ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Vedtægtens artikel 1d har følgende ordlyd:

»1. Ved anvendelsen af denne vedtægt er enhver form for forskelsbehandling på grund af køn, race, hudfarve, etnisk eller social oprindelse, genetiske anlæg, sprog, religion eller tro, politiske eller andre anskuelser, tilhørsforhold til et nationalt mindretal, formueforhold, fødsel, handicap, alder eller seksuel orientering forbudt.

I henhold til denne vedtægt behandles et ægteskabslignende forhold på lige fod med ægteskab, forudsat at samtlige betingelser i artikel 1, stk. 2, litra c), i bilag VII er opfyldt.

2. For i praksis at sikre fuld erhvervsmæssig ligestilling mellem mænd og kvinder hvilket er et væsentligt element, der skal tages i betragtning ved gennemførelsen af samtlige aspekter af denne vedtægt, er princippet om ligebehandling ikke til hinder for, at Den Europæiske Union opretholder eller vedtager foranstaltninger, der tager sigte på at indføre specifikke fordele, der har til formål at gøre det lettere for det underrepræsenterede køn at udøve en erhvervsaktivitet eller at forebygge eller opveje ulemper i den erhvervsmæssige karriere.

[…]

5. Hvis personer, der er omfattet af denne vedtægt, og som finder, at de er blevet krænket, fordi ligebehandlingsprincippet som fastlagt ovenfor ikke er blevet anvendt på dem, fremlægger oplysninger, på grundlag af hvilke man må formode, at der har fundet direkte eller indirekte forskelsbehandling sted, påhviler det institutionen at bevise, at der ikke har været tale om krænkelse af ligebehandlingsprincippet. Denne bestemmelse finder ikke anvendelse i forbindelse med disciplinærsager.

6. Da princippet om ligebehandling og princippet om proportionalitet skal overholdes, skal enhver fravigelse fra dette princip begrundes objektivt og rimeligt og under henvisning til legitime målsætninger af almen interesse inden for rammerne af personalepolitikken. Sådanne målsætninger kan blandt andet være begrundelse for, at der fastsættes en obligatorisk pensionsalder og en minimumsalder for tildeling af alderspension.«
41

Desuden er artikel 52, stk. 3, i Haagerkonventionen af 1996 udtrykkeligt til hinder for, at en anden konvention, der er indgået mellem flere kontraherende stater for så vidt angår spørgsmål, der er omfattet af denne konvention, påvirker anvendelsen af bestemmelserne i Haagerkonventionen af 1996, i forholdet mellem disse stater og de øvrige kontraherende stater. Som det bekræftes i punkt 170-173 i den forklarende rapport til denne konvention, udarbejdet af P. Lagarde, udspringer artikel 52, stk. 3, heri netop af et kompromis mellem standpunktet for EU-medlemsstaterne, der ligeledes alle er parter i den nævnte konvention, som ønskede at kunne indgå særskilte aftaler på området, såsom den såkaldte »Bruxelles II-konvention«, som erstattede forordning nr. 2201/2003, og standpunktet for de øvrige stater, der var parter i Haagerkonventionen af 1996, som frygtede, at sådanne aftaler kunne tjene som argument for, at stater, der havde indgået dem, kunne frigøre sig fra deres forpligtelser over for de øvrige stater, der var parter i denne konvention, og dermed svække konventionen.
67

For så vidt som der i øvrigt ikke er fremført nogen oplysninger, der gør det muligt at antage, at disse interesser var til hinder for, at denne repræsentant havde møderet på vegne af Universität Bremen, overskred Retten de grænser for sin prøvelse, der er fastsat i den retspraksis, der er nævnt i denne doms præmis 52 og 53, og som ikke blot udgør et tilfælde af anvendelse af begrebet »uafhængighed« som omhandlet i artikel 19 i statutten for Den Europæiske Unions Domstol, men en ændring for så vidt angår retspraksis vedrørende dette begreb, således at uafhængighedsbetingelsen som fastsat i EU-retten skal fortolkes således, at afvisning af sager kun kan begrænses til tilfælde, hvor det er åbenbart, at den pågældende repræsentant ikke er i stand til at varetage sin opgave med at forsvare klientens interesser bedst muligt, således at den pågældende i klientens interesse skal udelukkes.
14

Den forelæggende ret ønsker oplyst, hvorledes udtrykket »enhver person, der ved at anbringe sit navn, mærke eller andet kendetegn på produktet udgiver sig for at være dets producent« i artikel 3, stk. 1, i direktiv 85/374 skal forstås. Den forelæggende ret ønsker navnlig oplyst, om andre kriterier ud over anbringelsen af varemærket skal være opfyldt for, at varemærkeindehaveren kan anses for at være den, der udgiver sig for at være det pågældende produkts producent, eller om der skal tages hensyn til visse elementer, der kan udelukke ansvar, såsom den omstændighed, at de angivelser, der er påført produktet, viser, at producenten er en anden virksomhed end varemærkeindehaveren. Den forelæggende ret er af den opfattelse, at producenten er »den, der bedst er i stand til« at forhindre, at et produkt kan forvolde sådanne skader.
25

Staatssecretaris van Financiën (statssekretæren for finansielle anliggender, Nederlandene) har iværksat appel til prøvelse af den nævnte dom ved Hoge Raad der Nederlanden (Nederlandenes øverste domstol), som er den forelæggende ret, og har inden for rammerne heraf gjort gældende, at momsen vedrørende leveringen af parcellerne i 2006 skulle have været fradraget af X på det tidspunkt, hvor afgiften forfaldt. Staatssecretaris van Financiën er nemlig af den opfattelse, at den reguleringsordning, der er fastsat i artikel 15, stk. 4, i lov om omsætningsafgift, ikke har til formål efterfølgende at indrømme en momsfradragsret, som den erhvervsdrivende har undladt at udøve i angivelsen vedrørende den periode, hvor fradragsretten opstod, dvs. i henhold til den nævnte lovs artikel 15 på det tidspunkt, hvor den fradragsberettigede afgift forfaldt, eller på det tidspunkt, hvor sidstnævnte afgift blev faktureret den erhvervsdrivende. Den reguleringsordning, der er fastsat i den nævnte bestemmelse, sammenholdt med momsdirektivets artikel 184 og 185, vedrører ifølge statssekretæren kun de situationer, hvor det foretagne fradrag er større eller mindre end det, som den afgiftspligtige person var berettiget til at foretage. Statssekretæren er af den opfattelse, at der ikke er grundlag for en regulering i den foreliggende sag, idet benyttelsen af parcellerne i forbindelse med afgiftspligtige transaktioner på tidspunktet for erhvervelsen heraf svarer til deres faktiske benyttelse på det tidspunkt, hvor de blev benyttet for første gang.
27

Når dette er sagt, og således som det fremgår af denne doms præmis 17-19, skal det luftfartsselskab, hvis flyafgang er blevet genstand for en lang forsinkelse eller er blevet aflyst som følge af en usædvanlig omstændighed som omhandlet i artikel 5, stk. 3, i forordning nr. 261/2004, sammenholdt med 14. og 15. betragtning til denne forordning, for at undgå sin forpligtelse til at betale kompensation, kunne godtgøre, at denne omstændighed ikke kunne have været undgået, selv om alle forholdsregler, der med rimelighed kunne træffes, faktisk var blevet truffet, og at det traf de i forhold til situationen passende foranstaltninger med henblik på at undgå følgerne heraf, tilkommer det den forelæggende ret at vurdere, på baggrund af alle omstændighederne i hovedsagen og de beviser, som det pågældende luftfartsselskab har fremlagt, om dette selskab har truffet sådanne foranstaltninger, uden at dette ville være urimeligt belastende for virksomheden i lyset af dets kapacitet på det pågældende tidspunkt, navnlig ved at anvende alle til rådighed stående, for at sikre en omlægning af rejsen, der er rimelig, tilfredsstillende og sker ved førstgivne lejlighed, for de passagerer, der er berørt af en lang forsinkelse eller en aflysning af en flyafgang, navnlig i overensstemmelse med målsætningen om at sikre et højt beskyttelsesniveau for passagererne, der er omhandlet i 1. betragtning til nævnte forordning (jf. i denne retning kendelse af 30.3.2022, Orbest, C-659/21, ikke trykt i Sml., EU:C:2022:254, præmis 26).
21

Coca-Cola er derimod af den opfattelse, at natarbejde, der udføres uregelmæssigt, var langt mindre hyppigt end natarbejde, der udføres regelmæssigt, og at det højere løntillæg for uregelmæssigt natarbejde bl.a. var begrundet i den omstændighed, at dette arbejde generelt indebar supplerende arbejde. Desuden giver det natarbejde, der udføres regelmæssigt, ret til supplerende ydelser, navnlig med hensyn til ferie. Det højere løntillæg, der gives for uregelmæssigt natarbejde, har ikke alene til formål at kompensere for den belastning, der er forbundet med denne form for arbejde, men ligeledes at afskrække en arbejdsgiver fra at gøre brug af dette arbejde ved spontant at gribe ind i de ansattes fritid og i sociale liv.
64

Hvad angår beregningen af det arbejde, som RM faktisk har udført som frivillig brandmand, skal det i øvrigt bemærkes, at Domstolen med hensyn til en frivillig brandmand i ville de Nivelles (byen Nivelles, Belgien) allerede har fastslået, at i en situation, hvor en arbejdstager er forpligtet til at udføre en tilkaldevagt i hjemmet, til dér at stå til rådighed for sin arbejdsgiver og til at kunne nå frem til sit arbejdssted inden for en frist på otte minutter, skal anses for at være omfattet af begrebet »arbejdstid« som omhandlet i artikel 2 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/88/EF af 4. november 2003 om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden (EUT 2003, L 299, s. 9). Det forholder sig imidlertid anderledes i den situation, hvor en arbejdstager udfører en tilkaldevagt efter standby-ordningen, hvorefter han permanent skal stå til rådighed uden dog at være forpligtet til at være til stede på arbejdsstedet (jf. dom af 21.2.2018, Matzak, C-518/15, EU:C:2018:82, præmis 60 og 65).
Forordningens artikel 8 med overskriften »Mulighed for at nægte at modtage dokumentet« i kapitel II, afdeling 1, bestemte:

»1. Den modtagende instans underretter under anvendelse af formularen i bilag II adressaten om, at han kan nægte at modtage det dokument, der skal forkyndes, i forbindelse med forkyndelsen eller ved at returnere dokumentet til den modtagende instans senest en uge efter, hvis det ikke er affattet på eller ledsaget af en oversættelse til et af følgende sprog:

a) et sprog, som adressaten forstår, eller

b) modtagerstatens officielle sprog eller, hvis der er flere officielle sprog i den pågældende medlemsstat, det officielle sprog eller et af de officielle sprog på det sted, hvor forkyndelsen skal finde sted.

2. Har den modtagende instans fået oplyst, at adressaten nægter at modtage dokumentet, jf. stk. 1, underretter den straks den fremsendende instans herom […] og returnerer anmodningen og de dokumenter, der ønskes oversat, til den fremsendende instans.

3. Har adressaten nægtet at modtage dokumentet, jf. stk. 1, kan forkyndelsen af dokumentet afhjælpes ved, at dokumentet forkyndes for adressaten i overensstemmelse med bestemmelserne i denne forordning ledsaget af en oversættelse til et af de i stk. 1 omhandlede sprog. I så fald er datoen for dokumentets forkyndelse den dato, på hvilken dokumentet ledsaget af oversættelsen forkyndes i overensstemmelse med modtagerstatens lovgivning. Hvis et dokument i henhold til en medlemsstats lovgivning skal forkyndes inden for en bestemt frist, er den dato, der gælder i forhold til rekvirenten, dog den, på hvilken det oprindelige dokument blev forkyndt, jf. artikel 9, stk. 2.

4. Stk. 1, 2 og 3 finder også anvendelse på de fremsendelses- og forkyndelsesmåder for retslige dokumenter, der er omhandlet i afdeling 2.

5. Ved anvendelsen af stk. 1 underretter […] myndigheden eller personen, hvis forkyndelsen foretages efter artikel 14, adressaten om, at han kan nægte at modtage dokumentet, og at ethvert dokument, der nægtes modtaget, skal sendes […] til den pågældende myndighed eller person.«
55

Som det er anført i denne doms præmis 36, påhviler det alene den nationale ret at fastlægge og vurdere hovedsagens faktiske omstændigheder. Det følger heraf, at det ikke tilkommer Domstolen i forbindelse med en ny præjudiciel forelæggelse at foretage en prøvelse med henblik på at sikre, at denne ret, efter at have forelagt Domstolen en anmodning om præjudiciel afgørelse vedrørende fortolkningen af EU-retlige bestemmelser, der finder anvendelse på den tvist, der er indbragt for den, har anvendt disse bestemmelser på en måde, der er i overensstemmelse med den fortolkning heraf, som Domstolen har anlagt. Selv om det som led i det samarbejde mellem de nationale retter og Domstolen, som er indført ved artikel 267 TEUF, er muligt for de nationale retter på ny at indbringe en sag for Domstolen for at opnå en yderligere præcisering af Domstolens fortolkning af EU-retten, inden de træffer afgørelse (jf. i denne retning dom af 6.10.2021,Consorzio Italian Management og Catania Multiservizi, C-561/19, EU:C:2021:799, præmis 38 og den deri nævnte retspraksis), kan denne bestemmelse derimod ikke fortolkes således, at en national ret kan forelægge Domstolen en anmodning om præjudiciel afgørelse vedrørende spørgsmålet om, hvorvidt denne nationale ret har anvendt den fortolkning, som Domstolen har foretaget som svar på en tidligere anmodning om præjudiciel afgørelse i den samme sag, korrekt i hovedsagen.
13

SRS og AA iværksatte appel til prøvelse af denne dom ved Court of Appeal (appeldomstol, Irland), idet de bl.a. gjorde gældende, at High Court (ret i første instans) fortolkede begrebet »andet familiemedlem, der hører til unionsborgerens husstand« restriktivt, og at den ikke tog hensyn til de øvrige sprogversioner af direktiv 2004/38. Ved afgørelse af 19. december 2019 stadfæstede Court of Appeal (appeldomstol) dommen afsagt af førsteinstans. Court of Appeal (appeldomstol) fastslog, at personer, der bor under samme tag, ikke nødvendigvis hører til samme husstand, og at disse personer, for at kunne anses for familiemedlemmer, der hører til en unionsborgers husstand, skal være en integrerende del af unionsborgerens kernefamilie og forblive det i en forudsigelig fremtid, idet de har bopæl under samme tag i værtsmedlemsstaten, ikke alene af bekvemmelighedshensyn, men også på grund af en følelsesmæssig tilknytning.
50

I det foreliggende tilfælde bemærkes, således som Europa-Kommissionen også har anført, at det i et tilfælde som det i hovedsagen omhandlede ikke kan lægges til grund, at to økonomiske operatører, der i det væsentlige går gennem den samme fysiske person for at træffe deres beslutninger, kan indgå »aftaler« indbyrdes, for så vidt som der ikke synes at foreligge to forskellige viljer, der kan forenes. Det tilkommer imidlertid den forelæggende ret at efterprøve, om det, henset til forbindelsen mellem J og K. Reisen, er muligt, at de kan indgå sådanne aftaler med henblik konkurrencefordrejning. Hvis dette ikke er tilfældet, finder den fakultative udelukkelsesgrund i artikel 57, stk. 4, første afsnit, litra d), i direktiv 2014/24 ikke anvendelse på deres situation.
35

Henset til denne retspraksis må det fastslås, at selv om afhøringen af et af anklagemyndighedens vidner i et retsmøde, der afholdes uden den tiltaltes tilstedeværelse af årsager uden for dennes kontrol, udgør en tilsidesættelse af denne persons ret til at være til stede under retssagen som fastsat i artikel 8, stk. 1, i direktiv 2016/343, er denne bestemmelse ikke til hinder for, at denne tilsidesættelse afhjælpes på et senere trin i samme procedure. Domstolen har således fastslået, at en person, der har opnået, at foranstaltninger, som er blevet iværksat i retsmøder, hvor den pågældende ikke kunnet give møde, gentages i vedkommendes tilstedeværelse, ikke kan anses for ikke at have været til stede under retssagen (dom af 13.2.2020, Spetsializirana prokuratura (Retsmøde uden at den tiltalte er til stede), C-688/18, EU:C:2020:94, præmis 48).
38

Hvad for det andet angår effektivitetsprincippet skal en national processuel lovgivning anses for at være i overensstemmelse med dette princip, såfremt den ikke skader den ligevægt mellem fordringshaverens og skyldnerens respektive rettigheder i forbindelse med en europæisk betalingspåkravsprocedure, som er etableret ved forordning nr. 1896/2006. Navnlig er en national lovgivning, der bevirker, at den frist for at indgive indsigelse mod et sådant betalingspåkrav, der er fastsat i forordningens artikel 16, stk. 2, afbrydes, i overensstemmelse med dette princip, når den synes begrundet i formålet om at sikre overholdelsen af skyldnerens ret til forsvar uden i praksis at gøre det uforholdsmæssigt vanskeligt at inddrive de omhandlede krav hurtigt og effektivt. Med henblik herpå skal den periode, hvori denne frist afbrydes, begrænses til det strengt nødvendige.
72

En national lovgivning, som pålægger den pågældende person at give afkald på at udøve advokatvirksomhed i både den pågældende medlemsstat og i udlandet for at beskytte de personer, der stadig udøver dette erhverv, mod personer, der allerede har gjort deres ret til pension gældende, forekommer nemlig at gå ud over, hvad der er nødvendigt for at nå det nævnte mål, for så vidt som sidstnævnte kan opnås ved at begrænse dette afkald på at udøve enhver erhvervsmæssig virksomhed til udelukkende at omfatte det nationale område eller til et begrænset geografisk område i en anden medlemsstat. En sådan lovgivning ser i øvrigt bort fra den omstændighed, at betingelserne for opnåelse og opretholdelse af retten til pension ikke er harmoniseret mellem medlemsstaterne, men alene er koordineret ved EU-retten, og at de berørte personer kan være tvunget til at fortsætte med at arbejde i andre medlemsstater for at opnå deres pensionsrettigheder i henhold til den relevante nationale lovgivning.
39

I henhold til den anden betingelse for at konstatere misbrug af rettigheder skal det fremgå af en samlet række objektive omstændigheder, at hovedformålet med den pågældende transaktion begrænser sig til at opnå en afgiftsfordel. I denne henseende skal det først bemærkes, at det fremgår af de sagsakter, som Domstolen råder over, at i hovedsagen var HA.EN. sælgerens kreditor og havde pant i den omhandlede ejendom, som var genstand for en tvangsauktion. På denne baggrund må en kreditors overtagelse af en fast ejendom, i hvilken kreditoren havde en sådan panteret, efter en auktion, der ikke førte til salg, anses for grundlæggende at kunne begrundes med – ikke opnåelsen af nogen afgiftsfordel – men med, at kreditoren ønsker at fyldestgøres i hele eller i en del af sin fordring af en skyldner, der var genstand for en omstruktureringsprocedure, ved de lovlige midler, som kreditoren råder over, såsom en tvangsauktion.
34

Et køretøj, der er indregistreret i et tredjeland, som — som den forelæggende ret også har anført — ikke kan »forbruges«, men som er blevet anvendt af den afgiftspligtige person til at rejse fra dette land til sin bopælsmedlemsstat, hvor køretøjet faktisk og varigt er blevet anvendt, kan således anses for at være blevet optaget i Unionens økonomiske kredsløb i denne medlemsstat. Selv om køretøjet ikke selv er blevet transporteret til den nævnte medlemsstat, og køretøjet er blevet anvendt som transportmiddel i den medlemsstat, hvor køretøjet fysisk blev indført i Unionens område, er denne vare kun blevet anvendt i sidstnævnte medlemsstat for at flytte den til dens endelige bestemmelsesmedlemsstat med henblik på faktisk og varigt at blive anvendt i sidstnævnte medlemsstat. Det skal i denne forbindelse bemærkes, at bopælsstedet for den person, der anvender varen, kan tjene som indicium for en sådan anvendelse.
24

For det første er den forelæggende ret således i tvivl om, hvorvidt de indgående ydelser, som W har overført til X og Y i form af sine indskud, kan anses for at være erhvervet af W til sin virksomhed, og om de dermed forbundne udgifter indgår i selskabets generalomkostninger, dvs. omkostningselementer i prisen på selskabets afgiftspligtige udgående bogførings- og administrationsydelser for sine datterselskaber. Dette spørgsmål udspringer af dom af 8. november 2018, C&D Foods Acquisition (C-502/17, EU:C:2018:888, præmis 37 ff.), hvoraf den forelæggende ret har udledt, at det er et krav for fradrag af indgående moms, som et holdingselskab har erlagt, at den direkte eneårsag til den pågældende transaktion er knyttet til dette selskabs afgiftspligtige økonomiske virksomhed, eller at transaktionen udgør en direkte, permanent og nødvendig forlængelse af denne virksomhed. Såfremt der ikke foreligger en direkte og umiddelbar tilknytning mellem udgifterne i forbindelse med de indgående ydelser og holdingselskabets afgiftspligtige økonomiske virksomhed, kan disse udgifter således ikke indgå i W’s generalomkostninger og ikke være omkostningselementer i prisen på de leverede varer eller de af W leverede ydelser. Den forelæggende ret har ligeledes henvist til dom af 14. september 2017, Iberdrola Inmobiliaria Real Estate Investments (C-132/16, EU:C:2017:683), af 3. juli 2019, The Chancellor, Masters and Scholars of the University of Cambridge (C-316/18, EU:C:2019:559), og af 1. oktober 2020, Vos Aannemingen (C-405/19, EU:C:2020:785). Selv om de sager, der lå til grund for de nævnte domme, ikke vedrørte holdingselskaber, bekræfter de, at en direkte tilknytning mellem de indgående ydelser og det pågældende selskabs afgiftspligtige transaktioner er nødvendig for at muliggøre fradrag for indgående moms. I det foreliggende tilfælde er den forelæggende ret af den opfattelse, at det muligvis forholder sig således, at de indgående ydelser ikke er blevet erhvervet til W’s virksomhed og dette selskabs afgiftspligtige transaktioner, men til dets datterselskabers. Disse ydelser ville derfor have en direkte og umiddelbar tilknytning til disse datterselskabers virksomhed, som i vid udstrækning er afgiftsfritaget.
74

For det fjerde og sidste har Domstolen ligeledes fastslået, at artikel 6, stk. 1, i direktiv 93/13 skal fortolkes således for det første, at de følger for forbrugeren, som tilsidesættelse af aftalen i sin helhed indebærer som omhandlet i dom af 30. april 2014, Kásler og Káslerné Rábai (C-26/13, EU:C:2014:282), skal bedømmes ud fra de omstændigheder, der forelå eller kunne forudses på tidspunktet for tvisten, og, for det andet, at den vilje, som forbrugeren har udtrykt i denne forbindelse, er afgørende ved denne bedømmelse (dom af 3.10.2019, Dziubak, C-260/18, EU:C:2019:819, præmis 56 og den deri nævnte retspraksis). Denne vilje, som er udtrykt, kan imidlertid ikke have forrang for den bedømmelse, som den retsinstans, for hvilken sagen er indbragt, har eksklusiv kompetence til, og som indebærer en vurdering af, om den gennemførelse af foranstaltninger, der er fastsat i den pågældende nationale lovgivning, gør det muligt at genoprette den retlige og faktiske situation, som forbrugeren ville have befundet sig i, hvis det urimelige vilkår ikke forelå (jf. i denne retning dom af 2.9.2021, OTP Jelzálogbank m.fl., C-932/19, EU:C:2021:673, præmis 50).
19

Ifølge denne ret er den tvist, der er indbragt for den, omfattet af anvendelsesområdet for Bruxelles Ia-forordningen, eftersom den har til formål at få fastslået, at der består en bedre ret til en opfindelse, og at den derfor er af civil- og handelsretlig karakter. Den forelæggende ret er imidlertid i tvivl om, hvorvidt de svenske retter har kompetence til at påkende en tvist, hvori der er nedlagt påstand om, at det fastslås, at der består en ret til en opfindelse på grundlag af opfinderskab eller medopfinderskab. Ifølge denne ret fastsætter forordningens artikel 24, nr. 4), »i sager om registrering eller gyldighed af patenter« en enekompetence for retterne i den medlemsstat, på hvis område der er ansøgt om eller foretaget registrering. Denne enekompetence er begrundet i den omstændighed dels, at disse retter er bedst egnede til at påkende sager, hvor en tvist vedrører gyldigheden af et patent, eller om deponering eller registrering heraf har fundet sted, dels, at meddelelse af patenter indebærer en medvirken fra den nationale forvaltnings side, hvilket indikerer, at meddelelse af et patent henhører under udøvelsen af national suverænitet. Selv om det fremgår af Domstolens praksis, at en tvist, der udelukkende vedrører spørgsmålet om, hvem der er indehaver af en patentrettighed, ikke henhører under den nævnte enekompetence, giver denne retspraksis imidlertid ikke direkte indikationer for, at denne artikel 24, nr. 4), finder anvendelse i det foreliggende tilfælde.