ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
EU-pilotprojektproceduren udgør en samarbejdsprocedure mellem Kommissionen og medlemsstaterne, der gør det muligt at kontrollere, om EU-retten er blevet overholdt og anvendt korrekt i disse. Denne type af procedure har til formål at tage hånd om eventuelle overtrædelser af EU-retten på en effektiv måde og, i det omfang det er muligt, at undgå, at der formelt indledes en traktatbrudsprocedure i henhold til artikel 258 TEUF.

Så længe der under den administrative fase af en undersøgelse, der gennemføres inden for rammerne af en EU-pilotprojektprocedure, foreligger en risiko for at ændre traktatbrudsprocedurens karakter, for at ændre dens forløb og for at skade denne procedures formål, er anvendelsen af den almindelige formodning for fortrolighed på de dokumenter, som er udvekslet mellem Kommissionen og den berørte medlemsstat, begrundet. Denne risiko foreligger indtil det tidspunkt, hvor EU-pilotprojektproceduren er afsluttet, og det er blevet endeligt opgivet at indlede en formel traktatbrudsprocedure. Kommissionen kan, når den påberåber sig den i artikel 4, stk. 2, tredje led, i forordning nr. 1049/2001 om aktindsigt i Europa-Parlamentets, Rådets og Kommissionens dokumenter fastsatte undtagelse vedrørende undersøgelsesprocedurer, støtte sig på en almindelig formodning for fortrolighed, som finder anvendelse på bestemte kategorier af dokumenter, med henblik på at afslå aktindsigt i dokumenter vedrørende en EU-pilotprojektprocedure, uden at foretage en konkret og individuel undersøgelse af de pågældende dokumenter.

(jf. præmis 45 og 51)
Artikel 51, sammenholdt med artikel 2, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv nr. 2004/18/EF af 31. marts 2004 om samordning af fremgangsmåderne ved indgåelse af offentlige vareindkøbskontrakter, offentlige tjenesteydelseskontrakter og offentlige bygge- og anlægskontrakter skal fortolkes således, at den er til hinder for, at en økonomisk aktør efter fristen for at afgive bud i et offentligt udbud med henblik på at godtgøre, at han opfylder alle betingelserne for at deltage i en offentlig udbudsprocedure, kan forelægge den ordregivende myndighed dokumenter, der ikke fremgik af hans oprindelige bud, såsom en kontrakt gennemført af tredjemand samt dennes tilsagn om at stille sin formåen og de ressourcer, der er nødvendige for at gennemføre den pågældende kontrakt, til rådighed for denne aktør.

Sådanne præciseringer udgør langt fra en præcisering i enkelttilfælde eller en berigtigelse af åbenlyse indholdsmæssige fejl som omhandlet i den i denne doms præmis 38 omtalte retspraksis, men udgør i virkeligheden en indholdsmæssig og væsentlig ændring af det oprindelige bud, som snarere svarer til fremsættelsen af et nyt bud. På denne baggrund har den ordregivende myndighed ved at tillade den pågældende økonomiske aktør at fremlægge de omhandlede dokumenter med henblik på at supplere sit bud givet denne aktør en uberettiget fordelagtig behandling i forhold til de andre tilbudsgivere og har herved tilsidesat ligebehandlingsprincippet og princippet om forbud mod forskelsbehandling af økonomiske aktører samt den heraf afledte gennemsigtighedsforpligtelse, som de ordregivende myndigheder er underlagt i medfør af artikel 2 i direktiv 2004/18.

(jf. præmis 42, 44 og 45 samt domskonkl. 1)
5.

Statsstøtte–begreb–tildeling af en fordel til støttemodtagerne–foranstaltninger med henblik på at kompensere for konkurrencemæssige ulemper for virksomheder, der er beliggende i en bestemt region i en medlemsstat–omfattet [Art. 107, stk. 1 og stk. 3, TEUF] (jf. præmis 92)
I præmis 61 i dom af 19. juni 2012, Chartered Institute of Patent Attorneys (C-307/10, EU:C:2012:361), fandt Domstolen, at en ansøger af et nationalt varemærke, som gør brug af alle de generelle angivelser i klasseoverskriften for en bestemt klasse i Niceklassifikationen med henblik på at identificere de varer eller tjenesteydelser, der er omfattet af ansøgningen om varemærkebeskyttelse, for at opfylde de krav om klarhed og præcision, der pålægges ved direktiv 2008/95/EF om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varemærker, skal præcisere, om den pågældendes registreringsansøgning omfatter samtlige varer eller tjenesteydelser, som er opført i den alfabetiske fortegnelse i denne bestemte klasse, eller blot visse af disse varer eller tjenesteydelser. Såfremt ansøgningen blot vedrører visse af de nævnte varer eller tjenesteydelser, er ansøgeren forpligtet til at anføre, hvilke varer eller tjenesteydelser i denne klasse der er omfattet.

Imidlertid vedrører præmis 61 i denne dom ikke indehaverne af et varemærke, der allerede er registreret, men udelukkende varemærkeansøgere.

For det andet begrænser Domstolen sig i den nævnte præmis 61 i dom af 19. juni 2012, Chartered Institute of Patent Attorneys, til at præcisere de krav, som nye ansøgere om nationale varemærker, der anvender de generelle angivelser i klasseoverskriften med henblik på at identificere de varer og tjenesteydelser, for hvilke der søges om varemærkebeskyttelse, fortsat er underlagt. Sådanne krav ville gøre det muligt at forhindre en situation, hvor det ikke var muligt med sikkerhed at kende omfanget af den beskyttelse, et varemærke giver, når en ansøger anvender alle angivelserne i en klasseoverskrift.

Det kan således ikke antages, at Domstolen med dom af 19. juni 2012, Chartered Institute of Patent Attorneys, havde til hensigt at rejse tvivl om den tilgang, der var anført i meddelelse nr. 4/03 fra præsidenten for Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) af 16. juni 2003 vedrørende brug af klasseoverskrifter i fortegnelsen over varer og tjenesteydelser for EF-varemærkeansøgninger og ‑registreringer, ifølge hvilken brugen af alle de generelle angivelser i klasseoverskriften for en bestemt klasse indebærer, at der gøres krav på alle varerne eller tjenesteydelserne i denne bestemte klasse. Følgelig finder den regel, der blev fastlagt i den nævnte doms præmis 61, ikke anvendelse på registreringen af et varemærke, der skete før dennes afsigelse.

(jf. præmis 28-31)
For så vidt angår fordelingen af rollerne mellem indgiveren af ugyldighedsbegæringen, de kompetente instanser ved EUIPO og Retten fastsætter regel 37 i forordning nr. 2868/95 om gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 40/94 om EF-varemærker, at det påhviler indgiveren at fremlægge bevis for, at han i henhold til gældende nationale retsregler er berettiget til at gøre en ældre rettighed, der er beskyttet inden for rammerne af national ret, gældende. Denne regel påfører indgiveren den byrde at fremlægge bevis over for EUIPO for, at han ikke bare opfylder de krævede betingelser i overensstemmelse med den nationale lovgivning, som han påberåber sig anvendelse af for at kunne få adgang til at forbyde brugen af et EU-varemærke i henhold til en ældre ret, men også bevis for indholdet af denne lovgivning.

Hvad for det andet mere specifikt angår de forpligtelser, som EUIPO er underlagt, har Domstolen fastslået, at i det tilfælde, hvor en begæring om, at et EU-varemærke erklæres ugyldigt, støttes på en ældre ret, som er omfattet af en national retsregel, påhviler det for det første EUIPO’s kompetente instanser at bedømme gyldigheden og rækkevidden af de af indgiveren fremlagte beviser for at fastlægge indholdet af nævnte regel. Idet afgørelsen fra EUIPO’s kompetente instanser desuden kan have til virkning, at varemærkeindehaveren fratages en ret, som er blevet tillagt ham, omfatter rækkevidden af en sådan afgørelse nødvendigvis, at den instans, der træffer den, ikke er begrænset til at have en rolle, hvor den blot kontrollerer den nationale lovgivning, således som denne er blevet fremstillet af indgiveren af ugyldighedsbegæringen.

For det tredje har Retten i henhold til artikel 65, stk. 1 og 2, i forordning nr. 207/2009 om EU-varemærker kompetence til at udføre en fuldstændig legalitetskontrol i forhold til EUIPO’s bedømmelse af de af indgiveren fremlagte beviser med henblik på at fastlægge indholdet af den nationale lovgivning, som denne påberåber sig beskyttelsen af.

I det omfang anvendelsen af national lovgivning i den omhandlede processuelle sammenhæng kan have til virkning, at indehaveren af et EU-varemærke fratages sin ret, er det desuden ufravigeligt, at Retten på trods af eventuelle huller i de dokumenter, der er blevet fremlagt som bevis for den anvendelige nationale lovgivning, reelt kan udøve en effektiv kontrol. Til dette formål skal den således kunne kontrollere – ud over de dokumenter, der er blevet fremlagt – indholdet, betingelserne for anvendelse og rækkevidden af de retsregler, som indgiveren af ugyldighedsbegæringen har påberåbt sig. Følgelig skal den domstolskontrol, som Retten udøver, opfylde kravene til princippet om en effektiv domstolsbeskyttelse.

(jf. præmis 35-38)
Artikel 7 i direktiv 2011/7 fastsætter:

»1. Medlemsstaterne træffer bestemmelse om, at et kontraktvilkår eller en handelspraksis vedrørende betalingsdagen eller betalingsfristen, morarentesatsen eller kompensation for inddrivelsesomkostningerne enten ikke er bindende eller giver grundlag for krav om skadeserstatning, hvis vilkåret er klart urimeligt over for kreditor.

Ved afgørelsen af, om et kontraktvilkår eller en handelspraksis er klart urimelig(t) over for kreditor i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i første afsnit, tages der hensyn til alle sagens omstændigheder, herunder:

a) enhver klar afvigelse fra god handelspraksis i strid med god tro og redelig handlemåde

b) produktets eller tjenesteydelsens art samt

c) om skyldneren har en objektiv grund til at fravige den lovbestemte rente for forsinket betaling, betalingsfristen i artikel 3, stk. 5, artikel 4, stk. 3, litra a), artikel 4, stk. 4, og artikel 4, stk. 6, eller det faste beløb i artikel 6, stk. 1.

2. For så vidt angår stk. 1 anses et kontraktvilkår eller en handelspraksis, som udelukker morarenter ved forsinket betaling, for at være klart urimelig(t).

3. For så vidt angår stk. 1 formodes et kontraktvilkår eller en handelspraksis, som udelukker kompensation for inddrivelsesomkostninger, jf. artikel 6, at være klart urimelig(t).

[...]«
41

I nærværende sag er det ubestridt, at den omhandlede nationale lovgivning gør det muligt at ansætte midlertidigt ansatte i forlystelsesbranchen ved flere på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelseskontrakter uden at fastsætte nogen bestemmelse, der begrænser den maksimale samlede varighed af disse kontrakter eller antallet af gange, de kan fornys, i overensstemmelse med rammeaftalens § 5, stk. 1, litra b) og c). Nærmere bestemt gælder, som det fremgår af selve ordlyden af artikel L. 122-5, stk. 3, i code du travail, at tidsbegrænsede ansættelseskontrakter, der er indgået med midlertidigt ansatte i forlystelsesbranchen, således som disse er defineret i artikel 4 i den ændrede lov af 30. juli 1999, kan fornys mere end to gange, endog for en samlet varighed på over 24 måneder, uden at de anses for at være tidsubegrænsede kontrakter. Det er endvidere ubestridt, at denne lovgivning for så vidt angår midlertidigt ansatte i forlystelsesbranchen ikke indeholder lovbestemmelser svarende til dem, der fremgår af rammeaftalens § 5, stk. 1.
28

Det skal ligeledes påpeges, at den fortolkning, som den tjekkiske regering foreslår, er i strid med formålet med artikel 10 i direktiv 2003/87 om midlertidigt at afbøde de økonomiske konsekvenser af Den Europæiske Unions indførsel af et marked for drivhusgasemissionskvoter, samtidig med at det undgås, at visse af de produktionssektorer, der er omfattet af dette direktiv, mister deres konkurrenceevne (dom Iberdrola m.fl., EU:C:2013:660, præmis 39). Et sådant formål indebærer således, at begrænsningen på 10% af antallet af kvoter, der kan tildeles mod vederlag, vurderes ud fra synspunktet for hver af de omhandlede sektorers operatører og ikke i forhold til det samlede antal kvoter, der er udstedt af medlemsstaten under hensyntagen til princippet om ligebehandling.
3

3., 4., 9., 10., 13.-15., 18. og 25. betragtning til direktiv 2001/84 har følgende ordlyd: »(3) Formålet med følgeret er at sikre ophavsmænd til billedkunstværker del i deres originale kunstværkers økonomiske succes. […] (4) Følgeret er en integreret del af ophavsretten og udgør en væsentlig forrettighed for ophavsmænd. Det er nødvendigt, at der indføres en sådan ret i samtlige medlemsstater for at sikre kunstnerne et passende og ensartet beskyttelsesniveau. [...] (9) På nuværende tidspunkt er følgeret hjemlet i de fleste medlemsstaters lovgivning. I de tilfælde hvor der findes en sådan lovgivning, er der imidlertid forskelle, bl.a. hvad angår de omfattede værker, rettighedshaverne, vederlagssatsen, de vederlagspligtige transaktioner samt beregningsgrundlaget. […] En sådan ret er derfor en faktor, som bidrager til at skabe konkurrencefordrejninger samt til flytning af salgsaktiviteter inden for Fællesskabet. (10) Sådanne forskelle med hensyn til følgerettens forekomst i og anvendelse af medlemsstaterne har direkte negative følger for gennemførelsen af det indre marked for kunstværker efter traktatens artikel 14. I den situation er traktatens artikel 95 det rette retsgrundlag. [...] (13) De lovgivningsmæssige forskelle, som har forstyrrende virkninger på det indre markeds funktion, bør fjernes, og det bør forhindres, at sådanne nye forskelle opstår. Det er ikke nødvendigt at fjerne eller forhindre forskelle, som kan forventes ikke at udgøre en hindring for det indre markeds funktion. (14) […] Forskellene mellem de nationale følgeretsbestemmelser fordrejer konkurrencen og fører til flytning af salgsaktiviteter inden for Fællesskabet, hvorved der opstår forskelsbehandling af kunstnere alt efter, hvor deres værker sælges. […] (15) I betragtning af de store forskelle mellem de nationale bestemmelser er det derfor nødvendigt at vedtage harmoniseringsforanstaltninger for at fjerne forskellene mellem medlemsstaternes lovgivninger på de områder, hvor sådanne forskelle kan medføre, at der skabes eller opretholdes fordrejede konkurrencevilkår. Det er imidlertid ikke nødvendigt at harmonisere alle bestemmelserne i medlemsstaternes følgeretslovgivning. For at give medlemsstaterne så stor beslutningsfrihed som muligt er det tilstrækkeligt at begrænse harmoniseringen til de nationale bestemmelser, der har de mest direkte følger for det indre markeds funktion. [...] (18) Følgerettens anvendelse bør udvides til at omfatte alt videresalg, med undtagelse af videresalg direkte mellem personer, der handler som privatpersoner, uden deltagelse af en professionel på kunstmarkedet. […] [...] (25) Det bør i princippet være sælgeren, der skal betale vederlaget. Medlemsstaterne bør have mulighed for at gøre undtagelser fra dette princip, for så vidt angår pligten til at betale. Sælgeren er den person eller virksomhed, på hvis vegne salget sker.«
55

I sine bemærkninger til interventionsindlæggene har Parlamentet endvidere gjort gældende, at det, for at overholde princippet om loyalt samarbejde, er nødvendigt først delvist at ophæve direktiv 98/83 på grundlag af artikel 192, stk. 1, TEUF og efter den almindelige lovgivningsprocedure, hvilket gør det muligt for alle de berørte institutioner at udtale sig om spørgsmålet om, hvorvidt det retligt set er korrekt og politisk set er hensigtsmæssigt at fjerne bestemmelserne vedrørende beskyttelse af befolkningens sundhed med hensyn til forurening af drikkevand med radioaktive stoffer fra direktiv 98/83 for at gøre dem til genstand for en selvstændig retsakt på grundlag af Euratomtraktaten.
41

I denne henseende skal det bemærkes, at Domstolen ved vurderingen af en fransk »contrat nouvelles embauches« (kontrakt for nyansættelser) har fastslået, at selv om beskyttelsen af arbejdstagere ved ophævelse af en ansættelseskontrakt er en af foranstaltningerne til at nå de mål, der er fastsat i artikel 151 TEUF, og at EU-lovgiver har kompetence på dette område på de i artikel 153, stk. 2, TEUF fastlagte betingelser, falder de situationer, som ikke er genstand for de foranstaltninger, der er vedtaget på grundlag af disse artikler, ikke under EU-rettens anvendelsesområde (kendelse Polier, C-361/07, EU:C:2008:16, præmis 13).
1

Europa-Kommissionen har i stævningen nedlagt påstand om, at det fastslås, at Kongeriget Belgien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 45 TEUF og Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 492/2011 af 5. april 2011 om arbejdskraftens frie bevægelighed inden for Unionen (EUT L 141, s. 1) ved at kræve, at kandidater til stillinger ved de lokale myndigheder, der er hjemmehørende i de fransk- eller tysksprogede regioner, hvor det ikke fremgår af kandidaternes eksamensbeviser eller uddannelsescertifikater, at de har gennemført deres studier på det pågældende sprog, opnår et certifikat udstedt af bureau de sélection dépendant du service public fédéral Personnel et Organisation (SELOR), efter at have bestået en af dette organ afholdt prøve, som eneste bevis for sprogkundskaber for at blive ansat i disse stillinger.
19

Da Cour d’appel de Mons er af den opfattelse, at løsningen af tvisten afhænger af en fortolkning af visse bestemmelser i sjette direktiv, har den besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »Udgør tilrådighedsstillelse af faciliteter i et sportsanlæg, som udelukkende anvendes til fodbold, hvorved der ved tilrådighedsstillelse skal forstås muligheden for på visse tidspunkter at anvende og udnytte stadionets fodboldbane samt omklædningsrum til spillere og dommere i højst 18 dage i hver sportssæson (en sportssæson løber fra 1.7. i et kalenderår til den 30.6. det efterfølgende år), udlejning af fast ejendom, der er afgiftsfritaget i henhold til artikel 13, punkt B, litra b), i sjette direktiv [artikel 135, stk. 1, litra l), i direktiv 2006/112], for så vidt som den, der overdrager brugs- og udnyttelsesretten: — har den fulde og ubegrænsede mulighed for at indrømme tilsvarende rettigheder til andre fysiske eller juridiske personer efter eget valg uden for de ovennævnte 18 dage — har ret til på et hvilket som helst tidspunkt at få adgang til de pågældende faciliteter uden forudgående tilladelse fra indehaveren af brugs- og udnyttelsesretten, navnlig for at sikre en korrekt anvendelse af faciliteterne og forhindre skade, alene på betingelse af, at den korrekte afvikling af sportsbegivenhederne ikke forstyrres — desuden bevarer retten til på permanent basis at kontrollere adgangen til faciliteterne, også i den periode, hvor de bruges af RFCT — opkræver et fast vederlag på 1750 EUR om dagen for brug af bane, omklædningsrum, benyttelse af udskænkningssted, viceværttjenester, tilsyns- og kontroltjenester for alle faciliteter, idet 20% af det opkrævede beløb i henhold til aftalen vedrører retten til adgang til fodboldbanen, og 80% udgør modydelsen for de forskellige ydelser i tilknytning til vedligeholdelse, rengøring, pasning (slåning, såning af græs osv.) og sikring af, at banen lever op til standarderne, samt tilknyttede tjenesteydelser, der leveres af overdrageren af brugs- og udnyttelsesretten [...]?«
9

I samme kapitel III står direktivets artikel 8 med overskriften »Rettigheder og pligter for den, der har ret til at benytte en database«, som bestemmer følgende: »1. Fremstilleren af en database, der er gjort tilgængelig for almenheden, uanset på hvilken måde, kan ikke forhindre den, der har ret til at benytte denne base, i at udtrække og/eller genanvende uvæsentlige dele af dens indhold, vurderet kvalitativt eller kvantitativt, uanset formålet. Har brugeren kun tilladelse til at udtrække og/eller genanvende en del af databasen, gælder dette stykke kun for denne del. 2. Den, der har ret til at benytte en database, der er gjort tilgængelig for almenheden, uanset på hvilken måde, må ikke foretage handlinger, der strider mod en normal udnyttelse af basen, eller som skader basefremstillerens legitime interesser urimeligt. 3. Den, der har ret til at benytte en database, der er gjort tilgængelig for almenheden, uanset på hvilken måde, må ikke foretage handlinger, der er til skade for indehaveren af en ophavsret eller en beslægtet ret over værker eller præstationer i denne base.«
49

Det følger af det ovenstående, at fastlæggelsen af, hvilken national ret der har kompetence til at tage stilling til spørgsmål om tilbagegivelse af eller forældremyndigheden over et barn inden for rammerne af forordningens artikel 11, stk. 6-8, er omfattet af medlemsstaternes valg, og at dette også er tilfældet, såfremt der på datoen for underretningen om afgørelsen om ikke at tilbagegive et barn allerede er indbragt en sag for en ret med henblik på, at denne træffer afgørelse om realiteten vedrørende forældreansvaret i forbindelse med dette barn.
32

I denne henseende må det antages, at det følger af ordlyden af artikel 128 og 129 i forordning nr. 918/83, sammenholdt med dennes artikel 131, for det første, at en importør alene kan indrømmes fritagelsen i forordningens artikel 60, hvis denne kan godtgøre, på en for de kompetente myndigheder tilfredsstillende måde, at de indførte produkter reelt også er bestemt til de i denne artikel omhandlede institutioner og til anvendelse til det formål, der er en forudsætning for denne fritagelse, og for det andet, at det udelukkende er de kompetente myndigheder i den medlemsstat, inden for hvis område disse varer skal anvendes til dette formål, som kan indrømme nævnte fritagelse. Det fremgår derimod på ingen måde af bestemmelserne i de nævnte artikler, at importøren selv skal kunne sikre anvendelse til det formål, der er en forudsætning for at indrømme den omhandlede fritagelse.
28

C har den 10. oktober 2013 iværksat appel af denne dom og har herved bl.a. gjort gældende, at den omstændighed, at barnets fjernelse til Irland var lovlig, ikke betyder, at dets sædvanlige opholdssted har ændret sig, at dommen af 2. april 2012 var foreløbigt eksigibel og dermed midlertidig, idet appellen iværksat til prøvelse heraf stadig verserede, at moderen ikke havde tilkendegivet over for de franske retter, at hun havde til hensigt at udøve forældremyndigheden i Irland, at hun aldrig har bestridt de franske retters kompetence eller gjort gældende, at barnets sædvanlige opholdssted var ændret, at disse retters klare intention er at bevare kompetencen vedrørende forældremyndigheden, at de irske retter er bundet af afgørelserne truffet af de franske retter, ved hvilke sagen først er anlagt, og som fortsat er kompetente for så vidt angår forældremyndigheden, og endelig at High Court har foretaget en urigtig fortolkning af forordningens artikel 9.