1.

Af de grunde, som skulle føre til sagens afvisning, står i første række ikkeoverholdelsen af søgsmålsfristen. Kommissionen har herved anført, at klagefristen ved en licitationsprocedure som den foreliggende, der slutter med en kommissionsbeslutning, og som — hvilket følger af artikel 13 i forordning nr. 216/69 og af pkt. 6, litra d), i den ovennævnte almindelige bekendtgørelse om periodiske licitationer — foreskriver individuelle meddelelser til deltagerne i licitationen vedrørende hvert enkelt buds skæbne, begynder at løbe ved modtagelsen af disse meddelelser, såfremt disse ligger forud for offentliggørelsen af kommissionsbeslutningen, en offentliggørelse, som i øvrigt efter artikel 191 i EØF-traktaten ikke er nødvendig for deres anvendelighed. Da den individuelle meddelelse i nærværende sag er sket den 5. februar 1979, må anlæggelsen af sagen — også når afstandsfristen i procesreglementets artikel 81 tages i betragtning — anses som sket for sent. Sagsøgerne påberåber sig heroverfor artikel 81, stk. 1, i procesreglementet, der bestemmer: »De frister, der er fastsat for indgivelse af klager over en institutions retsakter, begynder i de tilfælde, hvor der er givet meddelelse, at løbe dagen efter den dag, hvor den pågældende har fået meddelelse om retsakten, og i tilfælde af offentliggørelse femtendedagen efter, at retsakten har været offentliggjort i De Europæiske Fællesskabers Tidende«. Heraf lader sig udlede noget, der minder om et princip om mestbegunstigelse, hvorefter man må lægge vægt på den senere dato for sagsanlægget, når en anfægtet beslutning ikke kun bliver offentliggjort — skønt offentliggørelsen ikke er påkrævet — men der også sker individuel meddelelse til de berørte. Når tidspunktet for kommissionsbeslutningens offentliggørelse lægges til grund, er sagen — som også Kommissionen anerkender — rettidig anlagt. Måtte man ikke generelt anerkende dette princip, så måtte man i hvert fald i den foreliggende sag lægge vægt på kommissionsbeslutningens offentliggørelse. Hvad sagsøgerne har modtaget som meddelelse fra Bundesanstalt, er nemlig ikke blot ufuldstændig, fordi der deri mangler et væsentligt element, nemlig den af Kommissionen fastsatte mindstepris. Men det drejer sig slet ikke om en meddelelse af en kommissionsbeslutning, da denne først er truffet den 30. januar 1979, mens skrivelsen fra Bundesanstalt er dateret den 29. januar. Endelig bliver der i skrivelsen fra Bundesanstalt talt om en beslutning fra Forvaltningskomiteen for Oksekød, altså ikke om en kommissionsbeslutning. Ved fortolkningen af den rigtignok ikke fuldstændig entydige artikel 81 i procesreglementet må man efter min mening gå ud fra det faktum, at procesreglementet ikke grundlæggende har skullet ændre det ved traktaten fastlagte system. Formålet med artikel 81 er kun nøjagtigt at bestemme søgsmålsfristens begyndelse og i de tilfælde, hvor det afgørende er offentliggørelsen i EF-Tidende at sikre en forlængelse under hensyn til, at udleveringen af Tidende i medlemsstaterne kræver tid og sker på forskellige tidspunkter. Afgørende er altså artikel 173, stk. 3, i EØF-traktaten, hvor det hedder: »De i denne artikel omhandlede klager skal indgives inden to måneder, efter at retsakten, alt efter sin art, er offentliggjort eller meddelt klageren eller, i mangel heraf senest to måneder efter, at klageren har fået kendskab til den«. Det er klart, at begrebet offentliggørelse her må forstås som offentliggørelse i EF-Tidende. Efter denne bestemmelse må man imidlertid antage — således må man tyde ordene »alt efter sin art« — at den ikke udtrykker noget, der minder om et princip om »mestbegunstigelse«; snarere er det nærliggende, at det kommer an på offentliggørelsestidspunktet, når offentliggørelsen er af betydning for retsaktens anvendelighed, og at man ved individuelle meddelelser principielt må lægge vægt på tidspunktet for deres modtagelse. Det må endvidere anerkendes, at fornuftige grunde også taler for denne fortolkning. Således må man give Kommissionen ret, når den siger, at det af hensyn til retssikkerheden er helt tilstrækkeligt, når søgsmålsfristen regnes fra tidspunktet for modtagelsen af en individuel meddelelse. Måtte man derimod — ud fra »mestbegunstigelses-synspunktet« — først lade søgsmålsfristen løbe fra tidspunktet for en senere, ikke-nødvendig offentliggørelse, så ville dette, fordi offentliggørelsen af retsakter, der ikke skal offentliggøres, ofte forsinkes, føre til en betragtelig forlængelse af søgsmålsfristen eller endog til en genoplivelse af udløbne søgsmålsfrister, hvilket givet ikke er i retsfredens interesse. Hertil kommer, at Kommissionen ved en anerkendelse af sagsøgernes opfattelse, for at udelukke den antydede virkning, kunne forsøge at undlade offentliggørelse af sådanne retsakter, hvilket heller ikke ville være i de erhvervsdrivendes interesse. Men selv om man principielt er enig i den fortolkning af traktaten og procesreglementet, som Kommissionen anser for rigtig, må det dog endvidere undersøges, om den meddelelse, som sagsøgerne har modtaget i den foreliggende sag, opfylder de krav, som skal være opfyldt, for at søgsmålsfristen kan begynde at løbe. Man må i denne forbindelse gå ud fra, at en meddelelse af hele retsakten ikke er nødvendig; en sådan er kun nødvendig som forudsætning for anvendelighed efter EØF-traktatens artikel 191 i forhold til adressaten for beslutningen — i tilfælde som det foreliggende altså medlemsstaterne. Overfor berørte tredjemænd må det være tilstrækkeligt for at sætte søgsmålsfristen i gang, at de officielt — ikke ubetinget fra selve beslutningstageren, men også fra et hjælpeorgan — har fået kendskab til det væsentlige, netop for dem vigtige indhold af retsakten, således at de kan afgøre, om de vil anlægge sag ved Domstolen. Der kan herved henvises til artikel 19 i statutten for EØF-Domstolen, hvorefter den anfægtede retsakt også efter udløbet af søgsmålsfristen kan fremskaffes, hvilket utvivlsomt må betyde, at et fuldstændigt kendskab til retsakten ikke kan være afgørende for begyndelsen af søgsmålsfristen. Endvidere kan der i det foreliggende tilfælde også henvises til, at det udtrykkeligt i den almindelige bekendtgørelse om periodiske licitationer (ligesom også. i artikel 13 i forordning nr. 216/69) er foreskrevet, at de bydende straks skal underrettes af interventionsorganet om resultatet af deres deltagelse i licitationen. At den fra Bundesanstalt til sagsøgerne rettede skrivelse i foreliggende tilfælde måtte være tilstrækkelig, forekommer mig utvivlsomt. I denne forbindelse er det sikkert uden betydning, at der i denne skrivelse tales om en beslutning fra Forvaltningskomiteen for Oksekød, og at skrivelsen daterer sig fra 29. januar, mens beslutningen fra Kommissionen formelt først blev truffet den 30. januar 1979. Forklaringen på det sidste er — som vi har hørt — at resultaterne af drøftelserne i Forvaltningskomiteen for Oksekød hurtigst muligt bliver oversendt til de nationale myndigheder, for at sætte disse i stand til straks at begynde med forberedelsen af skrivelserne vedrørende underretning til de bydende. I hvert fald kan det ikke antages, at sagsøgerne, som — hvilket er ubestridt — på bedste vis er bekendt med licitationsproceduren, på denne måde skulle være bragt i vildfarelse; sagsøgerne var sikkert ikke i tvivl om, at det kun drejede sig om en udtalelse fra Forvaltningskomiteen for Oksekød, og at der på dette grundlag ville blive truffet den nødvendige kommissionsbeslutning. På samme måde er det efter min mening ikke af afgørende betydning, at det i meddelelsen kun kom til udtryk, at sagsøgernes bud ikke var blevet antaget, fordi de ikke nåede mindsteprisniveauet, og at mindstepriserne selv — andre supplerende elementer indeholder heller ikke kommissionsbeslutningen — ikke blev nævnt i meddelelsen. Faktisk var dette ingen hindring for sagsanlæg, fordi det herved — sagsøgerne kritiserede jo kun udformningen af »koblings«-ordningen som sådan — ikke kom an på det nøjagtige kendskab til dette beslutningselement. Afvisningsindsigelsen forekommer mig altså principielt at være berettiget; derfor må man også under alle omstændigheder i dommen skabe klarhed om spørgsmålet om søgsmålsfristen. Man kan dog spørge sig, om dette i det foreliggende tilfælde tvinger til afvisning af sagen. Det må jo indrømmes, at de pågældende bestemmelser ikke er fuldstændig klare, og at der endnu ikke i retspraksis er givet nogen fortolkning. Af denne grund og ikke mindst også under hensyn til indholdet af Bundesanstalt's meddelelse kunne man altså meget vel overveje ikke i det foreliggende tilfælde at anse søgsmålet for for sent anlagt — måske under anvendelse af grundtanken i artikel 42 i statutten for EØF-Domstolen, dvs. fristoverskridelse ved omstændigheder, der ikke kunne forudses, eller force majeure. Jeg ser derfor bort fra at foreslå sagens afvisning allerede af disse grunde, og undersøger i det følgende også sagens yderligere retlige aspekter.