FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

SIR GORDON SLYNN

fremsat den 27. februar 1985 ( *1 )

Høje Domstol.

Sagsøgerne i disse tretten forenede sager er græske virksomheder, som blandt andet forarbejder tomater til tomatkoncentrater. De hævder, at de som følge af de af Kommissionen udstedte forordninger, hvis gyldighed de anfægter, faktisk er de eneste tilbageværende forarbejdningsvirksomheder af denne art i Grækenland, og at de har lidt et betydeligt økonomisk tab. En af dem (Asteris AE) var sagsøger i sag 250/81, Greek Carinen mod Kommissionen, Sml. 1982, s. 3535, hvori sagsøgerne påstod Kommissionens forordning nr. 1962/81 (EFT 1981 L 192, s. 13) for produktionsåret 1981/1982 annulleret; denne sag blev imidlertid afvist, da det ikke fandtes godtgjort, at forordningen berørte dem »umiddelbart og individuelt« i den i E0F-trakta-tens artikel 173 forudsatte betydning.

I de foreliggende sager har sagsøgerne — selv om de ikke påstår de pågældende forordninger annulleret — anført, at den støtte, Kommissionen havde fastsat for Grækenland med hensyn til forarbejdning af tomater til tomatkoncentrater for produktionsårene 1981/1982 og 1982/1983, var retsstridig, og at Kommissionen i medfør af traktatens artikel 215, stk. 2, er pligtig at erstatte det tab, de har lidt, nemlig forskellen mellem den støtte, de modtog, og den støtte, som de ville have modtaget, hvis Kommissionen havde administreret støtteordningen i henhold til reglerne. De kræver også renter af disse beløb, for det første år fra den 21. juli 1982, og for det andet år fra den 9. juli 1983, med 24% p.a., som de hævder er den rentesats, der var gældende i Grækenland på det pågældende tidspunkt, og som de har anført, at de — eller i det mindste nogle af dem — måtte betale for at låne penge fra bankerne, fordi de ikke modtog det rette støttebeløb.

I mit forslag til afgørelse i sag 192/83, Den hellenske Republik mod Kommissionen, som jeg tillader mig at henvise til i dette forslag til afgørelse, har jeg givet en kort oversigt over ordningen med hensyn til udbetalingen af støtte til fremstilling af tomatkoncentrater.

Jeg kan tilføje, at støttebeløbet for referenceproduktet for de to år, der er tale om i denne sag, blev fastsat således ved Kommissionens forordninger nr. 1963/81 og nr 1585/82: a) for medlemsstaterne, bortset fra Grækenland i) 1981/1982 40,30 ECU, ii) 1982/1983 45,53 ECU; b) for Grækenland i) 1981/1982 21,61 ECU, ii) 1982/1983 33,49 ECU. De koefficienter, der blev anvendt i disse to år, var de samme som dem, der blev anvendt for produktionsåret 1983/1984, og som er omtvistede i den anden sag.

Kommissionen har anført, at disse sager ikke kan antages til realitetsbehandling, da den oprejsning, der søges, ville bringe sagsøgerne i samme situation, som hvis de anfægtede forordninger blev annulleret. Det af Kommissionen fremførte argument er imidlertid tidligere blevet afvist af Domstolen med den motivering, at søgsmål i medfør af artiklerne 173 og 215, stk. 2, er fuldstændig uafhængige af hinanden: (se f.eks. sagerne 5/71, Zuckerfabrik Scböppenstedt mod Rådet, Sml. 1971, s. 275, og 238/78, Ireks-Arkady mod Rådet og Kommissionen, Sml. 1979, s. 2955). Som følge heraf er Kommissionens indsigelse efter min opfattelse ikke berettiget.

Det er med god grund ikke gjort gældende, at disse sager kun kunne anlægges for en national ret mod et græsk interventionsorgan. Hvis det statueres, at beregningen af støtten er retsstridig, tilkommer det ikke det nationale interventionsorgan at foretage en ny beregning efter den korrekte metode. Dette kan kun gøres af Kommissionen efter en afgørelse truffet af Domstolen.

Det er almindelig anerkendt i Domstolens praksis, at følgende kumulative betingelser skal være opfyldt, for at der opstår erstatningsansvar i medfør af artikel 215, stk. 2, med hensyn til lovgivningsretsakter: 1) der skal foreligge en tilstrækkelig kvalificeret overtrædelse af en højere retsregel til beskyttelse af private; 2) sagsøgeren skal have lidt et tab og 3) der skal være en årsagsforbindelse mellem de to.

Med hensyn til 1) har sagsøgerne ikke anfægtet hovedberegningsgrundlaget for den støtte, der blev udbetalt for 100 kg af »referenceproduktet« i produktionsåret 1981/1982. De har imidlertid anført, at den støtte, der blev udbetalt, var uforenelig med artikel 103, stk. 3, i tiltrædelsesakten og traktatens artikler 7 og 40, stk. 3, (samt artiklerne 3, litra f), og 40, stk. 2, 1. afsnit, som forekommer mig at være for generelle til, at de kan danne grundlag for et søgsmål). Efter en rent matematisk beregning på det af Kommissionen valgte grundlag, burde støtten ifølge sagsøgerne have været 46,71 ECU for de andre ni medlemsstater og 28,02 ECU for Grækenland, som forvaltningskomiteen var gået med til. Det anføres imidlertid, at Kommissionen for at skære ned på udgifterne efter Rådets anmodning nedsatte hvert af beløbene med 6,41 ECU. Som følge heraf blev støtten for de ni 40,30 ECU og for Grækenland 21,61 ECU.

Sagsøgerne har påstået, at Kommissionen (ved overhovedet at foretage en nedskæring) overtrådte tiltrædelsesaktens artikel 103, stk. 3, idet støttebeløbet i henhold til denne bestemmelse skal fastsættes således, at det udligner forskellen mellem prisniveauet i tredjelande og prisniveauet i Grækenland. Overfladisk set forekommer dette argument overbevisende. Ikke desto mindre forekommer det mig ved en nærmere undersøgelse, at denne bestemmelse, ligesom artikel 3b, stk. 1, i forordning nr. 516/77, der er dens forbillede, giver Kommissionen et vist skøn ved fastsættelsen af støtten. Dette skyldes, at prisniveauet i tredjelande og i Grækenland nødvendigvis ikke kan fastlægges aritmetisk nøjagtigt. Dette ses klart af de pågældende bestemmelsers ordlyd. Priserne på produkter fra tredjelande skal i medfør af artikel 3b, stk. 3, i forordning nr. 516/77 fastsættes »under... hensyntagen til« visse faktorer. På samme måde skal prisniveauet for græske produkter i henhold til artikel 103, stk. 3, fastlægges »under hensyntagen til« visse forhold. Jeg kan derfor ikke godtage dette argument.

Som sagsøgerne har påpeget, blev støtten procentuelt nedskåret mere for Grækenlands vedkommende end for de andre medlemsstaters. Ikke desto mindre var nedskæringen absolut set den samme, således at jeg ikke kan godtage, at artiklerne 7 og 40, stk. 3, er blevet overtrådt.

På den anden side kan jeg af de grunde, jeg har anført i mit forslag til afgørelse i sag 192/83, godtage sagsøgernes andet anbringende om, at Kommissionen overtrådte artikel 103, stk. 3, ved at anvende de samme koefficienter på Grækenland som for »De Ni«. Eftersom argumenterne er de samme som i sag 192/83, behøver jeg ikke at gentage dem her. Den eneste forskel er, at disse sager vedrører produktionsårene 1981/1982 og 1982/1983, mens sag 192/83 vedrører produktionsåret 1983/1984. I kraft af forordningerne nr. 1962/81, nr. 1602/82 og nr. 1615/83 var koefficienterne imidlertid de samme i alle tre år. Heraf følger, at forordningerne nr. 1962/81 og nr. 1602/82 var retsstridige, for så vidt som de vedrørte Grækenland.

Artikel 103, stk. 3, er en traktatbestemmelse, idet artikel 1, stk. 2, i tiltrædelsestraktaten fastsætter, at tiltrædelsesakten udgør en integrerende del af denne traktat. I modsætning til det af Kommissionen anførte, bevirker den omstændighed, at artikel 103, stk. 3, regulerer anvendelsen af forordning nr. 516/77 på Grækenland i overgangsperioden, ikke, at den mister sin status som traktatbestemmelse. Heraf følger efter min opfattelse, at de anfægtede forordninger faktisk udgjorde en tilsidesættelse af en højere retsregel.

Desuden forekommer det mig, at tilsidesættelsen var tilstrækkelig kvalificeret til at begrunde et erstatningsansvar i medfør af artikel 215, stk. 2. Formålet med artikel 103 var over en årrække at rette den støtte, der udbetaltes i Grækenland, ind efter den støtte, der udbetaltes i de andre medlemsstater. Stk. 3 søgte navnlig at nå dette mål ved at bestemme, at prisniveauet for græske produkter, indtil denne proces var fuldendt, skulle beregnes særskilt fra prisniveauet i de andre ni medlemsstatater. Ved at anvende de samme koefficienter på Grækenland som på de andre medlemsstater har Kommissionen derfor ikke blot gjort sig skyldig i en mindre overtrædelse af artikel 103, stk. 3, men har undladt at overholde det grundlæggende princip, den bygger på.

Desuden kan der ikke være nogen tvivl om, at bestemmelsen skal beskytte private, nemlig de græske virksomheder, der forarbejder frugt og grønsager, selv om de på deres side skal sørge for, at minimumsprisen betales til producenterne, der — som Kommissionen har anført — muligvis er dem, som ordningen navnlig tilsigter at begunstige.

Eftersom det retsstridige består i, at der er ydet lavere støtte til sagsøgerne, end de var berettiget til, er det bevist, at der foreligger et tab, og at der er en årsagsforbindelse mellem det og ulovligheden. Desuden har sagsøgerne i de mindste detaljer gjort rede for det tab, som de hævder at have lidt. Heraf følger efter min opfattelse — selv om detaljerne ikke er blevet undersøgt til bunds under sagen — eftersom det er åbenbart, at der er lidt et vist tab, at Kommissionen er pligtig at betale erstatning til sagsøgerne i medfør af artikel 215, stk. 2, med hensyn til den skade, der er forvoldt ved forordningerne nr. 1962/81 og nr. 1602/82.

Der står tilbage at beregne, hvor stor erstatningen skal være. Dette vil afhænge af den nye beregning af koefficienterne på grundlag af de faktiske forarbejdningsomkostninger i Grækenland, idet de virksomheder, som har de højeste omkostninger, ikke tages i betragtning. Denne opgave påhviler Kommissionen i samarbejde med sagsøgerne og under Domstolens kontrol. Domstolen kan derfor ikke på dette stadium fastsætte erstatningens størrelse.

Efter min mening ville det være hensigts-' mæssigt, om Domstolen traf en afgørelse svarende til den, der blev truffet i de forenede sager 64 og 113/76, Ditmortier mod Rådet, Sml. 1979, s. 3091. Kommissionen bør tilpligtes at betale sagsøgerne forskellen mellem det støttebeløb, der er udbetalt i de to relevante produktionsår, og det beløb, som ville være blevet ydet, hvis de korrekte koefficienter var blevet anvendt, forudsat at dette beløb er højere. Bortset fra koefficienterne og deres anvendelse bør beregningen forblive uændret, eftersom koefficienterne er det eneste aspekt af beregningen, som sagsøgerne har fået medhold i deres indsigelse mod. Parterne bør yderligere tilpligtes inden 12 måneder efter domsafsigelsen at meddele Domstolen størrelsen af de efter fælles aftale fastsatte erstatningsbeløb, eller, såfremt en sådan aftale ikke kommer i stand, tilpligtes inden for samme tidsrum at meddele Domstolen deres påstand, opgjort i tal.

Endelig er der spørgsmålet om renter. Fra og med sagerne 27 og 39/59, Campolongo mod Den Høje Myndighed, Sml. 1954-1964, s. 193, har Domstolen foretaget en sondring mellem morarenter (»intérêts moratoires«) og erstatning (»intérêts compensatoires«). Førstnævnte forfalder automatisk til betaling i tilfælde af forsinkelse, hvorimod erstatning kun skal betales, når det godtgøres, at der foreligger et særligt tab.

Sagsøgerne har krævet renter med 24% under henvisning til de almindelige rentesatser i Grækenland. De har ikke anført, at de ville have investeret pengene, og at de har mistet renter, som de ellers ville have modtaget, men snarere — for nogles vedkommende — at de måtte låne penge af bankerne, fordi de manglede penge, idet de ikke modtog den fulde støtte. Jeg føler mig ikke overbevist om, at behovet for at låne penge så meget skyldes den manglende modtagelse af støtten som deres generelle økonomiske situation. Jeg mener derfor, at de ikke er berettiget til de rentesatser, de har gjort lu-av på. På den anden side (skønt jeg — som tidligere anført — mener, at 6% ikke længere er i overensstemmelse med de gældende rentesatser, og skønt jeg for min del ville give 8%) lader det til, at der på baggrund af de forenede sager 75 og 117/82, Razzouk og Beydoun mod Kommissionen (Sml. 1984, s. 1609) og sag 737/79, Battaglia mod Kommissionen (Sml. 1985, s. 72) bør tilkendes sagsøgerne 6% i rente fra det tidspunkt, hvor stævningerne blev indgivet til Domstolen, af de beløb, der eventuelt findes at tilkomme hver enkelt af sagsøgerne.

Jeg skal derfor sammenfattende fastslå, at Kommissionen i medfør af traktatens artikel 215 er pligtig at erstatte eventuelle tab, som sagsøgerne findes at have lidt som følge af Kommissionens undladelse af at beregne det beløb, der skyldes i støtte for tomatkoncentrat — bortset fra tomatkoncentrat, der indeholder mellem 28% og 30% tørekstrakt — pakket i enheder på under 1,5 kg, med rente 6% fra det tidspunkt, hvor stævningerne blev indgivet til Domstolen, samt at Kommissionen bør tilpligtes at betale sagsøgernes omkostninger.

( *1 ) – Oversat fra engelsk.