ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
57.

Retsstillingen med hensyn til socialsikringsordninger er imidlertid mere kompliceret. Pensionsordninger findes i mange forskellige udformninger, lige fra statslige sociale sikringsordninger til private, individuelle ordninger, der administreres af forsikringsselskaber. Selv om der kan forekomme konkurrence mellem sådanne ordninger (hvilket fremgår af, at der i Det Forenede Kongerige er adgang til, at private pensionsordninger til dels kan træde i stedet for den statslige sociale sikringsordning), må det være klart, at det ikke har været hensigten, at Fællesskabets konkurrenceregler skal gælde for statslige sociale sikringsordninger. Vanskeligheden ligger i at indplacere mellemkategorier som dem, de foreliggende sager drejer sig om. I sine initiativer på pensionsområdet har Kommissionen anerkendt, at der findes en lang række forskellige ordninger, og den har også erkendt, at man må respektere medlemsstaternes beslutninger på pensionsområdet, når man vil arbejde for at give adgang til forvaltning af pensionskasser i andre medlemsstater, for at ophæve begrænsningerne med hensyn til investering af pensionskassemidler, og for at give adgang til at være tilsluttet pensionsordninger i andre lande ( 30 ). Det kan specielt nævnes, at Kommissionen i betragtningerne til et ændret forslag af 26. maj 1993 ( 31 ) — hvori der fremsættes en række forslag om adgang til forvaltning i andre medlemsstater og om ophævelse af investeringsrestriktioner — udtrykkeligt omtaler, at der er behov for en yderligere afklaring med hensyn til medlemskab af pensionskasser på tværs af landegrænserne for at tage hensyn til forskellene mellem pensionskasserne og for ikke at gribe ind i driften af pensionskasser med obligatorisk medlemskab ( 32 ).
29.

Sagsøgeren anfører, at uanset om artikel 213 principielt måtte indeholde en selvstændig hjemmel, er bestemmelsen ikke et hensigtsmæssigt retligt grundlag for den anfægtede forordning. Efter sagsøgerens opfattelse burde forordningen for at være udstedt med føje i henhold til artikel 213 have indskrænket sig til at give Kommissionen adgang til at indsamle de oplysninger, der befinder sig i de eksisterende registre over foretagender. Sagsøgeren anfører, at forordningen går videre, og at dens hovedformål er at skabe et instrument til harmonisering af registre over foretagender i medlemsstaterne. Sagsøgeren henviser til forordningens første betragtning, hvorefter »gennemførelsen af enhedsmarkedet gør det yderligere påkrævet at forbedre sammenligneligheden af de statistikker, der udarbejdes for at dække behovene på fællesskabsplan«. Sagsøgeren anfører ligeledes, at forordningen indeholder ( 9 ) artikler, hvoraf kun en (nemlig artikel 6) direkte angår medlemsstaternes fremsendelse af oplysninger til Kommissionen; hovedparten af forordningens tekst vedrører oprettelse og vedligeholdelse af harmoniserede registre over foretagender i medlemsstaterne. Den korrekte hjemmel var ifølge sagsøgeren traktatens artikel 100 A, idet forordningens væsentligste formål er at støtte enhedsmarkedets oprettelse og funktion. Sagsøgeren mener at have støtte for sin opfattelse i den praksis, som Rådet tidligere har fulgt; Rådets beslutning 81/971/EØF af 3. december 1981 om indførelse af et fællesskabsinformationssystem vedrørende kontrol med og formindskelse af forurening af havet med carbonhydrider ( 10 ) er vedtaget under henvisning til traktatens artikel 213 og 235; Rådets forordning (EØF) nr. 3330/91 af 7. november 1991 om statistikker og udveksling af goder mellem medlemsstater ( 11 ) er udstedt under henvisning til traktatens artikel 100 A. Sagsøgeren anfører, at den anfægtede forordning ikke kan udstedes under samtidig henvisning til artikel 100 A og artikel 213, idet de to bestemmelser indeholder forskellige procedurer. Det er sagsøgerens opfattelse under henvisning til dommen af 11. juni 1991, Kommissionen mod Rådet (»titandioxid«) 11, at forordningen, da det er umuligt at anvende en dobbelt hjemmel, burde være udstedt alene under henvisning til artikel 100 A for at undgå at tilsidesætte andre institutioners rettigheder (nemlig Europa-Parlamentet og Det Økonomiske og Sociale Udvalg).
3.

Det er derfor min opfattelse, at det forelagte spørgsmål som anført i mit forslag til afgørelse af 4. maj 1994 bør besvares således: »Fællesskabsretten er ikke til hinder for en national bestemmelse, som afskærer en national domstol fra at tage stilling til et anbringende, der støttes på fællesskabsretten, og som ikke er gjort gældende af en af sagens parter inden for en bestemt frist, forudsat at bestemmelsen uden forskel finder anvendelse på tilsvarende anbringender, der støttes på national ret, og at den ikke gør beskyttelsen af de rettigheder, der tillægges i henhold til Fællesskabets retsorden, uforholdsmæssig vanskelig.«
Anden Afdeling for Skattesager ved Gerechtshof, Amsterdam, anmoder Domstolen om at træffe præjudiciel afgørelse vedrørende følgende spørgsmål:

»Er der tale om systematisk at søge vinding som omhandlet i artikel 13, punkt A, stk. 2, litra a), i Rådets sjette direktiv (77/388/EØF) af 17. maj 1977 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter — Det fælles merværdiafgiftssystem: ensartet beregningsgrundlag, i tilfælde, hvor den erhvervsdrivende er en fysisk person, som normalt søger at opnå et positivt resultat i den forstand, at indtægterne overstiger udgifterne, men dette positive resultat ikke er højere end et beløb, der må anses for en rimelig godtgørelse for det af den erhvervsdrivende selv udførte arbejde?«

Jeg skal herom bemærke, at det i forelæggelseskendelsen er ubestridt, at sagsøgeren under udøvelsen af den omstridte virksomhed søger at opnå et positivt driftsresultat og rent faktisk også opnår det, men at denne søgning, når henses til virksomhedens karakter, ikke har til formål at søge en vinding, som overstiger de lønindkomster, sagsøgeren kunne oppebære for den beskæftigelse, hun selv udøver i forbindelse med sin børnehave.

I henhold til forelæggelseskendelsen er det afgørende spørgsmål, hvilken betydning der, når henses til sagsøgerens situation, skal gives udtrykket »have til formål systematisk at søge vinding«, og navnlig, om der ved definitionen af begrebet vinding skal tages hensyn til den løn, der betales for den virksomhed, som sagsøgeren udøver i forbindelse med driften af sin virksomhed.
I henhold til artikel 5c, stk. 3, kan summen af de referencemængder, der er tildelt de afgiftspligtige personer i en bestemt medlemsstat, ikke overstige en samlet garantimængde, der er forskellig for de enkelte medlemsstater og svarer til summen af de mængder mælk, der i kalenderåret 1981 er leveret til behandlings- eller forarbejdningsvirksomheder for mælk eller andre mejeriprodukter i hver medlemsstat forhøjet med 1%. Hvad særligt angår Irland, blev den samlede garantimængde af de grunde, der er nævnt i ottende betragtning til forordning nr. 856/84 (mejerisektorens bidrag til bruttonationalindkomsten langt over gennemsnittet i Fællesskabet, vanskeligt at udvikle andre former for landbrugsproduktion), fastsat på grundlag af den leverede mængde i 1983.

Desuden blev der i henhold til artikel 5c, stk. 4, afsat en »fællesskabsreserve« med henblik på ved begyndelsen af hver tolvmånedersperiode at supplere garantimængderne for de medlemsstater, hvor gennemførelsen af afgiftsordningen giver særlige vanskeligheder, der kan påvirke forsynings- eller produktionsstrukturen i disse medlemsstater. I medfør af artikel 1 i Kommissionens forordning nr. 1371/84 af 16. maj 1984 ( 5 ) blev størstedelen af fællesskabsreserven tildelt Irland af de samme grunde som dem, der førte til, at 1983 blev valgt som referenceår for dette land (jf. anden betragtning til forordning nr. 1371/84).
I den forbindelse må det fremhæves, at nationale bestemmelser, som generelt begrænser handelen med en vare og dermed også importen af den, ikke allerede af den grund kan antages at begrænse muligheden for, at indførte varer i større omfang kan få adgang til markedet end lignende indenlandske varer. Som Domstolen fastslog i Keck og Mithouard-dommen, er den omstændighed, at nationale bestemmelser generelt kan begrænse omsætningen og følgelig også omsætningen af varer fra andre medlemsstater, ikke i sig selv tilstrækkelig til, at sådanne bestemmelser må betegnes som en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ indførselsrestriktion ( 27 ).

Endelig er der ikke fremført andre omstændigheder, på grundlag af hvilke det må anses for godtgjort, at de pågældende bestemmelser må betegnes som en foranstaltning med tilsvarende virkning. De sager, Domstolen her behandler, udviser både med hensyn til de faktiske omstændigheder og de retlige problemer, der er rejst, en usædvanlig lighed med sagerne C-69/93 og C-258/93, der var baggrunden for Domstolens dom i Punto Casa og PPV-sagen. Jeg skal i øvrigt minde om, at formuleringen af de præjudicielle spørgsmål i de foreliggende sager minder meget om formuleringen i sagerne C-69/93 og C-258/93.
I nævnte dom af 17. december 1980, Kommissionen mod Belgien, bekræftede Domstolen ligeledes undtagelsens restriktive karakter ved at udelukke, at man kan forbyde statsborgere fra andre medlemsstater adgang til samdige stillinger, som henhører under staten eller offentlige organer med den begrundelse, at den nye stilling, som arbejdstageren kan komme til at bestride som følge af forfremmelse eller forflyttelse, kan indeholde opgaver og ansvarsområder, som henhører under den offentlige administration ( 15 ):

»... det forhold, at artikel 48, stk. 4, ved at omfatte de stillinger, som indebærer udøvelse af offentlig myndighed og tildeling af ansvar for varetagelse af statens almene interesser, gør det muligt for medlemsstaterne ved egnede bestemmelser at forbeholde deres egne statsborgere adgangen til stillinger, som indebærer udøvelse af en sådan myndighed og et sådant ansvar inden for én og samme karriere, tjenestegren eller tjenestegruppe.

... [den] fortolkning ... medfører at statsborgere [fra andre medlemsstater] udelukkes fra samtlige stillinger i den offentlige administration. Herved sker der en begrænsning af deres rettigheder, som går ud over, hvad der er nødvendigt for at sikre respekten for de mål, der forfølges af denne bestemmelse ...«.
I Det Forenede Kongerige er direktivet gennemført ved »Utilities Supply and Works Contracts Regulations 1992«. De bestemmelser i direktivet, hvorefter dette, som anført i den trettende betragtning, kun finder anvendelse i tilfælde, hvor der tildeles kontrakter, som udelukkende har til formål at gøre det muligt for ordregiveren at udøve en af de i direktivet nævnte former for virksomhed, er gennemført ved Regulation 5 og Regulation 6(a).

Regulation 7(1), som skal gennemføre direktivets artikel 8, stk. 1, drejer sig derimod om de undtagelser, der særlig vedrører telekommunikationssektoren, og det er således denne bestemmelse, som sagsøgeren anfægter. Den lyder således: »Nærværende regler gælder ikke for det tilfælde, at et forsyningsselskab, som er anført i Schedule 2, indhenter tilbud med henblik på indgåelse af en kontrakt, der udelukkende har til formål at gøre det muligt for selskabet at udføre en eller flere af de offentlige teletjenester, der er nævnt i det afsnit i Schedule 2, hvor forsyningsselskabet er anført«.

Det nævnte Schedule 2 har to afsnit. Afsnit A vedrører alle andre offentlige telekommunikationsvirksomheder end sagsøgeren og Hull plc. For disse virksomheders vedkommende er »alle offentlige teletjenester« undtaget fra den pågældende bekendtgørelses anvendelsesområde. Afsnit Β vedrører derimod udelukkende sagsøgeren og Hull plc, for hvilke de undtagne tjenester er »alle offentlige teletjenester med undtagelse af følgende tjenester, når de udføres inden for det geografiske område, hvor den, der udfører tjenesterne, har autorisation som en offentlig telekommunikationsvirksomhed: almindelige taletelefonitjenester, almindelige datatransmissionstjenester, tilrådighedsstillelse af private lejede linjer og maritime tjenester«.

I Regulation 7(2) hedder det videre, at alle de i Schedule 2 nævnte virksomheder på begæring af ministeren skal tilstille denne en rapport med henblik på fremsendelse til Kommissionen indeholdende en beskrivelse af de af virksomheden udførte teletjenester, som den anser for tjenester, der er nævnt i det afsnit i Schedule 2, hvor virksomheden er anført. Denne bestemmelse gennemfører således direktivets artikel 8, stk. 2.

Endelig bemærkes, at Regulation 25(1) i overensstemmelse med direktivets artikel 33 bestemmer, at en virksomhed, såfremt den beslutter ikke at anvende de i bl.a. Regulation 7 indeholdte undtagelser, skal opbevare tilstrækkelige formålstjenlige oplysninger til at begrunde en sådan beslutning, for så vidt angår kontrakter, der tildeles efter andre procedurer end dem, der er hjemlet i reglerne om offentlige indkøb.
Direktivets artikel 7, stk. 3 og 4, bestemmer således:

»3. Når der udføres et forsøg, skal valget af dyreart nøje overvejes, og om nødvendigt skal der gøres rede for valget over for myndigheden. Ved valget af forsøgsformer skal vælges sådanne, hvortil der anvendes så få dyr som muligt, hvortil der anvendes dyr med laveste neurofysiologiske følsomhed, samt former, som forårsager mindst smerte, lidelse, angst eller varigt men, og som giver størst sandsynlighed for tilfredsstillende resultater.

Ved forsøg må dyr indfanget i naturen kun anvendes, hvis anvendelse af andre dyr ikke vil kunne opfylde forsøgets formål.

4. Alle forsøg skal tilrettelægges på en sådan måde, at forsøgsdyrene ikke udsættes for angst eller påføres unødig smerte og lidelse. Forsøgene foretages i henhold til bestemmelserne i artikel 8. De foranstaltninger, der er foreskrevet i artikel 9, skal træffes under alle omstændigheder.«
Som et led i Gatt og i forbindelse med forpligtelsen i henhold til artikel 29 i direktiv 90/531/EØF til reelt at sikre fællesskabsvirksomhederne adgang til markederne i tredje lande, indgik Fællesskabet i 1993 en aftale i form af et aftalememorandum med Amerikas Forenede Stater, der blev godkendt ved Rådets beslutning 93/323/EØF, der er anfægtet i denne sag. I aftalens artikel 1 er det bestemt, at aftalen finder anvendelse på offentlige kontrakter vedrørende levering af varer, udførelse af arbejde eller præstering af tjenesteydelser, der indgås af de to kontraherende parters ordregivende myndigheder, herunder kontrakter vedrørende levering af varer, udførelse af arbejder i sektoren for fremstilling, transport og distribution af el-energi.

Ved artikel 2, stk. 1, forpligtes Fællesskabet til over for medkontrahenter fra USA og med hensyn til varer og tjenesteydelser hidrørende derfra at anvende bestemmelserne i direktiv 77/62/EØF ( 6 ), direktiv 92/50/EØF ( 7 ) og direktiv 71/305/EØF ( 8 ) for så vidt angår afslutning af kontrakter til beløb, der overstiger de angivne tærskelbeløb. USA forpligter sig tilsvarende til på europæiske virksomheder at anvende procedurereglerne i Buy America Aet (artikel 2, stk. 2). Artikel 2, stk. 3, opretholder undtagelserne fra anvendelsen af liberaliseringsforanstaltningerne for markederne, der angives præcist for hver part på tidspunktet for afslutningen inden for rammerne af GATT af den multilaterale overenskomst om offentlige kontrakter fra 1979 ( 9 ).

Ved memorandummets artikel 3, stk. 1, forpligtes Fællesskabet til på tilbudsgivere fra USA i de sektorer, der omfattes af direktiv 90/531 bortset fra telekommunikation, for hvilken sektor der ved artikel 5 henvises til en senere speciel aftale, at anvende direktivets bestemmelser samt de foranstaltninger, hvormed det skal sikres, at dette virkelig anvendes, dvs. de retsmidler der ved direktiv 92/13/EØF ( 10 ) er fastsat med henblik herpå. Ifølge artikel 3, stk. 2, påhviler der USA en tilsvarende forpligtelse.

Fællesskabet og USA har forpligtet sig til i fællesskab at gennemføre en undersøgelse af den betydning, som de af liberaliseringsforanstaltningerne omfattede offentlige aftaler om varer og tjenesteydelser har, med henblik på at fastlægge deres respektive standpunkter under GATT-forhandlingerne angående ændring af den ovenfor nævnte multilaterale overenskomst fra 1979 (artikel 4).

Endelig fastsættes der i artikel 7, stk. 1, en særlig ikrafttrædelsesdato for bestemmelserne i memorandummets bestemmelser om tjenesteydelsesaftaler.
Det bemærkes desuden, at det udtrykkeligt fremgår af forelæggelsesbeslutningen, at den nationale ret ligeledes skal tage stilling til, hvorvidt en række indsigelser, som de sagsøgte er fremkommet med under hovedsagen, kan tages til følge. Den nationale ret nævner heriblandt kun den indsigelse, der bygger på den græske retsplejelovs artikel 281 om misbrug af beføjelser.

I medfør af denne bestemmelse kan en rettighed ikke gøres gældende, hvis det Mart ville stride mod god tro eller redelig handlemåde eller den pågældende rettigheds økonomiske og sociale formål. At denne indsigelse eventuelt måtte tages til følge ville medføre, at sagsøgerne — selv om de under et annullationssøgsmål havde ret til at gøre gældende, at beslutningen om kapitalforhøjelsen var ulovlig, fordi den var vedtaget i strid med fællesskabsretten — ikke kunne gøre denne rettighed gældende, fordi det af den nationale ret blev anset for udtryk for misbrug. Det påståede misbrug synes i det væsentlige at skulle bestå i sagsøgernes manglende retlige interesse som mindretalsaktionærer, oven i købet i et selskab, som er underlagt en særlig saneringsordning, samt i det forhold, at sagsøgerne ikke skulle have lidt noget ideelt eller økonomisk tab som følge af selskabets sanering, men tværtimod havde haft fordel heraf.

Den nationale ret har herved fremhævet, at efter dens opfattelse kan den i retsplejelovens artikel 281 omhandlede indsigelse med rette påberåbes også for at forhindre udøvelse af rettigheder, der kan udledes af fællesskabsbestemmelser; desuden erklærer den nationale ret sig enekompetent til at træffe afgørelse desangående »som dommer i den medlemsstat, hvor den part, som er fremkommet med indsigelsen, er statsborger«.
Domstolen indtog samme holdning med hensyn til ordningen om særlig administration af større kriseramte virksomheder i henhold til italiensk lov af 3. april 1979. Denne procedure blev indført i italiensk lovgivning for tilfælde, hvor en virksomhed ikke længere er i stand til at opfylde sine forpligtelser. Domstolen fremhævede under undersøgelsen af bestemmelserne i den italienske lov af 3. april 1979, at når det i dekretet om »anvendelse af denne procedure også bestemmes, at virksomheden skal fortsætte driften under ledelse af den for proceduren ansvarlige kommissær, [er formålet med anvendelsen af proceduren for særlig administration] i første række at opnå en balance i virksomheden, der kan give sikkerhed for den fremtidige drift« ( 29 ). Domstolen nævnte under henvisning til forelæggelseskendelsen forskellige for denne procedure særlige karakteristiske træk, f.eks.

a) formålet, som er at bevare de virkelig sunde dele af en virksomhed, ved overførsel af ejendomsretten fra den insolvente erhvervsdrivende til en ny ejer

b) den omstændighed, at en virksomhed under særlig administration, med staten som kautionist, kan opnå lån til genoptagelse af driften og indkøb af nyt produktionsudstyr

c) den omstændighed, at beskyttelsen af kreditorernes interesser i en procedure for særlig administration har mindre vægt end i andre likvidationsprocedurer og navnlig, at kreditorerne ikke har indflydelse på afgørelser vedrørende fortsættelse af virksomhedens drift.

Med udgangspunkt i disse faktorer nåede Domstolen til det resultat, at det med denne procedure tilstræbte økonomiske og sociale formål hverken kunne give en forklaring på eller en begrundelse for, at arbejdstagerne i virksomheden, når denne helt eller delvis overføres, skulle miste de rettigheder, som de har ifølge direktivet. Domstolen nåede således til det resultat, at direktivets bestemmelser »finder ... anvendelse, når det inden for rammerne af en i lovgivningen fastlagt ordning som ordningen om særlig administration af større kriseramte virksomheder er vedtaget at fortsætte en virksomheds drift, så længe vedtagelsen herom er i kraft« ( 30 ).
Dette argument fra appellanten kan ikke tiltrædes. Ved de to skrivelser fra henholdsvis direktøren for Tjenesten for Bedrageribekæmpelse og EF-kommissæren Schmidhuber blev de italienske myndigheder alene underrettet om resultaterne af en undersøgelse, som Kommissionens ansatte og visse italienske tjenestemænd sammen havde foretaget, og som vedrørte de eventuelle uregelmæssigheder, som var begået ved udbetalingen af støtten til Nutral, ligesom man i begge skrivelser insisterede på, at der blev truffet de nødvendige foranstaltninger med henblik på tilbagesøgning af de beløb, som selskabet fejlagtigt havde fået udbetalt. Som anført af Kommissionen i svarskriftet var den italienske stat ikke forpligtet til at følge Kommissionens indstilling eller at iværksætte de foranstaltninger, som denne havde foreslået, da det principielt henhører under den italienske stats egen kompetence at gennemføre Fællesskabets regler om den fælles landbrugspolitik på sit eget område. Følgelig er de italienske myndigheders rapport og beslutninger om pålæg selvstændige retsakter, udstedt inden for rammerne af national italiensk ret, og ikke gennemførelsesforanstaltninger til Kommissionens retsakter. Det er herved klart, at det står de italienske myndigheder frit for, om de vil tage hensyn til Kommissionens oplysninger og forslag.

Den italienske stat kunne have krævet, at Nutral tilbagebetalte den fejlagtigt oppebårne støtte, uden at Kommissionen havde behøvet at intervenere, og den omstændighed, at Kommissionen har udstedt sådanne retsakter som de her i sagen anfægtede, forpligter ikke de italienske myndigheder til at træffe foranstaltninger over for Nutral. Hvis Kommissionens retsakter ikke er bindende for Italien, kan de så meget mindre berøre Nutral's retsstilling.
Kommissionen vedtog den 29. december 1992 en beslutning (herefter »beslutningen«) om atter at indstille proceduren ( 11 ). Kommissionen henviste til den sagkyndige erklæring, hvoraf det fremgik, at selv om de hævdede besparelser ikke havde kunnet konstateres, kunne F-prisen være berettiget af andre kommercielle grunde, såsom hensynet til at sikre, at værdifulde naturgaskunder ikke blev afkrævet uoverkommelige priser, som enten ville tvinge dem til at standse deres virksomhed eller tilskynde dem til at skaffe ammoniak andetsteds fra ( 12 ).

Kommissionen fastslog:

»... for så vidt angår Gasunie's F-pris var der tale om at imødegå konkurrencen fra andre lande, især tredjelande, på markedet for kvælstofgødning, der er fremstillet af ammoniak. En producent af kvælstofgødning kan vælge mellem enten selv at fremstille den ammoniak, der er nødvendig til produktionen af kvælstofgødning eller at købe ammoniakken af andre producenter og fremstille kvælstofgødningen heraf ... Hvis prisen på den gas, der anvendes til ammoniakfremstillingen, er for høj, kan producenten, hvis det er muligt, vælge at købe ammoniakken et andet sted og til en lavere kostpris, end han selv kunne have fremstillet den til... Det var forholdene i ammoniakindustrien i Fællesskabet i 1980'erne, og hvis Gasunie ikke havde indrømmet de nederlandske producenter af kvælstofgødning særpriser, kunne de have lukket deres ammoniakfabrikker, dækket deres behov for ammoniak i tredjelande og blot fortsat deres fremstilling af kvælstofgødning« ( 13 ).