Sag C-142/04

Maria Aslanidou

mod

Ypourgos Ygeias & Pronoias

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Symvoulio tis Epikrateias)

»Direktiv 92/51/EØF – arbejdstagere – anerkendelse af eksamensbeviser – ergoterapeut«

Domstolens dom (Fjerde Afdeling) af 14. juli 2005

Sammendrag af dom

Fri bevægelighed for personer – etableringsfrihed – arbejdstagere – anerkendelse af eksamensbeviser – direktiv 92/51 – adgang til at optage eller udøve et lovreguleret erhverv på samme vilkår som dem, der gælder for egne statsborgere (artikel 3) – direkte virkning, uden at en ansøgers kvalifikationsbeviser skal være anerkendt af de kompetente nationale myndigheder – krav om udligningsforanstaltninger – grænser

[Rådets direktiv 92/51, art. 3, stk. 1, litra a)]

Artikel 3, stk. 1, litra a), i direktiv 92/51 om anden generelle ordning for anerkendelse af erhvervsuddannelser til supplering af direktiv 89/48 bestemmer, at værtsmedlemsstatens kompetente myndighed ikke under henvisning til manglende kvalifikationer kan nægte en EF-statsborger adgang til at optage eller udøve et lovreguleret erhverv på samme vilkår som dem, der gælder for landets egne statsborgere, såfremt ansøgeren er i besiddelse af det eksamensbevis, som i en anden medlemsstat er foreskrevet som betingelse for adgang til dér at optage eller udøve det samme erhverv, og som er opnået i en medlemsstat.

Når der ikke er vedtaget gennemførelsesforanstaltninger inden for den frist, der er fastsat i direktivet, kan en statsborger i en medlemsstat påberåbe sig nævnte bestemmelse for i værtsmedlemsstaten at få tilladelse til at udøve et lovreguleret erhverv.

Denne mulighed kan ikke betinges af, at en ansøgers kvalifikationsbeviser skal være anerkendt af de kompetente nationale myndigheder.

Der kan desuden kun stilles krav til den pågældende person om de udligningsforanstaltninger, der er nævnt i artikel 4, stk. 1, i direktiv 92/51, i det omfang sådanne foranstaltninger var fastsat i den nationale lovgivning, der var gældende på tidspunktet for behandlingen af den pågældende anmodning, hvilket det tilkommer den nationale ret at afgøre.

(jf. præmis 31, 36 og 42 samt domskonkl.)

DOMSTOLENS DOM (Fjerde Afdeling)

14. juli 2005( )

»Direktiv 92/51/EØF – arbejdstagere – anerkendelse af eksamensbeviser – ergoterapeut«

I sag C-142/04,

angående en anmodning om præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 234 EF, indgivet af Symvoulio tis Epikrateias (Grækenland) ved afgørelse af 30. december 2003, indgået til Domstolen den 17. marts 2004, i sagen:

Maria Aslanidou

mod

Ypourgos Ygeias & Pronoias,

har

DOMSTOLEN (Fjerde Afdeling)

sammensat af afdelingsformanden, K. Lenaerts, og dommerne N. Colneric og K. Schiemann (refererende dommer),

generaladvokat: L.A. Geelhoed

justitssekretær: R. Grass,

på grundlag af den skriftlige forhandling,

efter at der er afgivet indlæg af:

– Maria Aslanidou ved dikigoros A.I. Vagias

– den græske regering ved E. Skandalou, som befuldmægtiget

– Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber ved M. Patakia og H. Støvlbæk, som befuldmægtigede,

og idet Domstolen efter at have hørt generaladvokaten har besluttet, at sagen skal pådømmes uden forslag til afgørelse,

afsagt følgende

Dom

1 Anmodningen om præjudiciel afgørelse angår de betingelser, hvorunder visse bestemmelser i Rådets direktiv 92/51/EØF af 18. juni 1992 om anden generelle ordning for anerkendelse af erhvervsuddannelser til supplering af direktiv 89/48/EØF (EFT L 209, s. 25) kan gøres gældende i tilfælde af manglende gennemførelse af dette direktiv efter udløbet af fristen for dets gennemførelse, af en indehaver af et eksamensbevis, der er omfattet af direktivets anvendelsesområde. Subsidiært vedrører anmodningen om præjudiciel afgørelse fortolkningen af artikel EF-traktatens 48 og 52 (efter ændring nu artikel 39 EF og 43 EF).

2 Denne anmodning, der er meget lig den anmodning, der lå til grund for Peros-dommen (sag C-141/04, endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser), afsagt samme dag som denne dom, er fremsat i en sag mellem Maria Aslanidou og Ypourgos Ygeias & Pronoias (den græske minister for sundhed, forsorg og social sikring) vedrørende sidstnævntes afvisning af Maria Aslanidous ansøgning om at få tilladelse til at udøve erhverv som ergoterapeut i Grækenland. Sagsøgeren indgav sin ansøgning med henvisning til, at hun var godkendt til at udøve dette erhverv i Tyskland.

Retsforskrifter

Fællesskabsbestemmelser

3 Direktiv 92/51 indfører en generel ordning for anerkendelse af erhvervsuddannelser, der omfatter de uddannelsesniveauer, der ikke var omfattet af den oprindelige generelle ordning, der blev indført med Rådets direktiv 89/48/EØF af 21. december 1988 om indførelse af en generel ordning for gensidig anerkendelse af eksamensbeviser for erhvervskompetencegivende videregående uddannelser af mindst tre års varighed (EFT L 19, s. 16), hvis anvendelsesområde er begrænset til videregående uddannelser.

4 Ifølge femte betragtning til direktiv 92/51 baseres denne supplerende ordning på de samme principper og følger med de nødvendige ændringer de samme regler som den oprindelige generelle ordning.

5 I henhold til artikel 1 i direktiv 92/51 er et bevis, hvoraf det fremgår, at indehaveren med positivt resultat har gennemgået en af de uddannelser, der er anført i direktivets bilag C, et eksamensbevis i direktivets forstand, når:

– beviset er udstedt af en kompetent myndighed i en medlemsstat

– det fremgår, at indehaveren besidder de erhvervsmæssige kvalifikationer, der er påkrævet for at få adgang til erhvervet i den pågældende medlemsstat

– den uddannelse, som dette bevis er udstedt for, overvejende har fundet sted i Fællesskabet.

6 En af de uddannelser, der er nævnt i bilag C til direktiv 92/51 i den version, der finder anvendelse på omstændighederne i hovedsagen, dvs. før ændringen af direktivet ved Kommissionens beslutning 2004/108/EF af 28. januar 2004 (EFT L 32, s. 15), er ergoterapeutuddannelsen [»Beschäftigungs- und Arbeitstherapeut(in)«], der er nævnt i tredje led vedrørende Tyskland, under punkt 1 med overskriften »De paramedicinske og socialpædagogiske uddannelser«.

7 Artikel 3, stk. 1, litra a), i direktiv 92/51 bestemmer:

»Når der i værtslandet kræves et eksamensbevis som defineret i dette direktiv […] for at optage eller udøve et bestemt lovreguleret erhverv, kan den kompetente myndighed ikke – medmindre andet er fastsat i direktiv 89/48/EØF – under henvisning til manglende kvalifikationer nægte en EF-statsborger adgang til at optage eller udøve et sådant erhverv på samme vilkår som dem, der gælder for landets egne statsborgere,

a) såfremt ansøgeren er i besiddelse af et eksamensbevis som defineret i dette direktiv eller direktiv 89/48/EØF, som i en anden medlemsstat er foreskrevet som betingelse for adgang til dér at optage eller udøve det samme erhverv, og som er opnået i en medlemsstat […]«

8 Uanset direktivets artikel 3 er dets artikel 4 ikke til hinder for, at en værtsmedlemsstat under visse betingelser, der er defineret i denne bestemmelse, kræver af ansøgeren, at han beviser, at han har erhvervserfaring af en vis varighed, at han gennemgår en prøvetid, der dog ikke må overstige tre år, eller består en egnethedsprøve (»herefter udligningsforanstaltningerne«). Denne bestemmelse fastsætter visse regler og betingelser, der finder anvendelse på de udligningsforanstaltninger, der kan stilles krav om.

9 Artikel 10 i direktiv 92/51 opregner de attester for hæderlighed, vandelsattest eller bevis for, at ansøgeren ikke er under konkurs, samt dokumentation for fysisk og psykisk sundhed, der kan kræves som bevis af de kompetente myndigheder i værtsmedlemsstaten, og indeholder ligeledes visse bestemmelser om den ed eller det krav om afgivelse af en højtidelig erklæring, der kan stilles over for statsborgere fra andre medlemsstater.

10 I henhold til artikel 13, stk. 1, i direktiv 92/51 udpeger medlemsstaterne inden for den frist, der er fastsat i direktivets artikel 17, dvs. før den 18. juni 1994, de kompetente myndigheder, der er bemyndiget til at modtage ansøgningerne og træffe de beslutninger, der er omhandlet i dette direktiv. De giver de øvrige medlemsstater og Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber underretning herom.

Nationale bestemmelser

11 I Grækenland er ergoterapeuterhvervet reguleret i præsidentdekret nr. 83/1989, der har overskriften »Faglige rettigheder, som tilkommer kandidater fra afdelingerne for: [...] c) ergoterapi under de videregående tekniske skoler (TEI)« (FEK A’ 37).

12 Ifølge dette dekrets artikel 3, stk. 4, er udøvelse af dette erhverv undergivet et krav om tilladelse, som udstedes af ministeriet for sundhed, forsorg og social sikring (herefter »sundhedsministeriet«).

13 Afgørelse A4b/251 af 23. januar 1990 (FEK B’ 94) fra ministeren for sundhed, forsorg og social sikring bestemte på tidspunktet for Maria Aslanidous ansøgning, at ansøgninger om tilladelse til udøvelse af ergoterapeuterhvervet skulle vedlægges en kopi af et eksamensbevis, og »når der er tale om udenlandske kandidater, ligeledes en afgørelse fra Ministeriet for Undervisning og Trossamfund om anerkendelse af eksamensbevisets ligeværdighed«.

14 Ved lov nr. 1404/1983 af 22./24. november 1983 (FEK A’ 173), som affattet på tidspunktet for de faktiske omstændigheder i hovedsagen, blev der nedsat et offentlig organ under betegnelsen »Institut for Teknisk Uddannelse« (herefter »ITE«) under ministeriet for Undervisning og Trossamfund for at rådgive ministeriet om pædagogiske og videnskabelige emner vedrørende videregående teknisk uddannelse.

15 I henhold til artikel 14, stk. 2, nr. II, i lov nr. 1404/1983, som ændret ved artikel 71, stk. 5, i lov nr. 1566/1985 af 30. september 1985 (FEK A’ 167), havde ITE bl.a. til opgave at tage stilling til spørgsmålet, om udenlandske læreanstalter og afdelinger inden for videregående uddannelser, som ikke er universitetsuddannelser, er på samme niveau, og om de kvalifikationsbeviser, som de udsteder, er ligeværdige med de kvalifikationsbeviser, som udstedes af videregående tekniske skoler i Grækenland.

16 Artikel 2 i præsidentdekret nr. 567/1984 af 3. august/17. december 1984 (FEK A’ 204) om ITE’s funktion bestemte, at der inden for rammerne af ITE skulle etableres Det Videnskabelige Råd, og fastslog, at »anerkendelse af kvalifikationsbevisers ligeværdighed eller af læreanstaltens niveau sker ved Det Videnskabelige Råds afgørelse, som i sammendrag meddeles den pågældende af Det Videnskabelige Råds formand. Denne meddelelse udgør bevis på kvalifikationsbevisets ligeværdighed«.

17 Efter at de faktiske omstændigheder i hovedsagen fandt sted, blev præsidentdekret nr. 231/1998 af 29. juli 1998 (FEK A’ 178) om gennemførelse af dette direktiv i græsk ret vedtaget.

18 Dette dekret gav ved sin artikel 14 eksklusiv kompetence til Rådet for Faglig Anerkendelse af Kvalifikationsbeviser for Videregående Uddannelser (Symvoulio Epangelmatikis Anagnoriseos Titlon Ekpaidefsis kai Katartisis), der er et statsligt organ, der blev nedsat specielt til dette formål, til at anerkende retten for en indehaver af et eksamensbevis til i Grækenland at udøve det tilsvarende lovregulerede erhverv. Dette organ er enekompetent på området, og dets indstilling er bindende for vedkommende minister med henblik på udstedelse af tilladelser til udøvelse af et erhverv.

Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål

19 Maria Aslanidou, der er græsk statsborger, bestod efter et treårigt studium statseksamen for ergoterapeuter (»Zeugnis über die Staatliche Prüfung für Beschäftigungs- und Arbeitstherapeuten«) fra den anerkendte Ergoterapeutskole i Stuttgart (Tyskland), der gav hende adgang til at udøve erhverv som ergoterapeut i Tyskland.

20 Da Maria Aslanidou ønskede at udøve dette erhverv i Grækenland, indgav hun den 1. september 1997 en ansøgning til Sundhedsdirektoratet under præfekturadministrationen i Thessaloniki i medfør af direktiv 89/48. Denne ansøgning blev videresendt til sundhedsministeriet med henblik på vurdering af, om de betingelser, som Rådet for Anerkendelse af Ergoterapeuters Faglige Kvalifikationsbeviser (Symvoulio Anagnorisis Epaggelmatikon Titlon Ergotherapeuton, herefter »SAETE«) har fastsat, var opfyldt.

21 Dette Råd udsatte afgørelsen og rettede henvendelse til ITE for at få afklaret, om den læreanstalt, som sagsøgeren havde studeret ved i Tyskland, »henhører under, hvad der svarer til videregående uddannelser i Grækenland«. Efter ITE’s besvarelse, hvorefter sagsøgerens eksamensbevis ikke er ligeværdigt med de kvalifikationsbeviser, som udstedes af de græske videregående tekniske skoler, fastslog SAETE, at de dokumenter, som Maria Aslandiou havde fremlagt, ikke svarede til de dokumenter, der er fastsat i direktiv 89/48, og at den af denne grund ikke kunne give sagsøgeren tilladelse til at udøve ergoterapeuterhvervet på grundlag af direktiv 89/48. Som følge heraf foreslog SAETE sagsøgeren at indgive en ny ansøgning efter gennemførelsen af direktiv 92/51 i græsk ret.

22 Ved afgørelse nr. 1 af 12. maj 1998 afviste SAETE endelig formelt Maria Aslanidous ansøgning med den begrundelse, at hendes kvalifikationsbevis ikke hører under videregående uddannelser, da der for at blive optaget på den pågældende læreanstalt i Tyskland ikke kræves 12 års grundskole, men 8-10 år, og at betingelserne i direktiv 89/48 derfor ikke er opfyldt.

23 Maria Aslanidou anlagde sag til prøvelse af denne afgørelse ved Symvoulio tis Epikrateias den 21. juli 1998.

24 I tvisten i hovedsagen er det ifølge den forelæggende ret ubestridt, at selv om Maria Aslandiou havde ansøgt om tilladelse til at udøve ergoterapeuterhvervet i medfør af direktiv 89/48, havde den kompetente myndighed pligt til af egen drift at gennemgå ansøgningen og de faktiske omstændigheder, som sagsøgeren havde påberåbt sig, under hensyn til de relevante retsregler, dvs. direktiv 92/51.

25 I denne forbindelse ønsker Symvoulio tis Epikrateias oplyst, om en borger i tidsrummet fra udløbet af fristen for gennemførelse af direktiv 92/51 til den forsinkede gennemførelse i national ret, under påberåbelse af, at han er indehaver af et eksamensbevis, der er erhvervet i en anden medlemsstat, og som er omfattet af direktivets anvendelsesområde, kunne kræve, at myndighederne i værtsmedlemsstaten i henhold til de relevante bestemmelser i direktivet gav ham adgang til det tilsvarende, lovregulerede erhverv i værtsmedlemsstaten.

26 I tvisten i hovedsagen er et flertal i Symvoulio tis Epikrateias af den opfattelse, at bestemmelserne i artikel 3, 4 og 10 i direktiv 92/51 er tilstrækkeligt ubetingede og præcise for så vidt angår de betingelser, hvorunder myndighederne i værtsmedlemsstaten har pligt til at give indehaveren af et eksamensbevis, der er opnået i en anden medlemsstat, ret til at udøve et lovreguleret erhverv i værtsmedlemsstaten, og at de følgelig kan gøres gældende af indehaveren af et sådant bevis efter udløbet af direktivets gennemførelsesfrist.

27 Ifølge dette flertal er den manglende udpegning af en kompetent myndighed i medfør af artikel 13, stk. 1, i direktiv 92/51 ikke til hinder for, at disse bestemmelser kan gøres gældende, når lovgivningen i medlemsstaten, som affattet før gennemførelsen af dette direktiv, tildelte et bestemt administrativt organ opgaven med vurdering af, om betingelserne for adgang til det omhandlede erhverv var opfyldt, og til i givet fald at give den pågældende tilladelse til at udøve dette erhverv.

28 Ifølge mindretallet i Symvoulio tis Epikrateias blev sagsøgerens ansøgning om optagelse imidlertid afvist på lovlig vis, for det første fordi de relevante bestemmelser i direktiv 92/51 ikke kunne påberåbes af en borger på det tidspunkt, hvor den omtvistede ansøgning blev indsendt, og for det andet fordi den myndighed, der er bemyndiget til at behandle ansøgningerne, endnu ikke var udpeget i overensstemmelse med direktivets artikel 13, stk. 1.

29 Symvoulio tis Epikrateias spørger endvidere, om sundhedsministeriet i det omfang bestemmelserne i direktiv 92/51 ikke kunne gøres gældende over for den, ikke desto mindre i medfør af traktatens artikel 48 og 52 havde pligt til at undersøge, om det eksamensbevis, som sagsøgeren havde erhvervet i Tyskland, var ligeværdigt med græske eksamensbeviser.

30 Under disse omstændigheder har Symvoulio tis Epikrateias besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:

»1) Er artikel 3, artikel 4, stk. 1, litra a) og b), og stk. 2, samt artikel 10, stk. 1-4, i […] direktiv 92/51 […] ubetingede og tilstrækkeligt præcise til, at en borger i perioden mellem udløbet af direktivets gennemførelsesfrist og dets forsinkede gennemførelse i en medlemsstats (værtsmedlemsstatens) nationale ret kan gøre disse bestemmelser gældende over for en forvaltningsmyndighed i værtsmedlemsstaten, som før direktivets gennemførelse i henhold til national ret var kompetent til at meddele tilladelse til udøvelse af et bestemt reguleret erhverv, idet borgeren som indehaver af et diplom omfattet af direktivet og erhvervet i en anden medlemsstat har begæret adgang til det pågældende erhverv samt tilladelse til at udøve det i værtsmedlemsstaten?

2) Såfremt bestemmelserne i direktiv 92/51 i tidsrummet mellem udløbet af direktivets gennemførelsesfrist og dets forsinkede gennemførelse i national ret i en medlemsstat (værtsmedlemsstaten) ikke kunne gøres gældende af borgere over for en forvaltningsmyndighed i denne medlemsstat, som i henhold til den før direktivets gennemførelse gældende nationale ret var kompetent til at meddele tilladelse til at udøve et bestemt erhverv efter en eksamen, hvortil kun indehavere af et diplom udstedt af et teknisk universitet i værtsstaten eller af en attestation for et udenlandsk diploms akademiske ligeværdighed, som også udstedtes af et teknisk universitet i værtsmedlemsstaten (efter en generel procedure for anerkendelse af udenlandske eksamensbevisers akademiske ligeværdighed, som nærmere beskrevet i den foreliggende afgørelse), kan den nævnte forvaltningsmyndighed da, jf. […] [traktatens artikel 48 og 52], betinge sin imødekommelse af en ansøgning, som en borger i den førnævnte periode har indgivet under henvisning til et diplom erhvervet i en anden medlemsstat om at få adgang til det nævnte erhverv og om at udøve dette i værtsmedlemsstaten, af den ovennævnte attestation af – i den nævnte generelle procedure – akademisk ligestilling med et diplom, udstedt af et teknisk universitet i værtsmedlemsstaten, og endvidere gøre imødekommelsen betinget af deltagelse i eksamener, som er foreskrevet i national ret, eller skulle forvaltningsmyndigheden selv foretage en sammenligning af de kundskaber og kvalifikationer, som fremgår af det forelagte bevis, med de betingelser, som kræves efter national ret, og på baggrund af denne sammenligning selv træffe sin afgørelse?«

Om det præjudicielle spørgsmål

31 Artikel 3, stk. 1, litra a), i direktiv 89/48 bestemmer, at værtsmedlemsstatens kompetente myndighed ikke under henvisning til manglende kvalifikationer kan nægte en EF-statsborger adgang til at optage eller udøve et lovreguleret erhverv på samme vilkår som dem, der gælder for landets egne statsborgere, såfremt ansøgeren er i besiddelse af det eksamensbevis, som i en anden medlemsstat er foreskrevet som betingelse for adgang til dér at optage eller udøve det samme erhverv, og som er opnået i en medlemsstat.

32 Maria Aslanidou er indehaver af et eksamensbevis opnået i en anden medlemsstat som omhandlet i artikel 1 i direktiv 92/51, i forening med punkt 1 i direktivets bilag C. Sagsøgerens tilfælde er derfor omfattet af anvendelsesområdet for dette direktivs artikel 3, stk. 1, litra a). Det er således ufornødent for Domstolen at tage stilling til fortolkningen af dette direktivs artikel 3, stk. 1, litra b), som udelukkende finder anvendelse, hvis det pågældende erhverv ikke er lovreguleret i oprindelsesmedlemsstaten.

33 Hvad angår artikel 3, stk. 1, litra a), i direktiv 89/48, hvis ordlyd i det væsentlige er identisk med ordlyden af artikel 3, stk. 1, litra a), i direktiv 92/51, har Domstolen allerede fastslået, at det er en bestemmelse, hvis indhold er ubetinget og tilstrækkeligt præcis til, at borgerne kan påberåbe sig den mod staten ved de nationale domstole, når staten har undladt at gennemføre direktivet i national ret inden for de fastsatte frister (jf. dom af 29.4.2004, sag C-102/02, Beuttenmüller, Sml. I, s. 5405, præmis 55). Det samme gælder for så vidt angår artikel 3, stk. 1, litra a), i direktiv 92/51, eftersom den supplerende ordning, der indføres med direktivet, i overensstemmelse med femte betragtning til dette direktiv udtrykkeligt baseres på de samme principper og med de nødvendige ændringer følger de samme regler som den oprindelige generelle ordning, der er indført med direktiv 89/48.

34 Hvad angår muligheden for at betinge adgangen til et lovreguleret erhverv af betingelsen om, at ansøgeren først opfylder udligningsforanstaltninger som omhandlet i artikel 4 i direktiv 92/51, har Domstolen i relation til direktiv 89/48 fastslået, at en medlemsstat i princippet kan stille krav om udligningsforanstaltninger, som omhandlet i artikel 4, stk. 1, i det omfang sådanne foranstaltninger var fastsat i den nationale lovgivning, der var gældende på tidspunktet for behandlingen af den pågældende ansøgning, og hvis betingelserne heri er opfyldt (jf. i denne retning dom af 9.9.2003, sag C-285/01, Burbaud, Sml. I, s. 8219, præmis 55).

35 Derimod følger det af retspraksis, at en medlemsstat i tilfælde af manglende gennemførelse i national ret af bestemmelserne i et direktiv ikke kan gøre de begrænsninger, der følger af disse bestemmelser, gældende over for fællesskabsborgerne, lige så lidt som den kan kræve af dem, at de opfylder forpligtelser, der er fastsat i dette direktiv, hvis sådanne udligningsforanstaltninger ikke var fastsat i den nationale lovgivning (jf. i denne retning dom af 19.11.1991, forenede sager C-6/90 og C-9/90, Francovich m.fl., Sml. I, s. 5357, præmis 21, og Beuttenmüller-dommen, præmis 63).

36 Det tilkommer i givet fald den nationale ret at afgøre, i hvilket omfang den nationale lovgivning, der var gældende på tidspunktet for behandlingen af den pågældende ansøgning, gjorde det muligt at stille krav om udligningsforanstaltninger som omhandlet i artikel 4, stk. 1, i det direktiv, der finder anvendelse. I denne forbindelse bemærkes, at det følger af fast retspraksis, at når et tilfælde er omfattet af et direktivs anvendelsesområde, skal den nationale ret ved anvendelse af de nationale bestemmelser i videst muligt omfang fortolke dem i lyset af direktivets ordlyd samt formål for at nå til en løsning, der er i overensstemmelse med det formål, der forfølges med direktivet (jf. i denne retning bl.a. dom af 5.10.2004, forenede sager C-397/01 – C-403/01, Pfeiffer m.fl., endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 119).

37 Under alle omstændigheder har Domstolen allerede fastslået, at når direktiv 89/48 og direktiv 92/51 finder anvendelse, må et offentligt organ i en medlemsstat, som har pligt til at overholde reglerne i det pågældende direktiv, ikke længere kræve, at ansøgers kvalifikationsbeviser skal være anerkendt af de kompetente nationale myndigheder (jf. dom af 8.7.1999, sag C-234/97, Fernández de Bobadilla, Sml. I, s. 4773, præmis 27).

38 Artikel 10 i direktiv 92/51 opregner blot den attest for hæderlighed, vandelsattest eller bevis for, at ansøgeren ikke er under konkurs, samt dokumentation for fysisk og psykisk sundhed, der kan kræves som bevis af de kompetente myndigheder, og indeholder visse bestemmelser om den ed eller det krav om afgivelse af en højtidelig erklæring, der kan stilles over for statsborgere fra andre medlemsstater. Eftersom værtsmedlemsstatens kompetente myndighed ikke under hovedsagen har stillet noget krav om disse attester eller dokumenter, er det ufornødent for Domstolen at udtale sig om fortolkningen af denne bestemmelse, som under alle omstændigheder ikke ville kunne påvirke muligheden for at gøre direktivets artikel 3, stk. 1, litra a), gældende.

39 Medlemsstaternes pligt til i medfør af artikel 13, stk. 1, i direktiv 92/51 at udpege de kompetente myndigheder, der er bemyndiget til at modtage ansøgningerne og træffe de beslutninger, der er omhandlet i dette direktiv, er heller ikke til hinder for muligheden for at gøre direktivets artikel 3, stk. 1, litra a), gældende. Det fremgår nemlig af ordlyden af artikel 13, stk. 1, i lyset af de øvrige stykker i denne artikel, at formålet med bestemmelsen er at lette anvendelsen af den ordning med anerkendelse af eksamensbeviser, som er indført ved direktiv 92/51, ved at gøre den beslutningsprocedure, der anvendes i en medlemsstat, mere gennemsigtig. Derimod er udpegning i medfør af artikel 13, stk. 1, ikke nødvendigt for at kunne identificere de kompetente myndigheder som omhandlet i artikel 3, som de myndigheder, der kontrollerer adgangen til lovregulerede erhverv.

40 Det følger af retspraksis, at en medlemsstat ikke over for en person kan gøre gældende, at staten ikke har truffet de foranstaltninger, der netop skal lette anvendelsen af den ordning, der er fastsat i direktivet (jf. i denne retning bl.a. dom af 10.9.2002, sag C-141/00, Kügler, Sml. I, s. 6833, præmis 52, og af 6.11.2003, sag C-45/01, Dornier, Sml. I, s. 12911, præmis 79). Den manglende udpegning af en kompetent myndighed i overensstemmelse med artikel 13, stk. 1, i direktiv 92/51 er således ikke til hinder for, at dette direktivs artikel 3, stk. 1, litra a), kan gøres gældende over for den myndighed, der faktisk er kompetent til at regulere adgangen til et bestemt erhverv i medfør af de gældende nationale bestemmelser.

41 I tvisten i hovedsagen fremgår det, at sundhedsministeriet, hvorunder SAETE udfører sine opgaver, er en kompetent myndighed som omhandlet i artikel 3, stk. 1, litra a), i direktiv 92/51, idet udøvelse af ergoterapeuterhvervet i medfør af national lovgivning er undergivet et krav om tilladelse fra dette ministerium. Sundhedsministeriet kan således ikke nægte en person, der befinder sig i en situation som Maria Aslanidou, adgang til ergoterapeuterhvervet med henvisning til manglende kvalifikationer, med forbehold af en eventuel anvendelse af udligningsforanstaltning som omhandlet i dette direktivs artikel 4, stk. 1, såfremt sådanne udligningsforanstaltninger var fastsat i national ret.

42 Det første spørgsmål skal derfor besvares med, at når der ikke er vedtaget gennemførelsesforanstaltninger inden for den frist, der er fastsat i artikel 17 i direktiv 92/51, kan en statsborger i en medlemsstat påberåbe sig dette direktivs artikel 3, stk. 1, litra a), for i værtsmedlemsstaten at få tilladelse til at udøve et lovreguleret erhverv såsom ergoterapeuterhvervet. Denne mulighed kan ikke betinges af, at en ansøgers kvalifikationsbeviser skal være anerkendt af de kompetente nationale myndigheder. Der kan kun stilles krav om udligningsforanstaltninger som omhandlet i artikel 4, stk. 1, i direktiv 92/51 over for borgeren, såfremt sådanne foranstaltninger var fastsat i den nationale lovgivning, der var gældende på tidspunktet for behandlingen af den pågældende ansøgning.

43 I lyset af besvarelsen af det første spørgsmål er det ufornødent at besvare det andet spørgsmål.

Sagens omkostninger

44 Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagens omkostninger. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg til Domstolen, ikke erstattes.

På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Fjerde Afdeling) for ret:

Når der ikke er vedtaget gennemførelsesforanstaltninger inden for den frist, der er fastsat i artikel 17 i Rådets direktiv 92/51/EØF af 18. juni 1992 om anden generelle ordning for anerkendelse af erhvervsuddannelser til supplering af direktiv 89/48/EØF, kan en statsborger i en medlemsstat påberåbe sig dette direktivs artikel 3, stk. 1, litra a), for i værtsmedlemsstaten at få tilladelse til at udøve et lovreguleret erhverv såsom ergoterapeuterhvervet.

Denne mulighed kan ikke betinges af, at en ansøgers kvalifikationsbeviser skal være anerkendt af de kompetente nationale myndigheder.

Der kan kun stilles krav om udligningsforanstaltninger som omhandlet i artikel 4, stk. 1, i direktiv 92/51 over for borgeren, såfremt sådanne foranstaltninger var fastsat i den nationale lovgivning, der var gældende på tidspunktet for behandlingen af den pågældende ansøgning.

Underskrifter