ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
35

Henset til de ovenstående betragtninger skal det tredje og det fjerde spørgsmål besvares med, at artikel 6, stk. 1, i direktiv 2000/78 skal fortolkes således, at den er ikke til hinder for en beskatningsordning som den i hovedsagen omhandlede, der på visse betingelser giver personer under 30 år mulighed for at trække alle deres udgifter til en erhvervsuddannelse fra deres skattepligtige indkomst, mens denne fradragsret er begrænset for personer, der har nået denne alder, for så vidt som, for det første, denne ordning er objektivt og rimeligt begrundet i et legitimt beskæftigelses- og arbejdsmarkedspolitisk formål, og, for det andet, midlerne til at opfylde dette formål er hensigtsmæssige og nødvendige. Det påhviler den forelæggende ret at efterprøve, om dette er tilfældet i hovedsagen.
55

Som generaladvokaten i det væsentlige har anført i punkt 66 og 67 i forslaget til afgørelse, skal det for det andet bemærkes, at den nationale lovgiver, i henhold til den skønsmargen, som denne råder over, kunne antage, at der skulle skabes balance mellem formålet om beskyttelse af kreditorerne og behovet for at undgå, at der pålægges debitor denne urimelige gæld. Inden for rammerne af denne skønsmargen kunne lovgiver antage, at en regel såsom reglen ne ultra alterum tantum udgør et egnet middel til dette formål.
57

I denne henseende fremgår det af den retspraksis, der er nævnt i nærværende doms præmis 39, at det er når den vandrende arbejdstager fortsat forsørger barnet, at den studiestøtte, som en medlemsstat tildeler dette barn, for denne arbejdstager udgør en social fordel som omhandlet i artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 1612/68. Det skal desuden bemærkes, at artikel 10 i forordning nr. 1612/68, der blev ophævet ved direktiv 2004/38, fastsatte, at »ægtefælle[n]« til en arbejdstager, der er statsborger i en medlemsstat og er beskæftiget på en anden medlemsstats område uanset nationalitet, »og deres efterkommere i lige linje, der er under 21 år eller forsørges af [arbejdstageren]«, havde ret til at tage bopæl hos arbejdstageren. Ved direktiv 2004/38 fandt EU-lovgiver ligeledes, at »direkte efterkommere [af unionsborgeren] samt direkte efterkommere af ægtefællen eller [den anerkendte partner], som ikke er fyldt 21 år, eller som forsørges af unionsborgeren«, skal anses for at være »familiemedlemmer« som omhandlet i dette direktivs artikel 2, nr. 2), litra c).
28

Den forelæggende ret har anført, at det spørgsmål, der rejser sig i den foreliggende sag, er spørgsmålet om, hvorvidt en vare, som indeholder de samme aktive ingredienser som kosttilskud henhørende under kapitel 21 i KN, alligevel kan tariferes i kapitel 30 i KN på grund af den omstændighed, at varen anvendes til forebyggelse eller behandling af visse lidelser og markedsføres som et lægemiddel. Retten kommer i øvrigt også ind på konsekvenserne af vedtagelsen af direktiv 2001/83. Nærmere bestemt har den anført, at dette direktiv, som har til formål at fastlægge mekanismer med henblik på at sikre ensartede procedurer ved udstedelse af tilladelser til markedsføring af lægemidler, kan ændre Domstolens konklusion i dom af 12. marts 1998, Laboratoires Sarget (C-270/96, EU:C:1998:103), hvorefter udstedelse af en tilladelse til markedsføring som lægemiddel ikke nødvendigvis medfører, at varen skal tariferes i kapitel 30 i KN.
4

Følgende er anført i dette direktivs 17. betragtning: »Med henblik på at sikre yderligere retssikkerhed er det ønskeligt at få præciseret, hvilke former for handelspraksis der under alle omstændigheder anses for urimelige. Bilag I indeholder derfor en fuldstændig liste over alle disse former for praksis. Disse former for handelspraksis er de eneste, der kan anses for urimelige, uden først i hvert enkelt tilfælde at være blevet vurderet i forhold til bestemmelserne i artikel 5-9. Listen kan kun ændres ved en revision af direktivet.«
41

Hvad angår proportionalitetsprøvelsen af udelukkelsen i hovedsagen bemærkes, at visse interesserede erhvervsdrivende, der har kendskab til udelukkelsesgrunden i kontraktdokumenterne, og som er bevidste om, at de har begået en fejl i forbindelse med udøvelsen af deres erhverv, der kan kvalificeres som alvorlig, kunne være fristet til at afgive et tilbud i det håb, at de ikke vil blive udelukket på grundlag af en yderligere undersøgelse af deres situation under anvendelse af proportionalitetsprincippet i overensstemmelse med den i hovedsagen omhandlede nationale lovgivning, mens andre, der befinder sig i en sammenlignelig situation, vil afholde sig fra at afgive et sådant tilbud, idet de forlader sig på ordlyden af denne udelukkelsesklausul, der ikke omtaler en sådan proportionalitetsprøvelse.
28

På denne baggrund ønsker forvaltningsdomstolen oplyst, om betingelsen i artikel 2a i den ændrede lov af 22. juni 2000 ikke er for vidtgående. Den har anført, at en indirekte forskelsbehandling i princippet er forbudt, medmindre den er objektivt begrundet, dvs. er egnet til at sikre opfyldelsen af et lovligt mål og ikke går ud over, hvad der er nødvendigt for at nå dette mål. I denne henseende har den nævnte domstol anført, at den luxembourgske regering som begrundelse har henvist til nødvendigheden af at sikre sig, at der foreligger en tilknytning mellem grænsearbejderen og det luxembourgske samfund, der gør det muligt at formode, at den studerende, som er barn af en sådan arbejdstager, efter at have modtaget støtte fra staten til at finansiere sit studium vender tilbage til Luxembourg for at anvende den erhvervede viden til gavn for udviklingen af denne medlemsstats økonomi.
Artikel 36 i DPR nr. 633/72 har følgende ordlyd:

»(1) For så vidt angår afgiftspligtige personer, der udøver flere former for virksomhed, opkræves der en samlet og kumulativ afgift for alle former for virksomhed i forhold til den samlede omsætning, jf. dog bestemmelserne i de følgende stykker.

(2) Såfremt den afgiftspligtige person driver flere virksomheder eller samtidigt udøver flere erhverv eller professioner, opkræves afgiften separat for driften af virksomhederne og for udøvelsen af erhvervene eller professionerne i henhold til de respektive bestemmelser, som finder anvendelse, og på grundlag af den samlede omsætning.

(3) Afgiftspligtige personer, der driver flere virksomheder eller udøver flere aktiviteter inden for rammerne af den samme virksomhed eller flere erhverv eller professioner, kan vælge særskilt afgiftsopkrævning for visse af de udøvede aktiviteter, idet de meddeler skatteforvaltningen dette valg i deres angivelse for det foregående år eller i deres anmeldelse af virksomhedens påbegyndelse. I dette tilfælde indrømmes det i artikel 19 fastsatte fradrag, på betingelse af at aktiviteten er genstand for en særskilt bogføring, men er, uanset bestemmelserne i det foregående stykke, udelukket for så vidt angår afgiften for ikke-afskrivningsberettigede goder til blandet anvendelse. Valget har virkning, så længe det ikke er blevet tilbagekaldt, og under alle omstændigheder i en periode på mindst tre år. […] Bestemmelserne i det foregående stykke finder desuden anvendelse på afgiftspligtige personer […], som udøver de aktiviteter, der er fritaget for afgift i medfør af artikel 10, stk. 1.

(4) Afgiften opkræves i alle tilfælde særskilt i henhold til de respektive bestemmelser, som finder anvendelse, og på grundlag af den samlede omsætning for hver af disse, […]

(5) I alle de tilfælde, hvor afgiften opkræves særskilt for en bestemt aktivitet, gælder det, at hvis det i artikel 19 fastsatte fradrag nedsættes i henhold til artikel 19, stk. 3, eller gives som et fast fradrag, indrømmes dette fradrag for afgiften på goder og tjenesteydelser til blandet anvendelse, men kan ikke overstige den brøkdel, der kan henføres til udøvelsen af selve aktiviteten. Overgang eller overførsel af tjenesteydelser til den aktivitet, der er undergivet det nedsatte eller faste fradrag, udgør tjenesteydelser som omhandlet i artikel 3 og skal anses for at være blevet udført til deres almindelige værdi på den dato, hvor de blev leveret. […]«
35

For de integrerede producenter udgør leveringen af disse omsætningsaktiver under disse omstændigheder hovedydelsen i det integrerede samarbejde, for så vidt som landbrugerne gennem disse aktiver sættes i stand til at fortsætte deres landbrugsvirksomhed. For disse landbrugere udgør tildelingen af et lån til erhvervelse af disse aktiver således ikke et mål i sig selv, men alene et middel, der gør det muligt for dem at erhverve de omsætningsaktiver, som er nødvendige til deres landbrugsvirksomhed.
29

Det bemærkes desuden, således som generaladvokaten har anført i punkt 84 i forslaget til afgørelse, at det er denne løsning, som et stort flertal af medlemsstaterne valgte før dels gennemførelsen af Rådets direktiv 2008/8/EF af 12. februar 2008 om ændring af momsdirektivet med hensyn til leveringsstedet for tjenesteydelser (EUT 2008, L 44, s. 11), der siden den 1. januar 2010 for tjenesteydelser til en afgiftspligtig person har fastsat den generelle regel, i henhold til hvilken leveringsstedet er det sted, hvor modtageren er etableret, dels gennemførelsen af Rådets direktiv 2010/23/EU af 16. marts 2010 om ændring af momsdirektivet for så vidt angår en fakultativ og midlertidig anvendelse af ordningen for omvendt betalingspligt ved levering af bestemte tjenesteydelser, som kan være udsat for svig (EUT 2010, L 72, s. 1), hvorved der i momsdirektivet indsattes artikel 199a, hvorefter medlemsstaterne kan fastsætte, at den afgiftspligtige person er modtageren i overdragelse af kvoter til udledning af drivhusgasser som defineret i artikel 3 i direktiv 2003/87.
22

Ligesom Audiencia Provincial de Zaragoza (den regionale domstol i Zaragoza) ønsker Juzgado de Primera Instancia de Olot (retten i første instans i Olot) for det første oplyst, om det kongelige dekret nr. 1373/2003, henset til Domstolens praksis, er foreneligt med artikel 101 TEUF, sammenholdt med artikel 4, stk. 3, TEU. Den nævnte ret har bl.a. anført, at civilproceslovens artikel 245, stk. 2, ikke gør det muligt for de nationale domstole at fravige de grænser, der er fastsat af taksterne i det nævnte kongelige dekret. For det andet ønsker den nævnte ret oplyst, om det nævnte kongelige dekret er foreneligt med direktiv 2006/123, som bestemmer, at der kun kan fastsættes minimumspriser for tjenesteydelser, når det er nødvendigt, og at disse minimumspriser skal være begrundet i et tvingende alment hensyn og være begrundede. For det tredje er den nævnte ret af den opfattelse, at den omstændighed, at det er umuligt at anfægte de ved denne takst fastsatte beløber som følge af, at de er uforholdsmæssige eller for høje eller ikke er i overensstemmelse med det udførte arbejde, kan vise sig at være uforenelig med EMRK, dvs. med retten til en retfærdig rettergang.
56

Det fremgår således af de forklarende bemærkninger til HS vedrørende pos. 8543 i HS, at elektriske anordninger med selvstændig funktion skal anses for maskiner eller apparater som omhandlet i denne position. I de forklarende bemærkninger anføres det tillige, at de fleste maskiner og apparater under denne position er sammensat af elektriske artikler eller dele (elektronrør, transformatorer, kondensatorer, spoler, modstande osv.), der udelukkende virker ved elektricitet, og at positionen dog også omfatter elektriske maskiner og apparater, der indeholder mekanisk udstyr, forudsat at dette udstyr er af underordnet betydning i forhold til maskinens eller apparatets elektriske funktion. I dette punkt præciseres det endvidere, at bestemmelserne i de forklarende bemærkninger til pos. 8479 i HS vedrørende maskiner og apparater med selvstændig funktion gælder – med de fornødne tillempninger – for maskiner og apparater under pos. 8543 i HS.
14

Undis, der er et selskab, som er berørt af den i hovedsagen omhandlede tjenesteydelseskontrakt, anlagde et søgsmål for Tribunale amministrativo regionale per l’Abruzzo (den regionale forvaltningsdomstol for Abruzzo, Italien) til prøvelse af beslutningen om tildeling af denne tjenesteydelseskontrakt og med påstand om annullation af den ovenfor i denne doms præmis 12 nævnte beslutning om godkendelse af udkastet til den tværkommunale aftale. Undis påberåbte sig en tilsidesættelse af artikel 2 i decreto legislativo n. 163 – Codice dei contratti pubblici relativi a lavori, servizi e forniture in attuazione delle direttive 2004/17/CE e 2004/18/CE (lovdekret nr. 163 om indførelsen af regler for offentlige bygge- og anlægskontrakter, offentlige tjenesteydelseskontrakter og offentlige vareindkøbskontrakter i medfør af direktiv 2004/17/EF og 2004/18/EF) af 12. april 2006 (det almindelige tillæg til GURI nr. 100, af 2.5.2006), samt af artikel 43 TEUF, 49 TEUF og 86 TEUF, idet selskabet gjorde gældende, at de to betingelser for, at denne tjenesteydelseskontrakt kunne være genstand for en »in house«-tildeling, ikke var opfyldt.
53

Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det første spørgsmål besvares med, at artikel 3, litra f), og artikel 7 i direktiv 2008/48 skal fortolkes således, at et inkassobureau, som på vegne af en kreditgiver indgår en aftale om en ny afdragsordning for en ubetalt kredit, men som kun accessorisk optræder som kreditformidler, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve, skal anses for at være en »kreditformidler« som omhandlet i denne artikel 3, litra f), og ikke er underlagt forpligtelsen til at give forbrugeren oplysninger forud for aftaleindgåelsen i henhold til dette direktivs artikel 5 og 6.
5

Artikel 9 i direktiv 2000/60 med overskriften »Dækning af omkostninger ved forsyningspligtydelser« bestemmer: »1. Medlemsstaterne tager hensyn til princippet om, at alle omkostninger i forbindelse med forsyningspligtydelser, herunder miljømæssige og ressourcerelaterede omkostninger, skal dækkes, under hensyn til den økonomiske analyse, der foretages i henhold til bilag III, og navnlig i overensstemmelse med princippet om, at forureneren betaler. Medlemsstaterne sikrer inden 2010, at: — prissætningspolitikken giver brugerne passende tilskyndelse til en effektiv anvendelse af vandressourcerne og derved bidrager til opfyldelse af direktivets miljømål — de forskellige vandanvendelsessektorer, opdelt i mindst sektorerne husholdninger, industri og landbrug, yder et passende bidrag til dækning af omkostningerne i forbindelse med forsyningspligtydelser, baseret på den økonomiske analyse, der foretages i henhold til bilag III, og under hensyn til princippet om, at forureneren betale. Medlemsstaterne kan i den forbindelse tage hensyn til omkostningsdækningens sociale og økonomiske følger samt til de geografiske og klimatiske forhold i den eller de berørte regioner. 2. Medlemsstaterne anfører i vandområdeplanerne, hvilke skridt der er planlagt til gennemførelse af stk. 1, som vil bidrage til at nå dette direktivs miljømål, og hvilket bidrag de forskellige vandanvendelser yder til dækning af omkostningerne i forbindelse med forsyningspligtydelser. 3. Intet i denne artikel er til hinder for finansiering af særlige forebyggende eller afhjælpende foranstaltninger for at opfylde målene i dette direktiv. 4. Medlemsstaterne misligholder ikke dette direktiv, hvis de i overensstemmelse med fast praksis beslutter ikke at anvende stk. 1, andet punktum, og i forbindelse hermed de relevante bestemmelser i stk. 2, for en bestemt vandanvendelse, hvis dette ikke anfægter sigtet med og opfyldelsen af dette direktivs mål. Medlemsstaterne oplyser grundene til, at de ikke fuldt ud anvender stk. 1, andet punktum, i vandområdeplanerne.«
Artikel 10 i direktiv 2000/78 med overskriften »Bevisbyrde« bestemmer følgende i stk. 1, 2 og 5:

»1. Medlemsstaterne træffer i overensstemmelse med deres nationale retsorden alle nødvendige foranstaltninger til at sikre, at det, når en person, der mener sig krænket, fordi princippet om ligebehandling tilsidesættes i forhold til den pågældende, for en domstol eller en anden kompetent myndighed fremfører faktiske omstændigheder, som giver anledning til at formode, at der er udøvet direkte eller indirekte forskelsbehandling, påhviler den indklagede at bevise, at princippet om ligebehandling ikke er blevet tilsidesat.

2. Stk. 1 er ikke til hinder for, at medlemsstaterne indfører regler for bevisførelse, der er gunstigere for klageren.

[…]

5. Medlemsstaterne behøver ikke at anvende stk. 1 på sager, hvor det er en domstol eller en anden kompetent instans, der skal undersøge sagens faktiske omstændigheder.«
Den 19. november 2002 tilsendte de franske myndigheder Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber en »meddelelse«, hvori de dels beskrev FT’s daværende finansielle situation og fremhævede selskabets »udmærkede driftsresultater«, dels oplyste, at de agtede at deltage i en rekapitalisering af FT på markedsvilkår, og nærmere redegjorde for deres bidrag til genopretningsplanen for FT. De franske myndigheder anførte bl.a. følgende i meddelelsen:

»Med henblik på at give [FT] det råderum, som er nødvendigt for at kunne henvende sig til markedet på de bedst mulige vilkår og det mest belejlige tidspunkt, er [den franske stat] indstillet på at foregribe sin deltagelse i kapitalforhøjelsen ved at yde et aktionærlån, som konverteres til kapital, når der udstedes nye obligationer. Størrelsen af dette lån vil svare til hele eller en del af [den franske stats] deltagelse i den kommende kapitalforhøjelse og vil kunne andrage indtil 9 [mia. EUR]. Lånet vil være midlertidigt, og det er et krav, at det konverteres til obligationer. Det vil kun blive udbetalt, hvis og efterhånden som [FT] får behov for det. Desuden vil det blive forrentet på de nuværende markedsvilkår, og renterne vil blive konverteret til kapital.

[Den franske stat] vil deltage i genopretningsplanen for [FT] gennem den statslige industrielle og kommercielle virksomhed ERAP, som vil yde [FT] et aktionærlån og blive en væsentlig aktionær i selskabet, når lånet er blevet konverteret til kapital. Den statslige deltagelse i [FT] vil indgå på aktivsiden for denne offentlige virksomhed, mens der på passivsiden vil indgå obligationsgæld. Valget af ERAP er et udtryk for [den franske stats] ønske om at lade det økonomiske bidrag fremstå klart ved at placere det i et organ, som er oprettet til sådanne formål.«
53

For at vurdere, om betingelsen om dobbelt strafbarhed er opfyldt i hovedsagen, påhviler det således den forelæggende ret, der er ansvarlig for anerkendelse og fuldbyrdelse af dommen, at efterprøve, om det ville være strafbart i henhold til national ret i den medlemsstat, hvor retten er beliggende, såfremt tilsvarende faktiske forhold, dvs. det forhold at føre et motorkøretøj på trods af en officiel afgørelse, der forbyder en sådan adfærd, var indtruffet på denne medlemsstats område. Såfremt dette er tilfældet, skal betingelsen om dobbelt strafbarhed anses for at være opfyldt.
43

Appellanten ser i denne forbindelse bort fra, at der skal sondres mellem på den ene side kriterierne for at fastslå, om en begæring om aktindsigt vedrører et eksisterende dokument, og på den anden side de tekniske metoder, hvorved et sådant dokument kan videregives. I det omfang et begæret dokument eksisterer, har institutionerne ret til at gøre brug af alle tekniske metoder for i tilfælde af, at der er behov for det, at sløre visse data.
94

Selv om denne undersøgelse ganske vist skal foretages omhyggeligt og ledsages af en tilstrækkelig begrundelse med henblik på at gøre det muligt at foretage en fuldstændig domstolsprøvelse, navnlig med hensyn til muligheden for at sammenligne situationen for erhvervsdrivende, der er omfattet af foranstaltningen, med situationen for erhvervsdrivende, der er udelukket herfra, og i givet fald den begrundelse for en ulige behandling, der er påberåbt af den berørte medlemsstat, ligger det dog fast, at Retten begik en retlig fejl ved ikke at foretage en sådan efterprøvelse og ved i de appellerede domme at fastslå, at den undersøgelsesmetode, som Kommissionen anvendte i den omtvistede beslutning og i den omtvistede afgørelse, for så vidt som den ikke indeholdt en fastlæggelse af en særlig kategori af virksomheder, der er de eneste begunstigede af den omhandlede skatteforanstaltning, udsprang af en urigtig fortolkning af betingelsen om selektivitet, der er opstillet i artikel 107, stk. 1, TEUF.
82

Aer Lingus har bestridt Kommissionens argumenter, som er baseret på en fejlagtig fortolkning af Aer Lingus-dommen. Dette selskab har anført, at Retten fastslog, at LTA’en er en punktafgift, med andre ord en indirekte afgift, der vedrører de passagerer, der er omfattet af den nedsatte LTA-sats. Den omhandlede afgiftsforanstaltning kan derfor ikke sidestilles med et tilskud fra staten eller med en foranstaltning, der gør det muligt for en virksomhed at opnå omkostningsbesparelser. Aer Lingus har tilføjet, at det ikke var selskabet tilladt at opkræve et højere beløb end denne sats fra de passagerer, der rejste på de flyvninger, der var pålagt den nedsatte sats, og at såfremt selskabet var forpligtet til at tilbagebetale de 8 EUR pr. billet, som Kommissionen kræver, ville det ikke være muligt for dette med tilbagevirkende kraft at inddrive dette beløb fra de passagerer, der havde købt den pågældende billet til den nedsatte sats.
4

Afdeling II i direktiv 98/59 med overskriften »Information og konsultation« består af direktivets artikel 2, hvori det hedder: »1. Når arbejdsgiveren påtænker at foretage kollektive afskedigelser, er vedkommende forpligtet til i tilstrækkelig god tid at indlede konsultationer med arbejdstagernes repræsentanter med henblik på at nå frem til en aftale. 2. Konsultationerne skal i det mindste dreje sig om mulighederne for at undgå eller begrænse de kollektive afskedigelser samt for at afbøde følgerne af disse ved hjælp af sociale ledsageforanstaltninger, der navnlig tager sigte på støtte til omplacering eller omskoling af de afskedigede arbejdstagere. […] 3. For at gøre det muligt for arbejdstagernes repræsentanter at fremsætte konstruktive forslag er arbejdsgiveren forpligtet til i tilstrækkelig god tid under konsultationerne: a) at give dem alle relevante oplysninger og b) under alle omstændigheder at give dem skriftlig meddelelse om: i) årsagerne til de påtænkte afskedigelser ii) hvor mange arbejdstagere der skal afskediges, og hvilke kategorier de tilhører iii) hvor mange arbejdstagere der normalt beskæftiges, og hvilke kategorier de tilhører iv) i hvilket tidsrum de påtænkte afskedigelser skal finde sted v) hvilke kriterier der tænkes anvendt til at udvælge de arbejdstagere, der skal afskediges, for så vidt det ifølge national lovgivning og/eller praksis er arbejdsgiveren, der har beføjelse hertil vi) efter hvilken metode en eventuel afskedigelsesgodtgørelse tænkes beregnet, når der er tale om en anden godtgørelse end den, der er fastsat i national lovgivning og/eller praksis. Arbejdsgiveren skal sende en genpart af i det mindste den i første afsnit, litra b), nr. i) til v), nævnte skriftlige meddelelse til den kompetente offentlige myndighed. […]«
Erhvervs- og Vækstministeriet udstedte den 26. juni 2008 bekendtgørelse nr. 701 af 26. juni 2008 om forsyningspligtydelser, hvis § 30 har følgende ordlyd:

»I forbindelse med ansøgning om underskudsfinansiering i henhold til § 20 i lov om konkurrence- og forbrugerforhold på telemarkedet, jf. lovbekendtgørelse nr. 780 af 28. juni 2007, skal forsyningspligtudbyderen over for IT- og Telestyrelsen [(nu Erhvervsstyrelsen)] fremlægge dokumentation for forsyningspligtudbyderens underskud for et afsluttet regnskabsår. […]

Stk. 2. Forsyningspligtudbyderen skal senest 3 måneder efter fristen for indsendelse af årsrapport til Erhvervs- og Selskabsstyrelsen […] indsende ansøgning om underskudsfinansiering for det forgangne regnskabsår, som underskudsfinansieringen vedrører. […]

Stk. 3. IT- og Telestyrelsen foretager inden for 6 måneder efter, at IT- og Telestyrelsen har modtaget de i stk. 1 nævnte oplysninger fra forsyningspligtudbyderen, en beregning af, om forsyningspligtudbyderen er berettiget til dækning af underskuddet.«