Forslag til afgørelse fra generaladvokat Mischo fremsat den 11. juni 1991. - ALIMENTS MORVAN SARL MOD DIRECTEUR DES SERVICES FISCAUX DU FINISTERE. - ANMODNING OM PRAEJUDICIEL AFGOERELSE: TRIBUNAL DE GRANDE INSTANCE DE MORLAIX - FRANKRIG. - SPOERGSMAALET OM EN SKATTELIGNENDE AFGIFT PAA KORN ER FORENELIG MED FAELLESSKABSRETTEN. - SAG C-235/90.



Samling af Afgørelser 1991 side I-05419



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hr. afdelingsformand,

De herrer dommere,

1. SARL Aliments Morvan (herefter benaevnt "Morvan"), sagsoegeren i hovedsagen, bruger korn ved fremstillingen af foder. Som bruger maatte selskabet for det forarbejdede korn erlaegge en skattelignende oplagringsafgift, der opkraeves til fordel for Office national interprofessionnel des céréales (herefter benaevnt "ONIC"). Selskabet ansoegte om tilbagebetaling af afgiften for perioden fra den 1. juli 1986 til den 31. maj 1988 med den begrundelse, at afgiften er i strid med faellesskabsretten. Da afgiftsmyndighederne afslog ansoegningen, anlagde selskabet sag ved Tribunal de grande instance de Morlaix, som ved en praejudiciel forespoergsel har anmodet Domstolen om at forsyne retten med

"alle de faellesskabsretlige fortolkningselementer, som vil saette den i stand til at afgoere, om den oplagringsafgift, der blev indfoert ved dekret nr. 53-975 af 30. september 1953, og som blev opretholdt ved dekreterne nr. 82-732 og nr. 82-733 af 23. august 1982 og nr. 87-676 af 17. august 1987, og bekendtgoerelsen af 14. marts 1988, som er udstedt til gennemfoerelse heraf, er forenelig med faellesskabsretten, saaledes som denne fortolkes af Domstolen".

2. I den for sagen relevante periode var den anfaegtede afgifts vaesentlige kendetegn defineret i dekret nr. 82-732 af 23. august 1982 og dekret nr. 87-676 af 17. august 1987 om en skattelignende afgift paa oplagring af korn (1), hvis artikel 1-4 loed saaledes:

"Artikel 1

For hoestaaret ... og de foelgende fire hoestaar opkraeves en skattelignende afgift til daekning af nationale udgifter til oplagring og intervention paa kornmarkedet.

Afgiften opkraeves hos de godkendte opkoebere og hos kornproducenterne for alle de maengder bloed hvede, haard hvede, byg og majs, der videresaelges eller forarbejdes. Afgiften opkraeves ligeledes hos importoererne for de importerede maengder af disse kornsorter.

Afgiften baeres fuldt ud af brugerne, og provenuet tilfalder Office national interprofessionnel des céréales.

Artikel 2

Afgiften i henhold til dette dekret opkraeves ikke for:

- korn, der eksporteres, og

- certificeret saasaed, der udveksles med korn af almindelig kvalitet op til et maksimum, der fastsaettes ved dekret.

Afgiften godtgoeres, saafremt kornet anvendes til fremstilling af produkter, for hvilke der ydes produktionsrestitution i henhold til artikel 11 i Raadet for Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskabs forordning nr. 2727/75 med senere aendringer.

Afgiften opkraeves, henholdsvis godtgoeres, naar produkter forarbejdet af korn importeres eller eksporteres, paa grundlag af de tilsvarende maengder korn, jf. Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskabs forordninger.

Artikel 3

Afgiftspligten indtraeder, naar de godkendte opkoebere eller kornproducenterne videresaelger eller forarbejder kornet, eller ved importen af kornet.

Artikel 4

Afgiften kan hoejst udgoere:

- 0,30% af interventionsprisen for bloed hvede, byg og majs

- 0,20% af interventionsprisen for haard hvede".

3. Morvan har gjort gaeldende, at afgiften enten er en afgift med tilsvarende virkning som told, der er omfattet af forbuddet efter Traktatens artikel 9 ff., eller en diskriminerende intern afgift, jf. Traktatens artikel 95, at den er uforenelig med den faelles landbrugspolitiks mekanismer, og at den udgoer en stoette, der er forbudt ifoelge Traktatens artikel 92. Jeg behandler herefter disse forskellige aspekter af problemet ét for ét.

Spoergsmaalet om afgiften er forenelig med Traktatens artikel 9 og 95

4. Det fremgaar af EOEF-Traktatens artikel 9, at Faellesskabets grundlag er en toldunion, som omfatter al vareudveksling, og som indebaerer forbud mod told ved indfoersel fra og ved udfoersel til andre medlemsstater, saavel som mod alle afgifter med tilsvarende virkning.

5. Forbuddet gaelder ogsaa for produkter, der er omfattet af en faelles markedsordning, og forbuddet findes derfor ikke laengere i forordningerne om en faelles markedsordning, der er vedtaget efter overgangsperiodens udloeb (de saakaldte "endelige" forordninger). Artikel 18, stk. 2, i Raadets forordning (EOEF) nr. 2727/75 af 29. oktober 1975 om den faelles markedsordning for korn (EFT L 281, s. 1), som Morvan har henvist til, og som indeholder et forbud mod opkraevning af told eller afgifter med tilsvarende virkning, medmindre andet bestemmes i forordningen, eller Raadet fastsaetter afvigende bestemmelser, findes da ogsaa i forordningens afsnit II under overskriften "Regler for samhandelen med tredjelande".

6. Morvan har anfoert, at den omtvistede afgift begraenser saavel importen som eksporten. For at goere min fremstilling klarere, skal jeg behandle disse to aspekter separat.

A - Afgiftens paavirkning af vareimporten

7. Ifoelge Domstolens faste praksis rejser den omstaendighed, at en afgift som den her foreliggende anvendes uden forskel paa saavel indenlandsk fremstillede varer som varer fra andre medlemsstater, spoergsmaalet om, hvorvidt afgiften er omfattet af forbuddet i artikel 9 eller af forbuddet i artikel 95 mod forskelsbehandling med hensyn til interne afgifter. Inden for Traktatens system kan én og samme afgift ikke samtidig henhoere under de to naevnte grupper, og afgifter, der er led i et almindeligt, internt afgiftssystem, som konsekvent behandler indenlandsk fremstillede og indfoerte varer efter samme kriterier, kan principielt ikke anses for afgifter med tilsvarende virkning som told (jf. bl.a. dom af 22.5.1977, sag 77/76, Cucchi, Sml. s. 987, praemis 12 ff.).

8. Ifoelge Morvan er det netop ikke tilfaeldet i den foreliggende sag, da det ikke er det samme forhold, der udloeser afgiften, og dermed heller ikke samme afgiftsmekanisme. For de indenlandsk fremstillede produkter indtraeder afgiftspligten, naar de godkendte opkoebere eller kornproducenterne videresaelger eller forarbejder kornet, mens afgiftspligten for importerede produkter simpelt hen udloeses af graenseoverskridelsen. Beskatningen af importerede produkter sker saaledes paa et tidligere tidspunkt end beskatningen af indenlandsk fremstillede produkter.

9. Jeg kan ikke tilslutte mig dette synspunkt. Efter min mening adskiller situationen sig klart fra situationen i sagen om spiritusbeskatning i Irland (dom af 27.2.1980, sag 55/79, Kommissionen mod Irland, Sml. s. 481), som Morvan har henvist til. Med hensyn til betalingen af punktafgifterne raadede de irske spiritusproducenter over en frist paa mellem fire og seks uger, efter at produkterne var blevet bragt i omsaetning, hvorimod importoererne skulle betale afgiften, saa snart produkterne blev bragt i omsaetning.

10. Man kan imidlertid ikke sige, at de indenlandske producenter i den foreliggende sag har en tilsvarende fordel, idet afgiften skal erlaegges, naar produktet videresaelges af de godkendte opkoebere eller forarbejdes af kornproducenterne. Baade ved indenlandsk fremstilling og ved import opkraeves afgiften saaledes, naar produktet bringes i omsaetning.

11. Den her foreliggende situation kan heller ikke sammenlignes med situationen i Denkavit Loire-dommen (2), hvor afgiften af det indenlandsk fremstillede produkt blev opkraevet paa grundlag af vaegten af det uforarbejdede produkt, mens det importerede produkt blev beskattet paa grundlag af vaegten af det faerdige produkt.

12. Morvan' s argument, hvorefter opkraevningen af afgiften ved graensen indebaerer kontrolforanstaltninger, hvis omkostninger noedvendigvis maa afholdes af importoeren, kan heller ikke tiltraedes, da der for det foerste ikke foreligger bevis for, at importoeren er blevet afkraevet betaling for saadanne omkostninger, og det for det andet heller ikke er paavist, at opkraevningen af afgiften af indenlandsk fremstillet korn ikke ogsaa kraever en kontrol.

13. Det kan herefter fastslaas, at afgiften opkraeves efter samme kriterier af den indenlandske produktion og de importerede produkter.

14. Det fremgaar yderligere af Domstolens praksis, at en afgift, der er begraenset til bestemte produkter, alligevel kan anses for en afgift med tilsvarende virkning som told, hvis den udelukkende skal fremme aktiviteter, som saerligt kommer de beskattede indenlandsk fremstillede produkter til gode, saaledes at den fiskale byrde, der paahviler disse, udlignes. Et saadant fiskalt system ville nemlig kun tilsyneladende vaere et system med interne afgifter, og det ville derfor paa grund af sin protektionistiske karakter kunne betegnes som en afgift med tilsvarende virkning som told, saaledes at forbuddene i artikel 9 og 18 i forordningen om den faelles markedsordning for korn ville finde anvendelse. Domstolen udtalte: "En saadan subsumption forudsaetter imidlertid, at der er en klart fastslaaet forbindelse mellem paa den ene side opkraevningen af en fiskal afgift, der forskelsloest rammer de paagaeldende varer, hvad enten de er indenlandske eller indfoerte, og paa den anden side den fordel, der ved midler hidroerende fra samme afgift udelukkende ydes til de indenlandske produkter." Det maa kraeves, "at de afgifter, som hviler paa den indenlandske vare, udlignes fuldstaendigt" (Cucchi-dommen, praemis 18 og 19).

15. Det fremgaar imidlertid af dekreterne vedroerende den skattelignende afgift, at den skal "daekke nationale udgifter til oplagring og intervention paa kornmarkedet", der er afholdt af Office national interprofessionnel des céréales. Da dette organ virker som interventionsorgan, jf. forordningen om den faelles markedsordning for korn, og da det fremgaar af forordningens artikel 7, at "interventionsorganerne, der er udpeget af medlemsstaterne, ... i hele hoestaaret [er] forpligtet til at opkoebe det ... inden for Faellesskabet hoestede korn, der bliver dem tilbudt", kan det ikke haevdes, at afgiftsprovenuet alene begunstiger den indenlandske produktion. Det forhold, at produkterne er omfattet af interventionsordningen, udgoer i oevrigt ikke en "fordel" i henhold til denne retspraksis. Det er en ret, der foelger af faellesskabslovgivningen.

16. Spoergsmaalet om, hvorvidt det forhold, at kornproducenterne og kornimportoererne helt eller delvis finansierer ONIC' s interventions- og oplagringsforanstaltninger, er foreneligt med faellesskabsbestemmelserne for landbruget, er et saerskilt problem, jeg senere skal tage stilling til.

17. De Europaeiske Faellesskabers Domstol kan ikke under en praejudiciel sag gennemgaa ONIC' s regnskaber og andre faktiske forhold med henblik paa at afgoere, om afgiftsprovenuet rent faktisk anvendes til det paastaaede formaal, eller om det tvaertimod tilbagefoeres til de indenlandske producenter under en eller anden form (f.eks. stoette til forbedring af den indenlandske produktivitet, forskning med henblik paa at forbedre kvaliteten, reklameindsats udelukkende for franske produkter). Det tilkommer den nationale ret, der behandler hovedsagen, at afgoere, om de beviser, der eventuelt foeres til stoette for denne opfattelse, er tilstraekkelig overbevisende. I bekraeftende fald maa retten herefter fastslaa, at der er tale om en afgift med tilsvarende virkning som told, der er forbudt ifoelge Traktaten.

18. Der opstaar et saerligt problem i denne forbindelse, for saa vidt angaar de stivelsesprodukter, der er omfattet af artikel 11 i forordning nr. 2727/75 (kartoffelstivelse, glucose). Ifoelge artikel 2, stk. 2, i de franske dekreter godtgoeres den skattelignende afgift paa korn, der anvendes til fremstilling af disse produkter. Artikel 2, stk. 3, bestemmer bl.a., at "afgiften opkraeves, henholdsvis godtgoeres, naar produkter forarbejdet af korn importeres eller eksporteres, paa grundlag af de tilsvarende maengder korn, jf. Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskabs forordninger".

19. Hvis det maatte vise sig, at der under den omtvistede periode er blevet opkraevet oplagringsafgift for de produkter fremstillet af korn, der er omfattet af artikel 11 i forordning nr. 2727/75, i forhold til den maengde majs, bloed hvede og majsgryn, der er anvendt til fremstillingen, og at afgiften er blevet godtgjort de franske producenter for netop disse produkter, staar man over for en afgift med tilsvarende virkning som told, der ulovligt rammer importen af de paagaeldende produkter.

20. Bortset fra dette saerlige problem kan det herefter fastslaas, at den omhandlede afgift kun kan anses for en afgift med tilsvarende virkning som told, saafremt hele afgiftsprovenuet - hvilket er rent hypotetisk - tilbagefoeres i form af fordele, der alene kommer de franske producenter til gode.

21. Hvis den skattelignende afgift ikke er en afgift med tilsvarende virkning som told, udgoer den en intern afgift i henhold til Traktatens artikel 95. Saafremt en saadan intern afgift indebaerer en forskelsbehandling af indfoerte varer, er den i strid med Traktaten. Det er ikke blevet anfoert, at afgiftssatsen for importerede produkter er hoejere end satsen for indenlandsk fremstillede produkter. Foruden selve afgiftssatsen skal der ved anvendelsen af diskriminationsforbuddet i artikel 95 ogsaa tages hensyn til de naermere regler for beskatningsgrundlaget og vilkaarene i forbindelse med opkraevningen af de forskellige afgifter (jf. bl.a. ovennaevnte dom af 27.2.1980, Kommissionen mod Irland, praemis 8). Det eneste argument, der i denne forbindelse er fremfoert til stoette for afgiftens diskriminerende karakter, vedroerer imidlertid "forudopkraevningen" af afgiften ved importen, hvilket argument jeg allerede har tilbagevist ovenfor.

22. Der kan saaledes kun foreligge en eventuel diskrimination, saafremt afgiften delvis blev godtgjort de indenlandske producenter, eller saafremt en del af afgiftsprovenuet alene kom de indenlandske producenter til gode i form af fordele. Det tilkommer den nationale ret at afgoere, om det forholder sig saaledes.

B - Afgiftens paavirkning af eksporten

23. Ifoelge Morvan er oplagringsafgiften ogsaa en afgift med tilsvarende virkning som udfoerselstold. Morvan har her henvist til Domstolens dom af 10. marts 1981 (forenede sager 36/80 og 71/80, Irish Creamery Milk Suppliers Association, Sml. s. 735, praemis 23), hvori Domstolen bemaerkede,

"at i det omfang, det kan godtgoeres, at anvendelsen af en intern afgift hviler tungere paa eksportsalg end paa indenlandske salg, har denne afgift tilsvarende virkning som en udfoerselstold."

24. Morvan har anfoert, at korn, der eksporteres uforarbejdet, er fritaget for oplagringsafgift, men har tilfoejet, at spoergsmaalet om, hvorvidt en afgift har tilsvarende virkning som udfoerselstold, ikke skal afgoeres i forbindelse med eksporten af korn, men i forbindelse med eksporten af de produkter, de afgiftspligtige - dvs. de nationale brugere af korn - har fremstillet. Det er netop den situation, foderstofproducenterne befinder sig i.

25. Det bemaerkes for det foerste i denne forbindelse, at artikel 2 i de anfaegtede dekreter bestemmer:

"Afgiften opkraeves, henholdsvis godtgoeres, naar produkter forarbejdet af korn importeres eller eksporteres, paa grundlag af de tilsvarende maengder korn, jf. Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskabs forordninger".

26. Morvan har under retsmoedet fremlagt en bekendtgoerelse af 14. marts 1988 fra den franske landbrugsminister (Journal officiel de la République française af 10.4.1988, s. 4750), hvori det bekraeftes, at afgiften godtgoeres ved eksporten af de forarbejdede produkter - herunder endog produkter, der ikke er omfattet af bilag II til Rom-Traktaten - som er fremstillet af bloed hvede, haard hvede, byg og majs. Man kan naeppe forestille sig, at afgiften godtgoeres for korn, der indgaar i fremstillingen af kiks, biscuit- og pastaprodukter, men ikke i foder.

27. Da parterne ikke har droeftet spoergsmaalet om, under hvilke toldpositioner foder henhoerer, er det ikke muligt at tage endelig stilling hertil paa grundlag af bilagene til den ministerielle bekendtgoerelse.

28. Under alle omstaendigheder er spoergsmaalet uden betydning for afgoerelsen i hovedsagen, for selv om afgiften ikke blev godtgjort ved eksport af foder, forholder det sig ikke desto mindre saaledes, at beloebet, der ville belaste disse produkter, ville vaere noejagtigt det samme som det beloeb, der belaster de produkter, der saelges paa det franske hjemmemarked. "Eftersom den paagaeldende afgift ... ikke paalaegges produkter bestemt til eksport efter andre regler end dem, der gaelder for produkter, som saelges paa hjemmemarkedet" (3), staar vi, med andre ord, ikke her over for en afgift med tilsvarende virkning som udfoerselstold.

Spoergsmaalet om afgiften er forenelig med den faelles markedsordning

29. Morvan har anfoert, at afgiften er i strid med princippet om, at udgifterne til intervention udelukkende henhoerer under Faellesskabets finansiering, jf. artikel 2 i Raadets forordning (EOEF) nr. 1883/78 af 2. august 1978 om de almindelige regler for finansiering af interventioner gennem EUGFL, Garantisektionen (4), der lyder saaledes:

"Naar der inden for rammerne af en faelles markedsordning fastsaettes et beloeb pr. enhed for en interventionsforanstaltning, henhoerer udgifterne i forbindelse hermed udelukkende under Faellesskabets finansiering".

30. Denne bestemmelse skal sammenholdes med forordningens artikel 6, der lyder saaledes:

"De materielle operationer ved oplagringen og i givet fald ved forarbejdningen af interventionsprodukter finansieres af EUGFL, Garantisektionen, ved hjaelp af faste beloeb, som er de samme for hele Faellesskabet, og som fastsaettes efter fremgangsmaaden i artikel 13 i forordning (EOEF) nr. 729/70, om noedvendigt efter behandling i den paagaeldende forvaltningskomité".

31. Morvan bestrider imidlertid ikke, at Raadets forordning (EOEF) nr. 1334/86 af 6. maj 1986 (5) fandt anvendelse i den periode, for hvilken selskabet havde ansoegt om godtgoerelse af afgiften. Ifoelge denne forordning begraenses finansieringen over EUGFL - som led i budgetdisciplinen - til 75% af de paagaeldende udgifter.

32. Det er saaledes klart, at medlemsstaterne skal betale differencen. Under disse omstaendigheder er det ikke noedvendigt at tage stilling til den franske regerings argument, hvorefter afgiften skal daekke forskellen mellem det nationale organs faktiske omkostninger og det af EUGFL betalte faste beloeb, idet forskellen skyldes, at EUGFL anvender en gennemsnitlig rentesats, der er lavere end de i Frankrig gaeldende satser. Morvan har energisk tilbagevist dette argument. Jeg konstaterer blot, at medlemsstaterne i henhold til faellesskabsretten skal afholde visse oplagringsudgifter, og at det fremgaar af dekretet af 1987 om afgiften, at denne har til formaal at daekke disse udgifter.

33. Ifoelge Morvan har de nationale myndigheder imidlertid ikke ret til at overvaelte denne difference paa de erhvervsdrivende, da der herved vil opstaa konkurrenceforvridning og omlaegning i samhandelen, hvilket er i strid med de for den faelles markedsordning gaeldende regler. Ifoelge Morvan har den omtvistede afgift netop denne virkning. Hvad skal man mene herom?

34. Under henvisning navnlig til den franske regerings argumenter og til de af denne citerede domme kan det fastslaas, at det fremgaar af Domstolens praksis, at spoergsmaalet om, hvorvidt et bidrag, der opkraeves af landbrugerne (oftest paa grundlag af de af dem dyrkede arealer, for saa vidt angaar visse produkter), eller en indirekte afgift, der angives i procent af et produkts vaerdi, er forenelige med en faelles markedsordning, afhaenger af, om foelgende betingelser er overholdt.

35. For det foerste maa foranstaltningen ikke have til formaal at finansiere aktiviteter, som i sig selv anses for at vaere i strid med faellesskabsretten (jf. bl.a. ovennaevnte dom af 13.12.1983, Apple and Pear Development Council). Som allerede anfoert tilkommer det den nationale ret at vurdere, om provenuet af oplagringsafgiften delvis anvendes til saadanne aktiviteter.

36. For det andet maa bidragene eller afgifterne ikke hindre de ved de faelles markedsordninger indfoerte mekanismer, der vedroerer dannelsen af de faelles priser og reguleringen af tilfoerslerne til markedet, i at fungere (ovennaevnte dom af 10.3.1981, Irish Creamery Milk Suppliers Association).

37. En afgift af den i hovedsagen omtvistede art kan imidlertid under ingen omstaendigheder paavirke dannelsen af de faelles priser (indikativpris, taerskelpris, interventionspris), som fastsaettes af Raadet. Afgiften er heller ikke til hinder for, at den producent, som leverer korn til ONIC, modtager interventionsprisen. Det er rigtigt, at oplagringsafgiften i dette tilfaelde ikke godtgoeres og saaledes maa betales af producenten. I ovennaevnte dom af 10. marts 1981, Irish Creamery Milk Suppliers Association, og i dom af 26. oktober 1983 (sag 267/82, De Samvirkende Danske Landboforeninger, Sml. s. 3299) har Domstolen imidlertid udtalt:

"Fastsaettelsen af faelles priser i forbindelse med de faelles markedsordninger har i oevrigt ikke til formaal at garantere landbrugsproducenterne en nettopris, der er uafhaengig af enhver af de nationale myndigheder foretagen beskatning".

Dette argument kan derfor ikke tiltraedes.

38. I Irish Creamery-dommen henviste Domstolen imidlertid ogsaa - i praemisserne, men ikke i domskonklusionen - til den indflydelse, en afgift kan have paa markedsprisen, som er afhaengig af loven om udbud og efterspoergsel, og som kan svinge fra en del af Faellesskabet til en anden.

39. Dommens praemis 20 lyder nemlig saaledes:

"De paagaeldende markedsordningsmekanismer har hovedsagelig til formaal at skabe et prisniveau i produktions- og engrosleddet, der tilgodeser baade den paagaeldende sektors faellesskabsproducenters og forbrugernes interesser, og som sikrer forsyningerne, uden at tilskynde til overproduktion. Disse maal kan bringes i fare ved ensidigt trufne nationale foranstaltninger, som - selv om dette maatte vaere utilsigtet - har en vaesentlig indflydelse paa det nationale markeds prisniveau i de samme omsaetningsled eller paa tilfoerslerne til markedet. Ved en afgift som den omhandlede afhaenger risikoen for en saadan indflydelse ikke alene af afgiftens sats og opkraevningsperiode, men ogsaa af forholdene paa det paagaeldende marked, og, hvad tilfoerslerne angaar, navnlig af hvor generel den er, dvs. af antallet af landbrugsprodukter, der rammes af den. En afgift, der kun gaelder i en kort periode, men som rammer et stort antal produkter, kan vaere neutral i den forstand, at den ikke medfoerer aendringer i landbrugsproduktionens struktur. Hvis afgiften derimod indbyder producenterne til delvis at erstatte produktionen af afgiftsbelagte produkter med en produktion af andre, afgiftsfrie produkter, er afgiften egnet til at fremkalde forvridning paa flere markeder."

40. I ovennaevnte dom af 26. oktober 1983 i sag 297/82 udtalte Domstolen sig paa tilsvarende maade.

41. I det foreliggende tilfaelde kan man rejse spoergsmaalet, om afgiften ved at fordyre kornet kan bevirke, at foderstofproducenterne gaar over til substitutionsprodukter, saaledes at kornproducenterne mister afsaetningsmuligheder. Foderstofproducenterne kan navnlig blive tilskyndet til en saadan substitution, for saa vidt angaar den del af produktionen, der eksporteres, saafremt afgiften paa det forarbejdede korn i denne situation ikke godtgoeres. Endvidere kan franske husdyravlere og navnlig fjerkraeavlere foele sig foranlediget til at foretraekke foder, der ikke indeholder korn.

42. Der kan selvfoelgelig ikke vaere tale om, at Domstolen i forbindelse med en anmodning om praejudiciel afgoerelse foretager en vurdering af afgiftens eventuelle indflydelse paa kornproduktionen og -handelen. En saadan vurdering kan alene foretages af den nationale ret.

43. Det skal i denne forbindelse fremhaeves, at til forskel fra, hvad der gaelder for afgifter med tilsvarende virkning som told, hvor Domstolen har udtalt, at en afgift, der paalaegges, naar varer foeres over graensen, "hvor lav den end maatte vaere" (6), er ulovlig, har Domstolen ikke fundet det i strid med formaalet med de faelles markedsordninger, at interne afgifter har en vaesentlig indflydelse paa markedsprisniveauet, idet Domstolen yderligere opstiller en raekke parametre, der skal tages i betragtning.

44. Det forhold, at der i en medlemsstat anvendes mindre korn til fremstilling af foderblandinger, skyldes imidlertid ikke noedvendigvis en afgift, som i den omhandlede periode ikke har oversteget 0,30% af interventionsprisen for bloed hvede, byg og majs eller 0,20% af interventionsprisen for haard hvede.

45. I det omfang substitutionsprodukterne importeres fra tredjelande, kan udviklingen af priserne for disse produkter paa verdensmarkedet samt af kursen for den valuta, hvori produkterne betales, have samme eller stoerre indflydelse paa priserne end oplagringsafgiften.

46. Det er ogsaa noedvendigt at se paa, om substitutionsprodukterne ikke er paalagt en anden afgift af nogenlunde samme stoerrelse. Det er saaledes ikke nemt at vurdere foelgerne af oplagringsafgiften.

Spoergsmaalet om afgiften er forenelig med Traktatens artikel 92

47. Ifoelge Morvan udgoer oplagringsafgiften paa to punkter en stoette, som er omfattet af forbuddet efter Traktatens artikel 92.

48. Morvan har for det foerste anfoert, at godtgoerelsen af afgiften for korn, der anvendes til fremstilling af stivelsesholdige produkter, hvortil der ydes produktionsrestitution i henhold til artikel 11 i forordning nr. 2727/75, maa anses for en ulovlig stoette.

49. Jeg har imidlertid allerede bemaerket, at saafremt der svares afgift af de til Frankrig importerede stivelsesholdige produkter, indebaerer godtgoerelsen til fordel for den indenlandske produktion af stivelsesholdige produkter, at den ved importen opkraevede afgift maa opfattes som en afgift med tilsvarende virkning som told.

50. Hvis der derimod ikke opkraeves afgift af de importerede stivelsesholdige produkter, forstaar jeg ikke, hvorfor godtgoerelsen af afgiften til de franske producenter af stivelsesholdige produkter skulle give anledning til kritik, uanset om disse produkter forbruges inden for landets graenser eller eksporteres. Eftersom det maa antages, at der ikke i de andre medlemsstater findes en tilsvarende afgift, kan det forhold, at afgiften ophaeves for korn, der i Frankrig er forarbejdet til stivelsesholdige produkter, nemlig ikke fremkalde konkurrenceforvridning i samhandelen inden for Faellesskabet. Denne foranstaltning indebaerer blot, at de franske produkter behandles paa samme maade som konkurrerende produkter fra de andre medlemsstater.

51. I det omfang de franske stivelsesholdige produkter eksporteres, er det lovligt at godtgoere afgiften, forudsat at godtgoerelsen ikke overstiger det tidligere opkraevede beloeb. Traktatens artikel 96 bestemmer nemlig blot, at "ved udfoersel af varer til en medlemsstats omraade kan der ikke ydes godtgoerelse for interne afgifter ud over det beloeb, der har vaeret paalagt dem direkte eller indirekte". Det kan herefter fastslaas, at den omhandlede godtgoerelse ikke udgoer en stoette, der er i strid med det faelles marked.

52. Det skal tilfoejes, at hvis godtgoerelsen af afgiften dog alligevel maatte anses for en ulovlig stoette, saa ville den allerede have vaeret det dengang, da der ifoelge faellesskabsreglerne blev ydet produktionsrestitutioner til stivelsesholdige produkter, idet godtgoerelsen supplerede restitutionen. Yderligere og navnlig foelger det paa ingen maade heraf, at samtlige regler vedroerende oplagringsafgiften, som haevdet af Morvan, er i strid med faellesskabsretten. For at lovliggoere situationen er det nemlig tilstraekkeligt at ophaeve godtgoerelsen af afgiften til fordel for stivelsesholdige produkter.

53. For det andet har Morvan anfoert, at afgiften udgoer "en driftsstoette til ONIC, der i strid med reglerne ikke er meddelt Kommissionen, og som ikke er materielt begrundet" (side 48 i Morvan' s indlaeg).

54. Det boer i denne forbindelse fremhaeves, at oplagringsafgiften, indtil det modsatte bevises, anvendes til at finansiere den del af ONIC' s virksomhed, som bestaar i - til de af Raadet fastsatte interventionspriser - at koebe og oplagre det korn, som ONIC faar tilbudt uanset oprindelsen. Hvis den del af de herved afholdte administrative udgifter, som ikke godtgoeres af EUGFL, ikke finansieredes ved oplagringsafgiften, maatte den debiteres det franske statsbudget. Udgifterne maa saaledes under alle omstaendigheder finansieres, og denne finansiering kan ikke anses for en stoette, der er forbudt ifoelge Traktatens artikel 92.

55. Kommissionens beslutning 90/189/EOEF af 11. oktober 1989 om nederlandsk stoette, som finansieres gennem afgifter opkraevet af Produktschap voor Landbouwzaaizaden (EFT 1990 L 101, s. 38), som Morvan har paaberaabt sig til stoette for sin opfattelse, er ikke relevant. Der bestaar nemlig en vaesentlig forskel mellem de to situationer, idet den af Nederlandene opkraevede afgift skulle anvendes til finansiering af national forskning med henblik paa at udvikle nye produkter, hvilket noedvendigvis maa betragtes som en udgift, som ikke kommer de importerede produkter til gode i samme omfang som de indenlandsk fremstillede produkter.

56. Traktatens artikel 92 maa derfor fortolkes saaledes, at bestemmelsen ikke er til hinder for, at der opkraeves eller godtgoeres en afgift med de kendetegn, som den i hovedsagen anfaegtede afgift har.

Konklusion

57. Jeg skal herefter foreslaa Domstolen at besvare det forelagte spoergsmaal saaledes:

Faellesskabsretten skal fortolkes saaledes, at den er til hinder for en afgift som den i hovedsagen omhandlede, saafremt:

- Afgiftsprovenuet helt eller delvis anvendes til at daekke udgifter, som udelukkende kommer nationale producenter til gode.

- Afgiften opkraeves ved import af produkter forarbejdet af korn, hvorimod den godtgoeres ved fremstilling af de samme forarbejdede produkter paa nationalt omraade.

- Afgiften foerer til, at de mekanismer, der er fastsat i den omhandlede faelles markedsordning, ikke fungerer efter hensigten.

(*) Originalsprog: fransk.

(1) - Journal officiel de la République française af 25.8.1982, s. 2644, og af 19.8.1987, s. 9520.

(2) - Dom af 31.5.1979 (sag 132/78, SARL Denkavit Loire, Sml. s. 1923.

(3) - Jf. dom af 13.12.1983 (sag 222/82, Apple and Pear Development Council, Sml. s. 4083, praemis 30).

(4) - EFT L 216, s. 1.

(5) - EFT L 119, s. 18.

(6) - Jf. navnlig dom af 1.7.1969 (forenede sager 2/69 og 3/69, Sociaal Fonds Diamantarbeiders, Sml. s. 211).