Domstolens Dom af 18. juni 2002. - Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber mod Den Franske Republik. - Traktatbrud - direktiv 89/369/EØF og 89/429/EØF - luftforurening - kommunale affaldsforbrændingsanlæg - forbrændingsanlæg i Frankrig. - Sag C-60/01.



Samling af Afgørelser 2002 side I-05679



Sammendrag

Parter

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

1. Institutionernes retsakter - direktiver - medlemsstaternes gennemførelse - forskellige foranstaltninger, der gør det muligt at nå det foreskrevne resultat - indvirkning på konstateringen af, at der foreligger et traktatbrud

(Art. 249, stk. 3, EF)

2. Miljø - luftforurening - kommunale affaldsforbrændingsanlæg - direktiv 89/369 og 89/429 - medlemsstaternes gennemførelse - forpligtelse til at nå et bestemt resultat

(Rådets direktiv 89/369 og 89/429)

3. Traktatbrudssøgsmål - Domstolens prøvelse af søgsmålsgrundlaget - relevante forhold - forholdene ved udløbet af den i den begrundede udtalelse fastsatte frist

(Art. 226 EF)

Sammendrag

1. Et af de væsentligste kendetegn ved et direktiv er netop at nå et bestemt mål. Fællesskabets lovgivningspraksis viser imidlertid, at der kan være stor forskel med hensyn til typen af de forpligtelser, som direktivet pålægger medlemsstaterne, og dermed de mål, der skal nås. Da et traktatbrud kun kan fastslås, såfremt der på tidspunktet for udløbet af fristen i den begrundede udtalelse foreligger en situation, der er i strid med fællesskabsretten, og som objektivt kan tilregnes den pågældende medlemsstat, er konstateringen af det pågældende traktatbrud afhængig af, hvilke forpligtelser der pålægges ved bestemmelserne i det omhandlede direktiv.

( jf. præmis 24 og 25 samt 29 )

2. Direktiv 89/369 om forebyggelse af luftforurening fra nye kommunale affaldsforbrændingsanlæg og direktiv 89/429 om nedbringelse af luftforurening fra bestående kommunale affaldsforbrændingsanlæg indgår i en samlet fællesskabsstrategi til beskyttelse af miljøet og nedbringelse af luftforureningen. Bestemmelser om forbrændingsanlæg var allerede fastsat i direktiv 84/360 om bekæmpelse af luftforurening fra industrianlæg, hvorefter medlemsstaterne for det første var forpligtede til at fastsætte en procedure for forudgående godkendelse og regelmæssig kontrol af driften af disse anlæg, og for det andet gradvist at tilpasse de bestående anlæg til den bedste til rådighed stående teknologi. Direktiv 89/369 og 89/429 har suppleret disse bestemmelser, idet der herved er indført detaljerede og præcise krav, som finder anvendelse på såvel nye, som på bestående kommunale affaldsforbrændingsanlæg. Heraf følger, at direktiv 89/369 og 89/429 pålægger medlemsstaterne nogle klare og entydige resultatforpligtelser, som skal sikre, at deres forbrændingsanlæg opfylder de detaljerede og præcise krav inden for den fastsatte frist. Under disse omstændigheder er det således ikke tilstrækkeligt, at en medlemsstat har truffet alle de med rimelighed mulige foranstaltninger for at nå det i direktiv 89/369 og 89/429 foreskrevne resultat.

( jf. præmis 30, 33 og 34 )

3. I forbindelse med et søgsmål i medfør af artikel 226 EF skal spørgsmålet om, hvorvidt der foreligger et traktatbrud, vurderes på baggrund af forholdene, som de var ved udløbet af fristen i den begrundede udtalelse, og ændringer af forholdene i tiden derefter kan ikke tages i betragtning af Domstolen.

( jf. præmis 36 )

Parter

I sag C-60/01,

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber ved H. Støvlbæk og J. Adda, som befuldmægtigede, og med valgt adresse i Luxembourg,

sagsøger,

mod

Den Franske Republik først ved G. de Bergues og D. Colas, derefter ved R. Abraham og D. Colas, som befuldmægtigede, og med valgt adresse i Luxembourg,

sagsøgt,

angående en påstand om, at det fastslås, at Den Franske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 4, stk. 1, i Rådets direktiv 89/369/EØF af 8. juni 1989 om forebyggelse af luftforurening fra nye kommunale affaldsforbrændingsanlæg (EFT L 163, s. 32), artikel 2, stk. 1, litra a), og artikel 4 i Rådets direktiv 89/429/EØF af 21. juni 1989 om nedbringelse af luftforurening fra bestående kommunale affaldsforbrændingsanlæg (EFT L 203, s. 50) samt artikel 249, stk. 3, EF, idet den ikke har truffet alle nødvendige og hensigtsmæssige foranstaltninger med henblik på at sikre, at alle affaldsforbrændingsanlæg, som i øjeblikket er i drift i Frankrig, enten drives i overensstemmelse med de forbrændingskrav, som er fastsat i direktiv 89/369 og 89/429, eller at driften af disse anlæg rettidigt bringes til ophør, nærmere bestemt inden den 1. december 1990 for så vidt angår nye anlæg og inden den 1. december 1996 for så vidt angår bestående anlæg,

har

DOMSTOLEN

sammensat af præsidenten, G.C. Rodríguez Iglesias, afdelingsformændene P. Jann, F. Macken, N. Colneric og S. von Bahr samt dommerne A. La Pergola, J.-P. Puissochet, M. Wathelet, V. Skouris, J.N. Cunha Rodrigues og C.W.A. Timmermans (refererende dommer),

generaladvokat: S. Alber

justitssekretær: R. Grass,

på grundlag af den refererende dommers rapport,

og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgørelse den 31. januar 2002,

afsagt følgende

Dom

Dommens præmisser

1 Ved stævning indleveret til Domstolens Justitskontor den 12. februar 2001 har Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber i medfør af artikel 226 EF anlagt sag med påstand om, at det fastslås, at Den Franske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 4, stk. 1, i Rådets direktiv 89/369/EØF af 8. juni 1989 om forebyggelse af luftforurening fra nye kommunale affaldsforbrændingsanlæg (EFT L 163, s. 32), artikel 2, stk. 1, litra a), og artikel 4 i Rådets direktiv 89/429/EØF af 21. juni 1989 om nedbringelse af luftforurening fra bestående kommunale affaldsforbrændingsanlæg (EFT L 203, s. 50) samt artikel 249, stk. 3, EF, idet den ikke har truffet alle nødvendige og hensigtsmæssige foranstaltninger med henblik på at sikre, at alle affaldsforbrændingsanlæg, som i øjeblikket er i drift i Frankrig, enten drives i overensstemmelse med de forbrændingskrav, som er fastsat i direktiv 89/369 og 89/429, eller at driften af disse anlæg rettidigt bringes til ophør, nærmere bestemt inden den 1. december 1990 for så vidt angår nye anlæg og inden den 1. december 1996 for så vidt angår bestående anlæg.

De fællesskabsretlige bestemmelser

2 I Rådets direktiv 84/360/EØF af 28. juni 1984 om bekæmpelse af luftforurening fra industrianlæg (EFT L 188, s. 20) fastsættes foranstaltninger og procedurer med henblik på at forebygge eller nedbringe luftforurening fra industrianlæg inden for Fællesskabet. Forpligtelserne i henhold til dette direktiv er uddybet i direktiv 89/369 og 89/429.

3 I medfør af artikel 1, nr. 5, og artikel 12, stk. 1, i direktiv 89/369, betragtes et kommunalt affaldsforbrændingsanlæg som nyt, såfremt der er udstedt driftstilladelse til det efter den 1. december 1990. I henhold til artikel 1, nr. 5, i direktiv 89/429 betragtes et kommunalt affaldsforbrændingsanlæg som bestående, såfremt der er udstedt driftstilladelse til det før den 1. december 1990.

4 Artikel 4, stk. 1, i direktiv 89/369 bestemmer:

»Ethvert nyt kommunalt affaldsforbrændingsanlæg skal konstrueres, udstyres og drives således, at røggas fra affaldsforbrændingen efter sidste injektion af forbrændingsluft på kontrolleret og homogen vis selv under de mest ugunstige forhold bringes op på en temperatur på mindst 850° C i mindst to sekunder under tilstedeværelse af mindst 6% oxygen«.

5 Artikel 2, stk. 1, litra a), i direktiv 89/429 bestemmer:

»I henhold til artikel 13 i direktiv 84/360/EØF træffer medlemsstaterne de nødvendige foranstaltninger, for at drift af bestående kommunale affaldsforbrændingsanlæg:

a) i tilfælde af installationer, hvis nominelle kapacitet er lig med eller større end 6 tons affald pr. time: senest den 1. december 1996 underkastes de samme betingelser som dem, der er pålagt nye forbrændingsanlæg med samme kapacitet i henhold til Rådets direktiv 89/369/EØF af 8. juni 1989 om forebyggelse af luftforurening fra nye kommunale affaldsforbrændingsanlæg [...], bortset fra bestemmelserne i artikel 4, der erstattes af bestemmelserne i artikel 4 i nærværende direktiv.«

6 Artikel 4, stk. 1, litra a), i direktiv 89/429 er affattet således:

»Senest den 1. december 1996 skal bestående anlæg, hvis kapacitet er lig med eller større end 6 t/h, overholde følgende krav til forbrændingen: røggas fra affaldsforbrændingen, efter sidste injektion af forbrændingsluft og endog under de mest ugunstige forhold, skal bringes op på en temperatur på mindst 850° C under tilstedeværelse af mindst 6 % oxygen og i mindst 2 sekunder. I tilfælde af større tekniske vanskeligheder skal bestemmelsen om et tidsrum på 2 sekunder dog gælde senest fra det tidspunkt, hvor ovnene skiftes ud.«

Den administrative procedure

7 Kommissionen modtog en klage, ifølge hvilken forbrændingsanlægget i Maubeuge (Frankrig) ikke opfyldte de forbrændingskrav, som er fastsat i direktiv 89/369 og 89/429.

8 Gennem denne klage fik Kommissionen kendskab til resultaterne af en undersøgelse foretaget af ministeriet for fysisk planlægning og miljø den 1. december 1996. Undersøgelsen viste, at der på det pågældende tidspunkt var 40 forbrændingsanlæg, som behandlede mere end seks tons affald i timen, der ikke opfyldte driftsbetingelserne i henhold til nævnte direktiver, og som udledte mere støv og tungmetal end tilladt i henhold til maksimalgrænseværdierne.

9 Kommissionen fik endvidere kendskab til en pressemeddelelse af 18. februar 1999 fra samme ministerium, hvoraf det fremgik, at syv forbrændingsanlæg havde udledt mængder af dioxin og furan i luften, som oversteg 10 ng I-TEQ/m3, hvilket ifølge Kommissionen indebærer, at ovnene ikke opfyldte forbrændingskravene i artikel 4, stk. 1, i direktiv 89/369 samt i artikel 2, stk. 1, litra a), og artikel 4 i direktiv 89/429.

10 Det fremgik desuden af samme pressemeddelelse, at der den 15. februar 1999 var 12 af de 75 forbrændingsanlæg i Frankrig, som endnu ikke opfyldte betingelserne i ministeriel bekendtgørelse af 25. januar 1991 om forbrændingsanlæg for byaffald (JORF af 8.3.1991, s. 3330, herefter »bekendtgørelsen af 25. januar 1991«), som gennemførte direktiv 89/369 og 89/429. Det drejede sig om anlæg i Maubeuge samt La Rochelle, Blois, Angers, Mulhouse, Mans, Rouen, Le Havre, Belfort, Rungis, Douchy og Noyelles-sous-Lens (Frankrig).

11 Under disse omstændigheder tilstillede Kommissionen den 28. april 1999 Den Franske Republik en åbningsskrivelse, hvori den opfordrede Den Franske Republik til at fremsætte sine bemærkninger, idet Den Franske Republik efter Kommissionens opfattelse ikke havde truffet alle nødvendige og hensigtsmæssige foranstaltninger med henblik på at sikre, at alle affaldsforbrændingsanlæg, som var i drift i Frankrig, blev drevet i overensstemmelse med de forbrændingskrav, som er fastsat i direktiv 89/369 og 89/429.

12 Den franske regering besvarede åbningsskrivelsen ved skrivelse af 22. september 1999, idet den gjorde gældende, at direktiv 89/369 og 89/429 var blevet gennemført i fransk ret ved bekendtgørelsen af 25. januar 1991. Den anerkendte desuden, at der i begyndelsen af 1998 var 27 forbrændingsanlæg i drift, som ikke opfyldte bestemmelserne i denne bekendtgørelse. Den franske regering medgav endvidere, at der i begyndelsen af 1999 på trods af de foranstaltninger, som den havde truffet med henblik på at opfylde de obligatoriske standarder, der finder anvendelse på området, var 12 forbrændingsanlæg, som endnu ikke opfyldte de nævnte standarder, og 9 anlæg, hvis udslip af dioxin var højere end 10 ng I-TEQ/m3.

13 Ifølge Kommissionens opfattelse havde den franske regering ikke med denne svarskrivelse nægtet, at der forelå et traktatbrud, som omhandlet i åbningsskrivelsen. Derfor tilstillede Kommissionen den 21. oktober 1999 Den Franske Republik en begrundet udtalelse, hvori den opfordrede Den Franske Republik til at træffe de nødvendige foranstaltninger med henblik på at efterkomme sine forpligtelser inden for en frist på to måneder fra meddelelsen af udtalelsen.

14 Den franske regering besvarede den begrundede udtalelse ved skrivelse af 22. december 1999, idet den gjorde gældende, at der som følge af lukninger og forbrændingsanlæggenes tilpasning til standarderne var sket en nedbringelse af antallet af forbrændingsanlæg, som ikke opfyldte kravene i henhold til bekendtgørelsen af 25. januar 1991 samt i henhold til direktiv 89/369 og 89/429, fra 27 anlæg i 1998 til 7 i slutningen af 1999, nemlig anlæggene i Angers, Douchy, La Rochelle, Le Havre, Le Mans, Maubeuge og Rouen. Den franske regering anførte, at den betydelige forbedring viste, at de foranstaltninger, den havde truffet, hverken var ineffektive eller utilstrækkelige.

15 Den franske regering anførte endvidere, at der ikke i fællesskabsretten var fastsat nogen grænser for udslippet af dioxin fra forbrændingsanlæg for husholdningsaffald. Den havde imidlertid forpligtet sig til at sørge for, at forbrændingsanlæggene ikke udledte dioxinmængder som oversteg 10 ng I-TEQ/m3, og de seneste undersøgelser på området viste, at der kun havde været fire tilfælde, hvor dette ikke var overholdt.

16 Da Kommissionen er af den opfattelse, at den franske regering ikke har truffet de nødvendige foranstaltninger med henblik på at efterkomme sine forpligtelser i henhold til den begrundede udtalelse, har den anlagt denne sag.

Realiteten

17 Indledningsvis skal sagens genstand fastlægges. Kommissionen har i stævningen anmodet Domstolen om at fastslå, at der foreligger et traktatbrud med hensyn til de forbrændingsanlæg, der i øjeblikket er i drift i Frankrig. Denne formulering kan forstås således, at den henviser til de forbrændingsanlæg, der er i drift på datoen for domsafsigelsen. Det fremgår imidlertid af søgsmålet som helhed samt af den administrative procedure, at Kommissionens påstande i dette tilfælde reelt vedrører de forbrændingsanlæg, der var i drift på tidspunktet for udløbet af fristen i den begrundede udtalelse.

18 Kommissionen har gjort gældende, at det ubestrideligt fremgår af de oplysninger, som den franske regering har offentliggjort, og af dens svar på såvel åbningsskrivelsen som på den begrundede udtalelse, at flere forbrændingsanlæg har været i drift, og at 7 anlæg fortsat er i drift, selv om de ikke opfylder forbrændingskravene i artikel 4, stk. 1, i direktiv 89/369 samt artikel 2, stk. 1, litra a), og artikel 4 i direktiv 89/429.

19 Den franske regering har anført, at Kommissionen i stævningen blandt de mangelfulde forbrændingsanlæg har medregnet de forbrændingsanlæg, som ikke opfyldte grænseværdien på 10 ng I-TEQ/m3 for udslip af dioxin, men som opfyldte forbrændingskravene i direktiv 89/369 og 89/429. Den franske regering har gjort gældende, at disse direktiver ikke fastsætter nogen øvre grænseværdi for udslip af dioxin. Kommissionen har desuden i sin duplik medgivet, at en overskridelse af denne grænse hverken udgør et retligt eller videnskabeligt bevis for, at de nævnte direktiver er tilsidesat. Denne anerkendelse er udtryk for et delvist frafald af Kommissionens klagepunkt, som bør tages i betragtning i forbindelse med afgørelsen om sagens omkostninger.

20 Dette argument kan ikke tiltrædes. Kommissionen har i sin stævning anført, at overskridelsen af grænseværdien på 10 ng I-TEQ/m3 indebærer, at forbrændingskravene i direktiv 89/369 og 89/429 ikke er opfyldt. Kommissionen har imidlertid ikke heraf udledt, at der forelå en tilsidesættelse af forpligtelserne i henholdt til direktiverne. I søgsmålet har Kommissionen derimod udelukkende støttet sit klagepunkt på den omstændighed, at mindst 7 forbrændingsanlæg ikke opfyldte forbrændingskravene i henhold til nævnte direktiver, hvilket den franske regering medgav i sit svar på den begrundede udtalelse.

21 Den franske regering har i øvrigt anført, at bestemmelserne i direktiv 89/369 og 89/429 er korrekt gennemført i national ret ved ministeriel bekendtgørelse af 25. januar 1991, og at der er foranstaltninger, som gør det muligt effektivt at sikre anvendelsen af bestemmelserne. I overensstemmelse med retspraksis er der i tilfælde af overtrædelse af forpligtelserne i henhold til disse bestemmelser fastsat sanktioner, som er effektive, afskrækkende og forholdsmæssige, og som giver en beskyttelse, der ikke er mindre end den, der følger af national ret.

22 Det er herved tilstrækkeligt at bemærke, at Kommissionen hverken har kritiseret Den Franske Republik for ikke at have gennemført bestemmelserne i direktiv 89/369 og 89/429 eller for ikke at have gennemført direktiverne korrekt i national ret; Kommissionen har heller ikke kritiseret Den Franske Republik for ikke at have vedtaget love og administrative forskrifter, som sikrer direktivernes gennemførelse. Kommissionens klagepunkt vedrører nemlig den omstændighed, at de foranstaltninger, som de franske myndigheder har truffet for at opfylde forpligtelserne i henhold til de nævnte direktiver, var vedtaget for sent, eftersom de først blev truffet i april 1998, dvs. næsten halvandet år efter udløbet af fristen den 1. december 1996. I øvrigt er disse foranstaltninger ifølge Kommissionen utilstrækkelige, eftersom de fire år efter fristens udløb stadig ikke har ført til det resultat, som kræves i henhold til de nævnte direktiver for alle forbrændingsanlæg i Frankrig.

23 Den franske regering har imidlertid anført, at efter ordlyden af direktiv 89/369 og 89/429 er medlemsstaterne kun forpligtede til at undergive driften af forbrændingsanlæg visse forpligtelser. Den har gjort gældende, at en sådan forpligtelse i henhold til fast retspraksis er bindende for medlemsstaterne for så vidt angår det mål, der skal nås, men overlader medlemsstaterne et skøn med hensyn til vurderingen af nødvendigheden af de foranstaltninger, der skal vedtages. At en faktisk situation er uforenelig med de fastsatte formål i en direktivbestemmelse kan principielt ikke føre til den direkte slutning, at den pågældende medlemsstat nødvendigvis har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til denne bestemmelse. At en juridisk person, der er uafhængig i forhold til medlemsstaten, tilsidesætter en standard i et direktiv, er ikke ensbetydende med, at denne stat har begået traktatbrud.

24 Det bemærkes for det første, at artikel 249, stk. 3, EF bestemmer at »et direktiv [...] med hensyn til det tilsigtede mål [er] bindende for enhver medlemsstat, som det rettes til, men overlader det til de nationale myndigheder at bestemme form og midler for gennemførelsen«. Heraf følger, at et af de væsentligste kendetegn ved direktivet netop er at nå et bestemt mål.

25 Fællesskabets lovgivningspraksis viser imidlertid, at der kan være stor forskel med hensyn til typen af de forpligtelser, som direktivet pålægger medlemsstaterne, og dermed de mål, der skal nås.

26 Nogle direktiver kræver, at lovgivningsmæssige foranstaltninger skal træffes på nationalt plan, og at overholdelse af disse foranstaltninger skal undergives en retslig eller en administrativ efterprøvelse (jf. f.eks. artikel 4, sammenholdt med artikel 8, i Rådets direktiv 84/450/EØF af 10.9.1984 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes love og administrative bestemmelser om vildledende reklame (EFT L 250, s. 17); jf. i denne forbindelse dom af 16.11.1989, sag C-360/88, Kommissionen mod Belgien, Sml. s. 3803, og af 6.12.1989, sag C-329/88, Kommissionen mod Grækenland, Sml. s. 4159).

27 Andre direktiver bestemmer, at medlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at visse formål, der er formuleret i generelle og ikke kvantificerbare vendinger, opfyldes, men overlader medlemsstaterne et skøn med hensyn til hvilke foranstaltninger, der skal træffes (jf. f.eks. Rådets direktiv 75/442/EØF af 15.7.1975 om affald (EFT L 194, s. 47), som ændret ved Rådets direktiv 91/156/EØF af 18.3.1991 (EFT L 78, s. 32); jf. i denne forbindelse dom af 9.11.1999, sag C-365/97, Kommissionen mod Italien (»San Rocco«), Sml. I, s. 7773, præmis 67 og 68).

28 Atter andre direktiver pålægger medlemsstaterne at nå meget præcise og konkrete mål inden for en bestemt frist (jf. f.eks. artikel 4, stk. 1, i Rådets direktiv 76/160/EØF af 8.12.1975 om kvaliteten af badevand (EFT 1976 L 31, s. 1); jf. i denne forbindelse dom af 14.7.1993, sag C-56/90, Kommissionen mod Det Forenede Kongerige, Sml. I, s. 4109, præmis 42-44, af 8.6.1999, sag C-198/97, Kommissionen mod Tyskland, Sml. I, s. 3257, præmis 35, af 25.5.2000, sag C-307/98, Kommissionen mod Belgien, Sml. I, s. 3933, præmis 51, og af 19.3.2002, sag C-268/00, Kommissionen mod Nederlandene, Sml. I, s. 2995, præmis 12-14).

29 Da et traktatbrud kun kan fastslås, såfremt der på tidspunktet for udløbet af fristen i den begrundede udtalelse foreligger en situation, der er i strid med fællesskabsretten, og som objektivt kan tilregnes den pågældende medlemsstat, er konstateringen af et traktatbrud i denne sag afhængig af, hvilke forpligtelser der pålægges ved bestemmelserne i direktiv 89/369 og 89/429.

30 Det bemærkes, at direktiv 89/369 og 89/429 indgår i en samlet fællesskabsstrategi til beskyttelse af miljøet og nedbringelse af luftforureningen. Bestemmelser om forbrændingsanlæg var allerede fastsat i direktiv 84/360, hvorefter medlemsstaterne for det første var forpligtede til at fastsætte en procedure for forudgående godkendelse og regelmæssig kontrol af driften af disse anlæg, og for det andet gradvist at tilpasse de bestående anlæg til den bedste til rådighed stående teknologi. Direktiv 89/369 og 89/429 har suppleret disse bestemmelser, idet der herved er indført detaljerede og præcise krav, som finder anvendelse på såvel nye, som på bestående kommunale affaldsforbrændingsanlæg.

31 Det fremgår af artikel 4, stk. 1, i direktiv 89/369 samt af artikel 2, stk. 1, litra a), og artikel 4 i direktiv 89/429, at nye og bestående kommunale affaldsforbrændingsanlæg skal opfylde de præcise forbrændingskrav, som er fastsat i henhold til disse bestemmelser. Herefter skal røggas fra affaldsforbrændingen efter sidste injektion af forbrændingsluft selv under de mest ugunstige forhold bringes op på en temperatur på mindst 850° C i mindst to sekunder under tilstedeværelse af mindst 6% oxygen, idet betingelsen vedrørende den tidsmæssige varighed dog ikke gælder for bestående anlæg i tilfælde af større tekniske vanskeligheder.

32 Endvidere bestemmer artikel 5, stk. 1, i direktiv 89/369 og 89/429, at den således fastsatte temperatur og det således fastsatte oxygenindhold er mindsteværdier, der skal overholdes konstant under anlæggets drift.

33 Heraf følger, at direktiv 89/369 og 89/429 pålægger medlemsstaterne nogle klare og entydige resultatforpligtelser, som skal sikre, at deres forbrændingsanlæg opfylder de detaljerede og præcise krav inden for den fastsatte frist.

34 Under disse omstændigheder er det således, i modsætning til det af den franske regering anførte, ikke tilstrækkeligt, at en medlemsstat har truffet alle de med rimelighed mulige foranstaltninger for at nå det i direktiv 89/369 og 89/429 foreskrevne resultat (jf. i denne retning vedrørende direktiv 76/160, dommen i sagen Kommissionen mod Det Forenede Kongerige, præmis 42 og 44, dommen i sagen Kommissionen mod Tyskland, præmis 35, dommen i sagen Kommissionen mod Belgien, præmis 51, og dommen i sagen Kommissionen mod Nederlandene, præmis 12-14).

35 Selv om det antages, at det var fysisk umuligt at gennemføre de i medfør af direktiv 89/369 og 89/429 pålagte forpligtelser, og at dette forhold kunne begrunde en tilsidesættelse af disse, må det fastslås, at den franske regering ikke i denne sag har bevist, at der foreligger en sådan umulighed (jf. dommen i sagen Kommissionen mod Det Forenede Kongerige, præmis 46).

36 Endvidere bemærkes, at ifølge fast retspraksis skal spørgsmålet om, hvorvidt der foreligger et traktatbrud, vurderes på baggrund af forholdene, som de var ved udløbet af fristen i den begrundede udtalelse, og ændringer af forholdene i tiden derefter kan ikke tages i betragtning af Domstolen (jf. dom af 25.11.1998, sag C-214/96, Kommissionen mod Spanien, Sml. I, s. 7661, præmis 25, og af 25.5.2000, sag C-384/97, Kommissionen mod Grækenland, Sml. I, s. 3823, præmis 35).

37 Det er tilstrækkeligt at fastslå, at den franske regering i sit svar på den begrundende udtalelse af 21. oktober 1999, som fastsatte en frist på to måneder efter dens meddelelse, har medgivet, at der i slutningen af 1999 fortsat var syv forbrændingsanlæg i drift, som ikke opfyldte forbrændingskravene i henhold til direktiv 89/369 og 89/429.

38 I øvrigt kan den franske regering ikke med føje som begrundelse for et traktatbrud påberåbe sig, at forsinkelsen med hensyn til få bragt de omhandlede anlæg i overensstemmelse med standarderne skyldtes, at arbejdet hermed krævede mere end nogle få måneder. Fra den 1. december 1990 burde de nye anlæg nemlig have opfyldt kravene i direktiv 89/369 således, at der fra denne dato ikke burde være taget nye anlæg i brug, som ikke opfyldte kravene. For så vidt angår de bestående anlæg indrømmer direktiv 89/429 medlemsstaterne en yderligere frist på seks år efter gennemførelsesfristen for direktivet, således at medlemsstaterne får mulighed for at opfylde kravene i direktivet. Selv om arbejdet med at opfylde kravene tog lang tid, har direktiv 89/429 givet medlemsstaterne rigelig tid hertil, idet der i direktivet er fastsat en yderligere frist på seks år.

39 Den franske regerings argument om, at den har gennemført et effektivt program for tilpasningen til standarderne i direktiv 89/369 og 89/429, som gjorde det muligt at nedbringe antallet af anlæg, der ikke opfyldte disse standarder, fra 40 i december 1996 til 7 i slutningen af 1999, kan ikke tiltrædes. Det er nemlig ubestridt, at den franske regering først har udarbejdet og siden gennemført dette program i slutningen af 1996, dvs. seks år efter udløbet af fristen for gennemførelse af direktiv 89/429. De foranstaltninger, som den franske regering har truffet, var derfor vedtaget for sent og kan ikke påberåbes som en begrundelse for traktatbruddet.

40 Den franske regering kan heller ikke påberåbe sig, at den ikke kunne lukke de anlæg, som ikke opfyldte kravene, på grund af den producerede affaldsmængde. Selv om det antages, at en sådan omstændighed kunne tjene som begrundelse for at tilsidesætte forpligtelserne i henhold til direktiv 89/429, er det ikke hermed godtgjort, at det, i tilfælde af, at visse anlæg tages ud af drift, er fysisk umuligt midlertidigt at transportere kommunalt affald videre til naboanlæg.

41 Under hensyn til det ovenfor anførte må det fastslås, at Den Franske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 4, stk. 1, i direktiv 89/369, artikel 2, stk. 1, litra a), og artikel 4 i direktiv 89/429, idet den ikke har truffet alle nødvendige og hensigtsmæssige foranstaltninger med henblik på at sikre, at alle affaldsforbrændingsanlæg i Frankrig enten drives i overensstemmelse med de forbrændingskrav, som er fastsat i direktiv 89/369 og 89/429, eller at driften af disse anlæg rettidigt bringes til ophør, nærmere bestemt inden den 1. december 1990 for så vidt angår nye anlæg og inden den 1. december 1996 for så vidt angår bestående anlæg.

Afgørelse om sagsomkostninger

Sagens omkostninger

42 I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom. Da Kommissionen har nedlagt påstand om, at Den Franske Republik tilpligtes at betale sagens omkostninger, og Den Franske Republik har tabt sagen, bør det pålægges den at betale sagens omkostninger.

Afgørelse

På grundlag af disse præmisser

udtaler og bestemmer

DOMSTOLEN

1) Den Franske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 4, stk. 1, i Rådets direktiv 89/369/EØF af 8. juni 1989 om forebyggelse af luftforurening fra nye kommunale affaldsforbrændingsanlæg, artikel 2, stk. 1, litra a), og artikel 4 i Rådets direktiv 89/429/EØF af 21. juni 1989 om nedbringelse af luftforurening fra bestående kommunale affaldsforbrændingsanlæg, idet den ikke har truffet alle nødvendige og hensigtsmæssige foranstaltninger med henblik på at sikre, at alle affaldsforbrændingsanlæg i Frankrig enten drives i overensstemmelse med de forbrændingskrav, som er fastsat i direktiv 89/369 og 89/429, eller at driften af disse anlæg rettidigt bringes til ophør, nærmere bestemt inden den 1. december 1990 for så vidt angår nye anlæg og inden den 1. december 1996 for så vidt angår bestående anlæg.

2) Den Franske Republik betaler sagens omkostninger.