ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Betragtning 24 og 25 til forordning nr. 1782/2003 redegør for de væsentligste træk ved reformen af den fælles landbrugspolitik, som blev indført med forordningen. Betragtningerne har følgende ordlyd:

»En forøgelse af fællesskabslandbrugets konkurrenceevne og fremme af fødevarekvaliteten og miljønormer indebærer nødvendigvis en nedgang i de institutionelle priser for landbrugsvarer og en stigning i produktionsomkostningerne for landbrugsbedrifterne i Fællesskabet. For at nå disse mål og fremme et mere markedsorienteret og bæredygtigt landbrug er det nødvendigt at fuldføre overgangen fra produktionsstøtte til producentstøtte ved indførelse af et system med afkoblet indkomststøtte til hver bedrift. Mens afkoblingen ikke vil medføre nogen ændring af de beløb, der faktisk udbetales til landbrugerne, vil den gøre indkomststøtten betydeligt mere effektiv. Enkeltbetalingen til en bedrift bør derfor gøres betinget af krydsoverensstemmelse med kriterierne for miljø, fødevaresikkerhed, dyresundhed og dyrevelfærd og bevarelse af bedriften i god landbrugs- og miljømæssig stand.

Et sådant system bør samle en række eksisterende direkte betalinger, som en landbruger modtager under forskellige ordninger, i en enkeltbetaling, der fastlægges på grundlag af tidligere rettigheder inden for en referenceperiode og tilpasses under hensyntagen til den fuldstændige gennemførelse af foranstaltningerne indført i forbindelse med Agenda 2000 og ændringerne af støttebeløbene fastlagt ved denne forordning.«
58.

Kommissionen gør gældende, at en skattemæssig kohærens faktisk beskyttes bedre, såfremt der tages hensyn til valutakursændringer. Både Kommissionen og Deutsche Shell understreger, at såfremt valutatabet i stedet havde været en valutagevinst, ville den omstændighed, at dette ikke blev taget i betragtning ved skatteberegningen, medføre, at den økonomiske gevinst ville være »argent blanc«. De peger ligeledes på, at det nuværende system favoriserer et selskab, som tjener på en valutakursændring, uforholdsmæssigt, mens det ikke kompenserer et selskab, der lider tab som følge af en modgående valutakursbevægelse. Dette kan ikke anses for kohærens.
47.

Uanset om karakteren af ammekobesætning kan bevares for besætningen ved disse procentsatser, er der behov for at fastslå præcist, hvad en ammeko er, for at kunne identificere de 60% ammekøer. Det drejer sig om at kunne adskille ammekøerne fra andre køer, som f.eks. malkekøer eller kvier. Hvis dette ikke er tilfældet, er der en risiko for, at en ko anses for en ammeko, selv om den ikke er bestemt for opdræt af kalve.
Gennemførelsesforordningens artikel 147, stk. 1, som ændret i bestemmelsens andet punktum ved Kommissionens forordning (EF) nr. 1762/95 af 19. juli 1995 ( 7 ), lyder i sin nuværende udgave, således:

»1. Ved anvendelse af [told]kodeksens artikel 29 anses den omstændighed, at de varer, som har været genstand for et salg, angives til fri omsætning, for tilstrækkelig tilkendegivelse af, at de er blevet solgt med henblik på udførsel til Fællesskabets toldområde. Ved successive salg inden værdiansættelsen anses denne omstændighed kun for tilstrækkelig, når det drejer sig om det sidste salg, som medførte, at varerne blev ført ind i Fællesskabets toldområde, eller når det drejer sig om et salg, der finder sted inden for Fællesskabets toldområde, inden varerne overgår til fri omsætning.

Hvis der angives en pris, som vedrører et salg, der er gået forud for det sidste salg, som medførte, at varerne blev ført ind i Fællesskabets toldområde, skal det dokumenteres på en for toldmyndighederne tilfredsstillende måde, at det pågældende salg fandt sted med henblik på varernes udførsel til Fællesskabets toldområde. Artikel 178-181a finder anvendelse.«
49.

En afgiftspligtig person som leverandøren i hovedsagen, der ifølge den forelæggende ret ikke ved udvisning af almindelig agtpågivenhed i handelsforhold kunne have indset, at betingelserne for afgiftsfritagelse ikke var opfyldt, opfylder bestemt kriterierne for at kunne anses for at have handlet i god tro og med omhu som forudsat i den ovenfor nævnte retspraksis. Det skal i denne forbindelse tilføjes, at det fremgår af forelæggelseskendelsen, at selv de toldmedarbejdere, som Netto Supermarkt henvendte sig til, i første omgang ikke uden videre var i stand til at erkende, at de forelagte dokumenter var forfalskede.
32.

I modsætning til, hvad en række af de intervenerende parter har gjort gældende, finder jeg ikke, at en effektiv sanktion for krænkelse af underretningspligten og standstill-forpligtelsen, som fremgår af artikel 88, stk. 3, EF, f.eks. kunne være, at den nationale domstol pålægger modtageren af ulovlig støtte, som Kommissionen efterfølgende har erklæret forenelig med fællesmarkedet, at betale renter af støtten for den periode, hvor støtten blev betalt for tidligt. Jeg mener endvidere ikke, at den mulighed, at konkurrenter kan kræve kompensation for tab som følge af udbetaling af en for tidligt udbetalt støtte, vil udgøre en effektiv sanktion. Det er særdeles tvivlsomt, om private stridende parter under sådanne omstændigheder ville have noget incitament til at indbringe sagen for nationale domstole, hvis den nuværende sanktion — tilbagesøgning af ulovlig støtte — skulle blive erstattet med f.eks. blot en forpligtelse til at betale renter af en for tidligt udbetalt støtte, eller et sagsanlæg med krav om kompensation for lidte tab. Under retsmødet anførte den franske regerings repræsentant da også, at det ikke var sandsynligt, at en konkurrent ville være i stand til at bevise en årsagsforbindelse mellem for tidligt udbetalt støtte og et påstået lidt tab. En sådan tilgang vil ikke udgøre et overbevisende middel mod krænkelse af artikel 88, stk. 3, EF og vil i betydelig grad underminere Kommissionens mulighed for en effektiv prøvelse af statsstøtte i overensstemmelse med artikel 88 EF.
60.

Med hensyn til den foreliggende præjudicielle forelæggelse kan det næppe hævdes, at en bestemmelse som artikel 16, stk. 1, første punktum, i det kongelige dekret af 8. april 1976, dersom den fortolkes således, at den inden for de rammer, den definerer, udelukker, at der tages hensyn til en selvstændig erhvervsdrivendes børn, for hvilke der oppebæres familietillæg i medfør af tjenestemandsvedtægten eller ansættelsesvilkårene, skulle kunne afholde nogen fra at søge ansættelse ved Fællesskaberne eller få dem til at opgive deres ansættelse ved Fællesskaberne. Kommissionen har selv i det foreliggende tilfælde anført, at de belgiske forskrifter ikke medfører et tab for den pågældende ansatte ved Fællesskaberne (Sophiane Gysens første mand, Adriens far), idet forskrifterne blot har den retsvirkning, at størrelsen af det familietillæg, kassen skal betale til hans tidligere hustru for børnene Augustin og Elise, som hun har fået med sin anden mand, der ikke er tjenestemand eller ansat ved Fællesskaberne, nedsættes i forhold til det beløb, som ellers ville blive udbetalt ( 34 ). Selv om det antages, at denne nedsættelse vil påvirke de samlede indtægter, som Sophiane Gysen kan råde over med henblik på at afholde udgifterne til den ældste søns underhold og følgelig i sidste ende påvirke udstrækningen af de forpligtelser, der påhviler drengens far, der er ansat ved Fællesskaberne, i form af betaling af et bidrag til afholdelse af disse udgifter, vil en sådan følge desuden være alt for indirekte og periferisk til at kunne fremkalde den nævnte demotiverende virkning eller det omhandlede incitament.
I direktivets artikel 20 bestemmes følgende:

»Tredjeparts adgang

1. Medlemsstaterne sikrer, at der indføres en ordning for tredjeparts adgang til transmissions- og distributionssystemerne, som bygger på offentliggjorte tariffer, som gælder alle privilegerede kunder, og som anvendes objektivt og uden at diskriminere mellem systembrugere. Medlemsstaterne sikrer, at tarifferne eller de metoder, de er baseret på, er godkendt forud for deres ikrafttræden i overensstemmelse med artikel 23, og at disse tariffer — og metoderne, hvor kun disse godkendes — offentliggøres, inden de træder i kraft.

2. En transmissions- eller distributionssystemoperatør kan nægte adgang, hvis systemet ikke har den nødvendige kapacitet. Afslaget skal begrundes behørigt, særlig under hensyntagen til artikel 3. Medlemsstaterne sikrer, at transmissions- eller distributionssystemoperatøren i givet fald, og når der nægtes adgang, giver relevante oplysninger om de foranstaltninger, der vil være nødvendige for at styrke nettet. Den part, som anmoder om sådanne oplysninger, kan pålægges et rimeligt gebyr, som afspejler omkostningerne ved at fremlægge sådanne oplysninger.«
19.

Det fremhæves til støtte for argumentet om gennemførelsesforanstaltninger, at det både af Kommissionens oprindelige forslag ( 13 ) og det ændrede forslag ( 14 ) fremgår, at det tilkommer medlemsstaterne at udpege de sikre lande på grundlag af de i direktivet indeholdte kriterier. Medlemsstaterne er imidlertid i princippet pålagt at håndhæve fællesskabsretten. Selv om kriterierne for udpegelse fremgår af direktivet, taler den omstændighed, at Rådet endeligt har udtalt sig til fordel for vedtagelsen af fælles lister over sikre lande, da dette tilnærmer de eksisterende nationale lister og giver de nationale retsordener, der endnu ikke har vedtaget foranstaltninger i denne henseende, minimumslister, derimod for, at der foreligger en retsakt. Det taler endvidere for, at der foreligger en retsakt, at Rådet oprindeligt ville indarbejde listerne over sikre lande i det omstridte direktiv og udelukkende opgav dette som følge af vanskelighederne ved at nå til enighed om listerne uden urimeligt at forsinke vedtagelsen af nævnte direktiv ( 15 ). Endelig taler rækkevidden af de følger, som er forbundet med listerne, til støtte herfor. Inden for rammerne af asylprocedurer er anvendelsen af disse lister afgørende for den måde, hvorpå de nationale myndigheder behandler en stor del af ansøgningerne, og bestemmer rækkevidden af de proceduregarantier, som er fastsat ved direktivet. I henhold til artikel 25 kan medlemsstaterne nemlig afvise en asylansøgning som uantagelig og behøver derfor ikke at tage stilling til, hvorvidt ansøgeren kan anerkendes som flygtning, hvis ansøgeren kommer fra et sikkert tredjeland. Denne formodning om, at nævnte land er sikkert, kan imidlertid afkræftes, hvis ansøgeren fremlægger alvorlige oplysninger om det modsatte. Det fremgår i øvrigt af artikel 36, at medlemsstaterne kan undlade at behandle asylansøgningen eller at foretage en fuldstændig undersøgelse heraf, når asylansøgeren er rejst ind eller forsøger ulovligt at rejse ind på medlemsstaternes område fra et europæisk sikkert tredjeland. Dertil kommer, at Rådet har begrundet høringen af Europa-Parlamentet vedrørende udarbejdelsen og ændringen af listerne over sikre tredjelande med, at det har »politisk betydning« at udpege et land som sikkert, og navnlig at der er tale om »en vurdering af menneskerettighedssituationen i landet [som har] betydning […] for EU’s politik over for tredjelande«. Rådet har dernæst begrundet høringen af Parlamentet vedrørende udpegelsen af europæiske sikre tredjelande med henvisning til »de følger, det kan få for ansøgeren, at behandlingen undlades eller indskrænkes« ( 16 ).
28.

Hvis en forøgelse af sikkerhedstonnagen i form af bygning af et erstatningsfartøj ville kunne opnå godkendelse, således som Retten fastslog, har en person, som anmodede om godkendelse af en sådan forøgelse, en klar interesse i at kræve annullation af en beslutning, hvorved godkendelsen blev afslået. Der er ingen tvivl om, at interessen er mest presserende for de personer, som på datoen for beslutningen allerede havde påtaget sig udgifter til skibsbygning, men den er aktuel for alle. Hvis beslutningen annulleres, indebærer det for alle dem, hvis anmodning blev afvist, at der igen er mulighed for godkendelse, og hvis en sådan godkendelse bliver givet, indebærer det, at de nu kan træffe de nødvendige foranstaltninger for at opnå eller bruge den øgede sikkerhedstonnage. I den appellerede dom er det ikke begrundet, hvorfor der sondres mellem sagsøgerne ud fra, hvorvidt de allerede havde forventet godkendelse før datoen for den anfægtede beslutning, og jeg mener heller ikke, denne sondring kan begrundes.
54.

En anden synsmåde kan føre til et resultat i strid med den funktionsbestemte fortolkning af Fællesskabets retspraksis ( 40 ) og bringe den effektive virkning af direktiv 2004/18 i fare. For at fjerne anvendelsen af denne retsregel er det tilstrækkeligt, at en enhed, der er oprettet alene for at opfylde behov af almen interesse uden industriel eller kommerciel karakter, beskæftiger sig med strengt kommercielle transaktioner og fastholder sit oprindelige formål, og ved udvidelsen af de markeder, hvor den er aktiv, undgår kvalificeringen »offentligretligt organ«, således at hele dens kontraktindgåelse af en hvilken som helst art gennemføres uden krav om fællesskabsharmonisering. I grunden supplerer min opfattelse løsningen i Universale-Bau-dommen ( 41 ), som omhandlede et omvendt tilfælde med en virksomhed, der udelukkende var oprettet med henblik på en privat aktivitet, og som senere fik overdraget driften af en offentlig service. I begge tilfælde går den funktionsbestemte fortolkning ud på, at virksomheder, der varetager almene interesser og er i stand til at operere uden for markedets kræfter, indgår kontrakter uden at handle i overensstemmelse med disse kræfter.
På baggrund af ovenstående overvejelser foreslår jeg Domstolen at besvare de af Oberlandesgericht Stuttgart forelagte præjudicielle spørgsmål som følger:

»Rådets direktiv 85/577/EØF af 20. december 1985 om forbrugerbeskyttelse i forbindelse med aftaler indgået uden for fast forretningssted skal fortolkes således, at det er til hinder for, at en begrænsning af udøvelsen af fortrydelsesretten gøres gældende over for forbrugeren, når denne ikke er blevet oplyst om sin ret, eller når oplysningerne er fejlagtige.

Derimod er artikel 4 og 5 i direktiv 85/577 ikke til hinder for, at medlemsstaterne inden for rammerne af deres skøn fastsætter en frist, inden for hvilken fortrydelsesretten gyldigt kan påberåbes, at regne fra det tidspunkt, hvor det godtgøres, at forbrugeren har fået kendskab eller kunne have fået kendskab til sin ret.«
58.

Sagsøgeren i hovedsagen har henvist til oplysningerne i punkt 5.2 i forelæggelseskendelsen om, at transportvirksomheden havde underskrevet ruteplanen og dermed bekræftet, at dyrene var blevet passet på de foreskrevne tidspunkter. Efter sagsøgerens opfattelse opfylder den fortrykte anmærkning på ruteplanen om, hvornår dyrene skulle fodres og vandes, således kravene til planens udfærdigelse, og efter at denne plan var blevet underskrevet, var den også blevet udfyldt. Sagsøgeren mener tydeligvis, at underskriften opfylder kravet i de pågældende regler, eftersom underskriften er knyttet til den fortrykte transportplan. Dette hænger sammen med, a) at præciseringen af, at de pågældende foranstaltninger skulle træffes »om aftenen og morgenen, midt på dagen og om aftenen og morgenen« og gentagelsen af ordene »om aftenen og morgenen« med rette kunne forstås som en angivelse, der ikke var af generel karakter, men henviste til konkrete opgaver, der skulle udføres på bestemte tidspunkter i løbet af forsendelsen, der efter det i sagen oplyste strakte sig over 41 timer og 30 minutter og dermed ikke bare omfattede »om aftenen og morgenen, midt på dagen«, men også »om aftenen og morgenen«, og b) at transportplanen var så detaljeret, at det ikke var nødvendigt løbende at notere, at den blev fulgt, men mere »hensigtsmæssigt« at underskrive en erklæring, der kunne vedlægges ruteplanen, når forsendelsen var afsluttet. Det skyldes uden tvivl den opfattelse, der er anført i de to foregående punkter, at sagsøgeren i hovedsagen ikke i sit indlæg har påberåbt sig den beviskraft, som en erklæring på tro og love kan have, idet en sådan erklæring som nævnt i punkt 3 i forelæggelseskendelsen senere blev forelagt for Zollamt Salzburg, Erstattungen, der ikke lagde vægt herpå.
171.

Det fremgår af retspraksis, at det påhviler den part, der gør gældende, at en sag er anlagt for sent, at føre bevis for den dag, fristen begyndte at løbe ( 49 ). Det følger også heraf, at når det ikke er muligt med sikkerhed at fastlægge datoen for, hvornår appellanten fik fuldt kendskab til indholdet af og begrundelsen for den retsakt, der anfægtes, hvis denne retsakt hverken er blevet offentliggjort eller meddelt, må det fastslås, at søgsmålsfristen begyndte at løbe senest den dag, hvor det kan godtgøres, at appellanten allerede havde et sådant kendskab ( 50 ).
I lyset af ovenstående betragtninger foreslår jeg, at Domstolen besvarer de spørgsmål, den har fået forelagt af Verwaltungsgericht Sigmaringen og Verwaltungsgericht Chemnitz, således:

»Artikel 1, stk. 2, og artikel 8, stk. 2 og 4, i Rådets direktiv 91/439/EØF af 29. juli 1991 om kørekort skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for, at en medlemsstat nægter at anerkende gyldigheden af et kørekort, der er udstedt af en anden medlemsstat, når indehaveren af dette kørekort har fået inddraget et kørekort i den første medlemsstat for at have ført motorkøretøj under indflydelse af alkohol eller narkotika, og udstedelsen af et nyt kørekort, i betragtning af, at føreren er til fare for trafikken, er betinget af, at denne gennemfører en medicinsk-psykologisk tekst, og der ikke i udstedelsesmedlemsstaten er foretaget en test på samme niveau som det, der kræves i den førstnævnte stat.

Endvidere skal artikel 1, stk. 2, og artikel 8, stk. 2 og 4, i direktiv 91/439 fortolkes således, at de ikke er til hinder for, at en medlemsstat, når det pågældende kørekorts indehaver udviser en potentielt farlig adfærd, træffer midlertidige foranstaltninger, såsom suspension af kørekortet, mens udstedelsesmedlemsstaten undersøger betingelserne for erhvervelsen af kørekortet.«
55.

Hvis det antages, at Domstolen har kompetence i en sag som den foreliggende, vil det efter min opfattelse betyde en forvridning af formålet med artikel 234 EF og en tilsidesættelse af de bestemmelser, hvorefter en præjudiciel forelæggelse for Domstolen inden for rammerne af denne bestemmelse forudsætter, at der foreligger en tvist, og at det præjudicielle spørgsmål skal være begrundet i behovet for at fortolke et uenighedsspørgsmål.
52.

I denne sidstnævnte forbindelse antog generaladvokat Léger på grundlag af 14. og 15. betragtning til direktiv 97/55, at »at en konkurrent kan gøre brug af en erhvervsdrivendes eneret til hans varemærke eller andre karakteristiske tegn, såfremt den således foretagne henvisning er retfærdiggjort af kravene ifølge den sammenlignende reklame«, og at »annoncøren har ret til at anvende disse referencer, såfremt sammenligningen af kvaliteter og mangler ved de respektive konkurrerende produkter gøres umulig eller blot må lide under fraværet af en identifikation af konkurrenten«. Hvad angår »de nærmere betingelser for, hvornår det er muligt at gøre brug af konkurrentens karakteristiske kendetegn«, anførte han, at »da undtagelserne skal fortolkes strengt, må afvigelser fra de rettigheder, som er beskyttet for indehaverne, kun tillades inden for de grænser, der er absolut nødvendige for at opnå direktivets formål, som er at muliggøre en sammenligning mellem produkternes objektive karakteristika«. »Følgelig« — fortsatte generaladvokaten — »foreligger [der] en utilbørlig fordel af den anseelse, der knytter sig til en konkurrent, når henvisningen til denne, eller henvisningsmåden ikke er nødvendig for at oplyse kunderne om de respektive kvaliteter af de sammenlignede varer. Omvendt kan dette klagepunkt ikke lægges til grund, når de faktorer, som sammenligningen angår, ikke kan beskrives, uden at annoncøren anvender henvisninger til konkurrenten, selv om han herved kan opnå en vis fordel. Nødvendighedskriteriet er altså [mit] grundlag for at bedømme, om en sammenlignende reklame er lovlig set i forhold til direktivets artikel 3a, stk. 1, litra g)« ( 31 ).
29.

Den i hovedsagen omhandlede invalidepension forekommer mig imidlertid ikke at henhøre til den type af ydelser, der er snævert knyttet til det sociale miljø. De ydelser, der i retspraksis er blevet betegnet som sådanne, er ydelser, hvis tildeling i det væsentlige afhænger af, om den berørte er trængende, og som følgelig har til formål at sikre den pågældende en minimumslevestandard i den økonomiske og sociale kontekst, der er til stede i den medlemsstat, som udbetaler de pågældende ydelser. Den i hovedsagen omhandlede invalidepension bevilges imidlertid med henblik på at godtgøre den skade på helbredet, der er forårsaget ved et ophold på et sted til isolation, uafhængigt af modtagerens økonomiske situation. Den har karakter af en kompensation for de lidelser, der er gennemgået. Det er, hvad sagsøgte i hovedsagen har medgivet ved i sit indlæg udtrykkeligt at bekræfte, at tildelingen af den pension, der er genstand for hovedsagen, ikke er betinget af en vurdering af modtagernes personlige behov. Den omhandlede pensions størrelse vil højst kunne tilpasses til den økonomiske levestandard i Polen. Det er korrekt, at andre af de ydelser i henhold til den omhandlede nationale lovgivning vil kunne anses for at være snævert knyttet til det sociale miljø. De kan dog ikke af den grund uden at tilsidesætte proportionalitetsprincippet begrunde et generelt krav om bopæl, så længe der udbetales en ydelse, uanset ydelsens karakter. Det påhviler således den nationale lovgiver med hensyn til bopælskravet at sondre alt efter den omhandlede ydelses karakter. Da den i hovedsagen omhandlede invalidepension under alle omstændigheder ikke synes at være snævert knyttet til det sociale miljø, kan det ikke være begrundet at gøre udbetalingen heraf betinget af, at der opfyldes et bopælskrav.
95.

Dette spørgsmål er kun relevant, hvis direktiv 91/414 og direktiv 2002/37 i modsætning til den opfattelse, jeg har givet udtryk for, korrekt skal fortolkes således, at Agrichem er forpligtet til at indsende et fuldstændigt bilag II-dossier, således at selskabet for at gøre dette må søge adgang til de oplysninger, der er indsendt af sagsøgerne. Det forekommer mig, at den almindelige lovgivning om databeskyttelse ( 20 ) under sådanne omstændigheder må finde anvendelse i mangel af andre mere specifikke bestemmelser. Disse generelle bestemmelser om databeskyttelse giver mulighed for at tage hensyn til behovet for at behandle forretningshemmeligheder fortroligt.
35.

Jeg bemærker for det første, at det i nærværende sag er ubestridt, at det foreliggende tilfælde ratione personae og ratione materiae henhører under forordning nr. 1408/71. Det vil nærmere bestemt sige, at B. Bosmann anses for at være »arbejdstager« i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i nævnte forordnings artikel 2, stk. 1, sammenholdt med forordningens artikel 1, litra a), og at den tyske børnefamilieydelse opfylder betingelserne for at kunne anses for »familieydelser« i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i forordningens artikel 4, stk. 1, litra h).
13.

Første del i den anden »endelige bestemmelse« i lov nr. 3/2004 ændrer herefter artikel 17 i lov nr. 7/1996 ( 8 ). I det omfang, det er relevant, bestemmer denne artikel som følger: »1. I mangel af udtrykkelig aftale anses det for aftalt, at detailhandlende skal betale prisen for de varer, som de køber, inden for 30 dage fra leveringsdatoen. […] 3. Betaling for friske fødevarer og letfordærvelige varer må under ingen omstændigheder udsættes i mere end 30 dage. Betaling for andre føde- og forbrugsvarer må ikke udsættes i mere end 60 dage, medmindre der foreligger en udtrykkelig aftale, som indeholder bestemmelser om økonomisk kompensation til leverandøren for den længere frist. Betaling må under ingen omstændigheder udsættes i mere end 90 dage. […] 5. Under alle omstændigheder skal der automatisk pålægges renter for forsinket betaling fra dagen efter den fastsatte betalingsdato eller, dersom der ikke foreligger nogen aftale, den dato, hvor betalingen skulle have fundet sted i henhold til bestemmelserne i stk. 1. I så fald er den sats, som skal anvendes med henblik på fastlæggelse af renten, satsen i artikel 7 i [lov nr. 3/2004], medmindre parterne har aftalt en anden sats, som under ingen omstændigheder må være lavere end den lovbestemte sats plus 50%.«