ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
14.

På denne baggrund har Audiencia Provincial de Alicante (regional domstol i Alicante) besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Når artikel 9, stk. 1, litra b), i [forordning nr. 207/2009] opstiller et krav om, at der skal foreligge en risiko for forveksling, for at indehaveren af et E[U]-varemærke kan forbyde tredjemand, der ikke har hans samtykke, at gøre erhvervsmæssig brug af et tegn i de tilfælde, der er fastsat i den nævnte bestemmelse, kan bestemmelsen da fortolkes således, at den gør det muligt at udelukke risiko for forveksling, såfremt det ældre E[U]-varemærke i flere år i to af Unionens medlemsstater har sameksisteret fredeligt, idet indehaveren har tålt det, med lignende nationale varemærker, således at den manglende risiko for forveksling i de to stater overføres til andre medlemsstater eller til hele Unionen under hensyn til den enhedsbehandling, som E[U]-varemærket indebærer? 2) I det tilfælde, der er fastsat i den ovennævnte bestemmelse, kan der da tages hensyn til geografiske, demografiske, økonomiske eller andre omstændigheder i de stater, hvor sameksistensen har foreligget, for at foretage vurderingen af risikoen for forveksling, således at den manglende risiko for forveksling kan overføres til en tredje stat eller hele Unionen? 3) Skal artikel 9, stk. 1, litra c), i [forordning nr. 207/2009] i et tilfælde, hvor det ældre varemærke har sameksisteret med det omtvistede tegn i et nærmere bestemt antal år i to af Unionens medlemsstater uden indsigelse fra indehaveren af det ældre varemærke, fortolkes således, at den omstændighed, at indehaveren således har tålt brugen af det yngre tegn i disse to stater, kan overføres til resten af Unionens område med henblik på at afgøre, om tredjemands samtidige brug af et yngre tegn er lovlig, henset til den enhedsbehandling, som E[U]-varemærket indebærer?«
11.

Artikel 2d (»Retsvirkningen »uden virkning««) er affattet således: »1. Medlemsstaterne påser, at en klageinstans, der er uafhængig af den ordregivende myndighed, betragter en kontrakt som værende uden virkning, eller at en klageinstans beslutter, at den er uden virkning i hvert af følgende tilfælde: a) Hvis den ordregivende myndighed har tildelt en kontrakt uden forudgående offentliggørelse af en udbudsbekendtgørelse i Den Europæiske Unions Tidende, selv om dette ikke er tilladt i henhold til direktiv 2004/18/EF. b) Hvis bestemmelserne i dette direktivs artikel 1, stk. 5, artikel 2, stk. 3, eller artikel 2a, stk. 2, er overtrådt, og denne overtrædelse har frataget tilbudsgiver muligheden for at iværksætte retslige skridt forud for indgåelsen af kontrakten, såfremt en sådan overtrædelse er kombineret med en overtrædelse af direktiv 2004/18/EF, og denne overtrædelse har påvirket mulighederne for at få tildelt kontrakten for den tilbudsgiver, der klager. c) I tilfælde omhandlet i dette direktivs artikel 2b, litra c), andet afsnit, hvis medlemsstaten har anvendt muligheden for at undtage kontrakter baseret på en rammeaftale og et dynamisk indkøbssystem fra standstill-perioden. 2. Følgerne af, at en kontrakt anses for at være uden virkning, fastlægges i national ret. Det kan fastsættes i national ret, at alle allerede opfyldte kontraktlige forpligtelser annulleres med tilbagevirkende kraft, eller at annulleringens omfang begrænses til de forpligtelser, der endnu ikke er blevet opfyldt. I sidstnævnte tilfælde beslutter medlemsstaterne at anvende andre sanktioner, jf. artikel 2e, stk. 2. 3. Medlemsstaterne kan fastsætte, at den klageinstans, der er uafhængig af den ordregivende myndighed, kan undlade at betragte en kontrakt som værende uden virkning, selv om den er tildelt ulovligt af de i stk. 1 omhandlede årsager, hvis klageinstansen efter at have undersøgt alle relevante aspekter finder, at visse væsentlige hensyn til almenhedens interesser gør det nødvendigt at opretholde kontraktens virkninger. Medlemsstaterne skal i så fald fastsætte alternative sanktioner, jf. artikel 2e, stk. 2, der finder anvendelse i stedet. Økonomiske interesser i kontraktens effektive virkning kan kun anses som væsentlige hensyn, hvis det i ganske særlige tilfælde ville have uforholdsmæssige konsekvenser, at kontrakten bliver uden virkning. Økonomiske interesser i direkte tilknytning til den pågældende kontrakt kan imidlertid ikke udgøre væsentlige hensyn til almenhedens interesser. Økonomiske interesser i direkte tilknytning til kontrakten omfatter bl.a. omkostninger som følge af forsinkelser i forbindelse med kontraktens opfyldelse, omkostninger som følge af indledningen af en ny udbudsprocedure, omkostninger som følge af udskiftningen af den økonomiske aktør, der udfører kontrakten, samt omkostninger i forbindelse med de retlige forpligtelser, der følger af, at kontrakten er uden virkning. […]«
41.

Recidiv medfører en forhøjelse af maksimumsstraffen for den efterfølgende overtrædelse. Desuden kan tidligere betingede straffe kræves afsonet, ligesom muligheden for at drage fordel af visse former for foranstaltninger, såsom en simpel suspension af straffen, kan fjernes. Grunden til, at der ses med så strenge øjne på recidiv, er, at lovovertræderen med sin første dom i det mindste er blevet bekendt med, at den strafbare handling rent faktisk blev straffet, at dette kunne være ubehageligt for den pågældende, og at han, fordi det var første gang, muligvis har fået en mildere dom eller tilsyn, som gav ham en chance for at ændre kurs og fremover holde sig inden for lovens rammer. Ud fra denne synsvinkel repræsenterer recidiv en kriminel vedholdenhed, da det er den samme strafbare handling, der begås gentagne gange, hvilket begrunder en stærkere respons fra samfundets side.
27.

Ved kendelse af 22. marts 2016 forelagde Amtsgericht Kehl (byretten i Kehl, Tyskland) derfor følgende præjudicielle spørgsmål for Domstolen: »1) Skal EU-retten, navnlig artikel 2 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/126/EF af 20. december 2006 om kørekort (herefter »tredje kørekortdirektiv«) eller artikel 18, 21, 45, 49 og 56 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde (herefter »TEUF«) fortolkes således, at den er til hinder for en ordning i en medlemsstat, der ikke anerkender en førerret, der er erhvervet i en anden medlemsstat, navnlig for det tilfælde, at denne førerret erhvervedes i overensstemmelse med retningslinjerne i tredje kørekortdirektiv? 2) Skal EU-retten, navnlig tredje kørekortdirektivs artikel 2 eller artikel 18 TEUF, 21 TEUF, 45 TEUF, 49 TEUF og 56 TEUF, fortolkes således, at den er til hinder for en ordning i en medlemsstat, der ikke anerkender et legitimationspapir, der blev udstedt til en indehaver af en førerret, der blev erhvervet i en anden medlemsstat i overensstemmelse med retningslinjerne i tredje kørekortdirektiv [..] også for det tilfælde, at denne medlemsstat har begrænset gyldigheden af dette legitimationspapir tidsmæssigt og til statens eget område, og såfremt dette legitimationspapir endvidere ikke følger retningslinjerne for kørekortmodellen i tredje kørekortdirektiv? 3) Såfremt det første spørgsmål besvares benægtende: Skal EU-retten, navnlig tredje kørekortdirektivs artikel 2 eller artikel 18 TEUF, 21 TEUF, 45 TEUF, 49 TEUF og 56 TEUF fortolkes således, at den er til hinder for en ordning i en medlemsstat, hvorefter det at føre motorkøretøj kan straffes som en lovovertrædelse (»Vergehen«), fordi føreren af køretøjet ikke havde ret til at føre dette, uanset at den pågældende fører har erhvervet en førerret i overensstemmelse med retningslinjerne i tredje kørekortdirektiv i en anden medlemsstat, men imidlertid ikke kan godtgøre dette ved hjælp af et legitimationspapir, der svarer til kørekortmodellen i tredje kørekortdirektiv? 4) Såfremt det andet spørgsmål besvares benægtende: Skal EU-retten, navnlig tredje kørekortdirektivs artikel 2 eller artikel 18 TEUF, 21 TEUF, 45 TEUF, 49 TEUF og 56 TEUF, fortolkes således, at den er til hinder for en ordning i en medlemsstat – hvor en ansøger om et kørekort normalt får udstedt et endeligt kørekort umiddelbart efter at have bestået køreprøven – hvorefter det at føre motorkøretøj kan straffes som en mindre forseelse, hvis føreren har tilladelse til at føre motorkøretøj i en anden medlemsstat i overensstemmelse med retningslinjerne i tredje kørekortdirektiv uden at være i besiddelse af et endeligt kørekort som bevis for tilladelsen til at køre bil, fordi føreren endnu ikke har fået udstedt et sådant kørekort, men hvor føreren af motorkøretøjet som følge af de særlige omstændigheder ved proceduren for udstedelse af et endeligt kørekort i den pågældende medlemsstat, som føreren af motorkøretøjet ikke har nogen kontrol over, er i besiddelse af et officielt legitimationspapir, der beviser, at de nødvendige krav for at erhverve tilladelsen til at føre motorkøretøj er opfyldt?«
Stk. 1 i artikel 63 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/24/EU af 26. februar 2014 om offentlige udbud og om ophævelse af direktiv 2004/18 ( 3 ) (»Udnyttelse af andre enheders kapacitet«) har følgende ordlyd:

»Med hensyn til kriterierne vedrørende økonomisk og finansiel formåen i henhold til artikel 58, stk. 3, og kriterierne vedrørende teknisk og faglig formåen i henhold til artikel 58, stk. 4, kan økonomiske aktører i givet fald og i forbindelse med en bestemt kontrakt basere sig på andre enheders kapacitet, uanset den retlige karakter af forbindelserne med dem. Med hensyn til kriterier vedrørende de uddannelsesmæssige og faglige kvalifikationer, jf. bilag XII, del II, litra f), eller vedrørende den relevante faglige erfaring, kan økonomiske aktører dog kun basere sig på andre enheders kapacitet, når sidstnævnte skal udføre de bygge- og anlægsarbejder eller tjenesteydelser, for hvilke disse kapaciteter kræves. Hvis en økonomisk aktør ønsker at basere sig på andre enheders kapaciteter, skal den godtgøre over for den ordregivende myndighed, at den råder over de nødvendige ressourcer, f.eks. ved at fremlægge et tilsagn fra disse enheder i denne forbindelse.

Den ordregivende myndighed kontrollerer i henhold til artikel 59, 60 og 61, om de enheder, hvis kapacitet den økonomiske aktør agter at basere sig på, opfylder de relevante udvælgelseskriterier, og om der foreligger udelukkelsesgrunde, jf. artikel 57. Den ordregivende myndighed skal kræve, at den økonomiske aktør erstatter en enhed, der ikke opfylder et relevant udvælgelseskriterium, eller med hensyn til hvilken der foreligger udelukkelsesgrunde. Den ordregivende myndighed kan kræve, eller kan blive underlagt et krav fra medlemsstaten om at kræve, at den økonomiske aktør udskifter en enhed, med hensyn til hvilken der foreligger ikke-obligatoriske udelukkelsesgrunde.

[…]«
Artikel 3 i direktiv 2010/64 (»Ret til oversættelse af væsentlige dokumenter«) bestemmer:

»1. Medlemsstaterne sikrer, at en mistænkt eller tiltalt, som ikke forstår eller taler det sprog, der anvendes i straffesagen, inden for en rimelig tid får en skriftlig oversættelse af alle dokumenter, der er væsentlige for at sikre, at vedkommende er i stand til at udøve retten til et forsvar, og for at garantere en retfærdig rettergang.

2. Væsentlige dokumenter omfatter enhver afgørelse om frihedsberøvelse, ethvert anklageskrift og enhver dom.

3. De kompetente myndigheder beslutter i alle konkrete tilfælde, om noget andet dokument er væsentligt. Den mistænkte eller tiltalte eller dennes advokat kan indgive en begrundet anmodning herom.

4. Der stilles ikke krav om, at passager i væsentlige dokumenter, som ikke er relevante for, at den mistænkte eller tiltalte kan få kendskab til sagen mod vedkommende, bliver oversat.

5. Medlemsstaterne sikrer, at den mistænkte eller tiltalte i overensstemmelse med procedurerne i den nationale lovgivning har ret til at gøre indsigelse mod en afgørelse om ikke at oversætte dokumenter eller passager heraf og, hvis der er stillet en oversættelse til rådighed, har mulighed for at klage over, at oversættelsens kvalitet ikke er tilstrækkelig god til at sikre en retfærdig rettergang.

[…]

9. Den oversættelsesbistand, der ydes i henhold til denne artikel, skal være af en tilstrækkelig god kvalitet til at sikre en retfærdig rettergang, navnlig ved at sikre, at den mistænkte eller tiltalte har kendskab til sagen mod den pågældende og er i stand til at udøve retten til et forsvar.«
82.

Menneskerettighedsdomstolen fastslog dernæst, at »[…] until a State has »authorised« entry to the country, any entry is »unauthorised« and the detention of a person who wishes to effect entry and who needs but does not yet have authorisation to do so can be, without any distortion of language, to »prevent his effecting an unauthorised entry«. [The Grand Chamber] does not accept that as soon as an asylum seeker has surrendered himself to the immigration authorities, he is seeking to effect an »authorised« entry, with the result that detention cannot be justified under the first limb of Article 5(1)(f). To interpret the first limb of Article 5(1)(f) as permitting detention only of a person who is shown to be trying to evade entry restrictions would be to place too narrow a construction on the terms of the provision and on the power of the State to exercise its undeniable right of control referred to above« ( 72 ). Menneskerettighedsdomstolen gav udtryk for den opfattelse, at en sådan fortolkning ville være i strid med konklusion nr. 44 (XXXVII) fra Eksekutivkomitéen for Programmet under FN’s Flygtningehøjkommissær om frihedsberøvelse af flygtninge og asylansøgere, retningslinjerne fra FN’s Flygtningehøjkommissær og Europarådets Ministerkomités henstilling REC(2003)5 ( 73 ). Disse tekster accepterer, at asylansøgere kan frihedsberøves under særlige omstændigheder med henblik på udførelsen af identitetskontrol eller med henblik på at fastlægge de elementer, som ansøgningen om international beskyttelse er baseret på.
68.

I dommen i sagen Kommissionen mod EDF opstod der tvivl om, i hvilken egenskab den berørte medlemsstat handlede. Det var uklart, hvorvidt medlemsstaten handlede som erhvervsdrivende (i egenskab af en aktionær i en offentlig virksomhed) eller som en offentlig myndighed. Det skyldtes den vedtagne foranstaltnings form. Selv om medlemsstaten hævdede, at den havde handlet som aktionær, anvendte den statsmidler til at indrømme den pågældende virksomhed skattefritagelse. Det var i den formentlig enestående sammenhæng, at Domstolen konstaterede, at hvis medlemsstaten har påberåbt sig kriteriet om den private erhvervsdrivende, tilkommer det den i tvivlstilfælde utvetydigt og på grundlag af objektive elementer, som kan efterprøves, at føre bevis for, at beslutningen om at gennemføre foranstaltningen blev truffet i dens egenskab af privat erhvervsdrivende frem for offentlig myndighed ( 20 ). Efter at have gjort sig visse overvejelser angående de beviser, som der kan være behov for at fremlægge i den henseende, fastslog Domstolen, at det derefter tilkommer Kommissionen at foretage en samlet vurdering, som – ud over de af denne medlemsstat fremlagte beviser – skal tage hensyn til alle andre relevante beviser i sagen, som gør det muligt for den at afgøre, om beslutningen om at gennemføre den omhandlede foranstaltning er blevet truffet af nævnte medlemsstat i dens egenskab af aktionær eller dens egenskab af offentlig myndighed. Domstolen anerkendte, at foranstaltningens formål med henblik på denne (foreløbige) vurdering kunne udgøre en relevant omstændighed ( 21 ).
72.

Sammenfattende forudsætter kravet om, at et aftalevilkår skal være affattet klart og forståeligt, ikke blot, at forbrugeren forstår vilkåret om tilbagebetaling af lånet i den samme valuta både rent formelt og i sproglig henseende, men ligeledes med hensyn til dets konkrete rækkevidde, således at en almindeligt oplyst, rimeligt opmærksom og velunderrettet gennemsnitsforbruger ikke blot er i stand til at forstå muligheden for en opskrivning eller nedskrivning af den udenlandske valuta, som lånet er optaget i, men også til at vurdere de potentielt alvorlige økonomiske følger, som et sådant kontraktvilkår kan have for dennes økonomiske forpligtelser. Dette krav kan imidlertid ikke gå så vidt som til at pålægge den erhvervsdrivende, at denne forudser og oplyser forbrugeren om en efterfølgende udvikling, der ikke kunne forudses, som f.eks. den udvikling i vekselkurserne, der indtraf for de i hovedsagen omhandlede valutaer, og at den erhvervsdrivende påtager sig følgerne heraf.
53.

På baggrund af det ovenstående foreslår jeg derfor, at anmodningen om præjudiciel afgørelse indgivet af Rechtbank van eerste aanleg Antwerpen (retten i første instans i Antwerpen, Belgien) besvares som følger: »1) Direktiv 90/435/EØF er ikke til hinder for en national bestemmelse som artikel 198, nr. 10, i WIB92, hvorefter renter op til et beløb, der svarer til det fritagne udbytte, som et selskab har oppebåret af andele, som selskabet på tidspunktet for andelenes afhændelse ikke har ejet i et sammenhængende tidsrum på mindst et år, ikke anses for erhvervsmæssige omkostninger. Subsidiært for det tilfælde, at Domstolen ikke finder, at artikel 198, nr. 10, i WIB92 er omfattet af direktivets artikel 3, stk. 2, andet led: 2) Artikel 4, stk. 2, i direktiv 90/435/EØF er til hinder for en national bestemmelse som artikel 198, nr. 10, i WIB92, hvis anvendelse indebærer, at renteudgifter op til et beløb svarende til fritagne udbytteindtægter fra kapitalandele generelt ikke kan fradrages i overskud, uden at der tages hensyn til, om der er en årsagssammenhæng mellem renterne og disse kapitalandele. En sådan bestemmelse udgør heller ikke en national bestemmelse, som er nødvendig for at hindre svig og misbrug, hvis anvendelse direktiv 90/435/EØF i henhold til direktivets artikel 1, stk. 2, ikke er til hinder for.«
39.

Bundeskartellanwalt har bemærket, at når man afstår fra en ex ante-kontrol i tilfælde som det foreliggende, kan konkurrencemyndighederne ikke gribe lige så hurtigt ind over for en eventuel forringelse af konkurrencen på et i forvejen stærkt koncentreret marked. Dette er imidlertid en nødvendig konsekvens af det system til håndhævelse af kartelretten, som blev indført med forordning nr. 1/2003. EU-lovgiver har for perioden efter den 1. maj 2004 helt bevidst undladt at stille krav om en obligatorisk forudgående anmeldelse af aftaler mellem virksomheder for på den ene side at lægge et større ansvar over på virksomhederne og på den anden side frigøre ressourcer hos konkurrencemyndighederne, hvilket i sidste ende udvider deres råderum til at prioritere i forbindelse med håndhævelsen af kartelretten. Såfremt man nu gennem en bred fortolkning af fusionsbegrebet ville lægge flere sager ind under anvendelsesområdet for den europæiske fusionskontrol, ville dette være ensbetydende med en tilsidesættelse af den nye systematik til håndhævelse af EU’s konkurrenceregler, som fra den 1. maj 2004 blev indført med EF-fusionskontrolforordningen og forordning nr. 1/2003. Der er intet, som hindrer konkurrencemyndighederne i ved deres prioritering af håndhævelsen af kartelretten (artikel 101 TEUF og 102 TEUF) at være særligt opmærksomme på begivenhederne på stærkt koncentrerede markeder som det foreliggende.
5.

Følgende fremgår af 1.-3., 10. og 20. betragtning til direktiv 2009/103: »(1) Rådets direktiv 72/166/EØF af 24. april 1972 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer og kontrollen med forsikringspligtens overholdelse[ ( 6 )], Rådets andet direktiv 84/5/EØF af 30. december 1983 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer[ ( 7 )], Rådets tredje direktiv 90/232/EØF af 14. maj 1990 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer[ ( 8 )] Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/26/EF af 16. maj 2000 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer (Fjerde motorkøretøjsforsikringsdirektiv)[ ( 9 )] er blevet ændret væsentligt flere gange […]. De fire direktiver samt Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/14/EF af 11. maj 2005 om ændring af Rådets direktiv 72/166/EØF, 84/5/EØF, 88/357/EØF og 90/232/EØF og […] direktiv 2000/26/EF[ ( 10 )] bør af klarheds- og rationaliseringshensyn kodificeres. (2) Ansvarsforsikring for motorkøretøjer […] er af særlig betydning for Europas borgere, uanset om de er forsikringstagere eller ofre for en ulykke. Den har ligeledes væsentlig betydning for forsikringsselskaberne, da den udgør den største del af skadesforsikringsmarkedet i Fællesskabet. Motorkøretøjsforsikring har også indflydelse på fri bevægelighed for personer og køretøjer. Det bør derfor være en væsentlig prioritet for Fællesskabet på området for finansielle tjenesteydelser at styrke og konsolidere det indre marked for motorkøretøjsforsikring. (3) Medlemsstaterne bør træffe alle formålstjenlige foranstaltninger for at sikre, at erstatningsansvaret for motorkøretøjer, der er hjemmehørende i det pågældende land, er dækket af en forsikring. Der træffes inden for rammerne af disse foranstaltninger bestemmelse om, hvilke skader der dækkes, samt om forsikringens nærmere vilkår. […] (10) Medlemsstaterne bør kunne fravige det almindelige krav om, at der skal tegnes lovpligtig forsikring for køretøjer tilhørende bestemte offentlige eller private fysiske og juridiske personer. I tilfælde af ulykker forårsaget af disse køretøjer bør den medlemsstat, der således fraviger kravene, udpege en myndighed eller et organ til at betale erstatning til ofre for ulykker, som er indtruffet i en anden medlemsstat. Det bør sikres, at der ikke kun betales behørig erstatning til ofre for ulykker forårsaget af disse køretøjer i udlandet, men også til ofre for ulykker, som er indtruffet i den medlemsstat, hvor køretøjet er hjemmehørende, uanset om de skadelidte har bopæl på denne stats område eller ej. Medlemsstaterne bør endvidere sikre, at listen over personer, som er fritaget fra lovpligtig forsikring, og de myndigheder eller organer, der er ansvarlige for betaling af erstatning til ofre for ulykker, der er forårsaget af disse køretøjer, meddeles Kommissionen og offentliggøres af denne. […] (20) Der skal sikres personer, der lider skade ved uheld forvoldt af motorkøretøjer, ensartet behandling, uanset hvor i Fællesskabet uheldet finder sted.«