ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
4

8., 24., 32. og 33. betragtning til forordning nr. 1107/2009 har følgende ordlyd: »(8) Denne forordning har til formål at sikre et højt niveau for beskyttelse af både menneskers og dyrs sundhed og miljøet og samtidig at sikre, at Fællesskabets landbrug er konkurrencedygtigt […] Forsigtighedsprincippet bør anvendes, og denne forordning bør sikre, at industrien skal bevise, at stoffer eller produkter, der fremstilles eller markedsføres, ikke er til skade for menneskers eller dyrs sundhed eller ikke har nogen uacceptabel indvirkning på miljøet. […] (24) Bestemmelserne vedrørende godkendelse skal sikre et højt beskyttelsesniveau. Først og fremmest bør målsætningen om at beskytte menneskers og dyrs sundhed og miljøet gå forud for målet om forbedring af planteproduktionen, når plantebeskyttelsesmidler godkendes. Inden plantebeskyttelsesmidler markedsføres, bør det således godtgøres, at de indebærer klare fordele for planteproduktionen, at de ikke har sundhedsskadelige virkninger for mennesker eller dyr, herunder sårbare grupper, og at de ikke har nogen uacceptabel indvirkning på miljøet. […] (32) Medlemsstaterne bør dog undtagelsesvis kunne godkende plantebeskyttelsesmidler, der ikke opfylder betingelserne i denne forordning, når det er nødvendigt på grund af en fare for eller trussel mod planteproduktionen eller økosystemer, der ikke kan styres med andre rimelige midler. Sådanne midlertidige godkendelser bør revurderes på fællesskabsplan. (33) Fællesskabslovgivningen for frø fastsætter fri bevægelighed for frø inden for Fællesskabet, men indeholder ingen særlig bestemmelse om frø, der er behandlet med plantebeskyttelsesmidler. Der bør derfor indsættes en sådan bestemmelse i denne forordning. Hvis behandlede frø udgør en alvorlig risiko for menneskers og dyrs sundhed eller for miljøet, bør medlemsstaterne have mulighed for at træffe beskyttelsesforanstaltninger.«
76

I det foreliggende tilfælde er det tilstrækkeligt at konstatere, således som generaladvokaten i det væsentlige ligeledes har anført i punkt 111 i forslaget til afgørelse, at selve den omstændighed, at der i ligebehandlingslovens artikel 5, nr. 3), er fastsat en række undtagelser til friheden til at vælge en medkontrahent, vidner om, at den polske lovgiver selv har været af den opfattelse, at forskelsbehandling ikke skal anses for nødvendig for at sikre aftalefriheden i et demokratisk samfund. Der er imidlertid intet grundlag for at antage, at det forholder sig anderledes alt efter, om den omhandlede forskelsbehandling er baseret på seksuel orientering eller på en af de andre grunde, der udtrykkeligt er nævnt i denne artikel 5, nr. 3).
Databeskyttelsesforordningens artikel 12 med overskriften »Gennemsigtig oplysning, meddelelser og nærmere regler for udøvelsen af den registreredes rettigheder« bestemmer:

»1. Den dataansvarlige træffer passende foranstaltninger til at give enhver oplysning som omhandlet i artikel 13 og 14 og enhver meddelelse i henhold til artikel 15-22 og 34 om behandling til den registrerede i en kortfattet, gennemsigtig, letforståelig og lettilgængelig form og i et klart og enkelt sprog, navnlig når oplysninger specifikt er rettet mod et barn. Oplysningerne gives skriftligt eller med andre midler, herunder, hvis det er hensigtsmæssigt, elektronisk. Når den registrerede anmoder om det, kan oplysningerne gives mundtligt, forudsat at den registreredes identitet godtgøres med andre midler.

2. Den dataansvarlige letter udøvelsen af den registreredes rettigheder i henhold til artikel 15-22. I de tilfælde, der er omhandlet i artikel 11, stk. 2, må den dataansvarlige ikke afvise at efterkomme den registreredes anmodning om at udøve sine rettigheder i henhold til artikel 15-22, medmindre den dataansvarlige påviser, at vedkommende ikke er i stand til at identificere den registrerede.

[…]

5. Oplysninger, der gives i henhold til artikel 13 og 14, og enhver meddelelse og enhver foranstaltning, der træffes i henhold til artikel 15-22 og 34, er gratis. Hvis anmodninger fra en registreret er åbenbart grundløse eller overdrevne, især fordi de gentages, kan den dataansvarlige enten:

a) opkræve et rimeligt gebyr under hensyntagen til de administrative omkostninger ved at give oplysninger eller meddelelser eller træffe den ønskede foranstaltning, eller

b) afvise at efterkomme anmodningen.

Bevisbyrden for, at anmodningen er åbenbart grundløs eller overdreven, påhviler den dataansvarlige.

[…]«
Denne lovs artikel R. 163-11-2, som indført ved det omtvistede dekrets artikel 1, bestemmer:

»I. – Når ministrene med ansvar for sundhed og social sikring påtænker at fastsætte en maksimumspris for salg af en farmaceutisk specialitet eller et andet sundhedsprodukt til sundhedsinstitutioner i henhold til artikel L. 162-16-4-3, underretter de for det pågældende sundhedsprodukt driftsansvarlige virksomheder på enhver måde, som gør det muligt at give en bestemt dato for modtagelse af disse oplysninger. De angiver de pågældende sundhedsprodukter, begrundelsen for fastsættelsen af maksimumsprisen for salg og det ønskede prisniveau.

[…]

II. – Maksimalpriser for salg fastsat i henhold til artikel L. 162-16-4-3 kan ændres ved bekendtgørelse fra ministrene med ansvar for sundhed og social sikring, enten efter anmodning fra den for det pågældende sundhedsprodukt driftsansvarlige virksomhed, eller på initiativ fra ministrene, efter følgende fremgangsmåde:

1o Når ændringen sker på initiativ fra ministrene, finder den sted efter proceduren i stk. I.

2o Når anmodningen om ændring af priser fremsættes af den for produktet driftsansvarlige virksomhed, indgives denne til ministrene ledsaget af et dossier med de oplysninger, der er nødvendige for vurderingen af denne anmodning. […]

[…]«
31

For det tredje er denne fortolkning i strid med formålet med invalidepensionen, der, for så vidt som den udgør en social beskyttelsesforanstaltning, består i at kompensere for det løntab, som en ansat har lidt som følge af, at den pågældende er varigt ude af stand til at udføre sit arbejde. Det forhold, at det fastslås, at en ansat kan anses for at være invalid i forhold til at udføre et arbejde inden for EIB, men i stand til at udføre tilsvarende arbejde uden for EIB, ville være i åbenbar modstrid med dette formål. Desuden ville denne fortolkning få alvorlige konsekvenser for den økonomiske ligevægt i EIB’s pensionsordning og ville give anledning til problemer med anvendelse og forvaltning af offentlige midler.
5

Bog VI i code de commerce (handelslov) har i den affattelse, der finder anvendelse på de faktiske omstændigheder i hovedsagen (herefter »handelsloven«), overskriften »Fri prisfastsættelse og konkurrence« og indeholder bl.a. afsnit IV med overskriften »Gennemsigtighed, konkurrencebegrænsende praksis og anden forbudt praksis«. Handelslovens artikel L 442-6, som er indeholdt i nævnte afsnit IV, bestemmer: »I. Enhver producent, handlende, industrivirksomhed eller person opført i erhvervsregistret pådrager sig ansvar og skal betale erstatning for den skade, der er forvoldt som følge af: […] 2° handlinger, hvorved en handelspartner underlægges eller forsøges underlagt forpligtelser, der skaber en betydelig ubalance mellem parternes rettigheder og forpligtelser […] III. Sagen anlægges ved den kompetente civil- eller handelsret af enhver person, der godtgør at have interesse i sagen, af anklagemyndigheden, af økonomiministeren eller af formanden for Autorité de la concurrence [(konkurrencemyndighed)], såfremt sidstnævnte i de tilfælde, der henhører under dennes kompetence, konstaterer en praksis som nævnt i denne artikel. I forbindelse med dette søgsmål kan økonomiministeren og anklagemyndigheden for den retsinstans, ved hvilken sagen er anlagt, nedlægge påstand om, at det fastslås, at den praksis, som er nævnt i denne artikel, skal bringes til ophør. De kan også med hensyn til alle disse former for praksis nedlægge påstand om, at det fastslås, at klausulerne eller kontrakterne er ulovlige, og fremsætte krav om tilbagesøgning af uretmæssigt udbetalte beløb. De kan ligeledes nedlægge påstand om pålæggelse af en bøde, som ikke må overstige 5 mio. EUR. Denne bøde kan dog forhøjes til tre gange størrelsen af det beløb, som er blevet uretmæssigt udbetalt, eller – på en måde, der står i et rimeligt forhold til de fordele, som tilsidesættelsen har medført – til 5% af den omsætning eksklusive skatter og afgifter, som den, der har anvendt denne praksis, genererede i Frankrig i løbet af den senest afsluttede regnskabsperiode, som gik forud for den regnskabsperiode, hvor den i nærværende artikel omhandlede praksis blev anvendt. Der kan ligeledes nedlægges påstand om erstatning for forvoldte skader. […] […]«
23

Caxamar har til støtte for søgsmålet gjort gældende, at saltning, afsaltning og nedfrysning af torsk er omfattet af anvendelsesområdet for forordning nr. 651/2014 og af retningslinjerne for 2014-2020, således at Caxamar er berettiget til investeringsstøtte under den omhandlede støtteordning. Skattemyndigheden anlagde i denne henseende en urigtig fortolkning af skattelov for investeringer, skatteordningen for investeringsstøtte og ministeriel bekendtgørelse nr. 282/2014, forordning nr. 651/2014 og nr. 1379/2013 samt bilag I til EUF-traktaten, for så vidt som denne aktivitet er en aktivitet inden for forarbejdningsindustrien, der er omfattet af den ministerielle bekendtgørelses artikel 2, litra b), og ikke en aktivitet, der består i forarbejdning af landbrugsprodukter, som er udelukket fra anvendelsesområdet for forordning nr. 651/2014 og retningslinjerne for 2014-2020. Den nationale lovgivning skal nemlig fortolkes i overensstemmelse med EU-retten, således som den navnlig fremgår af artikel 2, nr. 11), i forordning nr. 651/2014, der definerer begrebet »landbrugsprodukt« som et produkt, der er opført i EUF-traktatens bilag I med undtagelse af fiskeri- og akvakulturprodukter, der er opført i bilag I til forordning nr. 1379/2013. Dette bilag nævner imidlertid netop fisk, der er frisk, tørret, saltet eller i saltlage, frosset fisk, fiskeaffald og varer af fisk. Følgelig er de produkter, der fremkommer ved forarbejdning af den i hovedsagen omhandlede torsk, ikke »landbrugsprodukter« som omhandlet i forordning nr. 651/2014.
22

Sideløbende med denne sag har CJ været genstand for strafforfølgning i Nederlandene for et andet forhold end dem, der ligger til grund for denne europæiske arrestordre. Den 15. december 2021 idømte Kantonrechter in de rechtbank Den Haag (retten i første instans i Den Haag, Nederlandene) således CJ en bøde på 360 EUR, subsidiært syv dages fængsel, for at have ført et motorkøretøj uden at være i besiddelse af et kørekort. Denne domfældelse er imidlertid ikke endelig, idet han har iværksat appel til prøvelse af den nævnte dom. Retsmødet for appelretten blev berammet til november 2022, og den dom, der blev afsagt i appelsagen, kan fortsat gøres til genstand for kassationsappel. Den forelæggende ret har ligeledes præciseret, at CJ ikke havde givet afkald på sin ret til at være personligt til stede i de retsmøder, der skulle afholdes i forbindelse med denne straffesag.
88

Det følger således af den nævnte dom, og navnlig af præmis 89-93 og 106 heri, at Domstolen heri fortolkede gennemførelseskonventionens artikel 54 alene i lyset af chartrets artikel 50 og ikke artikel 21 TEUF. Endvidere, og således som generaladvokaten også i det væsentlige har anført i punkt 52 i forslaget til afgørelse, forklares henvisningerne til artikel 21 TEUF i den nævnte dom af omstændighederne i den sag, der gav anledning til dommen, hvor en tysk statsborger havde klaget over, at INTERPOL’s offentliggørelse af et efterlysningsblad (rødt hjørne) over for ham forhindrede ham i at udøve retten til fri bevægelighed i henhold til denne artikel, for så vidt som han ikke, uden at udsætte sig for en risiko for at blive anholdt, kunne begive sig til en anden medlemsstat end Forbundsrepublikken Tyskland.
86

Dette indebærer, bl.a. for et dokument som identitets- og opholdserklæringen, at en person, der befinder sig i samme situation som TL, de facto mister muligheden for at gøre gældende, at dette dokument er ugyldigt. Når denne person, som ikke behersker det sprog, der anvendes i straffesagen, ikke er i stand til at forstå det forkyndte procesdokument og konsekvenserne heraf, har vedkommende nemlig ikke tilstrækkelige oplysninger til at kunne vurdere, om der er behov for tolkebistand ved dets udfærdigelse eller for en skriftlig oversættelse af dette dokument, der kan opfattes som en ren formalitet. Det bliver desuden vanskeligt at gøre gældende, at det nævnte dokument er ugyldigt, på et senere tidspunkt, både fordi den berørte person ikke er blevet oplyst om retten til at modtage en sådan oversættelse og om retten til tolkebistand, og fordi fristen for at påberåbe sig denne ugyldighed i det væsentlige udløber, så snart det omhandlede dokument er udarbejdet.
Artikel 6 i direktiv 2013/32 fastsætter følgende:

»1. Når en person indgiver en ansøgning om international beskyttelse til en myndighed, der i henhold til national ret er kompetent til at registrere sådanne ansøgninger, skal registreringen ske senest tre arbejdsdage efter, at ansøgningen er indgivet.

Indgives ansøgningen om international beskyttelse til andre myndigheder, der kan forventes at modtage sådanne ansøgninger, men som ikke er kompetente til at registrere dem i henhold til national ret, sikrer medlemsstaterne, at registreringen sker senest seks arbejdsdage efter, at ansøgningen er indgivet.

Medlemsstaterne sikrer, at de andre myndigheder, der kan forventes at modtage ansøgninger om international beskyttelse, såsom politiet, grænsevagter, indvandringsmyndigheder og ansatte ved faciliteter for frihedsberøvede, har de relevante oplysninger, og at deres ansatte modtager den nødvendige uddannelse til at kunne varetage deres opgaver og ansvarsområder og instruks om at meddele ansøgerne, hvor og hvordan ansøgninger om international beskyttelse kan indgives.

2. Medlemsstaterne sikrer, at en person, der har indgivet en ansøgning om international beskyttelse, i praksis har mulighed for at indgive den så hurtigt som muligt. Indgiver ansøgeren ikke sin ansøgning, kan medlemsstaterne anvende artikel 28 i overensstemmelse hermed.

3. Medlemsstaterne kan kræve, at ansøgninger om international beskyttelse indgives personligt og/eller et bestemt sted, jf. dog stk. 2.

4. Uanset stk. 3 betragtes en ansøgning om international beskyttelse for at være indgivet på det tidspunkt, hvor en af ansøgeren indgivet formular eller en i national ret fastsat officiel rapport er kommet den pågældende medlemsstats kompetente myndigheder i hænde.

5. Såfremt ansøgninger om international beskyttelse indgivet samtidigt af et stort antal tredjelandsstatsborgere eller statsløse i praksis gør det meget vanskeligt at overholde tidsfristen i stk. 1, kan medlemsstaterne forlænge fristen til 10 arbejdsdage.«
1.

Udsættelsen af fuldbyrdelsen af en beslutning, hvorved en tilladelse nægtes, er ikke ensbetydende med tildelingen af denne tilladelse. En sådan tilladelse kan kun gives af forvaltningsmyndigheden, over for hvilken Domstolen ikke har nogen instruktionsbeføjelse. De i traktatens artikel 39, sidste afsnit nævnte »andre foreløbige foranstaltninger« kan i overensstemmelse hermed kun være af retsbevarende karakter; Domstolens ret til at foreskrive sådanne foran staltninger indbefatter ikke en beføjelse til at træde i forvaltningsmyndighedens sted og selv foreskrive — end ikke blot foreløbige — administrative foranstaltninger.
DOMSTOLENS KENDELSE

AF 25. JUNI 1964 ( 1 )

I de forenede sager 106/63

KOMMANDITSELSKABET ALFRED TOEPFER, med hovedsæde i Hamburg, repræsenteret af sin eneprokurist, August Schultz,

og 107/63

ANPARTSSELSKABET GETREIDE-IMPORT-GESELLSCHAFT, med hovedsæde i Duisburg, repræsenteret af forretningsførerne Wilhelm Specht og Wilhelm Breden,

sagsøgere,

bistået af Walter Kempel, advokat i Hamburg, og Dr. K. Redeker, advokat i Bonn (alene vedrørende sag 107/63), med valgt adresse hos advokat Georges Reuter, 7, avenue de l'Arsenal, Luxembourg,

mod

KOMMISSIONEN FOR DET EUROPÆISKE ØKONOMISKE FÆLLESSKAB,

sagsøgte,

repræsenteret af Dr. Claus-Dieter Ehlermann, medlem af de europæiske udøvende organers juridiske tjeneste, med valgt adresse hos Henri Manzanarès, sekretær i de europæiske udøvende organers juridiske tjeneste, 2, place de Metz, Luxembourg,

afsiger

DOMSTOLEN

sammensat af: præsidenten A. M. Donner, afdelingsformændene Ch. L. Hammes (refererende) og A. Trabucchi, dommerne L. Delvaux, R. Rossi, R. Lecourt og W. Strauß,

generaladvokat: K. Roemer

justitssekretær: A. Van Houtte

følgende

KENDELSE

Sagsøgte har i sit skriftlige indlæg af 21. februar 1964 anmodet om, at Domstolen træffer afgørelse om antagelsen til realitetsbehandling af sagerne 106/63 og 107/63, at den afviser sagerne fra realitetsbehandling, og at den pålægger sagsøgerne sagsomkostningerne.

Sagsøgerne har ved skriftligt indlæg af 13. april 1964 anmodet om, at Domstolen afviser sagsøgtes anmodning om en forudgående afgørelse om sagernes antagelse til realitetsbehandling, subsidiært at den udskyder dette spørgsmål til den endelige dom.

Den mundtlige forhandling om indsigelsen har fundet sted den 28. maj 1964.

Generaladvokaten har i sit forslag til afgørelse 11. juni 1964 foreslået Domstolen at udskyde behandlingen af sagsøgtes begæring til efter afslutningen af forhandlingerne vedrørende realiteten i sagen.

På det nuværende trin af forhandlingerne forekommer det vigtigt at følge dette forslag, da problemerne vedrørende sagens antagelse til realitetsbehandling tilsyneladende er snævert forbundet med dem, som skal vurderes ved undersøgelsen af realiteten.

På grundlag af disse præmisser, bestemmer DOMSTOLEN:

Afgørelsen af Kommissionens indsigelse udskydes til den endelige dom.

Luxembourg, den 25. juni 1964. A. Van Houtte Justitssekretær A. M. Donner Præsident

( 1 ) – Processprog: Tysk.
DOMSTOLENS KENDELSE

AF 17. DECEMBER 1968

Ufficio Imposte di Consumo di Ispra

(Kontoret for forbrugsskatter i Ispra)

mod Kommissionen for De europæiske Fællesskaber

Sag 2/68

Processprog: Italiensk

Angående:

En begæring om bemyndigelse fra Domstolen til at foretage en besigtigelse med henblik på at undersøge de materialer, der er anvendt ved opførelsen af et »Club House« og nogle sportsanlæg ved Centret i Ispra.

Konklusion:

Der meddeles sagsøgeren bemyndigelse til at foretage en undersøgelse af de byggematerialer, der er nævnt i den »avviso di accertamento costruzioni edilizie«, som blev meddelt Kommissionen den 5. oktober 1965.

Generaladvokatens forslag til afgørelse:

Den af Ufficio di Consumo i Ispra indledte sag til anerkendelse af, at Kommissionen er pligtig at give den af Ispra kommune udpegede tekniker adgang til de socialt prægede anlæg ved Centret med henblik på en ansættelse af den skattemæssige værdi, bør, under hensyn til bilag F til aftalen mellem Fællesskabet og den italienske regering, afvises fra realitetsbehandling.

Sammendrag

1. Euratoms privilegier og immuniteter — ukrænkelighed af Fællesskabets lokaler og bygninger — lovlig adgang til disse med henblik på undersøgelse ved en national myndighed — administrativ tvangsforanstaltning (Protokol vedrørende Euratoms privilegier og immuniteter)

2. Euratoms privilegier og immuniteter — aftale mellem Kommissionen og en medlemsstat med henblik på at sikre gennemførelsen af protokollen og at udfylde denne — rettigheder og garantier i henhold til denne — uantagelig forringelse — begæring umiddelbart i henhold til protokollen — antagelse til realitetsbehandling

3. Euratoms privilegier og immuniteter — administrativ tvangsforanstaltning — bemyndigelse fra Domstolen — begæring — kompetent myndighed — betingelser for bemyndigelsen

1. Det forhold, at personer udpeget af en skattemyndighed i en medlemsstat trænger ind i lokaler tilhørende en fællesskabsinstitution for der at udføre en opgave, som udgør indledningen til fastsættelsen af et skattekrav, udgør en administrativ tvangsforanstaltning, som er betinget af en bemyndigelse fra Domstolen.

2. En aftale mellem Kommissionen og en medlemsstat med henblik på at sikre gennemførelsen af protokollen vedrørende privilegier og immuniteter og, om fornødent, at udfylde denne kan ikke forringe de rettigheder og garantier, som til fordel for medlemsstaterne og deres myndigheder, Fællesskabets institutioner og borgerne følger umiddelbart af protokollen. Antagelsen til realitetsbehandling af en begæring umiddelbart i henhold til protokollen kan derfor ikke forhindres af særbestemmelser, som er aftalt mellem Kommissionen og regeringen for en medlemsstat.
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

PRAEJUDICIELLE SPOERGSMAAL - FORELAEGGELSE FOR DOMSTOLEN - DEN NATIONALE RETS BEDOEMMELSE - ANMODNING OM FORTOLKNING AF EN PRAEJUDICIEL AFGOERELSE INDGIVET AF PARTERNE I HOVEDSAGEN - AFVISNING

( EOEF-TRAKTATEN , ART . 177 ; STATUTTEN FOR EOEF-DOMSTOLEN , ART . 40 ; PROCESREGLEMENT , ART . 102 )

Sammendrag

EOEF-TRAKTATENS ARTIKEL 177 INDFOERER ET DIREKTE SAMARBEJDE MELLEM DOMSTOLEN OG DE NATIONALE RETTER , DER INDEBAERER FORTOLKNING AF PRAEJUDICIELLE SPOERGSMAAL , OG DE PAAGAELDENDE PARTER KAN IKKE GRIBE IND I DENNE SAGSBEHANDLING , UNDER HVILKEN DE ALENE OPFORDRES TIL AT INDGIVE INDLAEG INDEN FOR DE AF DEN NATIONALE RET FASTLAGTE RETLIGE RAMMER .

DA DET SAALEDES INDEN FOR DE VED ARTIKEL 177 FASTSATTE GRAENSER ALENE TILKOMMER DE NATIONALE RETTER AT TRAEFFE AFGOERELSE OM INDHOLDET AF OG GENSTANDEN FOR EN EVENTUEL PRAEJUDICIEL ANMODNING , FOELGER DET HERAF , AT DET LIGELEDES ALENE TILKOMMER DISSE RETTER AT AFGOERE , OM DER ER SKET EN TILSTRAEKKELIG AFKLARING AF PROBLEMERNE VED DEN PRAEJUDICIELLE AFGOERELSE , DER ER TRUFFET EFTER DERES ANMODNING ELLER EFTER ANMODNING FRA EN LAVERE RETSINSTANS , ELLER OM DET FOREKOMMER DEM NOEDVENDIGT ATTER AT FORELAEGGE DOMSTOLEN SPOERGSMAAL . PARTERNE I HOVEDSAGEN KAN DERFOR IKKE PAABERAABE SIG ARTIKEL 40 I PROTOKOLLEN VEDROERENDE STATUTTEN FOR EOEF-DOMSTOLEN OG ARTIKEL 102 I PROCESREGLEMENTET FOR AT ANMODE DOMSTOLEN OM AT FORTOLKE DOMME AFSAGT I HENHOLD TIL DEN NAEVNTE ARTIKEL 177 .