4.

Tilbage bliver at undersøge søgsmålets anden påstand, som går ud på at idømme sagsøgte erstatning for tabet af den fortjeneste, som sagsøger er gået glip af som følge af, at han ikke kunne lade aftalen af 14. maj 1975 gennemføre på grund af indførelsen af forordning nr. 2033/75. I den forbindelse skal det undersøges, om Kommissionen har truffet en foranstaltning eller udvist en adfærd, som kan medføre, at Fællesskabet ifalder ansvar for skade, som sagsøger hævder at have lidt. Det er naturligvis de samme juridiske spørgsmål, der opstår her, som dem, der skulle have været drøftet i relation til den principale påstand, såfremt denne kunne være antaget til realitetsbehandling. Der er grund til at minde om, at de mundtlige forhandlinger vedrørende sagens realitet begrænsede sig til de indledende spørgsmål om, hvorvidt Kommissionen havde foretaget handlinger, som kunne pådrage Fællesskabet et ansvar for det af sagsøger påståede tab. Jeg skal derfor afholde mig fra at gå ind på emner, som er blevet behandlet af parterne fremfor alt under skriftvekslingen. Navnlig vil jeg undlade at undersøge, om det under alle omstændigheder ville have været muligt for sagsøger at foretage importen i henhold til forordning nr. 2033/75, eller eventuelt at afsætte varen i tredjeland, og jeg skal ikke beskæftige mig med, om det rumænske selskab ville have været i stand til at levere som fastsat i aftalen, når man tager hensyn til de forandringer, der indtraf på oksekødmarkedet i Rumænien. Jeg skal kort sagt se bort fra spørgsmålet vedrørende en eventuel årsagsforbindelse mellem Kommissionens adfærd og den eventuelle skade. Jeg har tidligere nævnt, at sagsøger påstår forordning nr. 2033/75 kendt ugyldig på grund af overtrædelse af princippet om den berettigede forventning og princippet om lige behandling af borgerne under henvisning til, at der ikke i forordningen er sikret mulighed for gennemførelse af de aftaler, som var indgået før 1. juni 1975. Sagsøger hævder i så henseende, at den lettelse af beskyttelsesforanstaltningerne i forordning nr. 2668/74, som blev indført i medfør af forordning nr. 1090/75, ikke gjorde det muligt for de pågældende at forudse den ny restriktion, som Kommissionen indførte med forordning nr. 2033/75 for en bestemt slags tilberedninger af oksekød, nemlig de krydrede tilberedninger, som falder ind under den tidligere nævnte toldposition. Heri skulle krænkelsen af de pågældendes forventning bestå. I tilfælde af lovændringer er Kommissionen, efter sagsøgers opfattelse, forpligtet til at udstede overgangsforanstaltninger til beskyttelse af den berettigede forventning, og et sådant princip kan kun fraviges, når den offentlige interesse gør det nødvendigt. I den foreliggende sag fandtes der ifølge sagsøger ingen overordnet interesse, som forpligtede Kommissionen til at gribe ind over for tidligere, definitivt indgåede aftaler og gøre gennemførelsen af disse faktisk umulig, i hvert fald delvis. Sagsøger citerer her § 2 i den tyske lov om udenrigshandel, som anerkender kravet om, at handelsrestriktioner ikke må have virkninger, der går videre end nødvendigt, for at undgå, at det tilstræbte mål bringes i alvorlig fare. Tages dette krav med i betragtning, er det også proportionalitetsprincippet, der står på spil. Det forekommer mig under alle omstændigheder hævet over enhver tvivl, også ifølge Domstolens praksis, at den omstændighed, at der er indgået en aftale, ikke giver parterne nogen retlig garanti for, at fællesskabsinstitutionerne uændret opretholder de på aftaletidspunktet gældende regler, og i tilfælde af lovændringer, der forværrer import- eller eksportbetingelserne for bestemte varer, fritager handlinger til gennemførelse af tidligere indgåede aftaler fra de nye regler. Kun hvis disse handlinger allerede har været genstand for en særlig tilladelse fra fællesskabsmyndighederne eller, efter bemyndigelse fra disse, fra de nationale myndigheder, kan den pågældende anses for at have krav på en eller anden form for garanti. Dette gælder navnlig, hvor nogen har stillet sikkerhed for en bestemt disposition og til gengæld har fået forudfastsat det beløb, der skal betales for samme disposition, såfremt den gennemføres under overholdelse af de forud fastsatte betingelser og frister. Når derimod den påtænkte import eller eksport ikke var genstand for nogen administrativ retsakt fra en fællesskabsinstitution eller en national myndighed, før den nye ordning trådte i kraft, kan den omstændighed, at der består visse retsforhold mellem borgere, ikke indskrænke fællesskabsmyndighedens frihed til at indføre nye regler, som også finder anvendelse på allerede indgåede aftaler, der endnu ikke er gennemført. Det ville naturligvis være til urimelig gene for fællesskabsmyndighederne og åbne mulighed for misbrug fra borgernes side, såfremt man til den omstændighed, at der består bestemte kontraktsforhold, som blev etableret, medens den tidligere ordning var i kraft, knyttede de samme garantier som dem, der kan anerkendes som et modstykke til de forpligtelser, der er pålagt virksomhederne. Selv om varigheden af visse lovregler, som er fordelagtige for visse kategorier af aftaler, faktisk skaber forventninger, kan disse under ingen omstændigheder have samme vægt som de situationer, der, som jeg tidligere har nævnt, er individuelt beskyttede som følge af retsakter fra Fællesskabet, hvorved der er givet tilladelse til dispositioner, som igen er sikret gennem deponering af en sikkerhedsstillelse. I den foreliggende sag bestemte forordning nr. 2033/75 endvidere, at den først skulle træde i kraft efter en periode, der var tilstrækkelig lang til, at de tidligere indgåede aftaler, under normale forhold, kunne gennemføres. Der er altså rigelig grund for mig til ikke at mene, at det generelle krav om beskyttelse af borgernes berettigede forventning er overtrådt. Sagsøger hævder, stadig under henvisning til princippet om beskyttelsen af den berettigede forventning, at perioden mellem offentliggørelsen og ikrafttrædelsen af forordning nr. 2033/75 var for kort, især under hensyn til omstændigheder som de foreliggende, hvor importen blev hindret af force majeure. Det er nødvendigt at forebygge den misforståelse, der kan opstå ved en forveksling af de eventuelle krav som følge af et generelt princip vedrørende force majeure (som jeg skal opholde mig ved et øjeblik) med spørgsmålet om beskyttelsen af borgernes berettigede forventning, i de tilfælde, hvor lovændringer har en negativ virkning på gennemførelsen af de løbende kontrakter. Dette sidste spørgsmål vedrører skæbnen for alle kontrakter, som endnu ikke er opfyldt, og skal derfor besvares på grundlag af de normale situationer. Her kan force majeure kun have betydning for de tilfælde, som virkelig er ramt heraf, og hvor der foreligger en eller flere ekstraordinære omstændigheder. For at vurdere, om de frister, som forordning nr. 2033/75 fastsætter for sin ikrafttræden, er tilstrækkelige til at beskytte den berettigede forventning hos parterne i endnu ikke opfyldte aftaler, kan man altså ikke inddrage elementer, som vedrører betydningen af ekstraordinære omstændigheder, der betegnes som force majeure, hvilket er et helt andet spørgsmål. Sagsøger har ikke i den foreliggende sag bestridt, at han havde været i stand til at foretage indførslerne til Tyskland af hele det vareparti, for hvilket han nu kræver erstatning, før ikrafttrædelsesdatoen for forordning nr. 2033/75, såfremt de usædvanlige begivenheder, som forsinkede sælgerens levering af varerne, ikke var indtruffet. Den egentlig årsag til den skade, som sagsøger beklager sig over, er altså ikke, at forordning nr. 2033/75 lader hengå for kort tid mellem offentliggørelsen og ikrafttrædelsen. Den egentlige årsag kan kun være, at Kommissionen ikke har tillagt de af sagsøger påberåbte force majeure-grunde betydning. Derved bortfalder også den anden ugyldighedsgrund, som firmaet IFG har påberåbt sig, nemlig at der foreligger en krænkelse af princippet om lige behandling. Denne overtrædelse siges at hidrøre fra den omstændighed, at perioden mellem offentliggørelsen og ikrafttrædelsen af forordning nr. 2033/75 gjorde det muligt for de erhvervsdrivende at indgå nye importaftaler vedrørende krydret oksekød, såfremt de fastsatte leveringen til mellem den 5. august og 1. september 1975, hvorved de frit kunne foretage import af varen, medens sagsøger, som havde indgået sin aftale før den 5. august, ikke havde mulighed for at importere alle varerne i henhold til kontrakten før den 1. september, når henses til den særlige situation, som hans sælger var kommet i. I virkeligheden viser et sådant argument blot, at det under normale forhold var muligt at gennemføre allerede indgåede aftaler inden for den pågældende periode eller ligefrem at indgå nye aftaler. At aftalen mellem IFG og det rumænske selskab fik en anden udgang skyldes ikke en ulige behandling, men ulige, ja helt ekstraordinære, faktiske omstændigheder, som er typiske for sådanne usædvanlige begivenheder, som betegnes som tilfælde af force majeure.