ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Domstolens dom (Anden Afdeling) af 26. maj 2016

National Exhibition Centre

(Sag C-130/15) ( 1 )

»Præjudiciel forelæggelse — det fælles merværdiafgiftssystem — sjette direktiv 77/388/EØF — fritagelse — artikel 13, punkt B, litra d), nr. 3 — transaktioner vedrørende betalinger og overførsler — begreb — køb af biletter til forestillinger og andre begivenheder — betaling med debet- eller kreditkort — såkaldte »ydelser vedrørende behandling af korttransaktioner««

1. Harmonisering af afgiftslovgivningerne — det fælles merværdiafgiftssystem — fritagelser i henhold til sjette direktiv — banktransaktioner omfattet af artikel 13, punkt B, litra d), nr. 3 — transaktioner vedrørende betalinger og overførsler som omhandlet i nævnte artikel — kriterier ved fastlæggelsen [Rådets direktiv 77/388, art. 13, punkt B, litra d), nr. 3)] (jf. præmis 35, 36 og 38)

2. Harmonisering af afgiftslovgivningerne — det fælles merværdiafgiftssystem — fritagelser i henhold til sjette direktiv — transaktioner vedrørende betalinger og overførsler omfattet af artikel 13, punkt B, litra d), nr. 3 — begreb — køb af billetter til forestillinger og andre begivenheder — betaling med debet- eller kreditkort — såkaldte »ydelser vedrørende behandling af korttransaktioner« — ikke omfattet [Rådets direktiv 77/388, art. 13, punkt B, litra d), nr. 3)] (jf. præmis 52 samt domskonkl.)

Konklusion

Artikel 13, punkt B, litra d), nr. 3), i Rådets sjette direktiv 77/388/EØF af 17. maj 1977 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter – Det fælles merværdiafgiftssystem: ensartet beregningsgrundlag skal fortolkes således, at den deri fastsatte fritagelse for merværdiafgift for transaktioner vedrørende betalinger og overførsler ikke finder anvendelse på såkaldte »ydelser vedrørende behandling af betalinger med debet- eller kreditkort«, som de i hovedsagen omhandlede, som foretages af en afgiftspligtig person, der er tjenesteyder, når en person via denne tjenesteyder køber en billet til en forestilling eller en anden begivenhed, som tjenesteyderen sælger i en anden enheds navn og for dennes regning, som personen betaler for med debet- eller kreditkort.

( 1 ) – EUT C 190 af 8.6.2015.
Sag C‑224/15 P

Rose Vision SL

mod

Europa-Kommissionen

»Appel — projekter finansieret af Den Europæiske Union på området for forskning — revisioner, der konstaterer uregelmæssigheder i gennemførelsen af visse projekter — Kommissionens afgørelser om suspension af betalingen af beløb, der skal betales i forbindelse med visse projekter — erstatningssøgsmål — afslag — begrundelse«

Sammendrag – Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 26. maj 2016

Appel – anbringender – utilstrækkelig eller selvmodsigende begrundelse – formaliteten – rækkevidden af begrundelsespligten – omfanget af Domstolens prøvelse af Rettens domme

(Art. 256 TEUF; statutten for Domstolen, art. 58, stk.. 1)

Den appellerede dom skal klart og utvetydigt angive de betragtninger, som Retten har lagt til grund, således at de berørte parter kan få kendskab til grundlaget for den trufne afgørelse, og således at Domstolen kan udøve sin prøvelsesret.

Denne begrundelsespligt indebærer imidlertid ikke, at Retten skal fremkomme med en udtømmende fremstilling og et for et behandle alle de argumenter, der er fremført af parterne i sagen. Rettens begrundelse kan således fremgå indirekte, forudsat at de berørte parter kan få kendskab til begrundelsen for, at Retten ikke har godtaget deres argumenter, og at Domstolen kan råde over de oplysninger, der er nødvendige for, at den kan udøve sin prøvelsesret.

Spørgsmålet om, hvorvidt begrundelsen for en dom afsagt af Retten er selvmodsigende eller utilstrækkelig, er et retsspørgsmål, der som sådan kan rejses under en appelsag.

(jf. præmis 24-26)
—

den omstændighed, at et køretøj kan anvendes af personer, som ikke er handicappede, er uden relevans for tariferingen i position 8713 i nævnte kombinerede nomenklatur
Artikel 71, stk. 2, i forordning nr. 817/2004 om gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 1257/1999 om støtte til udvikling af landdistrikterne fra EUGFL, skal, henset til formålet med forordning nr. 1257/1999, som ændret ved forordning nr. 1783/2003, og med forordning nr. 817/2004, samt henset til proportionalitetsprincippet og artikel 17 og 52 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, fortolkes således, at bestemmelsen ikke er til hinder for en national lovgivning, i henhold til hvilken modtageren af en støtte ydet til gengæld for en forpligtelse til at drive miljøvenligt landbrug, som strækker sig over adskillige år, er forpligtet til at tilbagebetale hele den støtte, der allerede er udbetalt, med den begrundelse, at vedkommende ikke har indgivet en årlig ansøgning for denne støtte for det sidste år i den femårige periode for dennes forpligtelser, når denne femårige periode for det første er trådt i stedet for en tidligere forpligtelse grundet en forøgelse af hans driftsareal, og denne støttemodtager for det andet ikke er ophørt med at opfylde sine forpligtelser vedrørende driften af det areal, der blev erklæret før denne forøgelse. Støttemodtageren er således efter en væsentlig forøgelse af det omhandlede driftsareal fra starten af en ny femårig forpligtelsesperiode og under hele denne forpligtet til at overholde alle de forpligtelser, der følger deraf, og det for hele det forøgede areal i fem år. Den manglende overholdelse af disse betingelser gør tildelingen af og opretholdelsen af fordelen ved denne støtte i sin helhed uberettiget og uden retligt grundlag.

(jf. præmis 38, 46 og 57 samt domskonkl.)
Den kombinerede nomenklatur, som er indeholdt i bilag I til forordning nr. 2658/87 om told- og statistiknomenklaturen og den fælles toldtarif, som affattet ved gennemførelsesforordning nr. 1001/2013, skal fortolkes således, at et tårnsystem, der er blevet indført med henblik på fremstilling af tanks og efterfølgende faktisk er blevet anvendt til dette formål, skal henføres under denne kombinerede nomenklaturs pos. 8710, såfremt det »hovedsagelig« anvendes til en tank, hvilket det tilkommer den nationale ret at efterprøve under hensyntagen til dette tårnsystems objektive karakteristika og egenskaber, uden at systemets slutanvendelse i det foreliggende tilfælde er afgørende for tariferingen heraf. Er dette ikke tilfældet, skal det nævnte tårnsystem tariferes i underposition 9305 91 00 i den nævnte kombinerede nomenklatur som en del eller tilbehør til »militærvåben«.

(jf. præmis 44 og domskonkl.)
5.

Institutionernes retsakter — begrundelse — forpligtelse — rækkevidde — restriktive foranstaltninger over for Iran — indefrysning af midler, der tilhører personer, enheder eller organer, som medvirker til eller støtter den nukleare spredning — afgørelse truffet under omstændigheder, som er den pågældende bekendt, og som gør det muligt for vedkommende at forstå, hvilke konsekvenser den trufne foranstaltning har for denne — kortfattet begrundelse tilladt (art. 296, stk. 2, TEUF; Rådets afgørelse 2012/635/FUSP; Rådets forordning nr. 945/2012) (jf. præmis 63)
Den pågældende medlemsstat har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 63 TEUF og artikel 40 i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, idet den har vedtaget og opretholdt en lovgivning, der fastsætter en fritagelse for arveafgift af den primære bolig, der udelukkende finder anvendelse på statsborgere i Den Europæiske Unions medlemsstater, der er bosiddende i denne medlemsstat.

En sådan skattelovgivning medfører nemlig en formindskelse af værdien af arven for den arving, som opfylder alle de krævede betingelser, bortset fra betingelsen om forpligtelsen til at være fast bosiddende i den nævnte medlemsstat, ved at nægte den pågældende fritagelsen for arveafgift og ved således at bevirke, at denne pålægges en skattebyrde, der er tungere end den, der påhviler en arving med fast bopæl dér.

Hvad angår sammenligneligheden af de omhandlede personkategoriers situationer, kan en sådan national lovgivning ikke – når denne lovgivning med hensyn til beskatning af en fast ejendom erhvervet ved arv og beliggende i den pågældende medlemsstat ligestiller bosiddende og ikke-bosiddende arvinger – inden for rammerne af selv samme beskatningsordning behandle disse arvinger forskelligt for så vidt angår anvendelsen af en fritagelse for arveafgift af denne faste ejendom. Dette er imidlertid tilfældet i den foreliggende sag.

Der er desuden ikke af den pågældende medlemsstat påberåbt noget hensyn, der kan begrunde en restriktion for de frie kapitalbevægelser som omhandlet i artikel 63 TEUF. Den nævnte lovgivning er således ikke egnet til på en sammenhængende og systematisk måde at kunne nå dette mål af almen interesse og af socialpolitisk karakter, som består i at opfylde boligbehovene, eftersom den fastsatte fritagelse hverken er underlagt en forpligtelse til, for arvingen, at etablere sin primære bolig i den faste ejendom, der overdrages ved arv, eller til at bebo den nævnte faste ejendom. Hensynet til at undgå et tab af skatteindtægter er endvidere ikke blandt de hensyn, som anføres i artikel 65 TEUF, og kan heller ikke anses for et tvingende alment hensyn, som kan begrunde restriktioner for en frihed indført ved EUF-traktaten.

(jf. præmis 31, 36-38, 40, 43, 45 og 50 samt domskonkl.)
Artikel 67, stk. 3, i forordning nr. 1408/71 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet, som ændret og ajourført ved forordning nr. 118/97, som ændret ved forordning nr. 592/2008, skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for, at en medlemsstat afviser sammenlægning af de beskæftigelsesperioder, som kræves, for at der kan indrømmes arbejdsløshedsunderstøttelse til supplering af indtægten fra en deltidsansættelse, når der forud for den pågældende ansættelse ikke har været nogen forsikrings- eller beskæftigelsesperiode i denne medlemsstat.

Der foreligger ingen forhold, der kan berøre gyldigheden af artikel 67, stk. 3, i forordning nr. 1408/71om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet, som ændret og ajourført ved forordning nr. 118/97, som senest ændret ved forordning nr. 592/2008.

I denne forbindelse bemærkes for det første, at artikel 48 TEUF ikke forbyder EU-lovgiver at knytte betingelser til eller at sætte grænser for de rettigheder, som han giver med henblik på at sikre arbejdskraftens frie bevægelighed, og, for det andet, at Rådet har udøvet sit skøn korrekt ved at fastsætte betingelser, navnlig i artikel 67, stk. 3, i forordning nr. 1408/71, der har til formål at fremme søgning af arbejde i den medlemsstat, hvor en person senest har betalt arbejdsløshedsforsikringsbidrag, og at lade denne stat betale ydelser ved arbejdsløshed.

Desuden bestemmer artikel 52, stk. 2, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, at de rettigheder, der anerkendes i dette charter, og for hvilke der er fastlagt bestemmelser i traktaterne, udøves på de betingelser og med de begrænsninger, der er fastlagt deri. Dette er tilfældet med chartrets artikel 15, stk. 2, som bl.a., således som det bekræftes i forklaringerne til chartret om grundlæggende rettigheder vedrørende denne bestemmelse, gentager arbejdskraftens frie bevægelighed, som er sikret ved artikel 45 TEUF.

(jf. præmis 31, 33 og 35 samt domskonkl. 2)
Den kombinerede nomenklatur, der fremgår af bilag I til forordning nr. 2658/87 om told- og statistiknomenklaturen og den fælles toldtarif, i den affattelse, som følger af forordning nr. 1006/2011, skal fortolkes således, at der med henblik på at afgøre, om en blanding af flydende, fede, rå vegetabilske olier, sammensat af rapsolie (88%) og solsikkeolie (12%), skal tariferes i den kombinerede nomenklaturs underposition 1517 90 91 som en spiselig blanding af vegetabilske olier eller i den kombinerede nomenklaturs underposition 1518 00 31 som en ikke-spiselig blanding af vegetabilske olier, skal tages hensyn til samtlige relevante forhold, for så vidt som disse vedrører de karakteristika og objektive egenskaber, der er knyttet til dette produkt.

Blandt de relevante forhold, som kan begrunde, at en sådan blanding kvalificeres som værende »ikke-spiselig«, skal der foretages en vurdering af de oplysninger, som blandingens fabrikant har anført i forbindelse med toldangivelsen, hvorefter det på grund af fremstillingsprocessens særtræk ikke er muligt at udelukke tilstedeværelsen af skadelige stoffer i blandingen. I denne forbindelse kan den omstændighed, at der ved en analyse af nogle prøver, som er udtaget af en sådan blanding af vegetabilske olier, ikke er fundet nogen spor af skadelige stoffer, ikke i sig selv skabe tvivl med hensyn til kvalificeringen af den omhandlede blanding som værende »ikke-spiselig«. En sådan konsekvens forudsætter i henhold til artikel 62, 68 og 71 i forordning nr. 2913/92 om indførelse af en EF-toldkodeks, som ændret ved forordning nr. 648/2005, at der foreligger anden relevant dokumentation, der kan skabe tvivl om, hvorvidt oplysningerne vedrørende den omhandlede blandings fremstillingsproces, som er angivet af blandingens fabrikant, og som er indeholdt i denne toldangivelse, er rigtige.

(jf. præmis 57 og domskonkl.)
Artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder samt ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en national lovgivning, hvorefter offentligretlige juridiske personer er fritaget for retslige stempelafgifter, når de fremsætter indsigelse mod tvangsfuldbyrdelsen af en retsafgørelse om tilbagebetaling af afgifter, der er opkrævet i strid med EU-retten, og er undtaget fra pligten til at betale depositum ved indgivelsen af en anmodning om udsættelse af en sådan tvangsfuldbyrdelsesprocedure, hvorimod anmodninger, der fremsættes af privatretlige fysiske og juridiske personer inden for rammerne af disse procedurer, som udgangspunkt fortsat er underlagt retsafgifter.

Hvad for det første angår retsafgifterne bidrager de i princippet til en velfungerende domstolsordning, for så vidt som sådanne afgifter udgør en kilde til finansiering af medlemsstaternes domstolsvirksomhed. Den i en sådan national lovgivning fastsatte fritagelse for retslig stempelafgift, som offentligretlige juridiske personer er omfattet af, giver ikke i sig selv disse juridiske personer en processuel fordel, eftersom sådanne personers betaling af stempelafgift afholdes over det nationale konsoliderede budget, der tillige finansierer de ydelser, som Domstolene leverer.

Hvad for det andet angår fritagelsen for at indbetale et depositum som det, der kræves ved indgivelsen af en anmodning om udsættelse af en sådan tvangsfuldbyrdelsesprocedure, og som offentligretlige juridiske personer er omfattet af, er medlemsstaterne i henhold til EU-retten forpligtet til at tilbagebetale skatter, der er opkrævet i strid med EU-retten, med renter. Derfor kan det ikke accepteres, at en medlemsstat kan påberåbe sig utilstrækkelige midler som begrundelse for, at det er umuligt at fuldbyrde en retsafgørelse, der anerkender en borgers ret til tilbagebetaling med renter af afgifter, som er opkrævet i strid med EU-retten. Den risiko, som depositummet skal dække, vil dermed ikke kunne opstå under en procedure, hvori sagsøgte er en offentligretlig juridisk person.

Følgelig stiller en sådan lovgivning ikke privatretlige fysiske og juridiske personer i en dårligere situation i forhold til deres modparter, offentligretlige juridiske personer, og kan således ikke modvirke en retfærdig rettergang.

(jf. præmis 49-53, 54 og 59 samt domskonkl.)
Artikel 19, stk. 2, i forordning nr. 604/2013 om fastsættelse af kriterier og procedurer til afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen af en ansøgning om international beskyttelse, der er indgivet af en tredjelandsstatsborger eller en statsløs i en af medlemsstaterne, skal fortolkes således, at denne bestemmelse, navnlig bestemmelsens andet afsnit, finder anvendelse på en tredjelandsstatsborger, som, efter at have indgivet en første ansøgning om asyl i en medlemsstat, fører bevis for, at han har forladt medlemsstaternes område i mindst tre måneder forud for indgivelsen af en ny ansøgning om asyl i en anden medlemsstat.

Artikel 19, stk. 2, første afsnit, i forordning nr. 604/2013 fastsætter således i princippet, at de forpligtelser til at overtage eller tilbagetage en asylansøger, der følger af denne forordnings artikel 18, stk. 1, bortfalder, hvis den ansvarlige medlemsstat, når den anmodes om at overtage eller tilbagetage en asylansøger, kan fastslå, at denne har forladt medlemsstaternes område i mindst tre måneder. Forordningens artikel 19, stk. 2, andet afsnit, præciserer imidlertid, at en ansøgning, som indgives efter en sådan fraværsperiode, betragtes som en ny ansøgning, der medfører en ny procedure til fastlæggelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig. Det følger heraf, at i en situation, hvor en tredjelandsstatsborger, efter at have indgivet en første ansøgning om asyl i en medlemsstat, har forladt medlemsstaternes område i mindst tre måneder forud for indgivelsen af en ny ansøgning om asyl i en anden medlemsstat, pålægger nævnte forordnings artikel 19, stk. 2, den medlemsstat, hvor den nye ansøgning om asyl blev indgivet, på grundlag af de bestemmelser, der er fastlagt i denne forordning, at gennemføre proceduren til afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen af denne nye ansøgning.

(jf. præmis 15-18 og domskonkl. 1)
Artikel 102, stk. 1, i forordning nr. 207/2009 om EU-varemærker skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for, at en EU-varemærkedomstol under anvendelse af visse principper i national procesret afholder sig fra at udstede et forbud mod, at tredjemand begår yderligere krænkelser, med den begrundelse at indehaveren af det pågældende varemærke ikke har nedlagt påstand herom ved denne domstol.

I denne forbindelse skal det bemærkes, at en EU-varemærkedomstol i medfør af artikel 101, stk. 3, i forordning nr. 207/2009, medmindre andet er fastsat i denne forordning, anvender de retsplejeregler, der gælder for sager af samme art vedrørende et nationalt varemærke i den medlemsstat, hvor den er beliggende.

Eftersom den nævnte forordning ikke fastsætter andet, er den ikke til hinder for, at dispositionsmaksimen og princippet om ne ultra petita anvendes.

Under alle omstændigheder kan det forhold, at indehaveren af et EU-varemærke i forbindelse med sit søgsmål ved en EU-varemærkedomstol har begrænset sig til at nedlægge påstand om, at det fastslås, at der er sket en krænkelse, men ikke har nedlagt påstand om, at der udstedes pålæg om, at krænkelsen ophører, ikke kvalificeres som »særlige grunde« i den betydning, hvori dette udtryk er anvendt i nævnte forordnings artikel 102, stk. 1.

Dette udtryk omfatter alene ekstraordinære situationer, i hvilke det i betragtning af de særlige kendetegn ved de handlinger, der foreholdes tredjemand – bl.a. den omstændighed, at det fremover ikke er muligt for vedkommende fortsat at begå de handlinger, der udgør en krænkelse eller en trussel om krænkelse, som denne anklages for – hvor en sådan domstol ikke er forpligtet til at udstede et forbud mod at tredjemand fortsætter sådanne handlinger, når der er blevet indgivet en begæring herom af indehaveren af varemærket.

(jf. præmis 28, 29 og 32-34 samt domskonkl. 1)
1)

Den Portugisiske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 110 TEUF, idet den med henblik på at fastsætte den afgiftspligtige værdi af brugte køretøjer indført på det portugisiske område fra en anden medlemsstat har anvendt en ordning for beregning af værdiforringelse på køretøjer, som hverken tager hensyn til den værdiforringelse, som disse køretøjer har i løbet af deres første anvendelsesår, eller til det værditab, som overstiger 52% for så vidt angår køretøjer, der har været anvendt i over fem år.
Sag C-291/15

EURO 2004. Hungary Kft.

mod

Nemzeti Adó- és Vámhivatal Nyugat-dunántúli Regionális Vám- és Pénzügyőri Főigazgatósága

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Zalaegerszegi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság)

»Præjudiciel forelæggelse — toldunion — den fælles toldtarif — toldværdi — fastsættelse af toldværdien — transaktionsværdi — den pris, som faktisk er betalt — grund til at betvivle sandheden af den angivne pris — angivet pris lavere end den pris, der er betalt i forbindelse med andre transaktioner vedrørende lignende varer«

Sammendrag – Domstolens dom (Sjette Afdeling) af 16. juni 2016

Toldunion – den fælles toldtarif – toldværdi – transaktionsværdi – fastsættelse – foreliggende tvivl med hensyn til sandheden af den angivne pris – henvisning til transaktionsværdien af lignende varer – lovlig – betingelse

(Rådets forordning nr. 2913/92, som ændret ved forordning nr. 82/97, art. 30 og 31; Kommissionens forordning nr. 2454/93, som ændret ved forordning nr. 3254/94, art. 181a)

Artikel 181a i forordning nr. 2454/93 om visse gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 2913/92 om indførelse af en EF-toldkodeks, som ændret ved forordning nr. 3254/94, skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for toldmyndighedernes praksis, der består i at fastsætte toldværdien af de indførte varer ved at basere sig på transaktionsværdien af lignende varer, som er en metode, der fremgår af artikel 30 i forordning nr. 2913/92, som ændret ved forordning nr. 82/97, når det skønnes, at den angivne transaktionsværdi sammenlignet med de statistisk gennemsnitlige købspriser, der gælder ved indførsel af lignende varer, er urimelig lav, til trods for, at toldmyndigheden hverken afviser eller på anden måde rejser tvivl om fakturaens eller overførselsdokumentets ægthed, der er fremlagt som bevis for den pris, der faktisk er betalt for de indførte varer, og uden at importøren – som svar på toldmyndighedens anmodning herom – fremlægger yderligere beviser eller oplysninger for at godtgøre deres transaktionsværdi.

Med henblik på fastsættelse af toldværdien kan toldmyndighederne således se bort fra den pris, der angives for de indførte varer og anvende sekundære metoder til toldværdiansættelse af indførte varer som fastsat i artikel 30 og 31 i forordning nr. 2913/92 og navnlig salgsprisen for lignende varer, hvis de stadig har begrundet tvivl vedrørende transaktionsværdien af disse varer, efter at de har anmodet om afgivelse af alle yderligere oplysninger eller fremlæggelse af alle yderligere dokumenter og efter at have givet den pågældende person en rimelig mulighed for at gøre sine synspunkter gældende vedrørende de grunde, som denne tvivl er baseret på. Under omstændigheder, hvor den angivne pris synes at være mere end 50% lavere end den statistiske gennemsnitspris må det således fastslås, at en sådan prisforskel er tilstrækkelig til at begrunde den tvivl, som toldmyndigheden har givet udtryk for, og dennes afvisning af den angivne toldværdi af de pågældende varer.

(jf. præmis 35, 38, 39 og 44 samt domskonkl.)