ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
53

Som Domstolen allerede har fastslået, skal denne konstatering forstås i sammenhæng med de omstændigheder, der lå til grund for den nævnte dom, hvor en anmodning om foreløbig afhøring af et vidne, der var indgivet direkte til retten i den medlemsstat, hvor vidnet havde bopæl, hvilken ret imidlertid ikke havde kompetence til at påkende sagens realitet, faktisk kunne anvendes som et middel til at undgå anvendelse af reglerne i forordning nr. 1206/2001, idet den kan fratage den kompetente ret, som anmodningen skulle have været indgivet til, muligheden for at foretage afhøring af vidnet i henhold til de regler, der er fastsat i forordningen (jf. dommen i sagen Lippens m.fl., præmis 36). Omstændighederne i den foreliggende sag adskiller sig imidlertid fra omstændighederne i den sag, der gav anledning til dommen i sagen St. Paul Dairy, for så vidt som det omhandlede bevis for størstedelens vedkommende skal optages i en anden medlemsstat end den, hvor den ret, ved hvilken der er anlagt søgsmål, er beliggende, hvorved denne ret har mulighed for at anvende forordning nr. 1206/2001.
Hvad i den foreliggende sag angår den del af afsætningens værdi, som skal anvendes til at fastsætte bødens grundbeløb, fastslog Retten, efter i den appellerede doms præmis 89 – hvilket Ziegler ikke bestrider – at have anført, at »Kommissionen […] har begrundet kvalificeringen af overtrædelsen som »meget alvorlig« tilstrækkeligt«, og efter i den appellerede doms præmis 87 at have henvist til indholdet af det begrundelseskrav, som følger af artikel 253 EF, og i nævnte doms præmis 91 til det væsentligste indhold af punkt 19, 21 og 23 i retningslinjerne for beregning af bøder, som følger i den appellerede doms præmis 93:

»[…] [Det] skal […] fastslås, at i 543. betragtning til [den omtvistede beslutning] har Kommissionen fastsat denne sats til et niveau, som blot ligger en anelse over halvdelen af skalaen, nemlig 17%, idet den alene har begrundet sit valg med, at det er en »meget alvorlig« overtrædelse. Kommissionen har imidlertid ikke redegjort detaljeret for, hvorledes kvalificeringen af overtrædelsen som »meget alvorlig« har ført den til at fastsætte satsen til 17% og ikke til en andel, som ligger mere »på den øvre del af skalaen«. Denne begrundelse kan alene være tilstrækkelig i en situation, hvor Kommissionen anvender en sats, som ligger meget tæt på den nedre grænse af det interval, der er fastsat for de mest alvorlige overtrædelser, hvilket i øvrigt er meget favorabelt for sagsøgeren. I dette tilfælde er en yderligere begrundelse, som går videre end den begrundelse, der ligger i retningslinjerne, således ikke nødvendig. Hvis Kommissionen derimod havde villet anvende en højere sats, skulle den have givet en mere detaljeret begrundelse.«
42

Hvad for det første angår registreringen af et domænenavn skal det bemærkes, at dette, således som generaladvokaten har anført i punkt 48 og 49 i forslaget til afgørelse, kun er en formel handling, hvormed den organisation, der er udpeget til at forvalte domænenavne, mod betaling anmodes om at registrere domænenavnet i sin database og til at forbinde internetbrugere, der indtaster dette domænenavn, til kun den IP-adresse, som domænenavnets indehaver har oplyst. Den omstændighed alene, at et domænenavn registreres, indebærer imidlertid ikke, at det efterfølgende også anvendes til at oprette en webside, og at det derfor bagefter er muligt for internetbrugerne at få kendskab til dette domænenavn.
81

Portielje har i den foreliggende sag for Retten for det første påberåbt sig den omstændighed, at selskabets ledelse mødtes for første gang efter overtrædelsens ophør. Selskabet har for det andet fremhævet, at selskabets eneste aktivitet bestod i at udøve de stemmerettigheder, der var knyttet til de pågældende aktier, under generalforsamlingen for Gosselins aktionærer, selv om det i henhold til belgisk selskabsret ikke er generalforsamlingen af aktionærer, men selskabets bestyrelse, som varetager forvaltningen af selskabet, og at der under alle omstændigheder ikke var blevet afholdt nogen generalforsamling for Gosselins aktionærer i løbet af den omhandlede periode. For det tredje havde selskabet ingen indflydelse på sammensætningen af bestyrelsen i Gosselin, idet bestyrelsen allerede var blevet nedsat før den 1. januar 2002, og dens sammensætning ikke var blevet ændret i løbet af den omhandlede periode. Selskabet har heraf udledt, at det var materielt umuligt, at selskabet udøvede indflydelse på Gosselin.
2)

Artikel 5, stk. 2, litra b), i direktiv 2001/29 skal fortolkes således, at den ikke inden for rammen af en finansieringsordning for den rimelige kompensation, der er omhandlet i denne bestemmelse, ved hjælp af en afgift for privatkopiering, som pålægges personer, der foretager den første markedsføring af medier, der er egnede til reproduktion, på den pågældende medlemsstats område i erhvervsøjemed mod vederlag, er til hinder for, at denne medlemsstat opstiller en afkræftelig formodning for privat brug af sådanne medier, i tilfælde af at disse markedsføres til fysiske personer, når praktiske vanskeligheder, der er forbundet med fastlæggelsen af det private formål med brugen af de omhandlede medier, begrunder, at der kan opstilles en sådan formodning, og for så vidt som den fastsatte formodning ikke fører til, at afgiften for privatkopiering pålægges i tilfælde, hvor den endelige brug af disse medier åbenbart forbliver uden for det tilfælde, der er omhandlet i denne bestemmelse.
31

Hvad angår fastlæggelsen af de konkrete omstændigheder, hvorunder det kan anses, at den i nævnte bestemmelse omhandlede lovpligtige forsikring ikke er tegnet, har det betydning, således som generaladvokaten har anført i præmis 32 i forslaget til afgørelse, at EU-lovgiver ikke nøjedes med at foreskrive, at organet skulle intervenere i forbindelse med skader forårsaget af et køretøj, for hvilket den lovpligtige ansvarsforsikring generelt ikke er tegnet, men præciserede, at dette kun skulle gælde for skader forårsaget af et køretøj, for hvilket den i første direktivs artikel 3, stk. 1, omhandlede lovpligtige ansvarsforsikring ikke er tegnet, dvs. et køretøj, for hvilket der ikke forelå en forsikringsaftale. En sådan begrænsning skyldes det forhold, at denne bestemmelse, således som det er anført i denne doms præmis 28, pålægger hver medlemsstat at sikre, at enhver ejer eller ihændehaver af et køretøj, der er hjemmehørende i det pågældende land, med forbehold af de i sidstnævnte direktivs artikel 4 fastsatte undtagelser indgår en aftale med et forsikringsselskab med henblik på i det mindste inden for de i EU-retten fastsatte grænser at garantere sit erstatningsansvar for så vidt angår nævnte køretøj. På denne baggrund udgør det blotte forhold, at en skade er blevet forvoldt af et uforsikret køretøj, en brist i det system, som medlemsstaten var forpligtet til at indføre, hvilket begrunder intervention fra et nationalt erstatningsorgan.
36

Det må konstateres, at denne bestemmelse vedrører særlige foranstaltninger, som er nødvendige i tilfælde af forstyrrelser i togtrafikken med henblik på af sikkerhedsårsager at retablere normal trafik, i modsætning til de andre bestemmelser i kapitel III, der vedrører fastlæggelse af køreplanen og ad hoc-tildeling af individuelle kanaler. Foranstaltninger vedtaget i medfør af artikel 29 i dette direktiv kan derfor ikke anses for direkte at vedrøre den væsentlige funktion i form af tildeling af kanaler som omhandlet i samme direktivs artikel 14, stk. 2, og som skal overdrages til et uafhængigt tildelingsorgan. Der er snarere tale om enkeltstående foranstaltninger, som skal vedtages i hastetilfælde for at imødekomme en specifik situation og sikre, at rettighederne til kapacitet i form af kanaler reelt kan udøves af modtageren i overensstemmelse med køreplanen (dommen i sagen Kommissionen mod Ungarn, præmis 59).
Artikel 7 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 178/2002 af 28. januar 2002 om generelle principper og krav i fødevarelovgivningen, om oprettelse af Den Europæiske Fødevaresikkerhedsautoritet og om procedurer vedrørende fødevaresikkerhed (EFT L 31, s. 1) bestemmer:

»1. I de særlige tilfælde, hvor det på baggrund af en vurdering af eksisterende oplysninger påvises, at der er mulighed for skadelige virkninger for sundheden, men hvor der stadig er videnskabelig usikkerhed, kan der vedtages sådanne midlertidige risikostyringsforanstaltninger, som er nødvendige for at sikre det høje sundhedsbeskyttelsesniveau, som [Unionen] ønsker, mens det afventes, at der fremskaffes yderligere videnskabelige oplysninger med henblik på en mere fuldstændig risikovurdering.

2. Foranstaltninger vedtaget i henhold til stk. 1 må ikke være mere vidtgående end nødvendigt og ikke hindre handelen mere end nødvendigt for at sikre det høje sundhedsbeskyttelsesniveau, som [Unionen] ønsker, idet der tages hensyn til, hvad der er teknisk og økonomisk muligt og andre legitime aspekter i den pågældende situation. En revurdering af sådanne foranstaltninger foretages inden for en rimelig tid under hensyn til arten af den risiko, der er konstateret for liv eller sundhed, og den type videnskabelige oplysninger, der er nødvendige for, at der kan ske en afklaring af den videnskabelige usikkerhed, og for at der kan foretages en mere omfattende risikovurdering.«
Artikel 7, stk. 1-3, i overenskomsten af 5. juni 2001 mellem Kongeriget Belgien og Kongeriget Nederlandene til undgåelse af dobbeltbeskatning og forhindring af skatteunddragelse for så vidt angår skatter på indkomst og formue (Moniteur belge af 20.12.2002, s. 57533 (herefter »den belgisk-nederlandske dobbeltbeskatningsoverenskomst«), fastsætter:

»1. Fortjeneste indvundet af et foretagende i en kontraherende stat kan kun beskattes i denne stat, medmindre foretagendet driver erhvervsvirksomhed i den anden kontraherende stat gennem et dér beliggende fast driftssted. Såfremt foretagendet driver sådan virksomhed, kan dets fortjeneste beskattes i den anden stat, men kun for så vidt angår den del deraf, som kan henføres til dette faste driftssted.

2. Med forbehold for bestemmelserne i stk. 3 skal der, når et foretagende i en kontraherende stat driver erhvervsvirksomhed i den anden kontraherende stat gennem et dér beliggende fast driftssted, i hver af de kontraherende stater til dette faste driftssted henføres den fortjeneste, som det kunne forventes at have opnået, hvis det havde været et uafhængigt foretagende, der udøvede den samme eller lignende virksomhed på samme eller lignende betingelser, og som under fuldstændigt frie forhold afsluttede forretninger med det foretagende, hvis faste driftssted det er.

3. Ved ansættelsen af et fast driftssteds fortjeneste skal det være tilladt at fradrage de udgifter, som er afholdt til gavn for det faste driftssted, herunder udgifter til ledelse og almindelig administration i øvrigt, hvad enten de afholdes i den stat, hvor det pågældende faste driftssted er beliggende, eller andre steder.«
18

Giudice di pace di Mercato San Severino har under disse omstændigheder besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »Er artikel 6 og 13 i den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder, artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder […], [direktiv 2008/52], det almindelige EU-retlige princip om effektiv domstolsbeskyttelse og mere generelt den samlede EU-ret til hinder for, at en medlemsstat i Den Europæiske Union indfører bestemmelser [såsom] lovdekret nr. 28/2010 og ministerielt dekret nr. 180/2010 […], hvorefter 1) retten under den efterfølgende retssag kan udlede beviser til ugunst for den part, der uden gyldig grund har undladt at deltage i en obligatorisk mæglingsprocedure 2) retten udelukker erstatning af de omkostninger, som den vindende part – der har forkastet forligsforslaget – har båret i perioden efter forslagets fremsættelse, og den vindende part tilpligtes at erstatte de af den tabende parts omkostninger, der kan henføres til denne periode, og betale et yderligere beløb til statskassen, der svarer til den allerede indbetalte afgift (retsafgift), når afgørelsen af tvisten er identisk med indholdet i det forkastede forslag 3) retten – såfremt det er begrundet i tungtvejende og ekstraordinære forhold – alligevel kan udelukke erstatning af den vindende parts udgifter til godtgørelse af mæglerens omkostninger og honorar til den sagkyndige, selv om afgørelsen af tvisten ikke er identisk med forslagets indhold 4) retten skal tilpligte den part, som uden gyldig grund ikke har deltaget i mæglingsproceduren, at betale et beløb til statskassen, der svarer til den skyldige retsafgift 5) mægleren kan, eller skal, fremsætte et forligsforslag, selv om parterne ikke når en aftale, og selv om parterne ikke deltager i proceduren 6) tidsfristen for afslutningen af et mæglingsforsøg kan være på op til fire måneder 7) retssagen – selv efter tidsfristen på fire måneder fra procedurens påbegyndelse – først må anlægges, når mæglingsorganets sekretariat har udleveret mæglerens protokol om manglende aftale med en redegørelse for det forkastede forslag 8) det ikke kan udelukkes, at antallet af mæglingsprocesser mangedobles – hvilket forlænger tidsrummet for tvistbilæggelsen – et antal gange svarende til antallet af nye lovligt fremsatte anmodninger under den samme retssag, som i mellemtiden er påbegyndt 9) omkostningerne ved den obligatoriske mæglingsprocedure er mindst dobbelt så høje som de tilsvarende omkostninger for den retssag, som mæglingsproceduren skal forhindre, og denne ubalance forøges markant, efterhånden som tvistens værdi stiger (hvilket kan indebære, at mæglingen kan blive over seks gange dyrere end retssagen) eller i tilfælde af komplekse sager (fordi det bliver nødvendigt at udpege en sagkyndig for mæglingsparternes regning, som assisterer mægleren i forbindelse med tvister på områder, som kræver specifik teknisk kompetence, uden at den af den sagkyndige opstillede tekniske rapport eller de af den sagkyndige indhentede oplysninger kan anvendes i den senere retssag)?«
3

Forordningens artikel 59 med overskriften »Identifikation af de stoffer, der er nævnt i artikel [57]«, bestemmer følgende: »1. Proceduren i stk. 2-10 finder anvendelse med henblik på identifikation af stoffer, der opfylder kriterierne i artikel 57, og udarbejdelse af en liste over stoffer, der senere skal optages i bilag XIV [(herefter »kandidatlisten over stoffer«)]. […] […] 3. Enhver medlemsstat kan udarbejde et dossier i overensstemmelse med bilag XV for stoffer, der efter dens opfattelse opfylder kriterierne i artikel 57, og fremsende dette til [ECHA]. […] [ECHA] gør dette dossier tilgængeligt for de andre medlemsstater inden for 30 dage efter modtagelsen. 4. [ECHA] skal på sin hjemmeside offentliggøre en meddelelse om, at der er blevet udarbejdet et bilag XV-dossier for et stof. [ECHA] skal opfordre alle berørte parter til at fremsætte kommentarer over for [ECHA] inden en bestemt frist. 5. Senest 60 dage efter rundsendelsen kan de andre medlemsstater eller [ECHA] i relation til kriterierne i artikel 57 kommentere identifikationen af stoffet i dossieret over for [ECHA]. 6. Hvis [ECHA] ikke modtager eller selv fremsætter kommentarer, skal det optage stoffet på den i stk. 1 omhandlede liste. […] 7. [ECHA] skal, når det har modtaget eller fremsat kommentarer, forelægge dossieret for Medlemsstatsudvalget senest 15 dage efter udløbet af den periode på 60 dage, der er nævnt i stk. 5. 8. Hvis der i Medlemsstatsudvalget inden for en periode på 30 dage efter forelæggelsen opnås enstemmighed om identifikationen, skal [ECHA] optage stoffet på den i stk. 1 nævnte liste. […] […] 10. [ECHA] skal offentliggøre og ajourføre den i stk. 1 nævnte liste på sin hjemmeside, så snart der er truffet afgørelse om at optage stoffet.«
3

Følgende er anført i 6.-8., 11.-14. samt 17. og 18. betragtning til direktivet om urimelig handelspraksis: »(6) [Der] foretages […] ved dette direktiv en tilnærmelse af medlemsstaternes love om urimelig handelspraksis, herunder illoyal reklame, som direkte skader forbrugernes økonomiske interesser […] Direktivet hverken omfatter eller berører de nationale love om urimelig handelspraksis, som udelukkende skader konkurrenternes økonomiske interesser, eller som vedrører transaktioner mellem erhvervsdrivende […] (7) Dette direktiv vedrører former for handelspraksis, som direkte påvirker forbrugernes transaktionsbeslutninger i forbindelse med produkter […] (8) Dette direktiv beskytter direkte forbrugernes økonomiske interesser mod virksomheders urimelige handelspraksis […] […] (11) Det høje konvergensniveau, som opnås ved dette direktivs tilnærmelse af de nationale bestemmelser, skaber et højt fælles forbrugerbeskyttelsesniveau. I dette direktiv fastsættes et enkelt generelt forbud mod de former for urimelig handelspraksis, der forvrider forbrugernes økonomiske adfærd […] (12) Harmonisering vil betyde en væsentlig forbedring af både forbrugernes og virksomhedernes retlige sikkerhed. Såvel forbrugere som virksomheder vil kunne sætte deres lid til en enkelt lovgivningsmæssig ramme, som er baseret på klart definerede retlige begreber, og som gælder for alle aspekter af urimelig handelspraksis i hele EU […] (13) For at opfylde Fællesskabets målsætninger gennem fjernelse af hindringerne på det indre marked er det nødvendigt, at medlemsstaternes nuværende divergerende generalklausuler og retsprincipper erstattes med noget andet. Det enkelte, fælles generelle forbud, som er fastsat ved dette direktiv, omfatter derfor urimelig handelspraksis, der forvrider forbrugernes økonomiske adfærd. […] Det generelle forbud suppleres af bestemmelser om de to typer handelspraksis, der forekommer allerhyppigst, nemlig vildledende handelspraksis og aggressiv handelspraksis. (14) Det er ønskeligt, at begrebet vildledende handelspraksis omfatter de former for praksis, herunder vildledende reklame, hvor forbrugeren bedrages og dermed forhindres i at træffe et informeret og således effektivt valg […]. […] (17) Med henblik på at sikre yderligere retssikkerhed er det ønskeligt at få præciseret, hvilke former for handelspraksis der under alle omstændigheder anses for urimelige. Bilag I indeholder derfor en fuldstændig liste over alle disse former for praksis. Disse former for handelspraksis er de eneste, der kan anses for urimelige, uden først i hvert enkelt tilfælde at være blevet vurderet i forhold til bestemmelserne i artikel 5-9. […] (18) […] I overensstemmelse med proportionalitetsprincippet og for at den beskyttelse, der ligger i det, rent faktisk kan fungere, anvender dette direktiv som benchmark en under hensyntagen til sociale, kulturelle og sproglige forhold almindeligt oplyst, rimeligt opmærksom og velunderrettet gennemsnitsforbruger, således som denne fortolkes af Domstolen […]«.
35

Cour de cassation ønsker derimod oplyst, om Cour d’appel de Bruxelles uden at begå en retlig fejl kunne fratage Martin Y Paz muligheden for at påberåbe sig sine varemærker over for Gauquie og muligheden for selv at gøre brug af sine varemærker i forhold til håntasker og sko. Ved nævnte dom af 2. december 2011 besluttede Cour de cassation derfor at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) a) Skal artikel 5, stk. 1, og artikel 8, stk. 1, i [direktiv 89/104] fortolkes således, at den eneret, som det registrerede varemærke giver indehaveren, ikke længere af indehaveren kan påberåbes fuldstændigt over for en tredjemand for samtlige de varer, der var omfattet heraf på tidspunktet for registreringen: — såfremt indehaveren i en længere periode i fællesskab med denne tredjemand har brugt varemærket i en form for sameje vedrørende en del af de omfattede varer — såfremt indehaveren i forbindelse med aftalen om at bruge varemærket i fællesskab med denne tredjemand uigenkaldeligt har accepteret, at tredjemanden kan bruge varemærket for disse varer? b) Skal de nævnte bestemmelser fortolkes således, at anvendelsen af en national bestemmelse, hvorefter indehaveren af en rettighed ikke må udøve denne rettighed på en måde, der er ansvarspådragende eller udgør misbrug, kan føre til et fuldstændigt forbud mod udøvelsen af denne eneret i forhold til en del af de omfattede varer, eller således at anvendelsen af bestemmelsen alene kan indebære, at den ansvarspådragende udøvelse af eneretten eller misbruget heraf sanktioneres på anden måde? 2) a) Skal artikel 5, stk. 1, og artikel 8, stk. 1, i [direktiv 89/104] fortolkes således, at den nationale ret i de situationer, hvor indehaveren af et registreret varemærke bringer sin forpligtelse over for tredjemand til ikke at gøre brug af dette varemærke for visse varer til ophør med henblik på selv at genoptage brugen af varemærket, ikke desto mindre fuldstændigt kan forbyde genoptagelsen af brugen af dette varemærke med den begrundelse, at genoptagelsen vil udgøre illoyal konkurrenceadfærd, fordi indehaveren vil drage fordel af den af tredjemand foretagne markedsføring vedrørende varemærket, og der vil bestå en mulig risiko for forveksling i kundekredsens bevidsthed, eller skal bestemmelserne fortolkes således, at den nationale ret skal vedtage en anden sanktion, der ikke fuldstændigt forhindrer, at indehaveren kan genoptage brugen af varemærket? b) Skal de nævnte bestemmelser fortolkes således, at det er berettiget fuldstændigt at forbyde indehaveren at bruge varemærket, såfremt tredjemand i en længere årrække har foretaget investeringer med henblik på at styrke offentlighedens kendskab til de varer, for hvilke han har opnået indehaverens samtykke til at bruge varemærket?«
(33)

For at opnå den fornødne smidighed til, at der kan tages hensyn til særlige situationer, bør medlemsstaterne have mulighed for at fastlægge en vis balance mellem individuelle betalingsrettigheder og regionale eller nationale gennemsnit og mellem eksisterende betalinger og enkeltbetalingen […] For at tage hensyn til en medlemsstats særlige landbrugsmæssige forhold er det endvidere hensigtsmæssigt at fastsætte, at en medlemsstat kan anmode om en overgangsordning til gennemførelse af enkeltbetalingsordningen, samtidig med at de budgetlofter, der er fastsat for enkeltbetalingsordningen, fortsat overholdes. I tilfælde af alvorlig konkurrencefordrejning i overgangsperioden og for at sikre overholdelse af Fællesskabets internationale forpligtelser er det hensigtsmæssigt, at Kommissionen kan træffe de nødvendige foranstaltninger til at imødegå sådanne situationer.«
64

Rådet har i øvrigt gjort gældende, at Parlamentets formand ved at vedtage den anfægtede retsakt har undladt at opfylde den pligt til loyalt samarbejde, som skal regulere forholdet mellem institutionerne. Rådet kritiserer navnlig Parlamentets formand for ikke at have deltaget i dets tiltag med henblik på at finde en løsning i overensstemmelse med traktaterne, der kan accepteres af dem begge, og som både respekterer institutionernes beføjelser og Parlamentets formands prærogativer. Rådet kritiserer endvidere Parlamentets formand for ikke at have underrettet Rådets formand på dagen for afstemningen om budgettet på plenarmødet, nemlig den 15. december 2010, hvor denne var til stede ved afstemningen, om ordlyden af hans skrivelse af 14. december 2010.