Det må således herefter undersøges, om det fællesskabsretlige diskriminationsforbud, således som dette kommer til udtryk i EØF-traktatens artikel 7 og artikel 2, stk. 1, i forordning nr. 101/76, er blevet tilsidesat derved, at kvotefordelingen skete på grundlag af det hidtidige fiskeri med den følge, at ikke alle medlemsstaternes fiskefartøjer havde lige adgang til de pågældende fangstpladser.

Da Domstolen imidlertid i en fast praksis har understreget, at der kun kan antages at foreligge forbudt diskrimination i tilfælde af en objektiv og sagligt ubegrundet forskelsbehandling, skal på dette sted kun undersøges, om en fordeling af den tilladte samlede fangstmængde, således som denne fandt sted ved den i sagen omhandlede bekendtgørelse, under hensyn til en fælles fiskeripolitiks målsætninger og funktion var sagligt velbegrundet.

Efter navnlig den britiske regerings opfattelse var det i det foreliggende tilfælde ikke nødvendigt at tildele de enkelte medlemsstater fangstkvoter for at sikre overholdelsen af den tilladte samlede fangstmængde. Efter regeringens mening kunne dette mål nøjagtig ligeså godt eller bedre have været nået gennem fri adgang til fangstpladserne for alle fiskefartøjer, indtil den samlede fangstmængde var nået gennem et licenssystem, der i samme omfang var åbent for alle fiskefartøjer fra medlemsstaterne, eller på grundlag af fiskefartøjernes antal.

Over for denne argumentation må man som Kommissionen først henvise til, at enhver samlet tilladt fangstmængde for en bestemt fiskeart automatisk skaber en række problemer. For det første må overholdelsen af en sådan fangstbegrænsning sikres gennem effektive kontrolforanstaltninger, for det andet skal den ved fangstbegrænsningen pålagte byrde fordeles retfærdigt på fiskerne, og for det tredje skal der sikres en rationel udnyttelse af den samlede fangstmængde.

Med henblik på en effektiv kontrol med overholdelsen af den samlede fangstmængde — hvilket er så meget mere nødvendigt, når der som i det foreliggende tilfælde er tale om en fiskebestand, der også rækker ind på et tredjelands fiskeriterritorium — kan det imidlertid ikke bestrides, at kvotetildelingen til enkelte medlemsstater er et effektivt og dermed sagligt velbegrundet instrument. Kvotetildelingen sikrer nemlig, at de enkelte flagstater på deres side også skal kontrollere overholdelsen af de fangstkvoter, de har fået tildelt. Såfremt alle fiskefartøjer fra medlemsstaterne havde fri adgang til fangstpladserne, ville en sådan kontrol foretaget af en enkelt medlemsstat være yderst vanskelig, hvis ikke helt umulig, for slet ikke at nævne de betragtelige forvaltningsomkostninger, som et licenssystem, der er åbent for enhver, ville medføre.

Den af den britiske regering foreslåede løsning ville derudover — hvilket den danske og den franske regering har henvist til — ikke sikre opfyldelsen af det yderligere mål, som skal tages i betragtning ved fordelingen af en samlet fangstmængde — retfærdig fordeling af fangsterne og rationel udnyttelse af den samlede fangstkvote. En fuldstændig fri adgang for alle fiskere ville føre til en begunstigelse af dem, der først fisker på stedet, og fremkalde fare for, at fangstpladserne måtte lukkes for tidligt, eventuelt til skade for de fiskere, hvis eksistensgrundlag hidtil helt eller delvis har hvilet på disse fiskebestande. Et licenssystem, der er åbent for enhver, ville således efter omstændighederne ramme dem, der traditionelt har drevet fiskeri i de pågældende områder, hårdere end dem, der ikke indtil da har drevet fiskeri på dette sted, og som således ikke umiddelbart vil lide tab på grund af fangstbegrænsningen.

Ville man endelig også give kvoter til de medlemsstater, hvis fiskere ikke tidligere eller i den løbende fangstsæson har vist interesse for fiskeriet i denne zone, eller endog tage hensyn til antallet af fiskefartøjer, ville der være fare for, at fangstkvoterne ikke blev udnyttet, hvilket modsat ikke ville være foreneligt med kravet om en rationel udnyttelse af ressourcerne. En »harmonisk udvikling af fiskerisektoren inden for økonomien som helhed« og en »rationel udnyttelse af de biologiske ressourcer i havet«, der ifølge artikel 1 i forordning nr. 101/76 er målet, ville næppe kunne opnåes gennem disse foranstaltninger.

Til gengæld kan en rimelig opdeling af de samlede fangstmængder, som står til rådighed for Fællesskabet, gennemføres med respekt af de nævnte mål på mere saglig måde ved at lægge de tre kriterier til grund, der findes i Rådets erklæring af 30. marts 1980 vedrørende den fælles fiskeripolitik (EFT C 158 af 27. 6. 1980, s. 2) samt i betragtningerne til Kommissionens forordningsforslag af 24. juli 1981 om fordelingen af Fællesskabets samlede muligheder for fiskeri efter bestande (EFT C 224 af 3. 9. 1981, s. 11). Kommissionen gik også, hvilket den udtrykkeligt har forsikret, allerede ud fra disse kriterier — ganske særligt hensyn til de traditionelle former for fiskeri, det særlige behov i regioner, hvor den lokale befolkning er særlig afhængig af fiskeriet og den dertil knyttede industri samt tabet af fangstmuligheder i tredjelands farvande — i det forslag, som blev forelagt Rådet, om fordeling af den samlede fangstmængde for den pågældende rejebestand for året 1978.