ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1)

Skal bestemmelserne i artikel 3, stk. 2, og artikel 3, stk. 3, tredje afsnit, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 1999/44/EF af 25. maj 1999 om visse aspekter af forbrugerkøb og garantier i forbindelse hermed (1) fortolkes således, at de er til hinder for en national lovbestemmelse, hvorefter sælgeren — hvis han bringer forbrugsvaren i overensstemmelse med købekontrakten ved omlevering — ikke skal betale omkostningerne ved at bygge den efterleverede forbrugsvare ind i en genstand, som forbrugeren efter dennes art og formål har bygget forbrugsvaren, der ikke var i overensstemmelse med købekontrakten, ind i, når indbygningen ikke oprindeligt var en del af kontraktopfyldelsen?
3)

Har en tilladelse til at markedsføre et produkt i Det Europæiske Fællesskab fået ubetinget retsvirkning i Republikken Litauen fra datoen for dennes tiltrædelse af Den Europæiske Union?
2)

Såfremt artikel 76, stk. 2, i forordning nr. 1408/71 finder tilsvarende anvendelse: På grundlag af hvilke skønsmæssige overvejelser kan den institution i bopælsstaten, der er kompetent med hensyn til familieydelser, anvende artikel 10, litra a), i forordning nr. 574/72, som om der blev tilkendt ydelser i beskæftigelseslandet? Kan denne skønsbeføjelse til at forudsætte, at der er oppebåret familieydelser i beskæftigelseslandet, være begrænset, hvis den person, der har ret dertil i beskæftigelseslandet, bevidst ikke ansøger om de familieydelser, der tilkommer ham, for at skade den, der har krav på børnepengene i bopælsstaten?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 90/11

Appel iværksat den 30. januar 2009 af Société des plantations de Mbanga SA (SPM) til prøvelse af dom afsagt den 13. november 2008 af Retten i Første Instans (Ottende Afdeling) i sag T-128/05, SPM mod Rådet og Kommissionen

(Sag C-39/09 P)

2009/C 90/16

Processprog: fransk

Parter

Appellant: Société des plantations de Mbanga SA (SPM) (ved avocat A. Farache)

De andre parter i appelsagen: Rådet for Den Europæiske Union og Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— principalt: — delvis ophævelse af Rettens dom — Kommissionen tilpligtes at betale erstatning og at afholde sagens omkostninger for begge instanser, herunder appellantens omkostninger.

— subsidiært: — sagen hjemvises til Retten til fornyet prøvelse og fastsættelse af erstatningens størrelse.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanten har i det væsentlige påberåbt sig to anbringender til støtte for appellen.

Appellanten har med sit første anbringende gjort gældende, at Retten har begået en retlig fejl, idet den fastslog, at Fællesskabets importordning for bananer ikke åbenbart og groft tilsidesatte princippet om opretholdelse af en effektiv konkurrence, som ifølge appellanten udgør en retsregel, der har til formål at tillægge borgerne rettigheder.

Appellanten har i den forbindelse dels påberåbt sig, at Retten ikke har taget hensyn til formålene med konkurrencen, for så vidt som den alene har støttet sin dom på de generelle formål, der særligt forfølges inden for rammerne af den fælles markedsordning for bananer. Dels har appellanten anført, at Retten har foretaget en urigtig fortolkning af forbindelsen mellem fællesskabsbestemmelserne og de konkurrencestridige former for praksis, der findes på bananmarkedet, for så vidt som Retten har afvist at anerkende, at fællesskabsbestemmelserne gennem anvendelse af importlicenser gør det muligt at tildele økonomiske fordele til visse begunstigede erhvervsdrivende, hvis stilling på markedet styrkes ved de eksisterende regler.

Appellanten har med sit andet anbringende påberåbt sig, at Retten har tilsidesat almindelige retsgrundsætninger, herunder særligt princippet om god forvaltningsskik, idet Retten har fundet, at det sidstnævnte princip ikke i sig selv udgør en retsregel, der har til formål at tillægge borgerne rettigheder. Imidlertid er dette princip bekræftet adskillige gange i domspraksis og pålægger i denne sag Kommissionen en pligt til at tage hensyn til den særlige situation på markedet og til, at producenterne ikke kan opnå status som erhvervsdrivende i forbindelse med vedtagelsen af de fællesskabsretlige bestemmelser.
2)

Er det foreneligt med artikel 152 og 153 i traktaten om oprettelse af Den Europæiske Union] at oprettelsen af et andet apotek i kommuner med over 4 000 indbyggere gøres afhængig af en række betingelser, såsom at indbyggerantallet overskrider de gældende kriterier med mindst 50 %, at der skal være en afstand på mindst 3 kilometer til det eksisterende apotek, og at der består særlige krav til lægemiddelforsyningen i forbindelse med de stedlige og trafikale forhold, som skal vurderes såvel af sundhedstjenesten (de lokale sundhedsmyndigheder) som af den lokale fagorganisation og i hvert fald af de myndigheder, som er kompetente med hensyn til tilrettelæggelsen af og tilsyn med lægemiddelforsyningen?
1)

Skal bestemmelserne i artikel 3, stk. 3, første og andet punktum, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 1999/44/EF af 25. maj 1999 om visse aspekter af forbrugerkøb og garantier i forbindelse hermed (1) fortolkes således, at de er til hinder for en national lovbestemmelse, hvorefter sælgeren — i tilfælde af, at den leverede forbrugsvare ikke er i overensstemmelse med købsaftalen — også kan nægte at afhjælpe på den måde, som forbrugeren har krævet, hvis denne afhjælpning pådrager ham omkostninger, der er urimelige (absolut uforholdsmæssige), sammenlignet med den værdi, forbrugsvaren ville have haft, hvis den havde været i overensstemmelse med købsaftalen, og med betydningen af misligholdelsen?
a)

Når det af en medlemsstats nationale ret følger, at de omkostninger, som en skadelidt i et færdselsuheld påføres ved efterfølgende at leje et erstatningskøretøj, skal erstattes af den ansvarlige person, er der da i direktivets artikel 1, stk. 4 (1), hjemmel for, at MIB kan afvise ethvert ansvar for sådanne omkostninger i en situation, hvor erstatningen i sidste ende vil blive udbetalt til det forsikringsselskab, som har udstedt en police vedrørende følger af uheld, som dækker lejeomkostninger, hvis der ikke opnås dækning for disse hos den ansvarlige person?
C.

den afgiftspligtige person har aftalt med dette andet selskab, at den betaler dette den anbefalede salgspris for præmierne. 1) Hvorledes skal artikel 14, 24, 73 og 168 i momsdirektivet (1) [tidligere artikel 5 og 6 samt artikel 11, punkt A, stk. 1, litra a), og artikel 17, stk. 2, i sjette direktiv (2)] fortolkes med hensyn til den afgiftspligtige persons betalinger til det andet selskab? 2) Skal disse bestemmelser navnlig fortolkes således, at den afgiftspligtige persons betalinger til det andet selskab må anses for: a) udelukkende at være modydelse for det andet selskabs levering af tjenesteydelser til den afgiftspligtige person b) udelukkende at være modydelse fra tredjemand for det andet selskabs levering af goder til kunderne c) at være modydelse dels for det andet selskabs levering af tjenesteydelser til den afgiftspligtige person, dels for det andet selskabs levering af goder til kunderne, eller d) at være modydelse for det andet selskabs levering af såvel reklame- og marketingsydelser som præmier til den afgiftspligtige person? 3) Hvis spørgsmål 2 besvares med, at sådanne betalinger må anses for dels at være modydelse for en levering af tjenesteydelser fra det andet selskab til den afgiftspligtige person, dels at være modydelse fra tredjemand, der af den afgiftspligtige person betales til det andet selskab for dettes levering af goder til kunderne, hvilke kriterier er da fastsat i fællesskabsretten for afgørelsen af, hvorledes betalingen skal fordeles mellem disse to leveringer?
iii)

aftaler med forskellige selskaber (benævnt »de indløsende selskaber«), hvorefter de indløsende selskaber bl.a. samtykker i at levere goder og/eller tjenesteydelser til samlerne til en pris, som er lavere end den, der ellers ville skulle betales, eller uden nogen kontant modydelse, når samleren indløser point, og det foranstaltende selskab i stedet betaler et »servicegebyr«, der beregnes i forhold til det antal point, der er indløst hos dette indløsende selskab i den relevante periode. 1) Hvorledes skal artikel 14, 24 og 73 i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 (1) [tidligere artikel 5 og 6 samt artikel 11, punkt A, stk. 1, litra a), i Rådets direktiv 77/388/EØF af 17.5.1977 (2)] fortolkes, når det foranstaltende selskab foretager betalinger til de indløsende selskaber? 2) Skal disse bestemmelser særligt fortolkes således, at det foranstaltende selskabs betalinger af denne art til indløsende selskaber må anses for: a) at være modydelse udelukkende for de indløsende selskabers levering af tjenesteydelser til det foranstaltende selskab, eller b) at være modydelse udelukkende for de indløsende selskabers levering af goder og/eller tjenesteydelser til samlerne, eller c) at være modydelse dels for de indløsende selskabers levering af tjenesteydelser til det foranstaltende selskab, dels for de indløsende selskabers levering af goder og/eller tjenesteydelser til samlerne? 3) Hvis spørgsmål 2 besvares med c), således at servicegebyret er modydelse for to leveringer foretaget af de indløsende selskaber, hvoraf den ene er til det foranstaltende selskab, og den anden er til samlerne, hvilke kriterier er da fastsat i fællesskabsretten for afgørelsen af, hvorledes et gebyr såsom servicegebyret skal fordeles mellem disse to leveringer?
9)

Er det en forudsætning for, at en adfærd som den der er beskrevet i spørgsmål 1, udgør et misbrug, at den dominerende virksomhed kan forventes at genvinde lidte tab?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 90/12

Sag anlagt den 30. januar 2009 — Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber mod Republikken Estland

(Sag C-46/09)

2009/C 90/18

Processprog: estisk

Parter

Sagsøger: Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber (ved E. Randvere og K. Simonsson, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Republikken Estland

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Republikken Estland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 11 Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/59/EF (1) af 27. november 2000 om modtagefaciliteter i havne til driftsaffald og lastrester fra skibe, idet den ikke har gennemført direktivets bestemmelser korrekt i national ret.

— Republikken Estland tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Det fremgår af artikel 11, stk. 2, litra a), i direktiv 2000/59, at Republikken Estland er forpligtet til at opstille kriterier med henblik på udvælgelse af andre skibe end fiskerfartøjer og fritidsfartøjer med tilladelse til befordring af højst 12 passagerer, der skal inspiceres.

Artikel 11, stk. 2, litra c), i direktiv 2000/59 bestemmer, at hvis den kompetente myndighed ikke er tilfreds med resultatet af en inspektion, sikrer den, at skibet ikke forlader havnen, inden det har afleveret sit driftsaffald og sine lastrester til en modtagefacilitet i havnen i overensstemmelse med artikel 7 og 10.

Republikken Estland har tilkendegivet sin intention om at supplere den estiske lovgivning med henblik på at gennemføre direktivets bestemmelser korrekt. Der foreligger ikke oplysninger for Kommissionen om, at sådanne ændringer er blevet vedtaget.

(1) EFT L 332, s. 81.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 90/20

Appel iværksat den 3. marts 2009 af General Química, SA, Repsol Química, SA, Repsol YPF, SA til prøvelse af dom afsagt den 18. december 2008 af Retten i Første Instans (Sjette Afdeling) i sag T-85/06, General Química m.fl. mod Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

(Sag C-90/09 P)

2009/C 90/32

Processprog: spansk

Parter

Appellanter: General Química, SA, Repsol Química, SA, Repsol YPF, SA (ved abogados J.M. Jiménez-Laiglesia Oñate og J. Jimenéz-Laiglesia Oñate)

Den anden part i appelsagen: Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

Appellanterne har nedlagt følgende påstande

— Rettens dom af 18. december 2008 i sag T-85/06 ophæves i det omfang, Retten heri afviser annullationspåstanden, baseret på at der foreligger et åbenbart urigtigt skøn og manglende begrundelse vedrørende appellanternes solidariske ansvar.

— Beslutningens artikel 1, litra g) og h), og artikel 2, litra d), annulleres i det omfang, den pålægger Repsol YPF og Repsol Química samt General Química solidarisk ansvar for en overtrædelse af artikel 81, stk.1, EF, subsidiært i det omfang, beslutningen vedrører Repsol YPF, og der foretages i begge tilfælde en passende nedsættelse af bøden.

Anbringender og væsentligste argumenter

Denne appel er iværksat til prøvelse af den appellerede doms afvisning af påstanden om annullation af beslutningen om at pålægge Repsol Químíca og Repsol YPF ansvar for General Químicas adfærd. I denne dom har Retten fejlagtigt anvendt et kriterium for ifald af ansvar, som savner forbindelse med sagens faktiske omstændigheder, eller med den af General Química begåede overtrædelse. Retten begik en fejl, da den pålagde moderselskabet et datterselskabs ansvar under hensyn til, at der kun er tale om én økonomisk enhed, når moderselskabet har mulighed for eller kapacitet til at udøve en afgørende indflydelse på datterselskabet. Retten har heller ikke forklaret, hvorfor de elementer, den har lagt til grund, godtgør, at der er tale om en afgørende indflydelse, mens elementer, som blev tilført sagsakterne, blev ignoreret eller gengivet urigtigt. Desuden har Retten fejlagtigt lagt en formodning i henhold til retspraksis til grund vedrørende tilfælde, hvor moderselskabet ejer den samlede selskabskapital, og har omvendt bevisbyrden uden i øvrigt at præcisere beskaffenheden af de beviser, der skal fremlægges for at gendrive denne formodning. Dommen tildeler Kommissionen en ubegrænset beføjelse til at foretage et skøn og bedømme de beviser, der er fremlagt for at gendrive denne formodning. Følgelig er formodningen reelt uigendrivelig. Ud over den omstændighed, at Repsol YPF’s ansvar hverken er individualiseret eller utvetydig, har Retten ligeledes begået en fejl ved automatisk at udvide formodningen om den simple evne til at udøve en afgørende indflydelse til koncernens moderselskab. Det er koncernen, der ifalder ansvar, og ikke virksomheden i sin egenskab af en økonomisk enhed, og dette ansvar er desuden uigendriveligt.
3)

Såfremt udtrykket »forsyning med mad og drikkevarer« opfylder betingelsen om, at en kategori af goder og tjenesteydelser skal være tilstrækkelig præcist defineret, er sjette direktivs artikel 17, stk. 6, da til hinder for at ændre en gældende bestemmelse om udelukkelse af fradragsretten, hvilken ændring i princippet må antages at begrænse rækkevidden af udelukkelsen, men det dog ikke kan udelukkes, at anvendelsesområdet for fradragsbegrænsningen i et konkret tilfælde i et bestemt år udvides, navnlig på grund af den ordning med en fast beregning af fradraget, som er indført ved de ændrede regler?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 90/8

Appel iværksat den 19. januar 2009 af ecoblue AG til prøvelse af dom afsagt af Retten i Første Instans (Første Afdeling) den 12. november 2008 i sag T-281/07 — ecoblue AG mod Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design)

(Sag C-23/09 P)

2009/C 90/12

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: ecoblue AG (ved Rechtsanwälte C. Osterrieth og T. Schmitz)

De andre parter i appelsagen: Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) og Banco Bilbao Vizcaya Argentaria, SA

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Ophævelse af dom afsagt af De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans den 12. november 2008 i sag T-281/07.

— Annullation af afgørelse truffet den 25. april 2007 af Første Appelkammer ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (KHIM) (sag R 0844/2006-1) vedrørende EF-varemærkeansøgning nr. 002871598 »Ecoblue«

— Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanten har anført, at Retten i Første Instans anvendte artikel 8, stk. 1, litra b), i forordning nr. 40/94 om EF-varemærker forkert, idet de omtvistede varemærker ikke udviste den minimale grad af lighed, der kræves for at fastslå, at der foreligger en risiko for forveksling.

Det er gjort gældende, at Retten i Første Instans begik en fejl, idet den fandt, at den særprægede karakter af det ældre varemærke, der lå til grund for indsigelsen, udgør en væsentlig betingelse for risikoen for forveksling. Retten undlod at tage denne del af tvisten i betragtning og sammenlignede alene de to omtvistede varemærker visuelt, fonetisk og begrebsmæssigt, som hvis det ældre varemærke var et varemærke, der havde en middel grad af særpræg.

Det er endvidere gjort gældende, at Retten ikke anvendte reglen om, at forbrugere normalt tillægger den første del af ord størst betydning, korrekt. Eftersom både ordbestanddelen »Eco« og »blue« begge er beskrivende, vil forbrugeren automatisk tillægge det første ord »Eco« større betydning, og derved genkende begge varemærkers særpræg.

Endelig er det gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl, idet den undlod at tillægge den begrebsmæssige forskel mellem de omtvistede varemærker afgørende betydning.
1

a) Finder artikel 5, nr. 1, litra b), andet led, i Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 af 22. december 2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (1) (herefter »Bruxelles I-forordningen«) ligeledes anvendelse med hensyn til en aftale om levering af tjenesteydelser, såfremt tjenesteydelserne ifølge aftalen leveres i flere medlemsstater? Såfremt spørgsmålet besvares bekræftende: Skal bestemmelsen fortolkes således, at b) opfyldelsesstedet for den for aftalen karakteristiske forpligtelse skal fastlægges som det sted, hvor leverandøren af tjenesteydelserne har sit hovedaktivitetsområde — henset til tidsforbruget i forbindelse med og betydningen af den pågældende aktivitet; c) sagen, såfremt det ikke er muligt at fastslå et hovedaktivitetsområde, for så vidt angår samtlige krav, der gøres gældende i henhold til kontrakten, efter sagsøgerens valg kan anlægges ved hvert af leveringsstederne for tjenesteydelserne inden for Fællesskabet?
2.

Retten i Første Instans fejlfortolkede det kvalitative og det kvantitative kriterium i fællesskabsrettens krav om i henhold til artikel 8, stk. 4, at være »erhvervsmæssigt anvendt«. Retten fastslog for det første, at dette krav skulle fortolkes som enhver erhvervsmæssig anvendelse, der finder sted uden for rent private forhold, idet den navnlig fastslog, at der ikke var krav om reelt at bruge den påståede rettighed i henhold til artikel 8, stk. 4, sådan som det ville være tilfældet med varemærker. I denne forbindelse tillod Retten, at leveringer »Free of charge« blev anset for »erhvervsmæssigt anvendt« samt brug i anden egenskab (varemærkebrug i stedet for oprindelsesbetegnelsesbrug). For det andet tillod den appellerede afgørelse med urette, at der blev taget hensyn til brug efter datoen for ansøgning om det varemærke, der var rejst indsigelse mod, og Retten tog dermed ikke hensyn til det forhold, at for at en ældre rettighed skal være egnet som indsigelsesgrund i henhold til artikel 8, skal alle betingelser for denne indsigelsesgrund være opfyldt på det tidspunkt, da den ansøgning, der rejses indsigelse imod, indgives. For det tredje fejlfortolkede Retten artikel 8, stk. 4, idet den under fravigelse af territorialitetsprincippet fastslog, at der kunne tages hensyn til brug, der havde fundet sted i andre lande end de lande, hvor den påståede rettighed i henhold til artikel 8, stk. 4, eksisterer.
1)

Under omstændigheder, hvor en medlemsstat godtager, at tjenesteydelser udføres af en organisation, der ikke behandles som en behørigt anerkendt institution af en tilsvarende art som et hospital eller et center for lægebehandling og diagnostik i henhold til hovedmomsdirektivets artikel 132 (1), stk. 1, litra b), skal udtrykket »hospitalsbehandling og pleje« i artikel 132, stk. 1, litra b), da fortolkes som omfattende de samlede eller alternativt som en eller flere (og i givet fald, hvilke) tjenesteydelser af følgende beskrivelser (som nærmere beskrevet i den redegørelse for de faktiske omstændigheder, som parterne er enige om): a) levering til et ufødt barns forældre af en pakke med det nødvendige lægeudstyr, således at en uafhængig læge, som medvirker ved fødslen, kan indsamle blod fra barnets navlestreng umiddelbart efter fødslen b) testning af det således indsamlede blod på et specialbygget anlæg med henblik på at sikre, at det ikke er inficeret med sygdomme, som kan overføres via blodet eller via stamceller, der er udtaget fra blodet, såfremt der gøres terapeutisk brug af stamcellerne (der sker tilsvarende testning igen efter seks måneder) c) forarbejdning af dette blod af og under tilsyn af passende kvalificerede læger for at udtage en prøve af stamceller, som er egnet til terapeutisk medicinsk brug d) opbevaring af blod og stamceller under videnskabeligt kontrollerede betingelser, der er designede til at opretholde og bevare blodet og stamcellerne i perfekt stand, og/eller e) frigivelse af blod på forældrenes anmodning (indtil barnet er 18 år) til brug ved lægebehandling?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 102/12

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Cour de cassation (Frankrig) den 18. februar 2009 — Établissements Rimbaud SA mod Directeur général des impôts og Directeur des services fiscaux d'Aix-en-Provence

(Sag C-72/09)

2009/C 102/18

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Cour de cassation

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Établissements Rimbaud SA

Sagsøgte: Directeur général des impôts og Directeur des services fiscaux d'Aix-en-Provence

Præjudicielt spørgsmål

»Er artikel 40 i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde til hinder for en lovgivning som den, der følger af artikel 990 D ff. i code général des impôts, i den da gældende affattelse, som fritager selskaber, som har deres hjemsted i Frankrig, fra den afgift på 3 % af handelsværdien af fast ejendom, som er beliggende i Frankrig, når denne fritagelse for så vidt angår et selskab med hjemsted i et land, som er en del af Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, som ikke er medlem af Den Europæiske Union, er betinget af, at der mellem Frankrig og den pågældende stat er indgået en overenskomst om administrativ bistand til bekæmpelse af skattesvig og skatteunddragelse, eller af, at disse selskaber i medfør af en overenskomst, der indeholder en klausul om forbud mod forskelsbehandling på grundlag af nationalitet, ikke må undergives en hårdere beskatning end den, der gælder for selskaber, der er etableret i Frankrig?«
1)

Er forpligtelsen til at være indehaver af en registrering for at få tildelt en offentlig kontrakt i Belgien, sådan som det er pålagt ved artikel I.G. i de særlige udbudsbetingelser, der finder anvendelse i den foreliggende sag, i strid med princippet om fri bevægelighed inden for Den Europæiske Union og artikel 24, stk. 2, i Rådets direktiv 93/37/EØF af 14. juni 1993 om samordning af fremgangsmåderne med hensyn til indgåelse af offentlige bygge- og anlægskontrakter (1), såfremt den skal fortolkes således, at den giver den ordregivende myndighed mulighed for fra udbuddet at udelukke en bydende, som er udenlandsk entreprenør, og som ikke er indehaver af en registrering, men har fremlagt tilsvarende attester fra sin nationale administration?
2)

Kan en tyrkisk statsborger påberåbe sig den frie bevægelighed som arbejdstager i medfør af associeringen som omhandlet i artikel 6, stk. 1, i afgørelse nr. 1/80, uanset at formålet med opholdet ved indrejsen (her ægtefællesammenføring) er bortfaldet, der ikke foreligger andre beskyttelsesværdige hensyn, som begrunder et fortsat ophold i medlemsstaten, og muligheden for fortsat at udøve en ubetydelig beskæftigelse i medlemsstaten ikke kan anses for at begrunde et fortsat ophold dér, særligt eftersom der ikke er gjort en seriøs indsats for at opnå en stabil økonomisk integration uden at gøre krav på sociale ydelser for at sikre livets ophold?
—

Principalt: Det fastslås, at betingelserne for Kommissionens ansvar uden for kontrakt er opfyldt i den verserende sag; Kommissionen tilpligtes at betale erstatning for de påståede tab; og Kommissionen tilpligtes at betale samtlige sagsomkostninger for begge retsinstanser, herunder appellantens omkostninger.