ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Sag anlagt den 4. marts 2021 — Europa-Parlamentet mod Europa-Kommissionen

(Sag C-137/21)

(2021/C 148/16)

Processprog: engelsk

Parter

Sagsøger: Europa-Parlamentet (ved P. López-Carceller, J. Rodrigues og S. Alonso de León, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Europa-Kommissionen

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Kommissionen har tilsidesat traktaten, idet den ikke har vedtaget den delegerede retsakt i henhold til artikel 7, litra f), i forordning 2018/1806 (1).

— Europa-Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Til støtte for søgsmålet har sagsøgeren anført et enkelt anbringende, nemlig, at er sket en tilsidesættelse af traktaterne.

Ifølge Parlamentet var Kommissionen forpligtet til at vedtage en delegeret retsakt, jf. artikel 7, litra f), i forordning 2018/1806. Ved beslutning af 22. oktober 2020 opfordrede Parlamentet Kommissionen til at vedtaget den omhandlede retsakt. Eftersom Kommissionen ikke havde vedtaget den delegerede retsakt den 22. december 2020, besluttede Parlamentet at anlægge et passivitetssøgsmål i henhold til artikel 265 TEUF.

(1) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2018/1806 af 14.11.2018 om fastlæggelse af listen over de tredjelande, hvis statsborgere skal være i besiddelse af visum ved passage af de ydre grænser, og listen over de tredjelande, hvis statsborgere er fritaget for dette krav (EUT 2018, L 303, s. 39)
—

Det fastslås, at denne appel kan antages til realitetsbehandling i sin helhed, at der er grundlag for appellen, og at de i denne fremsatte anbringender kan tiltrædes.
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Nejvyšší správní soud (Tjekkiet) den 18. februar 2021 — HJ

(Sag C-101/21)

(2021/C 148/11)

Processprog: tjekkisk

Den forelæggende ret

Nejvyšší správní soud

Parter i hovedsagen

Appellant: HJ

Indstævnt: Ministerstvo práce a sociálních věcí

Præjudicielt spørgsmål

Er artikel 2, sammenholdt med artikel 12, litra a) og c), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/94/EF (1) af 22. oktober 2008 om beskyttelse af arbejdstagerne i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens til hinder for nationale domstoles praksis, hvorefter en direktør i et kommercielt selskab ikke anses for at være »arbejdstager« for så vidt angår betaling af løntilgodehavende i henhold til direktiv 2008/94/EF, alene med den begrundelse, at direktøren samtidig med at være ansat i selskabet også er medlem af et vedtægtsmæssigt organ i det pågældende selskab?

(1) EUT 2008, L 283, s. 36.
—

Det fastslås, at Irland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 27 i Rådets rammeafgørelse 2009/829/RIA af 23. oktober 2009 om anvendelse mellem Den Europæiske Unions medlemsstater af princippet om gensidig anerkendelse på afgørelser om tilsynsforanstaltninger som et alternativ til varetægtsfængsling (1), idet staten ikke har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme rammeafgørelsen, eller i hver faldt ikke har underrettet Kommissionen om sådanne bestemmelser.
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Amtsgericht Lennestadt (Tyskland) den 19. januar 2021 — Nemzeti Utdijfizetesi Szolgaltato Zrt. (den nationale tjeneste for betaling af vejafgift A/S) mod NW

(Sag C-30/21)

(2021/C 148/08)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Amtsgericht Lennestadt

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Nemzeti Utdijfizetesi Szolgaltato Zrt. (den nationale tjeneste for betaling af vejafgift A/S)

Sagsøgt: NW

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 1, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1215/2012 (1) fortolkes således, at en retslig procedure, som iværksættes af et statsligt selskab over for en fysisk person med bopæl i en anden medlemsstat med henblik på inddrivelse af et gebyr, der har karakter af straf og er pålagt på grund af uberettiget benyttelse af en betalingspligtig vej, er omfattet af denne forordnings anvendelsesområde?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1215/2012 af 12.12.2012 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (EUT 2012, L 351, s. 1).
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Landesverwaltungsgericht Steiermark (Østrig) den 11. februar 2021 — WY

(Sag C-85/21)

(2021/C 148/10)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Landesverwaltungsgericht Steiermark

Parter i hovedsagen

Revisionsappellant: WY

Revisionsindstævnt myndighed: Steiermärkische Landesregierung

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 21 TEUF fortolkes således, at bestemmelsen i tilfælde af en i national ret hjemlet ex lege fortabelse af statsborgerskab og derpå følgende fortabelse af unionsborgerstatus skal indgå i proportionalitetsundersøgelsen i det enkelte tilfælde i henhold til principperne i Domstolens dom i sagen Tjebbes (1) m.fl. og kan udgøre en hindring for fortabelsen af statsborgerskabet, såfremt en statsborger har genvundet sit tidligere statsborgerskab ved en erklæring om generhvervelse, og den truende fortabelse af unionsborgerstatus har væsentlige konsekvenser for statsborgerens familie- og arbejdsliv?

(1) ECLI:EU:C:2019:189.
—

Retten burde have taget hensyn til formålet med den minimumsvarighed for ægteskabet, der er nævnt i de to omhandlede bestemmelser, hvilket ville have vist forskellene mellem dem.
2)

Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende: Udgør det et misbrug af rettigheder som omhandlet i Den Europæiske Unions Domstols retspraksis, når et administrerende holdingselskab indsættes som »mellemled« i datterselskabers indkøb af ydelser på en sådan måde, at holdingselskabet selv køber de ydelser, for hvilke datterselskaberne ikke ville have fradragsret, hvis de købte ydelserne direkte, indskyder ydelserne i datterselskaberne mod en andel i disses overskud og derefter med henvisning til sin stilling som administrerende holdingselskab fradrager det fulde afgiftsbeløb vedrørende de indgående ydelser, eller kan denne indsættelse som mellemled være begrundet i ikke-skatteretlige grunde, selv om fradraget af det fulde afgiftsbeløb isoleret betragtet er systemstridigt og ville føre til, at holding-konstruktioner får en konkurrencefordel i forhold til horisontale virksomheder?
1)

Skal artikel 1, stk. 2, i Rådets direktiv 87/357/EØF (1) af 25. juni 1987 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om produkter, der på grund af deres ydre fremtræden kan forveksles med andre produkter og herigennem være til fare for forbrugernes sundhed eller sikkerhed, fortolkes således, at bestemmelsen definerer de i denne artikels stk. 1 omhandlede produkter som værende sådanne produkter, som, skønt de ikke er levnedsmidler, har en form, duft, farve, udseende, præsentationsform, mærkning samt volumen eller størrelse, der bevirker, at forbrugere, navnlig børn, kan forveksle dem med levnedsmidler og derfor tage dem i munden, sutte på dem eller nedsvælge dem, som det er påvist ved objektive og dokumenterede data, og således udsætte sig for kvælning, forgiftning, perforering eller blokering af spiserøret?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Budai Központi Kerületi Bíróság (Ungarn) den 2. marts 2021 — straffesag mod KI

(Sag C-131/21)

(2021/C 182/58)

Processprog: ungarsk

Den forelæggende ret

Budai Központi Kerületi Bíróság

Part i hovedsagen

KI

Præjudicielt spørgsmål

Er det i strid med bestemmelserne i artikel 50 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, sammenholdt med artikel 4 i tillægsprotokol nr. 7 til den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder (EMRK) af 1950 og den relevante praksis fra Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol, at foretage strafforfølgning, som delvis vedrører forhold, for hvilke den tiltalte under en administrativ sanktionsprocedure og ved en endelig afgørelse er blevet pålagt en bøde in situ, der, fordi den ikke er blevet betalt, ved en retsafgørelse er blevet forvandlet til en frihedsstraf?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Sąd Okręgowy w Łodzi (Polen) den 15. januar 2021 — TM mod EJ

(Sag C-28/21)

(2021/C 182/39)

Processprog: polsk

Den forelæggende ret

Sąd Okręgowy w Łodzi

Parter i hovedsagen

Sagsøger: TM

Sagsøgt: EJ

Præjudicielt spørgsmål

Skal udtrykket »hver medlemsstat træffer […] passende foranstaltninger« i artikel 3 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv nr. 2009/103/EF af 16. september 2009 om ansvarsforsikring for motorkøretøjer og kontrol med forsikringspligtens overholdelse (1) fortolkes således, at det indebærer, at hver medlemsstat skal fastsætte regler i sin lovgivning for at sikre, at erstatningsansvaret for forsikringsselskaber på området for erstatningsansvar dækker alle skader forvoldt af motorkøretøjer, herunder andet tab såsom skadelidtes tab af fortjeneste?

(1) EFT 2009, L 263, s. 11.
C 182/47

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Conseil d'État (Frankrig) den 8. marts 2021 — Comité interprofessionnel des huiles essentielles françaises (CIHEF), Florame, Hyteck Aroma-Zone, Laboratoires Gilbert, Laboratoire Léa Nature, Laboratoires Oméga Pharma France, Pierre Fabre Médicament, Pranarom France og Puressentiel France mod Ministre de la Transition écologique og Premier ministre

(Sag C-147/21)

(2021/C 182/62)

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Conseil d'État

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: Comité interprofessionnel des huiles essentielles françaises (CIHEF), Florame, Hyteck Aroma-Zone, Laboratoires Gilbert, Laboratoire Léa Nature, Laboratoires Oméga Pharma France, Pierre Fabre Médicament, Pranarom France og Puressentiel France

Sagsøgte: Ministre de la Transition écologique og Premier ministre

Præjudicielt spørgsmål

Er forordning af 22. maj 2012 om tilgængeliggørelse på markedet og anvendelse af biocidholdige produkter (1) til hinder for, at en medlemsstat af hensyn til folkesundheden og miljøet vedtager restriktive regler for handelspraksis og annoncering som dem, der er fastsat i miljølovens artikel L. 522-18 og L. 522-5-3? På hvilke betingelser kan en medlemsstat i påkommende tilfælde vedtage sådanne foranstaltninger?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 528/2012 af 22.5.2012 om tilgængeliggørelse på markedet og anvendelse af biocidholdige produkter EØS-relevant tekst (EUT 2012, L 167, s. 1).
2)

Domstolen anmodes om besvarelse af følgende spørgsmål: a) Er princippet om fri udveksling af tjenesteydelser i artikel 56 TEUF og de lignende principper, som kan udledes af direktiv 2006/123/EF (2) og 2000/31/EF (3), i det omfang de er relevante i den konkrete situation, til hinder for en national foranstaltning, som pålægger ejendomsformidlere, der opererer i Italien — herunder altså også ikke-etablerede aktører, som leverer deres tjenesteydelser online — at indsamle oplysninger om aftaler om korttidsudlejning indgået gennem deres virksomhed og efterfølgende at overføre disse oplysninger til skattemyndighederne med henblik på opkrævning af direkte skatter fra tjenesternes brugere? b) Er princippet om fri udveksling af tjenesteydelser i artikel 56 TEUF og de lignende principper, som kan udledes af direktiv 2006/123/EF og 2000/31/EF, i det omfang de er relevante i den konkrete situation, til hinder for en national foranstaltning, som pålægger ejendomsformidlere, der opererer i Italien — herunder altså også ikke-etablerede aktører, som leverer deres tjenesteydelser online — og medvirker ved betaling af lejen for aftaler om korttidsudlejning indgået gennem deres virksomhed, at indeholde kildeskat af disse betalinger og efterfølgende at indbetale denne skat til statskassen med henblik på opkrævning af direkte skatter fra tjenesternes brugere? c) Såfremt de foregående spørgsmål besvares bekræftende, kan princippet om fri udveksling af tjenesteydelser i artikel 56 TEUF og de lignende principper, som kan udledes af direktiv 2006/123/EF og 2000/31/EF, i det omfang de er relevante i den konkrete situation, da alligevel være genstand for restriktioner i overensstemmelse med [EU]-retten, der følger af nationale foranstaltninger som de ovenfor i spørgsmål a) og b) beskrevne henset til, at opkrævningen af direkte skatter fra tjenesternes brugere i modsat fald ikke er effektiv? d) Kan princippet om fri udveksling af tjenesteydelser i artikel 56 TEUF og de lignende principper, som kan udledes af direktiv 2006/123/EF og 2000/31/EF, i det omfang de er relevante i den konkrete situation, være genstand for restriktioner i overensstemmelse med [EU]-retten, der følger af en national foranstaltning, som pålægger ejendomsformidlere, der ikke er etableret i Italien, at udpege en fiskal repræsentant, som i den ikke-etablerede formidlers navn og på dennes vegne skal overholde de ovenfor i spørgsmål b) beskrevne foranstaltninger henset til, at opkrævningen af direkte skatter fra tjenesternes brugere i modsat fald ikke er effektiv?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesarbeitsgericht (Tyskland) den 26. februar 2021 — LB mod TO

(Sag C-120/21)

(2021/C 182/53)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Bundesarbeitsgericht

Parter i hovedsagen

Sagsøgte, appelindstævnt og revisionsappellant: LB

Sagsøger, appellant og revisionsindstævnt: TO

Præjudicielt spørgsmål

Er artikel 7 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/88/EF af 4. november 2003 om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden (1) og artikel 31, stk. 2, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder til hinder for at anvende nationale bestemmelser som BGB’s § 194, stk. 1, sammenholdt med BGB’s § 195, hvorefter retten til årlig ferie er underlagt en almindelig forældelsesfrist på tre år, der under de i BGB’s § 199, stk. 1, nævnte forudsætninger begynder at løbe ved udgangen af ferieåret, når arbejdsgiveren ikke med passende opfordringer og oplysninger faktisk har sørget for, at arbejdstageren er i stand til at afholde sin ferie?

(1) EUT 2003, L 299, s. 9.
1)

Skal begrebet »formålsbegrænsning« som defineret i artikel 5, stk. 1, litra b), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2016/679 (1) af 27. april 2016 om beskyttelse af fysiske personer i forbindelse med behandling af personoplysninger og om fri udveksling af sådanne oplysninger og om ophævelse af direktiv 95/46/EF (herefter »forordningen«) fortolkes således, at det er i overensstemmelse hermed, at den dataansvarlige parallelt i en anden database opbevarer personoplysninger, der i øvrigt er blevet indsamlet og opbevaret med et begrænset legitimt formål, eller er det begrænsede legitime formål med dataindsamlingen, for så vidt angår den parallelle database, ikke længere gyldigt?
—

Første hovedanbringende er, at Retten anvender kravet om umiddelbart berørt forkert. Til støtte herfor gør appellanten gældende, at det er tilstrækkeligt for at være umiddelbart berørt, at Danske Slagtermestre fremfører årsagerne til, at trappemodellen kunne stille medlemmerne i en ugunstig konkurrencemæssig situation, jf. præmis 47 og 50 i sag C-622/16 P– C-624/16 P (1). Det er derfor en fejl, at Retten i kendelsens præmis 103 antager, at Danske Slagtermestre skal godtgøre, hvilke konkrete medlemmer, der er blevet påvirket, og hvilke konkrete konsekvenser trappemodellen har for deres konkurrencemæssige stilling.
2)

Er en landbrugers faktiske modtagelse af det anmodede beløb ensbetydende med, at betalingsmyndigheden har truffet en positiv afgørelse om anmodningen om aktivering af betalingsrettigheder, eller udgør manglende modtagelse af beløb i tilfælde af offentlig bekendtgørelse af udbetalinger for den pågældende foranstaltning et afslag på de anmodede betalingsrettigheder, hvis personen ikke informeres om, at proceduren fortsættes med nye kontroller?
1)

Skal artikel 6, stk. 1, i direktiv 93/13/EØF (1) fortolkes således, at retten i sager om udstedelse af et betalingspåkrav, hvori skyldneren ikke deltager, er forpligtet til ex officio at undersøge, om et kontraktvilkår er urimeligt, og til at undlade at anvende dette, såfremt der er mistanke om, at det er urimeligt?
2)

Finder bestemmelserne i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2016/679 (2) af 27. april 2016 om beskyttelse af fysiske personer i forbindelse med behandling af personoplysninger og om fri udveksling af sådanne oplysninger og om ophævelse af direktiv 95/46/EF anvendelse på Republikken Bulgariens anklagemyndighed, henset til det forhold, at oplysninger om en person, som anklagemyndigheden i sin egenskab af »dataansvarlig« som omhandlet i artikel 3, nr. 8), i [direktiv 2016/680] har indsamlet til en aktmappe om denne person med henblik på at undersøge, om der er grundlag for at antage, at der foreligger en strafbar handling, er blevet anvendt som en del af anklagemyndighedens retlige forsvar som part i en civil sag — idet det anføres, at denne aktmappe er blevet oprettet, eller idet dens indhold fremlægges?
1)

Skal artikel 1, stk. 2, artikel 5 og artikel 4, stk. 1, i direktiv 93/13/EØF (1) fortolkes således, at et kontraktvilkår om kursrisiko ikke er fritaget for vurdering, såfremt dette kontraktvilkår i en gensidigt bebyrdende aftale baseret på magtforhold gennemfører et princip udtrykt i en deklaratorisk bestemmelse, der finder anvendelse på aftaler uden vederlag, tilsigter at stille aftaleparterne i et balanceforhold og ikke har været genstand for lovgivers vurdering med henblik på at sikre en afbalanceret afvejning mellem den erhvervsdrivendes og forbrugerens interesser, i et tilfælde, hvor den erhvervsdrivende har indført dette kontraktvilkår uden i den prækontraktuelle fase at informere, rådgive og advare forbrugeren i relation til bankproduktets særlige kendetegn hvad angår lånevalutaens karakteristika med det formål, at forbrugeren kan forstå de økonomiske følger af den påtagne forpligtelse?
Appel iværksat den 2. april 2021 af Europa-Kommissionen til prøvelse af dom afsagt af Retten (Tredje Udvidede Afdeling) den 27. januar 2021 i sag T-699/17, Republikken Polen mod Europa-Kommissionen

(Sag C-207/21 P)

(2021/C 206/26)

Processprog: polsk

Parter

Appellant: Europa-Kommissionen (ved R. Tricot, Ł. Habiak, K. Herrmann og C. Valero)

De andre parter i appelsagen: Republikken Polen, Ungarn, Republikken Bulgarien, Kongeriget Belgien, Kongeriget Sverige og Den Franske Republik

Appellanten har nedlagt følgende påstande:

— Rettens dom af 27. januar 2021 i sag T-699/17, Republikken Polen mod Europa-Kommissionen, ophæves i sin helhed.

— Republikken Polens første anbringende i sag T-699/17 forkastes.

— Sagen hjemvises til fornyet behandling ved Retten, således at det andet til det femte anbringende, som ikke blev undersøgt i første instans, kan forkastes.

— Afgørelsen om sagsomkostninger i forbindelse med sagen i første instans og nærværende appelsag udsættes til den afgørelse, hvorved sagens behandling afsluttes.

Anbringender og væsentligste argumenter

Efter Kommissionens opfattelse skal Rettens dom i sag T-699/17 ophæves, da den er behæftet med retlige fejl, som fører til en tilsidesættelse af artikel 16, stk. 4 og 5, TEU.

For det første tilsidesatte Retten de i artikel 16, stk. 5, TEU klart definerede tidsmæssige grænser for overgangsperioden, idet den i den appellerede doms præmis 40 og 41 lagde den centrale antagelse til grund, at den ret, der er tildelt medlemsstaterne ved artikel 3, stk. 2, i protokol nr. 36, til at kræve en afstemning med et kvalificeret flertal i henhold til de i artikel 3, stk. 3, i denne protokol fastlagte regler (regler i henhold til Nicetraktaten), også skal forblive gyldig efter udløbet af overgangsperioden den 31. marts 2017. Derudover tilsidesatte Retten den ved Lissabontraktaten i artikel 16, stk. 4, TEU indførte og siden 1. november 2014 gældende almindelige definition af kvalificeret flertal, som øger den demokratiske legitimitet ved afstemninger i Rådet og i det udvalg, der er nedsat ved artikel 75 i direktiv 2010/75/EU (1). Retten begrænsede dermed denne almindelige definitions fulde effektivitet.

For det andet har Retten, idet den i den appellerede doms præmis 48 og 59 fortolkede det tidsmæssige anvendelsesområde for den i artikel 16, stk. 5, TEU, og artikel 3, stk. 2, i protokol nr. 36 fastsatte overgangsbestemmelse ekspansivt, underkendt den faste retspraksis vedrørende forpligtelsen til at anlægge en snæver fortolkning af overgangsbestemmelser.

For det tredje tilsidesatte Rettens fortolkning af artikel 3, stk. 2, i protokol nr. 36 — i modsætning til det i den appellerede doms præmis 53, 54 og 55 anførte — retssikkerhedsprincippet, fordi den fører til, at anvendelsesområdet for det i artikel 3, stk. 3, i protokol nr. 36 fastsatte kvalificerede flertal i henhold til Nicetraktaten er uforudsigelig og uden tidsafgrænsning.

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2010/75/EU af 24.11.2010 om industrielle emissioner (integreret forebyggelse og bekæmpelse af forurening) (EUT 2010, L 334, s. 17).
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal administratif (Luxembourg) den 5. marts 2021 — A, B og C, lovligt repræsenteret af sine forældre mod Ministre de l’Immigration et de l’Asile

(Sag C-153/21)

(2021/C 189/15)

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Tribunal administratif

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: A, B og C, lovligt repræsenteret af sine forældre

Sagsøgt: Ministre de l’Immigration et de l’Asile

Præjudicielt spørgsmål

Kan artikel 33, stk. 2, litra a), i direktiv 2013/32/EU (1) om fælles procedurer for tildeling og fratagelse af international beskyttelse, sammenholdt med artikel 23 i direktiv 2011/95/EU om fastsættelse af standarder for anerkendelse af tredjelandsstatsborgere eller statsløse som personer med international beskyttelse, for en ensartet status for flygtninge eller for personer, der er berettiget til subsidiær beskyttelse, og for indholdet af en sådan beskyttelse samt med artikel 24 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (2), fortolkes således, at bestemmelsen tillader, at en ansøgning om international beskyttelse, som er blevet indgivet af et mindreårigt barns forældre i barnets navn og på dets vegne i en anden medlemsstat (her Luxembourg) end den, der tidligere har indrømmet international beskyttelse alene til barnets forældre og dets brødre og søstre (her Grækenland), kan afvises med den begrundelse, at myndighederne i det land, der har indrømmet international beskyttelse til sidstnævnte inden deres udrejse og barnets fødsel, har givet tilsagn om, at barnet ved sin ankomst og de øvrige familiemedlemmers tilbagevenden kan opnå opholdstilladelse og nyde de samme fordele, som dem, der indrømmes personer med international beskyttelse, hvorimod disse imidlertid ikke har bekræftet, at han personligt vil opnå status som person med international beskyttelse?

(1) EUT 2013, L 180, s. 60.

(2) EUT 2011, L 337, s. 9.
2)

Skal artikel 9, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning 2017/1001 af 14. juni 2017 om EU-varemærker fortolkes således, at brugen af et tegn, der er identisk med et varemærke, i en reklame, der vises på et websted for onlinesalg, principielt kan tilregnes webstedets operatør eller dertil forbundne økonomiske enheder, såfremt operatøren eller en dertil forbundet økonomisk enhed i bevidstheden hos en internetbruger, der er almindeligt oplyst og rimeligt opmærksom, har spillet en aktiv rolle i forbindelse med udarbejdelsen af reklamen, eller såfremt reklamen opfattes som en del af operatørens egen kommercielle kommunikation? Vil en sådan opfattelse blive påvirket af: — den omstændighed, at operatøren og/eller dertil forbundne økonomiske enheder er en anerkendt forhandler af meget forskelligartede varer, herunder varer af samme kategori som dem, der reklameres for? — den omstændighed, at den således viste reklame indeholder en overskrift, hvori servicemærket for denne operatør eller dertil forbundne økonomiske enheder er gengivet, idet dette mærke er anerkendt som forhandlermærke — eller den omstændighed, at operatøren eller dertil forbundne økonomiske enheder samtidigt med denne visning udbyder tjenester, der sædvanligvis udbydes af forhandlere af varer af samme kategori, som den vare, der reklameres for, henhører under?