ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
7.

Herimod har Kommissionen anført, at det territoriale anvendelsesområde for samarbejdsaftalen ved Portugals tiltrædelse til Fællesskabet den 1. januar 1986 ikke automatisk blev udvidet til at omfatte dette land. Dette argument — som blev svækket betydeligt ved Kommissionens besvarelse af et tillægsspørgsmål fra Domstolen — forekommer mig at være i strid med samarbejdsaftalens artikel 61 sammenholdt med artikel 54, stk. 2. I henhold til artikel 61 gælder samarbejdsaftalen »for de områder, hvor traktaten om oprettelse af Det Europæiske Økonomiske Fællesskab finder anvendelse, på de betingelser, der er fastsat i den pågældende traktat ...«. Når Fællesskabet udvides, således at EØF-traktaten også får virkning for de nye medlemslandes område på de i tiltrædelsesakten nævnte betingelser, finder selve samarbejdsaftalen derfor også anvendelse i disse nye medlemslande. Dette anerkendes i øvrigt udtrykkeligt i artikel 366, stk. 1, og 368 i tiltrædelsesakten, ifølge hvilke bestemmelser Portugal skulle anvende samarbejdsaftalen fra den 1. januar 1986, dog med forbehold af de i tiltrædelsesaktens artikel 367 fastsatte bestemmelser for tilfælde, hvori der »på grund af forhold, der ikke kan tilregnes« Fællesskabet eller Republikken Portugal, ikke kunne opnås enighed med tredjeland om overgangsforanstaltninger. Det i samarbejdsaftalens artikel 61 fastsatte princip bekræftes af artikel 54, stk. 2, i samarbejdsaftalen, der lyder således: »Såfremt en tredjestat tiltræder Fællesskabet, skal der finde passende konsultationer sted i samarbejdsrådet med henblik på at tilgodese de kontraherende parters interesser ( 11 ) i henhold til denne aftale.« Det forekommer mig, at denne bestemmelse i samarbejdsaftalen helt klart tager udgangspunkt i, at Portugal er fuldgyldigt medlem af Fællesskabet fra tiltrædelsen. Det ville nemlig ikke være nødvendigt i artikel 54, stk. 2, at fastsætte en konsultationsprocedure, såfremt en tredje stats tiltrædelse til Fællesskabet, således som Kommissionen har hævdet, på ingen måde påvirker aftalens territoriale rækkevidde.
Amtsgericht Tübingen har anført, at indførslen af sagsøgerens navn i ægteskabsregisteret i henhold til tysk ret skal ske med skrivemåden »Hréstos Konstantinidés«, selv om denne skrivemåde er sagsøgeren meget imod og ikke angiver den korrekte græske udtale. Amtsgericht Tübingen kommer til denne konklusion på grundlag af følgende overvejelser. I henhold til tysk ret skal navne, der indføres i folkeregisteret, svare til de navne, der er anført i vedkommendes fødselsattest. Folkeregisteret skal føres på tysk med gotisk eller latinsk skrift. Såfremt der på et fremmed sprog anvendes andre skrifttegn, skal navne, der er skrevet på dette sprog, så vidt muligt gengives ved hjælp af translitteration, hvilket vil sige, at hvert fremmed skrifttegn skal gengives med det ækvivalerende latinske skrifttegn. For græske navne skal det af ISO anbefalede translitterationssystem anvendes. Dette er i overensstemmelse med artikel 3 i konventionen om angivelse af for- og efternavne i folkeregistrene (konvention nr. 14 fra International Commission on Civil Status) af 13. september 1973(Bundesgesetzblatt 1976 II, s. 1473). Artikel 3 lyder således:

»Skal en myndighed i et land, der har tiltrådt konventionen, foretage en indførsel i et folkeregister, og fremlægges der med henblik herpå en afskrift eller et uddrag af en indførsel i et folkeregister eller et andet dokument, som gengiver efternavnene og fornavnene med andre skrifttegn end dem, der anvendes på det sprog, på hvilket indførslen skal ske, skal disse efternavne og fornavne så vidt muligt gengives ved hjælp af translitteration, og uden oversættelse.

Såfremt der foreligger normer, som er anbefalet af Den Internationale Standardiseringsorganisation (ISO), skal disse anvendes« ( 3 ).

Som nævnt eksisterer der hvad angår translitteration af græske navne rent faktisk en ISO-norm, som medfører, at sagsøgerens navn skrives »Hréstos Konstantinidés«.
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

GIUSEPPE TESAURO

fremsat den 8. december 1992 ( *1 )

Hr. præsident,

De herrer dommere,

Ved stævning af 21. november 1991 har Kommissionen anlagt traktatbrudssag mod Den Franske Republik for ikke at have vedtaget de nødvendige foranstaltninger til gennemførelse af Rådets direktiv 85/374/EØF af 25. juli 1985 om tilnærmelse af medlemsstaternes administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om produktansvar ( 1 ).

Den franske regering erkender, at der foreligger traktatbrud, og har samtidig anført, at et lovforslag, som sikrer gennemførelsen af det pågældende direktiv, i øjeblikket er til behandling i Nationalforsamlingen.

Jeg skal derfor foreslå Domstolen at tage Kommissionens påstand til følge og dømme Den Franske Republik til at betale sagens omkostninger.

( *1 ) – Originalsprog: italiensk.

( 1 ) – EFT L 210, s. 29
Kommissionen forelagde herefter et forslag til forordning for Forvaltningskomitéen for Mælk og Mejeriprodukter. Dette forslag, der blev tiltrådt af forvaltningskomitéen den 12. februar, indeholdt to ændringer af forordning nr. 805/86. Ordet »skummetmælkspulver« ændredes til »mælkepulver«, og det bestemtes, at der for de varer, der var afgiftsbelagte efter den således ændrede forordning, ikke samtidig skulle betales tiltrædelsesudligningsbeløb.

Kommissionen vedtog den 16. marts 1987 dette forslag, og forordningen blev offentliggjort i De Europæiske Fællesskabers Tidende den 17. marts 1987 som forordning nr. 744/87 ( 3 ). Forordningen bestemte, at den trådte i kraft på dagen for offentliggørelsen, og at den skulle anvendes fra den 12. februar 1987.
47.

Som det fremgår, er formålet med retten til at blive boende at skabe mulighed for, at en EF-statsborger kan forblive i den medlemsstat, i hvilken han eller hun — med denne status — har været beskæftiget. Efter min opfattelse er der her tale om et udslag af grundsætningen om, at traktatens artikel 48 skal have retsvirkninger som tilsigtet. En arbejdstager vil kunne blive afholdt fra at acceptere et tilbud om beskæftigelse i en anden medlemsstat, når vedkommende ikke er sikker på at kunne blive boende i denne senere, såfremt han eller hun ønsker det. Retten til at blive boende er blot et supplement til den ret til ophold, der er knyttet til en erhvervsmæssig beskæftigelse. Når en person aldrig har opfyldt betingelserne for ret til ophold, er betingelserne for retten til at blive boende pr. definition heller ikke opfyldt.
8.

Den belgiske regering har bestridt Kommissionens opfattelse. Med henvisning til Domstolens dom af 25. maj 1971 (sag 80/70, Defrenne, Sml. 1971, s. 109, org. réf.: Rec. s. 445) anføres det, at den supplerende afgørelse er en socialsikringsydelse, der ikke omfattes af artikel 119. Den belgiske regering hævder, at selv om den supplerende godtgørelse udbetales ved afskedigelse, er den ikke dermed en fratrædelsesgodtgørelse. Til støtte for synspunktet påpeges det, at den supplerende godtgørelse ifølge den kollektive overenskomsts artikel 9 ikke kan kumuleres med andre ydelser, som udbetales ved afskedigelse. Desuden er forholdet det, at tillægsydelsen, i modsætning til en fratrædelsesgodtgørelse, som beregnes udelukkende på grundlag af lønnen og ansættelsesforholdets varighed, er afhængig af lønnens størrelse og størrelsen af arbejdsløshedsunderstøttelsen. Den belgiske regering fremfører videre, at forbindelsen mellem ydelse og arbejdsforhold ikke nødvendigvis medfører, at en ydelse er omfattet af artikel 119. Det skyldes, at man i belgisk lovgivning sammenkæder enhver socialsikringsydelse med en ansættelseskontrakt. Regeringen fremhæver, at den afgørende faktor ved rubriceringen af en ydelse ikke er forbindelsen med arbejdsforholdet, men det afgørende er, hvilken ordning den er en del af. Ifølge den belgiske regering er den supplerende godtgørelse en integrerende del af en sui generis-ordning, dvs. muligheden for førtidspensionering (prépension conventionnelle), der er skabt ved kollektive overenskomster. Førtidspension består af to dele: arbejdsløshedsunderstøttelsen og den supplerende godtgørelse. Sidstnævnte er fastsat i kollektiv overenskomst nr. 17 og andre arbejdsaftaler indgået på bestemte fagområder. Den belgiske regering hævder, at vilkårene for at yde førtidspension er fastsat i forskellige bestemmelser og arbejdsaftaler, således at de to dele, ydelsen består af, ikke kan skilles fra hinanden. I samme omfang som det er muligt at adskille dem, bør den supplerende godtgørelse betragtes som en socialsikringsydelse med forbindelse til en faglig social sikringsordning. Til støtte for at antage, at en supplerende godtgørelse er en socialsikringsydelse, påpeger den sagsøgte regering, at de arbejdstagere, som modtager den supplerende godtgørelse, er undergivet begrænsninger i relation til anden erhvervsvirksomhed såvel som til adgangen til at kumulere godtgørelsen med andre socialsikringsydelser, f.eks. invalidepension. Modtagere af den supplerende godtgørelse betragtes tillige som arbejdsløse i forhold til andre dele af socialsikringssystemet (f.eks. ydelser i tilfælde af sygdom og familietillæg). Sluttelig anfører den belgiske regering, at den supplerende godtgørelse har visse sociale formål derved, at den tildeler ældre arbejdstagere fordele, når de afskediges.
94.

Domstolen udtalte følgende: »I det i spørgsmålet nævnte tilfælde har sagsøgte ikke taget stilling til sagens realitet for retten i domsstaten. Afvisningen af begæringen om genoptagelse betyder, at den under sagsøgtes udeblivelse trufne afgørelse består fuldt ud. Af den grund kræver formålet med artikel 27, nr. 2, at domstolen i anerkendelses- og fuldbyrdelsesstaten i et tilfælde som nævnt i spørgsmålet foretager den undersøgelse, der foreskrives i artiklen. [Spørgsmålet] vil derfor være at besvare således, at artikel 27, nr. 2, også finder anvendelse, når sagsøgte har begæret genoptagelse af den under en udeblivelsessag trufne afgørelse, og en ret i domsstaten har afvist begæringen med den begrundelse, at fristen for denne var overskredet« ( 46 ).
2.

Hovedsagen er en straffesag, der ligner de sager, som allerede har givet anledning til en række præjudicielle sager for Domstolen ( 3 ). Tiltalte i hovedsagen anklages for dels mellem den 1. januar og den 3. februar 1989 at have været i besiddelse af og udbudt til salg en trådløs telefon, der ikke var typegodkendt af RTT, dels den 23. januar 1990 at have været i besiddelse af og udbudt til salg elleve radiokommunikationsapparater, som heller ikke var typegodkendt, nærmere bestemt to apparater af mærket Carphone Plus, to trådløse radiosendere af mærket MPT 1344, tre trådløse telefoner af mærkerne Betacom, Betacom 7000 og Answcrcall Ranger 2000 samt et anlæg bestående af et personsøgesystem af mærket DNT og tre modtagere af mærket DNT PRA 3000, uden at have opnået den i artikel 3, stk. 1, i loven af 30. juli 1979 foreskrevne tilladelse.
De Wit indbragte SVB's afgørelse for Raad van Beroep, som frifandt sagsøgte. Han indankede derefter sagen til Centrale Raad van Beroep, som gav ham medhold. Centrale Raad van Beroep fandt, at for så vidt angår afsnit J, nr. 2, litra a), i tillæg VI til forordning nr. 1408/71 skal der tages hensyn til den fiktive bopæl, som der er fastsat bestemmelse om i AOW's artikel 3, stk. 4 (ophævet med virkning fra den 1.1.1985), hvori det var bestemt, at en nederlandsk statsborger, der havde bopæl uden for Nederlandene, og som forrettede tjeneste for en nederlandsk offentligretlig juridisk person, skulle anses for at have bopæl i Nederlandene. De Wit skulle derfor behandles som en person, der havde bopæl i Nederlandene i den pågældende periode. SVB indgav kassationsanke til Nederlandenes Hoge Raad, som har anmodet Domstolen om en præjudiciel afgørelse af følgende spørgsmål:

»Skal begrebet ’bosat på nederlandsk område’, henholdsvis ’bosiddende i Nederlandene’ i afsnit J, nr. 2, litra a), i bilag VI til Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971, fortolkes således, at det udelukkende omfatter en faktisk bopæl på nederlandsk område, henholdsvis i Nederlandene, eller således, at det også omfatter en fiktiv bopæl på nederlandsk område, henholdsvis i Nederlandene, for nederlandske statsborgere, som har bopæl uden for Kongeriget Nederlandene, og som forretter tjeneste for en nederlandsk offentligretlig juridisk person, jf. AOW's artikel 3, stk. 4 (i den tidligere affattelse)?«
Jeg vil først behandle den forelæggende rets andet spørgsmål, da jeg finder det besvaret i den nylig afsagte Doriguzzi-Zordanindom, ligesom denne fremgangsmåde er hensigtsmæssig med henblik på besvarelsen af det første spørgsmål. I Doriguzzi-Zordaninsagen havde den samme forelæggende ret som i sagen her (dog 11. Afdeling) bl.a. spurgt Domstolen, om de familietillæg, der ydes af INPS, skulle trækkes fra ved beregningen af Gravina-tillægget. Domstolen henviste i dommen til sin Gravina-praksis (jf. punkt 1), men tilføjede, at barnet af en afdød arbejdstager

»ikke kan opnå rettigheder, der går videre end dem, som vedkommende ville kunne påberåbe sig efter lovgivningen i denne anden medlemsstat, såfremt han eller hun var bosat på dennes område. En forudsætning herfor er, at institutionen i sidstnævnte medlemsstat kan nedsætte de ydelser, der i bopælsmedlemsstaten udbetales med henblik på at bidrage til det pågældende barns underhold, uanset disse ydelsers art eller benævnelse« ( 4 ).

Domstolen fastslog i den forbindelse, at de nationale bistandsordninger for børn, der har mistet deres forældre eller en af dem, afviger stærkt fra hinanden. For at hindre vilkårlig forskelsbehandling som følge af, at der i de enkelte tilfælde skal anvendes forskellige nationale bestemmelser, fandt Domstolen, at begrebet »ydelser til børn, der har mistet deres forældre eller en af dem«, i artikel 78, stk. 1, i forordning nr. 1408/71, skal fortolkes således,

»at det omfatter enhver form for ydelse, der efter den pågældende nationale ordning skal bidrage til sådanne børns underhold, uanset ydelsernes art og benævnelse« ( 5 ).

Tilsvarende skal Gravina-tillægget efter Domstolens praksis

»fastsættes ved at sammenholde samtlige de i bopælsmedlemsstaten faktisk udbetalte ydelser, der er bestemt til at bidrage til det pågældende barns underhold, med samtlige de ydelser, bestemt til at bidrage til dets underhold, som barnet ville have ret til, såfremt det var bosat i den pågældende anden medlemsstat« ( 6 ).
Kommissionen har i medfør af Rådets forordning (EØF) nr. 4028/86 af 18. december 1986 om fællesskabsforanstaltninger til forbedring og tilpasning af fiskeri- og akvakulturstrukturerne ( 1 ) mulighed for at yde finansiel fællesskabsstøtte til en række foranstaltninger inden for fiskerisektoren.

Afsnit II i forordningen indeholder bestemmelser om foranstaltninger til omstrukturering og fornyelse af fiskerflåden. Artikel 6, stk. 1, bestemmer, at Kommissionen bl.a. kan yde støtte til private projekter for bygning af nye fiskerfartøjer. Ved en ansøgning modtaget af Kommissionen den 30. oktober 1987 ansøgte Echebastar om støtte til et sådant projekt.

Strukturpolitikken på fiskeriområdet iværksættes inden for rammerne af flerårige udviklingsprogrammer for hver enkelt medlemsstat. Kommissionen har forklaret, at fiskerierhvervet har forskellige vilkår i medlemsstaterne, og at det derfor er nødvendigt, at foranstaltninger vedrørende tilpasning af flåderne afpasses efter den enkelte medlemsstat. Kommissionen godkendte ved en beslutning af 11. december 1987 ( 2 ), som ændret ved en beslutning af 9. februar 1990 ( 3 ), det flerårige udviklingsprogram for Spanien.

Det følger af artikel 2 i denne beslutning, at Kommissionens godkendelse bl.a. er givet på betingelse af, at Spanien to gange årligt giver Kommissionen oplysninger om udviklingen i sin fiskerflåde. Herudover bestemmer artikel 5 i forordning nr. 4028/86, at medlemsstaterne med henblik på opfølgning af programmerne hvert år inden den 1. april til Kommissionen indsender en sammenfattende situationsrapport om deres programmer.

Det er efter artikel 6, stk. 2, litra a), i forordningen en udtrykkelig betingelse for ydelse af fællesskabsstøtte til bygning af nye fiskerfartøjer, at disse projekter indgår i det af Kommissionen godkendte flerårige udviklingsprogram.
I ovennævnte dom giver Domstolen et ganske klart svar på dette spørgsmål derhen, at

»... en national ret kan således være nødt til at fortolke og anvende det i artikel 92 omhandlede støttebegreb for at fastslå, om en statslig foranstaltning, som er indført uden iagttagelse af den forudgående kontrolprocedure efter artikel 93, stk. 3, skulle have været underkastet denne procedure; under alle omstændigheder tilkommer det ifølge traktatens artikel 177 de nationale retter, som anmoder om en præjudiciel afgørelse, selv at afgøre, om de forelagte spørgsmål er relevante;

... bestemmelserne i artikel 93 er ikke til hinder for, at en national ret forelægger Domstolen et spørgsmål vedrørende fortolkningen af traktatens artikel 92, når retten skønner, at en afgørelse af dette spørgsmål er nødvendig, for at den kan afsige sin dom, idet den nævnte ret dog — i mangel af gennemførelsesforordninger som omhandlet i artikel 94 — ikke er beføjet til at træffe afgørelse vedrørende en påstand om, at en eksisterende støtte ... eller om at en ny støtte ... erklæres for uforenelig med traktaten« ( 13 ).
31.

Det fremgår imidlertid af Domstolens dom i Neu-sagen ( 25 ), at princippet om frit valg af kontrahent er til hinder for, at en producent, der beslutter at skifte opkøber i et løbende år, bliver stillet mindre gunstigt end den producent, der ikke har skiftet mejeri ( 26 ). Domstolen henviste til, at dette synspunkt har særlig vægt, når den omstændighed, at producenten skifter opkøber, ikke medfører, at der bringes en større mængde af de pågældende produkter på markedet ( 27 ).
Dette betyder dog ikke, at sagsøgeren ikke har nogen mulighed for at opnå tilladelse i henhold til den ordning, som er fastsat i direktivet. Direktivets artikel 3, stk. 4, giver medlemsstaterne ret til at udstede bevis for faglig dygtighed, navnlig på grundlag af kundskaber, der er erhvervet »gennem praktisk erfaring i en transportvirksomhed«. Selv om den nye affattelse af artikel 3, stk. 4, som er gennemført ved artikel 1, stk. 6, i direktiv 89/438/EØF (nævnt ovenfor i punkt 1), indeholder den bestemmelse, at der ved kravet om faglig dygtighed »forstås, at den pågældende er i besiddelse af færdigheder, der i forbindelse med en skriftlig prøve ... er konstateret ...«, er der i artilden ligeledes fastsat følgende bestemmelse:

»Medlemsstaterne kan fra denne prøve fritage ansøgende vognmænd, der godtgør at have mindst fem års praktisk erfaring i en transportvirksomhed på lederniveau.«

Uagtet udstedelsen af et bevis for faglig dygtighed påhviler den kompetente myndighed i den pågældende medlemsstat, er det vanskeligt at se, at næsten 27 års praktisk erfaring som leder af en transportvirksomhed ikke kan have medført, at de nødvendige færdigheder er opnået. Udstedelsen af et bevis for faglig dygtighed i henhold til artikel 3, stk. 4, er imidlertid noget ganske andet end bevarelsen af eksisterende rettigheder i henhold til artikel 5, stk. 1.
Det var netop på grundlag af disse bestemmelser, at Adjudication Officer (hvis afgørelse senere blev stadfæstet af Social Security Appeals Tribunal) afslog at tildele Evelyn Thomas, Eleanor Morley, Joyce Beard, Frances Cooze og Sarah Murphy invaliditetsydelse og plejevederlag. De pågældende havde ganske vist været nødsaget til at ophøre med deres arbejde, fordi de var blevet uarbejdsdygtige (Thomas og Morley), eller for at kunne pleje en alvorligt invalideret person (Beard, Cooze og Murphy), men de havde allerede passeret pensionsalderen på det tidspunkt, hvor de ansøgte om ydelserne, og de havde ikke været berettiget til ydelserne, umiddelbart før de nåede denne alder. Nogle af kvinderne havde faktisk fortsat deres arbejde, efter at de havde nået pensionsalderen, men de havde på et senere tidspunkt været nødt til at ophøre hermed, fordi de selv (Thomas og Morley) eller en anden (Beard) blev ramt af invaliditet. Cooze og Murphy var allerede ophørt med at arbejde, før de fyldte 60 år, men de havde gjort det netop for at kunne hjælpe deres invalide ægtemænd, som imidlertid ikke havde fået tilkendt invaliditetsydelse før efter, at de havde nået pensionsalderen.

Sagsøgerne indbragte afslagene på deres ansøgninger om invaliditetsydelse eller plejevederlag for den kompetente Social Security Commissioner, som omstødte afgørelserne i alle sager undtagen Morley-sagen, i hvilken sagsøgte blev frifundet. Court of Appeal frifandt herefter appelindstævnte under socialministerens appel af sagerne vedrørende Thomas, Cooze, Beard og Murphy. Morley fik medhold i sin appelsag.
4. Bortset fra prøvelsen af de to indtil nu omtalte punkter foranlediger sagsøgerens argumentation mig til at undersøge endnu et problem. Når sagsøgeren baserer sin annullationspåstand på, at Kommissionen »intet har foretaget sig for at bestride arrestforretningens gyldighed«, rejser det spørgsmålet om, i hvilken grad Kommissionens tavshed mellem forkyndelsen af arrestdekretet i marts 1991 og afsendelsen af dens skrivelse af 14. juni 1991 påvirker det af protokollens artikel 1 hjemlede privilegium. Det kan faktisk ikke undre, at sagsøgeren herved påberåber sig Domstolens kendelse i Universe Tankship-sagen ( 21 ). I den sag ønskede en fordringshaver i forhold til den belgiske stat at foretage arrest i beløb, som Kommissionen skyldte denne stat. Fordringshaveren fremsatte med henblik herpå begæring om bemyndigelse fra Domstolen. Domstolen udtalte (kendelsens præmis 4-7):

»De retsbeskyttelseshensyn, der ligger til grund for proceduren, hvorefter der skal opnås bemyndigelse fra Domstolen, kan ikke antages at gøre sig gældende, når den pågældende institution ikke vil modsætte sig en arrest.

Det er således kun, såfremt den pågældende fællesskabsinstitution rejser indsigelse mod en påtænkt arrest med den begrundelse, at denne vil kunne opstille hindringer for Fællesskabernes funktion og uafhængighed, at rekvirenten kan fremsætte begæring til Domstolen om en bemyndigelse i henhold til protokollens artikel 1.

I denne sag har Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber i et indlæg, indgivet til Domstolen den 26. februar 1987, oplyst, at den ingen indsigelser har mod den af rekvirenten begærede arrest.

Som den af rekvirenten forfulgte sag foreligger på nuværende tidspunkt, savner begæringen om bemyndigelse til at foretage arrest herefter genstand.«
Artikel 6's (vertikale) direkte virkning for så vidt angår domstolsprøvelse. Spørgsmålet om den direkte virkning af direktivets artikel 6 blev allerede behandlet af Domstolen i Johnston-dommen af 15. maj 1986 ( 5 ). Domstolen sondrede mellem to elementer i artikel 6: medlemsstaternes pligt til at sørge for en effektiv mulighed for domstolsprøvelse og pligten til at fastsætte sanktioner i tilfælde af ulovlig forskelsbehandling. Med hensyn til det første element udtalte Domstolen:

(præmis 18) »Den domstolsprøvelse, der hjemles ved den nævnte bestemmelse (direktivets artikel 6), er udtryk for et almindeligt retsprincip, der ligger til grund for medlemsstaternes fælles forfatningstraditioner. Princippet har endvidere fundet udtryk i artiklerne 6 og 13 i den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder ...

(præmis 19) I medfør af direktivets artikel 6 som fortolket i lyset af den anførte almindelige grundsætning har enhver person adgang til at indbringe et søgsmål for en kompetent ret med henblik på en effektiv prøvelse af retsakter, som anses for stridende mod princippet om ligebehandling af mænd og kvinder, som hjemlet ved direktiv 76/206. Det påhviler medlemsstaterne at sikre, at der kan udøves en effektiv domstolskontrol med overholdelsen af de relevante fællesskabsbestemmelser og af den nationale lovgivning, hvis formål er at gennemføre de rettigheder, som direktivet hjemler.

(præmis 58) ... for så vidt som det imidlertid følger af bestemmelsen — fortolket i lyset af den almindelige grundsætning, som den er udtryk for — at enhver person, der mener sig krænket som følge af en forskelsbehandling mellem mænd og kvinder, skal have ret til at indbringe et søgsmål, er bestemmelsen tilstrækkelig præcis og ubetinget til at kunne påberåbes over for en medlemsstat, hvis nationale lovgivning ikke fuldt ud gennemfører bestemmelsen.«