ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Sag C-264/17

Harry Mensing

mod

Finanzamt Hamm

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Finanzgericht Münster)

»Præjudiciel forelæggelse – skatter og afgifter – merværdiafgift (moms) – direktiv 2006/112/EF – artikel 314 – artikel 316 – artikel 322 – særordninger for kunstgenstande – fortjenstmargenordningen – afgiftspligtige videreforhandlere – levering af kunstgenstande foretaget af kunstneren eller dennes retssuccessorer – transaktioner inden for Fællesskabet – de nationale skatte- og afgiftsmyndigheders afslag på at lade en afgiftspligtig person være omfattet af retten til at vælge at anvende fortjenstmargenordningen – betingelser for anvendelse – ret til fradrag af afgift, der er betalt i tidligere led – kunstgenstande, samlerobjekter og antikviteter«

Sammendrag – Domstolens dom (Fjerde Afdeling) af 29. november 2018

Harmonisering af afgiftslovgivningerne – det fælles merværdiafgiftssystem – særordning for afgiftspligtige videreforhandlere – fortjenstmargenordningen – retten til at vælge at anvende nævnte ordning – rækkevidde – levering af kunstgenstande leveret i tidligere led som led i en afgiftsfri erhvervelse inden for Fællesskabet af kunstneren eller dennes retssuccessorer – omfattet [Rådets direktiv 2006/112, art. 314 og art. 316, stk. 1, litra b)] Harmonisering af afgiftslovgivningerne – det fælles merværdiafgiftssystem – særordning for afgiftspligtige videreforhandlere – fortjenstmargenordningen – levering af kunstgenstande leveret i tidligere led som led i en afgiftsfri erhvervelse inden for Fællesskabet – ret til fradrag af afgift, der er betalt i tidligere led, ved udøvelse af retten til at vælge at anvende fortjenstmargenordningen – foreligger ikke [Rådets direktiv, art. 316, stk. 1, litra b), og art. 322, litra b)]
2.

EU-varemærker – definition på og erhvervelse af et EU-varemærke – relative registreringshindringer – indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art – lighed mellem de pågældende varemærker – bedømmelseskriterier – sammensat varemærke [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 41 og 42)
Sag C-238/17

UAB »Renerga«

mod

AB »Energijos skirstymo operatorius«

og

AB »Lietuvos energijos gamyba«

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Vilniaus miesto apylinkės teismas)

»Præjudiciel forelæggelse – direktiv 2009/72/EF – artikel 3, stk. 2, 6 og 15, og artikel 36, litra f) – det indre marked for elektricitet – præjudicielle spørgsmåls hypotetiske karakter – afvisning af anmodningen om præjudiciel afgørelse«

Sammendrag – Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 14. november 2018

Præjudicielle spørgsmål – Domstolens kompetence – grænser – anmodning om fortolkning af EU-retlige bestemmelser, som åbenbart ikke finder anvendelse i hovedsagen – direktiv 2009/72 finder ikke anvendelse på elektricitetsproducenter, som ikke er underlagt offentlige serviceforpligtelser – afvisning

(Art. 267 TEUF; Europa-Parlamentet og Rådets direktiv 2009/72, art. 3, stk. 2)

Den anmodning om præjudiciel afgørelse, som Vilniaus miesto apylinkės teismas (distriktsdomstolen i Vilnius, Litauen) har indgivet ved afgørelse af 11. april 2017, kan ikke antages til realitetsbehandling.

For så vidt angår artikel 3, stk. 2, i direktiv 2009/72 bestemmes det heri, at medlemsstaterne under fuld iagttagelse af de relevante bestemmelser i EF-traktaten, særlig artikel 86, ud fra almindelig økonomisk interesse kan pålægge virksomheder i elektricitetssektoren offentlige serviceforpligtelser, som kan omfatte leveringernes sikkerhed, herunder forsyningssikkerhed, regelmæssighed, kvalitet og pris samt miljøbeskyttelse, herunder energieffektivitet, energi fra vedvarende energikilder og klimabeskyttelse.

I sit svar har den forelæggende ret uddybet, at den litauiske lovgivning ikke foreskriver nogen ufravigelig forpligtelse for Renerga til at producere og levere elektricitet fra vedvarende energikilder. Ifølge den forelæggende ret var Renerga ikke opført på den liste over leverandører af offentlig service, som den litauiske regering havde vedtaget, men havde frivilligt påtaget sig at producere elektricitet og sælge denne til de sagsøgte i hovedsagen. Den forelæggende rets svar må således forstås således, at den pågældende medlemsstat ikke har pålagt Renerga nogen offentlig serviceforpligtelse som omhandlet i artikel 3, stk. 2, i direktiv 2009/72.

Det følger heraf, at de EU-retlige bestemmelser, der ønskes fortolket, hverken direkte eller indirekte finder anvendelse på omstændighederne i hovedsagen, og at samtlige de spørgsmål, som er forelagt i forbindelse med denne sag, derfor er hypotetiske.

(jf. præmis 23 og 26-28 samt domskonkl.)
Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/29/EF af 22. maj 2001 om harmonisering af visse aspekter af ophavsret og beslægtede rettigheder i informationssamfundet skal fortolkes således, at det er til hinder for, at smagen af et levnedsmiddel beskyttes ophavsretligt i henhold til dette direktiv, og at en national lovgivning fortolkes på en sådan måde, at den yder ophavsretlig beskyttelse af en sådan smag.

Dels skal de myndigheder, der skal overvåge beskyttelsen af ophavsrettens iboende enerettigheder, klart og præcist kunne kende de således beskyttede genstande. Det samme gør sig gældende for borgerne, herunder erhvervsdrivende, som klart og præcist skal kunne identificere de beskyttede genstande i forhold til tredjemand, herunder konkurrenterne. Dels indebærer den omstændighed, at det i processen med identifikation af den beskyttede genstand er nødvendigt at fjerne ethvert element af subjektivitet, som skader retssikkerheden, at genstanden skal kunne udtrykkes præcist og objektivt. Muligheden for at foretage en præcis og objektiv identifikation er ikke til stede i forhold til smagen af et levnedsmiddel. Til forskel fra f.eks. et litterært værk, et billedværk, et kinematografisk eller et musikalsk værk, der udgør et præcist og objektivt udtryk, er identificeringen af smagen af et levnedsmiddel nemlig i det væsentlige baseret på sanse- og smagsoplevelser, der er subjektive og forskellige, idet de bl.a. afhænger af faktorer, der er forbundet med den person, der smager det pågældende produkt, herunder dennes alder, kostpræferencer og forbrugsvaner, samt miljøet eller den kontekst, hvorunder produktet smages. Desuden er en præcis og objektiv identificering af smagen af et levnedsmiddel, som gør det muligt at sondre mellem denne og smagen af andre produkter af samme art, ikke tilgængelig med de tekniske midler, der foreligger på det aktuelle stade af den videnskabelige udvikling.

(jf. præmis 41-43 og 46 samt domskonkl.)
3.

EU-varemærker – afkald, fortabelse og ugyldighed – fortabelsesgrunde – manglende reel brug af varemærket – brug af varemærket i en form, der kun afviger ved enkeltheder, som ikke forandrer mærkets særpræg – brug af et tegn, der er identisk med det, der er genstand for det ældre varemærke, og som selv er registreret som varemærke under et andet nummer end det ældre varemærke [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 15, stk. 1, første afsnit, og art. 15, stk. 1, andet afsnit, litra a)] (jf. præmis 57-59)
Artikel 1, stk. 2, litra c), tredje led, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/98/EF af 17. november 2003 om videreanvendelse af den offentlige sektors informationer og artikel 432, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 575/2013 af 26. juni 2013 om tilsynsmæssige krav til kreditinstitutter og investeringsselskaber og om ændring af forordning (EU) nr. 648/2012 skal fortolkes således, at disse bestemmelser ikke finder anvendelse i forhold til en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, der pålægger en bank, som et offentligretligt organ har udøvet en dominerende indflydelse på, at offentliggøre data vedrørende kontrakter om rådgivning, advokatbistand, ophavsrettigheder og andre tjenesteydelser af intellektuel art, som banken har indgået i løbet af den periode, hvor den var underlagt denne dominerende indflydelse, uden at nogen form for undtagelse til denne pligt tillades med henblik på at bevare denne banks forretningshemmeligheder, og at disse bestemmelser derfor ikke er til hinder for en sådan national lovgivning.

(jf. præmis 46 og domskonkl.)
Artikel 23, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1008/2008 af 24. september 2008 om fælles regler for driften af lufttrafiktjenester i Fællesskabet, sammenholdt med denne forordnings artikel 2, nr. 18), skal fortolkes således, at ved angivelsen af flybilletpriser for flytrafik inden for Fællesskabet er de luftfartsselskaber, der ikke angiver disse priser i euro, forpligtet til at vælge en lokal valuta, som er objektivt knyttet til den udbudte tjenesteydelse. Dette er bl.a. tilfældet for den valuta, der er lovligt betalingsmiddel i den medlemsstat, hvor afgangsstedet eller ankomststedet for den pågældende flyvning befinder sig.

I en situation som den i hovedsagen omhandlede, hvor et luftfartsselskab, der er etableret i en medlemsstat, hvor euroen er lovligt betalingsmiddel, på internettet udbyder en trafikflyvning med afgangssted i en anden medlemsstat, hvor en anden valuta end euroen er lovligt betalingsmiddel, kan flybilletpriserne, hvis de ikke udtrykkes i euro, således angives i den valuta, som er lovligt betalingsmiddel i denne sidstnævnte medlemsstat.

Det ville på denne baggrund være uacceptabelt, hvis luftfartsselskaberne – ved at vælge at udtrykke flybilletpriserne for trafikflyvninger inden for Fællesskabet i en anden valuta end euroen – kunne gøre det vanskeligere eller endda umuligt for de omhandlede kunder at sammenligne priserne, således at det formål om reel prissammenligning, som forfølges med artikel 23, stk. 1, i forordning nr. 1008/2008, grundlæggende ville blive bragt i fare, og således at denne bestemmelse ville blive frataget en stor del af sin effektive virkning. Det skal i denne henseende, således som generaladvokaten i det væsentlige har anført i punkt 64 i sit forslag til afgørelse, tilføjes, at den reelle mulighed for sammenligning af priser lettes, hvis luftfartsselskaberne angiver flybilletpriserne i en lokal valuta, som er objektivt forbundet med de udbudte tjenesteydelser.

(jf. præmis 35, 36, 39 og 40 samt domskonkl.)
Såvel artikel 1 stk. 3, i Rådets direktiv 89/665/EØF af 21. december 1989 om samordning af love og administrative bestemmelser vedrørende anvendelsen af klageprocedurerne i forbindelse med indgåelse af offentlige indkøbs- samt bygge- og anlægskontrakter, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2007/66/EF af 11. december 2007, som artikel 1, stk. 3, i Rådets direktiv 92/13/EØF af 25. februar 1992 om samordning af love og administrative bestemmelser vedrørende anvendelse af EF-reglerne for fremgangsmåden ved tilbudsgivning inden for vand- og energiforsyning samt transport og telekommunikation, som ændret ved direktiv 2007/66, skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, der ikke gør det muligt for økonomiske aktører at iværksætte en klage over beslutninger truffet af den ordregivende myndighed vedrørende en udbudsprocedure, som de har besluttet sig for ikke at deltage i med den begrundelse, at de bestemmelser, som finder anvendelse på denne procedure, gjorde det meget usandsynligt, at de ville blive tildelt den omhandlede offentlige kontrakt.

Det tilkommer ikke desto mindre den kompetente nationale ret indgående og under hensyntagen til samtlige relevante forhold, der kendetegner den sammenhæng, som den sag, som er indbragt for den, indgår i, at vurdere, om den konkrete anvendelse af denne lovgivning kan påvirke de omhandlede økonomiske aktørers ret til en effektiv domstolsbeskyttelse.

(jf. præmis 58 og domskonkl.)
Artikel 1, stk. 2, i Rådets direktiv 86/653/EØF af 18. december 1986 om samordning af medlemsstaternes lovgivning om selvstændige handelsagenter skal fortolkes således, at den omstændighed, at en person, der vedvarende er antaget til at formidle salg eller køb af varer for en anden person eller til at formidle og afslutte sådanne forretninger i denne anden persons navn og for dennes regning, udøver sin virksomhed fra sidstnævntes forretningssted, ikke er til hinder for, at personen kan anses for en »handelsagent« i nævnte bestemmelses forstand, forudsat at denne omstændighed ikke forhindrer personen i at udøve sin virksomhed selvstændigt, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.

Artikel 1, stk. 2, i direktiv 86/653 fastsætter således tre betingelser, der er nødvendige for og tilstrækkelige til, at en person kan anses for en »handelsagent«. For det første skal denne person have egenskab af selvstændig mellemmand. For det andet skal personen kontraktligt være vedvarende knyttet til agenturgiveren. For det tredje skal personen udøve virksomhed bestående i at formidle salg eller køb af varer for agenturgiveren eller i at formidle og afslutte sådanne forretninger i agenturgiverens navn og for dennes regning.

For at kunne anses for »handelsagent« som omhandlet i artikel 1, stk. 2, i direktiv 86/653 er det således tilstrækkeligt, at en person opfylder disse tre betingelser, uafhængigt af den måde, hvorpå personen udøver sin virksomhed, og forudsat, at personen ikke er omfattet af de udelukkelsestilfælde, der er fastsat i direktivets artikel 1, stk. 3, og artikel 2.

I denne sammenhæng skal det fastslås, at eftersom direktivet ikke indeholder nogen bestemmelse, der kræver, at handelsagenten udøver sin virksomhed som omrejsende eller uden for agenturgiverens forretningssted, skal berettigelsen til den beskyttelse, som er tillagt ved direktivet, ligeledes udvides til at omfatte de personer, der, ligesom det er tilfældet i hovedsagen, udøver deres virksomhed fra det nævnte forretningssted (jf. analogt dom af 30.4.1998, Bellone,C-215/97, EU:C:1998:189, præmis 13).

(jf. præmis 23, 24, 28 og 36 samt domskonkl. 1)
Artikel 146, stk. 1, litra e), i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem, henholdsvis nævnte bestemmelse, sammenholdt med direktivets artikel 153, skal fortolkes således, at de er til hinder for en afgiftspraksis i en medlemsstat, hvorefter fritagelse for merværdiafgift for henholdsvis levering af transportydelser, der er direkte knyttet til udførsel af varer, og levering af ydelser, som er udført af formidlere, der medvirker ved disse transportydelser, er undergivet en betingelse om, at den afgiftspligtige person fremlægger en udførselstoldangivelse for de omhandlede varer. I denne henseende påhviler det de kompetente myndigheder i forbindelse med indrømmelsen af disse fritagelser at undersøge, om det på grundlag af samtlige de elementer, som disse myndigheder råder over, med en tilstrækkeligt høj grad af sandsynlighed kan udledes, at betingelsen vedrørende de omhandlede varers udførsel er opfyldt. I denne sammenhæng udgør et TIR-carnet, der er påtegnet af toldmyndighederne i varernes bestemmelsestredjeland, som fremlægges af den afgiftspligtige person, et element, som nævnte myndigheder i princippet skal tage behørigt hensyn til, medmindre der er præcise grunde til at betvivle dette dokuments ægthed eller pålidelighed.

(jf. præmis 68 og domskonkl.)
Sag C-462/17

Tänzer & Trasper GmbH

mod

Altenweddinger Geflügelhof KG

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Landgericht Hamburg)

»Præjudiciel forelæggelse – tilnærmelse af lovgivningerne – forordning (EF) nr. 110/2008 – spiritus – definition, betegnelse, præsentation og mærkning af samt beskyttelse af geografiske betegnelser – bilag II, nr. 41 – æggelikør – definition – de tilladte ingrediensers udtømmende karakter«

Sammendrag – Domstolens dom (Niende Afdeling) af 25. oktober 2018

Tilnærmelse af lovgivningerne – ensartede lovgivninger – definition, betegnelse, præsentation og mærkning af samt beskyttelse af geografiske betegnelser for spiritus – forordning nr. 110/2008 – spiritus – æggelikør – definition – de tilladte ingrediensers udtømmende karakter

(Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 110/2008, som ændret ved forordning nr. 1334/2008, bilag II, punkt 41)

Punkt 41 i bilag II til Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 110/2008 af 15. januar 2008 om definition, betegnelse, præsentation og mærkning af samt beskyttelse af geografiske betegnelser for spiritus samt om ophævelse af Rådets forordning (EØF) nr. 1576/89, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1334/2008 af 16. december 2008, skal fortolkes således, at spiritus for at kunne bære varebetegnelsen »æggelikør« ikke må indeholde andre ingredienser end dem, der er nævnt i denne bestemmelse.

Definitionerne i det nævnte bilag udgør netop de særlige foranstaltninger for betegnelse og præsentation af spiritus som omhandlet i ovenstående præmis. For så vidt som disse definitioner således udgør kernen af den ordning, der er indført ved forordning nr. 110/2008, og idet deres præcisering skal være i overensstemmelse med formålet, der ligeledes er anført i ovenstående præmis, om at forhindre misbrug af betegnelser for spiritus, skal disse fortolkes strengt, idet ordningen i modsat fald svækkes. På dette grundlag kan muligheden for at tilføje andre ingredienser end dem, der er opregnet i disse definitioner, alene tillades, såfremt dette udtrykkeligt er bestemt i definitionerne. Dette er ikke tilfældet i punkt 41 i bilag II til forordning nr. 110/2008, som ikke angiver nogen mulighed for at tilføje andre ingredienser end dem, der er opregnet i dette bilags punkt 41, litra a). Ud over disse ingredienser er det udtrykkeligt fastsat, at alene aromastoffer og aromapræparater kan anvendes under de betingelser, der er præciseret i det nævnte bilags punkt 41, litra c). Mælk kan imidlertid ikke kvalificeres som aroma»stof« eller aroma»præparat«.

(jf. præmis 23, 24 og 30 samt domskonkl.)
1)

Rumænien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 14, litra b), sammenholdt med artikel 13, i Rådets direktiv 1999/31/EF af 26. april 1999 om deponering af affald, idet Rumænien med hensyn til 68 deponeringsanlæg ikke har efterkommet forpligtelsen til at træffe alle nødvendige foranstaltninger for, at deponeringsanlæg, som ikke har fået tilladelse til fortsat drift i overensstemmelse med artikel 8, nedlukkes snarest muligt i overensstemmelse med direktivets artikel 7, litra g), og artikel 13.
Sag C-451/17

»Walltopia« AD

mod

Direktor na Teritorialna direktsia na Natsionalnata agentsia za prihodite – Veliko Tarnovo

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Administrativen sad Veliko Tarnovo)

»Præjudiciel forelæggelse – social sikring – forordning (EU) nr. 883/2004 – artikel 12, stk. 1 – forordning (EU) nr. 987/2009 – artikel 14, stk. 1 – udsendte arbejdstagere – anvendelig lovgivning – formular A 1 – lønmodtageren omfattet af lovgivningen i den medlemsstat, hvor arbejdsgiveren er etableret – betingelser«

Sammendrag – Domstolens dom (Sjette Afdeling) af 25. oktober 2018

Social sikring – vandrende arbejdstagere – anvendelig lovgivning – arbejdstager ansat med henblik på udsendelse i en anden medlemsstat end den, hvor arbejdsgiveren har hjemsted – anvendeligheden af etableringsmedlemsstatens lovgivning – betingelse – arbejdstager, der allerede er omfattet af lovgivningen i etableringsmedlemsstaten inden påbegyndelsen af sin lønmodtageraktivitet – begreb – arbejdstager, der ikke har status som forsikret inden påbegyndelsen af sin lønmodtageraktivitet – omfattet i tilfælde, hvor arbejdstageren har bopæl i nævnte medlemsstat inden påbegyndelsen af denne aktivitet

(Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 987/2009, art. 14, stk. 1, og forordning nr. 883/2004, art. 2, art. 11, stk. 1, og art. 12, stk. 1)

Artikel 14, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 987/2009 af 16. september 2009 om de nærmere regler til gennemførelse af forordning (EF) nr. 883/2004 om koordinering af de sociale sikringsordninger, sammenholdt med artikel 12, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 883/2004 af 29. april 2004 om koordinering af de sociale sikringsordninger, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 465/2012 af 22. maj 2012, skal fortolkes således, at en lønmodtager, som ansættes med henblik på at blive udsendt til en anden medlemsstat, skal anses for »umiddelbart inden starten af sin ansættelse allerede [at have været] omfattet af lovgivningen i den medlemsstat, hvor vedkommendes arbejdsgiver er etableret« som omhandlet i artikel 14, stk. 1, i forordning nr. 987/2009, selv om denne lønmodtager ikke havde status som forsikringstager i henhold til denne medlemsstats lovgivning umiddelbart inden starten af sin ansættelse, når lønmodtageren på dette tidspunkt havde sin bopæl i nævnte medlemsstat, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.

(jf. præmis 51 og domskonkl.)
Artikel 2, litra b) og d), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/29/EF af 11. maj 2005 om virksomheders urimelige handelspraksis over for forbrugerne på det indre marked og om ændring af Rådets direktiv 84/450/EØF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/7/EF, 98/27/EF og 2002/65/EF og Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 2006/2004 (»direktivet om urimelig handelspraksis«) og artikel 2, nr. 2), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/83/EU af 25. oktober 2011 om forbrugerrettigheder, om ændring af Rådets direktiv 93/13/EØF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 1999/44/EF samt om ophævelse af Rådets direktiv 85/577/EØF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/7/EF skal fortolkes således, at en fysisk person, som på et websted offentliggør et vist antal annoncer om salg af nye og brugte varer på samme tid, således som sagsøgte i hovedsagen har gjort, ikke vil kunne kvalificeres som »erhvervsdrivende«, og at en sådan aktivitet kun kan udgøre en »handelspraksis«, hvis denne person udøver virksomhed som handlende, håndværker eller industridrivende eller udøver et liberalt erhverv, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve under hensyntagen til alle relevante omstændigheder i det enkelte tilfælde.

(jf. præmis 45 og domskonkl.)
1)

Kongeriget Spanien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Kommissionens gennemførelsesdirektiv 2015/2392 af 17. december 2015 om Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 596/2014 for så vidt angår indberetning af faktiske eller mulige overtrædelser af nævnte forordning til de kompetente myndigheder, navnlig gennemførelsesdirektivets artikel 13, stk. 1, idet det ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme dette gennemførelsesdirektiv, og idet det ikke inden for den fastsatte frist har meddelt Europa-Kommissionen de love og bestemmelser, der blev udstedt for at sikre gennemførelsen heraf.
Som led i et annullationssøgsmål skal søgsmålsinteressen bestå indtil afslutningen af sagen, og den retsinstans, for hvilken sagen verserer, kan af egen drift og på ethvert tidspunkt under sagen rejse partens manglende interesse i at opretholde sin påstand som følge af en omstændighed, der er indtruffet efter indleveringen af stævningen. Selv om Unionens retsinstanser af egen drift og på ethvert tidspunkt under sagen kan rejse spørgsmålet om sagsøgerens manglende søgsmålsinteresse, kan den ligeledes undersøge et sådant spørgsmål, hvis det rejses under sagen af en part, som i denne henseende påberåber sig tilstrækkeligt tungtvejende beviser. Som led i denne undersøgelse tilkommer det Unionens retsinstanser at opfordre sagsøgeren til at afgive forklaring om dette spørgsmål og at give denne mulighed for at fremlægge oplysninger, der på relevant vis kan begrunde, at dennes søgsmålsinteresse fortsat består.

(jf. præmis 38-40)