Forslag til afgørelse fra generaladvokat Elmer fremsat den 24. juni 1997. - Forbundsrepublikken Tyskland mod Rådet for Den Europæiske Union. - Rammeaftale om bananer - GATT 1994 - Retsakt om indgåelse. - Sag C-122/95.



Samling af Afgørelser 1998 side I-00973



Generaladvokatens forslag til afgørelse

1 Ved staevning indleveret til Domstolen den 10. april 1995 har Forbundsrepublikken Tyskland, stoettet af Kongeriget Belgien, anlagt sag mod Raadet med paastand om annullation af artikel 1, stk. 1, foerste led, i Raadets afgoerelse 94/800/EF af 22. december 1994 om indgaaelse paa Det Europaeiske Faellesskabs vegne af de aftaler, der er resultatet af de multilaterale forhandlinger i Uruguay-rundens regi (1986-1994), for saa vidt angaar de omraader, der henhoerer under Faellesskabets kompetence (herefter »raadsafgoerelsen«) (1), sammenholdt med punkt 1 i Marrakech-protokollen i Bilag IA til WTO-overenskomsten, i det omfang Raadet derved godkender rammeaftalen om bananer med Costa Rica, Columbia, Nicaragua og Venezuela (herefter »rammeaftalen om bananer«). Forbundsrepublikken Tyskland har endvidere nedlagt paastand om, at Raadet paalaegges at betale sagens omkostninger.

2 Raadet har, stoettet af Kongeriget Spanien, Den Franske Republik og Kommissionen, nedlagt paastand principalt om sagens afvisning, subsidiaert om frifindelse. Raadet har endvidere nedlagt paastand om, at Forbundsrepublikken Tyskland betaler sagens omkostninger.

Sagsfremstilling og relevante retsregler

3 Ved Raadets forordning (EOEF) nr. 404/93 af 13. februar 1993 om den faelles markedsordning for bananer (2) (herefter »grundforordningen«) blev der indfoert en faelles markedsordning for bananer til afloesning for de forskellige ordninger i medlemsstaterne. Disse ordninger kan opdeles i to grupper. I den ene gruppe, der bl.a. omfattede Frankrig, Spanien og Det Forenede Kongerige, havde egenproduktion og AVS-produktion (3) en fortrinsstilling. I den anden gruppe, der blandt andet omfattede Tyskland, Belgien og Nederlandene, kunne import af latinamerikanske bananer ske uden nogen maengdemaessig begraensning (4).

4 Grundforordningen indeholder i praeamblen blandt andet foelgende betragtninger:

»Samtidig med at Faellesskabet overholder faellesskabspraeferencen samt sine forskellige internationale forpligtelser, boer den faelles markedsordning skabe mulighed for, at de bananer, der er produceret i Faellesskabet og i AVS-staterne, som er de traditionelle leverandoerer, kan afsaettes paa EF-markedet til priser, der er rimelige for baade producenter og forbrugere, dog uden at indfoerslen af bananer med oprindelse i andre tredjelande derved skades, og paa en saadan maade, at der sikres producenterne tilstraekkelige indkomster (tredje betragtning);

for at muliggoere en tilfredsstillende afsaetning af de bananer, der hoestes i Faellesskabet, samt af produkter med oprindelse i AVS-staterne inden for rammerne af aftalerne under Lomé-konventionen, saa vidt muligt under opretholdelse af de traditionelle handelsstroemme, boer der hvert aar aabnes et toldkontingent; inden for dette kontingent opkraeves der for importen af bananer fra tredjelande en toldafgift paa 100 ECU pr. ton, hvilket svarer til den toldafgift i den faelles toldtarif, der opkraeves for oejeblikket, hvorimod den ikke-traditionelle indfoersel af bananer fra AVS-staterne er omfattet af en nultold i overensstemmelse med ovennaevnte aftaler ... (tiende betragtning);

indfoersel uden for toldkontingentet skal vaere belagt med en afgift, der er tilstraekkelig hoej til, at afsaetningen kan foregaa under vilkaar, der er acceptable for EF-produktionen og for de traditionelle AVS-maengder (5)« (ellevte betragtning).

5 Afsnit III i grundforordningen indeholder bestemmelser om en udligningsstoette til fordel for faellesskabsproduktionen. Efter artikel 12, stk. 2, kan der hoejst ydes udligningsstoette til markedsfoering af 854 000 tons (nettovaegt) EF-bananer. Udligningsstoetten beregnes paa grundlag af forskellen mellem en fast referenceindtaegt og den faktiske gennemsnitlige produktionsindtaegt i det paagaeldende aar.

6 Grundforordningens afsnit IV indeholder ordningen for samhandelen med tredjelande. I artikel 15 defineres »traditionelle AVS-bananer« under henvisning til de maengder opdelt paa bestemte AVS-lande, der er fastsat i bilaget til grundforordningen. Det fremgaar heraf, at den samlede maengde traditionelle AVS-bananer udgoer 857 700 tons. »Ikke-traditionelle AVS-bananer« er herefter indfoersler fra et AVS-land ud over de maengder, der er fastsat i bilaget for det paagaeldende land, eller fra AVS-lande, der ikke er omfattet af bilaget. »Tredjelandsbananer« defineres som indfoersler fra andre tredjelande end AVS-stater, hvilket i praksis vil sige de latinamerikanske producentlande.

7 Grundforordningens artikler 18, stk. 1, og 19 har foelgende ordlyd:

»Artikel 18

1. Der aabnes hvert aar et toldkontingent paa 2 mio. tons nettovaegt for indfoersel af tredjelandsbananer og ikke-traditionelle AVS-bananer.

Inden for rammerne af dette toldkontingent opkraeves der en told paa 100 ECU pr. ton for indfoersel af bananer fra tredjelande, hvorimod ikke-traditionel indfoersel af AVS-bananer paalaegges nultold.

...

Artikel 19

1. Toldkontingentet aabnes fra den 1. juli 1993 med foelgende procentsatser:

a) 66,5% til erhvervsdrivende, der har markedsfoert tredjelandsbananer og/eller ikke-traditionelle AVS-bananer [herefter 'tredjelandsimportoerer']

b) 30% til erhvervsdrivende, der har markedsfoert EF-bananer og/eller traditionelle AVS-bananer [herefter 'EF- og AVS-importoerer']

c) 3,5% til erhvervsdrivende, der er etableret i Faellesskabet, og som siden 1992 er begyndt at markedsfoere andre bananer end EF- og/eller traditionelle AVS-bananer [herefter 'nye erhvervsdrivende'].

...«

8 De bananproducerende lande Columbia, Costa Rica, Guatemala, Nicaragua og Venezuela fandt, at deres muligheder for at afsaette bananer i Faellesskabet var blevet vaesentligt forringet ved grundforordningen. De anmodede derfor den 19. februar 1993 Faellesskabet om at indlede droeftelser efter bestemmelsen i artikel XXIII, stk. 1, i General Agreement on Tariffs and Trade (herefter »GATT«). Efter denne bestemmelse kan en kontraherende part, der mener, at en rettighed er blevet ophaevet eller begraenset, indlede droeftelser med henblik paa at opnaa kompensation i anledning heraf.

9 Den 3. juni 1993 anbefalede Kommissionen Raadet at give Kommissionen bemyndigelse til at indlede forhandlinger om bananspoergsmaalet efter bestemmelsen i GATT artikel XXVIII, hvorefter en kontraherende part har adgang til at indlede forhandling om aendring af tidligere forpligtelser (6).

10 Den 29. september 1993 foreslog Udvalget af Medlemsstaternes Faste Repraesentanter (herefter »Coreper«) Raadet at godkende et mandat i overensstemmelse hermed. Raadet traf efter det oplyste afgoerelse i overensstemmelse med Corepers indstilling den 18. og 19. oktober 1993.

11 Den 28. og 29. marts 1994 naaede Kommissionen til enighed med Columbia, Costa Rica, Nicaragua og Venezuela om fire separate, enslydende udkast til aftaler vedroerende Faellesskabets importordning for bananer. Til hvert af disse dokumenter er som bilag 1 vedhaeftet et dokument betegnet »Rammeaftale om bananer«.

I hvert af de underskrevne dokumenter, der baerer overskriften »Forhandlingsresultat som tiltraadt af parterne«, anfoeres foelgende:

»Vedlagte forslag til aftale om bananer er et tilfredsstillende resultat af forhandlingerne om bananer inden for rammerne af Uruguay-runden.

Aftalen er ogsaa resultatet af raadslagningerne og forhandlingerne om bananer i henhold til artikel XXVIII mellem EF og ovennaevnte lande.

Desuden er aftalen udtryk for en bilaeggelse af de meningsforskelle om bananer, som er omhandlet i en GATT-panelrapport. Det er derfor blevet aftalt, at Columbia, Costa Rica, Nicaragua, Venezuela og EF undlader at soege panelrapporten vedtaget (7).

Columbia, Costa Rica, Nicaragua og Venezuela er enige om ikke at indlede GATT-tvistbilaeggelsesproceduren til proevelse af indfoerselsordningen for bananer til EF, saa laenge vedlagte aftale er i kraft.«

I pkt. 1 i bilaget (rammeaftalen om bananer) fastsaettes det samlede toldkontingent for 1994 til 2 100 000 tons, og for 1995 og de foelgende aar til 2 200 000 tons, idet det anfoeres, at denne maengde vil kunne forhoejes som foelge af udvidelsen af Faellesskabet (8).

Dette samlede toldkontingent opdeles dernaest i pkt. 2 i specifikke kvoter fordelt mellem Costa Rica (23,4% af kontingentet), Colombia (21,0%), Nicaragua (3%) og Venezuela (2%), mens de resterende bananproducerende tredjelande er tildelt en kvoteandel paa 46,32% i 1994 og paa 46,51% i 1995. Endelig tildeles Den Dominikanske Republik og andre AVS-stater en fast kvote paa 90 000 tons ikke-traditionelle AVS-bananer, der udgoer den resterende del af toldkontingentet.

Rammeaftalens pkt. 6 har foelgende ordlyd:

»Forvaltningen af kvoterne ... skal fortsat finde sted som fastsat i grundforordningen. Dog kan leverandoerlande med landekvoter udstede saerlige eksportlicenser for op til 70% af deres kvote, som igen er en betingelse for, at Faellesskabet kan udstede licenser til erhvervsdrivende i 'Kategori A' og 'Kategori C' til import af bananer fra de naevnte lande.

Bemyndigelsen til at udstede de saerlige eksportlicenser gives af Kommissionen for at goere det muligt at forbedre regelmaessige og stabile handelsforbindelser mellem producenter og importoerer og paa den betingelse, at der udstedes importlicenser uden forskelsbehandling mellem de erhvervsdrivende.«

I pkt. 7 er toldsatsen for kontingentet fastsat til 75 ECU.

Det fremgaar endvidere af aftalens pkt. 10, at »aftalen indfoejes i Faellesskabets 'Liste' for forhandlingerne inden for Uruguay-runden«.

Endelig fremgaar det af pkt. 11, at aftalen er udtryk for en bilaeggelse af meningsforskelle vedroerende Faellesskabets bananordning, og at aftalens parter undlader at soege GATT-panelrapporten herom vedtaget.

12 Den 15. april 1994 underskrev Raadets formand og kommissaer Sir Leon Brittan paa Faellesskabets vegne slutakterne til Uruguay-runden, ligesom medlemsstaterne underskrev disse for saa vidt angik de dele, der henhoerte under deres egne nationale befoejelser. Slutakterne indeholder en sammenfatning af resultaterne af Uruguay-rundens handelsforhandlinger og herunder navnlig overenskomsten om oprettelse af Verdenshandelsorganisationen WTO (herefter »WTO-overenskomsten«) (9).

13 Af WTO-overenskomstens artikel II, stk. 2, fremgaar, at de aftaler og dermed forbundne retsinstrumenter, der er omfattet af bilag 1, 2, og 3 (de multilaterale handelsaftaler), udgoer integrerede dele af overenskomsten og er bindende for alle medlemmer. Bilag IA til WTO-overenskomsten omfatter Multilaterale Aftaler om Handel med Varer. Heri indgaar en Almindelig Overenskomst om Told og Udenrigshandel 1994, der er betegnet »GATT 1994«.

14 Til GATT 1994 er knyttet en protokol benaevnt »Marrakech-Protokollen«. Som bilag til denne protokol er for hvert medlem optaget en liste, der fastsaetter det enkelte medlems indroemmelser og forpligtelser. Den liste, der gaelder for Faellesskabet, har betegnelsen »Liste LXXX«. Liste LXXX fastsaetter i kolonne 3 og 4 i rubrikken »Friske bananer, bortset fra pisang«, kontingentets stoerrelse (2 200 000 ton) og den toldsats, der skal finde anvendelse inden for kontingentet (75 ECU/ton). »Liste LXXX« omfatter endvidere en kolonne 7 med overskriften »Andre vilkaar og betingelser«. I denne kolonne staar der for saa vidt angaar bananer »som angivet i bilaget«. Dette bilag indeholder rammeaftalen om bananer gengivet i sin helhed.

15 Den 26. oktober 1994 indgav Forbundsrepublikken Tyskland begaering til Domstolen om en udtalelse efter traktatens artikel 228, stk. 6, om foreneligheden af rammeaftalen om bananer med traktaten og grundlaeggende faellesskabsretlige principper.

16 Ved Raadets forordning (EF) nr. 3290/94 af 22. december 1994 om de tilpasninger og overgangsforanstaltninger, der er noedvendige i landbrugssektoren for gennemfoerelsen af de aftaler, som er indgaaet under de multilaterale handelsforhandlinger i Uruguay-rundens regi (10), blev grundforordningens artikel 18, stk. 1, aendret saaledes, at toldkontingentet blev forhoejet med 200 000 tons til 2 200 000 tons og importafgiften paa tredjelandsbananer reduceret med 25 ECU til 75 ECU pr. ton. Endvidere blev der i forordningens artikel 20, der giver Kommissionen hjemmel til at fastsaette gennemfoerelsesforanstaltninger, indsat en hjemmel for Kommissionen til at vedtage foranstaltninger, der sikrer opfyldelsen af de forpligtelser, der foelger af de aftaler, som Faellesskabet har indgaaet i overensstemmelse med traktatens artikel 228.

17 Ved raadsafgoerelsen af 22. december 1994, der blev vedtaget enstemmigt, og uden at Forbundsrepublikken Tyskland afventede Domstolens udtalelse i anledning af Forbundsrepublikkens begaering af 26. oktober 1994, godkendte Raadet de aftaler, der var resultatet af forhandlingerne i Uruguay-rundens regi.

Raadsafgoerelsens artikel 1 lyder saaledes:

»Artikel 1

1. Foelgende multilaterale aftaler og retsakter godkendes herved paa Det Europaeiske Faellesskabs vegne, for saa vidt angaar den del, der hoerer under Faellesskabets kompetence:

- [WTO-overenskomsten] samt de aftaler, som er indeholdt i bilag 1, 2 og 3 til denne overenskomst

...

2. Teksterne til de aftaler og retsakter, der er omhandlet i denne artikel, er knyttet som bilag til denne afgoerelse.

3. Formanden for Raadet bemyndiges til at udpege den person, der er befoejet til at opfylde formaliteterne i henhold til artikel XIV i [WTO-overenskomsten] med bindende virkning for Det Europaeiske Faellesskab, for saa vidt angaar den del af denne overenskomst, som hoerer under Faellesskabets kompetence.«

18 Raadsafgoerelsen er offentliggjort i De Europaeiske Faellesskabers Tidende den 23. december 1994 under rubrikken II Retsakter hvis offentliggoerelse ikke er obligatorisk, idet det dog er oplyst, at det relevante nummer foerst var til raadighed den 13. februar 1995. Som bilag til raadsafgoerelsen er knyttet WTO-overenskomsten og dennes bilag 1-3, herunder som bilag IA GATT 1994 og Marrakech-protokollen hertil. Efter gengivelsen af Marrakech-protokollen anfoeres i den tekst, som findes offentliggjort i De Europaeiske Faellesskabers Tidende, foelgende: »[Deltagernes godkendte lister knyttes som bilag til Marrakech-protokollen i traktatkopien af WTO-overenskomsten]« (11).

19 Den 10. april 1995 har Forbundsrepublikken Tyskland som naevnt anlagt denne sag mod Raadet med paastand om annullation af artikel 1, stk. 1, foerste led, i raadsafgoerelsen, sammenholdt med punkt 1 i Marrakech-protokollen i bilag IA til WTO-overenskomsten, i det omfang Raadet derved godkender rammeaftalen om bananer.

20 Den 13. december 1995 afviste Domstolen (12) den begaering, som Forbundsrepublikken Tyskland den 26. oktober 1994 havde indgivet efter traktatens artikel 228, stk. 6, om en udtalelse om foreneligheden af rammeaftalen om bananer med traktaten og grundlaeggende faellesskabsretlige principper, under henvisning til, at formaalet med udtalelsesproceduren er at opnaa en forudgaaende udtalelse, og at begaeringen derfor ikke laengere havde nogen genstand, naar den paagaeldende internationale aftale var blevet indgaaet.

Formaliteten

21 Raadet har paastaaet sagen afvist og har til stoette herfor anfoert en raekke anbringender vedroerende sagsanlaeggets rettidighed og betydningen af, at rammeaftalen er godkendt af Faellesskabet og en del af den samlede WTO-overenskomst. Disse anbringender behandles enkeltvis i det foelgende. Raadet har endvidere paastaaet afvisning af et saerligt anbringende vedroerende proceduren i forbindelse med indgaaelsen af rammeaftalen, som er gjort gaeldende af den belgiske regering. Denne afvisningspaastand behandles afslutningsvis.

Fristen for sagsanlaeg i traktatens artikel 173, stk. 5

22 Raadet har med stoette af den spanske regering, den franske regering og Kommissionen gjort gaeldende, at sagen er anlagt efter udloebet af den frist paa to maaneder, som er fastsat i traktatens artikel 173, stk. 5. Denne frist boer regnes fra den 22. december 1994, hvor Tyskland gennem sin repraesentant i Raadet fik kendskab til raadsafgoerelsen.

23 Den tyske regering har gjort gaeldende, at sagen er rettidigt anlagt. Der er tale om en retsakt, der er offentliggjort, og det foelger da udtrykkeligt af traktatens artikel 173, stk. 5, at fristen paa 2 maaneder loeber fra offentliggoerelsen, hvilket tidspunkt efter Domstolens praksis maa regnes fra den dag, hvor det relevante nummer af De Europaeiske Faellesskabers Tidende var til raadighed.

24 Traktatens artikel 173, stk. 5, har foelgende ordlyd:

»De i denne artikel omhandlede klager skal indgives inden to maaneder, efter at retsakten, alt efter sin art, er offentliggjort eller meddelt klageren, eller, i mangel heraf, senest to maaneder efter, at klageren har faaet kendskab til den.«

25 Den raadsafgoerelse (13), som paastaas annulleret, er offentliggjort den 23. december 1994 tillige med de heri omtalte bilag, herunder Marrakech-protokollen. At den liste, der for Faellesskabets vedkommende er knyttet til Marrakech-protokollen, ikke er gengivet i De Europaeiske Faellesskabers Tidende, idet der i en parentes er henvist til traktatkopien af WTO-overenskomsten, kan naeppe goere nogen forskel i denne henseende. Det er raadsafgoerelsen som saadan, der anfaegtes, og den er jo offentliggjort, uanset om et underbilag til et bilag hertil ikke er gengivet i den offentliggjorte tekst.

26 Efter det oplyste var det paagaeldende nummer af De Europaeiske Faellesskabers Tidende ikke til raadighed foer den 13. februar 1995. Det foelger af Domstolens praksis, at det i saadanne tilfaelde er datoen for den faktiske offentliggoerelse, der skal laegges til grund (14).

27 Forbundsrepublikken har anlagt sagen den 10. april 1995, dvs. inden to maaneder efter den faktiske offentliggoerelse, hvorfor betingelsen i traktatens artikel 173, stk. 5, umiddelbart synes at vaere opfyldt.

28 Det maa imidlertid undersoeges, om en naermere fortolkning af denne bestemmelses ordlyd og formaal kan foere til, at bestemmelsen fortolkes indskraenkende, saaledes at fristen ikke skal regnes fra offentliggoerelsen i tilfaelde, hvor offentliggoerelsen ikke er obligatorisk.

29 Traktatens artikel 173, stk. 5, naevner fristen som 2 maaneder »efter at retsakten, alt efter sin art, er offentliggjort eller meddelt klageren«.

30 Udtrykket »alt efter sin art« maa forstaas som henvisende til, at visse retsakter offentliggoeres, mens andre meddeles den adressat, som de er rettet til. Kendskabstidspunktet faar efter artikel 173, stk. 5, kun betydning, naar retsakten hverken er offentliggjort eller meddelt den, der indgiver klage.

31 Det kunne ganske vist anfoeres, at udtrykket »alt efter sin art« henviser til bestemmelsen i artikel 191, der indeholder regler om, hvilke retsakter der skal offentliggoeres i De Europaeiske Faellesskabers Tidende, og hvilke retsakter der skal meddeles dem, som de er rettet til. Hvis dette havde vaeret meningen, ville det dog have vaeret naerliggende at angive en saadan sammenhaeng mellem bestemmelserne noget tydeligere end sket, f.eks. ved at indsaette en henvisning i artikel 173, stk. 5, til artikel 191. Som bestemmelsen staar nu, henviser artikel 173, stk. 5, blot til, at visse retsakter efter deres art paa tidspunktet for fristen »er offentliggjort«, mens andre hverken »er offentliggjort eller meddelt klageren«.

32 Det enkleste er saaledes at tage artikel 173, stk. 5, paa ordet og regne 2-maanedersfristen fra offentliggoerelsen, naar en saadan faktisk har fundet sted. En fristbestemmelse, der er afgoerende for medlemsstaternes og borgernes muligheder for at indgive klage til Domstolen over Faellesskabets retsakter, boer vaere saa klar som muligt. Det kan ikke vaere meningen, at borgerne skal anstille undersoegelser over, om en sket offentliggoerelse er obligatorisk, eller dette ikke er tilfaeldet. Enkelhed og klarhed er noedvendig, isaer naar det drejer sig om medlemsstaternes og borgernes adgang til retsbeskyttelse.

33 Soegsmaalsfristen i artikel 173, stk. 5, har to formaal. Dels skal klageren sikres en vis rimelig frist til at vurdere, om der er grundlag for at anfaegte retsakten og til i givet fald at udarbejde staevningen. Dels skal det sikres, at en retsakt ikke kan goeres til genstand for annullationssoegsmaal efter udloebet af en vis frist. Domstolen har i denne forbindelse udtalt, at kun en streng overholdelse af fristen i artikel 173, stk. 5, er i overensstemmelse med retssikkerheden og noedvendigheden af at undgaa enhver forskelsbehandling eller vilkaarlighed i retsplejen (15).

34 En fortolkning, hvorefter fristen regnes fra offentliggoerelsen i De Europaeiske Faellesskabers Tidende, uanset om denne er pligtmaessig, eller dette ikke er tilfaeldet, sikrer efter min opfattelse disse retssikkerhedsmaessige hensyn. Baade kravet om, at sagsoegeren sikres en rimelig frist til at varetage sine interesser, og kravet om, at borgerne, institutionerne og medlemsstaterne efter udloebet af en vis frist skal kunne indrette sig i tillid til, at retsakten staar ved magt, tilsiger, at den regel, der anvendes ved fastsaettelsen af det tidspunkt, fra hvilket fristen begynder at loebe, er klar og utvetydig, saaledes at borgerne, institutionerne og medlemsstaterne véd, praecis fra hvilket tidspunkt fristen skal regnes, og dermed hvornaar den udloeber. At regne fristen fra retsaktens offentliggoerelse sikrer denne klarhed.

35 Saafremt man anlagde en indskraenkende fortolkning af artikel 173, stk. 5, saaledes at soegsmaalsfristen i tilfaelde med ikke-pligtmaessige offentliggoerelser skulle regnes fra det tidspunkt, hvor retsakten er kommet til sagsoegerens kundskab, ville man ikke opnaa den noedvendige klarhed og praecision, idet fastlaeggelsen af kundskabstidspunktet ofte vil forudsaette en konkret bevismaessig vurdering. Kundskabstidspunktet boer derfor, i overensstemmelse med ordlyden af artikel 173, stk. 5, kun anvendes ved fristberegning i tilfaelde, hvor retsakten rent faktisk ikke er offentliggjort eller meddelt klageren.

36 At Forbundsrepublikken Tyskland allerede fra tidspunktet for vedtagelsen af raadsafgoerelsen har haft kendskab til raadsafgoerelsen, kan ikke bevirke nogen forskel. Det svarer fuldstaendig til en medlemsstats situation, naar den vil klage over f.eks. en forordning vedtaget af Raadet, hvor fristen i alle tilfaelde uanset denne viden skal regnes fra offentliggoerelsen.

37 Det er paa denne baggrund min opfattelse, at sagen ikke er anlagt for sent.

Betydningen af, at rammeaftalen har faaet retsvirkninger

38 Raadet har gjort gaeldende, at en afgoerelse, hvorved Faellesskabet tilslutter sig en international aftale, ikke kan anfaegtes ved et annullationssoegsmaal, idet aftalen er blevet bindende i forhold til de kontraherende tredjelande. Tyskland kunne blot have stemt imod vedtagelsen af raadsafgoerelsen, der kraevede enstemmighed.

39 Den tyske regering har heroverfor gjort gaeldende, at det ville vaere i strid med traktatens system, saafremt det ikke var muligt at anfaegte en retsakt, der gennemfoerer en indgaaet international aftale. Den belgiske regering har i den forbindelse tilfoejet, at en tilsidesaettelse af rammeaftalen blot vil have til foelge, at Faellesskabet og de kontraherende latinamerikanske lande inden for rammerne af GATT maa indlede forhandling om en ny aftale eller om en anden form for kompensation.

40 I udtalelse 3/94 af 13. december 1995 fastslog Domstolen som naevnt, at Forbundsrepublikken Tysklands begaering om en udtalelse efter traktatens artikel 228, stk. 6, om rammeaftalens forenelighed med traktaten ikke laengere havde nogen genstand, efter at rammeaftalen var blevet en integrerende del af de aftaler, som var resultatet af forhandlingerne i Uruguay-rundens regi, og som var godkendt af Faellesskabet. Der var derfor ikke laengere tale om en paataenkt aftale som forudsat i artikel 228, stk. 6.

41 Domstolen udtalte i praemis 20, 21 og 22 i denne udtalelse foelgende:

»Det kan ikke med foeje haevdes, at denne fortolkning svaekker retsbeskyttelsen af den institution eller medlemsstat, som har begaeret en udtalelse paa et tidspunkt, hvor aftalen endnu ikke var indgaaet (praemis 20).

Proceduren i henhold til traktatens artikel 228, stk. 6, tilsigter nemlig som allerede fastslaaet foerst og fremmest at forhindre de vanskeligheder, som maatte skyldes, at Faellesskabets bindende internationale aftaler er uforenelige med traktaten, og ikke at beskytte interesser eller rettigheder hos den medlemsstat eller institution, som har indgivet begaering om udtalelse (praemis 21).

Under alle omstaendigheder har den stat eller faellesskabsinstitution, der har begaeret en udtalelse, mulighed for at anlaegge annullationssoegsmaal mod Raadets afgoerelse om at indgaa aftalen samt mulighed for i forbindelse hermed at begaere foreloebige forholdsregler truffet« (praemis 22).

42 Det foelger heraf, at der efter traktatens system er adgang til at anlaegge annullationssoegsmaal mod den faellesskabsretsakt, hvorved Faellesskabet godkender en international aftale (16). I modsat fald ville institutionernes udoevelse af deres befoejelser paa det internationale omraade blive unddraget den domstolskontrol, som er foreskrevet i traktatens artikel 173 (17).

43 Det maa i givet fald afgoeres efter folkeretten, herunder Wienerkonventionen af 21. marts 1986 vedroerende retten til at indgaa traktater mellem stater og internationale organisationer eller mellem internationale organisationer indbyrdes, om en annullation af en intern retsakt, der godkender en international aftale, medfoerer, at Faellesskabet rent folkeretligt frigoeres for de internationale forpligtelser, der foelger af den paagaeldende aftale (18).

Betydningen af, at rammeaftalen er integreret i WTO-overenskomsten

44 Endelig har Raadet i forlaengelse af det i pkt. 38 naevnte anbringende gjort gaeldende, at annulationssoegsmaalet maa afvises, idet en annullation af rammeaftalen, der er en del af det samlede resultat af Uruguay-runden, vil kunne bringe balancen i dette samlede hele i fare. Raadet har til stoette herfor henvist til dom af 28. april 1988, forenede sager 31/86 og 35/86, LAISA (19), der omhandlede et annullationssoegsmaal mod en raekke bestemmelser i bilag I til akten vedroerende vilkaarene for Spaniens og Portugals tiltraedelse og tilpasningerne af traktaten.

45 Jeg skal hertil bemaerke, at Domstolen afviste annullationssoegsmaalet i LAISA-sagen under henvisning til manglende kompetence. Begrundelsen for denne kompetencemangel var, at der ikke var tale om en retsakt udstedt af Raadet, men derimod om primaerretlige regler, som ifoelge akten kun kunne suspenderes, aendres eller ophaeves efter de fremgangsmaader, der er fastsat i de oprindelige traktater.

46 Domstolens henvisning i denne doms praemis 15 til, at tiltraedelsesakten var resultatet af tiltraedelsesforhandlingerne, der udgjorde en helhed, boer efter min opfattelse ikke loesrives fra sin sammenhaeng og overfoeres paa andre situationer end dem, der var omhandlet i den konkrete sag. Det afgoerende i sagen var, at der ikke var tale om en sekundaer retsakt udstedt af Raadet, men derimod en primaerretlig retsakt, der ikke var omfattet af traktatens artikel 173, der i sagens natur ikke omfatter annullation af saadanne regler. Domstolen havde derfor ikke kompetence til at traeffe afgoerelse i sagen.

47 I den foreliggende sag er der tale om en sekundaer retsakt vedtaget af Raadet i form af en beslutning. En saadan retsakt er omfattet af traktatens artikel 173, der generelt giver Domstolen kompetence til at proeve lovligheden af retsakter vedtaget af Raadet.

48 Endvidere fremgaar det efter min opfattelse forudsaetningsvis af udtalelse 3/94, at institutionerne og medlemsstaterne har adgang til at anfaegte delelementer i en raadsafgoerelse, der genemfoerer en international aftale i dens helhed. Ellers ville der i en raekke tilfaelde ikke vaere megen realitet i den retsbeskyttelse, der foelger af den adgang til at anlaegge annullationssoegsmaal, som Domstolen udtrykkeligt anerkendte i praemis 22 i udtalelsen.

49 Ogsaa dette anbringende boer derfor efter min opfattelse forkastes.

Kongeriget Belgiens formalitetsindsigelse

50 Den belgiske regering har selvstaendigt gjort gaeldende, at Kommissionen uden Raadets samtykke har gjort rammeaftalen til en del af resultatet af Uruguay-runden, hvorfor rammeaftalen er behaeftet med en vaesentlig formel mangel, der dels medfoerer, at der boer vaere adgang til at anfaegte denne aftale uafhaengigt af det samlede resultat af Uruguay-runden, dels medfoerer, at rammeaftalen boer annulleres.

51 Raadet har heroverfor gjort gaeldende, at dette anbringende boer afvises, idet Kongeriget Belgien som intervenient ikke kan gaa ud over de rammer for sagen, som er fastlagt i staevningen. Endvidere har Raadets godkendelse af det samlede resultat af Uruguay-runden ratihaberet eventuelle proceduremangler.

52 Jeg skal fremhaeve, at paastande, der fremsaettes i en begaering om intervention, efter statuttens artikel 37, stk. 4, kun kan gaa ud paa at stoette en af parternes paastande. Selv om der som udgangspunkt ikke er noget til hinder for, at intervenientens paastande stoettes paa andre anbringender end dem, der er gjort gaeldende af den stoettede part (20), maa det dog vaere en forudsaetning, at disse anbringender ikke gaar ud over rammerne for den anlagte sag, saaledes som den er afgraenset i staevningen og svarskriftet (21). Dels maa det i overensstemmelse med almindelige procesretlige principper tilkomme parterne at afgraense sagen, saaledes at de ikke efterfoelgende kan blive belastet med at skulle behandle forhold, som de ikke selv har inddraget i sagen. Dels er det af hensyn til sagens oplysning og sagsbehandlingen uhensigtsmaessigt at tillade, at der inddrages forhold, der ikke har tilknytning til de spoergsmaal, der er rejst af parterne. Der kan herved henvises til, at parterne efter artikel 42, stk. 2, i procesreglementet ikke kan fremsaette nye anbringender under sagens behandling.

53 Den belgiske regerings anbringende stoettes efter min opfattelse paa omstaendigheder, der ikke er omfattet af den sag, der er anlagt af Forbundsrepublikken Tyskland. Det er derfor min opfattelse, at den belgiske regerings anbringende om vaesentlige formelle mangler i forbindelse med Kommissionens forhandling af rammeaftalen gaar ud over rammerne af den anlagte sag og boer afvises.

Realiteten

54 Den tyske regering har, stoettet af den belgiske regering, gjort gaeldende, at rammeaftalen om bananer strider mod en raekke grundlaeggende faellesskabsretlige principper, herunder retten til fri erhvervsudoevelse, ejendomsretten, beskyttelsen af den berettigede forventning, proportionalitetsprincippet og forbuddet mod forskelsbehandling.

55 Raadet har, stoettet af den spanske regering, den franske regering og Kommissionen, gjort gaeldende, at rammeaftalen paa alle punkter er forenelig med faellesskabsretten.

56 Jeg skal indledningsvis bemaerke, at Domstolen i sin dom i sag C-280/93, Tyskland mod Raadet (22) har fastslaaet, at grundforordningens ordning med et toldkontingent for tredjelands- og ikke-traditionelle AVS-bananer og en fordeling heraf med 70% til de importoerer, der traditionelt har markedsfoert tredjelandsbananer, og nye erhvervsdrivende og 30% til de erhvervsdrivende, som traditionelt har markedsfoert faellesskabs- og AVS-bananer, ikke strider mod de grundlaeggende faellesskabsretlige principper.

57 Rammeaftalen om bananer, som Raadet ved raadsafgoerelsen godkendte som en del af WTO-overenskomsten, aendrer grundforordningen paa fire punkter. Dels forhoejes toldkontingentet med 200 000 tons, og importtolden nedsaettes med 25 ECU til 75 ECU. Dels opdeles ca. halvdelen af kontingentet i saerlige landekvoter, og der indfoeres for denne del af kontingentet en ordning med eksportcertifikater, hvorefter eksportlandet har ret til at stille krav om, at tredjelandsimportoerer og nye erhvervsdrivende har saadanne certifikater, hvilket igen er en betingelse for, at disse erhvervsdrivende kan indfoere produkterne til Faellesskabet. Det er alene ordningen med landekvoter og med eksportcertifikater, der anfaegtes.

Ordningen med landekvoter

58 Den tyske regering har, stoettet af den belgiske regering, gjort gaeldende, at ordningen med saerlige landekvoter begraenser de erhvervsdrivendes mulighed for at importere fra andre lande og kan beroeve dem vaerdien af varemaerker, der er baseret paa oprindelseslandet.

59 Raadet har, stoettet af den spanske regering, den franske regering og Kommissionen, heroverfor anfoert, at Faellesskabet er berettiget til at tildele bestemte tredjelande saerlige fordele i form af eksportkvoter.

60 Jeg skal fremhaeve, at Domstolen i dom af 28. oktober 1982, sag 52/81, Faust mod Kommissionen (23), har fastslaaet, at der ikke i faellesskabsretten er noget almindeligt princip, som paalaegger Faellesskabet i dets forbindelser udadtil i enhver henseende at behandle forskellige tredjelande ens. Det fremgaar af samme dom, at det heller ikke er i strid med faellesskabsretten, at de erhvervsdrivende i Faellesskabet behandles indbyrdes forskelligt, naar denne forskelsbehandling er en automatisk foelge af forskelsbehandlingen af de tredjelande, som de erhvervsdrivende har forretningsforbindelser med.

61 Faellesskabsretten beskytter saaledes ikke de erhvervsdrivende mod eventuelle negative virkninger af Faellesskabets politiske forbindelser med tredjelande, der i oevrigt vanskeligt kan adskilles fra andre almindelige forretningsmaessige risici. Den modsatte antagelse ville da ogsaa kunne goere det saerdeles vanskeligt for Faellesskabet at traeffe handelspolitiske foranstaltninger.

62 I den foreliggende sag er de uheldige konsekvenser for de erhvervsdrivende, der maatte vaere forbundet med ordningen med landekvoter, netop en foelge af, at de bananproducerende tredjelande behandles forskelligt.

63 Det maa tillige tages i betragtning, at de tildelte kvoter efter det oplyste svarer til de omfattede producentlandes eksisterende markedsandel, og at rammeaftalen i pkt. 6 indeholder en bestemmelse, der har til formaal at sikre, at traditionelle handelsstroemme opretholdes, og at de enkelte erhvervsdrivende ikke diskrimineres. Det maa i den forbindelse paahvile Kommissionen loebende at sikre sig, at certifikatordningerne konkret administreres i overensstemmelse med de forudsaetninger, der er fastsat i rammeaftalen.

64 Det er paa denne baggrund min opfattelse, at der ikke er grundlag for at anfaegte rammeaftalens ordning med landekvoter.

Ordningen med eksportcertifikater

65 Den tyske regering har gjort gaeldende, at kravet om eksportcertifikater i forhold til tredjelandsimportoerer og nye erhvervsdrivende og fritagelsen herfor i forhold til EF- og AVS-importoerer udgoer en ubegrundet forskelsbehandling, der paafoerer tredjelandsimportoererne og de nye erhvervsdrivende en vaesentlig omkostning. De omkostninger, der er forbundet med erhvervelse af eksportcertifikater, udgoer i Columbia ca. 2,60 USD pr. karton (18 kg, svarende til 144 USD pr. ton), hvilket skal ses i forhold til en pris fob pr. karton paa 5-6 USD, svarende til 280-330 USD pr. ton.

66 Raadet har, stoettet af den spanske regering, den franske regering og Kommissionen, heroverfor gjort gaeldende, at ordningen med eksportcertifikater er noedvendig for at sikre opretholdelsen af balancen i hele markedsordningen og herunder en rimelig fordeling af kvoterne mellem store multinationale selskaber og smaa og mellemstore erhvervsdrivende. Det er i den forbindelse vaesentligt, at det efter rammeaftalens pkt. 6 tilkommer Kommissionen at autorisere udstedelsen af eksportcertifikater. Fritagelsen af EF- og AVS-importoererne for kravet om eksportcertifikater har ikke karakter af forskelsbehandling, idet der ikke er tale om sammenlignelige situationer. Under alle omstaendigheder er en eventuel forskelsbehandling objektivt begrundet. EF- og AVS-importoererne rammes af forhoejelsen af toldkontingentet og nedsaettelsen af importtolden paa tredjelandsbananer. Endvidere begraenses importen af ikke-traditionelle AVS-bananer inden for kontingentet til 90 000 tons. Eksportcertifikatordningen er derfor noedvendig for at sikre, at de forskellige grupper af erhvervsdrivendes konkurrenceevne er i balance. Man kan ikke anskue de erhvervsdrivendes byrder isoleret, men maa foretage en samlet vurdering af ordningens virkninger, idet de erhvervsdrivende bl.a. har mulighed for at overvaelte byrden paa forbrugerne, der saaledes i sidste ende kommer til at betale. Den omkostning paa ca. 2,60 USD pr. karton, som den tyske regering har anfoert, udgoer efter Raadets beregninger kun ca. 6,5% af den endelige detailpris.

67 I forlaengelse af det, som jeg har anfoert ovenfor vedroerende ordningen med bestemte landekvoter, kan jeg ikke se, hvilke regler eller grundlaeggende principper i faellesskabsretten der skulle vaere til hinder for, at der ved en aftale mellem Faellesskabet og visse tredjelande indfoeres en ordning med eksportcertifikater. Ogsaa i dette tilfaelde er der blot tale om en regulering af samhandelen med de tredjelande, der er omfattet af aftalen, og eksportcertifikaterne angaar jo navnlig vilkaarene for, at de paagaeldende tredjelande tillader udfoersel af varerne. En ordning med et toldkontingent og saerlige landekvoter goer det praktisk muligt for de producentlande, der er tildelt en kvote, at fordele »smerten« ved denne kvotering blandt dets egne erhvervsdrivende. At Faellesskabet paa sin side knytter ordningen sammen med sine indfoerselstilladelser, kan ikke medfoere nogen aendring heri, men sikrer tvaertimod, at Faellesskabet kan modvirke, at de paagaeldende tredjelande - i dette tilfaelde latinamerikanske bananproducerende lande - misbruger ordningen.

68 Rammeaftalen indeholder ikke en generel certifikatordning, men derimod en ordning, der differentierer mellem forskellige grupper af erhvervsdrivende i Faellesskabet. Saaledes skal tredjelandsimportoererne og de nye erhvervsdrivende vaere i besiddelse af et eksportcertifikat for at kunne importere fra de paagaeldende producentlande, mens EF- og AVS-importoererne er fritaget for dette krav. Det foelger af rammeaftalens pkt. 6, at producentlandene ikke kan stille krav om, at disse sidstnaevnte importoerer skal erhverve eksportcertifikater.

69 Da ordningen med eksportcertifikater ikke alene medfoerer administrativt besvaer, men tillige er forbundet med betaling af afgifter til de certifikatudstedende lande, paalaegges de produkter, som tredjelandsimportoererne og de nye erhvervsdrivende koeber i de paagaeldende producentlande, i realiteten en omkostningsbyrde, som ikke paalaegges de bananer, som EF- og AVS-importoererne importerer fra de samme lande. Rammeaftalen synes derfor umiddelbart at indebaere en forskelsbehandling mellem de paagaeldende erhvervsdrivende. Det afgoerende er imidlertid, om en saadan forskelsbehandling kan anses for objektivt begrundet som foelge af de saerlige forhold, der goer sig gaeldende paa markedet for bananer, saerlig de hensyn, der ligger til grund for grundforordningen.

70 Det fremgaar af betragtningerne til grundforordningen, at den faelles markedsordning har til formaal at sikre, at de bananer, der er produceret i Faellesskabet og i AVS-staterne, som er de traditionelle leverandoerer, kan afsaettes paa markedet til priser, der er rimelige for baade producenter og forbrugere. For at muliggoere dette aabnes der et toldkontingent, inden for hvilket tredjelandsbananerne paalaegges en importtold paa 100 ECU. Indfoersel uden for kontingentet paalaegges en importafgift paa 850 ECU pr. ton (750 ECU pr. ton for saa vidt angaar ikke-traditionelle AVS-bananer). Endelig tildeles EF- og AVS-importoererne en andel af kontingentet paa 30%.

71 I dommen i sag C-280/93, Tyskland mod Raadet (24), fastslog Domstolen, at denne ordning, herunder fordelingen af kontingentet, var objektivt begrundet. Dels medvirkede den til at integrere de hidtil adskilte nationale markeder, idet den foranlediger forhandlere af EF-bananer og traditionelle AVS-bananer til at forsyne sig med tredjelandsbananer og tilskynder importoerer af tredjelandsbananer til at markedsfoere faellesskabs- og AVS-bananer. Dels var det for at sikre afsaetningen af faellesskabsbananerne og de traditionelle AVS-bananer noedvendigt at sikre en vis balance mellem de beroerte erhvervsdrivendes konkurrenceevne, hvilket dels skete gennem importafgiften, dels ved at tildele EF- og AVS-importoererne 30% af toldkontingentet.

72 Rammeaftalen medfoerer en ikke uvaesentlig forhoejelse af toldkontingentet og en vaesentlig reduktion af den importtold, der er paalagt tredjelandsbananerne, hvilket alt andet lige forringer EF-bananernes og de traditionelle AVS-bananers konkurrenceevne. Forhoejelsen af toldkontingentet med 200 000 tons medfoerer en foroegelse af det samlede udbud, hvilket alt andet lige presser markedsprisen, hvilket igen navnlig er til ulempe for EF-bananerne og de traditionelle AVS-bananer, der som foelge af en raekke faktorer er de dyreste. Reduktionen af importtolden med 25 ECU pr. ton for den samlede kontingentmaengde reducerer endvidere i vaesentlig grad den prisudjaevning, som var et vaesentligt element i grundforordningen.

73 Den forringelse af EF-bananernes og de traditionelle AVS-bananers konkurrenceevne, der foelger af kontingentforhoejelsen og nedsaettelsen af importtolden, rammer primaert de erhvervsdrivende, der traditionelt har markedsfoert EF-bananer og traditionelle AVS-bananer. Disse erhvervsdrivende er noedt til fortrinsvis at basere deres virksomhed paa disse bananer, idet deres adgang til de mere konkurrencedygtige tredjelandsbananer efter grundforordningen er begraenset til 30% af det samlede kontingent.

74 Paa denne baggrund giver det efter min opfattelse god mening, at der gennemfoeres foranstaltninger, som har til formaal at opretholde den balance, som grundforordningen tilsigtede at skabe. Dette er af afgoerende betydning paa et marked som bananmarkedet, hvor der er en hoej grad af integration mellem produktion, transport og afsaetning. Grundforordningen tilskynder i afsnit II ligefrem til oprettelsen af producentorganisationer, der forestaar afsaetning og markedsfoering. Der er saaledes paa dette marked en naer forbindelse mellem producentleddet og import- og afsaetningsleddet. Opretholdelsen af de traditionelle afsaetningskanaler er derfor noedvendig for at sikre afsaetning af EF-produktionen og de traditionelle AVS-bananer.

75 Det maa herefter vurderes, om der efter de foreliggende oplysninger er grundlag for at antage, at den konkrete foranstaltning ikke er et egnet og forholdsmaessigt middel til at sikre den noedvendige balance mellem de erhvervsdrivende.

76 Det fremgaar af Domstolens praksis, at faellesskabslovgiver paa landbrugsomraadet har en vid skoensmargin, og at det kun er, saafremt foranstaltningen er aabenbart uhensigtsmaessig i forhold til det maal, som forfoelges, at den paagaeldende foranstaltning kan kendes ulovlig (25).

77 Umiddelbart forekommer det imidlertid velbegrundet at fritage de erhvervsdrivende, der traditionelt har markedsfoert EF- og traditionelle AVS-bananer, fra forpligtelsen til at erhverve eksportcertifikater, idet det som naevnt netop var disse erhvervsdrivende, der blev ramt af forhoejelsen af toldkontingentet og nedsaettelsen af importtolden. Det bemaerkes, at Kommissionen antagelig var noedsaget til at acceptere en ordning med landekvoter, hvorfor det ikke var muligt helt at undgaa et krav om eksportcertifikater. De faste kvoteandele skabte netop de noedvendige forudsaetninger for en saadan ordning.

78 Hvorvidt denne differentiering gaar videre end noedvendigt for at genskabe balancen mellem de erhvervsdrivende, beror paa en konkret og i hovedsagen oekonomisk vurdering af, hvorledes forhoejelsen af toldkontingentet og reduktionen af importtolden ville paavirke konkurrenceforholdene paa bananmarkedet. Forbundsrepublikken Tyskland har ikke - eksempelvis gennem fremlaeggelse af oekonomiske markedsanalyser - dokumenteret eller blot sandsynliggjort, at forhoejelsen af toldkontingentet og reduktionen af importtolden ikke foerte til en forrykkelse af EF- og AVS-importoerernes konkurrenceevne i forhold til den balance, som etableredes ved grundforordningen, eller at rammeaftalen medfoerte byrder for tredjelandsimportoererne, der gik ud over, hvad der var noedvendigt for at genskabe denne balance.

79 Det er paa denne baggrund min opfattelse, at Forbundsrepublikken Tyskland ikke i tilstraekkeligt omfang har godtgjort, at fritagelsen af EF- og AVS-importoererne fra kravet om eksportcertifikater gaar videre, end hvad der er noedvendigt for at sikre en balance mellem de forskellige erhvervsdrivendes konkurrenceevne. Ogsaa dette anbringende boer derfor forkastes.

Sagens omkostninger

80 Raadet har nedlagt paastand om, at Forbundsrepublikken Tyskland betaler sagens omkostninger.

81 Ifoelge procesreglementets artikel 69, stk. 2, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt paastand herom.

82 Jeg foreslaar Domstolen at paalaegge Forbundsrepublikken Tyskland at betale sagens omkostninger.

Forslag til afgoerelse

83 Paa baggrund af ovenstaaende foreslaar jeg Domstolen at afsige foelgende dom:

1) Raadet for Den Europaeiske Union frifindes.

2) Forbundsrepublikken Tyskland betaler sagens omkostninger.

3) Intervenienterne Kongeriget Belgien, Den Franske Republik, Kongeriget Spanien og Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber baerer deres egne omkostninger.

(1) - EFT L 336, s. 1.

(2) - EFT L 47, s. 1.

(3) - »AVS« er en forkortelse for de lande i Afrika, Vestindien og Stillehavet, med hvilke Faellesskabet har indgaaet Lomé-konventionen.

(4) - Jf. grundforordningens anden betragtning.

(5) - Tolden ved import uden for kontingentet udgoer efter grundforordningens artikel 18, stk. 2, 750 ECU pr. ton for ikke-traditionelle AVS-bananer og 850 ECU pr. ton for tredjelandsbananer.

(6) - Kommissionens dok. 7201/93, GATT 90, jf. Kommissionens dok. SEK(93) 866 endelig udg.

(7) - Den 18.2.1994 havde et panel af eksperter i deres panelrapport efter det oplyste udtalt, at grundforordningen var i strid med GATT. Rapporten blev imidlertid ikke vedtaget.

(8) - Det samlede toldkontingent blev i 1996 yderligere forhoejet til 2 553 000 tons for at daekke den oegede efterspoergsel, der skyldtes de nye medlemsstaters indtraeden i Den Europaeiske Union, jf. artikel 1 i Kommissionens forordning (EF) nr. 1559/96 af 30.7.1996 om foroegelse af det toldkontingent for indfoersel af bananer, der for 1996 er fastsat i artikel 18 i Raadets forordning (EOEF) nr. 404/93, EFT L 193, s. 12.

(9) - EFT L 336, s. 3 ff.

(10) - EFT L 349, s. 105.

(11) - Rammeaftalen indgaar som naevnt ovenfor i den liste, der gaelder for Faellesskabet.

(12) - Udtalelse 3/94, Sml. I, s. 4577.

(13) - (Kun relevant for den danske version). Betegnelsen »raadsafgoerelse«, der anvendes i den danske sprogversion, svarer ikke til den opregning af bindende retsakter, som er indeholdt i traktatens artikel 189, og som sondrer mellem forordninger, direktiver og beslutninger. De oevrige sprogversioner, som er til raadighed, anvender en betegnelse, der svarer til det danske ord beslutning, eksempelvis decision, décision, Beschluss og decisione. Raadsafgoerelsen foreligger endnu ikke paa finsk og svensk. Der er saaledes ingen tvivl om, at raadsafgoerelser er omfattet af kategorien »beslutninger« i traktatens artikel 189.

(14) - Jf. dom af 9.1.1990, sag C-337/88, SAFA, Sml. I, s. 1, praemis 12.

(15) - Jf. f.eks. dom af 5.2.1992, sag C-59/91, Frankrig mod Kommissionen, Sml. I, s. 525, praemis 8.

(16) - Jf. endvidere dom af 9.8.1994, sag C-327/91, Frankrig mod Kommissionen, Sml. I, s. 3641, praemis 15 og 16, og af 27.9.1988, sag 165/87, Kommissionen mod Raadet, Sml. s. 5545, samt Domstolens udtalelse 1/75 af 11.11.1975, Sml. s. 1355.

(17) - Jf. praemis 16 i den i note 16 naevnte dom af 9.8.1994.

(18) - Jf. praemis 25 i den i note 16 naevnte dom af 9.8.1994.

(19) - Sml. s. 2285.

(20) - Jf. f.eks. dom af 23.2.1961, sag 30/59, De gezamenlijke Steenkolenmijnen in Limburg mod Den Hoeje Myndighed, Sml. 1954-1964, s. 211, org. ref.: Rec. s. 3.

(21) - Der kan herved henvises til Rettens dom af 6.7.1995, forenede sager T-447/93, T-448/93 og T-449/93, AITEC mod Kommissionen, Sml. II, s. 1971, praemis 122.

(22) - Dom af 5.10.1994, Sml. I, s. 4973.

(23) - Sml. s. 3745, praemis 25. Sagen omhandlede beskyttelsesforanstaltninger, der foerte til en meget kraftig reduktion af importen af svampekonserves fra Taiwan.

(24) - Dom af 5.10.1994, Sml. I, s. 4973.

(25) - Jf. f.eks. dom af 13.11.1990, sag C-331/88, Fedesa m.fl., Sml. I, s. 4023, praemis 14.