En sagsøgers søgsmålsinteresse for så vidt angår sagens genstand i henhold til fast retspraksis skal foreligge på tidspunktet for sagens anlæg, idet sagen ellers afvises. Sagens genstand skal, ligesom søgsmålsinteressen, bestå indtil retsafgørelsen, idet det ellers findes ufornødent at træffe afgørelse, hvilket forudsætter, at søgsmålet med sit resultat kan bibringe parten en fordel.

Den omstændighed, at den anfægtede retsakt udløber under den verserende sag, medfører ikke i sig selv en forpligtelse for Fællesskabets retsinstanser til at fastslå, at det er ufornødent at træffe afgørelse som følge af, at sagen mangler genstand, eller som følge af manglende søgsmålsinteresse på tidspunktet for afsigelse af dommen. En sagsøger kan desuden bevare en interesse i en påstand om annullation af en retsakt udstedt af en fællesskabsinstitution, således at det forhindres, at den ulovlighed, som fællesskabsretsakten angiveligt er behæftet med, gentager sig fremover. En sådan søgsmålsinteresse følger af artikel 233, stk. 1, EF, hvorefter institutioner, fra hvilke en annulleret retsakt hidrører, har pligt til at gennemføre de til dommens opfyldelse nødvendige foranstaltninger. Der kan imidlertid kun foreligge søgsmålsinteresse, såfremt den hævdede ulovlighed kan formodes at ville gentage sig fremover uafhængigt af de omstændigheder i sagen, som har dannet grundlag for sagsøgerens søgsmål.

Dette er tilfældet med et annullationssøgsmål som det i denne sag omhandlede, som er anlagt af virksomheder, der er omfattet af en antidumpingtold som følge af proceduren om en fornyet undersøgelse — også når denne told ikke længere finder anvendelse — i det omfang disse virksomheder anfægter den procedure, som har ført til pålæg af tolden. I modsætning til den indholdsmæssige vurdering af, om der foreligger antidumpingpraksis, er det nemlig muligt, at fremgangsmåden ved en fornyet undersøgelse fremover vil blive fulgt inden for rammerne af tilsvarende procedurer, hvorfor sagsøgerne bevarer deres søgsmålsinteresse i forbindelse med den anfægtede forordning, selv om den ikke har virkninger for dem, med henblik på fremtidige antidumpingprocedurer, der kan iværksættes mod dem.

En sagsøger kan endvidere bevare sin interesse i en påstand om annullation af en retsakt, som påvirker ham direkte, for at få Fællesskabets retsinstanser til at fastslå, at der er begået en ulovlighed mod sagsøgeren. En sådan konstatering kan desuden anvendes som grundlag for et eventuelt erstatningssøgsmål med henblik på en passende udbedring af det tab, den anfægtede retsakt har forårsaget. I denne sammenhæng har sagsøgerne fortsat en interesse i at få fastslået, at den anfægtede forordning er ulovlig, da denne konstatering kan udgøre grundlaget for eventuelle udenretlige forhandlinger mellem Rådet og sagsøgerne med henblik på at udbedre det tab, sagsøgerne har lidt.

En tiltrædelse af Rådets argumentation indebærer desuden en anerkendelse af, at de retsakter, institutionerne har vedtaget, som har tidsmæssigt begrænsede virkninger, og som udløber efter indgivelsen af et søgsmål, men inden Retten kan afsige den pågældende dom, undgår enhver retslig kontrol, såfremt de ikke havde givet anledning til opkrævning af penge. En sådan situation er uforenelig med formålet med artikel 230 EF, som forudsætter, at i et retsfællesskab som Det Europæiske Fællesskab er hverken dets medlemsstater eller dets institutioner unddraget kontrol med, at deres retsakter er forenelige med det forfatningsmæssige grundlag, som er traktaten, eller den heraf afledte ret.

(jf. præmis 43, 46, 48-51, 53 og 55-57)