Imidlertid var der i artikel 18, stk. 10, andet afsnit, i direktiv 2003/96 fastsat en overgangsperiode indtil den 1. januar 2009 med henblik på at give Den Franske Republik mulighed for at tilpasse sin nuværende beskatningsordning for elektricitet til dette direktiv. Det var i bestemmelsen fastsat, at medlemsstaten indtil denne dato skulle tage hensyn til »det samlede gennemsnitlige niveau for den nuværende lokale beskatning af elektricitet«, når det vurderes, om minimumsafgiftssatserne i dette direktiv er overholdt. Den 1. januar 2009 skulle Den Franske Republik derfor have bragt sin beskatningsordning for elektricitet i overensstemmelse med bestemmelserne i direktiv 2003/96.

Det bemærkes, at artikel 3 i direktiv 2003/96 har udvidet anvendelsesområdet for direktiv 92/12 til elektricitet. Ifølge artikel 28, stk. 1 og 2, i direktiv 2003/96 sluttede gennemførelsesperioden for dette direktiv den 31. december 2003, da nævnte direktiv trådte i kraft den 1. januar 2004.

Artikel 18, stk. 10, andet afsnit, i Rådets direktiv 2003/96/EF af 27. oktober 2003 om omstrukturering af EF-bestemmelserne for beskatning af energiprodukter og elektricitet skal fortolkes således, at overholdelse af de minimumstakster, der er fastsat i dette direktiv, frem til den 1. januar 2009 var den eneste forpligtelse blandt de EU-retlige bestemmelser om beskatning af elektricitet, der påhvilede Den Franske Republik.

Artikel 3, stk. 2, i Rådets direktiv 92/12/EØF af 25. februar 1992 om den generelle ordning for punktafgiftspligtige varer, om oplægning og omsætning heraf samt om kontrol hermed skal fortolkes således, at indførelsen af en anden indirekte beskatning af elektricitet ikke forudsætter, at der er indført en harmoniseret punktafgift, og at hvad angår en afgift som den i hovedsagen omhandlede, der ikke udgør en sådan punktafgift, skal dens forenelighed med direktiv 92/12 og 2003/96 vurderes på grundlag af de i artikel 3, stk. 2, i direktiv 92/12 opstillede krav om anden indirekte beskatning i særligt øjemed.

Artikel 3, stk. 2, i direktiv 92/12 skal fortolkes således, at en afgift som den i hovedsagen omhandlede kan kvalificeres som »anden indirekte beskatning« som følge af sit miljømæssige formål, der har til hensigt at finansiere meromkostningerne knyttet til forpligtelsen til at købe grøn energi, med undtagelse af målsætningerne for den territoriale og sociale samhørighed, såsom den geografiske takstudligning og nedsættelsen af elpriserne for fattige husstande, og rent administrative formål, herunder finansiering af udgifterne til den administrative drift af offentlige myndigheder eller institutioner såsom Médiateur national de l’énergie og Caisse des dépôts et consignations, med forbehold af den forelæggende rets efterprøvelse af, at de regler for afgiftspålæggelse, der gælder for punktafgifter, er overholdt.

I denne henseende bemærkes, at mineralolier, ifølge artikel 3, stk. 2, i direktiv 92/12, kan pålægges andre former for indirekte beskatning end den afgift, der indføres med dette direktiv, hvis denne beskatning forfølger et eller flere særlige øjemed, og hvis den iagttager de regler for afgiftspålæggelse, der gælder for punktafgifter og moms, for så vidt angår bestemmelse af afgiftsgrundlaget, afgiftsberegning, afgiftens forfald og kontrol med beskatningen (jf. i denne retning dom af 27.2.2014, Transportes Jordi Besora, C-82/12, EU:C:2014:108, præmis 21).

I denne henseende bemærkes, at bestemmelsen ikke kræver, at medlemsstaterne skal iagttage alle de regler, der gælder for punktafgifter eller for moms med hensyn til bestemmelse af afgiftsgrundlaget, afgiftsberegning, afgiftens forfald og kontrol med beskatningen. Det er tilstrækkeligt, at en indirekte beskatning i særligt øjemed på disse punkter er i overensstemmelse med den almindelige opbygning af en af disse former for beskatning, således som de er fastsat i EU-lovgivningen (dom af 24.2.2000, Kommissionen mod Frankrig, C-434/97, EU:C:2000:98, præmis 27).

Hvad angår den første af disse betingelser fremgår det af Domstolens praksis, at et særligt øjemed i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i artikel 3, stk. 2, i direktiv 92/12, er et andet formål end et rent budgetmæssigt (dom af 24.2.2000, Kommissionen mod Frankrig, C-434/97, EU:C:2000:98, præmis 19, af 9.3.2000, EKW og Wein & Co., C-437/97, EU:C:2000:110, præmis 31, og af 27.2.2014, Transportes Jordi Besora, C-82/12, EU:C:2014:108, præmis 23).

EU-retten skal fortolkes således, at de afgiftspligtige kan kræve delvis tilbagebetaling af en afgift som den i hovedsagen omhandlede for den del af afgiftsprovenuet, der er blevet allokeret til ikke-særlige formål, forudsat at de afgiftspligtige ikke har overvæltet denne afgift på deres egne kunder, hvilket det påhviler den forelæggende ret at efterprøve.

(jf. præmis 35, 37, 48, 54 og 60 samt domskonkl. 3 og 4)