ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
DA Den Europæiske Unions Tidende C 145/19

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Înalta Curte de Casație și Justiție (Rumænien) den 1. februar 2016 — Evo Bus GmbH mod Direcția Generală Regională a Finanțelor Publice Ploiești — Administrația Județeană a Finanțelor Publice Argeș

(Sag C-55/16)

(2016/C 145/24)

Processprog: rumænsk

Den forelæggende ret

Înalta Curte de Casație și Justiție

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Evo Bus GmbH

Sagsøgt: Direcția Generală Regională a Finanțelor Publice Ploiești — Administrația Județeană a Finanțelor Publice Argeș

Præjudicielt spørgsmål

Er/var bestemmelserne i ottende direktiv (79/1072/[EØF]) (1) og princippet om afgiftsmæssig neutralitet til hinder for en medlemsstats lovgivning, som under hensyn til princippet om forudsigelig beskatning regulerer/regulerede betingelserne for udøvelse af retten til tilbagebetaling af merværdiafgift, såsom, i den foreliggende sag, betingelsen om bevis for, at leverandørerne har betalt afgiften?

(1) Rådets ottende direktiv 79/1072/EØF af 6.12.1979 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter — foranstaltninger til tilbagebetaling af merværdiafgift til afgiftspligtige personer, der ikke er etableret i indlandet(EFT L 331, s. 11).
1)

Skal artikel 56 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde (herefter »TEUF«) fortolkes således, at den er til hinder for en national foranstaltning, i henhold til hvilken en medlemsstats lovgivning, som — i forbindelse med bekendtgørelse af et udbud om tildeling af en koncession eller accepten af et tilbud, der er indgivet med henblik på at opnå en koncession — sikrer en teoretisk mulighed for, at enhver udbyder, der opfylder de lovmæssige krav, herunder udbydere fra andre medlemsstater, opnår en koncession til udbud af tjenester i form af ikke-liberaliserede online hasardspil, enten gennem et offentligt udbud eller ved indgivelsen af et tilbud, selv om den pågældende medlemsstat i praksis ikke bekendtgør et udbud om tildeling af koncessionen, og hvor tjenesteyderen i praksis heller ikke har mulighed for at indgive et tilbud, og medlemsstatens myndigheder på trods af dette fastslår, at tjenesteyderen har overtrådt retsregler, idet den pågældende har udbudt tjenester uden den tilladelse, der følger af koncessionen, og derfor pålægges en administrativ sanktion, der er fastsat i lovgivningen (midlertidig utilgængelighed og bøde ved gentagne overtrædelser)?
1)

Følger det af Domstolens dom i Köbler-sagen (dom af 30.9.2003, sag C-224/01) (1) og i Traghetti del Mediterraneo-sagen (dom af 13.6.2006, sag C-173/03) (2) om statens ansvar for retsinstansers fejl, der indebærer tilsidesættelse af EU-retten, at en ret må anses for en ret i sidste instans, når en afgørelse fra denne ret inden for rammerne af en kassationssag ikke efterprøves, fordi kassationsappellanten, der har indgivet et skriftligt indlæg i kassationssagen, efter en uomstødelig formodning i de nationale procesregler anses for at have frafaldet sagen?
1)

Har Europa-Kommissionen tilsidesat artikel 10a, stk. 1, i direktiv 2003/87/EF (1) om regler for fastsættelsen af ex ante-benchmark og navnlig målet om at sikre energieffektiv genvinding af spildgasser og muligheden for at tildele gratiskvoter i tilfælde, hvor der fremstilles elektricitet af spildgasser, ved ikke i afgørelse 2011/278/EU (2) at lade emissioner fra genvundne spildgasser i forbindelse med elproduktion indgå i benchmarkværdien for varmt metal?
3)

I tilfælde af, at de ovennævnte fortolkninger ikke er forenelige med artikel 6, stk. 1, og artikel 7, stk. 1, i direktiv 93/13, er det da i strid med »princippet om god tro«, når der i en kontrakt mellem en erhvervsdrivende og en forbruger indføjes vilkår, der definerer den principale genstand for kontrakten på en måde, der ikke er tilstrækkelig klar og forståelig, eller skal tilsidesættelsen af princippet om god tro vurderes på grundlag af andre omstændigheder? Hvilke omstændigheder skal den nationale ret i givet fald vurdere for at kunne lægge til grund, at princippet om god tro ikke er blevet tilsidesat, såfremt den finder, at der foreligger et vilkår, der definerer kontraktens principale genstand på en uklar og uforståelig måde? Kan sådanne omstændigheder navnlig anses for at foreligge, når der forefindes et nationalt regelsæt på lov- eller bekendtgørelsesniveau, der teoretisk set anser den slags »minimumsrentesatser« for gyldige?
1)

Skal artikel 49 og 63 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde og artikel 17 og 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder fortolkes således, at de er til hinder for lovgivning i en medlemsstat som den i hovedsagen omhandlede, der — uden at tage hensyn til andre kriterier — fastsætter en forpligtelse til at slette registreringen af brugsrettigheder over landbrugsejendomme for handelsselskaber eller fysiske personer, der ikke er nærtstående til ejeren, uden samtidig at foreskrive, at der skal ydes indehaverne af de ophørte brugsrettigheder kompensation for formuetabet, som, selv om den ikke kan kræves inden for rammerne af afviklingen af det økonomiske mellemværende mellem de kontraherende parter, dog udspringer af gyldige aftaler?
2.

I henhold til den ordning, der omhandles nedenfor i punkt 8, skal bestemte former for detailhandel, såsom salg af sko og tøj, ikke være tilladt i området uden for bycentret af hensyn til at bevare af livskvalitet i bycentrum og for at forhindre tomme ejendomme i den indre by. Er en forskrift, der indeholder en sådan ordning, omfattet af tjenesteydelsesdirektivet, henset til dettes niende betragtning, fordi sådanne forskrifter må betragtes som »regler om […] by- og landplanlægning […] der ikke specifikt regulerer eller indvirker på servicevirksomheden, men som skal overholdes af tjenesteyderne under udøvelsen af deres erhvervsvirksomhed på samme måde som af enkeltpersoner, der handler som privatpersoner«?
2)

Skal artikel 67, stk. 2, TEUF samt artikel 20 og 21 i forordning nr. 562/2006 om indførelse af en fællesskabskodeks for personers grænsepassage (Schengen-grænsekodeks) eller Den Europæiske Unions øvrige regler fortolkes således, at de er til hinder for en national ordning, som giver politimyndighederne i den pågældende medlemsstat beføjelse til, i tog og på baneanlæggene tilhørende jernbanerne i denne medlemsstat, kortvarigt at standse enhver person, udspørge denne og kræve at få udleveret medbragte identitetspapirer eller rejsedokumenter til kontrol og at undersøge medbragte ting med henblik på at forhindre eller standse ulovlig indrejse til denne medlemsstats område, for så vidt som det ud fra kendskab til forholdene eller grænsepolitiets erfaringer må antages, at disse tog eller baneanlæg benyttes til ulovlig indrejse, og at indrejsen sker fra en stat, som er part i konventionen om gennemførelse af Schengen-aftalen af 14. juni 1985 (Schengen-konventionen), uden at der i henhold til Schengen-grænsekodeksens artikel 23 ff. midlertidigt er genindført grænsekontrol ved de pågældende indre grænser?
1.

Er artikel 49, 56 eller 63 TEUF til hinder for en lovgivning som Afsnit 8ZA i Corporation Tax Act 2010, som regulerer det skattefradrag for udgifter, der står til rådighed i forbindelse med indtægter, der er skattepligtige i Det Forenede Kongerige, for et selskab, som præsterer boreydelser til olieindustrien (herefter en »olieentreprenør«), fra virksomhed (herefter »det berørte erhverv«), der omfatter anvendelsen af visse former for aktiver (herefter »de relevante aktiver«), som leases fra en person, der er »tilknyttet« olieentreprenøren: 1.1. med henblik på beregningen af det berørte erhvervs indtægter, pålægger en forudbestemt beløbsgrænse for fradraget for betaling for leasing af de relevante aktiver fra tilknyttede personer, som beregnes under henvisning til det leasede aktivs oprindelige pris 1.2. anfører, at det beløb, som således ikke kan fradrages på grund af beløbsgrænsen, kan fradrages i skattepligtige indtægter (såfremt der måtte være nogen) for olieentreprenøren eller andre selskaber inden for samme koncern, hvis de ikke stammer fra et berørt erhverv, og 1.3. ring-fencer indtægter fra det berørte erhverv ved at forhindre omkostninger, der er afholdt i Det Forenede Kongerige, eller tab, der er opstået i og uden for Det Forenede Kongerige, andre steder i olieentreprenørens koncern, fra at kunne modregnes i det berørte erhvervs indtægter, men giver mulighed for, at de kan modregnes i andre indtægter (såfremt, der måtte være nogen)?
2)

Skal artikel 161, stk. 1, og artikel 210, stk. 1, i forordning (EØF) nr. 2913/92 fortolkes således, at der under omstændigheder som de i hovedsagen foreliggende er tale om udførsel, og der dermed opstår en toldskyld ved udførsel for så vidt angår et skib (en yacht), hvis flagstat er en medlemsstat, alene på grund af en kontrakt om salg til en person, som er etableret i et tredjeland, og afmelding af det pågældende skib i denne medlemsstats skibsregistre?
2)

Udgør artikel 198, nr. 10, i WIB92 i den affattelse, der var gældende i ligningsårene 2001 og 2002, en bestemmelse, der har til formål at hindre svig og misbrug som omhandlet i artikel 1, stk. 2, i moder-/datterselskabsdirektivet af 23. juli 1990 (Rådets direktiv 90/435/EØF), og såfremt dette er tilfældet, går artikel 198, nr. 10, i WIB92 da videre, end det er nødvendigt for at hindre sådan svig og misbrug, for så vidt som den bestemmer, at renter op til et beløb, der svarer til det i medfør af artikel 202-204 fritagede udbytte af andele, som på tidspunktet for andelenes afhændelse ikke har været ejet i et sammenhængende tidsrum på mindst et år, ikke anses for erhvervsmæssige omkostninger, idet der ikke herved sondres mellem, om den ovennævnte rentebyrde har forbindelse med (finansieringen af) den kapitalandel, hvorfra det fritagede udbytte blev modtaget, eller om den ikke har?
4)

Er artikel 138 [stk. 2, litra a)] i Rådets direktiv 2006/112/EF samt princippet om retssikkerhed, proportionalitetsprincippet og princippet om beskyttelse af den berettigede forventning til hinder for, at der opkræves moms hos leverandøren af et nyt transportmiddel, som forsendes til en anden medlemsstat, i en situation hvor: — erhververen inden forsendelsen oplyser leverandøren om, at han har bopæl i bestemmelsesmedlemsstaten, og fremviser leverandøren dokumentation for, at han har fået udstedt et ID-nummer for udlændinge i denne medlemsstat, hvorpå der er angivet en bopæl i denne stat, som ikke er identisk med den, som erhververen påstår at have — erhververen efterfølgende fremlægger leverandøren dokumentation for, at det erhvervede transportmiddel har været til teknisk kontrol i bestemmelsesmedlemsstaten, og han har fået tildelt turist-nummerplader i denne medlemsstat — det ikke er bevist, at leverandøren har samarbejdet med erhververen med henblik på at undgå at betale moms — toldmyndighederne ikke har gjort nogen indsigelse mod annullationen af toldangivelsen af køretøjet på baggrund af de dokumenter, som leverandøren rådede over?
3)

Skal vurderingen i situationer som den i hovedsagen omhandlede ved fastlæggelse af, hvorvidt »omstændigheder, som kan tilregnes agenturgiveren« som omhandlet i artikel 11, stk. 1, andet led, i direktiv 86/653 foreligger, a) alene tage højde for de retlige omstændigheder, som direkte har ført til kontraktens ophør (eksempelvis såfremt tredjemand har undladt at opfylde sine kontraktmæssige forpligtelser), b) eller skal det også vurderes, hvorvidt disse retlige omstændigheder er resultatet af agenturgiverens adfærd i retsforhold med nævnte tredjemand, idet tredjemand som følge af denne adfærd har mistet tilliden til agenturgiveren og i konsekvens heraf har undladt at opfylde sin forpligtelse i henhold til kontrakten med agenturgiveren?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 136/10

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Landgericht Stralsund (Tyskland) den 18. januar 2016 — HanseYachts AG mod Port D’Hiver Yachting SARL, Société Maritime Côte D’Azur og Compagnie Generali IARD SA

(Sag C-29/16)

(2016/C 136/15)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Landgericht Stralsund

Parter i hovedsagen

Sagsøger: HanseYachts AG

Sagsøgt: Port D’Hiver Yachting SARL, Société Maritime Côte D’Azur og Compagnie Generali IARD SA

Præjudicielt spørgsmål

Såfremt der i en medlemsstats procesret findes en selvstændig bevisprocedure, under hvilken der på anordning fra en retsinstans indhentes en sagkyndig erklæring (her er der tale om den såkaldte expertise judiciaire i henhold til fransk ret), og en sådan selvstændig bevisprocedure gennemføres i den pågældende medlemsstat, hvorefter der i samme medlemsstat anlægges et søgsmål mellem de samme parter, der beror på resultaterne af den selvstændige bevisprocedure:

Er i så fald allerede det processkrift, som den selvstændige bevisprocedure blev indledt ved, et »indledende processkrift eller et tilsvarende dokument« som omhandlet i artikel 30, nr. 1), i forordning (EF) nr. 44/2001 (1)? Eller er det først det processkrift, hvorved søgsmålet blev indledt, der skal kvalificeres som det »indledende processkrift eller et tilsvarende dokument«?

(1) Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 af 22.12.2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (EFT 2001 L 12, s. 1).
1)

Skal artikel 131 og 138, stk. 1, i direktiv 2006/112 (1) fortolkes således, at de for så vidt angår levering af varer inden for Fællesskabet er til hinder for, at en afgiftsmyndighed i en medlemsstat nægter at indrømme momsfritagelse for overdrageren af en vare, der har hjemsted i denne medlemsstat, med den begrundelse, at erhververen, der har hjemsted i en anden medlemsstat, hverken er registreret i VIES (2) eller er underlagt en afgiftsordning i denne medlemsstat for erhvervelser af varer inden for Fællesskabet, selv når erhververen på tidspunktet for overdragelsen er i besiddelse af et gyldigt momsregistreringsnummer i denne anden medlemsstat, som vedkommende anvendte på fakturaerne for transaktionerne, når de materielle, kumulative betingelser for en levering af varer inden for Fællesskabet er opfyldt, dvs. når retten til som ejer at råde over varen er blevet overført til erhververen, og når leverandøren godtgør, at varen er blevet forsendt eller transporteret til en anden medlemsstat, og at varen som følge af denne forsendelse eller transport fysisk har forladt afgangsmedlemsstatens område og skal modtages af en afgiftspligtig erhverver eller en juridisk person, der handler i denne egenskab i en anden medlemsstat end den, hvorfra varerne afsendes?
1.

I sager, hvor et kreditinstitut handler som et investeringsselskab, hvortil der er overført penge med henblik på erhvervelse af værdipapirer udstedt af det samme kreditinstitut, men udstedelsen af værdipapirerne ikke træder i kraft, og ejeskabet til værdipapirerne ikke overføres til den person, som har indbetalt pengene, mens pengene allerede er blevet hævet på denne persons bankkonto og overført til en konto, der er åbnet i kreditinstituttets navn, og ikke kan tilbagebetales, og hensigten med den nationale lovgivning i et sådant tilfælde ikke er klar hvad angår anvendelsen af en bestemt beskyttelsesordning, kan indskudsdirektivets artikel 1, nr. 1) (1), og investordirektivets artikel 1, stk. 4 (2), da finde direkte anvendelse med henblik på at fastlægge den gældende dækningsordning, og er den påtænkte anvendelse af pengene det afgørende kriterium i den forbindelse? Er disse bestemmelser i direktiverne tilstrækkeligt klare, detaljerede og ubetingede og tildeler personer rettigheder med den følge, at personer kan støtte ret herpå ved de nationale retsinstanser i sager om betaling af erstatning fra det statslige organ, der yder forsikringsdækning?
1)

Skal et holdingselskab, som spiller en aktiv rolle i forbindelse med driften af bestemte områder hos sine datterselskaber eller i hele koncernen, men som hverken fakturerer datterselskaberne for ydelser, der leveres i forbindelse med den aktive holdingvirksomhed, eller momsen i denne henseende, betragtes som et momspligtigt selskab for så vidt angår disse ydelser?
2)

Skal direktivets artikel 3, litra e), andet afsnit — (»For så vidt angår dette direktiv har chauffører, der ikke opfylder disse kriterier, samme rettigheder og forpligtelser som dem, der i henhold til dette direktiv gælder for mobile arbejdstagere«) — fortolkes således, at såfremt ingen eller blot et af kriterierne for, at en person kan anses for en »selvstændig chauffør«, er opfyldt, skal den pågældende anses for en »mobil arbejdstager«?
2)

I bekræftende fald: a) hvorledes skal disse selvstændige begreber fortolkes i almindelighed, og b) er et tilfælde som det foreliggende, der er kendetegnet ved: — at indkaldelsen i henhold til den europæiske arrestordre er forkyndt på den af den eftersøgte person opgivne adresse for en voksen bofælle, der gav tilsagn om at ville overrække indkaldelsen til den eftersøgte person — at det af den europæiske arrestordre ikke fremgår, om og hvornår denne bofælle faktisk har overrakt indkaldelsen til den eftersøgte person — mens det af den forklaring, som den eftersøgte person har afgivet for den forelæggende ret, ikke kan udledes, at den eftersøgte person — i rette tid — er blevet underrettet om det fastsatte tidspunkt og sted for den pågældende retssag omfattet af et af de to selvstændige begreber?
Indebærer den mulighed for at »godtgøre«, som er indrømmet den, der har nydt godt af en handling, som er til skade for alle kreditorerne, ifølge artikel 13 i forordning nr. 1346/2000 (1) for at modsætte sig anfægtelsen af denne handling i henhold til bestemmelserne i lex fori concursus, at den interesserede part skal fremsætte en processuel indsigelse i snæver betydning inden udløbet af den i domslandets lovgivning fastlagte frist, påberåbe sig undtagelsesbestemmelsen i forordningen og godtgøre, at de to betingelser i den nævnte bestemmelse er opfyldt,

eller

finder artikel 13 i forordning nr. 1346/2000 anvendelse, såfremt den interesserede part har påberåbt sig den omhandlede bestemmelse under sagen, også efter udløbet af den i domslandets lov fastlagte frist for fremsættelse af processuelle indsigelser, eller kan indsigelsen også konstateres af retten af egen drift, forudsat at den interesserede part har godtgjort, at den skadelige handling er undergivet lex causae i en anden medlemsstat, hvis lovgivning i det pågældende tilfælde ikke åbner nogen mulighed for at anfægte denne handling?
1)

Når artikel 9, stk. 1, litra b), i EF-varemærkeforordningen (1) opstiller et krav om, at der skal foreligge en risiko for forveksling, for at indehaveren af et EF-varemærke kan forbyde tredjemand, der ikke har hans samtykke, at gøre erhvervsmæssig brug af et tegn i de tilfælde, der er fastsat i den nævnte bestemmelse, kan bestemmelsen da fortolkes således, at den gør det muligt at udelukke risiko for forveksling, såfremt det ældre EF-varemærke i flere år i to af Unionens medlemsstater har sameksisteret fredeligt, idet indehaveren har tålt det, med lignende nationale varemærker, således at den manglende risiko for forveksling i de to stater overføres til andre medlemsstater eller til hele Unionen under hensyn til den enhedsbehandling, som EF-varemærket indebærer?
—

Det fastslås, at Rumænien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 2, stk. 1, i direktiv 2012/33/EU (1), idet Rumænien ikke har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme bestemmelserne i direktivet, eller i hvert fald ikke har underrettet Kommissionen herom.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 145/25

Appel iværksat den 26. februar 2016 af SNCF Mobilités (SNCF) til prøvelse af dom afsagt af Retten (Syvende Afdeling) den 17. december 2015 i sag T-242/12, SNCF mod Kommissionen

(Sag C-127/16 P)

(2016/C 145/32)

Processprog: fransk

Parter

Appellant: SNCF Mobilités (SNCF) (ved avocats P. Beurier, O. Billard, G. Fabre og V. Landes)

De andre parter i appelsagen: Europa-Kommissionen, Den Franske Republik, Mory SA, under likvidation, og Mory Team, under likvidation

Appellanterne har nedlagt følgende påstande

— Appellen antages til realitetsbehandling, og appellanten gives medhold.

— Rettens dom af 17. december 2015 i sag T-242/12, Société nationale des chemins de fer français (SNCF) mod Kommissionen, ophæves.

— Kommissionen tilpligtes at betale alle sagens omkostninger.

Anbringender og væsentligste argumenter

Til støtte for sin appel har appellanten fremsat flere anbringender.

For det første har Retten begået flere retlige fejl og tilsidesat sin begrundelsespligt ved at fordreje bestemmelserne i Sernam 2-afgørelsens artikel 3, stk. 2, vedrørende overdragelsen af Sernams aktiver en bloc.

For det andet har Retten begået en retlig fejl ved at lægge til grund, at de krav om åbenhed og gennemsigtighed, som gjaldt for det udbud, der var fastsat i Sernam 2-afgørelsens artikel 3, stk. 2, nødvendigvis forudsatte, at den udvalgte kandidat som sådan og selvstændigt havde deltaget i proceduren lige fra begyndelsen.

For det tredje har Retten foretaget en urigtig gengivelse af de faktiske omstændigheder og begået en retlig fejl ved at lægge til grund, at buddet fra Sernams ledelse var langt mere ufordelagtigt for sælgeren end de indledende bud fra de øvrige kandidater.

For det fjerde har Retten begået en retlig fejl, tilsidesat sin begrundelsespligt og truffet afgørelse med selvmodsigende begrundelser ved at fastslå, at Kommissionen ikke havde foretaget nogen sammenblanding mellem formålet med og prisen for salget af Sernams aktiver en bloc.

For det femte har Retten begået en retlig fejl og fordrejet Sernam 2-afgørelsens dispositive del ved at lægge til grund, at registreringen i selskabet Sernam S.A.’s konkursbo af det tilgodehavende, der svarede til støttebeløbet på 41 mio. EUR, ikke var i overensstemmelse med Sernam 2-afgørelsens artikel 4.

For det sjette har Retten begået en retlig fejl, tilsidesat sin begrundelsespligt og fordrejet Sernam 2- afgørelsens dispositive del ved at lægge til grund, at princippet om den private markedsøkonomiske investor ikke fandt anvendelse på overdragelsen af Sernams aktiver en bloc.
2)

Er det foreneligt med de principper, der fremgår af Rådets direktiv 93/13/EØF (2) af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler, og i forlængelse heraf effektivitetsprincippet, samt dette direktivs artikel 3, stk. 1, og artikel 7, stk. 1, når den nævnte forretningspraksis vedrørende køb af forbrugerens gæld for en meget lav pris uden forbrugerens kendskab eller samtykke hertil ikke udformes som en almindelig betingelse eller et urimeligt vilkår i kontrakten og uden at give forbrugeren mulighed for at deltage i denne handel ved et tilbagekøb?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 145/21

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Juzgado Contencioso-Administrativo no 4 de Madrid (Spanien) den 10. februar 2016 — Congregación de Escuelas Pías Provincia Betania mod Ayuntamiento de Getafe

(Sag C-74/16)

(2016/C 145/27)

Processprog: spansk

Den forelæggende ret

Juzgado Contencioso-Administrativo no 4 de Madrid

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Congregación de Escuelas Pías Provincia Betania

Sagsøgt: Ayuntamiento de Getafe

Præjudicielt spørgsmål

Er artikel 107, stk. 1, i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde til hinder for, at den katolske kirke fritages for betaling af skat på byggeri, installationer og arbejder i forbindelse med de renoverings- og udvidelsesarbejder, der er udført på ejendomme, hvorpå der udøves økonomiske aktiviteter, og som ikke udelukkende har et religiøst formål?
v.

For det femte tilsidesatte Retten artikel 36 i statutten for Domstolen, idet den ikke gav nogen begrundelse for, at den: i) kvalificerede det anvendelige retlige kriterium som et kriterium om [et åbenbart urigtigt skøn], ii) konkluderede, at Dysons data var »ekstremt spekulative«, iii) foregav, at den støttede sig på en uspecificeret del af en ikke-identificeret »konsekvensanalyse« og iv) ikke tog hensyn til Dysons bevis om reproducerbarhed.
—

Det fastslås, at Den Hellenske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 63 TEUF og artikel 40 i EØS-aftalen, idet den har vedtaget og opretholdt en lovgivning, som fastsætter en gunstig skattesats for donationer til foreninger, der drives uden gevinst for øje, etableret i andre medlemsstater i EU/EØS med forbehold for gensidighed.