ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
38

Om prispresset anføres følgende i betragtning 102-105 til den anfægtede beslutning: »102 Der foreligger prispres, når summen af de månedlige afgifter og engangsafgifter, der skal betales til [sagsøgeren] for engrosadgang, tvinger konkurrenterne til at opkræve højere afgifter hos slutbrugerne, end [sagsøgeren] fakturerer sine egne slutbrugere for tilsvarende tjenester. Er engrospriserne højere end detailpriserne, kan [sagsøgerens] konkurrenter under ingen omstændigheder opnå fortjeneste, selv hvis de er mindst lige så effektive som [sagsøgeren], da de foruden engrospriserne også har andre omkostninger, f.eks. til markedsføring, fakturering, inkasso osv. 103 Ved at [sagsøgeren] for konkurrenters adgang til abonnentledninger opkræver engrospriser, som er højere end [sagsøgerens] egne detailpriser for adgangen til abonnentnettet, hindrer [sagsøgeren] konkurrenterne i foruden almindelige telefonopkald også at tilbyde adgangstjenester via abonnentledningerne. Dermed tvinger [sagsøgeren] de konkurrenter, der er interesseret i at bestille ubundtede abonnentledninger for at kunne tilbyde kunderne tilslutningstjenester, til at dække tabene i forbindelse med adgangstjenesterne med tilsvarende højere indtægter fra telefonopkaldene. Samtaletaksterne i Tyskland er imidlertid faldet betydeligt i de seneste år, således at konkurrenterne ofte ikke har økonomisk mulighed for at foretage en sådan krydssubsidiering. 104 [Sagsøgeren] er af den opfattelse, at det i den foreliggende sag ikke kan påvises, at der foreligger en ulovlig prissætning i form af prispres, alene af den grund, at engrospriserne er fastsat af RegTP. Der foreligger kun et prispres, hvis margenerne i realiteten kommer under pres som følge af for høje engrospriser, for lave detailpriser eller en kombination heraf, og hvis der er mulighed for en afhjælpning på begge niveauer. En regulatorisk fastsat engrospris medfører imidlertid, at [sagsøgeren] kun har indflydelse på størrelsen af priserne for detailadgang, og at det således kun er disse priser, der kan undersøges på grundlag af principperne om, at der ikke må tilbydes priser under kostprisen (underbudspriser). 105 I modsætning til [sagsøgerens] opfattelse er misbrug i form af prispres imidlertid relevant i det foreliggende tilfælde. På forbundne markeder, hvor konkurrenterne aftager engrostjenester hos den etablerede operatør og er afhængige heraf for at kunne optage konkurrence på et efterfølgende produkt- eller tjenestemarked, kan der absolut foreligge et prispres mellem de regulerede engros- og detailpriser. For at kunne påvise et prispres er det nemlig først og fremmest kun afgørende, at der er et misforhold mellem de to priskategorier, som fører til en konkurrencebegrænsning. Endvidere skal det ganske vist også påvises, at den virksomhed, der er omfattet af prisreguleringen, selv har et kommercielt råderum til på eget initiativ at undgå eller eliminere prispresset. Hvis dette — som i den foreliggende sag — er tilfældet […] bliver spørgsmålet om, hvilke priser den pågældende virksomhed kan ændre uden statens indgriben, imidlertid kun relevant med hensyn til valget af midlerne til eliminering af prispresset.«
Påstand om annullation af beslutningen om tildeling af den kontrakt, der var genstand for Kommissionens udbudsbekendtgørelse ENTR/02/055 – CORDIS lot 1 om udvikling og levering af tjenesteydelser til støtte for Fællesskabets informationstjeneste for forskning og udvikling (CORDIS).
Påstand om erstatning for det tab, som sagsøgeren hævdes at have lidt som følge af udtalelser, der blev fremsat af Kommissionens repræsentant i Marseille under mødet den 23. januar 2003.
225

Det skal endvidere bemærkes, at den tredje betingelse i Altmark-dommen, nævnt i præmis 89 ovenfor, dvs. betingelsen om, at kompensationen skal være strengt nødvendig, ifølge sagsøgerne ikke er opfyldt. For det første har Kommissionen ikke undersøgt alle de relevante forhold i den forbindelse, hvilket udgør en urigtig retsanvendelse samt en fejl, der påvirker begrundelsen for den anfægtede beslutning for så vidt angår anvendelsen af kriteriet om forholdsmæssighed. For det andet medfører overholdelsen af AMP-forpligtelser ikke en finansiel byrde for de private sygeforsikringsselskaber, da de kan opretholde deres rentabilitet ved hjælp af handelsmæssige foranstaltninger. Dels kan de private sygeforsikringsselskaber beskytte sig mod »dårlige« risici ved f.eks. at afslå nye medlemmer over 65 år, eller ved at indføre lange ventetider for personer, der er syge. Dels kan de tilpasse kontraktvilkårene og differentiere præmierne ud fra risikoen for således, ved hjælp af højere præmier, at kompensere for de større udgifter, som de »dårlige« risici indebærer, og som de, på grund af AMP-forpligtelserne, skal udrede. For det tredje kan RES, da der ikke er nogen forbindelse mellem de udgifter, der skyldes AMP-forpligtelserne og RES, under alle omstændigheder ikke kompensere for disse udgifter. RES-udbetalingerne er beregnet ud fra de private sygeforsikringsselskabers risikodifference og afhænger ikke af beregningen af de udgifter, der skyldes overholdelsen af AMP-forpligtelserne. Hertil kommer, at RES reelt omfatter kompensationen for udgifter til levering af selve de private sygeforsikringsydelser, hvilket imidlertid — på baggrund af den anfægtede beslutning — ikke er SIEG-ydelser. En sådan abstrakt forbindelse mellem AMP-forpligtelserne og de private sygeforsikringsselskabers udgifter er ikke tilstrækkelig og opfylder ikke kravet om, at RES strengt skal begrænses til klart fastsatte udgifter. For det fjerde kan RES end ikke kompensere for »dårlige« risici. RES henser ikke til de af de private sygeforsikringsselskabers præmier og fortjenester, der kan kompensere for disse risici, og det er følgelig ikke muligt at bedømme, om de »dårlige« risici udgør en nettoudgift for det private sygeforsikringsselskab. Hertil kommer, for så vidt angår Kommissionens argument om, at RES henser til de gennemsnitlige udgifter til udredning af anmodninger om godtgørelse, for således at gøre det muligt for de private sygeforsikringsselskaber at drage fordel af deres egen effektivitet (punkt 56 i den anfægtede beslutning), at sagsøgerne har bestridt, at hensynet til egentlige, effektive udgifter giver anledning til større RES-udbetalinger til gunst for de private sygeforsikringsselskaber, der har de største udgifter, hvilket tilskynder dem til at være ineffektive. Endelig er den fjerde betingelse i Altmark-dommen, nævnt i præmis 89 ovenfor, om nødvendigheden af at fastsætte størrelsen af kompensationen på grundlag af en veldreven virksomheds behov, under hensyntagen til indtægter og fortjeneste, under alle omstændigheder — idet der ikke foreligger et referencepunkt for bedømmelsen af effektiviteten og for fremgangsmåden for sammenligningen af priser — ikke opfyldt.
Kommissionen udtaler således følgende i punkt 58 i svarskriftet i sag T-79/03: »Udgangspunktet for sagsøgerens argumentation er ikke korrekt: Ifølge sagsøgeren har Kommissionen anvendt procedurereglerne i forordning nr. 17 for at pålægge en bøde som omhandlet i artikel 65 KS. […] Det må […] bemærkes, at bøden ikke er blevet pålagt i henhold til forordning nr. 17, men, som det siges klart i beslutningen, i henhold til artikel 65, stk. 5, KS.« I en note nederst på siden tilføjer den, at »i modsætning til hvad sagsøgeren har hævdet, fremgår det klart af beslutningens afsnit 5 (betragtningerne 335 og [følgende]), at Kommissionen anvender forordning nr. 17«. I replikken udtaler sagsøgeren i sag T-79/03 indigneret i punkt 33 følgende:

»[…] Kommissionen har på ny modsagt sig selv, og denne gang inden for nogle få linjer, hvilket godtgør, hvor vanskeligt det er at opretholde en usammenhængende retsopfattelse. Den udtaler nemlig — i svarskriftets punkt 58 — […] i slutningen af afsnittet, at bøden ikke er blevet pålagt i henhold til forordning nr. 17, for dernæst i form af en note at tilføje, at det klart fremgår af den anfægtede beslutning, at den har anvendt forordning nr. 17.«
96

Harmoniseringskontoret har i denne henseende henvist til, at det følger af artikel 43 i forordning nr. 40/94, at indehaveren af et ældre EF-varemærke på begæring af ansøgeren skal godtgøre, at der inden for de seneste fem år forud for offentliggørelsen af EF-varemærkeansøgningen er gjort reel brug af det ældre EF-varemærke i Fællesskabet for de varer og tjenesteydelser, for hvilke det er registreret, og som lægges til grund for indsigelsen, da han ellers risikerer, at indsigelsen forkastes, og beviset kan fremlægges inden for en af Harmoniseringskontoret fastsat frist i overensstemmelse med regel 22 i Kommissionens forordning (EF) nr. 2868/95 af 13. december 1995 om gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 40/94 (EFT L 303, s. 1). Ifølge Harmoniseringskontoret skal der, for at denne virkning indtræder, indgives en udtrykkelig og rettidig begæring herom. Manglende bevis for reel brug kan kun medføre, at indsigelsen forkastes i det tilfælde, hvor ansøgeren rettidigt har indgivet en udtrykkelig begæring om et sådant bevis til Harmoniseringskontoret (MUNDICOR-dommen, nævnt i præmis 19 ovenfor, præmis 36-39).
Rettens dom (Femte Afdeling) af 27. september 2007 – La Mer Technology mod KHIM – Laboratoires Goëmar (LA MER)

(sag T-418/03)

»EF-varemærker – indsigelsessag – ansøgning om EF-ordmærket LA MER – ældre, nationalt ordmærke LABORATOIRE DE LA MER – relativ registreringshindring – reel brug af varemærket – artikel 43, stk. 1 og 2, i forordning (EF) nr. 40/94 – ingen risiko for forveksling – artikel 8, stk. 1, litra b), i forordning nr. 40/94«

EF-varemærker – definition på og erhvervelse af EF-varemærket – relative registreringshindringer – indsigelse rejst af indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for identiske eller lignende varer eller tjenesteydelser – risiko for forveksling med det ældre varemærke [Rådets forordning nr. 40/94, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 114, 127, 129 og 130)

Angående

Sag anlagt til prøvelse af afgørelse truffet den 23. oktober 2003 af Andet Appelkammer ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (KHIM) (sag R 814/2000-2) vedrørende en indsigelsessag mellem selskabet Laboratoires Goëmar og La Mer Technology, Inc.

Oplysninger vedrørende sagen:

Ansøger om EF-varemærket: La Mer Technology, Inc. EF-varemærket, der søges registreret: Ordmærket LA MER for varer i klasse 3 Indehaver af det i indsigelsessagen påberåbte varemærke eller tegn: Laboratoires Goëmar Det i indsigelsessagen påberåbte varemærke eller tegn: Det nationale og internationale ordmærke LABORATOIRE DE LA MER for varer i klasse 3, 5, 29 og 31 Indsigelsesafdelingens afgørelse: Indsigelsen taget til følge og registreringsansøgningen afslået i sin helhed Appelkammerets afgørelse: Klagen afslået





Konklusion

Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) frifindes.
163

Retten skal i denne forbindelse bemærke, at Kommissionen i den anfægtede beslutning (betragtning 116, 172-174 og 179) lagde bl.a. følgende oplysninger til grund, som sagsøgeren ikke har bestridt. For det første blev omstruktureringsforanstaltningerne — særligt omkostningsnedskæringerne — i perioden fra august 1999 til sommeren 2000, som sammen med forbedringen af udbyttet i OA udgjorde et centralt element i 1998-omstruktureringsplanen, sat ud af kraft (jf. præmis 96 ovenfor). For det andet blev der, efter at Speedwing havde trukket sig ud, atter taget fat på at gennemføre omkostningsnedskæringer i midten af 2000. For det tredje havde selskabet i mellemtiden allerede i 1999 tabt 50% af sin egenkapital. I øvrigt skabte de på hinanden følgende faser for omkostningsnedskæringer (fra 1998 til starten af 1999) og udvidelsen af selskabets aktiviteter (slutningen af 1999 til starten af 2000) uro i selskabet. For det fjerde afveg de finansielle indikatorer for regnskabsårene 1998-2002, som blev undersøgt i betragtning 105 til den anfægtede beslutning, i væsentlig grad fra de vigtigste indikatorer fastsat i 1998-beslutningen. For det femte var selskabets egenkapital i 2000 næsten nul. Ifølge de ureviderede tal for 2001 er egenkapitalen yderligere reduceret til –136 mio. EUR. For det sjette ville egenkapitalen, uanset den mest favorable bedømmelse af de ekstraordinære indtægters indvirkning på OA’s finansielle situation, under alle omstændigheder fortsat være negativ den 31. december 2002. Egenkapitalen ville blive på –139 mio. EUR ifølge »det mest sandsynlige scenarium« forudset af Deloitte & Touche i den ovennævnte rapport om en summarisk gennemgang af OA’s resultater, sammenholdt med selskabets ovennævnte finansielle plan for 2002. For det syvende havde OA siden 2000 udelukkende været baseret på lånefinansiering af aktiviteterne. I 2001 finansierede disse lånte midler ikke blot alle selskabets aktiver, men også den negative egenkapital. For det ottende voksede OA’s kortfristede gæld fra 116 mio. EUR i 1999 til 252 mio. EUR i 2000 og til 342 mio. EUR i 2001. For det niende udgjorde soliditetsgraden — som opnås ved at dividere selskabets samlede gæld med egenkapitalen, og som ifølge 1998-beslutningen i 2000 burde have været på mellem 2,22 og 2,76 — blandt de indikatorer, der er fastsat i 1998-beslutningen, 303 i slutningen af 2000, da egenkapitalen næsten var nul. For de efterfølgende regnskabsår vil det ikke længere være muligt at beregne soliditetsgraden, fordi egenkapitalen er negativ. Og endelig for det tiende, hvis det lykkedes at realisere de budgetterede ekstraordinære indtægter i 2002, ville en soliditetsgrad på 2,76 — som svarede til den, som blev godkendt for regnskabsåret 2000, sammenholdt med det samlede gældsniveau på 575 mio. EUR i slutningen af 2000 og 825 mio. EUR i slutningen af 2001 — kræve, at OA’s aktiekapital netto var på mindst 200-300 mio. EUR. Med henblik på at udligne den negative egenkapital i 2001 ville der kræves en kapitaltilførsel på mellem 340 og 450 mio. EUR, dog på betingelse af, at det giver mulighed for at få OA til at balancere i 2003.
Rettens dom (Anden Afdeling) af 12. september 2007 – Nikolaou mod Kommissionen

(sag T-259/03)

»Ansvar uden for kontrakt – undersøgelse foretaget af Det Europæiske Kontor for Bekæmpelse af Svig (OLAF) vedrørende et medlem af Revisionsretten – offentliggørelse af oplysninger – beskyttelse af personlige oplysninger – adgang til indsigt i sagsakterne og OLAF’s rapport – tilstrækkeligt kvalificeret tilsidesættelse af en bestemmelse, som har til formål at tillægge borgerne rettigheder – årsagsforbindelse – skade«

1. Ansvar uden for kontraktforhold – betingelser – retsstridighed – skade – årsagsforbindelse (art. 288, stk. 2, EF) (jf. præmis 37, 38, 141 og 142)

2. Ansvar uden for kontraktforhold – betingelser – tilstrækkeligt kvalificeret tilsidesættelse af en bestemmelse, som har til formål at tillægge borgerne rettigheder – begreb (art. 288, stk. 2, EF) (jf. præmis 39-44)

3. Ansvar uden for kontraktforhold – erstatning for skader forvoldt af Fællesskabets ansatte under udøvelsen af deres hverv [art. 288, stk. 2, EF; Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 1073/1999, art. 8, stk. 3, og nr. 45/2001, art. 2, litra a) og b), art. 3, art. 4, stk. 1, og art. 5] (jf. præmis 193-199)

4. Ansvar uden for kontraktforhold – betingelser – tilstrækkeligt kvalificeret tilsidesættelse af en bestemmelse, som har til formål at tillægge borgerne rettigheder [art. 288, stk. 2, EF; Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 1073/1999, art. 8, stk. 3, og nr. 45/2001, art. 2, 3, art. 4, stk. 1, og art. 5, litra a) og e)] (jf. præmis 200-216 og 230-233)

5. Det Europæiske Kontor for Bekæmpelse af Svig (OLAF) – forordning nr. 1073/1999 om undersøgelser, der foretages af OLAF (Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 1073/1999) (jf. præmis 236-246, 250 og 251)

6. Ansvar uden for kontraktforhold – betingelser – skade – årsagsforbindelse (art. 288, stk. 2, EF) (jf. præmis 304, 320, 330 og 333)

Angående

Påstand om erstatning i medfør af artikel 288, stk. 2, EF for skade lidt af sagsøgeren efter offentliggørelse af oplysninger vedrørende en undersøgelse af hans forhold, der blev foretaget af Det Europæiske Kontor for Bekæmpelse af Svig (OLAF), samt som følge af OLAF’s nægtelse af at give ham adgang til sagsakterne og at give ham en kopi af den endelige rapport.

Konklusion

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber betaler Kalliopi Nikolaou en erstatning på 3 000 EUR.

I øvrigt frifindes Kommissionen.
Artikel 2 i Kommissionens beslutning 2003/515/EF af 17. februar 2003 om Kongeriget Nederlandenes støtte til fordel for internationale finansieringsaktiviteter annulleres, for så vidt som den overgangsordning, som den fastsætter, ikke gælder for erhvervsdrivende, som den 11. juli 2001 allerede havde indgivet en ansøgning til den nederlandske skatteforvaltning om at blive omfattet af den omhandlede støtteordning, hvilke ansøgninger der samme dato endnu ikke var taget stilling til.
65

De forhold af retlig, økonomisk, teknisk, historisk, kulturel og social karakter, der gør det muligt at foretage den påkrævede detaljerede undersøgelse, er bl.a. de nationale og fællesskabsretlige retsforskrifter, herunder deres historiske udvikling, den opfattelse, som gennemsnitsforbrugeren har af den betegnelse, der hævdes at være en artsbetegnelse, herunder den omstændighed, at kendskabet til betegnelsen forbliver forbundet med den traditionelt modnede ost, der fremstilles på et område, som en konsekvens af, at betegnelsen ikke er almindeligt anvendt i andre af medlemsstatens regioner eller i Den Europæiske Union, den omstændighed, at en vare er blevet lovligt markedsført under den omhandlede betegnelse i visse medlemsstater, den omstændighed, at en vare er blevet lovligt fremstillet under den omhandlede betegnelse i det land, hvor betegnelsen har sin oprindelse, selv uden at de traditionelle produktionsmetoder herfor er blevet iagttaget, den omstændighed, at sådanne dispositioner er foregået igennem en lang periode, mængden af varer, som er påført den omhandlede betegnelse og ikke er fremstillet i henhold til de traditionelle metoder, i forhold til mængden af varer, der er fremstillet i henhold til disse metoder, markedsandelen for de varer, der er påført den omhandlede betegnelse og ikke er fremstillet i henhold til de traditionelle metoder, i forhold til markedsandelen for varer, der er fremstillet i henhold til disse metoder, den omstændighed, at varer, der ikke er fremstillet i henhold til de traditionelle metoder, præsenteres på en måde, som henviser til produktionsstederne for de varer, der fremstilles i henhold til disse metoder, den omstændighed, at den omhandlede betegnelse er beskyttet i henhold til internationale aftaler, og antallet af medlemsstater, der eventuelt påberåber sig, at den omhandlede betegnelse angiveligt er en artsbetegnelse (jf. i denne retning dommen i sagen Danmark m.fl. mod Kommissionen, præmis 95, 96, 99 og 101, Bigi-dommen, præmis 20, og dom af 25.10.2005, forenede sager C-465/02 og C-466/02, Tyskland og Danmark mod Kommissionen, Sml. I, s. 9115, præmis 75, 77, 78, 80, 83, 86, 87, 93 og 94).
109

I øvrigt bestrider sagsøgerne Kommissionens påstand om, at det maskinskrevne notat ikke indeholder nogen indikationer for, at der er en forbindelse mellem generaldirektørens bemærkninger og ønsket om at søge juridisk rådgivning hos en ekstern rådgiver, og at det ikke er godtgjort, at der blev søgt og opnået et sådant råd. Ifølge sagsøgerne viser kommentarerne på den første side af den ene af de to kopier af notatet, at dokumentet blev anvendt som middel til at søge et juridisk råd hos den pågældende advokat. På samme måde fremgår det af et internt notat fra denne advokat af 22. februar 2000 og hans agenda fra samme dag, at der blev anmodet om og givet et juridisk råd. Samme dag faxede generaldirektøren supplerende oplysninger til den eksterne advokat under henvisning til deres tidligere telefonsamtale. Sagsøgerne har endvidere anført, at det ikke er noget krav ifølge AM & S-dommen og Rettens kendelse af 4. april 1990 i sagen Hilti mod Kommissionen (sag T-30/89, Sml. II, s. 163, offentliggjort i uddrag), at der i den beskyttede korrespondance findes en indikation for, at der er forbindelse til indhentningen af et juridisk råd, eller at korrespondancen er udvekslet alene med henblik på at indhente et sådant råd.
87

Det skal dernæst bemærkes, at den i artikel 226 EF omhandlede traktatbrudsprocedure sondrer mellem den administrative del af sagen og den retslige del af sagen. Hvis Kommissionen således er af den opfattelse, at en medlemsstat har tilsidesat en af de forpligtelser, der påhviler den, indleder den først den administrative del, hvor den giver medlemsstaten mulighed for tage stilling til det traktatbrud, den kritiseres for at have begået. Kommissionen afslutter denne administrative del ved at tilstille medlemsstaten en begrundet udtalelse. Den i artikel 226 EF omhandlede administrative procedure har til formål at give den berørte medlemsstat lejlighed til at opfylde sine fællesskabsretlige forpligtelser eller til virkningsfuldt at tage til genmæle over for Kommissionens klagepunkter (Domstolens dom af 18.7.2007, sag C-490/04, Kommissionen mod Tyskland, Sml. I, s. 6095, præmis 25). Medlemsstaten er således ikke forpligtet til at følge den begrundede udtalelse, men kan undlade at efterleve den, hvis det er dens opfattelse, at Kommissionen med urette kritiserer den for et traktatbrud.
Rettens dom (Tredje Afdeling) af 19. juni 2009 –

Socratec mod Kommissionen

(Sag T-269/03)

»Konkurrence – fusioner – markedet for trafiktelematiksystemer – sagsøgte erklæret konkurs under sagen – bortfald af retlig interesse – ufornødent at træffe afgørelse«

Annullationssøgsmål – retlig interesse – nødvendigheden af en eksisterende og faktisk interesse – søgsmål med påstand om annullation af en kommissionsbeslutning, der erklærer en fusion forenelig med fællesmarkedet – søgsmål anlagt af en konkurrent til parterne i fusionen, som er blevet erklæret konkurs under sagen (art. 230 EF) (jf. præmis 20, 36-41, 43 og 47)

Angående

Påstand om annullation af Kommissionens beslutning 2003/792/EF af 30. april 2003 om en fusions forenelighed med fællesmarkedet og EØS-aftalen (sag COMP/M.2903 – DaimlerChrysler/Deutsche Telekom) (EUT L 300, s. 62).

Konklusion

1) Det er ufornødent at træffe afgørelse i sagen.

2) Socratec – Satellite Navigation Consulting, Research & Technology GmbH bærer sine egne omkostninger og betaler Kommissionen for De Europæiske Fællesskabers, Daimler AG’s, Daimler Financial Services AG’s, Deutsche Telekom AG’s og Toll Collect GmbH’s omkostninger.

3) Qualcomm Wireless Business Solutions Europe BV bærer sine egne omkostninger.