Domstolens Dom (Femte Afdeling) af 28. januar 1999. - Verbraucherschutzverein eV mod Sektkellerei G.C. Kessler GmbH und Co.. - Anmodning om præjudiciel afgørelse: Bundesgerichtshof - Tyskland. - Varemærke - Mousserende vin - Artikel 13, stk. 2, litra b), i forordning (EØF) nr. 2333/92 - Betegnelse af produktet - Beskyttelse af forbrugerne - Risiko for forveksling. - Sag C-303/97.



Samling af Afgørelser 1999 side I-00513



Sammendrag

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

Landbrug - faelles markedsordning - vin - betegnelse og praesentation af vine - mousserende vine - benyttelse af varemaerker til at supplere de obligatoriske angivelser - begraensninger - forbud mod at benytte varemaerker, som kan forveksles med betegnelsen for en anden vin - raekkevidde - kriterier for vurderingen af forvekslingsrisikoen

[Raadets forordning nr. 2333/92, art. 13, stk. 2, litra b)]

Sammendrag

Artikel 13, stk. 2, litra b), i forordning nr. 2333/92 om fastsaettelse af almindelige regler for betegnelse og praesentation af mousserende vine og mousserende vine tilsat kulsyre skal fortolkes saaledes, at det som betingelse for at anvende det i bestemmelsen indeholdte forbud mod benyttelse af maerker, som kan forveksles med betegnelsen for en anden vin, ikke er tilstraekkeligt at fastslaa, at et maerke, som indeholder et ord, der indgaar i betegnelsen for et af de produkter, som er naevnt i denne bestemmelse, i sig selv kan forveksles med den anfoerte betegnelse.

Ved principielt at tillade, at varemaerker benyttes til at supplere betegnelsen, praesentationen og reklamen vedroerende de naevnte vine, har faellesskabslovgiver nemlig oensket at foretage en afvejning af interesserne mellem, paa den ene side, hensynet til forbrugerne og disses ret til ikke at blive vildledt vedroerende et produkts vaesentlige egenskaber, og, paa den anden side, hensynet til indehavernes lovlige interesse i at anvende et varemaerke og udnytte dette i handelsmaessigt oejemed, hvorfor det ville forstyrre denne afvejning alvorligt, hvis den blotte risiko for en forveksling uden hensyn til de paagaeldende forbrugeres opfattelse eller vaner var tilstraekkelig til at forhindre anvendelsen af en betegnelse, der er beskyttet som varemaerke.

Det er derfor ogsaa en betingelse for at anvende forbuddet, at det godtgoeres, at benyttelsen af maerket faktisk kan vildlede de paagaeldende forbrugere og dermed paavirke deres oekonomiske adfaerd. I denne forbindelse skal den nationale ret tage hensyn til den formodede forventning, der knytter sig til den paagaeldende angivelse, hos en almindeligt oplyst, rimeligt opmaerksom og velunderrettet gennemsnitsforbruger.

Dommens præmisser

1 Ved kendelse af 26. juni 1997, indgaaet til Domstolen den 25. august 1997, har Bundesgerichtshof i medfoer af EF-traktatens artikel 177 forelagt to praejudicielle spoergsmaal vedroerende fortolkningen af artikel 13, stk. 2, litra b), i Raadets forordning (EOEF) nr. 2333/92 af 13. juli 1992 om fastsaettelse af almindelige regler for betegnelse og praesentation af mousserende vine og mousserende vine tilsat kulsyre (EFT L 231, s. 9).

2 Spoergsmaalene er rejst under en tvist mellem en forening til beskyttelse af forbrugerne, Verbraucherschutzverein eV (herefter »Verbraucherschutzverein«), og Sektkellerei G.C. Kessler GmbH og Co. (herefter »Kessler«) vedroerende anvendelsen af betegnelsen »Hochgewaechs« paa etiketten paa flasker med »Sekt« (en mousserende vin), som saelges af Kessler.

Faellesskabsretten

3 Raadets forordning (EOEF) nr. 2392/89 af 24. juli 1989 fastsaetter almindelige regler for betegnelse og praesentation af vin og druemost (EFT L 232, s. 13).

4 Forordningens artikel 11, stk. 1, fastsaetter de angivelser, som skal figurere paa etiketten for kvalitetsvine fremstillet i bestemte dyrkningsomraader (herefter »kvbd«). Ifoelge artikel 11, stk. 2, litra c), kan der for de naevnte vine

»i etiketbetegnelsen tilfoejes angivelse af

...

c) et maerke i henhold til betingelserne i artikel 40

...

k) naermere oplysninger om

- fremstillingsmaade

- produktets art

- en farve, der er karakteristisk for den paagaeldende kvbd

for saa vidt som saadanne angivelser er fastlagt ved faellesskabsbestemmelser eller af producentmedlemsstaten. Anvendelsen af saadanne angivelser kan dog forbydes som betegnelse for kvbd fra et bestemt dyrkningsomraade, hvor saadanne angivelser ikke er saedvane

...«

5 Ifoelge artikel 40, stk. 2, i forordning nr. 2392/89 maa maerket ikke vaere af en saadan art, at det kan give anledning til forveksling eller vildlede forbrugeren.

6 I overensstemmelse med artikel 11, stk. 2, litra k), i forordning nr. 2392/89 bestemmes det i artikel 14, stk. 3, litra a), i Kommissionens forordning (EOEF) nr. 3201/90 om gennemfoerelsesbestemmelser for betegnelse og praesentation af vin og druemost (EFT L 309, s. 1), at angivelsen »Riesling-Hochgewaechs« bl.a. kan anvendes til betegnelse af en tysk kvbd.

7 Forordning nr. 2333/92 indeholder naermere regler om betegnelse og praesentation af mousserende vine og mousserende vine tilsat kulsyre.

8 Denne forordnings artikel 3 vedroerer de obligatoriske angivelser, som skal figurere paa etiketten paa flasker med mousserende vine eller mousserende vine tilsat kulsyre.

9 Ifoelge artikel 4, stk. 1, foerste led, i forordning nr. 2333/92 kan der til disse angivelser tilfoejes andre angivelser, saafremt »disse ikke vil kunne vildlede de personer, til hvem disse oplysninger er rettet ...«

10 I saa henseende udtales det i ottende betragtning:

»for at lette handelen med disse produkter boer de paagaeldende selv kunne vaelge, hvilke valgfrie angivelser de oensker at anvende, og der boer ikke opstilles nogen udtoemmende liste; dette valg skal dog begraenses til angivelser, der ikke er forkerte, og som ikke vil kunne vildlede den endelige forbruger eller andre, til hvem de er rettet«.

11 Ifoelge artikel 6 i forordning nr. 2333/92 kan der anvendes forskellige fakultative angivelser paa etiketten. Herom indeholder stk. 8 navnlig foelgende bestemmelse:

»Angivelse af en oplysning vedroerende bedre kvalitet er kun tilladt for:

- en mkvbd

- en mousserende kvalitetsvin

...«

12 Artikel 13 i forordning nr. 2333/92 bestemmer:

»1. Betegnelsen og praesentationen af de i artikel 1, stk. 1, naevnte produkter samt reklame for disse produkter under enhver form maa ikke vaere fejlagtig eller kunne give anledning til forvekslinger eller vildlede de personer, til hvem de er rettet ...

2. Naar betegnelse, praesentation og reklame vedroerende de i artikel 1, stk. 1, naevnte produkter suppleres med maerker, maa disse maerker ikke indeholde ord, dele af ord, symboler eller illustrationer,

a) der er af en saadan art, at de kan give anledning til forvekslinger eller vildlede de personer, til hvem de er rettet, jf. stk. 1, eller

b) som kan forveksles med hele eller dele af betegnelsen for en bordvin, en kvalitetsvin fra et bestemt dyrkningsomraade, herunder en mkvbd eller en importeret vin, hvis betegnelse er omfattet af faellesskabsbestemmelser, eller med betegnelsen for et andet produkt omhandlet i artikel 1, stk. 1, eller som er identiske med betegnelsen for et saadant produkt, uden at en saadan betegnelse eller praesentation er tilladt for de produkter, der er anvendt til fremstilling af cuvéen af den paagaeldende mousserende vin.

3. Uanset stk. 2, litra b), kan indehaveren af et almindeligt kendt maerke, der er registreret for et af de i artikel 1, stk. 1, omhandlede produkter, og som indeholder ord, der er identiske med navnet paa et bestemt dyrkningsomraade eller med navnet paa en geografisk enhed, der er mindre end et bestemt dyrkningsomraade, dog, selv om han efter stk. 2 ikke har ret hertil, fortsat anvende et saadant maerke, hvis det svarer til den oprindelige indehavers identitet eller til identiteten af den person, der oprindeligt har lagt navn til det paagaeldende produkt, forudsat at maerket er blevet registreret mindst 25 aar inden producentmedlemsstatens officielle anerkendelse af det paagaeldende geografiske navn i overensstemmelse med artikel 1, stk. 3, i forordning (EOEF) nr. 823/87 for saa vidt angaar kvbd, og forudsat at maerket faktisk er blevet anvendt uafbrudt siden.

Maerker, som opfylder betingelserne i foerste afsnit, maa ikke hindre brugen af navne paa geografiske enheder, naar navnene anvendes til betegnelse af en kvbd.«

13 Det udtales i saa henseende i forordningens attende betragtning, at man med henblik paa at skabe forudsaetninger for en loyal konkurrence mellem de forskellige mousserende vine og mousserende vine tilsat kulsyre »ved betegnelsen og praesentationen af disse vine [boer] forbyde elementer, der kan skabe forvekslinger eller fejlagtige opfattelser hos de personer, til hvem de er rettet; navnlig boer forbud for saa vidt angaar de maerker, der benyttes ved betegnelsen af de mousserende vine og mousserende vine tilsat kulsyre, vaere ensartede«.

Tvisten i hovedsagen

14 Kessler har i ca. 60 aar fremstillet sekt paa basis af fransk vin fremstillet af druesorten »Chardonnay« og markedsfoert denne under betegnelsen »Kessler Hochgewaechs«, hvilken betegnelse i Tyskland har vaeret beskyttet som varemaerke siden den 7. juni 1950.

15 Betegnelsen »Riesling Hochgewaechs« har vaeret beskyttet i Tyskland siden 1986 i henhold til vinbekendtgoerelsens § 8 a (Weinordnung), som i 1995 blev aendret til § 34 (BGBl. I, s. 630), og betegner en hvidvin, som opfylder visse kvalitetskriterier, og som udelukkende fremstilles paa grundlag af druesorten »Riesling«. § 34 lyder:

»En hvid kvalitetsvin maa kun betegnes som en 'Riesling-Hochgewaechs', saafremt den udelukkende er fremstillet paa grundlag af druer af druesorten 'Riesling', saafremt den druemost, der anvendes til fremstillingen, har et naturligt alkoholindhold paa mindst 1,5% vol. over det naturlige mindstealkoholindhold, som er fastsat for det paagaeldende dyrkningsomraade eller den del af dette, hvor druerne er hoestet, og saafremt den ved den officielle kvalitetskontrol har opnaaet mindst 3,0 point.«

16 Verbraucherschutzverein anlagde sag ved Landgericht for at faa nedlagt forbud over for Kessler mod, at selskabet fortsat solgte sine mousserende vine under betegnelsen »Hochgewaechs«, under henvisning til, at det kunne forlede forbrugerne til at tro, at vinen var fremstillet paa grundlag af »Riesling«, hvorfor betegnelsen var i strid med artikel 13, stk. 2, litra b), i forordning nr. 2333/92 samt visse bestemmelser i den tyske lov om illoyal konkurrence (Gesetz gegen den unlauteren Wettbewerb).

17 Ved Landgericht bestred Kessler, at forbrugerne kunne blive vildledt dels, da selskabet ikke laengere anvendte hele betegnelsen »Riesling Hochgewaechs«, dels da den omstaendighed, at selskabet anvendte betegnelsen for en mousserende vin, ikke gav forbrugerne noget grundlag for at slutte sig til, hvilken basisvin der benyttes. Subsidiaert anfoerte Kessler, at selskabet havde opnaaet en velerhvervet ret til betegnelsen »Kessler Hochgewaechs«, da det har anvendt denne i Tyskland som beskyttet varemaerke siden 1950, og da der ikke paa grundlag af en fortolkning af forordning nr. 2333/92 kunne goeres indgreb i denne varemaerkeret.

18 Landgericht frifandt Kessler for Verbraucherschutzverein's paastand, og foreningen indgav herefter appel til Oberlandesgericht Koeln. Appelretten stadfaestede frifindelsen med den begrundelse, at det ganske vist meget vel var taenkeligt, at en ikke uvaesentlig del af forbrugerne faar indtryk af, at den vin, som anvendes til fremstillingen af cuvéen, opfylder de druesorts- og kvalitetskriterier, som er fastsat i vinbekendtgoerelsen for en »Riesling Hochgewaechs«-vin, men at det kun er de forbrugere, som kender vinbetegnelsen »Riesling Hochgewaechs«, der kan taenkes at blive vildledt. Under alle omstaendigheder havde Verbraucherschutzverein ikke fremlagt bevis for, at en ikke uvaesentlig del af forbrugerne var blevet vildledt. Ifoelge appelretten var det ved anvendelsen af artikel 13, stk. 2, litra b), i forordning nr. 2333/92 ikke blot noedvendigt at fastslaa, at den omstaendighed, at udtrykket »Hochgewaechs«, som findes paa etiketten paa flasker med mousserende vin, var identisk med en del af betegnelsen for en anden vin, som fremstilles efter andre normer, i sig selv kunne medfoere en risiko for forveksling (»abstrakte Verwechslungs- bzw. Irrefuehrungsgefahr«), men tillige noedvendigt at godtgoere, at dette udtryk rent faktisk var egnet til at vildlede forbrugerne (»konkrete Verwechslungs- bzw. Irrefuehrungsgefahr«).

19 Verbraucherschutzverein indgav revisionsanke til Bundesgerichtshof, som er i tvivl om fortolkningen af artikel 13, stk. 2, litra b), i forordning nr. 2333/92. Efter den forelaeggende rets opfattelse er spoergsmaalet i hovedsagen, om det er tilstraekkeligt, at der bestaar en abstrakt forvekslingsrisiko, for at anvende det forbud mod at benytte visse maerker, som er indeholdt i denne bestemmelse, saaledes at det ikke er noedvendigt at godtgoere, at den anvendte betegnelse virkelig er egnet til at vildlede forbrugerne og dermed at paavirke deres oekonomiske adfaerd.

20 I denne forbindelse rejser Bundesgerichtshof navnlig det spoergsmaal, om det fremgaar af den omstaendighed, at begreberne »forveksling« og »vildledning« anvendes alternativt i artikel 13, stk. 1 og 2, litra a), hvorimod det alene kraeves efter samme artikels stk. 2, litra b), at de paagaeldende betegnelser »kan forveksles«, at det er noedvendigt for at anvende forbuddet i de to foerste tilfaelde, at der fremlaegges bevis for, at forbrugere faktisk er blevet vildledt, mens det i det tilfaelde, som er omhandlet i artikel 13, stk. 2, litra b), er tilstraekkeligt, at de paagaeldende betegnelser i sig selv »kan« forveksles.

21 For det tilfaelde, at den sidstnaevnte fortolkning anlaegges, har den forelaeggende ret endvidere rejst det spoergsmaal, om den kraenkelse af den intellektuelle ejendomsret, som i saa tilfaelde maa antages at foreligge, er lovlig efter principperne om beskyttelse af de grundlaeggende rettigheder.

22 Bundesgerichtshof har paa denne baggrund besluttet at udsaette sagen og at forelaegge Domstolen foelgende spoergsmaal:

»1) Er det tilstraekkeligt for at anvende forbuddet i den naevnte forordnings artikel 13, stk. 2, litra b), at det fastslaas, at et ord i et maerke, som anvendes til betegnelse af en mousserende vin (her ordet 'Hochgewaechs'), kan forveksles med en del af betegnelsen for en (ikke anvendt) vin til fremstilling af en mousserende vins cuvée (her betegnelsen 'Riesling-Hochgewaechs'), selv om det hverken er fastslaaet, at en vaesentlig del af forbrugerne har fejlagtige forestillinger om cuvéens beskaffenhed, som paavirker koebet af vinen, eller at indehaveren af maerket har haft til hensigt at vildlede?

2) Saafremt spoergsmaal 1 skal besvares bekraeftende, kan den industrielle og kommercielle ejendomsret, som indehaveren af maerket har erhvervet paa grund af en lang og uforstyrret anvendelse af sit maerke i indlandet, anses for en beskyttelsesvaerdig interesse af hoejere rang, som udelukker anvendelsen af forbuddet i den naevnte forordnings artikel 13, stk. 2, litra b), mod at benytte visse betegnelser?«

Foerste spoergsmaal

23 Artikel 13, stk. 2, i forordning nr. 2333/92 bestemmer, at maerker, som supplerer betegnelsen, praesentationen eller reklamen vedroerende en mousserende vin, bl.a. ikke maa indeholde ord, der er af en saadan art, at de kan give anledning til forvekslinger eller vildlede de personer, til hvem de er rettet [litra a)], eller som kan forveksles med hele eller dele af betegnelsen bl.a. for en kvbd, hvis betegnelse er omfattet af faellesskabsbestemmelser, eller som er identiske med betegnelsen for en saadan vin, »uden at en saadan betegnelse eller praesentation er tilladt for de produkter, der er anvendt til fremstillingen af cuvéen af den paagaeldende mousserende vin« [litra b)].

24 Den franske regering har gjort gaeldende, at faellesskabsretten ikke kraever, at det bevises, at der er risiko for forveksling i de tilfaelde, hvor et varemaerke indeholder udtryk, som indgaar i en betegnelse, der er forbeholdt praesentationen af visse vine. Faellesskabsbestemmelserne yder nemlig en objektiv beskyttelse af de heri fastsatte betegnelser og indroemmer eneret til at anvende disse i forbindelse med udbud af vin til salg. Faellesskabslovgiver har saaledes ikke fastsat nogen betingelser vedroerende beviset for, at forbrugerne forveksler et udtryk med en betegnelse, som er forbeholdt praesentationen af visse vine, naar det paagaeldende produkt, som det er tilfaeldet i denne sag, indeholder et udtryk, som svarer til det, der findes i betegnelsen.

25 Ogsaa Verbraucherschutzverein har gjort gaeldende, at faellesskabsreglerne ikke kraever, at der foeres bevis for, at der faktisk har fundet en forveksling sted. Det er tilstraekkeligt, at der bestaar en abstrakt risiko for vildledning, uanset hvilke virkninger anvendelsen af varemaerket har haft for en bestemt gruppe forbrugere.

26 Til stoette for sin fortolkning har Verbraucherschutzverein gjort gaeldende, at Domstolen i dommen af 25. februar 1981 i Weigand-sagen (sag 56/80, Sml. s. 583), som vedroerte Raadets forordning (EOEF) nr. 355/79 af 5. februar 1979 om fastsaettelse af almindelige regler for betegnelse og praesentation af vin og druemost (EFT L 54, s. 99), under hensyn til de saerlige formaal med den paagaeldende markedsordning anlagde en abstrakt fortolkning af forbuddet mod at benytte angivelser, som kan give anledning til forveksling. Kun en saadan fortolkning kunne efter Domstolens opfattelse sikre en ensartet anvendelse af faellesskabsretten, der ikke afhaenger af de noedvendigvis forskellige opfattelser hos forbrugerne i de forskellige medlemsstater.

27 Det maa for det foerste konstateres, at varemaerket »Kessler Hochgewaechs« ikke er identisk med betegnelsen »Riesling Hochgewaechs«, hvorfor der ikke foreligger den situation, der er omhandlet som det andet af de to alternativer, der er naevnt i artikel 13, stk. 2, litra b), i forordning nr. 2333/92, og som vedroerer den uretmaessige anvendelse af en betegnelse, der ifoelge faellesskabsreglerne som saadan er forbeholdt visse vine.

28 Hvad herefter angaar den situation, der er omhandlet som det foerste af de to alternativer, der er naevnt i artikel 13, stk. 2, litra b), i forordning nr. 2333/92, maa man i lighed med den forelaeggende ret spoerge, om det er tilstraekkeligt at fastslaa, at et maerke, som indeholder et ord, der indgaar i betegnelsen for et af de produkter, som er naevnt i denne bestemmelse, i sig selv kan forveksles med den anfoerte betegnelse, eller om det tillige skal godtgoeres, at der ved anvendelse af dette maerke er risiko for, at forbrugerne danner sig en fejlagtig opfattelse af cuvéens sammensaetning, som kan paavirke deres oekonomiske adfaerd.

29 I den forbindelse maa det for det foerste bemaerkes, at det for visse vines vedkommende, herunder for »mousserende kvalitetsvine«, ifoelge artikel 6, stk. 8, i forordning nr. 2333/92 udtrykkeligt er tilladt at anvende oplysninger vedroerende bedre kvalitet.

30 Hvis saadanne oplysninger kan give anledning til forvekslinger hos forbrugerne, er de omfattet af det saerlige forbud i artikel 13, stk. 2, i forordning nr. 2333/92, saafremt de har karakter af et beskyttet varemaerke, mens de i andre tilfaelde er omfattet af det generelle forbud i artikel 4, stk. 1, og i artikel 13, stk. 1. Der findes dog intet grundlag for den antagelse, at faellesskabslovgiver har villet fastsaette forskellige kriterier for bedoemmelsen af begrebet forveksling, afhaengig af, om oplysningen udgoer et beskyttet varemaerke eller ej, saa meget mindre som artikel 13, stk. 1, og artikel 13, stk. 2, litra a), i de sproglige versioner enten anvender det samme udtryk, nemlig »af en saadan art, at de kan give anledning til forvekslinger eller vildlede«, eller udtryk, som i det store og hele er identiske.

31 Ganske vist har faellesskabslovgiver i artikel 13, stk. 2, i forordning nr. 2333/92 angivet to forskellige typer af forvekslingsrisici som foelge af anvendelsen af maerker, der supplerer betegnelsen, praesentationen eller reklamen vedroerende en mousserende vin. Denne forskel i forvekslingsrisikoen, som modsvarer sondringen i litra b) mellem de saerlige risici for forveksling, som beror paa egenskaberne ved den basisvin, der anvendes til fremstilling af cuvéen, og det saerlige tilfaelde, hvor der anvendes et maerke, som er identisk med en beskyttet betegnelse, bekraefter imidlertid ikke i sig selv den opfattelse, at faellesskabslovgiver har tilsigtet, at udtrykkene »af en saadan art, at de kan give anledning til forvekslinger eller vildlede ...« og »som kan forveksles« i henholdsvis litra a) og b) i artikel 13, stk. 2, skulle have en forskellig betydning.

32 Desuden har faellesskabslovgiver, som anfoert af Kommissionen og den tyske regering, ved at tillade, at varemaerker benyttes til at supplere betegnelsen, praesentationen og reklamen vedroerende mousserende vine, i sagens natur oensket at foretage en afvejning af interesserne mellem, paa den ene side, hensynet til beskyttelsen af forbrugerne og navnlig retten til ikke at blive vildledt vedroerende et produkts vaesentlige egenskaber, og, paa den anden side, hensynet til beskyttelsen af de intellektuelle ejendomsrettigheder og navnlig indehavernes lovlige interesse i at anvende et varemaerke og udnytte dette i handelsmaessigt oejemed. Det ville forstyrre denne afvejning alvorligt, hvis den blotte risiko for en forveksling uden hensyn til de paagaeldende forbrugeres opfattelse eller vaner var tilstraekkelig til at forhindre anvendelsen af en betegnelse, der er beskyttet som varemaerke.

33 Endelig har Domstolen fastslaaet i praemis 28 i dommen af 29. juni 1995 i Langguth-sagen (sag C-456/93, Sml. I, s. 1737), der vedroerte artikel 40 i forordning nr. 2392/89, som har naesten samme ordlyd som artikel 13 i forordning nr. 2333/92, at det ikke kan antages, at et maerke, fordi det praesenteres paa en ioejnefaldende maade, kan give anledning til forveksling eller vildlede de personer, til hvem det er rettet, selv om det indeholder et ord, som i de omtvistede bestemmelser er anfoert som en angivelse, der kan anvendes i betegnelsen for en kvbd. Domstolen tilfoejede i praemis 29, at det fremgaar af ordlyden af artikel 40 i forordning nr. 2392/89, at formaalet med denne bestemmelse hovedsagelig er at forbyde falsk anvendelse af maerker. Det fremgaar af denne dom, at det er en betingelse for, at et maerke kan antages at give anledning til forvekslinger eller vildlede de personer, til hvem det er rettet, at det godtgoeres, at der i betragtning af de paagaeldende forbrugeres opfattelse eller vaner bestaar en reel risiko for, at deres oekonomiske adfaerd paavirkes deraf.

34 I modsaetning til, hvad Verbraucherschutzverein har gjort gaeldende, modsiger ovennaevnte dom i Weigand-sagen ikke den anlagte fortolkning, da det ikke foelger af dommen, at den forvekslingsrisiko, som er omhandlet i de bestemmelser, dommen vedroerer, vil kunne fastslaas uden hensyn til de paagaeldende forbrugeres opfattelse eller vaner.

35 I oevrigt kan Verbraucherschutzverein ikke med rette goere gaeldende, at den anlagte fortolkning vil medfoere betydelige oekonomiske og tidsmaessige omkostninger, idet den vil kraeve, at der ved anvendelsen af artikel 13, stk. 2, litra b), i forordning nr. 2333/92 foretages en undersoegelse hos et repraesentativt udsnit af forbrugerne eller indhentes en sagkyndig erklaering, hvilket ifoelge Verbraucherschutzverein i praksis vil medfoere, at de paagaeldende beroeves deres retsbeskyttelse, og at forbuddet i den naevnte bestemmelse bliver indholdsloest.

36 Som Domstolen nemlig flere gange har fastslaaet vedroerende tilsvarende bestemmelser som artikel 13 i forordning nr. 2333/92, der har til formaal at undgaa vildledning af forbrugerne, og som er indeholdt i en raekke retsakter i den afledede ret, der har almengyldig karakter, eller som er udstedt for en bestemt sektor, tilkommer det den nationale ret at vurdere, om en betegnelse, et varemaerke eller en reklameangivelse er vildledende (jf. bl.a. dom af 17.3.1983, sag 94/82, De Kikvorsch, Sml. s. 947, af 26.11.1996, sag C-313/94, Graffione, Sml. I, s. 6039, af 16.1.1992, sag C-373/90, X, Sml. I, s. 131, praemis 15 og 16, og af 16.7.1998, sag C-210/96, Gut Springenheide og Tusky, Sml. I, s. 4657). Det paahviler i denne sag den nationale ret at vurdere, om et varemaerke eller en del heraf efter sagens omstaendigheder, naar henses til de forbrugere, som det er rettet til, kan forveksles med hele eller dele af betegnelsen for visse vine. I saa henseende fremgaar det endvidere af Domstolens praksis, at den nationale ret skal tage hensyn til den formodede forventning hos en almindeligt oplyst, rimeligt opmaerksom og velunderrettet gennemsnitsforbruger (jf. ovennaevnte dom i sagen Gut Springenheide og Tusky, praemis 31 og 32).

37 Kun hvis den nationale ret finder det saerligt vanskeligt at vurdere, om maerket er vildledende, skal den i mangel af faellesskabsbestemmelser paa omraadet bedoemme, om der paa de betingelser, som er fastsat i dens nationale retsregler, som vejledning for dens dom boer traeffes bestemmelse om bevisoptagelse saasom en sagkyndig undersoegelse eller en opinionsundersoegelse (jf. ovennaevnte dom i sagen Gut Springenheide og Tusky, praemis 35 og 37), og skal i givet fald anordne foreloebige forholdsregler.

38 Paa grundlag af samtlige foranstaaende betragtninger skal det foerste spoergsmaal besvares med, at artikel 13, stk. 2, litra b), i forordning nr. 2333/92 skal fortolkes saaledes, at det, for at det i bestemmelsen indeholdte forbud kan anvendes, ikke er tilstraekkeligt at fastslaa, at et maerke, som indeholder et ord, der indgaar i betegnelsen for et af de produkter, som er naevnt i denne bestemmelse, i sig selv kan forveksles med den anfoerte betegnelse. Det skal desuden godtgoeres, at anvendelsen af maerket faktisk kan vildlede de paagaeldende forbrugere og dermed paavirke deres oekonomiske adfaerd. I denne forbindelse skal den nationale ret tage hensyn til den formodede forventning, der knytter sig til den paagaeldende angivelse, hos en almindeligt oplyst, rimeligt opmaerksom og velunderrettet gennemsnitsforbruger.

Andet spoergsmaal

39 Henset til den benaegtende besvarelse af det foerste spoergsmaal er det andet spoergsmaal uden genstand.

Afgørelse om sagsomkostninger

Sagens omkostninger

40 De udgifter, der er afholdt af den tyske og den franske regering samt af Kommissionen, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgoer et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger.

Afgørelse

Paa grundlag af disse praemisser

kender

DOMSTOLEN

(Femte Afdeling)

vedroerende de spoergsmaal, der er forelagt af Bundesgerichtshof ved kendelse af 26. juni 1997, for ret:

Artikel 13, stk. 2, litra b), i Raadets forordning (EOEF) nr. 2333/92 af 13. juli 1992 om fastsaettelse af almindelige regler for betegnelse og praesentation af mousserende vine og mousserende vine tilsat kulsyre skal fortolkes saaledes, at det, for at det i bestemmelsen indeholdte forbud kan anvendes, ikke er tilstraekkeligt at fastslaa, at et maerke, som indeholder et ord, der indgaar i betegnelsen for et af de produkter, som er naevnt i denne bestemmelse, i sig selv kan forveksles med den anfoerte betegnelse. Det skal desuden godtgoeres, at anvendelsen af maerket faktisk kan vildlede de paagaeldende forbrugere og dermed paavirke deres oekonomiske adfaerd. I denne forbindelse skal den nationale ret tage hensyn til den formodede forventning, der knytter sig til den paagaeldende angivelse, hos en almindeligt oplyst, rimeligt opmaerksom og velunderrettet gennemsnitsforbruger.