 27. april 1999 blev indgået mellem regionen Sardinien og Eurallumina, at Eurallumina havde forpligtet sig til at foretage visse investeringer, der tog sigte på at nå miljømål inden for rammerne af en plan for rensning af miljøet ved selskabets fabrik i Portoscuso (Sardinien). I modsætning til, hvad Den Italienske Republik har gjort gældende, skulle disse investeringer, der tog sigte på at nå miljømål, dog ikke gennemføres alene for Euralluminas regning, eftersom det udtrykkeligt var bestemt i artikel 4 i programkontrakten af 12. april 1999 såvel som i artikel 4-6 i aftalen af 27. april 1999, at regionen Sardinien – med henblik på Euralluminas opfyldelse af sine forpligtelser – gav tilsagn om at bidrage økonomisk til gennemførelsen af planen for rensning af miljøet ved fabrikken i Portoscuso i et maksimalt omfang på 30% af de udgifter, der var anerkendt som støtteberettigede, og i alle tilfælde for et maksimumsbeløb på 17,5 mia. ITL. Det fremgår derimod ikke af disse aftaler, at den omtvistede fritagelse tillige var tænkt som et økonomisk bidrag til de af Eurallumina foretagne miljømæssige investeringer. I øvrigt bekræfter de dokumenter, som Den Italienske Republik har fremlagt som bilag til stævningen, alene driftsomkostninger, som den italienske skatte- og afgifts- samt miljølovgivning har pålagt Eurallumina, såsom omkostningerne til begrænsningen af udledningerne med henblik på at overholde luftkvalitetsnormerne eller til selve betalingen af udledningsafgifterne.

138 Det var derfor med rette, at Kommissionen i 75. betragtning til aluminiumoxid I-beslutningen konkluderede, at betingelserne for anvendelse af punkt 51, nr. 1), litra a), i EF-rammebestemmelserne ikke var opfyldt i den foreliggende sag.

139 Det tredje anbringende, der er fremsat til støtte for søgsmålet i sag T-60/06 RENV II, skal følgelig forkastes som ugrundet.

Det fjerde anbringende fremsat til støtte for søgsmålet i sag T-60/06 RENV II vedrørende en tilsidesættelse af artikel 87, stk. 3, EF og af retningslinjerne

140 Den Italienske Republik har gjort gældende, at Kommissionen i 78.-80. betragtning til aluminiumoxid I-beslutningen har tilsidesat artikel 87, stk. 3, EF og retningslinjerne, derved at den har vurderet, at den omtvistede støtte ikke kunne anses for forenelig med fællesmarkedet som omhandlet i disse bestemmelser, med den begrundelse, at den fremmede den økonomiske udvikling på Sardinien. Denne medlemsstat har i denne forbindelse for det første påberåbt sig den tilbagestående økonomiske situation på Sardinien, som er en af de ugunstigt stillede regioner, der falder ind under målsætning nr. 1 for strukturfondene, som er lavest rangeret blandt de italienske regioner i forhold til rigdomme og individuel indkomst, og som ligeledes ligger under det nationale gennemsnit hvad angår procentdelen af beskæftigede personer og af industrivirksomheder i forhold til den fastboende befolkning. Den Italienske Republik har for det andet henholdt sig til den tilbagestående økonomiske situation i Sulcis-Iglesiente-området, som Euralluminas fabrik var beliggende i på Sardinien, som har en arbejdsløshedsprocent på ca. 21% af den aktive befolkning og en ungdomsarbejdsløshedsprocent på ca. 50%. Den har for det tredje henvist til den af Eurallumina stillede garanti for ca. 1 800 lønmodtagerstillinger, dels direkte i selskabets sardinske fabrik, dels indirekte i Alcoa Italia SpA’s sardinske fabrikker, som Eurallumina var eneleverandør af aluminiumoxid til. Den Italienske Republik har for det fjerde støttet sig på den for Kommissionen fremlagte dokumentation vedrørende de ufordelagtige levevilkår på Sardinien, såvel i henseende til befolkningstætheden som til levestandarden og den høje arbejdsløshedsprocent. Den har for det femte påberåbt sig 79. betragtning til aluminiumoxid I-beslutningen, hvori Kommissionen har anerkendt, at Sardinien er støtteberettiget efter artikel 87, stk. 3, litra a), EF. Denne medlemsstat har for det sjette støttet sig på anvendeligheden i den foreliggende sag af retningslinjernes punkt 4.15, som fastsætter, at regional driftsstøtte kan ydes i områder, der falder ind under undtagelsesbestemmelsen i artikel 87, stk. 3, litra a), EF. Den har for det syvende påberåbt sig uanvendeligheden i den foreliggende sag af retningslinjernes punkt 4.17, som fastsætter, at driftsstøtten skal være tidsbegrænset og degressiv, eftersom Sardinien er et område med svag befolkningstæthed, der falder ind under artikel 87, stk. 3, litra a), EF.

141 Kommissionen har nedlagt påstand om, at det fjerde anbringende forkastes som ugrundet.

142 Det foreliggende anbringende rejser i det væsentlige det spørgsmål, om Kommissionen i 80. betragtning til aluminiumoxid I-beslutningen begik en fejl ved at vurdere, at den omtvistede støtte ikke kunne anses for forenelig med fællesmarkedet som omhandlet i artikel 87, stk. 3, litra a), EF og retningslinjernes punkt 4.11-4.17, med den begrundelse, at den fremmede den økonomiske udvikling på Sardinien.

143 Det skal i denne forbindelse bemærkes, at i henhold til artikel 87, stk. 3, litra a), EF kan støtte til fremme af den økonomiske udvikling i områder, hvor levestandarden er usædvanlig lav, eller hvor der hersker en alvorlig underbeskæftigelse, betragtes som forenelig med fællesmarkedet. Ifølge retspraksis fremgår det af anvendelsen af ordene »usædvanlig« og »alvorlig« i undtagelsesbestemmelsen i artikel 87, stk. 3, litra a), EF, at denne kun angår områder, hvor den økonomiske situation er meget dårlig i forhold til Fællesskabet som helhed (dom af 14.10.1987, Tyskland mod Kommissionen, 248/84, Sml, EU:C:1987:437, præmis 19).

144 Retningslinjerne klarlægger de kriterier, som Kommissionen følger for at undersøge, om statsstøtte med regionalt sigte er forenelig med fællesmarkedet i henhold til navnlig artikel 87, stk. 3, litra a), EF.

145 De punkter i retningslinjerne, der vedrører enhver regional støtte, som svarer til »driftsstøtte«, er affattet således:

»4.15. Regionalstøtte, der ydes med henblik på at nedbringe en virksomheds løbende udgifter (driftsstøtte), er i princippet forbudt. Denne form for støtte kan dog undtagelsesvist ydes i områder, der falder ind under undtagelsesbestemmelsen i [artikel 87, stk. 3, litra a), EF] på betingelse af, at den findes velbegrundet på grundlag af dens bidrag til den regionale udvikling og støttens karakter, og at dens omfang står i forhold til de ulemper, den skal opveje […]. Det er op til medlemsstaten at påvise disse ulemper og deres omfang.

4.16. I regionerne i den yderste periferi, der falder ind under [artikel 87, stk. 3, litra a) og c), EF], og i de områder med svag befolkningstæthed, der enten falder ind under [artikel 87, stk. 3, litra a), EF] eller – på basis af det under punkt 3.10.4 nævnte befolkningstæthedskriterium – omfattes af undtagelsen i [artikel 87, stk. 3, litra c), EF], kan det accepteres, at der ydes støtte til kompensation for en del af meromkostningerne til transport […], dog kun på særlige betingelser […]. Det er op til medlemsstaten at påvise disse ulemper og deres omfang.

4.17. Bortset fra de i punkt 4.16 nævnte tilfælde skal driftsstøtten være tidsbegrænset og degressiv. […]«

146 I 78.-81. betragtning til aluminiumoxid I-beslutningen undersøgte Kommissionen den nye støttes forenelighed med fællesmarkedet på grundlag af artikel 87, stk. 3, litra a), EF og retningslinjerne. 78.-80. betragtning til aluminiumoxid I-beslutningen er affattet således:

»(78) Med hensyn til undtagelsesbestemmelsen i […] artikel 87, stk. 3, litra a), [EF], der drejer sig om fremme af udviklingen i områder, hvor levestandarden er usædvanlig lav, eller hvor der hersker en alvorlig underbeskæftigelse, bemærker Kommissionen, at for den sidste del af det tidsrum, hvor fritagelsen var gældende, finder Fællesskabets retningslinjer for statsstøtte med regionalt sigte fra 1998 anvendelse. Under punkt 4.15 i disse retningslinjer fastsættes det, at der undtagelsesvis kan ydes driftsstøtte i områder, der falder ind under undtagelsesbestemmelsen i artikel 87, stk. 3, litra a), [EF], på betingelse af, at den findes velbegrundet på grundlag af dens bidrag til den regionale udvikling og støttens karakter, og at dens omfang står i forhold til de ulemper, den skal opveje. Det er op til medlemsstaten at påvise disse ulemper og deres omfang. I overensstemmelse med retningslinjernes punkt 4.17 skal driftsstøtten være både tidsbegrænset og degressiv. Disse betingelser er ikke opfyldt i denne sag.

(79) […] Sardinien er et støtteberettiget område efter artikel 87, stk. 3, litra a)[, EF]. […]

(80) I sine beslutninger om indledning af proceduren i […] artikel 88, stk. 2, [EF] satte Kommissionen spørgsmålstegn ved, om støtten kunne anses for forenelig med fællesmarkedet efter […] artikel 87, stk. 3, litra a), [EF]. De italienske […] myndigheder fremdrog ingen elementer, der kunne eliminere denne tvivl. De påviste ikke eksistensen af særlige handicap, der kunne retfærdiggøre ydelse af driftsstøtte. I særdeleshed er høje energipriser og hård konkurrence fra import fra tredjelande ikke noget regionalt fænomen. Selv om den manglende adgang til naturgas kunne betragtes som et særligt regionalt handicap i de berørte regioner, hvilket ikke er blevet godtgjort, har […] Italien ikke fremlagt belæg for, at en sådan eventuel ulempes omfang skulle retfærdiggøre den ydede statsstøtte. Den italienske lovgivning, der ifølge Eurallumina fører til meromkostninger, kan til dels have en regional karakter, da Sardinien er klassificeret som et område, hvor der består en høj risiko for miljøkrise, men kan ikke generelt betragtes som et særligt handicap for regionen. Under alle omstændigheder ser fritagelserne i denne sag ikke ud til at være hverken tidsbegrænsede eller degressive, som det kræves i retningslinjerne. Støtten kan følgelig ikke anses for at være forenelig med fællesmarkedet med den begrundelse, at den fremmer udviklingen i bestemte områder.«

147 Det skal indledningsvis bemærkes, at selv om retningslinjerne i deres egenskab af interne foranstaltninger vedtaget af myndighederne ikke kan kvalificeres som retsregler, fastsætter de dog vejledende regler for den praksis, der skal følges, og som myndighederne ikke kan fravige i konkrete tilfælde ude