Forslag til afgørelse fra generaladvokat Tesauro fremsat den 16. januar 1992. - GORDON SINCLAIR GRAY MOD ADJUDICATION OFFICER. - ANMODNING OM PRAEJUDICIEL AFGOERELSE: BOGNOR REGIS SOCIAL SECURITY APPEAL TRIBUNAL - FORENEDE KONGERIGE. - SOCIAL SIKRING - YDELSER VED ARBEJDSLOESHED. - SAG C-62/91.



Samling af Afgørelser 1992 side I-02737



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hr. afdelingsformand,

De herrer dommere,

1. Ved den praejudicielle afgoerelse, som er genstand for naervaerende sag, har Social Security Appeal Tribunal, Bognor Regis, stillet Domstolen spoergsmaal om gyldigheden af artikel 67, stk. 3, og artikel 69, stk. 1, i Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71 (1). Den forelaeggende ret har navnlig rejst spoergsmaalet, om de naevnte bestemmelser er forenelige med traktatens artikel 51.

Jeg vil henvise til retsmoederapporten med hensyn til detaljerne og kort sammenfatte de faktiske omstaendigheder, som ligger til grund for hovedsagen.

2. Efter at Gray, der er britisk statsborger, havde arbejdet i England, bosatte han sig i 1971 sammen med sin hustru paa oeen Gran Canaria, hvor han arbejdede som bestyrer af den restaurant, som hans hustru var ejer af. Dette gjorde han indtil den 11. januar 1990, da hans hustru solgte restauranten. I denne periode havde han derfor betalt sociale sikringsbidrag i henhold til spansk lovgivning.

Gray forblev derefter paa den spanske oe indtil den 26. februar s.aa. I perioden fra 11. januar til 26. februar 1990 lod han sig dog ikke registrere som arbejdssoegende ved den kompetente spanske arbejdsformidling, da det var hans hensigt hurtigst muligt at vende tilbage til sit hjemland. Da han var kommet tilbage til Det Forenede Kongerige, ansoegte han om ydelser ved arbejdsloeshed, som blev naegtet ham i henhold til artikel 67, stk. 3, i forordning nr. 1408/71. Det er netop dette afslag paa at udbetale ham disse ydelser, som ligger til grund for naervaerende sag.

3. Jeg vil foerst erindre om, at artikel 67, stk. 1 og 2, i forordning nr. 1408/71 bestemmer, at der med hensyn til erhvervelse, bevarelse eller generhvervelse af ret til ydelser ved arbejdsloeshed i fornoedent omfang skal medregnes forsikrings- eller beskaeftigelsesperioder, der er tilbagelagt i henhold til enhver anden medlemsstats lovgivning. I henhold til samme artikels stk. 3 tildeles ydelser ved arbejdsloeshed dog paa betingelse af, at den arbejdsloese senest har tilbagelagt forsikrings- eller beskaeftigelsesperioder "efter den lovgivning, i henhold til hvilken ydelserne begaeres", dvs. paa betingelse af, at han senest har tilbagelagt forsikrings- eller beskaeftigelsesperioder i den stat, hvor ydelsen begaeres.

Samme forordnings artikel 69, stk. 1, bestemmer, at en helt arbejdsloes arbejdstager bevarer sin ret til disse ydelser, naar han rejser til en eller flere andre medlemsstater for at soege beskaeftigelse der, paa betingelse af, at han tilmelder sig som arbejdssoegende ved arbejdsformidlingen i den kompetente stat og at han er forblevet i denne stat mindst fire uger foer sin afrejse til en anden medlemsstat [litra a)]; desuden skal han have tilmeldt sig som arbejdssoegende ved arbejdsformidlingen i den stat, han rejser til [litra b)]. Under alle omstaendigheder bevares retten til ydelser ved arbejdsloeshed i et tidsrum af hoejst tre maaneder [litra c)].

De bestemmelser, som jeg har naevnt, er saerdeles klare, og i det tilfaelde, som vi beskaeftiger os med, er det aabenbart, at Gray ikke kan paaberaabe sig artikel 67 i Det Forenede Kongerige, fordi den seneste forsikringsperiode er tilbagelagt i Spanien; han kan heller ikke paaberaabe sig artikel 69, stk. 1, da han ikke har tilmeldt sig som arbejdssoegende ved arbejdsformidlingen foer sin afrejse fra Spanien.

En saadan situation har foranlediget den nationale ret til at forelaegge sagen for Domstolen for at faa fastslaaet, om disse bestemmelser er ugyldige, fordi de er uforenelige med traktatens artikel 51, for saa vidt de medfoerer en hindring for arbejdstagernes frie bevaegelighed, der er garanteret ved traktaten.

Det maa altsaa undersoeges, om de paagaeldende faellesskabsbestemmelser, ved at stille visse betingelser for de tildelte rettigheder, kan hindre eller begraense arbejdstagernes frie bevaegelighed, saaledes som den er garanteret ved traktaten, navnlig ved artikel 51, hvorefter Raadet "vedtager ... de foranstaltninger vedroerende social tryghed, der er noedvendige for at gennemfoere arbejdskraftens frie bevaegelighed".

4. Jeg vil foerst erindre om, at Domstolen selv i Testa-dommen (2) har fastslaaet, at artikel 51 "ikke [forbyder] faellesskabslovgiver at knytte betingelser til eller at saette graenser for de rettigheder, som han giver med henblik paa at sikre den frie bevaegelighed for arbejdskraften". Mere generelt har Domstolen, stadig vedroerende arbejdskraftens frie bevaegelighed, for nylig fastslaaet i Antonissen-dommen (3), at begraensninger er tilladt, saafremt de ikke kan anfaegte "den tilsigtede virkning af princippet om fri bevaegelighed".

Det er imidlertid indlysende, at de paagaeldende bestemmelser giver arbejdsloese arbejdstagere visse rettigheder, som har til formaal at undgaa, at de stilles ringere, naar de flytter til en anden medlemsstat for at soege arbejde, rettigheder, som de ikke ville have i henhold til nationale bestemmelser alene. Selv om den frie bevaegelighed for personer, som soeger arbejde, er et noedvendigt middel til at gennemfoere og fuldkommengoere arbejdskraftens frie bevaegelighed, mener jeg paa den anden side ikke, i betragtning af formaalet med de regler, som vi beskaeftiger os med, at det med rimelighed kan antages, at de betingelser, som de stiller, kan hindre eller begraense denne frihed.

5. Den omstaendighed, at den institution, der er kompetent til at udbetale ydelser ved arbejdsloeshed, i henhold til artikel 67, stk. 3, alene er institutionen i den stat, hvor arbejdstageren senest har tilbagelagt forsikrings- eller beskaeftigelsesperioder, foelger i virkeligheden af et almindeligt princip, som Domstolen flere gange selv har fremhaevet, og hvorefter en arbejdsloes er omfattet af lovgivningen i den stat, hvor han senest har vaeret beskaeftiget (4).

Ud fra samme synsvinkel maa man laese artikel 69, stk. 1, som bestemmer, at ydelser ved arbejdsloeshed kan eksporteres i en periode paa tre maaneder, men stiller som betingelse, at den arbejdsloese, foer han flytter til en anden medlemsstat, skal vaere tilmeldt arbejdsformidlingen i den seneste beskaeftigelsesstat; dette skyldes netop, at ydelser ved arbejdsloeshed udbetales i henhold til den sociale lovgivning i denne stat, som skal refundere dem til den kompetente institution i den stat, som arbejdstageren har begivet sig til for at soege arbejde der.

De paagaeldende betingelser er derfor i det vaesentlige et politisk valg, som har til formaal at laegge byrden ved ydelserne paa den medlemsstat, i hvilken den paagaeldende person senest har betalt bidrag. Samtidig vil man undgaa, at arbejdsloeshed i mangel af et faelles arbejdsmarked eksporteres, ved at tilskynde arbejdsloese til foerst at soege arbejde i den stat, hvor de senest har vaeret beskaeftiget.

6. Naar det er sagt, vil jeg fremhaeve, at det problem, som vi beskaeftiger os med, er blevet delvis loest ved den nyere Van Noorden-dom (5). I denne dom har Domstolen nemlig fastslaaet, at "en arbejdssoegende, der aldrig har vaeret omfattet af den sociale lovgivning i den medlemsstat, hvor han ansoeger om arbejdsloeshedsydelser, og som saaledes ikke senest har tilbagelagt forsikrings- eller beskaeftigelsesperioder efter lovgivningen i denne medlemsstat, ikke kan modtage arbejdsloeshedsydelser i medfoer af artikel 67 i forordning nr. 1408/71, men alene i medfoer af samme forordnings artikel 69" (praemis 10). I samme dom har Domstolen udelukket, at artikel 67 skulle vaere uforenelig med de oevrige faellesskabsretlige bestemmelser paa dette omraade, navnlig med traktatens artikel 7 og 58-66 (praemis 11).

Med hensyn til betingelsen i artikel 69, stk. 1, om at vaere tilmeldt arbejdsformidlingen i den seneste beskaeftigelsesstat mener jeg, at der er tale om en betingelse, som fuldt ud haenger sammen med den indfoerte ordning, for saa vidt den er det eneste middel, der giver mulighed for at definere status som "arbejdsloes" paa grundlag af bestemmelserne i den stat, der er kompetent til at udbetale de sociale sikringsydelser.

Sammenfattende mener jeg, at de betingelser, der stilles i artikel 67, stk. 3, og artikel 69, stk. 1, i forordning nr. 1408/71, ikke kan hindre eller begraense arbejdskraftens frie bevaegelighed, saaledes som den er garanteret ved traktaten. Navnlig kan jeg ikke i de relevante forordningsbestemmelser paapege noget element, som er uforeneligt med traktatens artikel 51.

7. Paa baggrund af de foregaaende betragtninger foreslaar jeg derfor Domstolen at besvare det spoergsmaal, der er stillet af Social Security Appeal Tribunal, Bognor Regis, saaledes:

"Gennemgangen af det praejudicielle spoergsmaal har intet frembragt, der kan rejse tvivl om gyldigheden af artikel 67, stk. 3, og artikel 69, stk. 1, i Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71; navnlig er de naevnte bestemmelser ikke uforenelige med traktatens artikel 51."

(*) Originalsprog: italiensk.

(1) - EFT L 149, s. 2.

(2) - Dom af 19.6.1980 (forenede sager 41/79, 121/79 og 796/79, Sml. s. 1979, praemis 14).

(3) - Dom af 26.2.1991 (sag C-292/89, Sml. I, s. 745, praemis 21).

(4) - Se dom af 7.3.1985 (sag 145/84, Cochet, Sml. s. 801) og af 12.6.1986 (sag 302/84, Ten Holder, Sml. s. 1821).

(5) - Dom af 16.5.1991 (sag C-272/90, Sml. I, s. 2543).