ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Annullationssøgsmål - fysiske eller juridiske personer - anfægtelige retsakter - retsakter med bindende retsvirkninger - retsakter, som ændrer sagsøgerens retsstilling væsentligt

(Art. 230, stk. 4, EF)

2. Annullationssøgsmål - fysiske eller juridiske personer - retlig interesse - eksisterende og faktisk interesse nødvendig - bedømmelse heraf på tidspunktet for sagens anlæg

(Art. 230, stk. 4, EF)

Sammendrag

$$1. I henhold til artikel 230, stk. 4, EF kan fysiske eller juridiske personer alene anfægte retsakter med bindende retsvirkninger, som berører den pågældendes interesser ved at ændre dennes retsstilling væsentligt.

( jf. præmis 46 )

2. Et annullationssøgsmål anlagt af en fysisk eller juridisk person kan kun admitteres, såfremt sagsøgeren har en retlig interesse i, at den anfægtede retsakt annulleres.

Sagsøgeren skal føre bevis for sin retlige interesse, hvilket er den afgørende og grundlæggende betingelse for al rettergang.

Denne interesse skal være eksisterende og faktisk og bedømmes på det tidspunkt, hvor søgsmålet er anlagt. Når den interesse, som en sagsøger påstår at have, vedrører en fremtidig retsstilling, skal han godtgøre, at indgrebet i retsstillingen allerede på nuværende tidspunkt er sikkert. En sagsøger kan derfor ikke påberåbe sig fremtidige og uvisse situationer med henblik på at godtgøre sin interesse i at kræve annullation af den anfægtede retsakt.

( jf. præmis 47 og 58 )
RETTENS KENDELSE (Femte Afdeling)

1. april 2003

Sag T-11/01

Catherine Mascetti

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Kontrakt som midlertidigt ansat — formaliteten — akt, der indeholder et klagepunkt — overholdelse af vedtægtens frister — anden fornyelse af en kontrakt som midlertidigt ansat — artikel 2, litra d), artikel 8 og artikel 47 i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte«

Fuldstændig gengivelse på italiensk II-579

Angående:

Påstand om annulation af afgørelsen af 28. september 2000, hvorved den myndighed, som har beføjelse til at indgå ansættelseskontrakter, afslog den klage, som sagsøgeren havde indgivet med henblik på at få fastslået, om hendes ansættelsesforhold ved Kommissionen var en ansættelse på ubestemt tid, idet en midlertidig ansættelseskontrakt, som omhandlet i artikel 2, litra d), i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte i Fællesskaberne, var blevet fornyet mere end en gang med de virkninger, som er anført i disse vilkårs artikel 8, sidste afsnit.

Udfald:

Afvisning. Hver part bærer sine egne omkostninger.

Sammendrag

Tjenestemænd – søgsmål – forudgående administrativ klage – akt, der indeholder et klagepunkt – pligt til straks at indgive en klage (Tjenestemandvedtægten, art. 90, stk. 2) Tjenestemænd – søgsmål – akt, der indeholder et klagepunkt – begreb – ansættelseskontrakt for midlertidigt ansatte – oprindelig kontrakt i tilfælde af forlængelse uden ændringer (Tjenestemandsvedtægten, art. 90, stk. 2) Tjenestemænd – midlertidigt ansatte – udelukkende underlagt ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte – forskelsbehandling i forhold til arbejdstagere i al almindelighed – foreligger ikke
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Passivitetssøgsmål - passivitetens ophør efter sagens anlæg - bortfald af sagens genstand - stillingtagen til sagen ufornøden

(Art. 87 EF, 88 EF og 232 EF)

2. Retspleje - sagsomkostninger - stillingtagen til sagen ufornøden, når Kommissionen har truffet en beslutning efter anlæg af et passivitetssøgsmål - afgørelse truffet inden for en rimelig frist - hver part bærer sine egne omkostninger

(Rettens procesreglement, art. 87, stk. 6)

Sammendrag

1. Når Kommissionen ved at træffe en beslutning om, at skattemæssige fritagelser ikke udgør statsstøtte som omhandlet i artikel 87, stk. 1, EF, tager stilling i henhold til artikel 232, stk. 2, EF efter anlæg af et passivitetssøgsmål med påstand om, at det fastslås, at Kommissionen har overtrådt artikel 232, stk. 2, EF ved ikke at have behandlet en anmodning om at indlede en procedure vedrørende statsstøtte i henhold til artikel 87 EF og 88 EF i relation til disse fritagelser, og ved ikke inden to måneder efter at have truffet en beslutning, er genstanden for søgsmålet bortfaldet, hvorefter det ikke længere er fornødent at træffe afgørelse i sagen.

( jf. præmis 1, 5, 6, 11 og 12 )

2. I det tilfælde, et passivitetssøgsmål er blevet uden genstand, og det derfor ikke længere er fornødent at træffe afgørelse i sagen, fordi Kommissionen efter sagens anlæg har truffet en beslutning, der udelukker, at der kan fastslås passivitet, begrunder den omstændighed, at beslutningen træffes inden for en rimelig frist - henset til sværhedsgraden af det spørgsmål, der skal behandles - at Retten ved udøvelsen af den beføjelse, den er tillagt i henhold til procesreglementets artikel 87, stk. 6, finder det rimeligt, at hver part bærer sine egne omkostninger.

( jf. præmis 13 og 15-18 )
Uddelegering eller fravigelse fra kriterierne for fordeling af de beføjelser, som ifølge vedtægten tilkommer ansættelsesmyndigheden, kan kun bevirke ugyldighed af en retsakt, der er udfærdiget af myndigheden, når der er fare for, at en uddelegering eller fravigelse gør indgreb i de garantier, der er indrømmet tjenestemændene i henhold til vedtægten eller i henhold til principperne for god ledelse inden for personaleadministration.

I vedtægtens artikel 57, stk. 2, bestemmes, at tjenestemanden kun »i undtagelsestilfælde«»kan« bevilges tjenestefrihed, og i artikel 7 in fine i vedtægtens bilag V anføres, at der »eventuelt« fastlægges rejsedage ved særlig bestemmelse »under hensyn til behovet«. Det kan således ikke bestrides, at en institution er fuldt ud berettiget til at ændre sin tidligere praksis og til at fastsætte rejsedagene ved tjenestefrihed i forbindelse med valg i forhold til den tid, der rent faktisk er nødvendig for at rejse frem og tilbage fra valgstedet. I den forbindelse kan institutionen, idet den således overholder princippet om en forsvarlig økonomisk forvaltning af fællesskabsmidlerne, med rimelighed antage, at rejsedagene i tilfælde af, at rejsen foretages med fly, begrænses til i alt to dage.

(jf. præmis 58 og 59)
De i tjenestemandsvedtægtens artikel 90 og 91 indeholdte frister på tre måneder for indgivelse af en klage over en akt, der indeholder et klagepunkt, og på tre måneder for anlæggelse af et søgsmål efter en udtrykkelig eller stiltiende afvisning af klagen er præceptive og kan ikke fraviges af parterne eller Retten, idet de er indført med henblik på at tilvejebringe klarhed og retssikkerhed.

Det påhviler imidlertid den part, som påberåber sig en fristoverskridelse, at bevise tidspunktet for, hvornår nævnte frist begyndte at løbe, og en række indicier, hvorefter det kan formodes, at sagsøgeren har modtaget en skrivelse på et tidligere tidspunkt end det af denne påståede, kan ikke erstatte et sådant bevis.

(jf. præmis 22 og 25-27)

Henvisning til: Retten, 20. marts 1991, sag T-l/90, Mérez-Minguez Casariego mod Kommissionen, Sml. II, s. 143, præmis 37.
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Annullationssøgsmål - fysiske eller juridiske personer - retsakter, der berører dem umiddelbart og individuelt - generel retsakt - direktiv

(Art. 230, stk. 4, EF)

2. Annullationssøgsmål - fysiske eller juridiske personer - retsakter, der berører dem umiddelbart og individuelt - umiddelbar indvirkning - kriterier - direktivbestemmelse, der forbyder visse betegnelser på tobaksprodukters indpakning - virksomheder, der fremstiller og markedsfører cigaretter under et mærke - umiddelbar indvirkning - foreligger ikke

(Art. 230, stk. 4, EF; Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/37, art. 7)

Sammendrag

1. Selv om artikel 230, stk. 4, EF ikke udtrykkeligt omhandler formalitetsspørgsmålet i annullationssøgsmål, der er anlagt af borgere til anfægtelse af et direktiv, kan denne omstændighed alene ikke begrunde, at et sådant søgsmål afvises. Derudover kan Fællesskabets institutioner ikke udelukke den retsbeskyttelse, som denne bestemmelse i traktaten giver privatpersoner alene ved valg af formen for den omhandlede retsakt. I øvrigt kan selv en retsanordnende foranstaltning, som gælder for de pågældende erhvervsdrivende i almindelighed, under visse omstændigheder berøre visse af dem umiddelbart og individuelt.

( jf. præmis 28 og 29 )

2. Den umiddelbare indvirkning som omhandlet i artikel 230, stk. 4, EF kræver, at den anfægtede fællesskabsforanstaltning umiddelbart har indvirkning på den pågældendes retstilling, og foranstaltningen må ikke overlade et skøn til de adressater, der skal gennemføre den, men gennemførelsen skal ske helt automatisk, udelukkende i medfør af fællesskabsretsreglerne og uden anvendelse af andre mellemkommende regler. Dette betyder, at i det tilfælde hvor en institutions fællesskabsretsakt er rettet mod en medlemsstat, og den handling, som medlemsstaten skal udføre som følge af retsakten, sker automatisk, eller i hvert fald hvor resultatet ikke er tvivlsomt, berører retsakten således umiddelbart enhver person, som bliver berørt af handlingen. Hvis retsakten derimod giver medlemsstaten mulighed for at handle eller undlade at handle, er det medlemsstatens handling eller undladelse, som umiddelbart berører den pågældende person, og ikke retsakten i sig selv. Med andre ord må virkningen af den pågældende retsakt ikke afhænge af, at en tredjemand udøver et skøn, medmindre det er klart, at resultatet er givet på forhånd.

I denne forstand medfører Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/37/EF om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes love og administrative bestemmelser om fremstilling, præsentation og salg af tobaksvarer, som forbyder anvendelsen af visse betegnelser på sådanne produkters indpakning, indtil direktivets gennemførelse i mindst én medlemsstat eller indtil udløbet af gennemførelsesfristen den 30. september 2003, ikke nogen ændring i retstillingen for de to virksomheder, som fremstiller og markedsfører cigaretter. Sagsøgerne vil forblive ejere og licensindehavere af mærket og vil fortsat have ret til at gøre brug af det ved markedsføringen af cigaretter inden for Fællesskabet.

( jf. præmis 45, 46 og 47 )
Nøgleord



Nøgleord

Retspleje - forelæggelse for Retten på grundlag af en voldgiftsbestemmelse - sag anlagt til prøvelse af Kommissionens ensidige opsigelse af en kontrakt - Kommissionens påstand om, at det er ufornødent at træffe afgørelse, begrundet med, at der ikke er sket opsigelse - Rettens fortolkning af Kommissionens skrivelser til sagsøgeren - Kommissionens påstand ikke taget til følge

(Rettens procesreglement, art. 113)
Sag T-127/01

Carlo Ripa di Meana

mod

Europa-Parlamentet

»Medlemmer af Europa-Parlamentet — foreløbig pensionsordning — ophævelse af betalingen — bekræftende retsakt — formaliteten«

Rettens kendelse (Fjerde Afdeling) af 9. juli 2002 II-3007

Sammendrag af kendelse

Annttllationssøgsmål – anfægtelige retsakter – begreb – retsakter med bindende retsvirkninger – rent bekræftende afgørelse – ikke omfattet

(Art. 230 EF)

Retsakter eller afgørelser, der kan anfægtes i henhold til artikel 230 EF, er foranstaltninger med bindende retsvirkninger, der kan påvirke sagsøgerens interesser ved at ændre dennes retsstilling væsentligt. Ved afgørelsen af, om en retsakt eller en beslutning har sådanne virkninger, må der lægges vægt på indholdet. Som følge heraf skal et annullationssøgsmål til prøvelse af en afgørelse, der blot bekræfter en afgørelse, som ikke er blevet anfægtet inden for fristerne, afvises. En afgørelse er af rent bekræftende art, såfremt den ikke indeholder noget nyt i forhold til den tidligere afgørelse og ikke er blevet truffet på grundlag af en fornyet undersøgelse af stillingen for den tidligere afgørelses adressat.

(jf. præmis 25)
Principielt kan en begæring om udsættelse af gennemførelsen ikke rettes mod en negativ forvaltningsafgørelse, da en udsættelse i et sådant tilfælde ikke kan ændre den begærende parts stilling. Retten kan derfor ikke anordne en udsættelse af gennemførelsen af Kommissionens afvisning af at træffe forholdsregler over for en medlemsstat, der angiveligt har tilsidesat sine forpligtelser, idet en sådan udsættelse ikke ville have som konsekvens, at Kommissionen blev forpligtet til at fastslå det påståede traktatbrud.

For det andet kan den foreløbige forholdsregel, som den kan anordne i medfør af nævnte artikel, kun være af retssikrende karakter, hvilket ikke ville være tilfældet, såfremt der blev fastslået et traktatbrud, da forholdsreglen ikke er en forberedende retsakt, men afslutningen af en procedure.

Retten kan ikke, når den hovedsag, som begæringen er et led i, og som er indbragt for Retten, er anlagt til prøvelse af Kommissionens nægtelse af at fastslå en medlemsstats traktatbrud i artikel 88 KS's forstand, pålægge Kommissionen at rette påbud over for den berørte medlemsstat med henblik på at bringe det påståede traktatbrud til ophør.

Dels kan den ikke anordne foreløbige forholdsregler, som ikke vil kunne være et led i den endelige afgørelse, der skal træffes i hovedsagen, som medlemsstaten ikke er part i.

Dels er det ikke i artikel 88 KS fastsat, at Kommissionen har kompetence til at rette sådanne påbud over for en medlemsstat.

(jf. præmis 59-61)
Sag T-105/01

Società Lavori Impianti Metano Sicilia (SLIM Sicilia)

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Den Europæiske Fond for Regionaludvikling — projekter medfinansieret af EFRU — afslag på forlængelse af frist for indgivelse af en endelig betalingsanmodning — annullationssøgsmål — formaliteten«

Rettens kendelse (Anden Afdeling) af 6. juni 2002 II-2699

Sammendrag af kendelse

Antmllationssøgsmål – fysiske eller juridiske personer – akter, der berører dem umiddelbart og individuelt – umiddelbar indvirkning – kriterier – kommissionsbeslutning rettet til en medlemsstat, hvorved det afslås at forlænge fristen for indgivelse af en anmodning om endelig betaling af en fællesskabsstøtte – selskab, der er koncessionshaver i henhold til en kontrakt, hvorefter selskabet skal udføre et støtteberettiget projekt, og som fra de nationale myndigheder har modtaget det fulde støttebeløb, der oprindeligt var planlagt – umiddelbart berørt – denne betingelse ikke opfyldt

(Art. 230, stk. 4, EF)

I et annullationssøgsmål er det en søgsmålsbetingelse, at en fællesskabsretsakt — for at en borger som sagsøger, der ikke er retsaktens adressat, kan anses for umiddelbart berørt heraf — umiddelbart skal have indvirkning på den pågældendes retstilling, og dens gennemførelse skal ske helt automatisk, udelukkende i medfør af fællesskabsreglerne og uden anvendelse af andre mellemkommende regler. Dette er tilfældet, når retsakten gennemføres af nationale myndigheder, der er retsaktens adressater, og foranstaltningen ikke overlader disse myndigheder et skøn. Det samme gælder, når adressaterne kun har en rent teoretisk mulighed for at undlade at efterkomme fællesskabsretsakten, idet der ikke er nogen tvivl om, at de vil give retsakten virkninger efter dens indhold.

Et selskab, der er koncessionshaver i henhold til en kontrakt, som er indgået med den koncessionsgivende myndighed, og hvorefter selskabet skal udføre et projekt, der er berettiget til at modtage støtte fra Den Europæiske Fond for Regionaludvikling (EFRU), er ikke umiddelbart berørt af en kommissionenbeslutning, der er rettet til en medlemsstat, og hvormed det afvises at forlænge fristen for indgivelse af en endelig anmodning om betaling af støtte fra EFRU, i det omfang de nationale myndigheder har betalt selskabet den fulde fællesskabsstøtte, der oprindeligt var planlagt, og hvor der hverken følger en forpligtelse til at tilbagebetale forskellen mellem det beløb, selskabet modtog i fællesskabsstøtte, og det beløb, Kommissionen betalte til medlemsstaten, af selve den anfægtede beslutning eller af en bestemmelse i fællesskabsretten, der har til formål at styre virkningen af denne beslutning.

(jf. præmis 45, 46, 50, 51, 54 og 55)
Da en manglende overholdelse af bestemmelserne i Rettens procesreglement udgør en ufravigelig procesforudsætning, der medfører afvisning, skal Retten af egen drift efterprøve, om de relevante bestemmelser i nævnte procesreglement er blevet overholdt. Ifølge procesreglementets artikel 104, stk. 2, skal begæringer vedrørende foreløbige forholdsregler angive »de faktiske og retlige grunde til, at den begærede foreløbige forholdsregel umiddelbart forekommer berettiget«. Sammenholdes de nævnte to bestemmelser i procesreglementets artikel 104 med hinanden, fremgår det, at en begæring om foreløbige forholdsregler i sig selv skal gøre det muligt for sagsøgte at forberede sine bemærkninger og Retten at træffe afgørelse vedrørende begæringen, i givet fald uden at råde over andre oplysninger. For at en sådan begæring kan fremmes til realitetsbehandling, er det ud fra retssikkerheds- og retsplejehensyn nødvendigt, at de væsentlige faktiske og retlige omstændigheder, som begæringen er baseret på, fremgår sammenhængende og forståeligt af selve begæringen. Selv om begæringen på konkrete punkter kan underbygges og suppleres med henvisninger til nærmere angivne dele af dokumenter, der er vedlagt som bilag, kan en generel henvisning til andre processkrifter — selv om sådanne processkrifter måtte være vedlagt som bilag til begæringen om foreløbige forholdsregler — ikke afhjælpe, at de væsentlige omstændigheder ikke er medtaget i begæringen.

Den samme fortolkning gælder for udformningen af de bemærkninger til begæringen om foreløbige forholdsregler, der indgives af den sagsøgte part. Derfor kan den redegørelse for visse af de anbringender, der er indeholdt i begæringen om foreløbige forholdsregler og i bemærkningerne hertil, ikke tages i betragtning med henblik på at godtgøre de faktiske og retlige punkter, som de vedrører, når redegørelsen ikke er i overensstemmelse med de krav, der er opstillet i ovennævnte bestemmelser i procesreglementet.

(jf. præmis 43 og 50-54)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Retspleje - søgsmålsfrister - sagsanlæg efter fristens udløb - omstændigheder, der ikke kunne forudses, eller force majeure - begreb - grænser

(EF-statutten for Domstolen, art. 42, stk. 2)

2. Kommissionen - administrativ adfærdskodeks, optaget som bilag til Kommissionens forretningsorden - bestemmelse, hvorefter det i Kommissionens retsakter skal nævnes, at der er mulighed for at indlede retlige procedurer og/eller indgive en klage til den europæiske ombudsmand - bindende

(Art. 195 EF og 230 EF; Kommissionens forretningsorden, bilaget, punkt 3, fjerde og femte afsnit)

Sammendrag

1. Begreberne force majeure og omstændigheder, der ikke kunne forudses, omfatter ud over et objektivt element, hvorefter der skal foreligge usædvanlige vanskeligheder, som den pågældende ikke har indflydelse på, også et subjektivt element, hvorefter vedkommende med henblik på at undgå konsekvenserne af de usædvanlige begivenheder skal træffe egnede foranstaltninger, idet det dog ikke kræves, at pågældende træffer urimeligt belastende foranstaltninger. Den pågældende skal navnlig nøje følge procedurens forløb og herunder udvise agtpågivenhed med henblik på at overholde de fastsatte frister. Der kan således ikke være tale om force majeure og omstændigheder, der ikke kunne forudses, i en situation, hvor en omhyggelig og fornuftig person objektivt ville have været i stand til at undgå, at en søgsmålsfrist udløb.

( jf. præmis 17 )

2. Det forhold, at Kommissionen i en retsakt ikke nævner, at der er mulighed for at indlede retlige procedurer og/eller indgive en klage til den europæiske ombudsmand i overensstemmelse med artikel 230 EF eller 195 EF, er en tilsidesættelse af de forpligtelser, som institutionen har pålagt sig selv med vedtagelsen af den administrative adfærdskodeks for Europa-Kommissionens medarbejdere hvad angår deres forbindelser med offentligheden, der er optaget som bilag til Kommissionens forretningsorden.

( jf. præmis 25 )

3. Begrebet undskyldelig vildfarelse, der har hjemmel direkte i hensynet til overholdelse af retssikkerhedsprincippet og af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, kan kun omfatte usædvanlige omstændigheder, navnlig tilfælde, hvor den pågældende institution har udvist en adfærd, der enten i sig selv eller i afgørende omfang må antages at kunne medføre en vildfarelse hos en borger, som er i god tro, og som har udvist den agtpågivenhed, der kan kræves af en normalt påpasselig person. Selv om dette eventuelt kan være tilfældet, når en sag er anlagt for sent, fordi den pågældende institution har afgivet urigtige oplysninger, der kunne medføre en vildfarelse hos en sådan borger, eller når den pågældende institutions tilsidesættelse af visse interne regler, som f.eks. en adfærdskodeks, har medført en sådan vildfarelse, er det imidlertid ikke tilfældet, når borgeren ikke kunne nære nogen tvivl om, at den retsakt, han fik meddelt, havde karakter af en beslutning. I dette tilfælde medfører de manglende oplysninger om muligheden for at anlægge sag nemlig ikke en vildfarelse hos borgeren.

( jf. præmis 30 )
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Særlige rettergangsformer - udsættelse af gennemførelsen - foreløbige forholdsregler - betingelser - uopsættelighed - alvorligt og uopretteligt tab - tabets uoprettelige karakter - økonomisk tab - situation, der kan true den sagsøgende virksomheds eksistens - vurdering under hensyn til koncernens situation

(Art. 242 EF og 243 EF; Rettens procesreglement, art. 104, stk. 2)

Sammendrag

$$Spørgsmålet om, hvorvidt uopsættelighedsbetingelsen i forbindelse med en begæring om foreløbige forholdsregler er opfyldt, skal vurderes på baggrund af nødvendigheden af, at der træffes en foreløbig afgørelse for at undgå, at den begærende part udsættes for et alvorligt og uopretteligt tab.

Det økonomiske tab kan ikke, bortset fra ganske usædvanlige tilfælde, anses for uopretteligt eller selv vanskeligt afhjælpeligt, da det kan være genstand for en senere økonomisk erstatning. En sådan senere økonomisk erstatning vil enten være en følge af den berørte institutions opfyldelse af den i hovedsagen afsagte dom om annullation, eller, hvis dette ikke er tilfældet, helt eller delvis ved en erstatning i henhold til det søgsmål, der er fastsat i artikel 235 EF og 288 EF. I den forbindelse er den blotte mulighed for at anlægge et erstatningssøgsmål tilstrækkeligt til at godtgøre, at det økonomiske tab i princippet kan genoprettes. Derfor er der ikke grund til at tage hensyn til den usikkerhed, der er forbundet med at få medhold i et eventuelt erstatningssøgsmål - som sagsøgeren vil kunne anlægge, hvis den anfægtede retsakt annulleres - med henblik på at godtgøre, om det økonomiske tab, som sagsøgeren vil lide, kan eller ikke kan genoprettes.

Et økonomisk tab er uopretteligt, hvis det viser sig, at sagsøgeren, hvis ikke den begærede foreløbige forholdsregel fastsættes, ville befinde sig i en situation, der kunne bringe selve dens eksistens i fare inden afsigelsen af den dom, der afsluttede hovedsagen. I forbindelse med undersøgelsen af sagsøgerens økonomiske overlevelsesevne kan vurderingen af dens materielle situation ske under hensyntagen til bl.a. de karakteristiske træk ved den koncern, som den er en del af i kraft af sin aktionærkreds.

( jf. præmis 44, 51-53 og 57 )