FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

SIR GORDON SLYNN

fremsat den 27. marts 1985 ( *1 )

Høje Domstol.

I den foreliggende sag har Kommissionen i medfør af EØF-traktatens artikel 169 nedlagt påstand om, at Italien har tilsidesat traktatens artikel 95, hvorefter der ikke må pålægges varer fra andre medlemsstater interne afgifter, som er højere end de afgifter, der pålægges lignende indenlandske varer, eller som indirekte vil kunne beskytte andre produkter.

Sagen drejer sig om hedvine, navnlig »Marsala«, som fremstilles i Italien. I henhold til italiensk lov opkræves en produktionsafgift på indenlandsk fremstillet vinalkohol, og der opkræves en importafgift af importeret vinalkohol. Som udgangspunkt er de nævnte afgifter ens. Artikel 29 i lovdekret nr. 1200 af 6. oktober 1948 som ændret ved lov nr. 891 af 22. december 1980 (GU (Gazzetta ufficiale) nr. 233 af 6.10.1948 og nr. 355 af 30.12.1980) indeholder imidlertid en undtagelse med hensyn til vinalkohol, der anvendes ved fremstilling af »Marsala«. I så fald nedsættes afgiften med 60%.

Kommissionen har gjort gældende, at ovennævnte lovbestemmelse er udtryk for forskelsbehandling af importerede vine i forhold til »Marsala«, som har tilsvarende egenskaber, og som i forhold til indførte hedvine normalt betragtessom en lignende vare. Kommissionen har desuden anført, at der efter ovennævnte lovgivning er tale om beskyttelse af »Marsala« i forhold til andre varer, der konkurrerer med den.

Ved skrivelse af 21. september 1982 anmodede Kommissionen i henhold til traktatens artikel 169 den italienske regering om at fremkomme med sine bemærkninger til Kommissionens synspunkter. Efter modtagelsen af regeringens svar fremsatte Kommissionen en begrundet udtalelse den 22. september 1983. Den italienske regering svarede ved at anmode om en frist på en måned til at træffe de nødvendige foranstaltninger. Kommissionen modtog ikke yderligere oplysninger og anlagde derfor sag den 14. december 1983.

Da sagen første gang blev behandlet i et retsmøde ved Domstolen, blev det oplyst, at det italienske parlament havde vedtaget lov nr. 408 af 28. juli 1984, der i artikel 4 a, bestemmer: »Den i artikel 29 i lovdekret af 1948 fastsatte nedsættelse af produktionsafgiften af alkohol, der anvendes ved fremstilling af »Marsala«-vin, udvides til også at omfatte alle hedvine og aromatiserede vine, herunder dem, der fremstilles i EØF's medlemsstater og indføres til Italien«.

Loven kunne imidlertid først få virkning, efter at de enkelte ministre havde udstedt dekreter. Retsmødet blev udsat, således at regeringen kunne fremkomme med aktuelle og mere detaljerede oplysninger.

Det er netop oplyst for Domstolen, at der er givet instrukser om udstedelse af dekreterne, og at en del af dem allerede er udarbejdet. Det må antages, at de vil træde i kraft i løbet af indeværende år, og under alle omstændigheder inden den 31. december.

Der er al grund til at tro på, at dette vil ske, men efter min opfattelse bør der på nuværende tidspunkt afsiges dom vedrørende Kommissionens søgsmål. Den italienske regering har da også i dagens retsmøde taget stilling til de principielle spørgsmål.

Jeg vil herefter gå over til de nævnte principielle spørgsmål. Den italienske regering har påstået sig frifundet af en række grunde. For det første har den anført, at indførte hedvine behandles på samme måde som alle andre italienske hedvine, undtagen »Marsala«. Det kan ikke kræves, at indførte produkter i afgiftsmæssig henseende behandles særlig gunstigt. Det er tilstrækkeligt, at de behandles på linje med andre italienske hedvine.

Domstolen har anerkendt, at medlemsstaerne kan indføre differentierede afgifter på bestemte varer, så længe som der ikke er tale om forskelsbehandling eller beskyttelse. Den italienske regering har gjort gældende, at den nævnte afgift hverken er udtryk for forskelsbehandling eller beskyttelse. Den har videre anført, at der er gode grunde til, at »Marsala« behandles anderledes. For »Marsala«-vin gælder der særlige regler, som ikke blot findes i lovdekretet om afgifter, men også i andre lovbestemmelser, som indeholder strenge regler om, hvilke vinstokke, der kan anvendes, hvor de skal plantes, og hvor og hvordan vinen skal fremstilles, nemlig i den vestlige del af Sicilien (lov nr. 1069 af 4. november 1950; dekreter udstedt af præsidenten den 20. oktober 1961 og den 2. april 1969). Den italienske regering har desuden lagt betydelig vægt på, at omkostningerne ved at overholde de nævnte regler og ved at sikre, at de overholdes, skal afholdes af vinproducenterne selv. Det særlige område, hvor »Marsala« fremstilles, er et i økonomisk henseende underudviklet område, og efter den italienske regerings opfattelse er det fuldt ud berettiget at yde støtte til området ved hjælp af en sådan afgiftsmæssig differentiering, når henses til traktatens artikel 92 om statsstøtte. Dette viser også, at der ikke er tale om forskelsbehandling.

Den italienske regering har dernæst anført, at »Marsala«-vinen fremstilles ved en særlig proces, idet druemosten opvarmes direkte, mens fremstillingsprocessen for andre vine er anderledes; det må derfor anerkendes, at »Marsala« adskiller sig fra andre hedvine.

Under alle omstændigheder er virkningen af afgiftsdifferentieringen efter den italienske regerings opfattelse ubetydelig, idet der i virkeligheden kun er tale om en forskel på 122 LIT pr liter »Marsala«.

Selv om ovennævnte argumenter kan være en forklaring på afgiftsnedsættelsen, bevirker de efter min opfattelse ikke, at den er berettiget i henhold til traktatens artikel 95.

Som Kommissionen har anført, er »Marsala« utvivlsomt en ud af en række hedvine, der i bred forstand kan betragtes som lignende og konkurrerende. I forhold til »Marsala«-vin står det også fast, at afgiften ved import er højere, selv om den pågældende afgift også pålægges andre indenlandsk producerede hedvine.

Den omstændighed, at indførte hedvine ikke behandles ringere end hedvine i øvrigt, er efter min opfattelse ikke til hinder for, at de behandles ringere end »Marsala«-vin, navnlig ikke hvis Kommissionen har ret i — hvilket ikke er blevet bestridt — at »Marsala«-vin udgør mere end 90% af den italienske produktion af hedvine med en særlig oprindelsesbetegnelse.

De omstændigheder, den italienske regering har fremført som forklaring på afgiftsnedsættelsen, er for mig at se ikke til hinder for, at den er udtryk for forskelsbehandling; der er heller ikke tale om sådanne objektive kriterier, som ifølge Domstolens praksis kan begrunde en afgiftsdifferentiering. De er i særlig grad udtryk for et ønske om at fremme og beskytte »Marsala«-vin-producenterne (jfr. forenede sager 142 og 143/80, Essevi, Sml. 1981, s. 1413).

Selv om der er tale om statsstøtte i henhold til traktatens artikel 92, er intet til hinder for, at de er en tilsidesættelse af artikel 95, således som Domstolen fastslog i sag 73/79, Kommissionen mod Italien, Sml. 1980, s. 1533, på s. 1547. I dommen fastslog Domstolen, at den omstændighed, at støtte kan være omfattet af artikel 92, ikke er til hinder for, at foranstaltningen er fiskal forskelsbehandling i henhold til artikel 95.

Endelig betyder den omstændighed, at afgiftsnedsættelsen kun medfører, at vinen bliver 122 LIT billigere, ikke, at der ikke er tale om en tilsidesættelse af artikel 95. Nedsættelsen kan stadig have beskyttende virkning.

Efter min opfattelse var det standpunkt, Kommissionen indtog, da sagen blev anlagt, og som den har fastholdt i dag, berettiget. Jeg skal derfor foreslå, at det statueres, at Den italienske Republik har undladt at opfylde sine forpligtelser i henhold til traktatens artikel 95, idet den for vinalkohol, der anvendes ved fremstilling af hedvinen »Marsala«, opkræver en produktionsafgift, der er lavere end den afgift, der opkræves for vinalkohol, der anvendes ved fremstilling af hedvine, som indføres fra andre medlemsstater. Efter min opfattelse bør Den italienske Republik afholde samtlige sagsomkostninger.

( *1 ) – Oversat fra engelsk.