Følgelig er vilkår vedrørende den modydelse, som forbrugeren skal betale kreditgiveren, eller som har indvirkning på den faktiske pris, der skal erlægges til sidstnævnte af forbrugeren, i princippet ikke omfattet af denne anden kategori af vilkår, undtagen for så vidt angår spørgsmålet om, hvorvidt størrelsen af modydelsen eller den pris, der er angivet i aftalen, står i et rimeligt forhold til den tjenesteydelse, der er blevet leveret som modydelse af kreditgiveren.

De kontraktvilkår, som er omfattet af begrebet »aftalens hovedgenstand« i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i artikel 4, stk. 2, i direktiv 93/13, skal nemlig forstås som vilkår, der fastlægger aftalens hovedydelser, og som dermed er kendetegnende for aftalen. De vilkår, som derimod er underordnede i forhold til dem, der definerer selve aftaleforholdets natur, kan ikke være omfattet af begrebet »aftalens hovedgenstand«. Det fremgår ligeledes af ordlyden af artikel 4, stk. 2, i direktiv 93/13, at denne anden kategori af vilkår, som ikke skal underkastes en undersøgelse af deres eventuelle urimelige karakter, har en begrænset rækkevidde, eftersom denne alene vedrører overensstemmelsen mellem pris og varer eller mellem tjenesteydelser og betalingen herfor, idet denne udelukkelse forklares af den omstændighed, at der ikke findes nogen skala eller noget retligt kriterium, som ville kunne lægges til grund for kontrollen af denne overensstemmelse.

Artikel 4, stk. 2, i direktiv 93/13 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler skal fortolkes således, at udtrykkene »aftalens hovedgenstand« og »overensstemmelsen mellem pris og varer eller mellem tjenesteydelser og betalingen herfor« i princippet ikke omfatter den type vilkår, der er indeholdt i kreditaftaler, der er indgået mellem en erhvervsdrivende og forbrugere, som dels på visse betingelser giver kreditgiveren lov til ensidigt at ændre rentesatsen, dels indeholder en »risikoprovision«, som denne oppebærer. Det påhviler dog den forelæggende ret at efterprøve denne kvalificering af de nævnte aftalevilkår på baggrund af de pågældende aftalers art, almindelige opbygning og bestemmelser samt den juridiske og faktuelle sammenhæng, hvori de indgår.

Såfremt et vilkår er omfattet af aftalens hovedgenstand eller anfægtes i forbindelse med overensstemmelsen mellem pris og varer eller mellem tjenesteydelser og betalingen herfor, skal der i forhold til dette vilkår ikke desto mindre foretages en vurdering af dets eventuelt urimelige karakter, såfremt det konstateres – hvilket det ligeledes påhviler den forelæggende ret at efterprøve – at dette ikke er affattet klart og forståeligt.

I denne henseende kan kravet om, at kontraktvilkår skal være gennemsigtige, som det fremgår af artikel 4, stk. 2, og artikel 5 i direktiv 93/13 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler, ikke indskrænkes til, at vilkår formelt set blot skal være affattet grammatisk klart og forståeligt.

Det følger navnlig af artikel 3 og 5 i direktiv 93/13 såvel som af punkt 1, litra j) og l), samt punkt 2, litra b) og d), i bilaget til dette direktiv, at det er af væsentlig betydning for overholdelsen af kravet om gennemsigtighed at afklare, om formålene med og detaljerne omkring mekanismen til ændring af rentesatsen og forholdet mellem denne mekanisme og den, der er fastsat i andre vilkår vedrørende långiverens honorar, er klart beskrevet i en låneaftale, så en oplyst forbruger på grundlag af klare og forståelige kriterier kan forudse, hvilke økonomiske følger dette kan få for ham.

Det påhviler den nationale ret at undersøge dette spørgsmål på baggrund af alle relevante faktiske omstændigheder – herunder den reklame og de oplysninger, som långiver er fremkommet med under forhandlingen af låneaftalen – og under hensyntagen til det opmærksomhedsniveau, der kan forventes af en almindeligt oplyst, rimelig opmærksom og velunderrettet gennemsnitsforbruger.

(jf. præmis 72-75)