ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
83

Det er i den foreliggende sag ubestridt, at de tariffer, der finder anvendelse for personer, der er tilsluttet den fælles sygeforsikringsordning, og som følger af den tariftabel, der er vedtaget på grundlag af aftalen af 1996, er langt højere end de tariffer, der anvendes for personer, som er tilsluttet CNS. Faktisk faktureres en person, der er tilsluttet CNS, og som modtager en trykkammerbehandling, intet beløb i relation til de faste omkostninger forbundet med denne behandling, eftersom disse omkostninger betales af hospitalets samlede budget, uanset hvilken behandling denne tilsluttede modtog. I modsætning hertil vil en person, der er tilsluttet den fælles sygeforsikringsordning, og som modtager den samme behandling, modtage en regning fra hospitalet svarende til beløbet i tariftabellen, som omfatter såvel variable som faste omkostninger. Derfor er der med aftalen af 1996 indført en faktureringsordning, i hvilken en patient, der er tilsluttet den fælles sygeforsikringsordning, skal afholde både de variable omkostninger og de faste omkostninger forbundet med den nævnte behandling, hvorimod de tilsluttede til den nationale sundhedsordning ikke afholder nogen omkostninger i form af fakturering for den samme behandling. En sådan forskel på ordningerne har for så vidt angår trykkammerbehandling den virkning, at tilsluttede til CNS intet skal betale pr. seance, hvorimod en person, der er tilsluttet den fælles sygeforsikringsordning, skal betale et beløb på 568 EUR pr. seance. Således er det beløb, som hospitalet fakturerer en patient, der er tilsluttet den fælles sygeforsikringsordning, langt højere end det beløb, der – for den samme behandling – finder anvendelse for en patient, der er tilsluttet CNS, og hvilket beløb betales i sin helhed af CNS. Desuden fremgår det af det svar, som Kommissionen har givet på Rettens spørgsmål, at udregningen af omkostningerne af ydelserne ikke er baseret på tariffer, der i tilstrækkeligt omfang ligger på niveau med de reelle omkostninger, eller på den reelle lægelige profil for de patienter, der er tilsluttet den fælles sygeforsikringsordning. Sagsøgeren må således anses for at være genstand for en ufordelagtig behandling i forhold til personer, der er tilsluttet CNS.
141

Forordning 2017/1084, som sagsøgeren ligeledes har henvist til, ændrer Kommissionens forordning (EU) nr. 651/2014 af 17. juni 2014 om visse kategorier af støttes forenelighed med det indre marked i henhold til traktatens artikel 107 og 108 (EUT 2014, L 187, s. 1) ved navnlig at tilføje artikel 56b og 56c, der åbner mulighed for, at visse former for støtte til søhavne og indlandshavne er fritaget. Forordning nr. 651/2014, der er vedtaget på grundlag af artikel 108, stk. 4, TEUF og Rådets forordning (EF) nr. 994/98 af 7. maj 1998 om anvendelse af artikel 92 og 93 i traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab på visse former for horisontal statsstøtte (EFT 1998, L 142, s. 1) har imidlertid til formål at gøre det muligt at fritage medlemsstaterne for underretningspligten for visse støtteformer på bestemte betingelser. Som Kommissionen imidlertid har gjort gældende, fastsætter denne forordning ikke andre kompatibilitetsforudsætninger end dem, der er fastsat i traktaten. For så vidt som Kommissionen således i 95.-104. betragtning til den anfægtede afgørelse har fastslået, at den pågældende foranstaltning ikke kunne erklæres forenelig med det indre marked, uden at der ville blive begået et åbenbart urigtigt skøn i denne henseende (jf. ovenfor), kunne den således ikke umiddelbart erklære den forenelig på grundlag af forordning nr. 651/2014. Artikel 56b og 56c i forordning nr. 651/2014 fastsætter endvidere visse krav til især støtteberettigede omkostninger, støtteintensiteten eller støttens nødvendighed, uden at sagsøgeren har forsøgt at godtgøre, at disse betingelser er opfyldt i den foreliggende sag.
13

Under et møde, som blev afholdt den 15. december 2016, oplyste chefen for kontoret »Career Management and Mobility« i GD for »Menneskelige Ressourcer og Sikkerhed« bl.a. sagsøgeren om, at han, for så vidt som han havde nået »den pensionsberettigende alder« som omhandlet i artikel 22, stk. 1, i bilag XIII til vedtægten og i tilfælde af, at ansættelsesmyndigheden traf afgørelse om at sende han på orlov i tjenestens interesse, ville gå direkte på pension pr. 1. april 2017. På denne dato ville sagsøgeren i overensstemmelse med de fra PMO modtagne beregninger have optjent 54,9% af pensionsrettighederne, og størrelsen på hans pension ville udgøre 4040,99 EUR. Sagsøgeren anførte, at han ikke havde modtaget korrekte oplysninger vedrørende konsekvenserne af hans placering på orlov i tjenestens interesse, og at han, hvis han havde modtaget sådanne oplysninger, ikke ville have indvilget i at blive sendt på orlov i tjenestens interesse. Sagsøgeren anførte ligeledes, at han ikke ønskede at blive pensioneret automatisk pr. 1. april 2017, men at han ønskede at forblive i aktiv tjeneste for at have mulighed for at optjene supplerende pensionsrettigheder. I tilfælde af, at ansættelsesmyndigheden besluttede at sende ham på orlov i tjenestens interesse, anførte sagsøgeren, at datoen den 1. april 2017 var for tidlig, og at han havde behov for yderligere to eller tre måneder med henblik på at forberede sig på pensioneringen.
70

Det skal bemærkes, at det fremgår af 176. betragtning til den anfægtede afgørelse, at et vist antal besvarelser på markedsundersøgelsen anførte, at kanalerne Ziggo Sport Totaal og Fox Sports konkurrerede om de samme kunder, havde et lignende indhold og var ved at kunne erstatte hinanden i højere grad. Endvidere bemærkede Kommissionen ifølge 500. betragtning til den anfægtede afgørelse, at kunderne, dvs. detailleverandørerne, havde adgang til et vist antal kanaler premium betalings-tv med sportsindhold, navnlig Fox Sports, som alternativ til Ziggo Sport Totaal. Det fremgår desuden af 502. betragtning til den anfægtede afgørelse, at hovedparten af besvarelserne på markedsundersøgelsen anså Fox Sports for at have et udbud af indhold, der ligeledes var – endda mere – attraktivt end Ziggo Sport Totaal, hvilket ses af det betydeligt større antal abonnenter på Fox Sports, selv om denne kanal var dyrere. Det fremgår ligeledes af 504. betragtning til den anfægtede afgørelse, at de fleste besvarelser på undersøgelsen fandt, at det var væsentligt for leverandører af tv-tjenester på detailbasis at tilbyde i hvert fald én kanal premium betalings-tv med sportsindhold, hvorimod alene et mindretal fandt det nødvendigt at tilbyde alt premium betalings-tv med sportsindhold, der var tilgængeligt i Nederlandene.
I en pressemeddelelse af 1. juli 2011 udtalte Institute of International Finance (IIF) bl.a.:

»Bestyrelsen for Institute of International Finance (IIF) bestræber sig på at arbejde sammen med sine medlemmer og de øvrige finansielle institutioner, den offentlige sektor og de græske myndigheder for at yde et væsentligt bidrag til [Den Hellenske Republik] i form af pengestrømme samt for at lægge et grundlag for, at den græske gæld bliver mere bæredygtig.

Den private finansielle sektor er indstillet på at deltage i en frivillig, kooperativ, gennemsigtig og bredt baseret indsats for at støtte [Den Hellenske Republik] på baggrund af den særlige, ekstraordinære situation […]

De private investorers bidrag vil supplere den parallelle offentlige finansierings- og likviditetsstøtte og vil blive baseret på et lille antal valgmuligheder […]«
83

Selv om Kommissionen, som sagsøgeren har gjort gældende, begik en retlig fejl ved at finde, at den pågældende støtteordning først blev indført i 1994, er denne ene fejl endvidere ikke tilstrækkelig til at gøre konklusionen om, at denne ordning skal anses for en ny støtteordning, ugyldig. Det fremgår nemlig af 226. og 237. betragtning til den anfægtede afgørelse, at selv om det antages, at den pågældende støtteordning skulle anses for at være blevet indført allerede i 1979 eller senest i 1994, da markedet for rutebefordring af passagerer endnu var lukket for konkurrence, kunne de endelige støttemodtagere anvende udstyr, der var delvist finansieret af sagsøgeren, som led i aktiviteter med lejlighedsvis befordring, der var åbne for konkurrence.
102

Det skal for det andet bemærkes, at når Kommissionen som i den anfægtede afgørelse konkluderer, at en støtte er ulovlig, pålægger EU-retten nationale retsinstanser at opkræve betaling af renter fra modtageren heraf for den periode, hvorunder den pågældende støtte blev udbetalt ulovligt (jf. i denne retning dom af 12.2.2008, CELF og ministre de la Culture et de la Communication, C-199/06, EU:C:2008:79, præmis 51, 52 og 55, og af 16.10.2014, Alpiq RomIndustries og Alpiq RomEnergie mod Kommissionen, T-129/13, ikke trykt i Sml., EU:T:2014:895, præmis 39). EU-retten pålægger dem imidlertid ikke ligeledes at tilbagesøge den ulovlige støtte, selv i fraværet af særlige omstændigheder, når støtten er forenelig med det indre marked. Det er i givet fald udelukkende i medfør af national ret, at nationale retsinstanser i overensstemmelse med den i præmis 32 ovenfor nævnte retspraksis eventuelt har beføjelser til at pålægge tilbagebetaling af den ulovlige støtte, uden at det har betydning for medlemsstatens ret til på et senere tidspunkt på ny at gennemføre støtten eller at tiltræde påstande om erstatning for tab lidt som følge af støtteforanstaltningens ulovlige karakter (jf. i denne retning dom af 12.2.2008, CELF og ministre de la Culture et de la Communication, C-199/06, EU:C:2008:79, præmis 55).
100

Det skal for det andet bemærkes, at når Kommissionen som i den anfægtede afgørelse konkluderer, at en støtte er ulovlig, pålægger EU-retten nationale retsinstanser at opkræve betaling af renter fra modtageren heraf for den periode, hvorunder den pågældende støtte blev udbetalt ulovligt (jf. i denne retning dom af 12.2.2008, CELF og ministre de la Culture et de la Communication, C-199/06, EU:C:2008:79, præmis 51, 52 og 55, og af 16.10.2014, Alpiq RomIndustries og Alpiq RomEnergie mod Kommissionen, T-129/13, ikke trykt i Sml., EU:T:2014:895, præmis 39). EU-retten pålægger dem imidlertid ikke ligeledes at tilbagesøge den ulovlige støtte, selv i fraværet af særlige omstændigheder, når støtten er forenelig med det indre marked. Det er i givet fald udelukkende i medfør af national ret, at nationale retsinstanser i overensstemmelse med den ovenfor i præmis 32 nævnte retspraksis eventuelt har beføjelser til at pålægge tilbagebetaling af den ulovlige støtte, uden at det har betydning for medlemsstatens ret til på et senere tidspunkt på ny at gennemføre støtten eller at tiltræde påstande om erstatning for tab lidt som følge af støtteforanstaltningens ulovlige karakter (jf. i denne retning dom af 12.2.2008, CELF og ministre de la Culture et de la Communication, C-199/06, EU:C:2008:79, præmis 55).
55

De metodologiske værktøjer, som sagsøgeren anvendte, tilsigtede nemlig alene at sikre en god forhandling af CT 2-kontrakterne og at kontrollere de omkostninger, som de endelige støttemodtagere rent faktisk havde haft. Sagsøgeren har i sine indlæg nærmere bestemt præciseret, at de metodologiske værktøjer, som blev anvendt inden fastsættelsen af den del af C2-bidragene, der var blevet udbetalt, gjorde det muligt at foretage denne analyse af omkostningerne for hvert subventioneret net under de forhandlinger, der var indledt som led i CT 2-kontrakterne. Sagsøgeren har imidlertid ikke godtgjort, at de samme værktøjer gav organisationen mulighed for at sikre sig, at den kompensation, der var blevet udbetalt til de nævnte støttemodtagere, var i overensstemmelse med de krav, der er fastsat ved den fjerde Altmark-betingelse. Hvad angår den efterfølgende kontrolordning, som sagsøgeren havde iværksat for at sikre sig produktiviteten og kvaliteten af den tjeneste, som de endelige støttemodtagere leverede, skal det fastslås, at denne ikke er relevant med henblik på at efterprøve, om den del af C2-bidragene, der var blevet udbetalt inden denne kontrol, var fastsat på grundlag af de omkostninger, som en veldrevet og tilstrækkeligt udstyret virksomhed ville have ved at opfylde forpligtelserne til offentlig tjeneste.
96

Det skal for det andet bemærkes, at når Kommissionen som i den anfægtede afgørelse konkluderer, at en støtte er ulovlig, pålægger EU-retten nationale retsinstanser at opkræve betaling af renter fra modtageren heraf for den periode, hvorunder den pågældende støtte blev udbetalt ulovligt (jf. i denne retning dom af 12.2.2008, CELF og ministre de la Culture et de la Communication, C-199/06, EU:C:2008:79, præmis 51, 52 og 55, og af 16.10.2014, Alpiq RomIndustries og Alpiq RomEnergie mod Kommissionen, T-129/13, ikke trykt i Sml., EU:T:2014:895, præmis 39). EU-retten pålægger dem imidlertid ikke ligeledes at tilbagesøge den ulovlige støtte, selv i fraværet af særlige omstændigheder, når støtten er forenelig med det indre marked. Det er i givet fald udelukkende i medfør af national ret, at nationale retsinstanser eventuelt har beføjelser til at pålægge tilbagebetaling af den ulovlige støtte, uden at det har betydning for medlemsstatens ret til på et senere tidspunkt på ny at gennemføre støtten eller at tiltræde påstande om erstatning for tab lidt som følge af støtteforanstaltningens ulovlige karakter (jf. i denne retning dom af 12.2.2008, CELF og ministre de la Culture et de la Communication, C-199/06, EU:C:2008:79, præmis 55).
80

Det skal for det andet bemærkes, at når Kommissionen som i den anfægtede afgørelse konkluderer, at en støtte er ulovlig, pålægger EU-retten nationale retsinstanser at opkræve betaling af renter fra modtageren heraf for den periode, hvorunder den pågældende støtte blev udbetalt ulovligt (jf. i denne retning dom af 12.2.2008, CELF og ministre de la Culture et de la Communication, C-199/06, EU:C:2008:79, præmis 51, 52 og 55, og af 16.10.2014, Alpiq RomIndustries og Alpiq RomEnergie mod Kommissionen, T-129/13, ikke trykt i Sml., EU:T:2014:895, præmis 39). EU-retten pålægger dem imidlertid ikke ligeledes at tilbagesøge den ulovlige støtte, selv i fraværet af særlige omstændigheder, når støtten er forenelig med det indre marked. Det er i givet fald udelukkende i medfør af national ret, at nationale retsinstanser eventuelt har beføjelser til at pålægge tilbagebetaling af den ulovlige støtte, uden at det har betydning for medlemsstatens ret til på et senere tidspunkt på ny at gennemføre støtten eller at tiltræde påstande om erstatning for tab lidt som følge af støtteforanstaltningens ulovlige karakter (jf. i denne retning dom af 12.2.2008, CELF og ministre de la Culture et de la Communication, C-199/06, EU:C:2008:79, præmis 55).
103

Navnlig indebærer progressive afgiftsstrukturer, herunder med betydelige nedsættelser af grundlaget, som ikke er ualmindelige i medlemsstaternes skattesystemer, heller ikke i sig selv, at der foreligger statsstøtte. I punkt 139 i meddelelsen om begrebet statsstøtte (jf. præmis 80 ovenfor) har Kommissionen i denne forbindelse anført, at en indkomstskats progressive karakter kan begrundes med en omfordelingslogik, som ledsager en sådan beskatning. Imidlertid er der intet grundlag for at begrænse denne type vurdering til skatter på indkomst eller skatter med det formål at kompensere for eller forebygge visse negative virkninger forbundet med den omhandlede aktivitet og at udelukke vurderingen med hensyn til beskatning af virksomheders aktivitet og ikke deres nettoindtægt eller deres overskud, således som Kommissionen har gjort i 68. og 69. betragtning til den anfægtede afgørelse. Det fremgår således ikke af den ovenfor i præmis 73-77 anførte retspraksis, at en medlemsstat for at undgå, at en foranstaltning om tilpasning af en afgift kvalificeres som en selektiv fordel, kun kan anvende tilpasningskriterier, som er begrænset til visse formål såsom omfordeling af velstand eller kompensation for eller forebyggelse af visse negative eksterne virkninger forbundet med den omhandlede aktivitet. Det nødvendige i denne forbindelse er, at den ønskede tilpasning ikke er vilkårlig, i modsætning til hvad der var tilfældet i den sag, der gav anledning til dom af 22. december 2008, British Aggregates mod Kommissionen (C-487/06 P, EU:C:2008:757), som er nævnt ovenfor i præmis 94, at den anvendes uden forskelsbehandling og er i overensstemmelse med den pågældende afgifts formål. Til eksempel tilsigtede de ovenfor i præmis 96, 97 og 99 nævnte tilpasningsordninger, som Domstolen ikke kvalificerede som selektive, ikke en forholdsmæssig beskatningslogik, negative eksterne virkninger eller omfordeling, men andre mål. Således som det allerede er anført ovenfor i præmis 89, er det endvidere ikke udelukket, at en omfordelingslogik ligeledes kan begrunde, at en omsætningsbaseret afgift er progressiv, hvilket den ungarske regering med rette har anført i det foreliggende tilfælde. En omfordelingslogik kan endvidere ligeledes begrunde en fuldstændig fritagelse for visse virksomheder, hvilket den ovenfor i præmis 98 nævnte sag er et eksempel på.
117

Det fremgår imidlertid ikke af de dokumenter, som er vedlagt stævningen, at de indeholder et betydeligt antal beviser, der viser tegn, som i det store og hele svarer til den registrerede form af det omhandlede varemærke. Det bemærkes imidlertid for det første, at sagsøgeren fremlagde næsten 12000 sider beviser for EUIPO, og for det andet, at både annullationsafdelingen og appelkammeret kritiserede sagsøgeren for ikke at have fremlagt beviser for brug af selve det omhandlede varemærke. Det må derfor konstateres, at sagsøgeren ikke for Retten har angivet, hvilke af de billeder, som blev fremlagt under sagen for EUIPO, der gør det muligt at bevise brug af det ansøgte varemærke i den form, hvori det er registreret, eller i former, som i det store og hele svarer hertil.
243

For så vidt angår de grunde, der er fælles for alle banker, er de baseret på det postulat, der er fremført i 457. betragtning til den anfægtede afgørelse, hvorefter de børsmæglere, der deltog i de konkurrencebegrænsende udvekslinger, var kvalificerede fagfolk, som havde eller burde have haft kendskab til kartellets generelle omfang og dets kendetegn. I denne henseende henviste Kommissionen – i 458. betragtning – for det første til, at børsmæglere opererer i en ganske særlig sammenhæng, som kendetegnes ved bilaterale udvekslinger, der registreres og kontrolleres. I 459. betragtning fremhævede den for det andet, at de børsmæglere, der var involveret i aftalerne, vidste, at børsmæglere i andre banker var parate til at deltage i den samme type ulovlig adfærd i forbindelse med prissætning og andre handelsbetingelser for eurorentederivater. I 460. og 461. betragtning til den anfægtede afgørelse gjorde den for det tredje gældende, at det ifølge bevismaterialet var almindeligt kendt, at processen for fastsættelse af Euribor-renter var af deklaratorisk karakter, og at det som følge heraf var muligt at fordreje den via panelbankernes indberetninger. I 463. betragtning pointerede den for det fjerde, at alle de omhandlede banker havde været aktive på det pågældende marked i mange år, og at børsmæglerne ikke blev overraskede, når de blev anmodet om at foretage en samordning. I 462. og 464. betragtning udledte den i det væsentlige af alle disse omstændigheder, at de børsmæglere, der deltog i bilaterale udvekslinger, vidste eller burde have vidst, at det var sandsynligt, at flere banker var involveret i de hemmelige aftaler, selv om de ikke udtrykkeligt var blevet underrettet herom. I 465. betragtning fremhævede Kommissionen ligeledes, at børsmæglerne var genstand for omfattende registrering og tilsyn, og at deres overordnede derfor måtte eller burde have haft kendskab til den hemmelige ordnings væsentlige kendetegn og til deres ansattes medvirken i denne ordning. Den tilføjede, at den var nødt til at tage hensyn til de forholdsregler, som børsmæglerne havde taget for at skjule deres aftaler.
88

Den omstændighed, at Kommissionen – på tidspunktet for registreringen af forslaget til EBI, som indebærer en første vurdering på det retlige plan, og som ikke foregriber Kommissionens bedømmelse foretaget inden for rammerne af den meddelelse, som den i givet fald vedtager på grundlag af artikel 10, stk. 1, litra c), i forordning nr. 211/2011 (dom af 23.4.2018, One of Us m.fl. mod Kommissionen, T-561/14, under appel, EU:T:2018:210, præmis 117) – begrænsede sig til, således som den har gjort i femte betragtning til den anfægtede afgørelse, på en generel måde at gennemgå de områder, på hvilke EU-retsakter kan vedtages, og som svarer til de områder, på hvilke initiativtagerne til EBI’et ansøgte om fremlæggelse af retsakter, for deraf at udlede, at forslaget til EBI ikke åbenbart var uden for Kommissionens kompetence, uden at nævne den omstændighed, at de foranstaltninger, som forslaget til EBI henviser til, tilsigter at forbedre beskyttelsen af personer tilhørende nationale og sproglige mindretal og at styrke Unionens kulturelle og sproglige mangfoldighed, kan ikke anses for at være i strid med begrundelsespligten.
103

I øvrigt har Kommissionen i denne samme skriftlige besvarelse og i retsmødet anført, at det ikke var hensigtsmæssigt at overveje at støtte sig på priserne på de varetyper, som referencelandsproducenten på det indiske marked distribuerede, men ikke selv producerede. Kommissionen har således anført, at den ikke havde nogen information om priserne på disse varetyper, at det var muligt, at disse varetyper, der var importeret fra Kina, var genstand for dumping, og at en anvendelse af disse varetyper i den foreliggende sag i det væsentlige ville være ensbetydende med at sammenligne den kinesiske eksport til EU og den kinesiske eksport til Indien. Kommissionen har endvidere i retsmødet gjort gældende, at grundforordningens artikel 2, stk. 7, litra a), ikke gav denne institution mulighed for at anvende den i denne bestemmelse fastsatte primære metode til fastsættelse af den normale værdi for en del af de omhandlede varetyper, og den subsidiære metode for den anden del. Ifølge Kommissionen var det derfor ikke muligt i forhold til de ikke-kongruente varetyper at gøre brug af EU-producenternes priser. Kommissionen har tilføjet, at såfremt den havde kunnet gøre brug af EU-producenternes priser, ville det under alle omstændigheder have været nødvendigt for denne institution at foretage justeringer på grund af det store antal varetyper, som sagsøgeren havde solgt til eksport.
192

Det skal indledningsvis bemærkes, at Kommissionen i sin skrivelse af 18. september 2015 anførte, at kategoriseringskriteriet berettigede, at nPB blev anset for at være et kandidatstof med prioritet til optagelse i bilag XIV, selv hvis det samlede prioriteringsresultat vedrørende de kriterier, som er angivet i nævnte forordnings artikel 58, stk. 3, første afsnit, litra a)-c), var meget lavt. Kommissionens betragtning herom tog ikke alene sigte på det tilfælde, at nPB fik et samlet resultat på 20/45, men også det tilfælde, at stoffet kun opnåede et prioriteringsresultat på 17/45. Det bemærkes således for det første, at Kommissionen i denne skrivelse først udtalte sig om sagsøgernes argumenter med henblik på at godtgøre, at nPB burde have opnået et resultat på 17/45 og ikke 20/45, og at Kommissionen indledte sine betragtninger vedrørende kategorisering med adverbiet »desuden« (furthermore), hvoraf det kan udledes, at der var tale om en betragtning, som gjaldt uanset spørgsmålet om, hvorvidt nPB burde have opnået et resultat på 17/45 eller 20/45. Det skal for det andet fastslås, at Kommissionens henvisning til et »meget lavt resultat« omfatter resultatet 17/45 og endda visse resultater, som er lavere end dette. Det bemærkes i denne forbindelse, at nogle kandidatstoffer, som i den sjette prioriteringsrunde kun opnåede resultatet 1/45, blev optaget i bilag XIV på grund af betragtninger vedrørende kategoriseringen, som f.eks. de phthalater, der er nævnt i ECHA’s endelige resultater (jf. præmis 10 ovenfor).