ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Forenede sager C-334/06 — C-336/06

Matthias Zerche m.fl.

mod

Landkreis Mittweida og Landkreis Mittlerer Erzgebirgskreis

(anmodninger om præjudiciel afgørelse indgivet af Verwaltungsgericht Chemnitz)

»Direktiv 91/439/EØF — gensidig anerkendelse af kørekort — inddragelse af kørekort i en medlemsstat på grund af brug af euforiserende stoffer eller alkohol — nyt kørekort udstedt i en anden medlemsstat — nægtelse af anerkendelse af førerretten i førstnævnte medlemsstat — bopæl, som ikke er i overensstemmelse med direktiv 91/439/EØF«

Forslag til afgørelse fra generaladvokat Y. Bot fremsat den 14. februar 2008 I - 4693

Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 26. juni 2008 I - 4694

Sammendrag af dom

Transport – transport ad landevej – kørekort – direktiv 91/439

(Rådets direktiv 91/439, som ændret ved forordning nr. 1882/2003, art. 1, stk. 2, art. 7, stk. 1, og art. 8, stk. 2 og 4)

Artikel 1, stk. 2, artikel 7, stk. 1, og artikel 8, stk. 2 og 4, i direktiv 91/439 om kørekort, som ændret ved forordning nr. 1882/2003, skal fortolkes således, at de er til hinder for, at en medlemsstat på sit område nægter at anerkende den førerret, der følger af et kørekort, som er udstedt af en anden medlemsstat på et senere tidspunkt, der ligger uden for en periode med forbud mod at ansøge om et nyt kørekort, som er fastsat for den pågældende persons vedkommende, og dermed gyldigheden af dette kørekort, så længe dets indehaver ikke har opfyldt betingelserne i den førstnævnte medlemsstats lovgivning for udstedelse af et nyt kørekort efter en inddragelse af et tidligere udstedt kørekort, herunder en undersøgelse af egnetheden til at føre motorkøretøj, hvorved det attesteres, at de omstændigheder, der begrundede inddragelsen, ikke længere foreligger.

Under de samme omstændigheder er nævnte bestemmelser ikke til hinder for, at en medlemsstat på sit område nægter at anerkende den førerret, der følger af et kørekort, som er udstedt af en anden medlemsstat på et senere tidspunkt, hvis det på grundlag af angivelser på selve kørekortet eller andre uanfægtelige oplysninger, der hidrører fra udstedelsesmedlemsstaten, står fast, at indehaveren, som på den førstnævnte medlemsstats område har været omfattet af en foranstaltning, hvorved et tidligere udstedt kørekort er blevet inddraget, ikke havde sædvanlig bopæl på udstedelsesmedlemsstatens område på det tidspunkt, hvor kørekortet blev udstedt.

(jf. præmis 70 og domskonkl.)
Domstolen kan af egen drift, på forslag af generaladvokaten eller på parternes begæring i henhold til procesreglementets artikel 61 træffe bestemmelse om genåbning af den mundtlige forhandling, såfremt den finder, at sagen er utilstrækkeligt oplyst, eller at sagen skal afgøres på grundlag af et argument, som ikke har været drøftet af parterne. At en part anfører, at generaladvokaten i forslaget til afgørelse ikke har taget hensyn til visse bestemmelser i national ret, som den forelæggende ret ikke har nævnt i forelæggelsesafgørelsen, kan dog ikke begrunde en genåbning af den mundtlige forhandling i henhold til artikel 61.

Under en sag i henhold til artikel 234 EF tilkommer det således ikke Domstolen at præcisere indholdet af de nationale bestemmelser, som finder anvendelse i hovedsagen. Dette prærogativ tilkommer den forelæggende ret, der selv fastlægger den nationale retlige ramme, men overlader Domstolen muligheden for at bidrage med alle de fællesskabsretlige fortolkningselementer, som kan sætte den forelæggende ret i stand til at bedømme, om de nationale bestemmelser er forenelige med fællesskabsretten. Desuden giver hverken Domstolens statut eller dens procesreglement mulighed for, at parterne kan afgive bemærkninger som svar på generaladvokatens forslag til afgørelse.

Ligeledes tilkommer det den forelæggende ret at give en beskrivelse af de faktiske omstændigheder og de regler, som de forelagte spørgsmål hænger sammen med, eller i alt fald at forklare de faktiske forhold, der er baggrunden for dens spørgsmål. Når en forelæggende ret ikke redegør for visse faktiske forhold i forelæggelsesafgørelsen, kan en part derfor ikke påberåbe sig, at nogle af de faktiske omstændigheder, som generaladvokatens analyse bygger på, er ukorrekte eller ufuldstændige som begrundelse for at genåbne den mundtlige forhandling i henhold til artikel 61 i Domstolens procesreglement.

(jf. præmis 37-40, 42 og 44-47)
Sag C-311/06

Consiglio Nazionale degli Ingegneri

mod

Ministero della Giustizia og Marco Cavallera

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Consiglio di Stato)

»Anerkendelse af eksamensbeviser — direktiv 89/48/EØF — godkendelse af eksamensbeviser — ingeniør«

Forslag til afgørelse fra generaladvokat M. Poiares Maduro fremsat den 28. februar 2008 I ‐ 417

Domstolens dom (Anden Afdeling) af 29. januar 2009 I ‐ 435

Sammendrag af dom

Fri bevægelighed for personer – etableringsfrihed – arbejdstagere – anerkendelse af eksamensbeviser for erhvervskompetencegivende videregående uddannelser af mindst tre års varighed – direktiv 89/48

[Rådets direktiv 89/48, art. 1, litra a)]

Bestemmelserne i direktiv 89/48 om indførelse af en generel ordning for gensidig anerkendelse af eksamensbeviser for erhvervskompetencegivende videregående uddannelser af mindst tre års varighed kan ikke påberåbes med henblik på at få adgang til et lovreguleret erhverv i en værtsmedlemsstat, såfremt vedkommende er indehaver af et bevis udstedt af en anden medlemsstats myndighed, som ikke attesterer en uddannelse henhørende under denne medlemsstats uddannelsessystem og ikke er baseret på en eksamen eller erhvervserfaring opnået i nævnte medlemsstat.

Direktiv 89/48 har til formål at ophæve hindringerne for at kunne udøve et erhverv i en anden medlemsstat end den, som har udstedt beviset for de pågældende erhvervsmæssige kvalifikationer. Det fremgår af første, tredje og femte betragtning til nævnte direktiv, at et bevis, som attesterer erhvervsmæssige kvalifikationer, ikke kan sidestilles med et »eksamensbevis« i direktivets forstand, uden at der helt eller delvist er opnået kvalifikationer inden for rammerne af uddannelsessystemet i den medlemsstat, som har udstedt det pågældende bevis. Et kvalifikationsbevis letter adgangen til et erhverv eller udøvelsen heraf, for så vidt som det attesterer, at indehaveren besidder en ekstra kvalifikation.

Hvis det i et tilfælde — hvor en godkendelse opnået i en anden medlemsstat ikke attesterer ikke nogen form for ekstra kvalifikation, og hvor hverken denne godkendelse eller en optagelse i registret hos en fagorganisation i denne medlemsstat er baseret på en kontrol af ansøgerens kvalifikationer eller erhvervserfaring — accepteredes, at direktiv 89/48 kan påberåbes for at få adgang til et lovreguleret erhverv i ansøgerens oprindelsesmedlemsstat, ville det føre til, at en person, der kun har opnået et af oprindelsesmedlemsstaten udstedt kvalifikationsbevis, som ikke i sig selv giver adgang til nævnte lovregulerede erhverv, ikke desto mindre gives adgang til dette erhverv, uden at det i den anden medlemsstat opnåede godkendelsesbevis dog attesterer ekstra kvalifikationer eller erhvervserfaring. Et sådant resultat ville være i strid med det i direktiv 89/48 opstillede princip, som er indeholdt i direktivets femte betragtning, og hvorefter medlemsstaterne fortsat har ret til at fastsætte et obligatorisk minimumskvalifikationsniveau med henblik på at sikre kvaliteten af den pågældende erhvervsaktivitet på deres område.

(jf. præmis 55-57 og 59 samt domskonkl.)
Artikel 7, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/88 om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for nationale retsforskrifter eller praksis, hvorefter en arbejdstager, som er på sygeorlov, ikke er berettiget til at holde en årlig betalt ferie i løbet af den periode, hvor han har sygeorlov.

Direktiv 2003/88 er heller ikke til hinder for nationale retsforskrifter eller praksis, hvorefter en arbejdstager under sygeorlov er berettiget til at holde en årlig betalt ferie i løbet af den periode, hvor han har sygeorlov.

Det er således overladt til medlemsstaterne at fastsætte betingelserne for udøvelsen og gennemførelsen af retten til årlig betalt ferie i deres nationale lovgivning ved at præcisere de konkrete omstændigheder, hvorunder arbejdstagerne kan gøre brug af denne ret, uden at medlemsstaterne dog kan fastsætte nogen form for betingelser for selve stiftelsen af denne ret, der direkte er fastsat i nævnte direktiv.

(jf. præmis 28, 31 og 32 samt domskonkl. 1)
En medlemsstat tilsidesætter ikke de forpligtelser, der påhviler den i medfør af artikel 42 i andet direktiv 77/91 om selskabsret, sammenholdt med direktivets artikel 29, stk. 1 og 4, derved, at den opretholder en lovgivning, hvorefter generalforsamlingen af aktionærerne i et børsnoteret selskab når den i forbindelse med en beslutning om kapitalforhøjelse vedtager en fuldstændig eller delvis ophævelse af fortegningsretten, frit kan fastsætte emissionsprisen for de nye aktier, forudsat at generalforsamlingen råder over en indstilling fra selskabets bestyrelse samt en beretning fra en i dette øjemed udpeget revisor, og under forudsætning af, at aktiernes emissionspris er højere end den nettoværdi, som fremgår af revisorberetningen.

Selv om der ikke kan gøres andre undtagelser til den til gunst for aktionærerne indførte fortegningsret end den, der udtrykkeligt er fastsat i artikel 29, stk. 4, i andet direktiv, forholder det sig nemlig således, at direktivet opstiller mindstekrav på området for beskyttelse af aktieselskabers aktionærer og kreditorer, idet det frit overlades til medlemsstaterne at udstede bestemmelser, der er mere fordelagtige for disse aktører, og bl.a. at fastsætte strengere betingelser for at ophæve nævnte fortegningsret.

Den omstændighed, at den fastsatte emissionskurs for de nye aktier i medfør af den nævnte lovgivning kan være lavere end deres markedsværdi, kan heller ikke føre til en ulige behandling af gamle og nye aktionærer i strid med andet direktivs artikel 42, når der ikke foreligger oplysninger til godtgørelse af, at de to aktionærgrupper, således som nævnte artikel 42 kræver, befinder sig i samme situation, således at de skulle behandles lige. Hertil kommer, at et krav om, at emissionskursen for de nye aktier ikke må være lavere end deres markedsværdi, vil have den konsekvens, at generalforsamlingen af aktionærerne, selv om en given kurs er begrundet i ledelsens beretning, ikke kan lade denne kurs finde anvendelse uden at overtræde ligebehandlingsprincippet i andet direktivs artikel 42.

(jf. præmis 26, 30, 31, 33 og 34)
Sag C-380/06

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

mod

Kongeriget Spanien

»Traktatbrud — forsinket betaling i handelstransaktioner — frist — direktiv 2000/35/EF — tilsidesættelse af artikel 3, stk. 1, 2 og 4«

Forslag til afgørelse fra generaladvokat E. Sharpston fremsat den 17. juli 2008 I ‐ 9247

Domstolens dom (Første Afdeling) af 11. december 2008 I ‐ 9258

Sammendrag af dom

Tilnærmelse af lovgivningerne – bekæmpelse af forsinket betaling i handelstransaktioner – direktiv 2000/35

(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/35, art. 3, stk. 2)

Artikel 3, stk. 2, i direktiv 2000/35 om bekæmpelse af forsinket betaling i handelstransaktioner regulerer medlemsstaternes mulighed for i visse begrænsede tilfælde og under visse nærmere betingelser at fastsætte en lovbestemt frist, som overstiger den 30-dagesfrist, som finder anvendelse, når ikke andet er aftalt vedrørende betalingsdatoen eller betalingsfristen. Det er med andre ord kun de tilfælde, hvor parterne intet har aftalt på dette område, som er omfattet af dette direktivs artikel 3, stk. 2.

Derfor kan en national retsforskrift, som netop kræver indgåelse af en »udtrykkelig aftale« herom mellem parterne, for at betalingsfristen for visse levnedsmidler og masseforbrugsvarer kan forlænges til maksimalt 90 dage, ikke anses for underlagt betingelserne i denne bestemmelse.

(jf. præmis 19 og 22-25)
1)

Irland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Rådets direktiv 85/337/EØF af 27. juni 1985 om vurdering af visse offentlige og private projekters indvirkning på miljøet, som ændret ved Rådets direktiv 97/11/EF af , idet det ikke i overensstemmelse med direktivets artikel 2, stk. 1, og artikel 4, stk. 2-4, har truffet de nødvendige foranstaltninger med henblik på, at projekter, der kan få væsentlig indvirkning på miljøet, og som henhører under de i bilag II, punkt 1, litra a)-c) og f), til dette direktiv omhandlede projektkategorier, undergives en forudgående godkendelsesprocedure og en vurdering af denne indvirkning, inden der gives tilladelse i overensstemmelse med dette direktivs artikel 5-10.
Artikel 28 i direktiv 2001/83 om oprettelse af en fællesskabskodeks for humanmedicinske lægemidler er til hinder for, at en medlemsstat, der modtager en ansøgning om gensidig anerkendelse af en markedsføringstilladelse for et humanmedicinsk lægemiddel, som en anden medlemsstat har udstedt efter den forkortede procedure i henhold til samme direktivs artikel 10, stk. 1, litra a), nr. iii), afviser denne ansøgning med den begrundelse, at det nævnte lægemiddel ikke i det væsentlige svarer til referencelægemidlet.

Det fremgår nemlig tydeligt af ordlyden af direktivets artikel 28, stk. 4, at en sundhedsfare i henhold til direktivets artikel 29, stk. 1, er den eneste grund, som en medlemsstat kan angive for at nægte en gensidig anerkendelse af en markedsføringstilladelse, der er udstedt i en anden medlemsstat. En medlemsstat, der ønsker at påberåbe sig en sådan grund, er forpligtet til at gøre dette i henhold til den i artikel 29 omhandlede særlige informations-, samråds- og forligsprocedure.

(jf. præmis 28 og 33 samt domskonkl. 1)
Artikel 18 EF er til hinder for, at en medlemsstats kompetente myndigheder ved anvendelsen af national ret, hvorefter statsborgerskab er eneste tilknytningsfaktor ved fastsættelsen af efternavnet, nægter at anerkende et barns efternavn, der er fastsat og registreret i en anden medlemsstat, hvor barnet er født, og fra da af er bosiddende, når barnet ligesom sine forældre kun er statsborger i den første medlemsstat. Den omstændighed, at den pågældende er forpligtet til at bære et andet navn i den medlemsstat, hvor han er statsborger, end det, han allerede har fået tildelt, og som er registeret i den medlemsstat, hvor han er født og bosiddende, kan nemlig hindre udøvelsen af den i artikel 18 EF omhandlede ret til at færdes og opholde sig frit på andre medlemsstaters område. En situation med forskellige efternavne kan give anledning til alvorlige ulemper for den berørte såvel på det offentlige som på det private område, eftersom han, idet han kun har én nationalitet, vil få udstedt et pas af den stat, hvor han er statsborger — og som har enekompetencen — hvori der vil være angivet et andet navn end det, han er tildelt i den stat, hvor han er født og bosiddende. Hver gang han skal bevise sin identitet i bopælsmedlemsstaten, risikerer han at skulle fjerne den tvivl vedrørende sin identitet og mistanke om angivelse af urigtige oplysninger, der kan opstå som følge af divergensen mellem de to forskellige efternavne. Hvad angår dokumenter, navnlig attester, certifikater og eksamensbeviser eller ethvert andet dokument, der kan støttes ret på, kan enhver divergens vedrørende efternavnet desuden indebære, at der opstår tvivl om de fremlagte dokumenters ægthed eller rigtigheden af de deri indeholdte oplysninger.

Henset til den omstændighed, at den berørte bytter navn, hver gang han krydser grænsen mellem de to omhandlede medlemsstater, fører tilknytningen til statsborgerskabet, som har til formål at sikre, at en persons navn kan fastsættes således, at der foreligger kontinuitet og stabilitet, til et modsat resultat af det tilsigtede, således at det ikke kan begrunde afslaget. Formålet med at sikre navnefællesskab mellem medlemmer af udvidede familier, uanset hvor lovligt det måtte være, kan ikke tillægges en så stor betydning, at det kan begrunde et sådant afslag. Det hensyn til en administrativ forenkling, som indebærer, at den medlemsstat, hvori den berørte er statsborger, forbyder sammensatte efternavne, kan heller ikke begrunde en sådan hindring for den frie bevægelighed, navnlig ikke, da det omhandlede forbud set i lyset af den omhandlede medlemsstats lovgivning ikke er absolut.

(jf. præmis 22, 23, 25-28, 31, 32, 36 og 37 samt domskonkl.)
Sag C-277/06

Interboves GmbH

mod

Hauptzollamt Hamburg-Jonas

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Finanzgericht Hamburg)

»Direktiv 91/628/EØF — eksportrestitutioner — beskyttelse af dyr under transport — transport med skib mellem to forskellige steder i Fællesskabet — køretøj, der indskibes uden aflæsning af dyrene — hvileperiode på 12 timer — forpligtelse«

Forslag til afgørelse fra generaladvokat P. Mengozzi fremsat den 13. marts 2008 I ‐ 7435

Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 9. oktober 2008 I ‐ 7449

Sammendrag af dom

Landbrug – fælles markedsordning – eksportrestitutioner – betingelser for ydelse – overholdelse af fællesskabsbestemmelser vedrørende velfærd for levende kvæg under transport

[Rådets direktiv 91/628, som ændret ved direktiv 95/29, bilag, punkt 48, nr. 4, litra d), punkt 48, nr. 5, og punkt 48, nr. 7, litra a) og b)]

Punkt 48, nr. 7, litra a), i bilaget til direktiv 91/628 om beskyttelse af dyr under transport, som ændret ved direktiv 95/29, skal fortolkes således, at det fastsætter de almindelige bestemmelser for transport med skib, herunder transport med ro-ro-færge, som fast og direkte forbinder to forskellige steder i Det Europæiske Fællesskab ved hjælp af køretøjer, der indskibes uden aflæsning af dyrene, med undtagelse af hvileperioder, som dyrene får efter udskibningen i henhold til punkt 48, nr. 7, litra b), i bilaget, når der er tale om denne type fartøjer.

I overensstemmelse med denne sidstnævnte bestemmelse afhænger det forhold, at der foreligger en forbindelse mellem landevejstransporten før og efter den faste og direkte transport med ro-ro-færge, som forbinder to forskellige steder i Det Europæiske Fællesskab ved hjælp af køretøjer, der indskibes uden aflæsning af dyrene, af, om den maksimale varighed på 28 timer af transport med ro-ro-færge som omhandlet i punkt 48, nr. 4, litra d), i bilaget til direktiv 91/628 er overskredet.

Hvis varigheden af den transport med ro-ro-færge, som fast og direkte forbinder to forskellige steder i Det Europæiske Fællesskab ved hjælp af køretøjer, der indskibes uden aflæsning af dyrene, er mindre end den maksimale periode på 28 timer, kan landevejstransporten påbegyndes umiddelbart efter ankomsten til bestemmelseshavnen. For at beregne varigheden af denne periode skal der henses til varigheden af den landevejstransport, der gik forud for transporten med ro-ro-færge, medmindre en hvileperiode på mindst 24 timer i henhold til punkt 48, nr. 5, i bilaget til direktiv 91/628 har neutraliseret varigheden af den landevejstransport, der gik forud for transporten med skib. Det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve, om den i tvisten i hovedsagen omhandlede forsendelse opfylder disse betingelser.

(jf. præmis 41 og domskonkl.)
Sag C-360/06

Heinrich Bauer Verlag BeteiligungsGmbH

mod

Finanzamt für Großunternehmen in Hamburg

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Finanzgericht Hamburg)

»Etableringsfrihed — skattelovgivning — selskabsskat — værdiansættelse af ikke-børsnoterede andele i kapitalselskaber«

Forslag til afgørelse fra generaladvokat V. Trstenjak fremsat den 10. januar 2008 I ‐ 7335

Domstolens dom (Anden Afdeling) af 2. oktober 2008 I ‐ 7352

Sammendrag af dom

Fri bevægelighed for personer – etableringsfrihed – skattelovgivning – formueskat

(EØF-traktaten, art. 52 (senere EF-traktatens art. 52, efter ændring nu art. 43 EF) og art. 58 (senere EF-traktatens art. 58, nu art. 48 EF))

EØF-traktatens artikel 52 (senere EF-traktatens artikel 52, efter ændring nu artikel 43 EF), sammenholdt med artikel 58 (senere EF-traktatens artikel 58, nu artikel 48 EF), er, medmindre der foreligger en gyldig begrundelse, til hinder for anvendelsen af en medlemsstats skattelovgivning, for så vidt som den ved værdiansættelsen af ikke-børsnoterede andele i et kapitalselskab med henblik på beregningen af den formueskat, som kapitalselskabets moderselskab skal betale, har til virkning, at selskabets kapitalandele i et personselskab med hjemsted i en anden medlemsstat ansættes til en højere værdi end dets kapitalandele i et personselskab med hjemsted i den pågældende medlemsstat, forudsat imidlertid, at en sådan kapitalandel kan give selskabet en vis indflydelse på beslutningerne i personselskabet med hjemsted i en anden medlemsstat og gør det muligt for det at træffe afgørelse om personselskabets drift.

En sådan forskellig behandling, der skaber en skattemæssig ulempe for det moderselskab, der ejer hele kapitalselskabet, kan afholde sidstnævnte selskab fra at deltage i kapitalen i et personselskab med hjemsted i en anden medlemsstat.

Hensynet til at sikre sammenhængen i skattesystemet kan ikke begrunde den restriktion, der følger af en sådan lovgivning, for så vidt som det, for at et anbringende, der er baseret på en sådan begrundelse, kan tages til følge, skal være fastslået, at der foreligger en direkte sammenhæng mellem den pågældende skattemæssige fordel og udligningen af denne fordel ved en bestemt skatteopkrævning.

En sådan lovgivning kan heller ikke begrundes i et argument om hensynet til en effektiv skattekontrol, idet skattemyndighederne selv kan anmode de pågældende skattepligtige om at fremlægge de beviser, som efter myndighedernes opfattelse er nødvendige med henblik på at foretage beregningen af værdien af disse skattepligtiges kapitalandele i selskaber med hjemsted i andre medlemsstater.

(jf. præmis 31-33, 37 og 39-42 samt domskonkl.)