Hvad angår det første spørgsmål må det fastslås, at EØF-traktatens regler om arbejdskraftens frie bevægelighed og følgelig også bestemmelserne i forordning nr. 1612/68 ikke finder anvendelse på ansatte ved Bundespost, idet disse er en del af den offentlige administration; det forholder sig på samme måde, også selv om de ansatte arbejder i henhold til en privatretlig arbejdsaftale.

Arbejdskraftens frie bevægelighed er en af Fællesskabets grundpiller. Traktatens artikel 48, stk. 4, har ved at udelukke den offentlige administration taget hensyn til den omstændighed, at Fællesskabet ikke udgør en fælles statsorden men hviler på de enkelte medlemsstater.

Traktaten definerer ikke, hvad der skal forstås ved offentlig administration: artikel 48, stk. 4's mål nødvendiggør en fortolkning, som er baseret på national opfattelse af begrebet offentlig administration. Da denne bestemmelse er begrundet i nødvendigheden af at kunne forlade sig på den særlige loyalitet hos landets egne statsborgere ved ansættelsen af personale inden for den offentlige administration, må afgrænsningen af den personkreds, som artikel 48, stk. 4, gælder for, tage hensyn til de — forskellige — strukturer inden for medlemsstaternes offentlige administration. Dette er afgrænsningen af de mål, som artikel 48, stk. 4, forfølger; dennes opgave er specielt ikke at harmonisere de nationale administrative strukturer og følgelig heller ikke at gøre den undtagelse, som den fastsætter fra princippet om arbejdskraftens frie bevægelighed, ensartet. Denne opfattelse deles af Europa-Parlamentet, som den 17. januar 1972 i en beslutning om definitionen af begreberne offentlig administration og offentlig myndighed inden for medlemsstaterne og om konsekvenserne af denne definition for anvendelsen af EØF-traktatens artikler 48, stk. 4 og 55 (ABl. nr. C 10, s. 4), har fastslået, at »artikel 48, stk. 4, kan anvendes på enhver stilling som en medlemsstat betragter som henhørende under sin offentlige administration uafhængigt af indholdet af det arbejde, som udføres inden for denne stillings rammer«, idet det dog udtrykkeligt ønskes, at medlemsstaterne i videst muligt omfang begrænser anvendelsen af artikel 48, stk. 4, til de stillinger, som indebærer udøvelse af offentlig myndighed.

Hvad særlig angår forbundsrepublikken Tyskland henhører Bundesposts arbejde utvivlsomt under den offentlige administration: Bundespost er i henhold til artikel 87 i grundloven del af den egentlige forbundsadministration og udøver ifølge den almindeligt antagne opfattelse i Forbundsrepublikken offentlig myndighed. Beskæftigelse inden for Bundespost er ubestrideligt en ansættelse i den offentlige administration i den betydning, der er forudsat i EØF-traktatens artikel 48, stk. 4.

Artikel 48, stk. 4, indeholder intet kriterium for en sondring under hensyn til den ansattes retlige stilling; den omhandler den rolle, som arbejdsgiverens virksom hed spiller, og ikke arbejdstagerens retlige situation. Den omstændighed, at arbejdstageren er ansat i henhold til en privatretlig arbejdsaftale, hindrer ikke hans indtræden i den offentlige administration, som han tilhører på samme måde som en tjenestemand. Denne konstatering er specielt gyldig i forbundsrepublikken Tyskland, hvor den virksomhed, som går ind under udøvelse af offentlig myndighed, kan udøves ikke blot af tjenestemænd, som er omfattet af en offentligretlig vedtægt, men også af andre statsansatte eller af arbejdere.

Bundesarbeitsgerichts første spørgsmål bør derfor besvares med, at EØF-traktatens artikel 48, stk. 4, skal fortolkes således, at artikel 7, stk. 1 og 4, i forordning nr. 1612/68 heller ikke finder anvendelse på ansatte ved Deutsche Bundespost, som er beskæftiget inden for rammerne af en privatretlig arbejdsaftale.