ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Domstolens dom (Første Afdeling) af 18. september 2008 — Armacell mod KHIM

(Sag C-514/06 P)

»Appel — EF-varemærker — ansøgning om ARMAFOAM som EF-ordmærke — ældre EF-varemærke NOMAFOAM — relativ registreringshindring — lighed mellem tegnene — forekomst af en relativ registreringshindring i en del af Det Europæiske Fællesskabs område«

EF-varemærke — definition på og erhvervelse af et EF-varemærke — relative registreringshindringer — indsigelse rejst af indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art — ældre varemærke, der består af et EF-varemærke — [Rådets forordning nr. 40/94, art. 8, stk. 1, litra b), og art. 108, stk. 2, litra b)] (jf. præmis 58 og 62)

Angående

Appel af dom afsagt af Retten i Første Instans (Femte Afdeling) den 10. oktober 2006, Armacell mod KHIM (sag T-172/05), i hvilken Retten frifandt Harmoniseringskontoret for en påstand, nedlagt af ansøgeren om ordmærket»ARMAFOAM« for varer i klasse 20, om annullation af afgørelse R 552/2004-1, truffet den 23. februar 2005 af Første Appelkammer ved Harmoniseringskontoret, om ophævelse af Indsigelsesafdelingens afgørelse, hvorved denne forkastede indsigelsen rejst af indehaveren af EF-ordmærket »NOMAFOAM« for varer i klasse 11, 19, 20, 27 og 28.

Konklusion

1) Appellen forkastes.

2) Armacell Enterprise GmbH betaler sagens omkostninger.

Domstolens dom (Første Afdeling) af 18. september 2008 — Armacell mod KHIM

(Sag C-514/06 P)

»Appel — EF-varemærker — ansøgning om ARMAFOAM som EF-ordmærke — ældre EF-varemærke NOMAFOAM — relativ registreringshindring — lighed mellem tegnene — forekomst af en relativ registreringshindring i en del af Det Europæiske Fællesskabs område«

EF-varemærke — definition på og erhvervelse af et EF-varemærke — relative registreringshindringer — indsigelse rejst af indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art — ældre varemærke, der består af et EF-varemærke — [Rådets forordning nr. 40/94, art. 8, stk. 1, litra b), og art. 108, stk. 2, litra b)] (jf. præmis 58 og 62)

Angående

Appel af dom afsagt af Retten i Første Instans (Femte Afdeling) den 10. oktober 2006, Armacell mod KHIM (sag T-172/05), i hvilken Retten frifandt Harmoniseringskontoret for en påstand, nedlagt af ansøgeren om ordmærket»ARMAFOAM« for varer i klasse 20, om annullation af afgørelse R 552/2004-1, truffet den 23. februar 2005 af Første Appelkammer ved Harmoniseringskontoret, om ophævelse af Indsigelsesafdelingens afgørelse, hvorved denne forkastede indsigelsen rejst af indehaveren af EF-ordmærket »NOMAFOAM« for varer i klasse 11, 19, 20, 27 og 28.

Konklusion

1) Appellen forkastes.
Sag C-427/06

Birgit Bartsch

mod

Bosch und Siemens Hausgeräte (BSH) Altersfürsorge GmbH

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesarbeitsgericht)

»Ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv — artikel 13 EF — direktiv 2000/78/EF — erhvervstilknyttet pensionsordning, der udelukker retten til pension for en efterlevende ægtefælle, der er mere end femten år yngre end den afdøde tidligere medarbejder — forskelsbehandling på grund af alder — tilknytning til fællesskabsretten«

Forslag til afgørelse fra generaladvokat E. Sharpston fremsat den 22. maj 2008 I - 7247

Domstolens dom (Store Afdeling) af 23. september 2008 I - 7285

Sammendrag af dom

Fællesskabsret – principper – ligebehandling – forskelsbehandling på grund af alder

(Art. 13 EF; Rådets direktiv 2000/78)

Fællesskabsretten indeholder ikke et forbud mod forskelsbehandling på grundlag af alder, hvis beskyttelse medlemsstaternes domstole skal sikre, hvis den muligvis diskriminerende behandling ikke har nogen forbindelse med fællesskabsretten. En sådan forbindelse er ikke etableret hverken ved artikel 13 EF eller — under omstændigheder som de i hovedsagen foreliggende — ved direktiv 2000/78 om generelle rammebestemmelser om ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv før udløbet af den pågældende medlemsstats frist for gennemførelse heraf.

(jf. præmis 25 og domskonkl.)
Ligeledes påhviler det ikke i medfør af begrundelsespligten Retten i sin fremstilling udtømmende og et for et at behandle alle de argumenter, der er fremført af parterne i sagen. Begrundelsen kan således fremgå indirekte, forudsat at de berørte parter kan få kendskab til begrundelsen for, at Retten ikke har godtaget deres argumenter, og således, at Domstolen kan råde over de oplysninger, der er nødvendige for, at den kan udøve sin prøvelsesret.

I denne henseende kan Rettens forpligtelse til at begrunde sine afgørelser ikke fortolkes som en forpligtelse til at tage nærmere stilling til hvert eneste anbringende, som er blevet påberåbt af en sagsøger, navnlig når det ikke er tilstrækkeligt klart og præcist.

Spørgsmålet om, hvorvidt begrundelsen for en dom afsagt af Retten er selvmodsigende eller utilstrækkelig, er et retsspørgsmål, der som sådan kan rejses under en appelsag.

Virkningerne i Fællesskabet af bestemmelser i en aftale, som dette har indgået med tredjelande, kan ikke afgøres uden at tage de omhandlede bestemmelsers internationale oprindelse i betragtning. Efter folkerettens principper kan de fællesskabsinstitutioner, som har kompetence til at forhandle og indgå en sådan aftale, frit aftale med de berørte tredjelande, hvilke virkninger denne aftales bestemmelser skal have i de kontraherende parters interne retsorden. Hvis dette spørgsmål ikke er udtrykkeligt reguleret i nævnte aftale, tilkommer det de kompetente retsinstanser, og især Domstolen inden for rammerne af dens kompetence ifølge traktaten, at afgøre det på samme måde som ethvert andet fortolkningsspørgsmål vedrørende gennemførelsen af den omhandlede aftale inden for Fællesskabet, idet den bl.a. lægger aftalens ånd, struktur eller indhold til grund.

Derfor tilkommer det særligt Domstolen at afgøre, om bestemmelserne i en international aftale afføder en ret for Fællesskabets borgere til ved domstolene at anfægte gyldigheden af en fællesskabsretsakt.

Domstolen kan alene foretage en undersøgelse af afledte fællesskabsreglers gyldighed med hensyn til en international traktat, når dennes art og opbygning ikke er til hinder herfor, og når bestemmelserne i øvrigt, henset til deres indhold, fremstår som ubetingede og tilstrækkeligt præcise.

(jf. præmis 108-110)
Sag C-480/06

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

mod

Forbundsrepublikken Tyskland

»Traktatbrud — direktiv 92/50/EØF — ingen formel fremgangsmåde ved indgåelse af europæisk tjenesteydelsesaftale vedrørende affaldsbehandling — samarbejde mellem lokale sammenslutninger«

Forslag til afgørelse fra generaladvokat J. Mazák fremsat den 19. februar 2009 I ‐ 4749

Domstolens dom (Store Afdeling) af 9. juni 2009 I ‐ 4762

Sammendrag af dom

Tilnærmelse af lovgivningerne – fremgangsmåder ved indgåelse af offentlige tjenesteydelsesaftaler – direktiv 92/50 – anvendelsesområde

(Rådets direktiv 92/50, art. 1)

En aftale, der udgør både grundlaget og regelsættet for den fremtidige opførelse og drift af et anlæg til fuldførelsen af en public service-opgave, dvs. affaldsforbrænding, er ikke omfattet af anvendelsesområdet for direktiv 92/50 om samordning af fremgangsmåderne ved indgåelse af offentlige tjenesteydelsesaftaler, for så vidt som aftalen udelukkende er blevet indgået af offentlige myndigheder, uden deltagelse fra en privat part, og den ikke fastsætter eller foregriber indgåelsen af offentlige aftaler, som eventuelt er nødvendige for opførelsen og driften af affaldsbehandlingsanlægget.

En offentlig myndighed kan nemlig opfylde de opgaver, som påhviler den med hensyn til imødekommelse af almenhedens behov, enten gennem anvendelse af sine egne ressourcer eller i samarbejde med andre offentlige myndigheder, uden at være forpligtet til at gøre brug af eksterne organer, som ikke hører til dens tjenestegrene. For det første indeholder fællesskabsretten herved ikke en forpligtelse for offentlige myndigheder til, med henblik på i fællesskab at sikre deres public service-opgaver, at anvende en særlig retlig form. For det andet kan et sådant samarbejde mellem offentlige myndigheder ikke anfægte den primære målsætning med fællesskabsreglerne på området for udbud, dvs. den frie udveksling af tjenesteydelser samt en fri og ufordrejet konkurrence i alle medlemsstaterne, når gennemførelsen af dette samarbejde kun reguleres ud fra overvejelser og krav, der vedrører forfølgelsen af formål af almen interesse, og hvis princippet om ligebehandling af de berørte i direktiv 92/50 er sikret, således at ingen private virksomheder får en konkurrencefordel.

(jf. præmis 44, 45 og 47)
Den i en medlemsstats lovgivning fastsatte forpligtelse for alle forsikringsselskaber til at indgå ansvarsforsikringsaftaler for motorkøretøjer, herunder de selskaber, som har hovedsæde i en anden medlemsstat, men som driver virksomhed i den første medlemsstat, udgør en begrænsning af etableringsfriheden og den frie udveksling af tjenesteydelser som fastsat i artikel 43 EF og 49 EF. En sådan foranstaltning påvirker således de omhandlede erhvervsdrivendes adgang til markedet, herunder navnlig når den ikke blot underlægger forsikringsselskaberne en pligt til at påtage sig samtlige de risici, som de foreslås, men også underlægger dem betingelser med hensyn til at udøve mådehold ved fastsættelsen af deres tariffer. Eftersom den medfører tilpasninger og omkostninger af en sådan størrelsesordning for de nævnte selskaber, gør kontraheringspligten adgangen til denne medlemsstats marked mindre interessant, og ved adgang til dette marked reducerer den de omhandlede selskabers mulighed for effektivt at konkurrere med selskaber, som traditionelt er beliggende på dette marked.

Kontraheringspligten er imidlertid egnet til at virkeliggøre det mål, som den forfølger, og den går ikke videre end nødvendigt med henblik på virkeliggørelsen af dette mål. Således er selve målet med den lovpligtige ansvarsforsikring for motorkøretøjer at sikre, at skadelidte ved motorkøretøjsulykker ydes en erstatning. Dette hensyn til social beskyttelse, som hovedsageligt består i en garanti for, at nævnte skadelidte får en passende erstatning, kan anses for et tvingende alment hensyn. Desuden er det ikke, hvad angår proportionalitetskriteriet, nødvendigt, at den restriktive foranstaltning, der er truffet af en medlemsstats myndigheder, svarer til en opfattelse, der er fælles for samtlige medlemsstater med hensyn til de nærmere bestemmelser for beskyttelse af den pågældende legitime interesse. Den omstændighed, at visse medlemsstater har valgt at indføre en anden ordning for at sikre, at alle indehavere af motorkøretøjer kan tegne en ansvarsforsikring for motorkøretøjer til en tarif, som ikke er eksorbitant, kan således ikke tages til indtægt for, at kontraheringspligten går videre end hvad der er nødvendigt for at virkeliggøre de tilstræbte mål. Hvad endelig angår proportionalitetskriteriet hindrer kontraheringspligten ikke forsikringsselskaberne i at beregne en højere tarif for en forsikringstager, som er bosat i et område, hvori der sker mange trafikuheld, end for en forsikringstager, som er bosat i et område med en lavere risiko.

(jf. præmis 67, 70, 71, 74, 75, 83, 85, 91 og 93)
Den begrundelse, som kræves i henhold til artikel 253 EF, skal tilpasses karakteren af den pågældende retsakt og klart og utvetydigt angive de betragtninger, som den institution, der har udstedt den anfægtede retsakt, har lagt til grund, således at de berørte parter kan få kendskab til grundlaget for den trufne foranstaltning, og således at Fællesskabets retsinstanser kan udøve deres prøvelsesret. Det kræves ikke, at alle de relevante faktiske og retlige forhold fremhæves i begrundelsen, idet spørgsmålet om, hvorvidt begrundelsen for en retsakt opfylder kravene i artikel 253 EF, ikke kun skal vurderes ud fra begrundelsens affattelse, men ligeledes konteksten samt de samlede retlige regler, der regulerer det pågældende område.

Ved kvalifikationen af en støtteforanstaltning kræver dette princip, at de grunde, der førte Kommissionen til at fastslå, at foranstaltningen faldt inden for anvendelsesområdet for artikel 87, stk. 1, EF, skal være angivet. I den forbindelse påhviler det — selv i de tilfælde, hvor det fremgår af de omstændigheder, hvorunder støtten blev ydet, at den kan påvirke samhandelen mellem medlemsstaterne og fordreje eller true med at fordreje konkurrencevilkårene — i det mindste Kommissionen at angive disse omstændigheder i beslutningens begrundelse.

(jf. præmis 48 og 49)
I henhold til artikel 230, stk. 4, EF kan en fysisk eller juridisk person alene indbringe klage over beslutninger, der retter sig til en anden person, såfremt den pågældende beslutning berører ham umiddelbart og individuelt. Andre personer end en beslutnings adressat kan kun gøre gældende, at de berøres individuelt, hvis beslutningen rammer dem på grund af visse egenskaber, som er særlige for dem, eller på grund af en faktisk situation, der adskiller dem fra alle andre og derfor individualiserer dem på lignende måde som adressaten.

I den forbindelse har en kommissionsbeslutning, hvorved der i henhold til direktiv 92/43 om bevaring af naturtyper samt vilde dyr og planter vedtages en liste med lokaliteter af fællesskabsbetydning, der vedrører en række områder, som er klassificeret som lokaliteter af fællesskabsbetydning med henblik på at realisere et sammenhængende europæisk økologisk net af særlige bevaringsområder, i forhold til alle interesserede parter en generel rækkevidde, idet den gælder for samtlige aktører, der uanset formålet udøver eller har mulighed for på de omfattede områder at udøve aktiviteter, der kan skade de bevaringsformål, der forfølges i det pågældende direktiv.

Den omstændighed, at en bestemmelse på grund af sin art og rækkevidde har en generel karakter, for så vidt som den finder anvendelse på de omhandlede erhvervsdrivende, udelukker imildertid ikke i sig selv, at den også kan berøre visse af disse individuelt. Når en beslutning berører en gruppe personer, som var identificerede eller kunne identificeres på tidspunktet for vedtagelsen af retsakten og på grundlag af kriterier, som er specifikke for medlemmerne af denne gruppe, kan disse antages at være individuelt berørt af denne retsakt, da de indgår i en sluttet gruppe af erhvervsdrivende.

Den omstændighed, at det er muligt med større eller mindre nøjagtighed at fastlægge antallet eller endog identiteten af de retssubjekter, som en foranstaltning finder anvendelse på, indebærer imidlertid ikke, at de pågældende retssubjekter må anses for individuelt berørt af foranstaltningen, når det kan fastslås, at denne retsvirkning som grundlag har objektive retlige eller faktiske kriterier, som er opstillet i den pågældende retsakt

En beslutning, der vedtager en liste med lokaliteter af fællesskabsbetydning, berører alene ejerne af områder, der er omfattet af visse af disse lokaliteter, for så vidt som disse har rettigheder over disse områder, dvs. i henhold til objektive faktiske og retlige omstændigheder, der er defineret i den omhandlede retsakt og ikke afhængigt af kriterier, der er særlige for kategorien af grundejere.

(jf. præmis 19, 26 og 28-32)
I denne forbindelse udgør en ordregivende myndigheds praksis, som frembyder en vis grad af fasthed og almenhed, om at afslå tilbud vedrørende medicinsk udstyr forsynet med EF-mærkning, uden at den fremgangsmåde, der er fastsat i direktiv 93/42, bliver overholdt, en tilsidesættelse af de forpligtelser, der påhviler en medlemsstat i henhold til artikel 8, stk. 2, i direktiv 93/36 om samordning af fremgangsmåderne ved offentlige indkøb, som ændret ved direktiv 2001/78, og artikel 17 og 18 i direktiv 93/42.

En ordregivende myndighed, som har iværksat en udbudsprocedure med henblik på indkøb af medicinsk udstyr, der er forsynet med EF-mærkning, kan ikke af hensyn til beskyttelsen af folkesundheden afvise det således tilbudte udstyr direkte og uden for rammerne af beskyttelsesproceduren i artikel 8 og 18 i direktiv 93/42 om medicinsk udstyr, som ændret ved forordning nr. 1882/2003. Såfremt den ordregivende myndighed finder, at det tilbudte udstyr forsynet med EF-mærkning kan bringe folkesundheden i fare, skal den underrette det kompetente nationale organ herom med henblik på iværksættelsen af den nævnte beskyttelsesprocedure.

For at et traktatbrud under en traktatbrudssag i medfør af artikel 226 EF kan konstateres på baggrund af en i en medlemsstat anvendt administrativ praksis, kan traktatbruddet alene påvises ved at fremlægge tilstrækkeligt dokumenterede og udførlige beviser for den kritiserede praksis. Denne praksis skal frembyde en vis grad af fasthed og almenhed, og Kommissionen kan ikke påberåbe sig nogen formodning med henblik på at nå frem til, at der foreligger en almen og fast administrativ praksis.

Når Kommissionen har fremlagt tilstrækkelige beviser for, at en medlemsstats myndigheder har udviklet en gentagen og vedvarende praksis, som strider mod et direktivs bestemmelser, påhviler det på samme måde den pågældende medlemsstat konkret og detaljeret at bestride de således fremlagte oplysninger og følgerne heraf.

(jf. præmis 48 og 54)
I henhold til artikel 222, stk. 2, EF skal generaladvokaten fuldstændig upartisk og uafhængigt offentligt fremsætte begrundede forslag til afgørelse af de sager, som i henhold til Domstolens statut kræver hans medvirken. Eftersom Domstolen hverken er bundet af generaladvokatens forslag til afgørelse eller af begrundelsen for hans resultat, er det ikke påkrævet at genåbne den mundtlige forhandling i henhold til procesreglementets artikel 61, hver gang generaladvokaten fremhæver et retligt forhold, der ikke har været genstand for drøftelse blandt parterne, da dommen ikke er baseret på argumenter, som ikke har været drøftet af de sidstnævnte.

En medlemsstat tilsidesætter sine forpligtelser i henhold til artikel 307, stk. 2, EF, såfremt den undlader at bringe egnede midler i anvendelse for at fjerne de uoverensstemmelser med hensyn til kapitaloverførselsbestemmelserne, som findes i en investeringsaftale indgået mellem medlemsstaten og en tredjestat.

Bestemmelserne i artikel 57, stk. 2, EF, artikel 59 EF og artikel 60, stk. 1, EF giver Rådet beføjelser til i visse bestemte tilfælde at begrænse kapital- og betalingsbevægelser mellem medlemsstaterne og tredjestater. For at sikre de nævnte bestemmelsers effektive virkning er det nødvendigt, at foranstaltninger om begrænsning af de frie kapitalbevægelser, såfremt Rådet vedtager dem, straks kan anvendes i forhold til de stater, de vedrører, og som kan være tredjestater, der har indgået en investeringsaftale. Rådets beføjelser til ensidigt at vedtage restriktive foranstaltninger over for tredjestater inden for et område, som svarer til eller er forbundet med det, der er reguleret ved en tidligere aftale indgået mellem en medlemsstat og en tredjestat, afslører følgelig en uforenelighed med nævnte aftale, dels når denne ikke indeholder bestemmelser, der giver den pågældende medlemsstat mulighed for at udøve sine rettigheder og opfylde sine forpligtelser som medlem af Fællesskabet, og dels når heller ingen folkeretlig mekanisme tillader det.

De frister, der er forbundet med alle internationale forhandlinger, og som er nødvendige for at genforhandle den pågældende aftale, er uforenelige med disse foranstaltningers effektive virkning. Muligheden for at anvende andre midler i henhold til folkeretten, såsom ophævelse af aftalen, eller eventuelt opsigelse af den pågældende aftale eller af visse af dens bestemmelser, har for usikker en virkning til at sikre, at Rådets foranstaltninger kan anvendes effektivt.

(jf. præmis 36-38, 40, 41 og 45)
I henhold til artikel 222, stk. 2, EF skal generaladvokaten fuldstændig upartisk og uafhængigt offentligt fremsætte begrundede forslag til afgørelse i de sager, som i henhold til Domstolens statut kræver hans medvirken. Eftersom Domstolen hverken er bundet af generaladvokatens forslag til afgørelse eller af begrundelsen for hans resultat, er det ikke påkrævet at genåbne den mundtlige forhandling i henhold til procesreglementets artikel 61, hver gang generaladvokaten fremhæver et retligt forhold, der ikke har været genstand for drøftelse blandt parterne, da dommen ikke er støttet på argumenter, som ikke har været drøftet blandt sidstnævnte.

En medlemsstat, som ikke bringer egnede midler i anvendelse for at fjerne uoverensstemmelser med hensyn til kapitaloverførselsbestemmelserne, som findes i en investeringsaftale, indgået med et tredjeland, har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 307, stk. 2, EF.

Bestemmelserne i artikel 57, stk. 2, EF, artikel 59 EF og artikel 60, stk. 1, EF giver Rådet beføjelser til i visse bestemte tilfælde at begrænse kapital- og betalingsbevægelser mellem medlemsstaterne og tredjestater. For at sikre de nævnte bestemmelsers effektive virkning er det nødvendigt, at foranstaltninger om begrænsning af de frie kapitalbevægelser, såfremt Rådet vedtager dem, straks kan anvendes i forhold til de stater, de vedrører, og som kan være tredjestater, der har indgået en investeringsaftale. Rådets beføjelser til ensidigt at vedtage restriktive foranstaltninger over for tredjestater inden for et område, som svarer til eller er forbundet med det, der er reguleret ved en tidligere aftale indgået mellem en medlemsstat og en tredjestat, afslører følgelig en uforenelighed med nævnte aftale, dels når denne ikke indeholder bestemmelser, der tillader den pågældende medlemsstat at udøve sine rettigheder og opfylde sine forpligtelser som medlem af Fællesskabet, dels når heller ingen folkeretlig mekanisme tillader det.

De frister, der er forbundet med alle internationale forhandlinger, og som er nødvendige for at genforhandle den pågældende aftale, er uforenelige med disse foranstaltningers effektive virkning. Muligheden for at anvende andre midler i henhold til folkeretten, såsom ophævelse af aftalen, eller eventuelt opsigelse af den pågældende aftale eller af visse af dens bestemmelser, har for usikker en virkning til at sikre, at Rådets foranstaltninger kan anvendes effektivt.

(jf. præmis 35-37, 39, 40 og 45)