ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
47

Det er på baggrund af disse betragtninger, at den i nærværende doms præmis 19 nævnte forklarende rapport udarbejdet af professor Fausto Pocar, som Pillar Securitisation har henvist til, bør læses. Det anføres i denne rapports punkt 81, at Lugano II-konventionens artikel 15 i betydeligt omfang har udvidet rækken af forbrugeraftaler sammenlignet med de hidtidige bestemmelser, som den erstattede. Det tilføjes i den nævnte rapport, at det brede koncept for begrebet »forbrugeraftaler« udvider omfanget af den ydede beskyttelse og omfatter alle aftaler, der er reguleret som forbrugeraftaler i Unionens direktiver, herunder forbrugerkreditaftaler, for så vidt de er omfattet af bestemmelserne i direktiv 2008/48. I denne henseende skal en henvisning til dette direktiv forstås som en illustration og ikke således, at den forudsætter, at det for så vidt angår kreditaftaler, som indgås af en forbruger, kun er dem, der er omfattet af direktiv 2008/48, og som ikke overstiger det heri fastsatte maksimale loft, som falder inden for anvendelsesområdet for Lugano II-konventionens artikel 15.
13

Den forelæggende ret har endvidere præciseret, at Miguel de Cervantes har ladet hovedparten af romanfiguren Don Quijote de la Manchas oplevelser foregå i la Mancha-regionen. Den forelæggende ret har desuden beskrevet denne person således, at han har visse fysiske kendetegn og bærer beklædning, der minder om den person, der er afbilledet på det motiv, der er anbragt på etiketten for osten »Adarga de Oro«. I denne henseende anvendes ordet »adarga« (et lille læderskjold), der er et forældet udtryk, i nævnte roman for at betegne Don Quijotes skjold. Den forelæggende ret har endvidere bemærket, at en af de betegnelser, som IQC har anvendt for visse af sine oste, er navnet på den hest, som Don Quijote de la Mancha red på, nemlig »Rocinante«. De vindmøller, som Don Quijote kæmper med, er karakteristiske for landskabet i la Mancha. På visse af etiketterne på oste fremstillet af IQC, som ikke er omfattet af den beskyttede oprindelsesbetegnelse »queso manchego«, og på visse tegninger på IQC’ websted, hvor der ligeledes gøres reklame for oste, der ikke er omfattet af denne beskyttede oprindelsesbetegnelse, er afbilledet landskaber med vindmøller og får.
59

Det står i øvrigt fast, at Domstolen allerede i dom af 29. oktober 2009, Kommissionen mod Italien (C-249/08, ikke trykt i Sml., EU:C:2009:672), havde fastslået, at Den Italienske Republik i en periode fra 1993-2005 i det væsentlige havde undladt på tilfredsstillende vis at kontrollere, inspicere og overvåge udøvelse af fiskeri på sit område og i de farvande, der hører under dens højhedsområde eller jurisdiktion, navnlig for så vidt angår iagttagelsen af de bestemmelser, som regulerer opbevaring om bord og anvendelse af drivgarn, og idet den ikke i tilstrækkeligt omfang har sørget for, at der træffes passende foranstaltninger over for de personer, som er ansvarlige for overtrædelser af EU-lovgivningen om opbevaring om bord og anvendelse af drivgarn, navnlig for så vidt angår præventivt virkende sanktioner over for nævnte personer. Derefter gennemførte Kommissionen for at kontrollere Den Italienske Republiks overholdelse af denne dom yderligere fangstinspektioner for 2010 og 2011. Det følger heraf, at de traktatbrud, der blev fastslået i nævnte dom, fortsatte i perioden efter dens afsigelse. På grundlag af disse inspektioner indledte Kommissionen i 2011 en ny traktatbrudsprocedure på grundlag af artikel 260, stk. 2, TEUF, som skete ved fremsendelsen af en åbningsskrivelse til Den Italienske Republik i september 2011. Det fremgår endvidere af de sagsakter, der er fremlagt for Domstolen, at det var med henblik på at kontrollere de garantier, som denne medlemsstat havde givet under denne sag med hensyn til de forbedringer, der indførtes inden for overvågning og kontrol af overholdelse af den lovgivning, som forbyder anvendelse og opbevaring af drivgarn, at Kommissionen udførte nye inspektionsopgaver på stedet i 2012 og 2013. Der blev dog ikke med disse sidstnævnte inspektioner fundet nye tilfælde af overtrædelse af denne lovgivning, og proceduren blev afsluttet i 2014.
69

For det første fremgår det nemlig i det væsentlige af den appellerede doms præmis 55-60, at Retten fastslog, at det var Viridis’ eget valg og ikke en lovbestemt forpligtelse, som var medvirkende til, at Viridis allerede i 2003 anmodede om at få det omtvistede varemærke registreret, selv om der var stor usikkerhed med hensyn til såvel tidspunktet som muligheden for at kunne markedsføre den vare, som er omfattet af dette varemærke, henset til, at den var med i et klinisk forsøg. For det andet tog Retten hensyn til den omstændighed, at de vanskeligheder, som hævdes opstået i løbet af det pågældende kliniske forsøg, hvis afslutningsdato ikke forelå, skyldtes den omstændighed, at de investeringer, som Viridis havde foretaget, var utilstrækkelige, henset til de særlige forhold, der gør sig gældende for den pågældende sektor. Retten bemærkede for det tredje, at Viridis’ ansøgning om et klinisk forsøg blev indgivet mere end tre år efter registreringen af det omtvistede varemærke.
Denne forordnings artikel 13 med overskriften »Omgåelse« fastsatte:

»1. Antidumpingtold, der er indført i henhold til denne forordning, kan udvides til også at gælde for indførsel fra tredjelande af samme vare, uanset om denne er let ændret, eller indførsel af samme vare i let ændret stand fra det land, der er omfattet af foranstaltninger, eller dele deraf, når gældende foranstaltninger omgås. Antidumpingtold, der ikke er højere end den restantidumpingtold, der er indført i henhold til artikel 9, stk. 5, kan udvides til også at gælde for indførsel fra selskaber, der nyder fordel af individuelle toldsatser, i de lande, der er omfattet af foranstaltninger, når de gældende foranstaltninger omgås. Omgåelse defineres som en ændring i mønstret for handelen mellem tredjelande og Fællesskabet eller mellem individuelle selskaber i det land, der er omfattet af foranstaltninger, og Fællesskabet, som skyldes praksis, forarbejdning eller bearbejdning, for hvilken der ikke foreligger nogen tilstrækkelig gyldig grund eller økonomiske begrundelse ud over indførelsen af tolden, og hvor der foreligger beviser for skade eller for, at toldens afhjælpende virkninger undergraves med hensyn til priserne på og/eller mængderne af samme vare, samt hvor der foreligger bevis for dumping i forhold til de tidligere fastslåede normale værdier for samme eller lignende varer, om fornødent i overensstemmelse med bestemmelserne i artikel 2.

[…]

3. Undersøgelser i henhold til denne artikel iværksættes på Kommissionens initiativ eller på anmodning fra en medlemsstat eller enhver interesseret part på grundlag af tilstrækkelige beviser vedrørende de faktorer, der er omhandlet i stk. 1. Undersøgelserne iværksættes efter konsultationer i det rådgivende udvalg ved en forordning udstedt af Kommissionen, hvori det også kan pålægges toldmyndighederne at gøre indførslen til genstand for registrering i henhold til artikel 14, stk. 5, eller at anmode om garantier. Undersøgelserne udføres af Kommissionen, som kan bistås af toldmyndighederne, og undersøgelserne afsluttes inden for ni måneder. Fremgår det af den endelige konstatering af de faktiske omstændigheder, at det er berettiget at udvide foranstaltningerne, vedtages dette af Rådet på forslag fra Kommissionen efter konsultation i det rådgivende udvalg. Forslaget vedtages af Rådet, medmindre dette ved simpelt flertal beslutter at forkaste forslaget inden for en frist på en måned, efter at Kommissionen har forelagt det. Udvidelsen gælder fra den dato, på hvilken der blev foretaget registrering i henhold til artikel 14, stk. 5, eller den dato, på hvilken der anmodedes om garantier. De relevante procedurebestemmelser i denne forordning finder med hensyn til indledning og gennemførelse af undersøgelser anvendelse på nærværende artikel.

[…]«
63

Det følger heraf, at det tredje spørgsmål skal besvares med, at en national ret under omstændigheder som de i hovedsagen omhandlede ikke kan gøre brug af den nationale bestemmelse, der giver den mulighed for at opretholde virkningerne af en annulleret retsakt, for midlertidigt at opretholde virkningerne af de nationale bestemmelser, som den har fundet uforenelige med direktiv 2006/112, indtil de er bragt i overensstemmelse med dette direktiv med henblik på, dels at begrænse risikoen for retlig usikkerhed som følge af, at denne annullation har virkning ex tunc, dels at undgå at anvende en national ordning, der var gældende forud for disse bestemmelser, og som er uforenelig med nævnte direktiv.
57

Med det andet spørgsmål ønsker den forelæggende ret oplyst, om artikel 13, stk. 1, og artikel 23, stk. 1, i direktiv 2008/50 skal fortolkes således, at det for at fastslå, at der sket en overskridelse af en grænseværdi, som er fastsat i bilag XI til dette direktiv, for en midlingstid på et kalenderår, er tilstrækkeligt, at der på et isoleret prøvetagningssted er målt et forureningsniveau, som er højere end denne værdi, eller om det er nødvendigt, at gennemsnittet af de målinger, som er foretaget på alle prøvetagningsstederne i en zone eller et bymæssigt område, viser et sådant forureningsniveau.
Det nævnte direktivs artikel 13, stk. 1 og 2, bestemmer:

»1. Når der i en værtsmedlemsstat kræves bestemte erhvervsmæssige kvalifikationer for adgang til eller udøvelse af et lovreguleret erhverv, skal denne medlemsstats kompetente myndighed give ansøgeren mulighed for at få adgang til dette erhverv og udøve det på samme vilkår som dem, der gælder for landets egne statsborgere, hvis vedkommende er i besiddelse af det kursus- eller uddannelsesbevis, jf. artikel 11, som i en anden medlemsstat kræves som betingelse for at få adgang til eller for at udøve det samme erhverv.

Kursus- og uddannelsesbeviser skal være udstedt af en kompetent myndighed i en medlemsstat, der er udpeget i overensstemmelse med denne medlemsstats love eller administrative bestemmelser.

2. Tilladelse til adgang til eller udøvelse af erhvervet som beskrevet i stk. 1, skal også gives til ansøgere, der har udøvet det pågældende erhverv på fuldtidsbasis i et år eller i en tilsvarende samlet varighed på deltidsbasis i løbet af de foregående ti år i en anden medlemsstat, hvor dette erhverv ikke er lovreguleret, og som er i besiddelse af et eller flere kursus- eller uddannelsesbeviser, som er udstedt i en anden medlemsstat, hvor dette erhverv ikke er lovreguleret.

Kursus- eller uddannelsesbeviserne skal opfylde følgende betingelser:

a) de er udstedt af en kompetent myndighed i en medlemsstat, der er udpeget i overensstemmelse med denne medlemsstats love eller administrative bestemmelser

b) de attesterer, at indehaveren er forberedt til at udøve det pågældende erhverv.

Den i første afsnit omhandlede etårige erhvervsmæssige erfaring kan imidlertid ikke kræves, hvis det uddannelsesbevis, som ansøgeren besidder, attesterer lovreguleret uddannelse.

[…]«
88

Hvad i det foreliggende tilfælde for det første angår den forpligtelse, der er pålagt ved artikel 4, nr. 6), i rammeafgørelse 2002/584 og omtalt i nærværende doms præmis 86, til at sikre at fuldbyrdelsesstaten overtager den faktiske fuldbyrdelse af frihedsstraffen i tilfælde af afslag på fuldbyrdelse af den europæiske arrestordre, skal det bemærkes, at denne forpligtelse forudsætter en reel forpligtelse fra denne stats side med henblik på at fuldbyrde den frihedsstraf, der er idømt den eftersøgte, således at det forhold, at denne stat erklærer sig »rede« til at lade denne straf fuldbyrde, under alle omstændigheder ikke i sig selv kan anses for at begrunde et sådant afslag. Heraf følger, at den fuldbyrdende judicielle myndighed forud for ethvert afslag på at fuldbyrde en europæisk arrestordre skal have foretaget en efterprøvelse af muligheden for faktisk at fuldbyrde straffen i henhold til sin nationale lovgivning (dom af 29.6.2017, Popławski, C-579/15, EU:C:2017:503, præmis 22).
17

På denne baggrund har Högsta förvaltningsdomstolen (øverste domstol i forvaltningsretlige sager) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Forudsætter den ret – som følger af [bl.a. Marks & Spencer-dommen] – for et moderselskab i en medlemsstat til i henhold til artikel 49 TEUF at kunne opnå adgang til fradrag af endelige underskud i et datterselskab i en anden medlemsstat, at datterselskabet ejes direkte af moderselskabet? 2) Skal et underskud også anses for at være endeligt for den del, der som følge af reglerne i datterselskabsstaten ikke har kunnet modregnes i overskud, som er opnået dér i et givent år, men i stedet kunne være blevet fremført for eventuelt at kunne fradrages i et efterfølgende år? 3) Skal det ved bedømmelsen af, om et underskud er endeligt, tages i betragtning, at der efter reglerne i datterselskabsstaten er begrænsninger i muligheden for et andet subjekt end underskudssubjektet selv for at opnå adgang til fradrag af underskuddet? 4) Hvis en sådan begrænsning som omhandlet i spørgsmål 3 skal tages i betragtning, skal der da tages hensyn til, i hvilken udstrækning begrænsningen rent faktisk har medført, at en del af underskuddene ikke har kunnet modregnes i de overskud, som er opnået hos et andet subjekt?«
1)

Med henblik på bedømmelsen af, om et ikke-hjemmehørende datterselskabs underskud er endelige som omhandlet i præmis 55 i dom af 13. december 2005, Marks & Spencer (C-446/03, EU:C:2005:763), er den omstændighed, at den medlemsstat, hvor datterselskabet er hjemmehørende, ikke giver mulighed for at overføre et selskabs underskud til en anden skattepligtig person i tilfælde af fusion, når en sådan overførsel er mulig i tilfælde af fusion mellem hjemmehørende selskaber i den medlemsstat, hvor moderselskabet er hjemmehørende, ikke afgørende, medmindre moderselskabet godtgør, at det er umuligt for det at udnytte disse underskud ved – bl.a. som følge af en overdragelse – at gøre det muligt for en tredjepart at tage hensyn til dem i forbindelse med senere skatteår.
47

Med det tredje anbringende har RF foreholdt Retten, at den med urette fandt, at selskabet ikke havde godtgjort, at der var tale om omstændigheder, som ikke kunne forudses, som omhandlet i artikel 45, stk. 2, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol, og har herved fremsat kritik af konstateringerne i den appellerede kendelses præmis 26. RF har gjort gældende, at det er vanskeligt at forestille sig, hvilke »supplerende foranstaltninger« selskabet havde kunnet træffe for at undgå forsinkelser i forbindelse med leveringen af pakken, eftersom det havde undersøgt forsendelsens gang inden for rammerne af tjenesten »Tracking«, selv om det efter et vist tidspunkt mistede den senere kontrol med forsendelsen. Det er selskabets opfattelse, at Rettens tese, hvorefter selskabet kunne have haft indflydelse på forsendelsens leveringsfrist, klart savner grundlag.
99

Selv hvis det antages, at denne bestemmelse indfører en forskelsbehandling til ulempe for ejere og førere af køretøjer, der er indregistreret i andre medlemsstater end Tyskland, vil den være begrundet i hensynet til at sikre den faktiske betaling af den skyldige infrastrukturafgift. Ud over, at en sådan bestemmelse gør det muligt at nå dette mål, forekommer forpligtelsen for ejere og førere af køretøjer, der er indregistreret i andre medlemsstater end Tyskland, til i tilfælde af overtrædelser at betale infrastrukturafgift svarende til beløbet for den årlige vignet eller til forskellen mellem den årlige vignet og det allerede betalte beløb nemlig ikke uforholdsmæssig, henset til den omstændighed, at de tyske myndigheder, som under en stikprøvekontrol konstaterer en overtrædelse af pligten til at købe en vignet for at kunne benytte de tyske motorveje, generelt ikke kan vide, i hvor lang tid lovovertræderen har kørt på disse veje uden at være i besiddelse af den påkrævede vignet.
72

Under disse omstændigheder skal de forelagte spørgsmål besvares med, at direktiv 2001/23, navnlig direktivets artikel 1, stk. 1, litra a) og b), skal fortolkes således, at det finder anvendelse på overførsel af en produktionsenhed, dels når overdrageren, erhververen eller disse to personer i forening handler med henblik på erhververens fortsættelse af den af overdrageren udøvede økonomiske aktivitet, men ligeledes med henblik på, at erhververen selv efterfølgende indstiller driften i forbindelse med en likvidation, dels når den pågældende enhed, som ikke har kapacitet til at nå sit økonomiske mål uden at anvende produktionsfaktorer fra tredjemand, ikke er fuldstændig selvstændig, på betingelse af, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve, dels, at det almindelige EU-retlige princip, som pålægger overdrageren og erhververen ikke at søge ved svig eller misbrug at drage nytte af de fordele, som de ville kunne udlede af direktiv 2001/23, er overholdt, dels, at den pågældende produktionsenhed råder over tilstrækkelige garantier, som sikrer den adgang til tredjemands produktionsfaktorer, således at denne enhed ikke skal afhænge af de økonomiske valg, der foretages ensidigt af denne tredjemand.
3

4., 6., 8., 10. og 11. betragtning til direktiv 2008/95 har følgende ordlyd: »(4) Det forekommer ikke nødvendigt at foretage en fuldstændig tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivninger om varemærker. Det er tilstrækkeligt at begrænse tilnærmelsen til de nationale bestemmelser, der har den mest direkte indvirkning på det indre markeds funktion. […] (6) Medlemsstaterne bør ligeledes fuldt ud bevare deres frihed til at fastsætte procedureregler vedrørende registrering, fortabelse eller ugyldighed med hensyn til varemærker, der er erhvervet ved registrering. Det tilkommer dem f.eks. at fastsætte procedurerne for registrering og ugyldighedskendelse, at afgøre, om ældre rettigheder skal gøres gældende i forbindelse med registreringsproceduren eller proceduren for ugyldighedskendelse eller i begge tilfælde, og, i tilfælde af at ældre rettigheder kan gøres gældende i forbindelse med registreringsproceduren, at fastsætte bestemmelser om en indsigelsesprocedure eller en automatisk undersøgelse eller begge dele. […] […] (8) Virkeliggørelsen af de mål, der forfølges ved tilnærmelsen, forudsætter, at et registreret varemærkes erhvervelse og bevarelse i princippet underkastes de samme betingelser i samtlige medlemsstater. […] […] (10) For at lette den frie omsætning af varer og den frie udveksling af tjenesteydelser er det af afgørende betydning at sikre, at registrerede varemærker nyder samme beskyttelse i alle medlemsstaternes retsordener. Dette forhindrer dog ikke medlemsstaterne i at yde varemærker, der nyder et vist renommé, mere omfattende beskyttelse. (11) Den af det registrerede varemærke ydede beskyttelse, hvis formål navnlig er at sikre varemærkets funktion som angivelse af oprindelse, bør være fuldstændig i tilfælde af sammenfald mellem varemærket og tegnet samt mellem varerne eller tjenesteydelserne. Beskyttelsen bør ligeledes gælde i tilfælde af lighed mellem varemærket og tegnet samt mellem varerne eller tjenesteydelserne. Det er nødvendigt at fortolke begrebet lighed på baggrund af risikoen for forveksling. Det bør være en udtrykkelig betingelse for beskyttelsen, at der er risiko for forveksling, hvilket må vurderes på grundlag af adskillige faktorer, herunder bl.a. i hvor høj grad varemærket er kendt på markedet, den association, som det anvendte eller registrerede tegn fremkalder, lighedsgraden mellem varemærket og tegnet samt mellem de pågældende varer eller tjenesteydelser. Spørgsmålet om, hvordan risikoen for forveksling vil kunne konstateres, navnlig bevisbyrden, bør henhøre under de nationale retsplejeregler, som direktivet ikke bør berøre.«
Direktivets artikel 5 med overskriften »Forbud mod urimelig handelspraksis« indeholdt i direktivets kapitel 2 med overskriften »Urimelig handelspraksis« bestemmer som følger:

»1. Urimelig handelspraksis forbydes.

2. En handelspraksis er urimelig, hvis:

a) den er i modstrid med kravet om erhvervsmæssig diligenspligt og

b) [den] væsentligt forvrider eller kan forventes væsentligt at forvride den økonomiske adfærd i forhold til produktet hos gennemsnitsforbrugeren, som bliver genstand for den, eller som den er rettet mod, eller, hvis den pågældende handelspraksis rettes mod en særlig gruppe af forbrugere, hos et gennemsnitligt medlem af denne gruppe

3. Handelspraksis, der på en måde, som den erhvervsdrivende med rimelighed kan forventes at forudse, må formodes kun at forvride den økonomiske adfærd væsentligt hos en klart identificerbar gruppe af forbrugere, som er særligt sårbare over for denne praksis eller det omhandlede produkt på grund af deres mentale eller fysiske handicap, alder eller godtroenhed, vurderes med udgangspunkt i et gennemsnitligt medlem af gruppen. Dette berører ikke den almindelige og legale reklamepraksis, der består i at fremsætte overdrevne udtalelser eller udtalelser, som ikke er beregnet til at blive opfattet bogstaveligt.

4. En handelspraksis er i særdeleshed urimelig, hvis den er

a) vildledende, jf. artikel 6 og 7 eller

b) aggressiv, jf. artikel 8 og 9.

5. I bilag I findes fortegnelsen over de former for handelspraksis, som under alle omstændigheder vil blive betragtet som urimelige. Den samme fortegnelse skal anvendes i alle medlemsstater og må kun ændres ved en revision af dette direktiv.«
8.-12. og 20. betragtning til direktiv 93/13 har følgende ordlyd:

»[D]et blev i Fællesskabets to programmer for en politik vedrørende forbrugerbeskyttelse og -oplysning […] understreget, at det er vigtigt at beskytte forbrugerne mod urimelige kontraktvilkår; denne beskyttelse skal sikres ved love og andre forskrifter, der enten skal harmoniseres på fællesskabsplan eller vedtages direkte på dette plan.

[I] overensstemmelse med princippet under afsnittet om »beskyttelse af forbrugernes økonomiske interesser« i de to programmer skal forbrugere, der erhverver varer eller tjenesteydelser, beskyttes mod misbrug af sælgers stærkere stilling herunder især mod standardkontrakter og udelukkelse af væsentlige rettigheder i kontrakterne.

[F]orbrugeren kan sikres en bedre beskyttelse gennem vedtagelse af ensartede bestemmelser vedrørende urimelige vilkår; disse bestemmelser skal finde anvendelse på alle aftaler, som indgås mellem erhvervsdrivende og forbrugere; dette direktiv finder derfor ikke anvendelse på bl.a. arbejdskontrakter, aftaler vedrørende arveret og familieret samt aftaler om oprettelse af selskaber og om disses vedtægter.

[F]orbrugeren skal nyde samme beskyttelse ved en mundtlig aftale som ved en skriftlig, og i sidstnævnte tilfælde uafhængigt af, om vilkårene er indeholdt i et eller flere dokumenter.

[D]e nationale lovgivninger giver imidlertid på nuværende tidspunkt kun mulighed for en delvis harmonisering; kun kontraktvilkår, der ikke er blevet individuelt forhandlet, er omfattet af dette direktiv; det er vigtigt at give medlemsstaterne mulighed for under overholdelse af Traktaten at sikre forbrugeren et højere beskyttelsesniveau ved at fastsætte strengere nationale bestemmelser end bestemmelserne i dette direktiv

[…]

[K]ontrakterne skal være formuleret på en klar og forståelig måde, og forbrugeren skal have en reel mulighed for at gøre sig bekendt med alle vilkårene, og i tvivlstilfælde gælder den fortolkning, der er mest fordelagtig for forbrugeren.«