Forslag til afgørelse fra generaladvokat Léger fremsat den 19. november 1998. - Kernkraftwerke Lippe-Ems GmbH mod Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber. - Euratom-traktaten - Annullationssøgsmål og erstatningssøgsmål - Afslutning af kontrakt om leverance af uran - Forenklet fremgangsmåde - Agenturets beføjelser - Frist for at slutte kontrakt - Juridisk hindring for kontraktafslutning - Spredningspolitik - Uranets oprindelse - Priser forbundet med markedspriserne. - Sag C-161/97 P.



Samling af Afgørelser 1999 side I-02057



Generaladvokatens forslag til afgørelse

1 Den foreliggende appel, som er ivaerksat af det tyske selskab Kernkraftwerke Lippe-Ems GmbH (herefter »KLE« eller »appellanten«) til proevelse af dom afsagt den 25. februar 1997 af Retten i Foerste Instans i sagen Kernkraftwerke Lippe-Ems mod Kommissionen (1) (herefter den »anfaegtede dom« eller »dommen«) rejser forskellige spoergsmaal om den ordning med forsyning af malme og nukleart braendsel til brugere i Faellesskabet, som fastsat ved traktaten om oprettelse af Det Europaeiske Atomenergifaellesskab (herefter »traktaten«).

2 Domstolen anmodes navnlig om at udtale sig om omfanget af befoejelserne for Euratoms Forsyningsagentur (herefter »Agenturet«), naar de kontrakter om leverancer, som dette skal indgaa, vedroerer raavarer hidroerende fra omraader uden for Faellesskabet.

I - Faellesskabslovgivningen

3 I henhold til traktatens artikel 1, stk. 2, har Faellesskabet »til opgave gennem skabelsen af de noedvendige betingelser for den hurtige dannelse og udvikling af en kerneenergiindustri at bidrage til hoejnelse af levestandarden i medlemsstaterne og til udvikling af forbindelserne med andre lande«.

4 I henhold til traktatens artikel 2, litra d), skal det »soerge for regelmaessig og ligelig forsyning med malme og nukleart braendsel til alle brugere i Faellesskabet«. De naermere bestemmelser om indholdet af denne forpligtelse er indeholdt i afsnit II, kapitel 6 (artikel 52-76), som fastlaegger en faelles ordning med hensyn til forsyning med malme, udgangsmaterialer og specielle fissile materialer.

5 I henhold til traktatens artikel 52, stk. 1, sikres »forsyning med malme, udgangsmaterialer og specielle fissile materialer ... efter princippet om lige adgang til forsyningskilderne og gennem en faelles forsyningspolitik«. Det bestemmes i artikel 52, stk. 2, litra a), at med henblik herpaa »forbydes alle fremgangsmaader, der har til formaal at sikre visse brugere en privilegeret stilling«.

6 Med henblik paa at gennemfoere denne politik indeholder artikel 52, stk. 2, litra b), bestemmelse om oprettelse af Agenturet, der har status som juridisk person og er selvfinansierende (2).

7 Traktatens artikel 53 bestemmer foelgende:

»Agenturet er underlagt Kommissionens kontrol; Kommissionen fastlaegger retningslinjer for dets virksomhed, har vetoret med hensyn til dets beslutninger og udnaevner dets generaldirektoer saavel som dets vicegeneraldirektoer.

Enhver udtrykkelig eller stiltiende disposition fra Agenturets side under udoevelse af dets optionsret eller dets eneret til at slutte kontrakter om leverancer kan af de interesserede parter forelaegges for Kommissionen, der traeffer beslutning inden en maaned.«

Agenturets eneret til at afslutte kontrakter om leverancer

8 For at kunne udfoere sine opgaver med hensyn til forsyning raader Agenturet over en »eneret til at afslutte kontrakter om leverancer af malme, udgangsmaterialer eller specielle fissile materialer, der hidroerer fra omraader inden for eller uden for Faellesskabet« (3).

9 I medfoer af artikel 55 meddeler medlemsstaterne eller lader meddele til Agenturet alle de oplysninger, som er noedvendige navnlig for udoevelsen af dets eneret til at afslutte kontrakter om leverancer.

10 Forsyninger med malme og udgangsmaterialer, der hidroerer fra lande uden for Faellesskabet, er hovedsageligt reguleret ved traktatens artikel 64, hvorefter Agenturet, der i givet fald handler inden for rammerne af aftaler indgaaet mellem Faellesskabet og et tredjeland eller en international organisation, »bortset fra de i denne traktat omhandlede undtagelsestilfaelde [har] eneret til at indgaa aftaler og overenskomster«.

Sammenholdelse af tilbud og ordrer

11 Traktatens artikel 65, stk. 1, goer den i artikel 60 fastlagte fremgangsmaade til sammenholdelse af tilbud og ordrer vedroerende leveringer af materialer, der hidroerer fra Faellesskabet, anvendelig paa leveringer af materialer, der hidroerer fra lande uden for Faellesskabet.

12 Det bestemmes i artikel 60:

»Eventuelle brugere underretter regelmaessigt Agenturet om deres behov for forsyning, med specifikation af maengder, fysisk og kemisk beskaffenhed, oprindelsessted, anvendelse, tidspunkter for levering og prisbetingelser, der skal indgaa som bestemmelser og vilkaar i en forsyningskontrakt, som de oensker at afslutte.

Ligeledes underretter producenterne Agenturet om de tilbud, som de er i stand til at afgive, med alle specifikationer, og isaer om varigheden af de kontrakter, som er noedvendige for opstilling af deres produktionsprogrammer. Varigheden af disse kontrakter maa ikke uden Kommissionens tilladelse overskride ti aar.

Agenturet giver alle eventuelle brugere meddelelse om de tilbud og omfanget af de forespoergsler, det har modtaget, og opfordrer dem til at afgive ordrer inden en bestemt frist.

Naar Agenturet er i besiddelse af samtlige disse ordrer, giver det meddelelse om de betingelser, paa hvilke det kan imoedekomme dem.

Hvis Agenturet ikke fuldt ud kan efterkomme alle modtagne ordrer, fordeler det leverancerne i forhold til de ordrer, der svarer til hvert enkelt tilbud, med forbehold af bestemmelserne i artikel 68 og 69.

Et af Agenturet udfaerdiget reglement, der kraever Kommissionens godkendelse, fastsaetter vilkaarene for sammenholdelse af tilbud og ordrer.«

13 I afdeling 2 vedroerende materialer, der hidroerer fra Faellesskabet, bestemmes det i traktatens artikel 61, stk. 1, at: »Agenturet er forpligtet til at imoedekomme alle ordrer, medmindre juridiske eller materielle forhold er til hinder herfor.«

14 Det bestemmes i artikel 65, stk. 2, at »Agenturet kan dog bestemme leverancernes geografiske oprindelse, for saa vidt det sikrer brugeren mindst lige saa fordelagtige vilkaar som de i ordren angivne«.

15 Den 5. maj 1960 udstedte Agenturet i medfoer af traktatens artikel 60, stk. 6, et reglement om de naermere regler vedroerende sammenholdelse af tilbud og ordrer paa malme, udgangsmaterialer og specielle fissile materialer (4).

16 Ved reglementet blev der indfoert forenklede fremgangsmaader til sammenholdelse af tilbud og ordrer vedroerende malme.

17 Reglementets artikel 5, stk. 1, bestemmer foelgende:

»Saafremt Kommissionen vedroerende et bestemt produkt saerlig paa initiativ af Agenturet efter hoering af Det Raadgivende Udvalg konstaterer, at markedssituationen er karakteriseret ved, at udbuddet er klart stoerre end efterspoergslen, kan den opfordre Agenturet til ved et dertil egnet direktiv at anvende den ... forenklede fremgangsmaade.«

18 Efter denne forenklede fremgangsmaade kan brugerne og producenterne forhandle direkte med hinanden og underskrive kontrakter om forsyninger, efter at Agenturet har fastsat de generelle betingelser, som disse kontrakter skal opfylde. Kontrakterne skal herefter tilstilles Agenturet og anses for afsluttet af dette, hvis der ikke inden for en frist af otte dage efter deres modtagelse fremsendes nogen indsigelse fra Agenturet til de paagaeldende.

19 Den naevnte fremgangsmaade finder ikke anvendelse paa kontrakter om leverancer, der vedroerer specielle fissile materialer (5).

20 Artikel 5a, der blev indsat i reglementet ved Agenturets forordning af 15. juli 1975 (6), fastlaegger en ny forenklet fremgangsmaade med hensyn til malme og udgangsmaterialer, som opstiller en sikkerhed for, at Agenturet har et fuldstaendigt kendskab til markedet (7), men hvorefter brugerne er »berettigede til at henvende sig direkte til producenterne og til at forhandle frit med den valgte producent om

leveringskontrakten« (8).

21 Det bestemmes dog i artikel 5a, som aendret:

»c) Leveringskontrakten skal mindst indeholde foelgende oplysninger:

1. de kontraherende parters navne

2. de materialemaengder, der skal leveres

3. leveringernes tidsmaessige fordeling paa aarsbasis

4. arten af de materialer, der skal leveres

5. oprindelseslandet for de materialer der skal leveres. Hvis leverandoeren ved kontraktens indgaaelse ikke kan angive dette, skal han over for forbrugeren og Agenturet forpligte sig til senere skriftligt at meddele dem oprindelseslandet for hver delleverance

6. pris- og betalingsvilkaarene

7. kontraktens varighed.

d) Med henblik paa kontraktens indgaaelse skal denne ti arbejdsdage forinden forelaegges Agenturet til underskrift.

...

f) Agenturet skal udtale sig inden ti arbejdsdage efter modtagelse af kontrakten enten ved at indgaa denne eller ved at afvise den.

g) Afvisningen skal meddeles de paagaeldende ved en begrundet beslutning. Denne kan indbringes for Kommissionen i henhold til artikel VIII, stk. 3, i vedtaegterne for Forsyningsagenturet.

...«

Prisen

22 For leveringer, der hidroerer fra Faellesskabet og fra lande uden for Faellesskabet, bestemmes det i traktatens artikel 67, at »med de i denne traktat fastsatte undtagelser fremkommer priserne ved at sammenholde tilbud og ordrer i overensstemmelse med de i artikel 60 anfoerte betingelser, som medlemsstaterne ikke kan tilsidesaette gennem nationale forskrifter«.

23 Traktatens artikel 68, stk. 1, forbyder »en prispolitik, der har til formaal at sikre visse brugere en privilegeret stilling i strid med det princip om lige adgang til forsyninger ...«.

24 Det bestemmes i traktatens artikel 69, at »paa forslag af Kommissionen kan Raadet med enstemmighed fastsaette priser«, mens »Agenturet ... kan ... foreslaa de brugere, der har indgivet ordrer, en prisjustering«.

25 Aftalen mellem Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab og Det Europaeiske Atomenergifaellesskab og Unionen af Socialistiske Sovjetrepublikker om handel og handelsmaessigt og oekonomisk samarbejde, som blev undertegnet den 18. december 1989 og indgaaet paa Det Europaeiske Atomenergifaellesskabs vegne ved Kommissionens afgoerelse 90/117/Euratom af 27. februar 1990 (9), finder i overensstemmelse med artikel 2, stk. 1, anvendelse paa nukleart materiale. Det praeciseres i artikel 14, at »vareudvekslingen mellem de kontraherende parter finder sted til priser svarende til markedspriserne«.

26 Der skal ligeledes henvises til Raadets resolution af 16. september 1986 om nye energipolitiske maal for Faellesskabet frem til 1995 og konvergensen mellem medlemsstaternes politik (10), som i punkt 5 fastslaar, at »Faellesskabet og medlemsstaterne i deres energipolitik boer tilstraebe« at sikre

»a) sikrere forsyningsvilkaar og mindre risici for voldsomme prissvingninger i kraft af

- ...

- geografisk spredning af Faellesskabets eksterne forsyningskilder«.

II - Faktiske omstaendigheder og sagens behandling

27 I den anfaegtede dom har Retten fastslaaet foelgende:

»1 Sagsoegeren [KLE] ... ejer og driver et kernekraftvaerk beliggende i Niedersachsen (Tyskland). Ifoelge sagsoegerens sagsfremstilling foerer kraftvaerket en politik til forsyning af braendstoffer paa mellemlang sigt og indgaar med regelmaessige mellemrum leveringskontrakter, som daekker vaerkets behov for braendstoffer for hoejst fem aar.

2 I juni 1993 indkaldte vaerket tilbud vedroerende leverance af naturligt uran i form af uranhexaflour (herefter 'UF6'). Den 10. og 22. november 1993 indgik det leveringskontrakt med British Nuclear Fuels plc (herefter 'BNFL'), der er etableret i Det Forenede Kongerige, og som havde fremsat det mest interessante tilbud. Til udfoerelse af kontrakten skulle 400 tons naturligt uran i form af UF6 senest leveres den 31. marts 1995 til et berigningsselskab etableret paa Faellesskabets omraade. Den aftalte koebspris var 22 USD (plus moms) pr. kg. Kontrakten stipulerede intet vedroerende oprindelsen af det uran, der skulle leveres, men BNFL forpligtede sig til at meddele saavel sagsoegeren som 'Agenturet' ... oprindelseslandets navn senest ved hver enkelt dellevering. Ifoelge kontrakten skulle den kun have retsvirkninger efter samtykke fra Agenturet.

3 Artikel 5a, litra d), i [Agenturets reglement] ... fastsaetter inden for rammerne af en 'forenklet fremgangsmaade', at med henblik paa kontraktens indgaaelse skal denne forinden forelaegges Agenturet til underskrift. I medfoer af artikel 5a, litra f), har Agenturet herpaa ti arbejdsdage til at udtale sig, enten ved at indgaa denne eller ved at afvise den.

4 Den 29. november 1993 modtog Agenturet den planlagte kontrakt mellem KLE og BNFL til underskrift.

5 Ved skrivelse dateret den 10. december 1993, modtaget den 13. december s.aa. - dvs. den sidste dag inden for fristen til underskrift paa ti arbejdsdage - anmodede Agenturet sagsoegeren og BNFL om oplysninger vedroerende oprindelsen af det uran, der var kontraktens genstand. Den 14. december 1993 oplyste BNFL Agenturet om, at det uran, der var tale om, hidroerte fra Samfundet af Uafhaengige Stater (herefter 'SNG'), formentlig Rusland.

6 Ved skrivelse af 20. december 1993 meddelte Agenturet parterne, at dets politik gaar ud paa, at 'brugerne i Faellesskabet [dvs. Det Europaeiske Atomenergifaellesskab, herefter "Faellesskabet" eller "Euratom"] ikke bliver afhaengige af nogen saerlig forsyningskilde inden for rimelige graenser, og at erhvervelse af nukleare materialer fra SNG-republikker sker til markedspriser (dvs. priser, som afspejler produktionsomkostningerne og kan sammenlignes med de priser, der anvendes i lande med markedsoekonomi)'. Agenturet forklarede, at dets spredningspolitik tager sigte paa at saette en graense paa 20-25% af leveringer fra SNG, der skal opfylde de saerlige behov hos brugerne i Faellesskabet. Ifoelge Agenturet indebar den af sagsoegeren forelagte kontrakt risiko for en for stor afhaengighed af levering af uran fra SNG. Agenturets beregninger viste, under hensyntagen til de samlede leveringer i loebet af de tre sidste aar til KLE, at dette havde ret til at erhverve ca. 45 tons naturligt uran aarligt fra SNG. Men Agenturet udtalte, at KLE allerede havde erhvervet maengder, som maerkbart oversteg graensen for en rimelig afhaengighed, og det gennem flere aar. Tillige afspejlede de foreslaaede priser ikke de saedvanlige produktionsomkostninger og kunne ikke sammenlignes med de priser, der anvendes i lande med markedsoekonomi. Agenturet fandt derfor, at kontrakten ikke burde indgaas, men det anmodede parterne om at fremsaette deres bemaerkninger, foer en endelig afgoerelse blev truffet.

7 Den 29. december 1993 forelagde sagsoegeren sagen for Kommissionen paa grundlag af traktatens artikel 53, stk. 2, hvorved vaerket protesterede mod Agenturets passivitet.

8 Den 6. januar 1994 fik sagsoegeren meddelelse om Agenturets afgoerelse nr. 1/94 vedroerende den leveringskontrakt, der var blevet forelagt den 29. november 1993. Ifoelge denne afgoerelse havde Agenturet tiltraadt kontrakten af 10. og 22. november 1993 mellem KLE og BNFL og herved tilfoejet den betingelse, at det leverede naturlige uran ikke, hverken direkte eller indirekte, maatte hidroere fra SNG.

9 Den 10. januar 1994 meddelte Kommissionen sagsoegerens advokater, at det var dens opfattelse, at den afgoerelse, Agenturet havde meddelt sagsoegeren den 6. januar, var blevet truffet inden for de foreskrevne frister, saaledes at proceduren med forelaeggelse blev uden genstand.

10 Ved skrivelse af 20. januar 1994 afsluttede sagsoegeren den procedure, der var blevet indledt den 29. december 1993, for at tage hensyn til den ovennaevnte afgoerelse nr. 1/94.

11 Ved en yderligere skrivelse af samme dato forelagde sagsoegeren i oevrigt denne afgoerelse for Kommissionen i medfoer af traktatens artikel 53, andet led.

12 Hvad angaar den foerste procedure, hvis genstand var den passivitet, der angiveligt var udoevet af Agenturet, traf Kommissionen den 4. februar 1994 beslutning 94/95/Euratom om proceduren for anvendelse af artikel 53, andet led, i Euratom-traktaten (EFT L 48, s. 45, herefter 'beslutning 94/95'). Kommissionen afviste sagsoegerens krav, der hvilede paa den paastand, at Agenturet ikke havde udtalt sig inden for den foreskrevne frist, og som navnlig gik ud paa, at Kommissionen paalaegger Agenturet at indgaa kontrakten af 10./22. november 1993. Ifoelge Kommissionen havde Agenturet ikke udvist passivitet, eftersom dette havde ret til at supplere sit dossier, og fristen paa ti arbejdsdage derfor foerst var begyndt at loebe paa datoen for modtagelsen af de yderligere oplysninger, der var blevet anmodet om, nemlig den 14. december 1993, og foerst udloeb den 6. januar 1994, den dag, afgoerelse nr. 1/94 faktisk var blevet truffet.

13 Vedroerende den procedure, der er genstand for afgoerelse nr. 1/94, naevnt ovenfor, traf Kommissionen den 21. februar 1994 beslutning 94/285/Euratom om anvendelse af Euratom-traktatens artikel 53, andet led (EFT L 122, s. 30, herefter 'beslutning 94/285'). Kommissionen fandt, at Agenturets afgoerelse var materielt lovlig og afviste derfor sagsoegerens krav.

14 Under disse omstaendigheder fandt KLE, at den paagaeldende leveringskontrakt ikke kunne gennemfoeres. BNFL og sagsoegeren afstod herfra.

15 Den 8. og 14. marts 1994 indgik KLE og BNFL en ny leveringskontrakt vedroerende 400 tons uran i form af UF6 til en pris paa 27 USD pr. kg, hvilken kontrakt var ledsaget af det vilkaar, at materialet ikke, hverken direkte eller indirekte, hidroerte fra SNG. Denne kontrakt blev indgaaet af Agenturet den 30. marts 1994«.

28 Det er under disse omstaendigheder, at KLE har anlagt sagerne T-149/94 og T-181/94 med paastand om annullation af henholdsvis Kommissionens beslutning 94/95 og 94/285, og, hvad naermere bestemt angaar sag T-181/94, med paastand om, at Faellesskabet doemmes til at betale sagsoegeren 3 511 279,30 DEM i erstatning med rente 6% p.a. fra den 7. april 1994.

III - Den anfaegtede dom

Sag T-149/94

29 Sagsoegeren har for Retten paaberaabt sig fem annullationsanbringender om tilsidesaettelse af reglementets artikel 5a, litra f), samt tilsidesaettelse af bestemmelserne i traktatens kapitel 6 om forsyning, tilsidesaettelse af proportionalitets- og retssikkerhedsprincippet, tilsidesaettelse af reglerne om fordeling af befoejelser, tilsidesaettelse af begrundelsespligten og magtfordrejning.

30 Med de to foerste anbringender anfaegtedes Agenturets mulighed for paa den ene side at anmode om yderligere oplysninger, som i dette tilfaelde vedroerer raavarernes oprindelse, og paa den anden side for ikke at traeffe en endelig afgoerelse, foer sagen er fuldt oplyst, dvs. foer den indeholder det mindstemaal af oplysninger, der kraeves i henhold til reglementets artikel 5a, litra c). Sagsoegeren gjorde gaeldende, at det var uforholdsmaessigt at kraeve yderligere oplysninger og at den forsinkede beslutningstagning gik ud over graenserne for den noedvendige frist for at virkeliggoere formaalet med at oplyse sagen fuldstaendigt. Sagsoegeren var af den opfattelse, at den vilkaarligt forsinkede beslutningstagning i forbindelse med indgaaelsen af kontrakter er i strid med retssikkerhedsprincippet.

31 Retten udtalte, at det fremgaar af reglementets artikel 5a, litra c), at den geografiske oprindelse af de materialer, der skal leveres, indtager en central plads blandt de kontraktled vedroerende leverancen, der skal meddeles Agenturet i forbindelse med anvendelsen af reglementets artikel 5a. Den har i denne henseende anfoert, at Agenturets viden om den geografiske oprindelse af leverancerne er uomgaengeligt noedvendig for at sikre den forsyningssikkerhed, der soeges opnaaet ved den gaeldende forsyningspolitik (11).

32 Retten tilfoejede, at det fremgaar af selve formuleringen af artikel 5a, litra c), at senere afgivelse af oplysning om oprindelseslandet kun kan tillades, saafremt leverandoeren ikke kunne fremlaegge oplysningen paa tidspunktet for kontraktens indgaaelse. Ifoelge Retten var sagsoegeren og dennes leverandoer i det mindste forudsaetningsvis enige om, at materialerne skulle komme fra SNG (12).

33 Retten fandt herefter, at ved ikke i leveringskontrakten at give oplysning om den geografiske oprindelse af uranet, skoent dette i det mindste forudsaetningsvis var aftalt mellem parterne, maa sagsoegeren selv tilregnes de administrative vanskeligheder, som opstod for Agenturet i forbindelse med dets beslutningstagning. Under disse omstaendigheder havde sagsoegeren ikke ret til at paaberaabe sig fordelen efter reglementets artikel 5a, litra f), som indfoerer en hurtig fremgangsmaade i form af en frist for Agenturet paa ti arbejdsdage til at udtale sig i sager, der ikke frembyder problemer.

34 Derimod fandt Retten, at Agenturet konkret havde ret til foer udloebet af fristen i artikel 5a, litra f), at afkraeve parterne yderligere oplysninger i form af meddelelse til Agenturet om oprindelsen af de materialer, der skulle leveres.

35 Retten fandt, at Agenturets frist for at traeffe dets beslutning var rimelig og hverken kunne udgoere en tilsidesaettelse af artikel 5a, litra f), eller en tilsidesaettelse af proportionalitetsprincippet og retssikkerhedsprincippet, saaledes at foerste og andet anbringende ikke kunne tages til foelge.

36 Da sagsoegeren ikke havde udviklet sit tredje anbringende om en tilsidesaettelse af reglerne om fordeling af befoejelser, fandt Retten, at den ikke skulle udtale sig om dette anbringende (13).

37 Retten forkastede derefter det fjerde anbringende om utilstraekkelig begrundelse, idet Kommissionens beslutning 94/95 klart og utvetydigt redegjorde for det raesonnement, som blev lagt til grund (14).

38 Hvad angaar det femte anbringende om magtfordrejning fra Agenturet og Kommissionen, som ifoelge sagsoegeren ikke har nogen skoensbefoejelse, men en pligt til at indgaa den kontrakt, sagsoegeren havde forelagt, fastslog Retten, at sidstnaevnte paa ingen maade havde godtgjort, at Agenturet og Kommissionen havde forfulgt et andet formaal end det, der bestod i at gennemfoere forsyningspolitikken (15).

39 Foelgelig frifandt Retten Kommissionen i sag T-149/94.

Sag T-181/94

Annullationspaastanden

40 Sagsoegeren har for Retten paaberaabt sig fem anbringender mod Kommissionens beslutning 94/285 om tilsidesaettelse af reglementets artikel 5a samt af bestemmelserne i traktatens kapitel 6 om forsyning, tilsidesaettelse af faellesskabsrettens almindelige retsgrundsaetninger, tilsidesaettelse af reglerne om fordeling af befoejelser, tilsidesaettelse af begrundelsespligten og magtfordrejning.

41 Det foerste anbringende indeholder fire led.

42 Med det foerste og andet led gjordes det gaeldende, at der forelaa tilsidesaettelse af Agenturets pligt til at indgaa kontrakten i overensstemmelse med artikel 5a, og tilsidesaettelse af traktatens artikel 61, stk. 1, artikel 60 og artikel 65, stk. 1, samt artikel 52, stk. 2, og artikel 64, for saa vidt som forsyningspolitikken, saaledes som den er fastlagt og anvendt i det foreliggende tilfaelde, giver mulighed for at fravige mekanismen om udbud og efterspoergsel under udoevelsen af eneretten til at indgaa kontrakterne om levering af uran.

43 Retten undersoegte det forsyningssystem, som er gennemfoert ved traktatens kapitel 6, i lyset af de maal, som er fastlagt for Faellesskabet. Det fremgik efter dens opfattelse af traktatens opbygning, at Agenturets opgave bestaar i at sikre et af de vaesentlige formaal, som denne traktat i artikel 2, litra d), har tillagt Faellesskabet, nemlig forsyningssikkerheden efter princippet i traktatens artikel 52, stk. 1, om lige adgang til forsyningskilderne. Retten fandt, at dette klart fremgaar af traktatens artikel 52, stk. 2, litra b), hvorefter der oprettes et specialorgan udtrykkeligt med dette formaal og i princippet tillagt enerettigheder med henblik paa at sikre en regelmaessig og ligelig forsyning med malme og nukleart braendsel saavel fra Faellesskabet som fra tredjelande til Faellesskabets brugere (16).

44 Retten fastslog, at Agenturet, selv inden for rammerne af den forenklede fremgangsmaade, har ret til at modsaette sig en kontrakt, der vil kunne gribe negativt ind i virkeliggoerelsen af traktatens maal (17).

45 Selv om reglen om sammenholdelse mellem tilbud og ordrer skal overholdes i forbindelse med Agenturets eneret til at indgaa leveringskontrakter, fandt Retten imidlertid, at traktaten indeholder en praecis undtagelse, eftersom Agenturet er forpligtet til at imoedekomme alle ordrer, »medmindre juridiske eller materielle forhold er til hinder herfor« (18).

46 Retten fandt, at naar det drejer sig om afgoerelser vedroerende den oekonomiske politik og handelspolitikken saavel som atompolitikken, har Agenturet under udoevelsen af sine befoejelser vide skoensbefoejelser, saaledes at Rettens proevelsesret under alle omstaendigheder er begraenset til at vedroere et aabenbart urigtigt skoen eller magtfordrejning (19).

47 Retten fandt, at Agenturet er berettiget til at modsaette sig indfoersel af nukleart materiale, hvis denne indfoersel kan hindre gennemfoerelsen af traktatens formaal, ikke mindst ved indvirken paa forsyningskilderne. En saadan risiko antoges at vaere et juridisk forhold til hinder for at imoedekomme en ordre som omhandlet i traktatens artikel 61, stk. 1 (20).

48 I betragtning af, at det paa det tidspunkt, da Kommissionen udstedte beslutning 94/285, ikke var udelukket, at garantien for en regelmaessig og retfaerdig forsyning i overensstemmelse med traktatens artikel 2, litra d), kunne bringes i fare, fandt Retten, at det maatte antages, at der faktisk forelaa den foerste juridiske hindring (21).

49 Hvad angaar den anden hindring gjorde Kommissionen gaeldende, at det ved traktaten indfoerte forsyningssystem tager sigte paa, at indfoerslen af nukleart materiale til Faellesskabet sker til markedspriser. Et saadant princip skulle bl.a. vaere anerkendt ved handelsaftalens artikel 14 vedroerende forbindelserne mellem Faellesskabet og USSR eller, senere, paa forbindelserne mellem Faellesskabet og de stater, der indgaar i SNG.

50 Retten fandt, at artikel 14 i handelsaftalen er en del af faellesskabsretten og udtalte desuden, at i henhold til traktatens artikel 64 er Agenturet i givet fald forpligtet til at handle inden for rammerne af aftaler indgaaet mellem Faellesskabet og et tredjeland.

51 Efter at have gennemgaaet de tilgaengelige oplysninger om priserne med henblik paa at afgoere, om handelsaftalens artikel 14 var blevet korrekt anvendt af Agenturet og Kommissionen, fandt Retten, at den paagaeldende kontrakt, der blev indgaaet til en pris, der endog var lavere end gennemsnitsprisen paa spotmarkederne, ikke var i overensstemmelse med reglen om, at levering skal ske til priser i tilknytning til markedspriserne (22).

52 Herefter maatte det anses for godtgjort, at der forelaa en anden juridisk hindring i den forstand, der forudsaettes i traktatens artikel 61, stk. 1.

53 Med hensyn til den tredje hindring for indgaaelsen af kontrakten, der angiveligt hidroerte fra pligten til at sikre lige adgang til forsyningskilderne og at undgaa, at der gives en bruger en privilegeret stilling i forhold til hans konkurrenter, antog Retten, at saafremt indfoerslen maa begraenses, er anvendelsen af en tilladelig afhaengighedsgraense, fastsat paa grundlag af markedsforholdene til en maksimal procentdel af private brugeres forbrug, berettiget for at sikre lige adgang til forsyningskilderne i overensstemmelse med traktatens artikel 52, stk. 1 (23).

54 Retten fastslog, at sagsoegeren allerede havde koebt uran fra SNG i maengder, der overskred den graense, som Agenturet inden for graenserne af sin vide skoensbefoejelse havde fastsat, og udtalte, at Kommissionen med rette havde fastslaaet, at der forelaa en juridisk hindring i traktatens artikel 61, stk. 1's forstand (24).

55 Retten udtalte, at Agenturet hverken havde begaaet en retlig fejl eller foretaget et aabenbart urigtigt skoen ved at afslaa at indgaa den paagaeldende leveringskontrakt uden forbehold og ved til denne kontrakt at foeje det vilkaar, at uranet ikke hidroerte fra SNG (25).

56 Det foerste og andet led af foerste anbringende blev saaledes erklaeret uden grundlag og forkastet.

57 Med det tredje led i foerste anbringende om en tilsidesaettelse af maalene i traktatens artikel 1 bebrejdede sagsoegeren Kommissionen og Agenturet for udelukkende at have tilrettelagt deres politik paa grundlag af producenternes interesser uden at tage hensyn til brugernes interesser, og Agenturets politik for kun i ringe grad at beskytte producenterne inden for Faellesskabet, som kun daekker 20% af Faellesskabets efterspoergsel efter uran, og for at vaere til gunst for producenterne i visse tredjelande.

58 Retten har afvist dette klagepunkt med den begrundelse, at Agenturet soeger at garantere forsyningssikkerheden og kontinuerlig levering til brugerne i Faellesskabet. Det er navnlig i Faellesskabets atomindustris interesse, at en saerlig leveringskilde ikke bliver for betydningsfuld i forhold til alternative kilder. Den tilfoejede, at det er ligeledes i Faellesskabets interesse og i overensstemmelse med formaalet med udviklingen i samhandelen med de oevrige lande, at indfoerslen sker til priser i tilknytning til markedspriserne, saaledes som det bl.a. fremgaar af handelsaftalens artikel 14. Ifoelge Retten modsvarer beslutning 94/285 derfor forsyningspolitikkens krav og er saaledes ikke i strid med Faellesskabets opgave (26).

59 Det fjerde led i foerste anbringende var stoettet paa en tilsidesaettelse af reglerne for det faelles marked for naturligt uran, navnlig traktatens artikel 2, litra g), og artikel 92 ff., som skal sikre de erhvervsdrivende frihed til uden begraensning og efter eget valg at forsyne sig hos en leverandoer, som er etableret i en anden medlemsstat.

60 Retten afviste dette klagepunkt. Den fandt, at virksomhedens frihed til efter eget valg at forsyne sig hos en leverandoer, etableret i en anden medlemsstat, skulle udoeves inden for de graenser, der er fastlagt ved traktaten, og navnlig saaledes, at forsyningssikkerheden ikke bringes i fare. I denne sag var der for sagsoegerens kontrakt visse retlige hindringer, som i medfoer af traktatens artikel 61, stk. 1, begraenser den naevnte frihed (27).

61 Til stoette for sit andet anbringende paaberaabte sagsoegeren sig en tilsidesaettelse af retssikkerhedsprincippet, idet Agenturet skulle have udvist en adfaerd, der savner transparens, en tilsidesaettelse af lighedsprincippet, idet Agenturet ikke har taget hensyn til, at kun en begraenset del af elforsyningen i Tyskland stammer fra atomenergi, og endelig en tilsidesaettelse af proportionalitetsprincippet, idet formaalet med spredningspolitikken kunne opnaas ved hjaelp af traktatens artikel 65, stk. 2, eller traktatens artikel 70 og 72 vedroerende fremme af prospekteringen og oprettelsen af kommercielle lagre og sikkerhedslagre.

62 Retten fastslog, at klagepunktet om tilsidesaettelse af retssikkerhedsprincippet maatte forkastes med den begrundelse, at henset til eksistensen af let tilgaengelige informationskilder, der formodes at vaere kendt af en erhvervsdrivende, som optraeder rimelig forsigtigt i denne saeregne og velafgraensede sektor, ville en mangel paa transparens ikke med foeje kunne paaberaabes (28).

63 Hvad angaar ligebehandlingsprincippet udtalte Retten, at Agenturet anvender en graense for tilladelig afhaengighed for at sikre lige adgang til forsyningskilderne for de i Faellesskabet etablerede virksomheder, og at en saadan politik er berettiget ifoelge traktatens artikel 52, stk. 1. Den tilfoejede, at det ikke kan kraeves af Agenturet og af Kommissionen, at de tager hensyn til saerlige situationer i forskellige medlemsstater. I oevrigt fandt Retten ikke, at sagsoegeren havde godtgjort eksistensen af tilfaelde, i hvilke Agenturet og Kommissionen ikke havde modsat sig en tilsidesaettelse af reglementets artikel 5a (29).

64 Hvad angaar klagepunktet om en tilsidesaettelse af proportionalitetsprincippet, udtalte Retten, at det maatte forkastes, eftersom Agenturet i betragtning af maalsaetningen for dets forsyningspolitik maatte modsaette sig indfoersel fra SNG til priser, uden tilknytning til markedet. Den tilfoejede, at kontrakten blev godkendt paa det vilkaar, at materialet ikke hidroerte fra SNG, hvilket ikke kunne anses for urimeligt af de ovennaevnte grunde, navnlig vedroerende risikoen for at en saadan forsyning kunne skade spredningen af forsyningskilder (30).

65 Med sit tredje anbringende om en tilsidesaettelse af reglerne om kompetencefordeling gjorde sagsoegeren gaeldende, at hverken Agenturet eller Det Raadgivende Udvalg er institutioner i Faellesskabet i traktatens artikel 3, stk. 1's forstand, at udarbejdelsen af forsyningspolitikken er forbeholdt Faellesskabets politiske institutioner, nemlig Kommissionen og Raadet, og at Agenturet alene har til opgave at befatte sig med forsyningens kommercielle aspekter og ikke har kompetence til at fastsaette indfoerselskvoter.

66 Retten afviste dette anbringende med den begrundelse, at Agenturet i denne sag har fulgt den af Kommissionen og Raadet fastlagte kurs og handlet inden for graenserne af de vide skoensbefoejelser, det har vedroerende den oekonomiske politik og handelspolitikken saavel som atompolitikken. Den tilfoejede, at Kommissionen tiltraadte Agenturets skoen i forbindelse med sin kontrol af den retsakt fra Agenturet, som appellanten havde forelagt det paa grundlag af traktatens artikel 53, stk. 2 (31).

67 Med sit fjerde anbringende paaberaabte sagsoegeren sig en tilsidesaettelse af begrundelsespligten, idet beslutning 94/285 ikke skulle have fastslaaet den systematiske forbindelse mellem Agenturets befoejelser og traktaten. I sin beslutning skulle Kommissionen ikke have redegjort for aarsagen til, at sagsoegeren skulle vaere blevet afhaengig af uran fra SNG, eller til at den aftalte pris i leveringskontrakten ikke svarede til de markedsoekonomiske vilkaar eller ikke var knyttet til markedspriserne.

68 Retten antog, at begrundelsen for beslutning 94/285 klart og utvetydigt angiver de vaesentligste grunde til, at Agenturet meddelte afslag paa at indgaa den af sagsoegeren forelagte kontrakt (32).

69 Sagsoegeren fremsatte et femte anbringende om magtfordrejning, hvorefter Agenturet og Kommissionen ikke skulle have nogen skoensbefoejelse, men en pligt til at indgaa den paagaeldende kontrakt.

70 Retten fastslog, at sagsoegeren ikke havde godtgjort, at Agenturet og Kommissionen havde forfulgt et andet formaal end det at gennemfoere Euratoms forsyningspolitik (33).

71 Retten forkastede derfor annullationspaastanden i sin helhed.

Erstatningspaastanden

72 Eftersom Retten var af den opfattelse, at der ikke forelaa nogen uregelmaessigheder i forbindelse med den over for Agenturet paatalte adfaerd og Kommissionens afslag paa at imoedekomme de krav, som sagsoegeren havde rejst over for den, forkastede den erstatningspaastanden (34).

IV - Appellen

73 Med appellen har KLE nedlagt foelgende paastande:

»1. Retten i Foerste Instans' dom af 25. februar 1997 i de forenede sager T-149/94 og T-181/94 ophaeves.

2. Kommissionens beslutning af 4. februar 1994 (35) annulleres.

3 Kommissionens beslutning af 21. februar 1994 (36) annulleres.

4. Det Europaeiske Atomenergifaellesskab doemmes til at betale appellanten 3 511 279,30 DEM i erstatning med rente 6% p.a. fra den 7. april 1994.

5. Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger, herunder omkostningerne i forbindelse med sagen for Retten i Foerste Instans og forvaltningssagen, for saa vidt som der ikke er blevet taget hensyn til dem ved opgoerelsen af erstatningen under punkt 4.«

74 Kommissionen har nedlagt foelgende paastande:

»1. Appellen forkastes.

2. Appellanten tilpligtes at betale sagens omkostninger.«

75 I replikken anmoder KLE Domstolen om at anordne fremlaeggelse af Raadets forhandlingsdirektiver til Kommissionen samt andre dokumenter vedroerende forhandlingerne med Den Russiske Foederation om partnerskabs- og samarbejdsaftalen.

76 Disse dokumenter bekraefter ifoelge appellanten, at det synspunkt, hvorefter SNG samlet skulle anses for en eneste forsyningskilde, er i strid med Kommissionens praksis.

77 KLE tilfoejer, at i modsat fald boer »... Domstolen i sagsmappen [vedlaegge] de af Agenturets og sagsoegtes procesakter, der vedroerer den foreliggende sag«.

V - Gennemgang af de til stoette for appellen paaberaabte anbringender

78 Kommissionen er af den opfattelse, at det er aabenbart, at appellen skal afvises, og har anmodet Domstolen om at afvise den i medfoer af procesreglementets artikel 119 med den begrundelse, at den er en gentagelse af sagen, som blev anlagt ved Retten, og at den ikke indeholder saerlige retlige anbringender, der kan identificeres. Appellen er derfor ikke i overensstemmelse med artikel 52 i Euratom-statutten for Domstolen og artikel 112, stk. 1, litra c), i Domstolens procesreglement.

79 KLE er derimod af den opfattelse, at eftersom appellen er baseret paa anbringender om procedurefejl for Retten, som skader appellantens interesser, samt Rettens tilsidesaettelse af en raekke faellesskabsregler, er betingelserne i artikel 51 i EF-statutten (37) for Domstolen og artikel 112, stk. 1, litra c), i procesreglementet opfyldt.

80 Derfor goer appellanten gaeldende, at der ikke blot er tale om en simpel henvisning eller en tekstmaessig gentagelse. Appellen foelger noeje, helt indtil overskrifter og terminologi, Rettens dom, som i sin helhed tilsidesaetter faellesskabsretten.

Indledende bemaerkninger

81 Den af appellanten i dennes appel valgte fremgangsmaade rejser et vaesentligt spoergsmaal, for saa vidt angaar anvendelsen af procesreglementets artikel 119. Det er klart, at KLE's strukturering af appellen er baseret paa Rettens dom, der gentager samtlige de anbringender, KLE gjorde gaeldende i foerste instans.

82 Procesreglementets artikel 112, stk. 1, litra c), bestemmer imidlertid, at appelskriftet skal indeholde de retlige anbringender og argumenter, der paaberaabes. Ifoelge Domstolens faste praksis skal et appelskrift praecist angive, hvilke elementer der anfaegtes i den dom, som paastaas ophaevet, samt de retlige argumenter, der saerligt stoetter denne paastand (38).

83 Domstolen har tilfoejet, at dette krav ikke er opfyldt, naar appelskriftet blot gentager eller noejagtigt gengiver de anbringender og argumenter, der allerede er blevet fremfoert for Retten, herunder de anbringender og argumenter, der var stoettet paa faktiske omstaendigheder, som Retten udtrykkeligt har afvist at laegge til grund. I det omfang appelskriftet ikke indeholder en argumentation, der specifikt kritiserer den anfaegtede dom, har en saadan appel i realiteten kun til formaal at opnaa, at de i staevningen for Retten fremsatte paastande paadoemmes endnu en gang, hvilket i henhold til artikel 49 i EF-statutten (39) for Domstolen falder uden for dennes kompetence (40).

84 Det skal herved bemaerkes, at i modsaetning til hvad der synes at fremgaa af foerste del af Domstolens saedvanlige begrundelse for at afvise anbringender og argumenter, som er en gentagelse af de i foerste instans fremfoerte, er det ikke tilstraekkeligt til at undgaa et klagepunkt om afvisning, at de omformuleres. Som det tydeligt fremgaar af anden del af denne begrundelse, er det tilstraekkeligt til at afvise et anbringende eller argument, at de klagepunkter, som allerede er behandlet af Retten, uanset om de er formuleret paa samme maade (41), fremsaettes paa ny med henblik paa at faa Domstolen til at udtale sig paa samme betingelser og i henhold til samme befoejelser som Retten.

85 Foelgelig giver en systematisk gentagen under appellen af de for Retten paaberaabte anbringender anledning til alvorlig tvivl om KLE's egentlige formaal, som snarere synes at vaere at opnaa en fornyet vurdering af sagen.

86 Imidlertid viser en grundig gennemgang af appelskriftet og replikken, at indholdet af appellantens bemaerkninger er en blanding af saavel en anfaegtelse af Rettens konstatering af faktum og dennes vurdering heraf eller beviser udledt heraf, men ligeledes af egentlige retsspoergsmaal, som henhoerer under Domstolens kompetence og hvorom en diskussion saaledes i et vist omfang synes begrundet. Under disse omstaendigheder synes henvisningen til artikel 119 ikke paa sin plads.

87 Dette er i oevrigt ligeledes Domstolens standpunkt, som har valgt at behandle sagen.

88 KLE har, som allerede naevnt, ikke formelt, som det saedvanligvis goeres, fremsat hvert af de paaberaabte anbringender mod Rettens dom. Appellanten har udviklet anbringenderne direkte ved at anbringe dem under benaevnelsen af de anbringender, som blev paaberaabt i foerste instans, og som blev gentaget som retningslinjer i de skriftlige indlaeg for Domstolen.

89 Denne fremgangsmaade er ikke uden betydning for dette forslag til afgoerelse for saa vidt som jeg - for ikke at anfaegte KLE's opbygning af sit raesonnement og for paa en fuldstaendig maade at besvare de fremsatte argumenter - har valgt i store traek at gentage den foreslaaede fremgangsmaade.

A - Konstateringerne i dommen i sag T-149/94

1. Anbringendet om tilsidesaettelse af Agenturets kompetence i henhold til reglementets artikel 5a, litra f)

90 KLE goer i det vaesentlige gaeldende, at i modsaetning til hvad Retten har fastslaaet, giver bestemmelserne i artikel 5a, litra f), ikke Agenturet bemyndigelse til at anmode om oplysninger eller at forlaenge fristen paa ti dage, som er fastsat i dette reglement, der paalaegger Agenturet enten at indgaa den paagaeldende kontrakt eller at afvise den.

91 KLE's anbringende foerer mig saaledes til at undersoege det praecise omfang af Agenturets kompetence, naar dette, som modtager af en kontrakt om leverancer med henblik paa indgaaelse, ikke har kendskab til oprindelsen af de leverancer, som er genstand for denne kontrakt.

92 Reglementets artikel 5a, litra f), indeholder blot et alternativ, eftersom Agenturet inden for den fastsatte frist har valget mellem at indgaa kontrakten eller at afvise at indgaa den.

93 Agenturets kompetence skal imidlertid fastsaettes under hensyntagen til saavel de opgaver, som det er paalagt, som de maal, der forfoelges med traktaten samt den gaeldende afledte ret.

94 I henhold til traktaten skal Faellesskabet »soerge for regelmaessig og ligelig forsyning med malme og nukleart braendsel til alle brugere i Faellesskabet« (42). Faellesskabets regelmaessige forsyning med nukleart braendsel er imidlertid snaevert forbundet med spredningen af forsyningskilder. Ingen kan loebe den risiko kun at have forbindelse med en enkelt leverandoer eller et begraenset antal leverandoerer af produkter, som i den grad er noedvendige for et lands oekonomiske aktiviteter og saaledes for indbyggernes levestandard, saasom energikilder. Saafremt der ikke er nogen umiddelbare alternative forsyningsmuligheder, kan det faa alvorlige foelger for landet, hvis en af dets leverandoerer pludselig forsvinder, idet en saadan forsvinden, henset til det begraensede antal leverandoerer, rammer en vaesentlig del af landets forsyning (43). En spredning af forsyningen er saaledes en betingelse for dens regelmaessighed og deraf foelgende sikkerhed for Faellesskabet.

95 Det er i oevrigt den samme logik, der foerte Raadet til i sin resolution af 16. september 1986 udtrykkeligt at anfoere, at Faellesskabet og medlemsstaterne i deres energipolitik boer tilstraebe at sikre sikrere forsyningsvilkaar og mindre risici for voldsomme prissvingninger i kraft af geografisk spredning af Faellesskabets eksterne forsyningskilder (44).

96 Heraf foelger, at Agenturets kendskab til leverancernes geografiske oprindelse har reel betydning. Dette kendskab er en betingelse for effektiviteten af kravet om spredning af forsyningskilder, eftersom det goer det muligt at fastsaette forsyningskilderne ikke blot med henblik paa at sikre, at leverancerne kommer fra flere steder, men ligeledes for at vurdere risici for leveringsstop som foelge af politiske eller oekonomiske konjunkturer i et eller flere leveringslande. Et noejagtigt kendskab til forsyningskilderne er efter min mening saaledes ikke uden betydning for fortolkningen af de tekster, som fastsaetter Agenturets kompetence.

97 Traktatens bestemmelser vidner om denne betydning. Artikel 60, som finder anvendelse paa brugerne af raastoffer, der hidroerer fra saavel Faellesskabet som lande uden for Faellesskabet, praeciserer, at disse regelmaessigt skal underrette Agenturet om leverancernes oprindelsessted.

98 Ud over Agenturets eneret til at indgaa aftaler eller overenskomster om leverancer (45) har det endvidere kompetence til at fastsaette de betingelser, paa hvilke det kan imoedekomme samtlige de ordrer, som er afgivet af brugerne (46), hvilket naturligvis omfatter betingelserne om oprindelse.

99 Denne kompetence bekraeftes ved traktatens artikel 65, stk. 2, som fastsaetter, at Agenturet kan bestemme leverancernes geografiske oprindelse, i det omfang det sikrer brugeren mindst lige saa fordelagtige vilkaar som de i ordren angivne.

100 Det skal tilfoejes, at i henhold til traktatens artikel 64 udoever Agenturet sin eneret »... i givet fald ... inden for rammerne af aftaler indgaaet mellem Faellesskabet og et tredjeland eller en international organisation ...«. Hvis Faellesskabet er bundet ved internationale aftaler, som kan faa en virkning paa dets forsyning af nukleare raamaterialer, skal Agenturet med andre ord rette sig efter disse, hvilket indebaerer, at det ikke kan indgaa en kontrakt om leverance uden foerst at vaere informeret om oprindelsen af den i den paagaeldende kontrakt naevnte leverance. Uden en saadan oplysning er det ikke muligt for Agenturet at konstatere, at kontraktforholdet er underlagt den paagaeldende ordning, og det kan heller ikke kontrollere, om den er anvendt korrekt.

101 Det er tydeligt, at traktaten ikke efterlader nogen tvivl om den betydning, som tillaegges leverancernes geografiske oprindelse og Agenturets ret til at kraeve fyldestgoerende oplysninger om denne oprindelse.

102 Under disse omstaendigheder er det vanskeligt at antage, at reglementets artikel 5a, litra f), paalaegger Agenturet at udtale sig om kontraktindgaaelse inden for den fastsatte frist i alle sager, hvor det ikke har oplysninger om raavarernes geografiske oprindelse.

103 Af samme grund kan Agenturet, saafremt der ikke foreligger oplysninger om oprindelsen, afvise at indgaa en kontrakt, udelukkende med det formaal at sikre Faellesskabets forsyningssikkerhed.

104 Paa baggrund af ovenstaaende er jeg enig i Rettens begrundelse, hvorefter »den geografiske oprindelse af de materialer, der skal leveres, indtager saaledes en central plads blandt de kontraktled vedroerende leverancen, der skal meddeles Agenturet i forbindelse med anvendelsen af reglementets artikel 5a«. Kendskabet til denne oprindelse »... er uomgaengeligt noedvendig for at sikre den forsyningssikkerhed, der soeges opnaaet ved den igangvaerende forsyningspolitik ...« (47).

105 Efter min mening har Retten, henset til dette krav og i lyset af reglementets artikel 5a, litra f), ikke foretaget en urigtig retsanvendelse ved at fastslaa, at Agenturet kunne anmode parterne om yderligere oplysninger vedroerende oprindelsen af de materialer, der skulle leveres (48). Selv om reglementet paabyder Agenturet at udtale sig inden for en frist paa ti dage, er det ikke afskaaret fra at foretage en undersoegelse som den paagaeldende, naar anmodningen om oplysninger, som udtrykkeligt fastslaaet af Retten, er fremsat inden for den naevnte frist (49).

106 Det er ikke uforholdsmaessigt at antage, at Agenturet, naar henses til betydningen af dettes rolle i forbindelse med forsyningen fra tredjelande, er befoejet til at foretage undersoegelser, for saa vidt som denne kompetence er begrundet i hensynet til en effektiv kontrol, idet der overlades parterne en sidste mulighed for at supplere kontrakten med henblik paa indgaaelse af denne.

107 Det bliver imidlertid mere kompliceret, naar den kraevede oplysning afgives inden for fristen, og Agenturet, som i den foreliggende sag, foerst udtaler sig efter udloebet af denne frist.

108 I denne henseende kritiserer appellanten Retten for at have tilladt en overskridelse af den fastsatte frist, naar det af reglementets artikel 5a, litra c), punkt 5, fremgaar, at saafremt leverandoeren ved kontraktens indgaaelse ikke kan angive oprindelseslandet for de materialer, der skal leveres, skal han over for forbrugeren og Agenturet forpligte sig til senere skriftligt at meddele dem oprindelseslandet for hver delleverance.

109 KLE tilfoejer i det vaesentlige, at med henblik paa at kunne naegte den retten til at meddele denne oplysning senere, kritiserer Retten saavel KLE som dennes leverandoer for ikke at have meddelt, at uranet stammede fra SNG, selv om begrebet »oprindelsesland« i reglementets artikel 5a, litra c), punkt 5, ikke daekker en samling af stater som SNG.

110 Det bemaerkes, at Retten udtalte, at det fremgaar af selve formuleringen af reglementets artikel 5a, litra c), punkt 5, at senere afgivelse af oplysning om oprindelseslandet kun kan tillades, saafremt leverandoeren ikke kunne fremlaegge oplysningen paa tidspunktet for kontraktens indgaaelse (50). Retten fastslog derefter, at det ikke forholdt sig saaledes i den paagaeldende sag, eftersom appellanten og dennes leverandoer i det mindste forudsaetningsvis var enige om, at materialerne skulle komme fra SNG.

111 Som Retten har fastslaaet, bekraefter udtrykket »kan« i reglementets artikel 5a, litra c), punkt 5, en saadan fortolkning, som efter min mening er noedvendig for at hindre svigagtig adfaerd, som for en af kontraktparterne bestaar i at forsinke meddelelsen om raavarernes oprindelse med henblik paa at opnaa, at Agenturet indgaar den paagaeldende kontrakt paa trods af kravene om spredning af forsyningen.

112 Det fremgaar af sagen, at hvis BNFL's svar var sikkert, hvad angaar oprindelsen fra SNG, forblev svaret hypotetisk hvad angaar selve oprindelseslandet. Henset til den omstaendighed, at det er vigtigt for Agenturet at have kendskab til uranets oprindelsessted, skal selv en unoejagtig eller usikker oplysning om denne oprindelse, som parterne har, naevnes. Retten har saaledes kunnet udlede, at den geografiske oprindelse, skoent kendt af kontrahenterne, ikke blev tilkendegivet, selv om den omfattede SNG, hvorfor dommen paa dette punkt boer opretholdes.

113 Det skal tilfoejes, at de anbringender, som KLE har gjort gaeldende med henblik paa at anfaegte dommens begrundelse, hvorefter kontrahenterne var bekendt med det nukleare materiales oprindelse ved meddelelsen af kontrakten, falder uden for Domstolens kompetence og kan i henhold til Domstolens faste praksis ikke antages til realitetsbehandling.

114 Domstolen har fastslaaet, at ifoelge saavel ordlyden af EF-traktatens artikel 168 A som de tilsvarende bestemmelser i Euratom- og EKSF-traktaterne, er en appel begraenset til retsspoergsmaal. Denne begraensning gentages i EF-statuttens artikel 51, stk. 1, og i de tilsvarende bestemmelser i Euratom- og EKSF-statutterne for Domstolen, hvori det angives, hvilke grunde en appel kan stoettes paa, nemlig manglende kompetence for Retten, rettergangsfejl, som kraenker appellantens interesser, eller Rettens tilsidesaettelse af faellesskabsretten.

115 Det foelger af ovennaevnte bestemmelser, at en appel kun kan stoettes paa, at Retten har tilsidesat visse retsregler, og ikke spoergsmaal om faktum. Alene Retten er kompetent til paa den ene side at fastlaegge de faktiske omstaendigheder i sagen, naar bortses fra tilfaelde, hvor den indholdsmaessige urigtighed af dens konstateringer foelger af akterne i den sag, den behandler, og paa den anden side at bedoemme de faktiske omstaendigheder. Naar Retten har fastlagt eller vurderet de faktiske omstaendigheder, har Domstolen i medfoer af EF-traktatens artikel 168 A og de tilsvarende bestemmelser i Euratom- og EKSF-traktaterne kompetence til at foretage en kontrol af disse faktiske omstaendigheders retlige beskaffenhed og de retlige konklusioner, Retten har draget.

116 I henhold til denne praksis har Domstolen saaledes hverken kompetence til at fastslaa hverken de faktiske omstaendigheder eller, i princippet, til at bedoemme de beviser, Retten har lagt til grund ved fastlaeggelsen af de faktiske omstaendigheder. Naar disse beviser er blevet forskriftsmaessigt tilvejebragt, og naar de almindelige retsgrundsaetninger og de processuelle regler vedroerende fremlaeggelse af bevis er blevet iagttaget, er det alene Retten, der har kompetence til at tage stilling til de bevisspoergsmaal, som er blevet forelagt den. Medmindre beviserne er gengivet forkert, udgoer denne vurdering saaledes ikke som saadan et retsspoergsmaal, der er underlagt Domstolens kontrol (51).

117 I dommens praemis 37 har Retten praecist beskrevet, hvilke beviser der foerte den til at konkludere, at de kontraherende parter paa forhaand havde bestemt oprindelsesstedet for uranet, saaledes at de var i stand til at angive det i selve kontrakten.

118 Herved foretog Retten en korrekt vurdering af det for denne fremlagte bevismateriale.

119 Selv om appellanten haevder ikke at have kendskab til leverancernes oprindelsesland, goer selskabet imidlertid ikke gaeldende, at Retten har fordrejet bevismaterialet.

120 Det er i oevrigt vigtigt at vide, hvilken forpligtelse Agenturet havde efter udloebet af fristen, idet kontrahenterne ikke havde adgang til at give Agenturet meddelelse om varernes oprindelsessted efter indgaaelse af kontrakten, og idet Agenturet ikke desto mindre kunne faa denne oplysning ved at anmode om oplysninger inden for den fastsatte frist.

121 Kunne Agenturet med andre ord faa en ny frist med henblik paa at udtale sig om anmodningen om kontraktindgaaelse, efter at have modtaget de soegte oplysninger?

122 En antagelse af, at fristen paa ti dage under alle omstaendigheder skal overholdes, ville goere det muligt for leverandoeren at undlade at informere Agenturet om uranets oprindelse, hvorved han i oevrigt risikerer at blive naegtet tilladelse til at indgaa kontrakten, saafremt Agenturet mener, at det ikke kan udtale sig uden at have kendskab til raavarens oprindelse. Paa samme maade kan et krav om en noeje overholdelse af fristen medfoere, at Agenturet udtaler sig, foer det har faaet oplysninger om oprindelsen, selv om denne oplysning endnu kan afgives umiddelbart inden fristens udloeb. Agenturet ville saaledes af forsigtighedsgrunde kunne fristes til at afvise indgaaelsen af kontrakten, hvilket kunne vaere en uforholdsmaessig foelge, naar leverancernes oprindelse ikke godtgoer en saadan konklusion.

123 En anden fortolkning bestaar i at forsvare den opfattelse, hvorefter fristen ikke kan begynde at loebe, foerend Agenturet raader over alle de oplysninger, der er noedvendige for udoevelse af dets eneret til at indgaa kontrakter.

124 Denne opfattelse, der ogsaa ligger til grund for Rettens anfaegtede argumentation, synes mere i overensstemmelse med den generelle opbygning af den ordning, som er indfoert ved traktaten med henblik paa at organisere forsyningspolitikken, for saa vidt som den underlaegger kravet om, at Agenturet skal udtale sig hurtigt, den betingelse, at den indgivne kontrakt skal indeholde alle de oplysninger, som er noedvendige for, at Agenturet kan udoeve kontrol med forsyningskilderne. Begyndelsestidspunktet for den omtvistede frist skal saaledes kunne loebe fra tidspunktet for modtagelsen af en komplet sagsakt.

125 I lyset af denne fortolkning mener jeg, at Retten kunne gaa ud fra, at fristen paa ti dage begyndte at loebe den 14. december 1993, den dag, Agenturet havde modtaget den kraevede oplysning (52). I modsaetning til appellantens opfattelse kan den omtvistede frists laengde ikke anses for urimelig, idet tiden forinden ikke kan tages i betragtning, idet Agenturet ikke havde modtaget en fuldstaendig sagsakt.

126 KLE har bestridt at vaere aarsag til de administrative vanskeligheder, som opstod for Agenturet i forbindelse med dets beslutningstagen. Den goer endvidere gaeldende, at Retten ikke er berettiget til at forbeholde den hurtige fremgangsmaade i reglementets artikel 5a, litra f), for sager, der ikke frembyder problemer.

127 Jeg foreslaar derfor Domstolen at forkaste disse anbringender, for saa vidt de vedroerer yderligere begrundelser for den anfaegtede dom.

128 En anfaegtelse af disse anbringender kan saaledes ikke aendre afgoerelsens resultat.

129 Paa baggrund af ovenstaaende boer dette anbringende forkastes.

2. Anbringendet om tilsidesaettelse af fristen i reglementets artikel 5a, litra f)

130 Appellanten er af den opfattelse, at den lovmaessige frist under alle omstaendigheder var overskredet, da Agenturet traf sin afgoerelse nr. 1/94 den 6. januar 1994. Den anfaegter metoden for beregningen af fristen, som ifoelge appellanten udloeb den 28. december 1993. Appellanten tilfoejer, at saafremt fristen udloeb den 6. januar, ville Agenturets beslutning af samme dato ikke vaere gyldig, da den blev sendt med rekommanderet brev den 7. januar.

131 I henhold til reglementets artikel 5a, litra f), skal Agenturet udtale sig inden for en frist paa ti arbejdsdage at regne fra modtagelsen af kontrakten.

132 Med begrebet »arbejdsdage« menes ugedage, hvilket udelukker, at de to weekenddage og helligdage indgaar ved beregningen af fristen.

133 Med henblik paa at bestemme sidstnaevnte, hvis antal og dato varierer fra land til land, er det hensigtsmaessigt at fastslaa de for dette omraade gaeldende retsregler, som i dette tilfaelde dikteres af vedtaegten for de ved Agenturet ansatte personer.

134 Da disse personer er underlagt samme vedtaegt som Kommissionens ansatte, er de helligdage, der kan goeres gaeldende, de samme som Kommissionen har fastsat i en aarlig meddelelse i De Europaeiske Faellesskabers Tidende.

135 Det foelger heraf samt af Kommissionens meddelelse vedroerende helligdage for 1993 (53), at perioden fra torsdag den 23. december til fredag den 31. december 1993 var fridage, hvilket medfoerer, at der er anledning til at traekke syv dage fra det antal dage, som adskiller den 15. december 1993, dagen efter at Agenturet modtog den anmodede oplysning, fra den 6. januar 1994, hvor afgoerelse nr. 1/94 blev meddelt.

136 Til disse dage, som ikke er medregnet ved beregningen af fristen, skal tilfoejes weekender i den omtvistede periode, dvs. seks dage (54).

137 Antallet af loerdage og soendage samt helligdage udgoer saaledes i alt 13 dage, som skal fratraekkes de 23 dage i den paagaeldende periode.

138 Med andre ord svarer den tiende og sidste dag i den fastsatte frist til torsdag den 6. januar 1994, hvilket ubestridt svarer til dagen for afgoerelse nr. 1/94.

139 Det fremgaar imidlertid af selve ordlyden af reglementets artikel 5a, litra f), at fristen paa ti dage er den frist, inden for hvilken Agenturet er forpligtet til at udtale sig, hvilket det har gjort.

140 Foelgelig har Retten ikke foretaget en urigtig retsanvendelse ved at udtale, at »... fristen [inden for hvilken Agenturet traf afgoerelse] ... var rimelig og [ikke] kunne vaere en tilsidesaettelse af reglementets artikel 5a, litra f) ...« (55).

3. Anbringendet om tilsidesaettelse af bestemmelserne om kompetencefordeling

141 KLE er af den opfattelse, at den kompetence, der er tildelt Agenturet til at indgaa kontrakter om forsyning, ikke er en skoensbefoejelse og ikke giver bemyndigelse til at forlaenge den fastsatte frist, inden for hvilken Agenturet skal udtale sig, idet appellanten herved henviser til sin staevning for Retten. Over for Kommissionen, som goer gaeldende, at de paaberaabte anbringende boer afvises, eftersom det udgoer en gentagelse af de for Retten paaberaabte anbringender, anfoerer KLE, at dette anbringende er baseret paa en tilsidesaettelse af procedurereglerne, navnlig retten til at blive hoert, som blev overset af Retten, der ikke havde kendskab til en del af appellantens sagsfremstilling i foerste instans. Appellanten goer gaeldende, at Rettens medlemmer ikke havde personligt kendskab til hele sagen, idet fremlaeggelsen i retsmoederapporten var ufuldstaendig.

142 KLE tilfoejer, at selv om Retten kunne have fastslaaet, at appellanten ikke havde udviklet sit anbringende om en tilsidesaettelse af kompetencereglerne, var Retten forpligtet ex officio til selv at undersoege, om Agenturets adfaerd var i overensstemmelse med disse regler.

143 Dette anbringende boer afvises.

144 I dommens praemis 42 og 43 fastslog Retten, at appellanten ikke har udviklet sit tredje anbringende om en tilsidesaettelse af reglerne om kompetencefordeling, og at den derfor ikke skal udtale sig om dette anbringendes berettigelse.

145 Indledningsvis henviser appellanten ganske enkelt til visse sider i staevningen for Retten. Naar den derefter praeciserer det paaberaabte anbringende, for derved at sige, at Retten ikke har undersoegt en del af dens sagsfremstilling, beskriver KLE ikke, hvorfor den mener, at Retten har udeladt en del af de omstaendigheder, som var noedvendige for at loese tvisten. For at kunne antages til realitetsbehandling skal et saadant anbringende beskrive de med urette udeladte faktiske omstaendigheder og henfoere dem til de kritiserede praemisser for at godtgoere, at dommen er behaeftet med mangler. Det skal fastslaas, at et saadant bevis ikke er fremfoert.

146 Retten er endvidere ikke forpligtet til udtrykkeligt at udtale sig om enhver omstaendighed, som paaberaabes af en part til stoette for sin paastand, saafremt afgoerelsen er retlig korrekt og begrundet med klare og utvetydige praemisser.

147 Som allerede anfoert (56) har Retten foretaget en korrekt fortolkning af den relevante tekst, da den udtalte sig om Agenturets anvendelse af den fastsatte frist. Den udtalte ligeledes, at fristen var rimelig og ikke kunne udgoere en tilsidesaettelse af retssikkerhedsprincippet (57). Intet i begrundelsen giver anledning til at antage, at Retten har afsagt sin dom, uden at dommerne skulle have haft kendskab til samtlige de af parterne fremfoerte faktiske omstaendigheder, anbringender og argumenter.

148 Argumentet om Rettens dommeres manglende personlige kendskab til sagens omstaendigheder boer forkastes. Ingen bestrider, saaledes som det foreskrives i artikel 33, stk. 2, i Rettens procesreglement, at det udelukkende var de dommere, som var med til den mundtlige retsforhandling, der deltog i voteringen. Formaalet med den mundtlige retsforhandling er, at parterne umiddelbart og fyldestgoerende kan fremkomme med deres synspunkter direkte for Retten, hvilket sikrer, at dommerne straks faar kendskab til de paaberaabte anbringender og argumenter.

149 Det er endvidere ubestridt, at Rettens dommere under hele sagen, og isaer under voteringen, har haft adgang til samtlige indlaeg, sagsakter og dokumenter i sagen.

150 Kritikken af retsmoederapporten, som kun udgoer en af sagens tilgaengelige elementer, kan saaledes ikke tages til foelge. For saa vidt som KLE, hvilket den goer gaeldende, har fremlagt sine bemaerkninger til retsmoederapporten ved skrivelse af 13. september 1996 for at anmode om en korrigering og for, at der blev truffet visse forbehold vedroerende »... vendinger som kan foranledige fejl samt visse vurderinger [som ] om noedvendigt [naevnes] under den mundtlige forhandling«, henviser disse bemaerkninger ikke til utilstraekkeligheder, som skyldes rapportens ufuldstaendige karakter og som appellanten endvidere ikke har vaeret i stand til at imoedegaa under retsmoedet for Retten.

151 Det skal endelig bemaerkes, at naar Retten som i det paagaeldende tilfaelde fastslaar, at en sagsoeger ikke har udviklet et af de anbringender, som den paaberaaber sig til stoette for sin paastand, kan den ikke vaere forpligtet til at afhjaelpe denne parts passivitet ved ex officio at undersoege klagepunkter, som det paahvilede parten at fremfoere.

4. Anbringendet om tilsidesaettelse af begrundelsespligten

152 KLE har gjort gaeldende, at traktatens artikel 162 forpligtede Kommissionen til at begrunde sin beslutning, »[og] i medfoer af reglementets artikel 5a, litra g), gaelder det samme for Agenturet«, naar disse formulerer deres anmodning om oplysninger.

153 Appellanten goer i foerste led af det paaberaabte anbringende mod Kommissionen gaeldende, at »Kommissionens beslutning af 10. januar 1994«, hvorved appellanten meddeles, at Agenturets afgoerelse nr. 1/94 var truffet inden for de fastsatte frister, hvilket goer passivitetssoegsmaalet mod Agenturet grundloes, ikke angav nogen begrundelse, som kunne godtgoere begyndelsestidspunktet for og beregningen af den nye frist, som Agenturet fik tildelt med henblik paa at udtale sig om kontrakten.

154 KLE goer endvidere gaeldende, at Kommissionen i beslutning 94/95 ligeledes har tilsidesat sin begrundelsespligt ved at behandle spoergsmaalet om raastoffernes oprindelse generelt, i stedet for at henvise til begreberne »oprindelsessted« og »forsyningskilder«.

155 Endelig kritiserer den Kommissionen for at anse SNG i sin helhed for en »saerlig forsyningskilde«, som det vil vaere farligt for Faellesskabet at vaere afhaengig af. Dette synspunkt er i modstrid med den interimsaftale af 29. december 1994 indgaaet med Den Russiske Foederation, hvorefter Faellesskabet har forpligtet sig »specielt i forbindelse med sin forsyningspolitik paa det nukleare omraade (til at anse) Rusland for en saerlig forsyningskilde, adskilt fra andre leverandoerer«. KLE har i denne henseende anmodet Domstolen om i henhold til artikel 21 i EF-statutten for Domstolen (58) at anordne »... fremlaeggelse af Raadets forhandlingsinstrukser til Kommissionen samt andre dokumenter vedroerende forhandlingerne med Rusland om partnerskabs- og samarbejdsaftalen« med henblik paa at bevise, at Kommissionens opfattelse er i strid med dens praksis.

156 Anbringendets foerste led boer forkastes.

157 I medfoer af de naevnte bestemmelser i traktaten og Euratom-statutten for Domstolen (59) er en appel ikke alene begraenset til retsspoergsmaal, men den kan desuden kun stoettes paa anbringender, som vedroerer den af Retten afsagte dom, saasom manglende kompetence for Retten, rettergangsfejl, som kraenker appellantens interesser, eller Rettens tilsidesaettelse af faellesskabsretten.

158 KLE's klagepunkter er imidlertid begraenset til Kommissionens manglende begrundelse af beslutning 94/95 og dens skrivelse af 10. januar 1994, som appellanten betegner som en beslutning, og de indeholder ingen praecis henvisning til punkter i dommen.

159 Det skal isaer bemaerkes, at i henhold til artikel 48, stk. 2, i Rettens procesreglement maa nye anbringender ikke fremsaettes under sagens behandling, medmindre de stoettes paa retlige eller faktiske omstaendigheder, som er fremkommet under retsforhandlingerne.

160 Som Domstolen regelmaessigt har understreget, er »en parts adgang til foerst for Domstolen at fremfoere et anbringende, der ikke er blevet fremfoert for Retten, [...] ensbetydende med en adgang til at forelaegge Domstolen - der har en begraenset kompetence i appelsager - en mere omfattende tvist end den, der blev forelagt Retten. Under en appel har Domstolen saaledes kun kompetence til at tage stilling til Rettens bedoemmelse af de anbringender, der er blevet behandlet for den ...« (60).

161 Nogle af disse klagepunkter har KLE aldrig forelagt Retten, hvorfor den med rette har begraenset udtalelserne i dommens praemisser til kun at omfatte de paaberaabte anbringender.

162 En gennemgang af den anfaegtede dom samt Rettens sagsakter viser saaledes, at hverken spoergsmaalet om begrundelsen for Kommissionens beslutning 94/95 vedroerende produkternes oprindelse eller virkningen af interimsaftalen af 29. december 1994 paa den omtvistede kontrakt er blevet forelagt Retten.

163 Argumentet om en utilstraekkelig begrundelse for begyndelsestidspunktet for og beregningen af den nye frist var ligeledes rettet imod beslutning 94/95 og ikke, som i det foreliggende tilfaelde, mod skrivelsen af 10. januar 1994.

164 Endelig kan KLE's anmodning om adgang til Raadets dokumenter, som anfoert i dens replik og gentaget i skrivelse af 14. september 1998 til Domstolens Justitskontor ikke tages til foelge. Ansoegningens formaal er at faa adgang til supplerende bevismateriale, som, i og med at det ikke har vaeret undersoegt i foerste instans af Retten, ikke kan forelaegges Domstolen i forbindelse med en appelsag. Saafremt Domstolen principielt ikke har kompetence til at undersoege de beviser, som Retten har baseret sig paa til stoette for de faktiske omstaendigheder, som er forelagt den, har den endnu mindre kompetence til at paadoemme de elementer, som er fremkommet under appelsagen.

165 Hvad angaar andet led af anbringendet kritiserer KLE Retten for kun at have udtalt sig om anbringendet vedroerende Kommissionens tilsidesaettelse af begrundelsespligten, naar Agenturet, i sin egenskab af den faellesskabsmyndighed, der oprindelig anmodede om oplysninger og forlaengede fristen, ligeledes er underlagt denne forpligtelse for enhver retsakt baseret paa traktatens artikel 53. Den er af den opfattelse, at denne fejl medfoerer, at Agenturets afgoerelse er ugyldig, eftersom sidstnaevnte burde have begrundet den ensidige forlaengelse af fristen. Foelgelig er Kommissionens beslutning 94/95 samt Rettens opfattelse i dommens praemis 40 behaeftet med en mangel.

166 Det fremgaar rent faktisk af den staevning, der blev indgivet i foerste instans, at Retten blev forelagt et klagepunkt vedroerende Agenturets tilsidesaettelse af begrundelsespligten i henhold til reglementets artikel 5a, litra g).

167 Retten naevner ikke dette punkt i sammenfatningen af parternes argumenter i praemis 44 og har saaledes ikke svaret herpaa i den del, der er forbeholdt Rettens bemaerkninger, i praemis 46 ff. i den anfaegtede dom.

168 Dette klagepunkt er saaledes begrundet. Herefter er der anledning til at fastslaa Rettens manglende begrundelse i denne henseende og foreslaa Domstolen at ophaeve dommen paa dette punkt, for saa vidt Retten ikke har paadoemt det led af anbringendet, der er baseret paa Agenturets manglende begrundelse.

169 I henhold til artikel 55, stk. 1, i Euratom-statutten for Domstolen kan denne, efter at have givet appellanten medhold, selv traeffe endelig afgoerelse, hvis sagen er moden til paakendelse. Da dette er tilfaeldet, finder jeg, at det procesoekonomisk er hensigtsmaessigt, at Domstolen traeffer afgoerelse om dette punkt (61).

170 Foerste saetning i reglementets artikel 5a, litra g), som KLE har paaberaabt sig, bestemmer, at »afvisningen skal meddeles de paagaeldende ved en begrundet beslutning«.

171 Denne bestemmelse paalaegger naturligvis kun Agenturet en begrundelsespligt i tilfaelde af, at den for Kommissionen indbragte beslutning er en beslutning om at afvise kontraktindgaaelsen, hvilket ikke er tilfaeldet i den foreliggende sag, da ingen af Agenturets retsakter, som appellanten henviser til, vedroerer en saadan afvisning.

172 Hvad angaar skrivelsen af 10. december 1993 hvorved Agenturet, inden for den fastsatte frist, anmodede KLE og BNFL om oplysninger vedroerende uranets oprindelse, viser genstanden for denne anmodning, uden at yderligere forklaringer fra Agenturet paa dette punkt er noedvendige, at Agenturet fandt det af stor betydning at blive informeret om leverancernes oprindelse forud for kontraktindgaaelsen. Paa dette trin er der er intet, der giver anledning til at antage, at hensigten var at meddele afslag.

173 Hvad angaar skrivelsen af 20. december 1993, hvorved Agenturet informerede KLE og BNFL om kravene i dets forsyningspolitik, den af KLE allerede opnaaede afhaengighedsgrad og dets oenske om at modtage parternes bemaerkninger vedroerende uhensigtsmaessigheden af kontrakten, skal det fastslaas, at ved denne skrivelse stillede Agenturet sig tilfreds med at rejse en kontradiktorisk debat om det, der ikke synes at vaere andet end blot et beslutningsudkast. Herved faar skrivelsen en foreloebig karakter, i modsaetning til en bebyrdende beslutning om afvisning, som vil vaere underlagt de formelle krav om en begrundelse.

174 Det skal tilfoejes, at den underforstaaede beslutning om at lade den fastsatte frist begynde at loebe fra tidspunktet for oprettelsen af en fuldstaendig sag, ikke kan sammenlignes med en tidligere beslutning om at afvise indgaaelsen af en kontrakt om leverancer fra SNG.

175 Andet led af det paaberaabte anbringende boer foelgelig forkastes.

5. Anbringendet om, at Agenturet har udoevet magtfordrejning

176 KLE goer gaeldende, at Agenturet ved at soege supplerende oplysninger og ved at forlaenge den fastsatte frist har overskredet sin kompetence og gjort sig skyldig i magtfordrejning, da det, i modsaetning til hvad Retten fandt, ikke havde nogen skoensbefoejelse, for saa vidt angaar indgaaelsen af kontrakten.

177 Ifoelge appellanten fremgaar magtfordrejningen af det forhold, at Agenturet har fraveget sin tidligere praksis, hvorefter det tillod, at samtlige uranbehov blev daekket af leveringer fra SNG. Appellanten tilfoejer, at Agenturet ved at afvise indgaaelsen af den omtvistede kontrakt har forsoegt at beskytte de vestlige producenter af uran, hvorved det forfoelger et andet maal end det, som det har faaet tillagt befoejelser til.

178 Efter at have gentaget, at det »... fremgaar ... af fast retspraksis, at en beslutning kun kan anses for at udgoere magtfordrejning, naar det paa grundlag af objektive, relevante og samstemmende indicier maa antages, at beslutningen er truffet for at forfoelge andre formaal end dem, der er angivet ...« anfoerer Retten, at »sagsoegeren har paa ingen maade godtgjort, at Agenturet og Kommissionen har forfulgt et andet formaal end det, der bestaar i at gennemfoere forsyningspolitikken« (62).

179 Som allerede naevnt (63) henhoerer det ikke under Domstolens kompetence at udtale sig om det bevismateriale, som er blevet forelagt Retten, medmindre beviserne er gengivet forkert.

180 Appellanten har paa ingen maade bevist, at Retten har foretaget en saadan fordrejning ved at antage, at det anbringende, hvormed KLE haevdede, at Agenturet og Kommissionen ikke havde nogen skoensbefoejelse (64), ikke gjorde det muligt at fastslaa, at der var tale om magtfordrejning.

181 Den omstaendighed, at KLE anser Agenturets kompetenceoverskridelse som magtfordrejning, kan ikke laegges til grund. Dette spoergsmaal, som blev behandlet samtidig med det foerste anbringende, har ingen forbindelse med anbringendet om magtfordrejning, som i relation til den anklagede faellesskabsinstitution ikke bestaar i, at den overskrider sine befoejelser, men, som Retten med foeje har bemaerket, i at den forfoelger et andet maal end det, den i henhold til traktaten har faaet tillagt befoejelser til.

182 Argumenterne om, at Agenturet har forladt sin tidligere praksis og oensker at beskytte vestlige producenter, kan ikke tjene som bevis for, at Retten har fordrejet bevismaterialet. KLE forsoeger ikke at bevise en saadan fordrejning, eftersom de paagaeldende klagepunkter ikke har samme formaal som det anbringende, som Retten tog stilling til i sin dom.

183 Denne omstaendighed viser i oevrigt, at der er tale om nye argumenter, for hvis de havde vaeret fremfoert i foerste instans, ville de aldrig kunne have vaeret anfoert som klagepunkter til stoette for anbringendet om magtfordrejning i forbindelse med sag T-149/94. De boer derfor forkastes.

B - Konstateringerne i dommen i sag T-181/94

Annullationspaastanden

1. Anbringendet om tilsidesaettelse af reglementets artikel 5a samt traktatens kapitel 6 om forsyning

184 Ved undersoegelsen af appellantens forskellige klagepunkter og argumenter til stoette for dette anbringende kan der sondres mellem to led.

a) Foerste led angaaende en misforstaaelse af omfanget af Agenturets befoejelser

185 KLE goer gaeldende, at det ikke tilkommer Agenturet at fastlaegge den faelles forsyningspolitik, hvilket henhoerer under faellesskabsinstitutionerne. Ifoelge KLE raader Agenturet ikke over den vide skoensbefoejelse, som Retten har tillagt det paa omraadet for forsyningspolitikken. Foelgelig skal Retten derimod foere streng kontrol med Agenturets udoevelse af de befoejelser, som det er tillagt.

186 Appellanten tilfoejer, at hvis Agenturet har ret til at afvise indgaaelsen af en kontrakt, naar der foreligger en juridisk hindring, har det ikke ret til at foretage aendringer i indholdet ved, som i det foreliggende tilfaelde, at opstille en betingelse om oprindelse.

187 Appellanten er endelig af den opfattelse, at ingen af de tre juridiske hindringer, som Retten har antaget hindrer gennemfoerelsen af ordren, er blevet bevist.

188 Ligesom Retten har udtalt i den anfaegtede doms praemis 88, er appellanten og Kommissionen af den opfattelse, at traktatens artikel 61, stk. 1, hvorefter Agenturet er forpligtet til at imoedekomme alle ordrer, dog med forbehold af juridiske og materielle forhold, finder anvendelse paa den foreliggende sag.

189 Jeg mener at have fjernet enhver tvetydighed paa dette punkt. Artikel 61 er indeholdt i afdeling 2 i kapitel 6 vedroerende forsyning, omfattende »Malme, udgangsmaterialer og specielle fissile materialer, der hidroerer fra Faellesskabet« (65). Det er endvidere udtrykkeligt fastsat, naar faellesskabslovgiver har haft til hensigt at udstraekke bestemmelserne i denne afdeling til naeste afdeling »Malme, udgangsmaterialer og specielle fissile materialer, der ikke hidroerer fra Faellesskabet« (66). Det fremgaar tydeligt, f.eks. af henvisningen i artikel 65 til artikel 60, at anvendelsesomraadet for denne bestemmelse ligeledes omfatter levering af raavarer fra tredjelande.

190 En saadan bestemmelse findes ikke for artikel 61, hvis anvendelsesomraade klart er forbeholdt produkter fra Faellesskabet, saaledes at enhver henvisning til denne bestemmelse i forbindelse med undersoegelsen af en tvist om indfoerte produkter synes at vaere udtryk for en uberettiget udvidelse af dens anvendelsesomraade.

191 Imidlertid er debatten om retsgrundlaget for Agenturets handlen i det store og hele formel, for saa vidt som denne handlen er undergivet lignende krav som dem, der er fastsat i artikel 61, idet Agenturet skal imoedekomme alle ordrer, som brugerne har afgivet, og samtidig soerge for, at visse graenser ikke overskrides.

192 Denne forpligtelse og de graenser, som den er underlagt i form af Agenturets ret til at modsaette sig indgaaelsen af visse kontrakter, foelger af traktaten.

193 Det i traktaten forfulgte maal (67) angaaende en regelmaessig og ligelig forsyning af Faellesskabets brugere goer det muligt at maale Agenturets skoensmargen. Kravet om en regelmaessig og ligelig forsyning forpligter sidstnaevnte til saa vidt muligt at imoedekomme ordrer indgaaet af brugerne, samtidig med at det kan modsaette sig de ordrer, som bringer spredningen af forsyningen eller princippet om forbud mod forskelsbehandling i fare.

194 Saaledes har de begrundelser, hvorpaa Agenturet kan basere et afslag paa indgaaelsen af en kontrakt, samme karakter som de begrundelser, der i henhold til artikel 61 anses for juridiske hindringer, hvorfor Rettens raesonnement i henhold til denne bestemmelse ikke kan paavirkes af graenserne for dens anvendelsesomraade.

195 Foer de tre begrundelser, hvorpaa Agenturet baserede oprindelsesbetingelsen i afgoerelse nr. 1/94, undersoeges, er det hensigtsmaessigt at vende tilbage til klagepunktet vedroerende Agenturets manglende skoensbefoejelse i forbindelse med forsyningspolitikken, og dernaest til argumentet om, at det ikke havde ret til at paalaegge en betingelse om oprindelse.

196 Som for de oevrige maal for Det Europaeiske Atomenergifaellesskab varetages de til dette tildelte opgaver inden for forsyning med malme og nukleart braendsel af faellesskabsinstitutionerne inden for rammerne af de befoejelser, som er tillagt dem ved traktaten (68).

197 Traktatens artikel 52 opstiller princippet om en faelles forsyningspolitik og opretter Agenturet, som udgoer en vigtig faktor for gennemfoerelsen af denne politik.

198 Den eneret, som tildeles Agenturet ved denne bestemmelse, udgoer grundlaget for dets opgave med hensyn til at forsyne Faellesskabet med nukleart braendsel. Forbuddet mod forskelsbehandling af brugerne har samtidig til formaal at hindre fravigelser fra det princip om lige adgang til ressourcerne, som skal lede Agenturet ved udoevelsen af dets hverv (69).

199 Som Retten med foeje har udtalt i den omtvistede doms praemis 86 »... fratager den forenklede fremgangsmaade efter reglementets artikel 5a ikke Agenturet dets enerettigheder ... Agenturet har saaledes selv inden for rammerne af den forenklede fremgangsmaade ret til at modsaette sig en kontrakt, der vil kunne gribe negativt ind i virkeliggoerelsen af traktatens maal«. Hvad angaar samspillet mellem udbud og efterspoergsel, er maaderne, hvorpaa Agenturet kan udoeve sin funktion, indeholdt i reglementet, vedtaget i henhold til traktatens artikel 60, sidste afsnit, som ligeledes, i henhold til artikel 65, finder anvendelse paa leverandoerer fra tredjelande (70).

200 Det fremgaar af reglementets artikel 5a, at de direkte kontakter, som er godkendt mellem bruger og producent, paa ingen maade hindrer Agenturet i at udoeve sin eneret til at indgaa kontrakter.

201 Som Retten med foeje har fremhaevet (71), har traktatbestemmelserne - naar det drejer sig om afgoerelser vedroerende den oekonomiske politik og handelspolitikken saavel som atompolitikken - tildelt Agenturet vide skoensbefoejelser.

202 Denne befoejelse skal imidlertid ikke overvurderes, ligesom der heller ikke kan ses bort fra, at Agenturet udleder sin retmaessighed af forbindelserne mellem Agenturet og Kommissionen.

203 Agenturets egentlige karakter fremgaar af de oevrige relevante artikler i traktaten og navnlig af dens artikel 53 og 54. Uanset at Agenturet, ifoelge sidstnaevnte bestemmelse, har status som juridisk person og er selvfinansierende, bestemmes det i artikel 53, stk. 1, at det er underlagt Kommissionens kontrol. Det praeciseres endvidere, at det er Kommissionen, der »... fastlaegger retningslinjer for dets virksomhed, har vetoret med hensyn til dets beslutninger og udnaevner dets generaldirektoer saavel som dets vicegeneraldirektoer«.

204 For Agenturet er Kommissionen saaledes mere end blot en rekursmyndighed, hvis indgriben afhaenger af en efterfoelgende bedoemmelse af den omtvistede akt, og som svarer til en domstol, der skal paadoemme akter fra en uafhaengig administrativ myndighed. Henset til den initiativret og den befoejelse til at goere forudgaaende indvendinger, som Kommissionen har i forhold til Agenturet, synes sidstnaevntes skoensbefoejelse i det hele at vaere underlagt den af Kommissionen vedtagne politik.

205 Appellanten kan derfor ikke paastaa, at Agenturet har tiltaget sig befoejelser til at bestemme den faelles forsyningspolitik under tilsidesaettelse af de kompetenceregler, der er fastsat i traktaten til fordel for faellesskabsinstitutionerne.

206 Den institutionelle organisation af Agenturet goer det saaledes ikke muligt at antage, at de beslutninger, som det traeffer, er udtryk for, at Agenturet selvstaendigt traeffer beslutninger om den faelles forsyningspolitik, eftersom disse, idet de paa et senere stadium godkendes af Kommissionen, i det mindste indirekte, og forudgaaende bekraeftes af sidstnaevnte, tydeligvis er et produkt af Kommissionens politik, gennemfoert ved en af dens tjenestegrene.

207 Kommissionen er saaledes den faellesskabsinstitution, som i henhold til traktatens artikel 3, stk. 1, varetager forsyningspolitikken i forhold til brugerne i Faellesskabet, og saafremt der skal tillaegges Agenturet en vaesentlig skoensmargen inden for dette omraade, skal det bemaerkes, at denne skal udoeves inden for de af Kommissionen fastsatte graenser.

208 Argumentet om, at Agenturet har for stor beslutningsbefoejelse med hensyn til den faelles forsyningspolitik, maa derfor forkastes.

209 KLE goer gaeldende, at Agenturet, i modsaetning til Rettens opfattelse paa dette punkt, ikke har ret til at aendre indholdet af kontrakten ved at indfoeje betingelser.

210 Artikel 5a bestemmer, at Agenturet skal udtale sig enten ved at indgaa kontrakten eller afvise den. Men som allerede anfoert synes det ikke i overensstemmelse med traktatens maal at begraense Agenturets beslutningsbefoejelse, naar dette er uden kendskab til leveringernes oprindelse eller, som i det foreliggende tilfaelde, naar dette har berettigede grunde til at antage, at produkternes oprindelse vil kunne bringe leveringssikkerheden til Faellesskabets medlemsstater i fare (72).

211 Det skal tilfoejes, at den omtvistede betingelse ikke kan sidestilles med en kontraktaendring, idet de kontraherende parter, da Agenturet traf sin afgoerelse, ikke selv med sikkerhed kendte produkternes oprindelsesland, hvilket viser, at den af Agenturet fastsatte betingelse vedroerte en bestemmelse, som ikke var endelig vedtaget i kontrakten. Endvidere formoder jeg, at Agenturet i lyset af denne usikkerhed har overholdt bestemmelserne i artikel 5a ved at indgaa kontrakten, saafremt produkterne ikke hidroerte fra SNG, og ved i modsat fald at afvise kontrakten. Saaledes er det i bestemmelsen naevnte alternativ overholdt.

212 KLE bestrider realiteten af de hindringer, som Kommissionen paaberaabte sig, og som Retten anerkendte.

213 De omstaendigheder, som bevirker, at ordren ikke kan udfoeres, er som naevnt kravet om en spredning af ydre forsyningskilder, prisniveauet, som skyldes handelsaftalen, og forpligtelsen til at sikre lige adgang til ressourcerne.

214 Retten fastslog, at »... at naar det drejer sig om afgoerelser vedroerende den oekonomiske politik og handelspolitikken saavel som atompolitikken, har Agenturet under udoevelsen af sine befoejelser vide skoensbefoejelser ...«. Den udleder heraf, at dens proevelsesret er begraenset til at vedroere et aabenbart urigtigt skoen eller magtfordrejning (73).

215 De af Agenturet og Kommissionen trufne beslutninger vedroerende den faelles forsyningspolitik er ikke blot praeget af princippet om forbud mod forskelsbehandling, men ligeledes af forsyningssikkerheden. Beslutningerne er saaledes betinget af den nuvaerende og fremtidige markedssituation for nukleare stoffer, hvilket noedvendiggoer, at der foretages en undersoegelse af den eventuelle udvikling af udbuds- og efterspoergselsstrukturen, hvor der tages hoejde for oekonomiske faktorer saasom prisen eller foelger af konsekvenserne af den politik, som tredjelande foelger vedroerende eksporten af det nukleare braendsel, som de producerer.

216 Naar det drejer sig om en vurdering af komplekse oekonomiske situationer, har Agenturet, under Kommissionens kontrol, en vid skoensbefoejelse, hvilket i oevrigt er tilfaeldet for sidstnaevnte i forbindelse med den faelles handelspolitik (74).

217 Rettens dom boer saaledes opretholdes, for saa vidt som den har udtalt, at domstolskontrollen boer begraenses til en undersoegelse af, at procedurereglerne er overholdt, at den materielle noejagtighed af de faktiske omstaendigheder med henblik paa at traeffe det anfaegtede valg er overholdt, og at der ikke er noget aabenbart fejlagtigt skoen eller magtfordrejning (75).

218 KLE goer gaeldende, at der ikke er nogen juridisk hindring baseret paa en fare, paa lang sigt, for en afhaengighed af leveringer fra SNG.

219 Appellantens argumenter, saaledes som de i det vaesentlige fremgaar af retsmoederapporten, er foelgende.

220 KLE goer gaeldende, at fastsaettelsen af den grad af afhaengighed, som er tilladt i Faellesskabet, i forhold til leveringer fra SNG henhoerer under faellesskabsinstitutionernes kompetence og ikke Agenturets.

221 Paa dette punkt og foer jeg fortsaetter gennemgangen af appellantens argumenter, skal jeg henvise til min gennemgang af de befoejelser, som Agenturet i medfoer af traktaten har faaet tillagt i forbindelse med den faelles forsyningspolitik, med henblik paa at praecisere, at dette argument ikke kan tages til foelge (76).

222 Appellanten bemaerker derefter, at Kommissionen har paaberaabt sig SNG's eksisterende produktionskapacitet, som udgoer ca. 25%. Den har imidlertid ikke naevnt noget om produktionskapaciteten paa lang sigt og afhaengigheden paa lang sigt for Faellesskabet, selv om den skulle have anset disse oplysninger for vaesentlige for vurderingen af afhaengigheden i forhold til SNG. Selv om Den Europaeiske Union siden 1991 har anerkendt Den Russiske Foederations og de oevrige stater i SNG's uafhaengighed, og uanset at ikke alle tidligere USSR-lande er medlemmer af SNG, sondrer hverken Agenturet eller Kommissionen mellem de meget forskellige produktionskapaciteter i disse uafhaengige stater.

223 Ifoelge appellanten har Retten tilsidesat traktatens artikel 61 og artikel 2, litra d), og artikel 3, stk. 1, sidste saetning, samt artikel 136, naar den, med henblik paa at karakterisere risikoen for, at Faellesskabet paa lang sigt kunne komme i et afhaengighedsforhold, som udgoer en juridisk hindring for en kontraktindgaaelse, anser hele SNG for en enkelt forsyningskilde, og saaledes uden yderligere kontrol gentager Kommissionens antagelser paa dette punkt.

224 I denne henseende har Kommissionen kun baseret sig paa produktionskapaciteten, uden at tage hensyn til det prisfald, som bl.a. fandt sted paa spotmarkederne, eller de store lagre, som var aarsagen til de store maengder raamaterialer med oprindelse i SNG, som var til raadighed. Ifoelge appellanten var det imidlertid forudsigeligt, at disse lagre ville blive opbrugt i loebet af nogle aar, uanset hvad forekomsten af uran og SNG's produktionskapacitet maatte vaere. Eftersom produktionen ifoelge Kommissionen i disse lande udgjorde 25%, og denne procentsats samtidig udgjorde den oevre graense for en tilladelig afhaengighed af leveringer fra SNG, har Kommissionen foretaget et aabenbart urigtigt skoen ved at antage, at en enkelt virksomheds overskridelse af denne procentsats paa 25% for leveringer paa lang sigt kunne foere til en utilladelig afhaengighed af leveringer fra SNG for hele Faellesskabet. Det er rent faktisk toemningen af lagre, der var den vaesentligste aarsag til prisfaldet, navnlig paa spotmarkederne.

225 Ifoelge KLE har saavel Agenturet som Kommissionen taget fejl i deres forudsigelser vedroerende prisudviklingen. Det var fra begyndelsen klart, at priserne ville vaere stabile i aar 2000. Faktisk skete denne stabilisering allerede i 1996.

226 Appellanten tilfoejer, at i begyndelsen af naeste aarhundrede vil produktionskapaciteten svare til ca. 90% af efterspoergslen. Man kan derfor ikke, saaledes som Retten goer det, tale om et »strukturelt underskud« for produktionen i en saa kort periode. Faktisk udviser produktionen i Faellesskabet »underskudsstruktur«, eftersom forekomsten af uran i Faellesskabet er ringe. Uanset hvor god en spredningspolitik er, kan den ikke aendre dette forhold, naar fordelingen af uranforekomster i verden, i henhold til naturlovene, ikke er underlagt Agenturets »forsyningspolitik«. Det er netop grunden til, at Domstolen i sin dom i sagen ENU mod Kommissionen ikke gav ENU medhold (77).

227 Appellanten har bebrejdet Kommissionen, at denne har taget hensyn til, at appellanten har daekket mere end 150% af sit aarlige behov gennem koeb af materiale fra SNG paa spotmarkedet, idet den betragter en begraensning af forsyningerne fra spotmarkedet til 10% af behovet som et af principperne i den faelles forsyningspolitik. Dette synspunkt er ikke i overensstemmelse med den i traktaten fastsatte kompetencefordeling og strider mod kontraktfriheden og erhvervsfriheden, som er garanteret i den tyske forfatning og i Faellesskabets retsorden.

228 Intet i traktatens regelsystem berettiger en forpligtelse for virksomhederne til at daekke stoerstedelen af deres behov ved fleraarige kontrakter i modsaetning til spotmarkedet. Varigheden af de kontrakter om leverancer, som parterne har indgaaet, henhoerer alene under disses kompetence, selv om Agenturet har en eneret til at indgaa eller afvise indgaaelsen af saadanne kontrakter. Synspunktet, hvorefter appellantens forsyning paa spotmarkedet udgoer en fare for den lige adgang til ressourcer eller en privilegeret stilling efter traktatens artikel 52, stk. 2, litra a), er juridisk upraecis. Ogsaa af denne grund boer dommen ophaeves.

229 Inden for rammerne af den frie markedsoekonomi er det utaenkeligt, at en erhvervsdrivende straffes ene og alene, fordi den afviser at indgaa langtidskontrakter, som foelge af, at den har forudset udviklingen paa markedet bedre end sine konkurrenter.

230 Endelig er det »interne vurderingskriterium« paa 25%'s afhaengighed, som finder anvendelse paa hver bruger i forhold til leverancer fra SNG, overskredet i kontrakter, som er indgaaet af Agenturet i 1991 og 1992, uden at sidstnaevnte har set en juridisk hindring heri. Appellanten havde saaledes med rette grund til at antage, at Agenturet ikke kunne have noget at indvende mod kontrakten.

231 En gennemgang af appellantens argumentation viser tydeligt, at denne i det vaesentlige har til hensigt at anfaegte de faktiske omstaendigheder, saaledes som disse er fastslaaet af Retten, og at anfaegte sidstnaevntes vurdering af saavel disse omstaendigheder som det bevismateriale, den har faaet forelagt. Appellanten har imidlertid ikke ret hertil (78). Domstolens undersoegelse af hvert af de paaberaabte anbringender, som for stoerstedelens vedkommende angaar faktum, ville give den kompetence, i en appelsag, til at foretage en undersoegelse af komplicerede faktiske omstaendigheder i strid med traktatteksten og Euratom-statutten for Domstolen.

232 Det skal tilfoejes, at med faa undtagelser indeholder KLE's argumenter paa ingen maade, og under alle omstaendigheder ikke praecist, de kritiserede punkter i den dom, der paastaas ophaevet, hvilket Domstolens procesreglement, i henhold til fast praksis, imidlertid forpligter den til (79).

233 Endvidere er klagepunkterne rettet mod Agenturet eller Kommissionen, uden at der er rettet den mindste kritik mod Rettens dom eller fremfoert en henvisning hertil.

234 Paa samme maade er fremstillingen af de retlige argumenter til stoette for den af KLE indgivne anmodning om ophaevelse af dommen i mange tilfaelde mangelfuld, og naar disse argumenter foreligger, beskrives de ikke praecist til stoette for et raesonnement, som anfaegter den omtvistede dom.

235 Hvad navnlig angaar klagepunktet vedroerende det forhold, at Retten betragtede samtlige SNG-stater som en enkelt forsyningskilde i det raesonnement, der foerte den til at fastslaa, at der forelaa en hindring for kontraktindgaaelsen, skal det naevnes, at henvisningerne til visse bestemmelser i traktaten ikke er tilstraekkeligt til at begrunde, at Domstolen foretager en undersoegelse af realiteten. Appellanten fremlaegger intet, der kan skabe en sammenhaeng mellem den paastaaede mangel og indholdet af de paaberaabte bestemmelser.

236 Jeg mener derfor, at argumenterne, der har til formaal at anfaegte eksistensen af en hindring forbundet med politikken om spredning af forsyningskilder, ikke boer antages til realitetsbehandling.

237 Naar der ses bort fra de af KLE anfoerte klagepunkter herom, mener jeg ikke, at Domstolen er forpligtet til at udtale sig om de oevrige led i dette anbringende, som paa den ene side anfaegter dommens konstateringer om, hvorvidt den juridiske hindring baseret paa artikel 14 i handelsaftalen er velbegrundet, og paa den anden side princippet om lige adgang til ressourcer.

238 Det fremgaar af fast praksis, at Domstolen forkaster klagepunkter rettet mod yderligere begrundelser for en dom afsagt af Retten, fordi disse ikke kan foere til dens ophaevelse (80).

239 I dette tilfaelde er det tilstraekkeligt, at en af de grunde, der er anfoert mod indgaaelsen af kontrakten, og som Retten har anerkendt, ikke kan drages i tvivl for at anse beslutning 94/285 for korrekt i denne henseende. Dommens begrundelser vedroerende undersoegelsen er tilstraekkelige til at begrunde en afvisning af appellen paa dette punkt.

b) Det andet led af anbringendet om en tilsidesaettelse af formaalene i traktatens artikel 1 og 2

240 KLE goer gaeldende, at Retten ved at antage, at det er i Faellesskabets atomindustris interesse, at en saerlig leveringskilde, som hele SNG, ikke bliver for betydningsfuld i forhold til alternative kilder, har tilsidesat de i traktatens artikel 1 og 2 tilstraebte formaal.

241 Selskabet goer gaeldende, at alene uafhaengige stater kan vaere forsyningskilder. Endvidere er appellanten af den opfattelse, at spredningen af forsyningskilder ikke er omfattet af de formaal, der er anfoert i traktatens artikel 2. Selskabet tilfoejer, at Kommissionen og Agenturet har overtraadt det princip om forsyningsfriheden, som anerkendes i traktaten.

242 Jeg har allerede anfoert, hvorfor jeg mener, at det princip om en regelmaessig og ligelig forsyning til alle brugere i Faellesskabet, som er naevnt i traktatens artikel 2, litra d), er afhaengig af en spredning af forsyningskilder (81). I modsaetning til hvad KLE anfoerer, boer denne spredning saaledes anses for et selvstaendigt maal, idet manglen herpaa kan medfoere, at princippet goeres indholdsloest.

243 Endvidere praeciserer appellanten ikke de retlige omstaendigheder, der foerer selskabet til at antage, at de i traktaten fastsatte graenser for forsyningsfriheden ikke er begrundet.

244 Endelig skal der goeres den samme bemaerkning med hensyn til klagepunktet vedroerende begrebet forsyningskilder. Der er ikke fremfoert noget retligt anbringende til stoette for argumentet om, at dette begreb udelukkende er begraenset til stater, og ikke en gruppe af stater eller en bestemt region i verden. Derimod fremfoerer appellanten paa dette punkt en maengde faktiske oplysninger og viser saaledes, at hensigten er at anfaegte Rettens vurdering.

245 Det skal, skoent overfloedigt, tilfoejes, at naar traktaten ikke indeholder en praecis definition vedroerende den geografiske karakter af de kilder, der skal tages i betragtning ved gennemfoerelsen af maalene om sikkerhed og spredning af forsyning, kan det ikke udelukkes, at flere stater inddrages i samme vurdering af den risiko, som Faellesskabet loeber ved at indgaa flere leveringskontrakter med disse. Under disse omstaendigheder kan en enkelt graense for afhaengighed med rette finde anvendelse paa en gruppe af uafhaengige stater.

2. Anbringendet om tilsidesaettelse af retssikkerhedsprincippet og principperne om ligebehandling og proportionalitet

a) Tilsidesaettelse af retssikkerhedsprincippet

246 Som det fremgaar af retsmoederapporten, har KLE fremsat et klagepunkt om manglende gennemskuelighed, sammenhaeng og forudseelighed i Agenturets adfaerd, som derved unddrages enhver demokratisk kontrol.

247 Appellanten har gjort gaeldende, at det ikke kan udledes af afgoerelse nr. 1/94, at kravet om priser svarende til markedspriserne er indfoert ved artikel 14 i handelsaftalen med USSR, med andre ord ved en aftale, som er indgaaet med en stat, der er ophoert med at eksistere. Appellanten har gjort gaeldende, at den ikke kunne vaere forpligtet af konstateringer, som var blevet foretaget i 1992 af en arbejdsgruppe sammensat af sagkyndige, for lukkede doere, og hvis konklusioner alene var baseret paa produktionsomkostninger i Vesten, som ikke er identiske med priserne svarende til markedspriserne. Det var derfor ifoelge appellanten heller ikke til at forudse, at Agenturet ville udlede af den konstatering, der blev foretaget i aarsberetningen for 1992, og hvorefter importen af naturligt uran fra SNG udgjorde ca. 25% af Faellesskabets nettobehov, at SNG's »nuvaerende produktionskapacitet paa lang sigt« og dennes andel af verdensproduktionen ligeledes ville vaere 25%. Desuden kunne appellanten ikke forudse, at Agenturet og Kommissionen ikke ville respektere de internationale aftaler, der var indgaaet med staterne i SNG, hvorefter enhver af disse stater skulle anses for en saerskilt forsyn