ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
4)

Er prøvelsen af forbuddene mod udsendelse og prøvelsen af tildelingen af subsidiær beskyttelsesstatus sammenlignelige, hvis det ved prøvelsen af forbuddene mod udsendelse kumulativt skulle prøves, om den pågældende ansøger i den stat, hvortil vedkommende skal udvises, er udsat for a) en konkret risiko for tortur og umenneskelig eller nedværdigende behandling eller straf, b) en risiko for dødsstraf eller henrettelse, c) en risiko for overtrædelse af konventionen til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder (Den Europæiske Menneskerettighedskonvention — EMRK) eller d) en betydelig konkret risiko for helbred, liv eller frihed eller om den pågældende e) som en del af civilbefolkningen er udsat for en betydelig individuel risiko for helbred og liv i forbindelse med en international eller intern væbnet konflikt?
2)

Kan en national ret — selvstændigt og uden at anmode om en præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 267 TEUF — opretholde virkningerne, i forhold til fortiden, af en national bestemmelse, der er fundet at være i strid med momsdirektivet, med en generel henvisning til »bydende retssikkerhedsbetragtninger med hensyn til samtlige de interesser, som gør sig gældende, offentlige såvel som private« og en hævdet »praktisk umulighed for efterfølgende at tilbagebetale den med urette opkrævede moms til aftagerne af leveringer eller tjenesteydelser fra en afgiftspligtig person eller for efterfølgende at kræve betaling af moms fra disse aftagere, der retsstridigt ikke er blevet opkrævet, navnlig når det drejer sig om et stort antal ikke nærmere identificerede personer, eller hvor de afgiftspligtige ikke råder over et regnskabssystem, der gør det muligt efterfølgende at identificere de pågældende leveringer og tjenesteydelser og disses værdi«, når de afgiftspligtige personer end ikke får mulighed for at godtgøre, at der foreligger en sådan »praktisk umulighed«?
1)

Første Anbringende. Fejlagtig fortolkning af artikel 3, nr. 1), i forordning 2018/1725 (1) for så vidt angår dels begrebet »identificerbar« fysisk person, dels begrebet midler, der med rimelighed kan tænkes bragt i anvendelse til at identificere en fysisk person, og urigtig gengivelse af beviser vedrørende den omstændighed, at en given person har identificeret appellanten
2)

a) Hvilken betydning skal i lyset af artikel 4, stk. 2, litra b), i direktiv 2002/14/EF tillægges udtrykkene »situationen«, »strukturen« og »den forventede udvikling med hensyn til beskæftigelsen« i virksomheden, når der med hensyn til spørgsmål om disse aspekter foreligger en pligt til at informere og høre arbejdstagerne? b) Omfatter ovennævnte begreber det tilfælde, hvor nogle ansatte efter vedtagelsen af det interne reglement for den juridiske person, i den foreliggende situation EOPPEP, fjernes fra ledende stillinger, uden at disse stillinger slettes fra organisationsplanen, når der henses til, at disse stillinger er blevet tildelt disse personer midlertidigt, efter at det omhandlede organ har inkorporeret privatretlige juridiske personer, nærmere bestemt EKEPIS og ΕKEP, således at det må antages, at der er opstået en pligt til at informere og høre de berørte arbejdstagere, inden de fjernes fra disse stillinger? c) Er det for besvarelsen af det foregående spørgsmål relevant, (i) at arbejdstageren er blevet fjernet fra sin direktøropgave af hensyn til den juridiske persons gode drift og servicebehovene med henblik på, at den juridiske person kan forfølge de mål, som den er blevet indrettet til, eller at arbejdstageren ikke er blevet fjernet, fordi denne ikke opfyldte de tjenesteforpligtelser, som påhvilede denne i egenskab af midlertidig afdelingschef; (ii) at de ansatte, som er blevet fjernet fra ledende stillinger, fortsat indgår i den juridiske persons organisation; eller (iii) at andre personer er midlertidigt blevet tildelt ledende stillinger ved den samme beslutning fra det kompetente organ, hvorved de berørte ansatte er blevet fjernet fra ledende stillinger?
1)

Finder artikel 9, stk. 1, i Rådets forordning (EF) nr. 2201/2003 af 27. november 2003 om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar anvendelse i forordning (EF) nr. 1347/2000 (1): a. på en anmodning om ændring af en samværsret som omhandlet i den nævnte forordnings artikel 2, nr. 10), der fremsættes af indehaveren af den nævnte samværsret i henhold til en retsafgørelse, som får virkning senere af hensyn til børnenes bedste, men er endelig og har fået retskraft, og som er vedtaget i den medlemsstat, hvor børnene tidligere havde deres sædvanlige opholdssted, mere end fire måneder før anmodningen blev indgivet, i medfør af artikel 9, stk. 1 b. i stedet for den principielle kompetence, der er fastsat ved den nævnte forordnings artikel 8 selv om det præciseres i 12. betragtning til den nævnte forordning, at »[d]e kompetenceregler, der fastsættes i denne forordning for sager vedrørende forældreansvar, er udformet under hensyntagen til barnets bedste og bygger navnlig på kriteriet om nærhed[; d]ette betyder, at kompetencen først og fremmest bør tilfalde retterne i den medlemsstat, hvor barnet har sit sædvanlige opholdssted, undtagen i visse situationer, hvor barnets opholdssted ændres […]«?
1)

Skal artikel 3, stk. 4, litra a), nr. ii), i direktiv 2000/31/EF (1) om visse retlige aspekter af informationssamfundstjenester, navnlig elektronisk handel, i det indre marked (»direktivet om elektronisk handel«) fortolkes således, at der ved en foranstaltning vedrørende »en bestemt informationssamfundstjeneste« også kan forstås en lovgivningsmæssig foranstaltning, der vedrører en generelt defineret kategori af bestemte informationssamfundstjenester (som f.eks. kommunikationsplatforme), eller er det en forudsætning for, at der kan siges af være tale om en foranstaltning i denne bestemmelses forstand, at der træffes en afgørelse i en konkret, individuel sag (f.eks. vedrørende en navngivet kommunikationsplatform)?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal Arbitral Tributário (Centro de Arbitragem Administrativa — CAAD) (Portugal) den 31. maj 2022 — NM mod Autoridade Tributária e Aduaneira

(Sag C-349/22)

(2022/C 359/27)

Processprog: portugisisk

Den forelæggende ret

Tribunal Arbitral Tributário (Centro de Arbitragem Administrativa — CAAD)

Parter i hovedsagen

Sagsøger: NM

Sagsøgt: Autoridade Tributária e Aduaneira

Præjudicielt spørgsmål

Er artikel 110 TEUF til hinder for, at en national bestemmelse som artikel 8, stk. 1, litra d), i lov om afgift på motorkøretøjer, der for personbiler, der opfylder visse miljøkriterier, giver mulighed for en godtgørelse i form af en nedsættelse af punktafgiftsbeløbet på 25 % af afgiften på motorkøretøjer (ISV), forbliver i kraft og finder anvendelse i den ordlyd, der gælder fra den 1. januar 2021 — som er mere restriktiv end den hidtil gældende — på både nye indenlandske køretøjer og brugte køretøjer fra andre EU-medlemsstater, der registreres for første gang i Portugal efter denne dato, med samme afgiftsmæssige behandling for disse køretøjer, men skaber en situation, der kan betragtes som ulige for brugte køretøjer med samme anvendelsesperiode, som opfylder de mindre krævende miljøkriterier, der tidligere var gældende, men som ikke opfylder kriterierne i den nye lov, alt efter om a) de oprindeligt blev markedsført og registreret i Portugal inden ikrafttrædelsesdatoen for den nye lovs udgave, i hvilket tilfælde de vil være omfattet af nedsættelsen på 25 % af afgiftssatsen, som kan anses for at være afspejlet i købsprisen på de brugte køretøjer, eller b) de var indregistreret i en anden medlemsstat, mens den tidligere udgave af loven var i kraft, og overgik til forbrug i Portugal efter denne dato, i hvilket tilfælde de skal betale 100 % af afgiftssatsen?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Oberlandesgericht Hamm (Tyskland) den 1. juni 2022 — straffesag mod A.

(Sag C-352/22)

(2022/C 359/28)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Oberlandesgericht Hamm

Tiltalt i straffesagen

Sigtet: A.

Den anden part i sagen: Generalstaatsanwaltschaft Hamm

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 9, stk. 2 og 3, i direktiv 2013/32/EU (1), sammenholdt med artikel 21, stk. 1, i direktiv 2011/95/EU (2) fortolkes således, at den endelige anerkendelse af en person som flygtning som omhandlet i Genèvekonventionen i en anden medlemsstat i Den Europæiske Union, på grund af den EU-retlige pligt til at anlægge en direktivkonform fortolkning af national ret (artikel 288, stk. 3, TEUF og artikel 4, stk. 3, TEU), er bindende i forbindelse med udleveringsproceduren i den medlemsstat, over for hvilken begæring om udlevering af en sådan person er fremsat, således at det dermed obligatorisk er udelukket at udlevere personen til tredjelandet eller oprindelseslandet, indtil anerkendelsen som flygtning atter er ophævet eller udløbet?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/32/EU af 26.6.2013 om fælles procedurer for tildeling og fratagelse af international beskyttelse (EUT 2013, L 180, s. 60).

(2) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/95/EU af 13.12. 2011 om fastsættelse af standarder for anerkendelse af tredjelandsstatsborgere eller statsløse som personer med international beskyttelse, for en ensartet status for flygtninge eller for personer, der er berettiget til subsidiær beskyttelse, og for indholdet af en sådan beskyttelse (omarbejdning) (EUT 2011, L 337, s. 9).
4)

Skal de nævnte EU-retlige forskrifter fortolkes således, at de er til hinder for nationale retsforskrifter såsom bestemmelserne i lov om domstolenes organisation (DV nr. 32 af 26.4.2022, hvis gennemførelse er blevet udsat til den [27.]7.2022), som medfører en fuldstændig nedlæggelse af (særlig domstol i straffesager som) et selvstændigt judicielt organ i Bulgarien med den anførte begrundelse og en forflyttelse af dommerne (herunder den dommer i kollegiet, der skal tage stilling til den konkrete straffesag) fra denne ret til andre retter i hele landet, også retter, der ligger langt fra deres nuværende arbejdssted, uden forudgående fastlæggelse af det pågældende sted, uden dommernes samtykke og i henhold til de kun for disse dommere ved lov fastsatte begrænsninger af, hvor mange af dem, der maksimalt kan genudnævnes ved et judicielt organ?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio (Italien) den 10. juni 2022 — LR mod Ministero dell’istruzione, Ufficio scolastico regionale per la Lombardia og Ufficio scolastico regionale Friuli Venezia Giulia

(Sag C-377/22)

(2022/C 359/34)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio

Parter i hovedsagen

Sagsøger: LR

Sagsøgte: Ministero dell’istruzione, Ufficio scolastico regionale per la Lombardia og Ufficio scolastico regionale Friuli Venezia Giulia

Præjudicielt spørgsmål

Uden at det berører muligheden for i overensstemmelse med EU-retten at medregne de tjenesteperioder, som sagsøgeren har tilbagelagt i Det Forenede Kongerige, til trods for denne stats udtræden af EU, skal artikel 45, stk. 1 og 2, TEUF samt artikel 3, stk. 1, litra b), i forordning (EU) nr. 492/2011 (1) da fortolkes således, at de er til hinder for en bestemmelse såsom artikel 1, stk. 6, i lovdekret nr. 126/2019, som ændret og ophøjet til lov nr. 159/2019, ifølge hvilken der i forbindelse med adgang til en ekstraordinær udvælgelsesprøve med henblik på fastansættelse af undervisere i italienske sekundære skoler kun tages hensyn til ansøgernes tjenesteperioder i nationale statslige sekundære skoler, og ikke også på institutioner på tilsvarende niveau i andre europæiske lande, henset til procedurens særlige mål om at modvirke usikkerhed i jobbet inden for den nationale offentlige sektor, og — såfremt Domstolen ikke finder, at den italienske lovgivning på et abstrakt plan er i strid med EU-retten — kan foranstaltningerne i den omhandlede lovgivning da konkret anses for forholdsmæssige i forhold til det nævnte forfulgte mål af almen interesse?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 492/2011 af 5.4.2011 om arbejdskraftens frie bevægelighed inden for Unionen (EUT 2011, L 141, s. 1).
1)

Skal artikel 3, stk. 5 og stk. 7, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/72/EF af 13. juli 2009 om fælles regler for det indre marked for elektricitet og om ophævelse af direktiv 2003/54/EF (1), der bestemmer, at energikunders (mindre erhvervsdrivendes) rettigheder ved skifte af energileverandør skal være i overensstemmelse med princippet om, at privilegerede kunder reelt let kan skifte leverandører, og at dette skifte skal ske på en ikke-diskriminerende måde med hensyn til priser, indsats og tid, fortolkes således, at disse bestemmelser er til hinder for, at energikunden pålægges en konventionalbod for at opsige aftalen om levering af energi, der er indgået for en bestemt periode, når kunden ønsker at skifte energileverandør, uanset størrelsen af det lidte tab [(artikel 483, stk. 1, og artikel 484, stk. 1 og 2, ustawa z dnia 23 kwietnia 1964 r. kodeks cywilny (lov af 23.04.1964, den civile lovbog)], og uden at kriterierne for beregning og udmåling af en sådan bod er specificeret i artikel 4j, stk. 3a i ustawa z dnia 10 kwietnia 1997 r. prawo energetyczne [(energiloven af 10.4.1997)]?
2)

Er etableringsfriheden, som fastsat i artikel 49 TEUF, til hinder for et nationalt regelsæt som det, der er indeholdt i den nationale portugisiske ordning vedrørende solidaritetstillægget for banksektoren, hvorefter det er tilladt i de fastslåede og godkendte passiver at fradrage bestemte elementer af passiverne, som opgøres med henblik på beregning af kernekapitalen og den supplerende kapital i henhold til bestemmelserne i anden del i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 575/2013 (2) af 26. juni 2013 om tilsynsmæssige krav til kreditinstitutter og investeringsselskaber og om ændring af forordning (EU) nr. 648/2012, i betragtning af overgangsbestemmelserne i den nævnte forordnings tiende del, og som alene kan udstedes af enheder med juridisk personlighed, dvs. at de ikke kan udstedes af filialer af ikke-hjemmehørende kreditinstitutter?
5.

Såfremt den lovgivning, der blev vedtaget til gennemførelse af § 5 i rammeaftalen i direktiv 1999/70/EF tilsidesætter fællesskabsretten, idet den ikke fastsætter sanktionsforanstaltninger, præciserer, at den sikrer overholdelse af målene med denne fællesskabsbestemmelse og bringer de offentligt ansattes usikre ansættelsesforhold til ophør, bør de nationale judicielle myndigheder i en sådan situation da beslutte at ændre det midlertidige ansættelsesforhold, som har karakter af misbrug, til et fast ansættelsesforhold, der adskiller sig fra tjenestemandsansættelse, men som medfører sikkerhed i ansættelsen for ofret for misbruget, for at undgå, at det nævnte misbrug unddrager sig sanktioner, og at formålene med rammeaftalens § 5 undermineres, selv om denne ændring ikke følger af national ret, såfremt det pågældende ansættelsesforhold er blevet indledt efter en offentlig tilgængelig udvælgelsesprøve, der overholder principperne om lighed, kvalifikationer og kompetencer?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal du travail francophone de Bruxelles (Belgien) den 20. juni 2022 — JD mod Acerta — Caisse d'assurances sociales ASBL, Institut national d'assurances sociales pour travailleurs indépendants (Inasti) og État belge

(Sag C-415/22)

(2022/C 359/49)

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Tribunal du travail francophone de Bruxelles

Parter i hovedsagen

Sagsøger: JD

Sagsøgte: Acerta — Caisse d'assurances sociales ASBL, Institut national d'assurances sociales pour travailleurs indépendants (Inasti) og État belge

Præjudicielt spørgsmål

Er det EU-retlige princip om, at kun én social sikringsordning finder anvendelse på arbejdstagere eller selvstændige erhvervsdrivende, der er erhvervsaktive eller pensionerede, til hinder for, at den medlemsstat, hvori en person er bosiddende, som i den foreliggende sag, kræver, at en pensioneret tjenestemand, der har gjort tjeneste ved Europa-Kommissionen, og som udøver selvstændig erhvervsvirksomhed, er tilsluttet denne medlemsstats sociale sikringsordning og skal betale rent »solidariske« bidrag, når denne pensionerede tjenestemand er omfattet af Unionens obligatoriske sociale sikringsordning og hverken modtager bidragspligtige eller ikkebidragspligtige ydelser fra den nationale ordning, som vedkommende er tvunget til at være medlem af?
Sag anlagt den 8. juli 2022 — Europa-Kommissionen mod Kongeriget Nederlandene

(Sag C-459/22)

(2022/C 359/58)

Processprog: nederlandsk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved W. Roels, som befuldmægtiget)

Sagsøgt: Kongeriget Nederlandene

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Kongeriget Nederlandene ved at vedtage og opretholde kravene til pensionskapitaloverførsler, som omhandlet i artikel 19a, stk. 1, litra d), og artikel 19b, stk. 1 og 2, i Wet op de Loonbelasting 1964 (lov om skat af lønindtægter af 1964), artikel 40c i Uitvoeringsregeling Invorderingswet (bekendtgørelse om gennemførelse af loven om opkrævning af statsskatter), artikel 10d, stk. 3, i Uitvoeringsbesluit Loonbelasting 1965 (gennemførelsesbekendtgørelsen om lønskat af 1965) samt Bijlage IV bij besluit DGB2012/7010M inzake internationale aspecten van pensioenen (bilag IV til afgørelse DGB2012/7010M om internationale aspekter af pensioner), har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 45 TEUF, 65 TEUF og 63 TEUF.

— Kongeriget Nederlandene tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Kommissionen er af den opfattelse, at den nederlandske lovgivning om betingelserne for pensionskapitaloverførsler, som er opsparet i den såkaldte »anden søjle«, dvs. den supplerende pensionsopsparing via arbejdsgiveren, er uforenelig med den frie bevægelighed for arbejdstagere, den frie udveksling af tjenesteydelser og den frie bevægelighed for kapital. Selv om disse betingelser gælder både for indenlandske og udenlandske overførsler, er de lettere at opfylde for indenlandske pensionsinstitutter end for udenlandske pensionsinstitutter, der ønsker at tilbyde pensionsydelser i deres medlemsstat til arbejdstagere, der er ansat der, og som tidligere har opbygget en pensionskapital i Nederlandene. Såfremt de krav, der er fastsat i lovgivningen, ikke overholdes, medregnes den pensionskapital, der er optjent i Nederlandene, i afgiften.
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Landgericht Ravensburg (Tyskland) den 8. juli 2022 — VX og AT mod Gemeinde Ummendorf

(Sag C-456/22)

(2022/C 359/57)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Landgericht Ravensburg

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: VX og AT

Sagsøgt: Gemeinde Ummendorf

Præjudicielt spørgsmål

Skal begrebet immateriel skade som omhandlet i artikel 82, stk. 1, i den generelle forordning (EU) 2016/679 (1) om databeskyttelse fortolkes således, at der skal foreligge en mærkbar ulempe og en objektivt konstaterbar påvirkning af personlige interesser, for at det kan lægges til grund, at der er tale om en immateriel skade, eller er det tilstrækkeligt, at den registrerede blot har været udsat for et kortvarigt tab af kontrollen over sine oplysninger som følge af offentliggørelsen af personoplysninger på internettet i en periode på få dage, idet dette ikke har haft nogen mærkbare eller skadelige konsekvenser for den registrerede?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2016/679 af 27.4.2016 om beskyttelse af fysiske personer i forbindelse med behandling af personoplysninger og om fri udveksling af sådanne oplysninger og om ophævelse af direktiv 95/46/EF (generel forordning om databeskyttelse) (EUT 2016, L 119, s. 1).
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Naczelny Sąd Administracyjny (Polen) den 12. maj 2022 — E. mod Dyrektor Izby Administracji Skarbowej we Wrocławiu

(Sag C-322/22)

(2022/C 359/24)

Processprog: polsk

Den forelæggende ret

Naczelny Sąd Administracyjny

Parter i hovedsagen

Sagsøger: E.

Sagsøgt: Dyrektor Izby Administracji Skarbowej we Wrocławiu

Præjudicielt spørgsmål

Er det i artikel 4, stk. 3, i traktaten om Den Europæiske Union forankrede princip om effektivitet, om loyalt samarbejde og om ækvivalens eller noget andet relevant EU-retligt princip til hinder for nationale bestemmelser, såsom artikel 78, stk. 5, nr. 1 og 2, i ustawya z 29 sierpnia 1997r. Ordynacja podatkowa (lov af 29. august 1997 om skatter og afgifter) (konsolideret udgave, Dz.U. af 2012, pos.749 med senere ændringer), som fastsætter, at der ikke skal betales renter til den afgiftspligtige person for den meget betalte afgift, som er blevet opkrævet under tilsidesættelse af EU-retten fra afgiftsbetaleren, for perioden efter udløbet af 30 dage fra offentliggørelsen af Den Europæiske Unions Domstols dom i Den Europæiske Unions Tidende, hvori det fastslås, at afgiftsopkrævningen er uforenelig med EU-retten, hvis ansøgningen om konstatering af den for meget betalte afgift er blevet indgivet af den afgiftspligtige person efter denne frist, og de nationale bestemmelser om opkrævning af denne afgift, til trods for Den Europæiske Unions Domstols dom af 10. april 2014, sag C-190/12 (ECLI:EU:C:2014:249), fortsat er uforenelige med EU-retten?
C)

Kan den nationale lovgivning anses for at indeholde tilstrækkeligt afskrækkende foranstaltninger over for offentlige forvaltninger og organer i den offentlige sektor for så vidt angår anvendelsen af flere på hinanden følgende ansættelser eller fornyelser af tidsbegrænsede kontrakter i strid med rammeaftalens § 5, der har til formål at forebygge og sanktionere den ansættende organisations misbrug af tidsbegrænsede kontrakter« i forhold til andre arbejdstagere og for fremtiden, som opfylder de krav, der er fastsat i EU-Domstolens retspraksis i dom af 7. marts 2018 i sag C-494/16, Santoro, og af 8. maj 2019 i sag C-494/17, Rossato, når disse foranstaltninger består af retsregler, der er indført fra og med 2017 (34. supplerende bestemmelse i Ley 3/2017, de 27 de junio, de Presupuestos Generales del Estado para el año 2017 (lov nr. 3/2017 af 27.6.2017 om det almindelige statsbudget for 2017), 43. supplerende bestemmelse i Ley 6/2018, de 3 de julio, de Presupuestos Generales del Estado para el año 2018 (lov nr. 6/2018 af 3.7.2018 om det almindelige statsbudget for 2018) og Real Decreto-ley 14/2021 de 6 de julio (kongeligt lovdekret nr. 14/2021 af 6.7.2021)), hvori det hedder, at der vil blive placeret et ansvar for »uregelmæssige handlinger«, uden at dette ansvar præciseres andet end ved en generisk henvisning til bestemmelser, som ikke præciseres, og uden at der er konstateret noget konkret tilfælde, hvor der er placeret et ansvar i forbindelse med tusindvis af domme, der erklærer arbejdstagere, der er ansat tidsubegrænset uden fastansættelse, for at udgøre en overtrædelse af reglerne om tidsbegrænset beskæftigelse?
3)

Hvis det første spørgsmål besvares bekræftende, hvorledes kan en ikke-regeringsorganisation (NGO) som sagsøgeren få adgang til et effektivt retsmiddel som omhandlet i artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder for at anfægte en godkendelse af et aktivstof ved en domstol?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Finanzgerich Münster (Tyskland) den 6. juli 2022 — Michael Schütte mod Finanzamt Brilon

(Sag C-453/22)

(2022/C 368/25)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Finanzgericht Münster

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Michael Schütte

Sagsøgt: Finanzamt Brilon

Præjudicielt spørgsmål

Kræver bestemmelserne i direktiv 2006/112/EF (1) — navnlig princippet om afgiftens neutralitet samt effektivitetsprincippet — under omstændighederne i hovedsagen, at sagsøgeren har et krav på tilbagebetaling af den moms, den pågældende har betalt for meget til sine underleverandører, inklusive renter, direkte mod afgiftsmyndigheden, selv om der fortsat er mulighed for, at afgiftsmyndigheden af underleverandørerne bliver afkrævet tilbagebetaling på grundlag af en berigtigelse af fakturaerne på et senere tidspunkt og derefter — muligvis — ikke længere kan tilbagesøge beløbet fra sagsøgeren, således at der er risiko for, at afgiftsmyndigheden skal tilbagebetale den samme moms to gange?

(1) Rådets direktiv 2006/112/EF af 28.11.2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (EUT 2006, L 347, s. 1).