RETTENS DOM (Anden Afdeling)

28. februar 1996

Sag T-15/95

Nuno do Paço Quesado

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Tjenestemænd — annullation af Kommissionens afgørelse om indplacering af sagsøgeren — genindtræden efter midlertidig tjeneste i en anden stilling uden for institutionen på tjenestemandens egen anmodning«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-171

Angående:

Påstand om annullation af Kommissionens afgørelse af 1. marts 1994, hvorved der blev truffet bestemmelse om, at sagsøgeren, da han genindtrådte i Kommissionens oversættelsestjeneste efter på egen anmodning at have gjort midlertidig tjeneste uden for Kommissionen, skulle indplaceres i lønklasse LA5, løntrin 1, med anciennitet fra den 1. april 1994 at regne.

Udfald:

Frifindelse.

Resumé af dom

Sagsøgeren blev ansat i Kommissionen den 1. januar 1986, nærmere bestemt i oversættelsestjenesten, med indplacering i lønklasse A7, løntrin 1. På egen anmodning blev han med virkning fra den 1. oktober 1987 forflyttet til Det Europæiske Center for Udvikling af Erhvervsuddannelse med henblik på at gøre midlertidig tjeneste dér. Perioden med midlertidig tjeneste blev forlænget flere gange, således at den skulle udløbe den 30. september 1990.

Efter at have bestået den generelle udvælgelsesprøve KOM/LA/5/88 blev sagsøgeren udnævnt til ledende oversætter i Kommissionens oversættelsestjeneste med indplacering i lønklasse LA5, løntrin 1, med virkning fra den 1. oktober 1990. Hans anciennitet inden for løntrin skulle regnes fra dette tidspunkt. På sagsøgerens anmodning blev perioden med midlertidig tjeneste dog, ved flere afgørelser, forlænget yderligere, nærmere bestemt indtil den 30. september 1994.

Efter at have anmodet herom ved notits af 16. november 1993 fik sagsøgeren meddelelse om, at han skulle genindtræde i Kommissionens tjeneste med virkning fra den 1. april 1994, og ved afgørelse af 1. marts 1994 truffet af generaldirektøren for personale og administration blev han knyttet til oversættelsestjenesten med indplacering i lønklasse LA5, løntrin 1, og med anciennitet fra den 1. april 1994 at regne. Herefter anmodede sagsøgeren, ved en skrivelse, som blev registreret, om en tilbagekaldelse af denne afgørelse og om, at der for så vidt angår spørgsmålet om hans indplacering blev taget hensyn til perioden med midlertidig tjeneste. Kommissionen anså skrivelsen for en klage og afviste denne.

Realiteten

Retten bemærkede, at det fremgår af artikel 37, stk. 2, i vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber (herefter »vedtægten«), at spørgsmålet om midlertidig tjeneste i en anden stilling i tjenestens interesse er reguleret i artikel 38, mens spørgsmålet om midlertidig tjeneste i en anden stilling på tjenestemandens egen anmodning er reguleret i artikel 39, idet disse to bestemmelser tilsammen udgør den gældende ordning vedrørende den tjenesteretlige stilling »midlertidig tjeneste i anden stilling«, som er en af de former for tjenesteretlige stillinger, som tjenestemænd kan placeres i i henhold til kapitel 2 i vedtægtens afsnit III. Vedtægtens artikel 38, litra f), indeholder udtrykkelig bestemmelse om, at en tjenestemand, der gør midlertidig tjeneste i en anden stilling i tjenestens interesse, bevarer sin stilling samt retten til avancement og forfremmelse (præmis 26 og 27).

Hvad derimod angår vedtægtens artikel 39 er reglerne i vedtægtens artikel 38 om krav på lønudligning og ret til avancement og forfremmelse ikke gentaget heri. Det måtte følgelig antages, at fællesskabslovgiver ikke har villet tillægge tjenestemænd, der gør midlertidig tjeneste i en anden stilling på egen anmodning, de nævnte rettigheder. I modsat fald ville fællesskabslovgiver hvad angår de bestemmelser, som ifølge vedtægtens artikel 37 har til formål at fastlægge de vilkår, hvorunder en tjenestemand, der gør midlertidig tjeneste i en anden stilling, bevarer sine rettigheder og vedvarende er underkastet de pligter, der følger af tilhørsforholdet til den oprindelige institution, utvivlsomt i forbindelse med vedtægtens artikel 39 med hensyn til de pågældende spørgsmål have fastsat de samme regler som dem, der er indeholdt i vedtægtens artikel 38. Den omstændighed, at vedtægtens artikel 39 intet indeholder vedrørende disse spørgsmål, kan ikke opfattes således, at der gælder rettigheder, som kun udtrykkeligt er tillagt tjenestemænd, der gør midlertidig tjeneste i en anden stilling i tjenestens interesse (præmis 28).

Retten bemærkede herefter, at vedtægtens bestemmelser anvender en bestemt terminologi, som ikke ved analogi kan udvides til at omfatte tilfælde, som ikke udtrykkeligt er omhandlet, således at det savner grundlag ud over de, begrænsede, regler, der er fastsat i vedtægtens artikel 39, at regne med en regel svarende til reglen i vedtægtens artikel 38, litra f) (præmis 29).

Henvisning til: Domstolen, 16. marts 1971, sag 48/70, Bernardi mod Parlamentet, Sml. 1971, s. 31, org. réf.: Rec. s. 175, præmis 11 og 12; Domstolen, 20. juni 1985, sag 123/84, Klein mod Kommissionen, Sml. s. 1907, præmis 23.

Retten tilføjede, at en sådan fortolkning af de forskellige ordninger, der er fastsat i henholdsvis vedtægtens artikel 38 og 39, er begrundet i, at der i det førstnævnte tilfælde imod den pågældende tjenestemands vilje kan træffes bestemmelse om, at den pågældende skal gøre midlertidig tjeneste i en anden stilling, således at det må formodes, at fællesskabslovgiver har villet skabe en sikkerhed for, at tjenestemandens ændrede placering i så fald ikke får betydning for hans eller hendes løn eller karriereudsigter inden for den oprindelige institution. En sådan sikkerhed er derimod ikke afgørende nødvendig i tilfælde af midlertidig tjeneste i en anden stilling på egen anmodning, idet det i sådanne tilfælde må være op til den pågældende tjenestemand at foretage en nærmere vurdering af, hvorvidt der til den ændrede placering, som vedkommende ønsker, er knyttet fordele på trods af en eventuelt lavere løn og fortabelse af den ret til forfremmelse, som den pågældende havde i den oprindelige institution. Den nævnte antagelse med hensyn til den retsstilling, som forfatterne til vedtægten har tilsigtet, kunne ikke antages at være blevet afsvækket ved det af sagsøgeren anførte, hvorefter den oprindelige institution — såfremt en tjenestemand, der gør midlertidig tjeneste i en anden stilling på egen anmodning, mister den i vedtægtens artikel 44 omhandlede ret til avancement for så vidt angår løntrin — vil drage fordel af den faglige erfaring, som den pågældende erhverver under sin midlertidige tjeneste, uden at der gælder nogen modydelse herfor (præmis 30).

Hvad nærmere angår spørgsmålet om ret til avancement uden videre for så vidt angår løntrin bemærkede Retten, at der i modsætning til, hvad sagsøgeren havde anført, ikke kan antages at gælde en generel ordning med ret til avancement uden videre for så vidt angår løntrin, jf. vedtægtens artikel 44, da fællesskabslovgiver, såfremt der gjaldt en sådan generel ordning, som fandt anvendelse i mangel af særlige bestemmelser, ikke ville have været nødsaget til, i vedtægtens artikel 38, litra f), og artikel 42, stk. 2, udtrykkeligt at fastsætte bestemmelse om en sådan ret for tjenestemænd, der gør midlertidig tjeneste i en anden stilling i tjenestens interesse, henholdsvis har orlov til aftjening af værnepligt, samtidig med, ligeledes udtrykkeligt, i vedtægtens artikel 40, stk. 3, første afsnit, og artikel 41, stk. 3, første afsnit, at undtage tjenestemænd, der har tjenestefrihed af personlige årsager, og tjenestemænd, der oppebærer ventepenge (præmis 31).

Denne antagelse loinne ikke blive afsvækket af, at vedtægtens artikel 39 umiddelbart må anses for tavs på dette punkt. En fortolkning som omhandlet ville kun, eventuelt, loinne være begrundet, såfremt midlertidig tjeneste i en anden stilling på tjenestemandens egen anmodning i sig selv var en af de tjenesteretlige stillinger, der er omhandlet i vedtægtens artikel 35. Midlertidig tjeneste i en anden stilling på egen anmodning er imidlertid ikke efter vedtægten en selvstændig tjenesteretlig stilling, men udgør sammen med midlertidig tjeneste i en anden stilling i tjenestens interesse en enkelt sådan tjenesteretlig stilling, nemlig den tjenesteretlige stilling »midlertidig tjeneste i anden stilling«, som defineret i vedtægtens artikel 37 og reguleret i artikel 38 og 39 som led i afdeling 2 i kapitel 2 i vedtægtens afsnit III. Vedtægtens artikel 38 må sammenholdes med artikel 39, der ligeledes omhandler den tjenesteretlige stilling »midlertidig tjeneste i anden stilling«. Det fulgte heraf, at den omstændighed, at vedtægtens artikel 39 ikke indeholder udtrykkelig bestemmelse om, at en tjenestemand, der gør midlertidig tjeneste i en anden stilling på egen anmodning, er tillagt den i sagen omtvistede rettighed, ligeledes må sammenholdes med vedtægtens artikel 38, litra f), hvorefter loin tjenestemænd, der gør midlertidig tjeneste i en anden stilling i tjenestens interesse, er tillagt denne rettighed (præmis 32).

Det savnede derfor grundlag for sagsøgeren at gøre gældende, at den pågældende regel fandt anvendelse analogt under henvisning til, at der, når henses til manglende udtrykkelige bestemmelser herom, måtte gælde en generel ordning, som tillægger tjenestemænd, der er placeret i en anden tjenesteretlig stilling end aktiv tjeneste, ret til avancement uden videre for så vidt angår løntrin, jf. vedtægtens artikel 44 (præmis 33).

Sagsøgerens anbringende, hvorefter vedtægtens artikel 39 var blevet anvendt forkert, måtte forkastes, hvorfor Kommissionen burde frifindes (præmis 34).

Konklusion:

Kommissionen frifindes.