ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Jeg er indforstået med, at en eventuel underforstået begrænsning i mangel af en udtrykkeligt fastsat begrænsning med hensyn til de nationale myndigheders anvendelse af sådanne oplysninger kun bør omfatte, hvad der er absolut nødvendigt. Jeg finder det imidlertid uforeneligt med de principper, som ligger til grund for forordning nr. 17, og for artikel 15, stk. 5, i særdeleshed, at tillade de nationale myndigheder at anvende oplysninger, der frivilligt er meddelt Kommissionen, som grundlag for en national procedure, der kan føre til at pålægge en sanktion. Sådanne oplysninger kan naturligvis gøre de nationale myndigheder opmærksomme på mulige overtrædelser af de nationale regler. Hvis dette sker, kan de nationale myndigheder efter min opfattelse, som AEBP tilsyneladende tilslutter sig, undersøge sagen nærmere og endda, når tiden er inde, pålægge de pågældende virksomheder sanktioner. Det ville i praksis være umuligt at håndhæve et krav om, at myndighederne, når de har modtaget de pågældende oplysninger fra Kommissionen, helt skal se bort fra disse oplysninger, når de tager stilling til, om de skal anvende den nationale lovgivning. At tillade de nationale myndigheder at anvende de pågældende oplysninger på denne måde vil ikke virke mere afskrækkende på virksomhedernes lyst til at henvende sig til Kommissionen end dommen af 17. oktober 1989 (sag 85/87, Dow Benelux mod Kommissionen, Sml. s. 3137), hvori Domstolen i præmis 19 udtalte følgende:

»Det følger imidlertid ikke heraf, at Kommissionen ikke kan iværksætte en undersøgelse med henblik på at supplere eller efterprøve rigtigheden af oplysninger, som den ved en tilfældighed har fået kendskab til i forbindelse med en tidligere kontrolundersøgelse, når det af de pågældende oplysninger må antages at fremgå, at der består forhold, som strider mod traktatens konkurrenceregler.«

De nationale myndigheder skal imidlertid gennemføre deres egne undersøgelser og selv tilvejebringe bevismateriale. De har ikke ret til blot at henholde sig til de oplysninger, Kommissionen har fremsendt til dem, og bruge disse oplysninger som bevismateriale i en national sag, der kan føre til, at de pågældende virksomheder pålægges sanktioner.
15.

Den 18. marts 1991 indleverede Borelli følgende »stævning«: »Stævning indgivet i medfør af traktatens artikel 173 ... og subsidiært en erstatningssag vedrørende ansvar uden for kontrakt i medfør af traktatens artikel 178 og 215 ... mod — Kommissionen ... — den italienske region Liguria med påstand om, at Kommissionen for De Europæiske Fællesskabers beslutning nr. 69915 af 21.12.90, som det sagsøgende selskab modtog den 10.1.91 ... i hvilken det konstateres, at støtten fra EUGFL, Udviklingssektionen, for regnskabsåret 1990, jf. forordning (EØF) nr. 355/77, som ansøgt ved projekt nr. 90.41. IT.153.0, ikke kan ydes, idet anbefalingen fra den medlemsstat, på hvis område projektet skal gennemføres, er blevet trukket tilbage, er en nullitet; samt annullation af samtlige akter i sagen, som har dannet grundlag for denne beslutning, og følgelig anerkende det sagsøgende selskabs ret til den ovenfor nævnte støtte samt subsidiært at dømme Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber til at betale erstatning for kontraktmæssigt ansvar ( 18 ), med forbehold om annullationssøgsmål mod den italienske region Liguria og/eller om, på samme grundlag at dømme regionen Liguria til at betale erstatning, og under alle omstændigheder dømme de nævnte institutioner til at betale sagens omkostninger.«
1.

I denne traktatbrudssag har Kommissionen nedlagt påstand om, at det fastslås, at Den Italienske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til EØF-traktatens artikel 189, stk. 3, idet den har undladt at give Kommissionen meddelelse om de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at opfylde Den Italienske Republiks forpligtelser, dels efter Rådets direktiv 89/360/EØF af 30. maj 1989 ( 1 ) dels efter Kommissionens direktiv 89/321/EØF af 27. april 1989 ( 2 ), eller idet den ikke inden for den fastsatte frist har truffet de fornødne foranstaltninger til at efterkomme disse direktiver.
12.

Som vi allerede har set, har artikel 7, stk. 1, litra b), til formål at fjerne de afgiftsmæssige hindringer for omgruppering og rekonstruktion af selskaber. I konsekvens heraf har Kommissionen foreslået, at bestemmelsen fortolkes således, at den omfatter enhver overførsel af erhvervsmæssige aktiviteter, som foretages for at fremme omgruppering og udvikling af de involverede foretagender. Det fremgår af selve ordlyden af artikel 7, stk. 1, litra b), at i tilfælde hvor et kapitalselskabs »samlede selskabsformue« overføres til et andet selskab, er overførslen automatisk omfattet af den nedsatte afgiftssats i henhold til bestemmelsen. Når kun en del af selskabsformuen overføres, stilles der endnu et krav. Det er ikke tilstrækkeligt, at et eller flere erhvervsaktiver overføres, de skal også udgøre en del af selskabernes virksomhed (»branche de leur activité«, »Zweig ihrer Tätigkeit«). Hovedbetingelsen synes således at være, at aktiverne skal overføres som en driftsenhed. Som det fremgår af Domstolens dom i sagen Muwi Bouwgroep, jf. ovenfor i punkt 8, skal de overførte erhvervsaktiver udgøre en helhed, som i et vist omfang er i stand til at fungere selvstændigt, dvs. at de skal udgøre mere end blot en samling af individuelle aktiver. Det kan måske også forventes, at overførslen af aktiverne, alt efter omstændighederne, ledsages af en overførsel af nogle af den overførende virksomheds forpligtelser, visse immaterielle aktiver, som f.eks. ophavsrettigheder, der er nødvendige for at udnytte aktiverne, kundefortegnelser og endog en del af personalet i den overførte virksomhedsdel, selv om intet enkeltelement nødvendigvis er afgørende. Som nævnt i det foregående, forekommer det dog ikke at være nødvendigt, at den overførte virksomhedsdel skal udgøre en helt adskilt erhvervsmæssig virksomhed. Det nævnte formål med artikel 7, stk. 1, litra b), må antages at have en rækkevidde, der omfatter opsplitning og omgruppering af eksisterende foretagender på grundlag af f.eks. særskilte geografiske områder. Det ses heller ikke, at den omstændighed, at den overførte virksomhedsdel benytter nærmere bestemte centrale serviceydelser i fællesskab med andre virksomheds-dele, nødvendigvis skulle forhindre den i at udgøre »en del af en virksomhed« i artikel 7, stk. 1, litra b)'s forstand. Efter min opfattelse vil en sådan fortolkning klart være for snæver, da kun få afdelinger af større foretagender vil være fuldstændig uafhængige. Hvis blot de serviceydelser, der er nødvendige for den fortsatte drift af de overførte aktiver, kan ydes af det nye selskab, kan en vis afhængighed af centrale serviceydelser ikke være til hinder for, at aktiverne udgør »en del af en virksomhed«.
9.

Afgiftsmyndighedernes standpunkt, som er, at overskudsoverførslen har været afgiftspligtig som en kapitaltilførsel fra deltagerne i kommanditselskabet, vil kun kunne forsvares, hvis forholdet opfattes således, at anparterne — med henblik på kapitaltilførselsafgiften — indgår i deltagernes private formue. Det fremgår imidlertid af sagens akter og af sagsøgerens svar på spørgsmål under retsmødet, at anparterne tværtimod behandles som aktiver i kommanditselskabet. De figurerer i kommanditselskabets regnskaber, og anpartsselskabets overskud anses for at være opstået for kommanditselskabet som helhed. Det forekommer mig, at det vil føre til uholdbare resultater at antage, at anparterne hører til kommanditselskabets formue med henblik på selskabs- eller indkomstbeskatningen, men at de hører til den private formue for deltagerne i kommanditselskabet med henblik på kapitaltilførselsafgiften. Det ville i så fald ikke være muligt at udbetale overskud fra anpartsselskabet, uden at der skulle betales kapitaltilførselsafgift. Dette ville være i strid med selve kapitaltilførselsafgiftens karakter, idet afgiften netop ikke skal svares af et optjent eller udbetalt udbytte, men af en tilførsel af kapital. Hvis afgiftsmyndighedens opfattelse lægges til grund, vil det også indebære en fejlagtig opfattelse af den selskabsstruktur, der er oprettet ved »Organschaft«-aftalen, idet denne struktur kan sammenlignes med forholdet mellem et moderselskab og et datterselskab. Hvis ægtefællerne Weber havde oprettet et nyt anpartsselskab, der skulle være moderselskab for det aftalte »Organschaft«, og havde overført deres anparter i det første anpartsselskab til moderselskabet mod til gengæld at få anparter i dette, ville enhver efterfølgende overførsel af overskud i henhold til »Organschaft«-aftalen simpelt hen have været en udbyttebetaling fra et datterselskab til indehaveren af kapitalandelene i dette. På tilsvarende måde har ægtefællerne Weber i det foreliggende tilfælde indskudt deres rettigheder i henhold til anparterne, således at de nu indgår i kommanditselskabets selskabsformue, og således at kommanditselskabet virker som mellemled for udbetaling af overskud, med fradrag af overskudsbeløb, som kommanditselskabet ikke udbetaler. Enhver retsopfattelse, hvorefter overskudsoverførslen fra anpartsselskabet ved hvert regnskabsårs udløb behandles som en investering af kapital foretaget af deltagerne i kommanditselskabet, ville føre til det åbenbart urimelige resultat, at der skulle svares kapitaltilførselsafgift af hele anpartsselskabets overskud, og endog af det overskud, som af det aftalte »Organschaft« i sidste instans blev udbetalt til deltagerne i kommanditselskabet.
I denne sag anmodes Domstolen om at konkretisere de bestemmelser, der anvendes ved fastsættelsen af værdien af forædlingsprodukterne og de midlertidigt udførte varer inden for proceduren for passiv forædling.

Denne procedure, der er omhandlet i artikel 1, stk. 2, i Rådets forordning (EØF) nr. 2473/86 af 24. juli 1986 om proceduren for passiv forædling og om fremgangsmåden med standardombytning ( 1 ), gør det muligt midlertidigt at udføre varer fra Fællesskabet over dettes toldgrænser med henblik på at lade dem undergå forædlingsprocesser, bearbejdning eller reparation og derefter lade disse produkter (»forædlingsprodukterne«) overgå til fri omsætning på Fællesskabets toldområde under fuldstændig eller delvis fritagelse for importafgifter.

Som bekendt har reglerne til formål at undgå, at varer, der udføres fra Fællesskabet med henblik på forædling, bliver toldpligtige. Med henblik herpå hedder det særlig i artikel 13, stk. 1, i ovennævnte forordning:

»Den i artikel 1, stk. 2, omhandlede fuldstændige eller delvise fritagelse for importafgifter består i, at beløbet for de importafgifter, der påhviler forædlingsprodukter, som overgår til fri omsætning, fradrages beløbet for de importafgifter, der ville gælde for de midlertidigt udførte varer, hvis disse varer var blevet indført til Fællesskabets toldområde, fra det land, hvor de har været genstand for forædlingsprocessen eller den sidste forædlingsproces.«

I praksis beregnes den importafgift, der skal betales af forædlingsprodukterne, ved, at man fra det teoretiske beløb for de afgifter, der skulle være betalt ved indførslen til Fællesskabet af disse produkter, trækker det fiktive beløb for de afgifter, der skulle være betalt af de midlertidigt udførte varer.
2.

Kommissionen er af den opfattelse, at Den Italienske Republik har tilsidesat sin forpligtelse til at overholde direktivet og har derfor efter EØF-traktatens artikel 169 anlagt sag med påstand om, at det fastslås: — at Den Italienske Republik ikke har overholdt sine forpligtelser i henhold til artikel 7, stk. 4, i Rådets ottende direktiv 79/1072/EØF af 6. december 1979, som omhandler foranstaltninger til tilbagebetaling af merværdiafgift til afgiftspligtige personer, der ikke er etableret i indlandet, idet den — uden at gribe ind med henblik på lige fra begyndelsen at ophæve skadevirkningerne for fællesskabsretten — har tilladt, at Ministero delle Finanze konsekvent undlader at overholde fristerne for tilbagebetaling af merværdiafgift til afgiftspligtige personer, der ikke er etableret i indlandet — og at Den Italienske Republik tilpligtes at betale sagens omkostninger. Den Italienske Republik har ikke bestridt, at den har undladt at sikre overholdelse af direktivet, således som Kommissionen har påstået det.
Der er flere grunde til, at dette anbringende må forkastes. Det fremgår allerede af de generelle bemærkninger til kapitel 30 i de forklarende bemærkninger til den fælles toldtarif, at

»beskrivelsen af et produkt som et lægemiddel i fællesskabernes lovgivning ... eller i den nationale lovgivning eller i nogen farmakopé [ikke] er bestemmende for tariferingen i dette kapitel«.

Kommissionen har i øvrigt ret i, at det lægemiddelbegreb, der er fastlagt i Rådets direktiv 65/65/EØF om tilnærmelse af lovgivning om medicinske specialiteter ( 4 ), adskiller sig fra lægemiddelbegrebet i toldtariffen, idet direktivet for at beskytte den offentlige sundhed lader et relativt bredt udvalg af produkter være omfattet af den kontrolordning, som er fastsat i lægemiddellovgivningen. Således omfatter dette direktiv også produkter, der ifølge deres betegnelse fremstår som lægemidler, mens et produkts betegnelse, som ovenfor anført, ikke er en egenskab, der i sig selv kan tillægges afgørende betydning ved toldtariferingen. Som Domstolen har fastslået i dom af 30. november 1983 i Van Bennekom-sagen ( 5 ), tilsigter direktivet at beskytte forbrugerne mod produkter, der kan have skadelige eller giftige virkninger, og mod forskellige varer, der anvendes i stedet for egnede midler. Toldtariffens pos. 3004 omfatter derimod kun produkter, der rent faktisk er bestemt til terapeutisk eller profylaktisk brug.

At lade de hensyn, der begrunder godkendelse som lægemiddel i henhold til national lægemiddellovgivning, være afgørende, ville stride mod de retssikkerhedshensyn, der begrunder en toldtarifering på baggrund af produktets objektive egenskaber. Direktiv 65/65/EØF overlader et vist skøn til de nationale myndigheder med hensyn til, hvilke produkter der skal være omfattet af de nationale godkendelsesordninger, og det er muligt, at samme produkt anses for et lægemiddel i én medlemsstat, mens det modsatte er tilfældet i en anden. Dette kunne føre til uensartet tarifering af ens produkter, alt efter medlemsstaternes godkendelse eller manglende godkendelse af produkterne som lægemidler.
»1)

Artikel 2, stk. 5, i Rådets forordning (EØF) nr. 797/85 af 12. marts 1985 om forbedring af landbrugsstrukturernes effektivitet skal fortolkes således, at medlemsstaterne ikke ved fastlæggelsen af de kriterier, som andre end fysiske personer skal opfylde for at kunne anses for at have landbrug som hovederhverv, kan udelukke visse former for selskaber fra forordningen alene på grund af deres retlige form.
For det andet er det, når man én gang har fastslået, at sagen skal afgøres efter fællesskabsretten, efter min opfattelse klart, at Knüfer's og Buchmann's respektive rettigheder skal fastlægges i overensstemmelse med den lovgivning, der var gældende på det tidspunkt, hvor forpagtningsaftalen ophørte, og ejendommen blev tilbagegivet til ejeren. I dette tilfælde er spørgsmålet rent akademisk, fordi der ikke er nogen væsentlig forskel mellem de to bestemmelser, men hvis vi for diskussionens skyld antager, at der i den seneste regulering var fastsat et nyt kriterium for delingen af mælkekvoten, der var forskellig fra det, der var fastsat i den tidligere forordning, ville det være åbenbart forkert af den nationale ret at anvende den sidste forordning, blot fordi det var denne, der var gældende på det tidspunkt, hvor sagen blev taget under påkendelse. Ovennævnte dom i Westzucker-sagen, som Kommissionen har henvist til, er uden enhver betydning for denne sag, der intet har at gøre med anvendelsen af ændringslovgivning på fremtidige virkninger af situationer, som er opstået, mens den tidligere lov var gældende. Dersom forordning nr. 1546/88, der trådte i kraft den 4. juni 1988, fandt anvendelse på fordelingen af mælkekvoten mellem Kniifer og Buchmann som følge af tilbagegivelsen af gården til ejeren den 5. november 1986, ville der klart blive tale om en anvendelse med tilbagevirkende kraft, der imidlertid ikke på nogen måde kunne retfærdiggøres. De relevante principper er klart blevet fastlagt i præmis 9 og 10 i Domstolens dom af 12. november 1981 (forenede sager 212/80-217/80, Salumi, Smi. s. 2735, på s. 2751):

»Mens processuelle regler almindeligvis antages at finde anvendelse i samtlige tvister, der verserer på ikrafttrædelsestidspunktet, forholder det sig anderledes med materielretlige regler. Disse fortolkes normalt således, at de kun omfatter forhold, som ligger forud for ikrafttrædelsen, såfremt det af ordlyden, bestemmelsernes formål eller opbygning klart fremgår, at dette har været meningen.

Denne fortolkning er i overensstemmelse med retssikkerhedsprincippet og princippet om respekt for den berettigede forventning, der begge skal bidrage til at give Fællesskabets lovgivning den fornødne klarhed og forudberegnelighed. Domstolen har gentagne gange fremhævet disse princippers betydning, navnlig i domme af 25. januar 1979 (sag 98/78, Racke, Sml. s. 69, og sag 99/78, Decker, Sml. s. 101), i hvilke det fastslås, at retssikkerhedsprincippet i almindelighed forbyder, at en fællesskabsretsakt gives gyldighed fra et tidspunkt, der ligger før aktens offentliggørelse, og at undtagelser herfra kun kan tillades, når det tilstræbte formål fordrer det, og når de berørtes berettigede forventning respekteres behørigt.«
For det første må det fastslås, at der i ingen af de to tekstafsnit er tale om, at basisproduktet skal være »faktisk anvendt« til fremstilling af sorbitol. Man kan derfor på forhånd udelukke anvendelsen af artikel 3, stk. 2, første sætning, hvorefter kun de produkter anses for faktisk anvendte, der som sådan er blevet anvendt til fremstilling af den (udførte) vare. På samme vis kan man — både med henblik på de i artikel 3, stk. 1, litra c), under første tankestreg, nævnte formål og dem i note 7 i bilag C — udelukke en anvendelse af artikel 3, stk. 2, andet punktum, der omtales i Finanzgerichts overvejelser, og som lyder:

»Når et basisprodukt under en af denne vares fremstillingsfaser selv forarbejdes til et andet mere bearbejdet basisprodukt, der anvendes i en senere fase, anses kun dette for faktisk anvendt.«
Kommissionen støtter grundlæggende sine afvisningspåstande på det forhold, at sagsøgerne ved begge sager ønsker fastslået, at Kommissionen har pligt til ved udstedelse af en ny forordning at genindføre de normale importafgifter. Den gør således gældende, at sagsøgerne ønsker udstedelse af en almengyldig retsakt, der ikke berører dem umiddelbart og individuelt, og at hverken artikel 175, stk. 3, eller artikel 173, stk. 2, giver Domstolen mulighed for at prøve sådanne påstande.

Kommissionen henviser i øvrigt til, at annullationssøgsmålet må afvises, allerede fordi der verserer et passivitetssøgsmål, hvorunder sagsøgerne kan få prøvet deres påstand. Da de to sager reelt har samme genstand, og da betingelserne for at anlægge passivitetssøgsmålet var opfyldt først, har sagsøgerne ifølge Kommissionen ingen retlig interesse i at få prøvet deres påstand under et annullationssøgsmål.
23.

Som Domstolen har fastslået, tilkommer det alene de nationale retter at afgøre, om en arbejdstager befinder sig i en sådan situation. Jeg skal derfor ikke dvæle ved enkelthederne i den sag, der ligger til grund for nærværende anmodning om præjudiciel afgørelse, for ikke at foregribe den nationale rets afgørelse. Jeg vil dog kort redegøre for et argument, der — selv om det ikke har direkte at gøre med afgørelsen i hovedsagen — kan være af betydning for fortolkningen af artikel 71, stk. 1, litra a), nr. ii), i forordning nr. 1408/71, og som følge heraf for fastlæggelsen af grænsearbejderes rettigheder. Ovennævnte bestemmelse er som bekendt en undtagelse, der ikke berører det princip, hvorefter den kompetente medlemsstat er den seneste beskæftigelsesstat ( 12 ). Som jeg allerede har nævnt, skal denne undtagelse sikre, at arbejdsløshedsydelserne tilkendes grænsearbejderne på de bedst mulige betingelser for deres søgning efter beskæftigelse. For en sådan arbejdstagers vedkommende er det som regel i bopælsstaten, at betingelserne er de bedste. Dette princip bygger helt klart på den stiltiende formodning for, at den arbejdsløse arbejdstagers genindslusning på arbejdsmarkedet i det mindste er mulig i den pågældende medlemsstat. Man kan dog forestille sig konkrete tilfælde, hvori denne formodning ikke finder anvendelse. Jeg tænker her f.eks. på det — ganske vist sjældne — tilfælde, hvor en grænsearbejder i beskæftigelsesstaten har haft et arbejde, som der ikke længere er behov for i bopælsstaten på grund af dets art eller særegenhed (f.eks. en meget høj grad af specialisering), og som allerede har nået en alder, hvor det ikke længere er muligt for ham at blive omskolet, eller hvor man ikke længere kan forvente, at han lader sig omskole. I dette tilfælde synes anvendelsen af princippet om bopælsstaten i overensstemmelse med artikel 71, stk. 1, litra a), mig ligeledes vanskeligt foreneligt med den lovgrund, som er udviklet af Domstolen i Miethe-sagen, og det synes mere hensigtsmæssigt at anvende artikel 71, stk. 1, litra b). Som følge heraf kan også en sådan arbejdstager vælge mellem at stille sig til rådighed for arbejdsformidlingen i bopælsstaten eller søge at finde ny beskæftigelse i den medlemsstat, hvori han hidtil har været beskæftiget.
For bedre at forstå Kommissionens klagepunkter og den græske regerings argumenter vil jeg give en kort redegørelse for den omtvistede nationale ordning og forløbet af den administrative procedure.

Ved lov nr. 363/1976, ændret ved lov nr. 1676/1986, indførtes der en særlig forbrugsafgift for personbiler, der indføres til eller samles i Grækenland. Afgiftssatsen varierer alt efter bilens cylindervolumen. F.eks. er den 80% for biler med et cylindervolumen på 1000 cm3, 166% for biler, hvis cylindervolumen er 1600 cm3, og 400% for biler med et cylindervolumen på 2500 cm3 og derover.

Ved lov nr. 1858 af 31. maj 1989, som trådte i kraft med tilbagevirkende gyldighed fra den 1. marts s.a., nedsattes satserne for forbrugsafgifterne for biler, der er fremstillet efter »moderne teknologi« eller er »miljøvenlige«, og som opfylder betingelserne i den ministerielle bekendtgørelse nr. 12141/1989. I henhold til lovens artikel 1 blev satsen for biler med et cylindervolumen på 1000 cm3 fastsat til 55%, for biler med et cylindervolumen på 1600 cm3 til 120% og for biler, hvis cylindervolumen overstiger 2500 cm3, til 370%.

Ved anvendelsen af de nævnte satser sondredes der principielt ikke mellem indenlandsk fremstillede biler og indførte biler. Artikel 2, stk. 1, i lov nr. 1858/1989 bestemte imidlertid, at de nedsatte satser også skulle anvendes på a) indenlandsk fremstillede biler, der er produceret inden den 31. august 1990, b) indførte biler, der er toldbehandlet inden den 30. juni 1989, og for hvilke der inden den 28. februar 1989 er åbnet en uigenkaldelig remburs for hele eller en del af værdien, som er transporteret eller som selv har passeret oprindelseslandets grænser, og til hvilke importørerne har erhvervet en behørigt dokumenteret ejendomsret i udlandet, og som er indført uden valutaformaliteter [artikel 2, stk. 1, litra b)].