Det sagsøgende selskab i hovedsagen gør gældende, at den normale fremgangsmåde havde været, at Rådet, dersom det ønskede, at en ændring i den »grønne« omregningskurs skulle få den samme virkning som en ændring af opkøbsprisen for smør, selv vedtog generelle bestemmelser for fremtiden. Det havde været nødvendigt med en særlig forordning fra Rådet til at muliggøre en sådan fortolkning af artikel 29 i forordning nr. 685/69, som kun omhandler en ændring af den fælles pris udtrykt i regningsenheder. I september 1973, hvor det modsatte tilfælde forelå, nemlig en forhøjelse af en national valutas centralkurs (i dette tilfælde den nederlandske gylden), som medførte et fald i interventionsprisen i national valuta, som de nederlandske producenter oppebar (men uden indførsel af udligningsbeløb), havde alene en særlig foranstaltning fra Rådet (forordning nr. 2544/73 af 19. september 1973) muliggjort ydelsen af en særlig og partiel støtte fra Fællesskabet for at finansiere det værditab, som denne ændring af den »grønne« kurs fra den 17. september medførte for de nederlandske smørejere, der den 15. september var forpligtet ved kontrakter om privat oplagring. Dette argument er ikke overbevisende. Den pågældende foranstaltning blev indført i sidste øjeblik (artikel 149, stk. 2) inden for de mere generelle rammer af de »foranstaltninger, der skal træffes inden for landbrugssektoren som følge af forhøjelsen af den nederlandske gyldens centralkurs«, som kun kunne vedtages af Rådet efter høring af Europa-Parlamentet. Dens vedtagelse beviser kun, at en sådan ændring opad af det »grønne« pund ledsages af en ændring i modsat retning af støttebeløbet, og at den irske regering ikke anmodede om eller for sine smørejere opnåede den dispensation, som den hollandske regering havde opnået i 1973, eller som den tyske regering opnåede i marts 1976 (Rådets forordning nr. 557/76 af 15. marts 1976) for sælgere af skummetmælkspulver til de tyske interventionsorganer.

Beføjelsen til at fastsætte priser og visse beløb under den fælles landbrugspolitik er både tillagt Rådet, der træffer afgørelse med kvalificeret flertal på forslag af Kommissionen, og i visse tilfælde Kommissionen, der handler inden for rammerne af de beføjelser, som den råder over i henhold til akter, efter udtalelse fra den pågældende forvaltningskomité. Det er Rådet, som vedtager interventionsprisen, hvorimod det er Kommissionen, som fastsætter støttebeløbet. I modsætning til, hvad det sagsøgende selskab i hovedsagen gør gældende, indebærer affattelsen af artikel 6 i forordning nr. 804/68 dog ikke, at betingelserne for ydelse af støtte udelukkende vedtages efter fremgangsmåden i artikel 43, stk. 2, dvs. af Rådet på forslag af Kommissionen; den udelukker ikke, at disse betingelser samtidig kan henføres under stk. 7 i samme artikel, dvs. at betingelserne for ydelse af støtte kan fastsættes af Kommissionen bistået af forvaltningskomiteen. Ifølge paragraf 7 fastsætter Kommissionen efter denne fremgangsmåde blandt andet, men ikke kun, støttebeløbet; beviset herpå er, at de senere af Kommissionen vedtagne forordninger, som jeg har citeret, dvs. forordningerne nr. 1064/69 og 603/70, har formindsket støtten, og det sagsøgende selskab har ikke gjort gældende, at disse tekster er ulovlige.

Samtidig fremgår det af artikel 4 i Rådets forordning nr. 2496/74, at »gennemførelsesbestemmelserne til artikel 1 (om ændring af den »differentierede« interventionspris for smør i Irland i løbet af produktionsåret) … samt de ændringer, der som følge af denne forordning, skal foretages i de andre priser og beløb, som er fastsat inden for rammerne af den fælles landbrugspolitik, vedtages efter den fremgangsmåde, som er fastsat i artikel 26 i forordning nr. 120/67/EØF, eller efter omstændighederne efter den tilsvarende artikel i de øvrige forordninger om fælles markedsordninger inden for landbrugssektoren, i påkommende tilfælde ved, at der i det omfang og for det tidsrum, der er strengt påkrævet, for at der kan tages hensyn til denne forordning, gøres undtagelser fra de fastsættelsesregler, som er indført ved forordningerne på området.«

Selv om Rådets forordning nr. 2496/74 bestemte, at de foranstaltninger, som den foreskriver, først skulle anvendes fra den 7. oktober 1974, bestemte den imidlertid også, at den trådte i kraft på dagen for sin offentliggørelse i De Europæiske Fællesskabers Tidende, dvs. den 3. oktober 1974. Efter denne dato havde Kommissionen i medfør af de beføjelser, der er tillagt den ved forordningens artikel 4, beføjelse til at fastsætte gennemførelsesforanstaltninger. Ikrafttrædelsen for Kommissionens forordning er ganske vist fastsat til den 1. oktober 1974, medens Rådets forordning nr. 2498/74 først trådte i kraft den 7. oktober 1974, men denne klare tilbagevirkende gyldighed havde ikke nogen betydning i dette tilfælde, eftersom varen stadig var oplagret den 7. oktober 1974.

En sidste betragtning, som under andre omstændigheder kunne være af interesse, beviser efter min mening på afgørende vis, at Kommissionen ikke havde overskredet sin beføjelse ved at bestemme, at ejere af smør, der var oplagret på tidspunktet for ikrafttrædelsen af den nye omregningskurs, ikke var berettiget til den supplerende forhøjelse af opkøbsprisen som følge af denne nye kurs.

Som jeg har bemærklet, kunne Kommissionens forordning nr. 2517/74 ikke vedtages, uden at Rådet havde kendskab til dens indhold. Eftersom forvaltningskomiteen ikke havde »afgivet udtalelse inden for den af dens formand fastsatte frist«, en hævdvunden omskrivning, der skal udtrykke, at der ikke havde været det tilstrækkelige flertal til godkendelse af Kommissionens forslag, skulle de af Kommissionen vedtagne foranstaltninger straks meddeles af denne til Rådet, men dette traf ikke anden beslutning, skønt det kunne gøre det efter sidste afsnit i stk. 3 i artikel 30 i forordning nr. 804/68, og skønt det ikke har undladt at anvende denne mulighed i andre situationer, f.eks. i sager om forudfinansiering af eksportrestitutioner til malt.