ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
38.

Hvis varigheden af transport med ro-ro-færge ikke når op på den maksimale forsendelsestid på 28 timer, skal de to forsendelsestider lægges sammen på grund af formålet med direktiv 91/628, nemlig beskyttelse af dyrs sundhed under transport. Hvis man i dette tilfælde og i lighed med Kommissionen forsvarer den fortolkning, hvorefter forsendelsestiderne med lastbil ikke er indbyrdes forbundet, vil det svare til at behandle en forsendelsestid med ro-ro-færge mere fordelagtigt end en hvileperiode. Derfor — idet det forholder sig således, at efter en hvileperiode på 20 timer, der efterfølger en landevejstransport på 14 timer, må den efterfølgende landevejstransport ikke overstige 14 timer i overensstemmelse med den generelle model i punkt 48, nr. 4, litra d), i bilaget til direktivet — vil antagelsen i et sådant tilfælde om, at en maksimal forsendelsestid på 28 timer er mulig efter en transport med ro-ro-færge på 20 timer, uden at tage forsendelsestiden ad landevej forud for søtransporten i betragtning, svare til at tilsidesætte formålet med direktiv 91/628, som er at forkorte dyretransporter over lange distancer mest muligt og dermed afgrænse forsendelsestiden af hensyn til dyrenes velfærd. Domstolen har i øvrigt gentaget vigtigheden af dette formål i dommen af 23. november 2006, ZVK ( 13 ), i forbindelse med fortolkningen af begrebet »transport« som anvendt i direktiv 91/628.
Finanzamt har anmodet om, at det forelagte spørgsmål formuleres anderledes, for så vidt som Finanzgericht Hamburgs spørgsmål hviler på den forudsætning, at kapitalinteresserne i et indenlandsk selskab fastsættes til en værdi, der er lavere end for kapitalinteresser i et udenlandsk personselskab, der er hjemmehørende i en medlemsstat. Spørgsmålet bør stilles således:

»Strider det imod EØF-traktatens/EF-traktatens artikel 52, sammenholdt med artikel 58, nu artikel 43 EF og 48 EF, at man ved værdiansættelsen af ikke-børsnoterede andele i kapitalselskaber ansætter kapitalinteresser i et udenlandsk personselskab, der er hjemmehørende i en medlemsstat, under medregning af dets indtjeningsmuligheder?«
10.

Fællesskabet har for det første ikke haft til hensigt at opfylde en særlig inden for rammerne af WTO påtagen forpligtelse ( 6 ) ved efter DSB’s afgørelse af 25. september 1997 at påtage sig forpligtelsen til at overholde WTO-reglerne. Således forholder det sig ifølge Retten, da der ikke af forståelsen vedrørende regler og procedurer for tvistbilæggelse (herefter »FTB«) følger en særlig forpligtelse for et WTO-medlem til inden for en fastsat frist at efterkomme DSB’s afgørelse. FTB, der giver et WTO-medlem en række fremgangsmåder for at gennemføre en DSB-afgørelse, der fastslår, at en foranstaltning er uforenelig med WTO-reglerne, indrømmer under alle omstændigheder væsentlige muligheder for forhandlinger mellem WTO’s medlemmer, der er indblandet i en tvist, selv efter udløbet af den fastsatte frist, til at bringe den foranstaltning, der er erklæret uforenelig, i overensstemmelse med WTO-reglerne. Heraf følger, at en prøvelse ved Fællesskabets retsinstanser af lovligheden af de sagsøgte institutioners adfærd i forhold til WTO-reglerne kunne bevirke, at Fællesskabets lovgivende eller administrative organers stilling svækkes, når der søges en forhandlingsløsning på tvisten, og pålægge et krav om, at de skal undlade at anvende nationale retsregler i tilfælde af fastslåede indbyrdes modstridende afgørelser, hvilket ville fratage de pågældende organer muligheden for en forhandlingsløsning. Retten påpeger desuden, at Rådet og Kommissionen ved successive ændringer af fællesskabsordningen for import af bananer ikke har haft til hensigt at opfylde en særlig forpligtelse, der følger af WTO-reglerne, i forhold til hvilke DSB havde fastslået uforenelighed med ordningen. Rådet og Kommissionen har søgt at forlige overholdelsen af de indgåede forpligtelser inden for rammerne af WTO og de forpligtelser, der er indgået over for de andre kontraherende parter i den fjerde Lomé-konvention, men også at sikre målsætningerne for den fælles markedsordning for bananer. I sidste instans er det en forhandlingsløsning med De Forenede Stater, som har gjort det muligt at bringe tvisten til ophør.
6.

Det kan ganske vist gøres gældende, at denne strid ikke har konsekvenser for den institutionelle ligevægt, idet proceduren for udstedelsen af den omtvistede forordning — uanset om artikel 175, stk.1, EF anvendes som eneste hjemmelsgrundlag, eller om artikel 133 EF tilføjes — er den samme. Disse to bestemmelser foreskriver således, at Rådet træffer afgørelse efter kvalificeret flertal. Det er korrekt, at artikel 175 EF foreskriver en fælles beslutningsprocedure, og at artikel 133 EF, sammenholdt med artikel 300, stk. 3, første afsnit, EF, ikke giver Parlamentet nogen ret til at deltage i beslutningsproceduren. Ifølge Domstolens praksis synes der dog at være en præference for at anvende den bestemmelse, der så vidt muligt forbinder Parlamentet med vedtagelsen af den retsakt, som er afgørende for valget mellem to hjemler, hvis formål forfølges på samme måde ( 3 ). Følges denne logik, bør præferencen ligeledes være afgørende for, hvilken procedure der skal følges, i tilfælde hvor man anvender en dobbelt hjemmel, der hver især foreskriver en forskellig beslutningsprocedure ( 4 ). Selv om jeg alvorligt betvivler, at denne præference for beslutningsprocedurer, der maksimerer Parlamentets deltagelse, er korrekt ( 5 ), forekommer det mig vanskeligt på nuværende tidspunkt at foreslå, at den bør anfægtes, idet denne retspraksis nyligt er blevet bekræftet ( 6 ). Selv om det antages, at det fremgår af analysen, at artikel 133 EF faktisk burde have været anvendt sammen med artikel 175 EF, der er anvendt som eneste hjemmel for den omtvistede forordning, vil den fælles beslutningsprocedure i sidstnævnte bestemmelse således ikke desto mindre fortsat være den procedure, der skal følges for retsaktens vedtagelse. Eftersom den påståede fejl for så vidt angår hjemmelen ikke er uden betydning for proceduren, har den ikke kunnet påvirke fastlæggelsen af den anfægtede retsakts indhold ( 7 ).
26.

Det anføres for det første, at den omtvistede aftale er udtryk for et samarbejde mellem statslige organer og derfor udelukkende vedrører de statslige organers interne forhold i henseende til udførelse af offentlige opgaver. Heraf følger, at aftalen ikke er omfattet af direktiv 92/50. For det andet udgør den omtvistede aftale ikke en aftale i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i det nævnte direktivs artikel 1, litra a). For det tredje, selv om den omtvistede aftale måtte anses for en aftale i direktiv 92/50’s forstand, var der en teknisk grund som omhandlet i direktivets artikel 11, stk. 3, litra b), til, at aftalen kunne indgås under anvendelse af fremgangsmåden med forhandling uden forudgående offentliggørelse af en udbudsbekendtgørelse. For det fjerde var det, henset til artikel 86, stk. 2, EF, ikke nødvendigt at indlede en procedure for offentligt eller begrænset udbud, eftersom en sådan ville have hindret de fire Landkreise og Stadtreinigung Hamburg i at opfylde deres opgave.
130.

I modsætning til, hvad der var tilfældet i forbindelse med det første klagepunkt, drejer det sig her ikke om at vurdere overensstemmelsen med fællesskabsretten af en betingelse for at udøve farmaceutisk virksomhed som indehaver af et apotek. Det bemærkes, at i ordningen for drift af kommunale apoteker er kommunerne indehavere af apoteket, og at de blot overlader ledelsen heraf til et selskab, hvis kapital kan være overvejende privat. Problemet er således her at tage stilling til, om fællesskabsretten er til hinder for, at en virksomhed, der forhandler lægemidler, forhindres i at deltage i ledelsen af et kommunalt apotek ved erhvervelse af andele i kapitalen i det private driftsselskab.
99.

Domstolen har således ikke tøvet med at præcisere fremgangsmåderne for beskyttelsesmekanismen i direktivets artikel 6, stk. 3. Ifølge Domstolen medfører ordet »vurderes« i den forstand, hvori det er anvendt i bestemmelsen, at de kompetente nationale myndigheder skal identificere alle aspekter af de planlagte planer, der kan påvirke bevaringsmålsætningerne for den pågældende lokalitet. Dernæst kan der kun gives tilladelse til planen eller projektet, såfremt de kompetente nationale myndigheder har opnået vished for, at planen eller projektet ikke har skadelige virkninger for den omhandlede lokalitets integritet. Som Domstolen ligeledes har præciseret, »skal den kompetente myndighed afvise at give tilladelse hertil, såfremt der er usikkerhed om, hvorvidt der er skadelige virkninger […]« ( 45 ). Som appellanterne med rette har anført, overlader en godkendelse på grundlag af disse kriterier kun medlemsstaterne et meget begrænset skøn ( 46 ).
112.

Domstolen fandt, at overførsel af oplysninger, der er indeholdt i registre over flypassagerer (herefter »PNR-oplysninger«), til told- og grænsekontrolmyndigheden under det amerikanske ministerium for national sikkerhed (herefter »CBP«; customs and border protection) udgjorde en behandling, der vedrører den offentlige sikkerhed og statens aktiviteter på det strafferetlige område. Den fremhævede, at beslutningen om tilstrækkelig beskyttelse ikke vedrørte behandling af oplysninger, der er nødvendige for at levere en tjenesteydelse, men en behandling af oplysninger, som anses for nødvendig for at beskytte den offentlige sikkerhed og for at nå retshåndhævende mål. Endvidere bemærkede den, at det fremgår af dommen af 6. november 2003, Lindqvist ( 26 ), at de aktiviteter, der er nævnt som eksempler i direktivets artikel 3, stk. 2, første led, i direktiv 95/46, under alle omstændigheder henhører under statens eller statslige myndigheders aktiviteter og ikke har noget at gøre med området for den enkelte borgers aktiviteter, men at heraf ikke følger, at man kan udlede af den omstændighed, at PNR-oplysningerne er blevet indsamlet af private erhvervsdrivende til kommercielle formål, og at det er disse erhvervsdrivende, som forestår oplysningernes videregivelse til et tredjeland, at overførslen er udelukket fra denne bestemmelses anvendelsesområde. Domstolen fremhævede herved, at videregivelsen sker inden for rammer, der er indført af de statslige myndigheder, og som vedrører den offentlige sikkerhed.
8.

Den tyske regering har som hovedargument anført, at fællesskabsretten giver medlemsstaterne mulighed for at indføre begrænsninger i retten til indrejse og ophold inden for deres område for andre medlemsstaters statsborgere, og at sådanne personer endog kan udvises. De tyske myndigheder har for at kunne udøve denne kompetence brug for et effektivt instrument til at indsamle personoplysninger og føre kontrol med de udlændinge, som tager ophold i landet. Det er ikke nødvendigt med et sådant instrument i forhold til tyske statsborgere, idet de har en ubegrænset ret til at opholde sig i landet og aldrig kan udvises. Den tyske regering har anført to argumenter til støtte for sit standpunkt. Den har for det første fremført, at direktiv 2004/38/EF ved at give medlemsstaterne kompetence til at kræve, at udenlandske EU-borgere, som tager ophold på deres område, skal lade sig registrere hos de kompetente myndigheder, indirekte tillader indsamling og behandling af personoplysninger om disse personer ( 4 ). For det andet henviser den tyske regering til støtte for sit standpunkt særligt til Domstolens dom i sagen Watson og Belmann ( 5 ). Den sag omhandlede en italiensk lov, som pålagde alle udlændinge, herunder unionsborgere, at lade sig registrere hos det lokale politi inden tre dage efter deres indrejse i Italien. Loven indeholdt bestemmelse om bødestraf, fængselsstraf eller udvisning for de personer, som ikke efterkom dette. Domstolen fandt, at udvisning var »utvivlsomt uforenelig« ( 6 ) med traktatbestemmelserne, mens alle andre sanktioner ikke måtte stå i misforhold til lovovertrædelsens grovhed og ikke udgøre en hindring for den frie bevægelighed for personer. Domstolen udtalte imidlertid følgende: »[F]ællesskabsretten har ikke, ved med henblik på at opfylde traktatens mål at indføre fri bevægelighed for personer og ved at give enhver, på hvem den finder anvendelse, ret til at komme ind på medlemsstaternes territorium, frataget medlemsstaterne deres ret til at træffe foranstaltninger til at sikre, at de nationale myndigheder får nøje kendskab til befolkningens bevægelser på deres område« ( 7 ). Den tyske regering har anført, at eftersom medlemsstaterne har kompetence til at vedtage foranstaltninger for at opnå præcise oplysninger om befolkningens bevægelser, er det åbenbart, at medlemsstaterne har ret til at oprette et register, som indeholder oplysninger om personers indrejse i og udrejse af landet, selv hvor dette alene sker vedrørende EU-borgere.
Direktiv 89/48 skal imidlertid fortolkes således, at det ikke kan påberåbes til støtte for en ansøgning om anerkendelse af et eksamensbevis, når sidstnævnte udgør misbrug.

For det første kræver konstateringen af, at der foreligger misbrug, at ansøgningen om anerkendelse har det resultat — på trods af den formelle anvendelse af betingelserne i de relevante bestemmelser i direktiv 89/48 — at der opnås en fordel, hvis tildeling er i strid med disse bestemmelsers formål. For det andet skal det ligeledes følge af et sammenfald af objektive omstændigheder, at de pågældende transaktioners væsentligste formål er at opnå denne fordel.

Det skal anses for en fordel, der er i strid med de relevante bestemmelser i direktiv 89/48, at der gives adgang til et lovreguleret erhverv i en medlemsstat, uden at vedkommende opfylder betingelserne i de gældende nationale retsforskrifter, idet der påberåbes et eksamensbevis, der er opnået i en anden medlemsstat, hvor der ikke er erhvervet nogen erhvervsmæssig kvalifikation enten ved at have fulgt en yderligere akademisk uddannelse inden for rammerne af uddannelsessystemet i denne stat eller ved at have erhvervet en erhvervsmæssig erfaring, der kan knyttes til denne medlemsstat, når der ikke kan påberåbes nogen begrundelse forbundet med formålet med den frie bevægelighed.
68.

Proceduren med omvendt afgiftspligt søger at undgå dobbelt beskatning og sikre skattemæssig neutralitet. Foranstaltningerne i henhold til sjette direktivs artikel 18, stk. 1, litra d), eller artikel 22, stk. 7 eller 8, må ikke gå ud over, hvad der er nødvendigt for at nå de tilstræbte mål eller anfægte neutraliteten. En foranstaltning, som gør fradragsretten betinget af formelle krav, uanset om de materielle betingelser er opfyldt, går ud over, hvad der er nødvendigt. Afgiftspåligningen af transaktioner skal foretages på grundlag af deres objektive kendetegn. Hvis en transaktion opfylder betingelserne for fritagelse, kan der fratrækkes moms. Såfremt det klart og tydeligt fremgår, at en afgiftspligt i henhold til proceduren med omvendt afgiftspligt medfører en fradragsret, følger det af den afgiftsmæssige neutralitet, at der skal indrømmes fradrag, hvis de materielle betingelser herfor var opfyldt, selv om de afgiftspligtige ikke har opfyldt visse formelle betingelser. Det er vigtigt, at de afgiftspligtige har mulighed for i deres regnskab at tage hensyn til ændringer i klassifikationen af en levering. Såfremt der foretages en efterfølgende berigtigelse af regnskabet, må leveringens egentlige karakter derfor anerkendes, forudsat at de objektive kriterier er opfyldt. Såfremt der ikke foreligger nogen risiko for tab af afgiftsindtægter, følger det af neutralitetsprincippet, at den urigtigt fakturerede afgift skal kunne berigtiges. En sådan risiko foreligger ikke, når afgiftspligten og fradragsretten udligner hinanden. Der kan ikke desto mindre pålægges passende og forholdsmæssige sanktioner ved undladelse af at opgive transaktioner korrekt.
56.

En sådan beskyttelse synes imidlertid ikke at skulle udvides til at omfatte tegn, der uden at være beskrivende af andre grunde savner ethvert specifikt særpræg. Det ville være ulogisk at antage, at der er en almen interesse i at bevare den offentlige tilgængelighed til tegn, som ikke er egnede til at identificere den erhvervsmæssige oprindelse af de varer eller tjenesteydelser, som betegnes dermed. Er det lykkedes en erhvervsdrivende at skabe et varemærke, der er kendt af kundekredsen, på grundlag af et ubetydeligt tegn ved hjælp af brugen af det og reklamen for det, er det i henhold til strukturen af den industrielle ejendomsret påkrævet at belønne den pågældende erhvervsdrivende for, at det er lykkedes ham at afhjælpe den mangel, der bestod i, at hans varemærke savnede fornødent særpræg, ved at have gjort det egnet til at udfylde den oplysende funktion med hensyn til den erhvervsmæssige oprindelse af varerne eller tjenesteydelserne. Overgangen fra bagatel til industriel ejendomsret sker via direktivets artikel 3, stk. 3.
72.

Begrebet »investeringsgoder« i sjette direktivs artikel 19 skal således ikke anses for at omfatte goder, hvis erhvervelse og efterfølgende videresalg er en integrerende del af den afgiftspligtige persons momspligtige sædvanlige virksomhed. Når denne erhvervelse og overdragelse nemlig er del af denne sædvanlige virksomhed, forudsætter det, at de goder og tjenesteydelser, som den afgiftspligtige person har erhvervet, benyttes til den pågældendes afgiftspligtige virksomhed. Omsætningsbeløbet for overdragelsen af sådanne goder skal således medregnes ved beregningen af pro rata-satsen for fradraget, for at det kan afspejle den afgiftspligtige persons sædvanlige virksomhed og dermed den andel, hvormed goder og tjenesteydelser til blandet brug anvendes til afgiftspligtig virksomhed. Hvis dette ikke var tilfældet, ville det for så vidt angår denne del af anvendelsen ikke være muligt for den afgiftspligtige person at få den momsgodtgørelse, som han har krav på, og formålet om Fællesskabets momsordnings neutralitet ville ikke blive opfyldt.
10.

I artikel 5 fastlægges, hvilke oplysninger der skal gives som led i en vurdering af indvirkningen på miljøet »1) For så vidt angår projekter, hvis indvirkning på miljøet i henhold til artikel 4 skal vurderes i overensstemmelse med artikel 5 til 10, træffer medlemsstaterne de nødvendige foranstaltninger til at sikre, at bygherren på passende vis giver de i bilag III omhandlede oplysninger, når a) medlemsstaterne er af den opfattelse, at oplysningerne er relevante på et givet stadium i godkendelsesproceduren og for så vidt angår de særlige karakteristika, der gør sig gældende for et bestemt projekt eller en projekttype og for det miljø, som måtte blive berørt, og b) medlemsstaterne finder, at det i betragtning af bl.a. den nuværende viden og de kendte vurderingsmetoder med rimelighed kan forlanges, at bygherren indsamler oplysninger. 2) De oplysninger, som bygherren skal give i henhold til stk. 1, skal mindst omfatte — en beskrivelse af projektet med oplysninger om placering, art og dimensioner — en beskrivelse af påtænkte foranstaltninger med henblik på at undgå, nedbringe og om muligt neutralisere betydelige skadelige virkninger — de data, der er nødvendige for at konstatere og vurdere de væsentlige virkninger, projektet vil kunne få for miljøet — et ikke-teknisk resumé af de i første til tredje led omhandlede oplysninger. 3) […]«.
106.

Efter at Retten i den appellerede doms præmis 48 havde bemærket, at institutionen skal ansætte på et så bredt grundlag som muligt for at overholde formålet i vedtægtens artikel 27, fastslog den i dommens præmis 53, at »således som det følger af henholdsvis vedtægtens artikel 27 og artikel 12 i AØS, er de væsentlige krav, der er fastsat for ansættelsen af tjenestemænd og midlertidigt ansatte, anderledes end dem, der er fastsat for hjælpeansatte; [t]il forskel fra hjælpeansatte, for hvilke der ikke er fastsat sådanne krav, bestemmer de to ovennævnte bestemmelser, at ansættelsen af tjenestemænd og midlertidigt ansatte skal tilstræbe, at institutionen sikres medarbejdere, der opfylder de højeste krav til kvalifikationer, indsats og integritet«.
Sjette direktivs artikel 4, stk. 5, bestemmer imidlertid i de følgende afsnit, at de nævnte organer er momspligtige under bestemte omstændigheder:

»Når de udøver sådanne former for virksomhed eller foretager sådanne transaktioner, skal de dog betragtes som afgiftspligtige personer for så vidt angår disse former for virksomhed eller disse transaktioner, såfremt deres fritagelse for afgiftspligten ville føre til konkurrencefordrejning af en vis betydning.

Under alle omstændigheder anses de ovennævnte organer for afgiftspligtige personer for så vidt angår de i bilag D opregnede former for virksomhed, medmindre den udøvede virksomhed er ubetydelig.

Medlemsstaterne kan anse den virksomhed, som udøves af ovennævnte organer, og som er fritaget for afgift i henhold til artikel 13 eller 28, for virksomhed i egenskab af offentlig myndighed.«
4.

I artikel 6, stk. 1 og 2, fastsættes forskellige betingelser for driften af forbrændingsanlæg og kombinerede forbrændingsanlæg: »1. Forbrændingsanlæg skal drives således, at der opnås et udbrændingsniveau, hvor det samlede organiske kulstofindhold (TOC) i slaggen og bundasken er under 3% eller glødetabet er under 5% af materialets tørvægt. Om nødvendigt forbehandles affaldet på passende vis. Forbrændingsanlæg skal udformes, udstyres, opføres og drives således, at forbrændingsgasserne efter den sidste indblæsning af forbrændingsluft opvarmes på kontrolleret og ensartet vis, selv under de mest ugunstige forhold, til en temperatur, der i 2 sekunder er på 850°C, målt nær den indre væg eller et andet repræsentativt punkt i forbrændingskammeret, som godkendt af den kompetente myndighed. Ved forbrænding af farligt affald, som indeholder mere end 1% halogenerede organiske stoffer, udtrykt som chlor, skal temperaturen nå op på mindst 1100°C i mindst 2 sekunder. Hver linje i forbrændingsanlægget skal være forsynet med mindst én støttebrænder. Denne brænder skal gå i gang automatisk, når forbrændingsgassernes temperatur efter den sidste indblæsning af forbrændingsluft falder til under hhv. 850°C eller 1100°C. Den skal også benyttes i antændings- og udbrændingsfasen for at sikre, at temperaturen på henholdsvis 850°C eller 1100°C fastholdes på ethvert tidspunkt under disse faser, og så længe der stadig er uforbrændt affald i forbrændingskammeret. Under antændings- og udbrændingsfasen, eller når forbrændingsgassernes temperatur falder til under henholdsvis 850°C eller 1100°C, må støttebrænderen ikke få tilført brændstof, som kan medføre større emissioner end dem, der skyldes fyring med gasolie svarende til definitionen i artikel 1, stk. 1, i Rådets direktiv 75/716/EØF eller med flydende gas eller naturgas. 2. Kombinerede forbrændingsanlæg skal udformes, udstyres, opføres og drives således, at forbrændingsgasserne fra affaldsforbrændingen opvarmes på kontrolleret og ensartet vis, selv under de mest ugunstige forhold, til en temperatur på 850°C i 2 sekunder. Hvis der medforbrændes farligt affald med et indhold på mere end 1% halogenerede organiske stoffer, udtrykt som chlor, skal temperaturen nå op på mindst 1100°C.«
63.

Den nederlandske regering har imidlertid, med støtte fra den belgiske regering, i alt væsentligt fremført to hovedargumenter for at vise, at denne lovgivning er forenelig med traktatbestemmelserne om frie kapitalbevægelser, og at den sondring, den er baseret på, kan begrundes. For det første har den med henvisning til Domstolens praksis, f.eks. Schumacker-dommen ( 22 ) og Gerritse-dommen ( 23 ), bemærket, at situationen for en person, der er bosiddende i landet, og situationen for en person, der ikke er bosiddende i landet, ikke er sammenlignelige, hvad angår beskatning af erhvervelse ved arv. For det andet, hvilket hænger nøje sammen med dette argument, har den påpeget, at det forhold, at der ikke indrømmes fradrag for overfordelingsgæld i forbindelse med en fast ejendom, der er arvet efter en ikke-hjemmehørende, er baseret på principperne i international skatteret, hvorefter det tilkommer bopælsmedlemsstaten at tage hensyn til personlige forpligtelser som dem, der er omhandlet i denne sag.