ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Artikel 2, stk. 1, og artikel 3, litra a), i og bilag I A, punkt 6, og bilag I B, punkt 6), til direktiv 2002/96 om affald af elektrisk og elektronisk udstyr, på den ene side, og artikel 2, stk. 1, litra a), og artikel 2, stk. 3, litra b), artikel 3, stk. 1, litra a) og b), i samt bilag I, punkt 6, og bilag II, punkt 6, til direktiv 2012/19 om affald af elektrisk og elektronisk udstyr, på den anden side, skal fortolkes således, at garageportmotorer, der drives af en elektrisk spænding på ca. 220-240 V, og som er bestemt til sammen med den pågældende garageport at blive indbygget i bygningens tekniske installationer, og som til enhver tid kan afmonteres, monteres på ny og/eller eftermonteres, er omfattet af anvendelsesområdet for henholdsvis direktiv 2002/96 og direktiv 2012/19 i den overgangsperiode, der er fastsat i sidstnævnte direktivs artikel 2, stk. 1, litra a).

Det følger nemlig af artikel 2 i direktiv 2002/96, at produkter, der opfylder tre kumulative betingelser, er omfattet af direktivets anvendelsesområde, nemlig for det første, at der skal være tale om elektrisk og elektronisk udstyr (EEE), for det andet, at produkterne skal henhøre under kategorierne i bilag I A til dette direktiv, og for det tredje, at de ikke indgår i en anden type udstyr, som ikke er omfattet af det nævnte direktiv, og at de ikke udgør sådant udstyr.

For så vidt angår den første betingelse kan sådanne motorer udgøre EEE som omhandlet i direktiv 2002/96 og udgøre EEE som omhandlet i direktiv 2012/19, idet de fungerer ved hjælp af en elektrisk spænding, der er mindre end de i disse direktiver fastsatte standarder.

Hvad angår den anden betingelse udgør de omtvistede motorer elektrisk og elektronisk værktøj som omhandlet i de nævnte direktiver, for så vidt som de, så snart de tilføres elektricitet, gør det muligt at bevæge og styre garageporte. Disse motorer kan i øvrigt hverken kvalificeres som industrielle værktøjer som omhandlet i direktiv 2012/19, for så vidt som de ikke anvendes i forbindelse med industriel fremstilling eller forarbejdning af produkter, eller som stationære industrielle værktøjer i stor skala som omhandlet i artikel 3, stk. 1, litra b), i direktiv 2012/19.

Hvad angår den tredje betingelse, der vedrører undtagelserne – der skal fortolkes indskrænkende – fra anvendelsen af disse direktiver, kan de omtvistede motorer – for så vidt som de til enhver tid kan afmonteres, monteres på ny og/eller eftermonteres i bygningens tekniske installationer og følgelig ikke udelukkende er fremstillet til at fungere med bestemte porte – ikke anses for at være specifikt udformet og installeret med henblik på at indgå i de nævnte installationer til bygningen og kan følgelig ikke være omfattet af de undtagelser, der er indeholdt i artikel 2, stk. 1, i direktiv 2002/96 og i artikel 2, stk. 3, litra b), i direktiv 2012/19.

(jf. præmis 37, 39, 47, 49, 53 og 55-59 samt domskonkl.)
For så vidt angår udtrykket »erhvervsmæssig« i artikel 5 i første direktiv 89/104 om varemærker, sker brugen af et tegn, som er identisk med et varemærke, erhvervsmæssigt, når den finder sted i forbindelse med en erhvervsmæssig aktivitet, hvormed der søges opnået økonomisk vinding, og ikke i private forhold. Dette er tilfældet, når en erhvervsdrivende, der er aktiv inden for parallelhandel med mærkevarer, importerer og oplægger sådanne varer.

Artikel 5 i første direktiv 89/104 om varemærker skal fortolkes således, at indehaveren af et varemærke, der er registreret i en eller flere medlemsstater, kan modsætte sig, at tredjemand lader varer med dette varemærke henføre under ordningen med suspension af punktafgifter efter at have indført dem i Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (EØS) og ladet dem overgå til fri omsætning uden varemærkeindehaverens samtykke.

Import af varer uden den berørte varemærkeindehavers samtykke og oplagring i afgiftsoplag af disse varer i afventning af, at de overgår til forbrug i Unionen, har den virkning at fratage indehaveren af det pågældende varemærke muligheden for at kontrollere den første markedsføring i EØS af de varer, der er forsynet med dennes varemærke. Sådanne handlinger krænker således den varemærkefunktion, der består i at identificere, hvilken virksomhed varerne hidrører fra, og under hvis kontrol den første markedsføring organiseres. Denne analyse afkræftes ikke af den omstændighed, at de varer, der er importeret og henført under punktafgiftssuspensionsordningen, efterfølgende kan eksporteres til et tredjeland og dermed aldrig overgår til forbrug i en medlemsstat. Denne mulighed kan ikke være til hinder for anvendelse af varemærkereglerne i forhold til varer, der er importeret til Unionen. Endvidere er eksport i sig selv ligeledes en handling, der er omfattet af artikel 5, stk. 3, i direktiv 89/104.

(jf. præmis 48-50 og domskonkl.)
Det påhviler Kommissionen under en traktatbrudssag at godtgøre, at det påståede traktatbrud foreligger, og at fremføre de omstændigheder, som er nødvendige for, at Domstolen kan efterprøve, om der foreligger et traktatbrud, således at Kommissionen ikke kan påberåbe sig en formodning herfor.

Hvad nærmere angår et søgsmål vedrørende iværksættelsen af en national lovgivning skal der for at godtgøre, at der foreligger et traktatbrud, desuden fremlægges andre særlige beviser end dem, der normalt tages i betragtning under en traktatbrudssag, som udelukkende drejer sig om indholdet af en national bestemmelse, og under disse betingelser kan traktatbruddet alene påvises ved at fremlægge tilstrækkeligt dokumenterede og udførlige beviser for den praksis, som den nationale forvaltning kritiseres for at anvende, og som tilskrives den pågældende medlemsstat.

Hvad angår et søgsmål vedrørende spørgsmålet om anvendelsen af bestemmelserne i direktiv 2003/88 om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden på tilrettelæggelsen af arbejdstiden for læger under uddannelse i den pågældende medlemsstat, og navnlig vedrørende spørgsmålet, om der på dette område foreligger en praksis hos de nationale myndigheder, som er i strid med dette direktivs artikel 3, 5 og 6 samt artikel 17, stk. 2 og 5, har Kommissionen ikke godtgjort, at der foreligger en sådan praksis, hvorfor Irland skal frifindes.

(jf. præmis 22, 23, 51 og 52)
Retssikkerhedsprincippet og princippet om beskyttelse af den berettigede forventning er under omstændigheder ikke til hinder for, at en national afgiftsmyndighed efter en afgiftskontrol beslutter at pålægge merværdiafgift på transaktioner og opkræve betaling af forhøjelser, på betingelse af, at denne afgørelse er baseret på klare og præcise regler, og at myndighedens praksis ikke har kunnet skabe berettigede forventninger hos en forudseende og påpasselig erhvervsdrivende om, at denne afgift ikke ville blive pålagt på sådanne transaktioner, hvilket det tilkommer den nationale ret at undersøge. Forhøjelser, som pålægges i et sådant tilfælde, skal overholde proportionalitetsprincippet.

Direktiv 2006/112 om det fælles merværdiafgiftssystem er til hinder for en national lovgivning, i henhold til hvilken retten til fradrag for indgående merværdiafgift, som skyldes eller er betalt på varer og tjenesteydelser, der er anvendt inden for rammerne af afgiftspligtige transaktioner, nægtes en afgiftspligtig person, som i stedet skal erlægge den afgift, som han burde have opkrævet, alene med den begrundelse, at han ikke var merværdiafgiftsregistreret på det tidspunkt, hvor han foretog de pågældende transaktioner, og dette gælder, så længe han ikke retmæssigt er blevet merværdiafgiftsregistreret, og så længe et a conto beløb på afgiften ikke er blevet erlagt.

Fradragsretten udgør således et grundlæggende princip i den fælles merværdiafgiftsordning, som principielt ikke kan begrænses, og som omfatter umiddelbart hele det afgiftsbeløb, der er blevet betalt i forbindelse med transaktioner i tidligere omsætningsled. Princippet om merværdiafgiftens neutralitet kræver i øvrigt, at der indrømmes fradrag for indgående merværdiafgift, hvis de materielle betingelser herfor er opfyldt, selv om de afgiftspligtige ikke måtte have opfyldt visse formelle betingelser. Når afgiftsmyndighederne er i besiddelse af de nødvendige oplysninger for at kunne fastslå, at de materielle betingelser er opfyldt, kan de følgelig ikke med hensyn til den afgiftspligtige persons ret til at fradrage denne afgift stille supplerende betingelser, der kan medføre, at udøvelsen af denne ret bortfalder. Merværdiafgiftsregistreringen som omhandlet i artikel 214 i direktiv 2006/112 og forpligtelsen for en afgiftspligtig til at anmelde påbegyndelse, ændring og ophør af sin virksomhed i henhold til direktivets artikel 213 udgør i denne forbindelse kun formelle krav med henblik på kontrol, som ikke kan anfægte retten til bl.a. fradrag for merværdiafgift, såfremt de materielle betingelser, som ligger til grund for denne ret, er opfyldt. Den omstændighed, at den afgiftspligtige persons tilsidesættelse af forpligtelserne vedrørende regnskab og angivelse sanktioneres med nægtelse af adgang til fradrag, går klart videre end nødvendigt for at nå målet om at sikre en korrekt anvendelse af disse forpligtelser, eftersom EU-retten ikke forhindrer medlemsstaterne i efter omstændighederne at pålægge en bøde eller en økonomisk sanktion, der er afpasset efter tilsidesættelsens grovhed.

(jf. præmis 56, 58-60, 63 og 65 samt domskonkl. 2)
3.

Harmonisering af afgiftslovgivningerne — det fælles merværdiafgiftssystem — medlemsstaternes mulighed for at anvende en reduceret afgiftssats for leveringen af visse varer og tjenesteydelser — reduceret afgiftssats på renovering og ombygning af boliger undtagen på de materialer, som udgør en stor del af værdien af den leverede ydelse — anvendelse af nedsat momssats på leveringer af tjenesteydelser i form af installering og leveringer af energibesparende materialer — udvidelse af anvendelsesområdet for den nedsatte momssats til at omfatte levering og opførelse af de omhandlede privatboliger — traktatbrud (Rådets direktiv 2006/112, art. 98, stk. 2, og bilag III, nr. 10a) (jf. præmis35-40)
Fristen for anlæggelse af et søgsmål mod en retsakt udsættes i medfør af artikel 96, stk. 4, i Rettens procesreglement ved indgivelsen af en ansøgning om retshjælp kun, når denne retsakt er omtalt i den nævnte ansøgning som værende en retsakt, som skulle være omfattet af den sag, der skulle anlægges.

Rådet skal inden for rammerne af vedtagelsen af en afgørelse om fastholdelse af navnet på en person eller en enhed på en liste over personer eller enheder, der er omfattet af restriktive foranstaltninger, der er vedtaget over for Republikken Hviderusland, overholde denne persons eller enheds ret til at blive hørt forudgående, når Rådet i afgørelsen om fastholdelse af opførelsen af navnet på listen lægger nye forhold til grund, dvs. forhold, som ikke fremgik af den oprindelige afgørelse om optagelse af denne persons navn på denne liste.

Når begrundelsen for at beholde navnet på en person på listen over personer, der er omfattet af de nævnte restriktive foranstaltninger, imidlertid ikke har ændret sig væsentligt, og når det er klart, at den nævnte person allerede har indgivet bemærkninger til Rådet og af denne årsag vidste, at vedkommende konstant havde denne ret, især i anledning af den regelmæssige revision af de restriktive foranstaltninger, der er vedtaget over for Republikken Hviderusland med henblik på en mulig forlængelse af disse, kan det ikke fastslås, at der foreligger en tilsidesættelse af den nævnte persons ret til forsvar.

(jf. præmis 26-28)
Artikel 9, stk. 1, litra b), i forordning nr. 207/2009 om EF-varemærker skal fortolkes således, at der med henblik på bedømmelsen af den risiko for forveksling, som kan foreligge mellem et EF-varemærke og et tegn, der dækker varer af samme eller lignende art, og som begge indeholder et arabisk ord, der er dominerende i latinsk og arabisk skrift, og idet disse ord ligner hinanden på det visuelle plan, skal tages hensyn til betydningen og udtalen af disse ord under omstændigheder, hvor den relevante kundekreds for det pågældende EF-varemærke og det pågældende tegn har et basiskendskab til skriftligt arabisk.

(jf. præmis 26 og domskonkl.)
En medlemsstat tilsidesætter ved at udelade kønsceller og føtale og embryonale væv fra anvendelsesområdet for bestemmelserne i national ret til gennemførelse af direktiv 2004/23 om fastsættelse af standarder for kvaliteten og sikkerheden ved donation, udtagning, testning, behandling, præservering, opbevaring og distribution af humane væv og celler, direktiv 2006/17 om gennemførelse af direktiv 2004/23 for så vidt angår visse tekniske krav til donation, udtagning og testning af humane væv og celler og direktiv 2006/86 om gennemførelse af direktiv 2004/23 for så vidt angår krav til sporbarhed, indberetning af alvorlige bivirkninger og uønskede hændelser og visse tekniske krav til kodning, behandling, præservering, opbevaring og distribution af humane væv og celler sine forpligtelser i henhold til artikel 31 i direktiv 2004/23, artikel 3, litra b), artikel 4, stk. 2, og artikel 7 i direktiv 2006/17, bilag III til direktiv 2006/17 samt artikel 11 i direktiv 2006/86.

(jf. præmis 51 og domskonkl.)
1)

Republikken Bulgarien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 14, litra a)-c), i Rådets direktiv 1999/31/EF af 26. april 1999 om deponering af affald, idet den ikke har truffet de nødvendige foranstaltninger for at deponeringsanlæg for ikke farligt affald på dens område kun fortsætter driften, hvis de opfylder kravene i dette direktiv.
1.

Tilnærmelse af lovgivningerne — artikel 114 TEUF — procedure for godkendelse af nationale undtagelsesbestemmelser — ansøgning om at opretholde tidligere gældende nationale bestemmelser — den ansøgende medlemsstat mulighed for at støtte sin ansøgning på en anden vurdering af faren for folkesundheden end den, som EU-lovgiver har lagt til grund — forpligtelse til at fastsætte et højere beskyttelsesniveau for folkesundheden end den harmoniserende EU-foranstaltning — forpligtelse til at overholde proportionalitetsprincippet (art. 114, stk. 4, TEUF) (jf. præmis 33 og 34)
Sag C-331/14

Petar Kezić s.p. Trgovina Prizma

mod

Republika Slovenija

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Vrhovno sodišče Republike Slovenije)

»Præjudiciel forelæggelse — skatter og afgifter — merværdiafgift — sjette direktiv 77/388/EØF — artikel 2, nr. 1), og artikel 4, stk. 1 — afgiftspligt — ejendomstransaktioner — salg af grunde overført til den private formue hos en fysisk person, der udøver erhverv som selvstændig erhvervsdrivende — afgiftspligtig person, der optræder i denne egenskab«

Sammendrag – Domstolens dom (Anden Afdeling) af 9. juli 2015

Harmonisering af afgiftslovgivningerne – det fælles merværdiafgiftssystem – afgiftspligtige transaktioner – salg af grunde henført til en selvstændig erhvervsdrivendes private formue – omfattet – betingelse

[Rådets direktiv 77/388, art. 2, nr. 1), og art. 4, stk. 1 og 2]

Artikel 2, nr. 1), og artikel 4, stk. 1, i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter skal fortolkes således, at når en afgiftspligtig person har købt nogle grunde, hvoraf visse er blevet henført til hans private formue og andre til hans virksomhed, og hvorpå han som afgiftspligtig person har opført et indkøbscenter, som han derefter har solgt sammen med de grunde, hvorpå indkøbscentret er blevet opført, skal salget af disse grunde, der er henført til den afgiftspligtige persons private formue, pålægges merværdiafgift, eftersom nævnte afgiftspligtige person ved denne transaktion har optrådt i denne egenskab.

Eftersom de transaktioner, som en afgiftspligtig person foretager mod vederlag, principielt skal pålægges merværdiafgift, når denne har optrådt i denne egenskab, er salget af en grund ikke fritaget fra merværdiafgift af den ene årsag, at grunden er knyttet til den skattepligtige persons private formue, idet det ud over en tilknytning til den nævnte private formue endvidere er nødvendigt, at den pågældende afgiftspligtige person ikke foretager et sådant salg som led i sin økonomiske virksomhed, men som led i forvaltningen af sin private formue.

I denne forbindelse er det ganske vist rigtigt, at en indehavers almindelige udøvelse af sin ejendomsret ikke i sig selv kan betragtes som en økonomisk virksomhed. Hvad angår salget af en ubebygget grund er et relevant kriterium for vurderingen derimod, at den berørte aktivt tager skridt mod en økonomisk udnyttelse af grunden gennem mobilisering af midler, der svarer til dem, der anvendes af en producent, handlende eller tjenesteyder som omhandlet i sjette direktivs artikel 4, stk. 2, såsom bl.a. gennemførelse af bygge- og anlægsarbejde på disse arealer og gennemførelse af kendte markedsføringsmidler. Sådanne tiltag indgår således sædvanligvis ikke som led i personlig formueforvaltning, hvorfor salg af et grundstykke til bebyggelse i et sådant tilfælde ikke kan betragtes som en indehavers almindelige udøvelse af sin ejendomsret.

(jf. præmis 22-24 og 28 samt domskonkl.)
—

for det andet, hvad angår det formål, som de omhandlede private pensionsfonde har forfulgt, har disse aftaler til formål at tilknytte de berørte personer til en begrænset kreds af operatører i modstrid med de gældende lovregler, og dermed til skade for andre selskaber, som driver virksomhed i den omhandlede økonomiske sektor. De har således til formål at forbedre hver af de private pensionsfondes stilling på det omhandlede marked i forhold til de konkurrenter, som ikke havde deltaget i den omhandlede samordning, og forfølger således et formål, der åbenbart er skadeligt for de normale konkurrencevilkår
I medfør af nævnte forordnings artikel 9, stk. 1, råder medlemsstaterne således over en skønsmargen med hensyn til valget af de sanktioner, som de vedtager for at sikre overholdelsen af den angivelsespligt, der er fastsat i samme forordnings artikel 3, idet en overtrædelse af denne forpligtelse skal kunne sanktioneres på en enkel, effektiv og virksom måde, og uden at de kompetente myndigheder nødvendigvis tager andre omstændigheder, såsom hensigt eller gentagelse, i betragtning.

Artikel 9, stk. 1, i forordning nr. 1889/2005 om kontrol med likvide midler, der indføres til eller forlader Fællesskabet, skal fortolkes således, at den er til hinder for en national lovgivning, der, som sanktion for en tilsidesættelse af den angivelsespligt, der er fastsat i denne forordnings artikel 3, pålægger betaling af en administrativ bøde, hvis beløb svarer til 60% af de likvide midler, som ikke er angivet, når dette beløb er større end 50000 EUR.

En sådan bøde går nemlig ud over grænserne for, hvad der er nødvendigt for at sikre overholdelsen af denne forpligtelse og for at sikre, at de mål, der forfølges med denne forordning, nås.

I denne henseende tilsigter den sanktion, der er fastsat i artikel 9 i forordning nr. 1889/2005, ikke at sanktionere formodede svigagtige eller ulovlige aktiviteter, men alene en tilsidesættelse af den nævnte forpligtelse.

I denne forbindelse tilsigter forordningen, således som det fremgår af 3. og 15. betragtning hertil, at sikre en mere effektiv kontrol af likvide midler, der indføres til eller forlader Unionen, for at forhindre indførslen af udbyttet af ulovlige aktiviteter i det finansielle system, samtidig med, at de principper, der er anerkendt i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, overholdes.

I øvrigt fastsætter artikel 4, stk. 2, i forordning nr. 1889/2005 muligheden for administrativt og i overensstemmelse med de betingelser, der er fastlagt i den nationale lovgivning, at tilbageholde de likvide midler, der ikke er genstand for den angivelse, der er fastsat i denne forordnings artikel 3, bl.a. med henblik på at gøre det muligt for de kompetente myndigheder at foretage de nødvendige kontroller og undersøgelser vedrørende oprindelsen af de likvide midler, deres anvendelsesformål og deres modtager. En sanktion, som består i en bøde på et mindre beløb, kombineret med tilbageholdelse i overensstemmelse med denne artikel 3 af de likvide midler, der ikke er blevet angivet, er således egnet til at nå de mål, der forfølges med nævnte forordning, uden at overskride grænserne for, hvad der er nødvendigt herfor.

(jf. præmis 30-33 og 35 samt domskonkl.)
–

ved ikke siden april 2009 at have vedtaget tilstrækkelige foranstaltninger for at forebygge og dernæst fjerne deponeringen af udgravningsmateriale, henhørende under rubrik for klassificering af affald nr. 17 05 06 (udgravningsmateriale ikke henhørende under rubrik nr. 17 05 05) og rubrik nr. 17 05 05 (udgravningsmateriale indeholdende farlige stoffer), på byggepladsen til udbygning af det kommunale handelsområde Gaberje-syd, således at dette anlæg ligeledes skulle anses for et ulovligt deponeringsanlæg, som ikke overholdt de førnævnte bestemmelser i direktiv 1999/31 og direktiv 2008/98 samt artikel 12, 15 og 17 i sidstnævnte direktiv,
Artikel 273, stk. 1, i direktiv 2006/112 om det fælles merværdiafgiftssystem, som ændret ved direktiv 2009/162, pålægger ikke medlemsstaterne af egen drift at registrere en afgiftspligtig person med henblik på merværdiafgiftsopkrævning alene på grundlag af andre skatte- og afgiftsangivelser end angivelser vedrørende denne afgift, selv om det ved disse havde været muligt at fastslå, at den afgiftspligtige person havde overskredet tærsklen for fritagelse af denne afgift.

Selv om medlemsstaterne har pligt til at kontrollere de afgiftspligtige personers angivelser, sidstnævntes regnskaber og andre relevante dokumenter samt til at beregne og opkræve den skyldige afgift, påhviler det nemlig i medfør af direktivets artikel 213, stk. 1, for det første den berørte person at anmelde påbegyndelse, ændring og ophør af sin virksomhed som afgiftspligtig person. Desuden har medlemsstaterne en vis skønsmargen, når de vedtager foranstaltninger, der skal sikre merværdiafgiftsregistreringen af afgiftspligtige personer. For det andet har medlemsstaterne pligt til at sikre, at de forpligtelser, som de afgiftspligtige personer er underlagt, overholdes, samtidig med at medlemsstaterne i denne forbindelse er i besiddelse af et vist skøn, navnlig med hensyn til, hvorledes de anvender de midler, som de råder over.

Det følger heraf, at direktiv 2006/112 ikke pålægger medlemsstaterne at vedtage love og administrative foranstaltninger, hvorved det kan sikres, at den afgiftspligtige persons opfyldelse af sine forpligtelser for så vidt angår merværdiafgift samtidig bliver undersøgt ved forvaltningen af andre skatte- og afgiftsangivelser end angivelser vedrørende denne afgift, selv om sådanne angivelser i øvrigt ikke nødvendigvis indeholder samtlige de oplysninger, der kan fremlægges i forbindelse med en merværdiafgiftsangivelse i overensstemmelse med artikel 250, stk. 1, i direktiv 2006/112, og som er nødvendige ved fastlæggelsen af denne afgift.

(jf. præmis 26 og 28-31 samt domskonkl. 1)
3)

Artikel 3-5 i direktiv 93/13 skal fortolkes således, at den nationale ret i forbindelse med sin vurdering af, om vilkår i en forbrugerkreditaftale er urimelige som omhandlet i dette direktivs artikel 3, stk. 1 og 3, skal tage hensyn til samtlige omstændigheder i forbindelse med indgåelsen af denne aftale. Det påhviler i den anledning den nationale ret at efterprøve, om forbrugeren i den omhandlede sag er blevet meddelt samtlige de enkeltheder, der kan have indflydelse på omfanget af vedkommendes forpligtelse, og som navnlig gør det muligt for denne at vurdere de samlede omkostninger ved sit lån. Ved denne vurdering spiller det en afgørende rolle, dels hvorvidt vilkårene er udarbejdet på en klar og forståelig måde, således at de gør det muligt for en gennemsnitsforbruger, dvs. en almindeligt oplyst, rimeligt opmærksom og velunderrettet forbruger, at vurdere sådanne omkostninger, dels den omstændighed, som er forbundet med en manglende angivelse i forbrugerkreditaftalen af de oplysninger, som anses for at være væsentlige i forhold til arten af de af denne aftale omfattede varer eller tjenesteydelser, og navnlig de oplysninger, der er anført i artikel 4 i direktiv 87/102 med senere ændringer.