Direktiv 96/9 om retlig beskyttelse af databaser har ikke til formål at indføre en beskyttelse i medfør af sui generis-retten, som reguleres af en ensartet EU-lovgivning. Formålet med dette direktiv er gennem en tilnærmelse af de nationale lovgivninger at fjerne de forskelle, der gælder i henhold til disse på området for retlig beskyttelse af databaser, og som har negativ indvirkning på det indre markeds funktion, på den frie bevægelighed for varer og tjenesteydelser inden for Unionen og på udviklingen af et informationsmarked i denne. Med henblik herpå kræver direktivet af samtlige medlemsstater, at de i deres nationale retsorden sikrer en beskyttelse af databaser i medfør af en sui generis-ret. I denne sammenhæng er den beskyttelse i medfør af sui generis-retten, der er foreskrevet i en medlemsstats lovgivning, i princippet begrænset til denne medlemsstats område, hvorfor den beskyttelsesberettigede udelukkende kan påberåbe sig denne beskyttelse over for uautoriserede genanvendelser, som har fundet sted på dette område.

Den omstændighed alene, at en internetside, der indeholder en database, der er beskyttet af sui generis-retten i henhold til direktiv 96/9 om retlig beskyttelse af databaser, er tilgængelig på et givent nationalt område, er ikke i sig selv tilstrækkelig til, at det kan konkluderes, at den, der driver denne internetside, foretager en genanvendelse, der er underlagt den nationale lovgivning, som på dette område finder anvendelse. Hvis denne tilgængelighed alene kunne give grundlag for at antage, at der er tale om genanvendelse, ville websider og data, som åbenlyst udelukkende henvender sig til personer, som befinder sig uden for denne medlemsstats område, ikke desto mindre teknisk set være tilgængelige på dette område og dermed fejlagtigt være omfattet af denne medlemsstats lovgivning.

Artikel 7 i direktiv 96/9 om retlig beskyttelse af databaser skal fortolkes således, at en persons fremsendelse via en web-server, som befinder sig i medlemsstat A, af data, som den pågældende forinden har downloaded fra en database, der i henhold til samme direktiv er beskyttet i medfør af sui generis-retten, til en computer, der tilhører en person i medlemsstat B, på sidstnævnte persons anmodning, således at dataene lagres i denne computers hukommelse og vises på dens skærm, udgør en »genanvendelse« af nævnte data foretaget af den person, der har foretaget fremsendelsen. Denne handling skal anses for at være foretaget i medlemsstat B, såfremt der foreligger indicier, der kan begrunde en konklusion, hvorefter ophavsmandens hensigt med en sådan handling var at nå dele af almenheden i sidstnævnte medlemsstat, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at tage stilling til.

En sådan omstændighed kan bestå i det forhold, at dataene på den omhandlede server indeholder oplysninger om sportsmesterskaber, der afvikles i den anden medlemsstat, hvilket kan godtgøre, at fremsendelserne udspringer af et ønske om at fange kunderne i den anden medlemsstats opmærksomhed, eller det forhold, at dette selskab har givet adgang til sin server ved at indgå kontrakter med selskaber, der yder væddemålsydelser rettet mod denne del af almenheden. Endelig kan den omstændighed, at de data, som selskabet gør tilgængelig på nettet, kan konsulteres af internetbrugere i den anden medlemsstat, der er kunder af disse selskaber, på deres eget sprog, hvilket er et andet end det, der sædvanligvis anvendes i de medlemsstater, hvorfra selskabet udøver sin virksomhed, i givet fald understøtte indicierne for, at der er tale om en virksomhed, som særligt er rettet mod almenheden i den anden medlemsstat.

(jf. præmis 40-42 og 47 samt domskonkl.)