RETTENS DOM (Første Afdeling)

27. februar 1996

Sag T-235/94

Roberto Galtieri

mod

Europa-Parlamentet

»Tjenestemænd — husstandstillæg — tilbagesøgning af fejlagtigt udbetalte beløb — myndighedsmisbrug — berettiget forventning — erstatning«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-129

Angående:

Påstande om: — annulation af Europa-Parlamentets afgørelse, meddelt i skrivelse 19. januar 1994, om tilbagesøgning af beløb, som sagsøgeren uberettiget havde modtaget som husstandstillæg — Europa-Parlamentet dømmes til at tilbagebetale de beløb, der var indeholdt i hans månedlige lønudbetalinger — Europa-Parlamentet dømmes til at betale såvel erstatning som renter.

Udfald:

Frifindelse.

Resumé af dom

Sagsøgeren er midlertidigt ansat ved Parlamentet. Siden juli 1980 har han været indplaceret i lønklasse B2. Siden januar 1990 har han beklædt en stilling i kategori A. Han har været gift siden juli 1984, og hans kone er ansat i en af Fællesskabets institutioner. I henhold til artikel 1 i bilag VII til vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber (vedtægten) har han oppebåret husstandstillæg fra den 1. juli 1984 til og med 30. november 1993.

Efter at have modtaget oplysninger om, at sagsøgerens ægtefælle var blevet overflyttet fra Rådet til Parlamentet, fastslog Parlamentet, at sagsøgeren ikke længere havde ret til husstandstillæg fra den 1. januar 1992 på grund af ægtefællens forfremmelse med tilbagevirkende kraft til lønklasse C3 på denne dato. Parlamentet besluttede at tilbagesøge et beløb på i alt 267628 BFR, som det fandt var blevet uberettiget udbetalt til sagsøgeren og underrettede denne herom. Da Parlamentet havde bekræftet afgørelsen herom som svar på en henvendelse fra sagsøgeren, indgav denne en formel klage i henhold til vedtægtens artikel 90.

Efter at sagsøgeren havde anlagt sagen og indgivet en begæring om udsættelse af gennemførelsen af den anfægtede afgørelse, blev hovedsagen i overensstemmelse med vedtægtens artikel 91, stk. 4, udsat i afventen af en udtrykkelig eller stiltiende afvisning af klagen. Rettens præsident fastslog i kendelse af 14. juli 1994, at det var ufornødent at tage stilling til begæringen om foreløbige forholdsregler, idet der i mellemtiden var indgået en aftale mellem parterne, hvorved sagsøgte afstod fra en omgående tilbagebetaling af det beløb, som ifølge denne endnu skulle tilbagebetales.

Skønt sagsøgeren i henhold til procesreglementets artikel 100 var blevet indkaldt til retsmødet, var han ikke repræsenteret. Sagsøgerens advokat anmodede derefter Retten om at genoptage den mundtlige forhandling med den begrundelse, at sagsøgeren ikke havde modtaget indkaldelsen til retsmødet på grund af en adresseringsfejl, begået af den, hos hvem sagsøgeren havde valgt adresse i Luxembourg, og som erkender at have modtaget indkaldelsen.

Retsforhandlinger

Det forhold, at en korrekt indkaldt part ikke er repræsenteret under retsmødet, kan kun begrunde genoptagelse af den mundtlige forhandling, såfremt den manglende tilstedeværelse skyldes, at der har foreligget force majeur, hvilket skal forstås således, at der foreligger usædvanlige vanskeligheder, som den part, der påberåber sig dem, ikke har indflydelse på, og som viser sig uundgåelige, selv om der udvises al den påpasselighed, som må forventes. Sagsøgeren havde indskrænket sig til at henvise til en fremsendelsesfejl mellem den, han havde udpeget til at modtage forkyndelser, og hans advokat, hvilket ikke kunne betegnes som force majeur (præmis 17).

Henvisning til: Retten, 29. maj 1991. sag T-12/90, Bayer mod Kommissionen, Sml. II, s. 219, præmis 44.

Formaliteten

Retten henviste til, at et søgsmål, der er indgivet før udløbet af fristen for en stillingtagen til en klage over en stiltiende afvisning, principielt er indgivet for tidligt og således bør afvises. Kravet i vedtægtens artikel 91, stk. 2, om afslutning af den administrative procedure er imidlertid begrænset af samme artikels stk. 4. Det følger af denne bestemmelse, at den pågældende, efter at have forelagt en klage for ansættelsesmyndigheden efter artikel 90, stk. 2, omgående kan indbringe et søgsmål for Retten, såfremt dette søgsmål vedlægges en begæring om udsættelse af gennemførelsen af den påklagede afgørelse eller om foreløbige forholdsregler (præmis 28).

Henvisning til: Retten, 7. februar 1991, forenede sager T-18/89 og T-24/89, Tagaras mod Domstolen, Sml. II, s. 53, præmis 49 og 50.

Vedtægtens artikel 91, stk. 4, indeholder ikke en frist for søgsmålets indgivelse til Retten og kan derfor ikke fortolkes indskrænkende. Hensigten med bestemmelsen er mere at give mulighed for at anlægge en sag ved Retten før afslutningen af den administrative procedure, forudsat at der samtidig indgives en stævning og en begæring om foreløbige forholdsregler, end at fastsætte en streng frist for søgsmålets indgivelse til Retten. Retten kunne derfor ikke fastslå, at sagsøgeren havde mistet sin ret til at gøre undtagelsen i artikel 91, stk. 4, i vedtægten gældende, fordi han først havde anlagt sagen mere end tre måneder efter indgivelsen af klagen til ansættelsesmyndigheden. Denne formalitetsindsigelse kunne derfor ikke tages til følge (præmis 29).

Retten bemærkede, at sagsøgeren bevarede en interesse i at opnå en annullation af afgørelsen om at iværksætte tilbagesøgning af de fejlagtigt udbetalte beløb. Parlamentets svar på klagen indeholdt nemlig en ændring af den oprindelige afgørelse, men gav kun sagsøgeren delvis medhold. Denne formalitetsindsigelse kunne derfor heller ikke tages til følge (præmis 30).

Da Retten havde fastslået, at annullationssøgsmålet kunne realitetsbehandles, kunne den af Parlamentet anførte formalitetsindsigelse, hvorefter en afvisning af annullationspåstanden medførte, at erstatningspåstanden ligeledes skulle afvises, heller ikke tages til følge. Sagen kunne derefter fremmes til realitetsbehandling (præmis 31 og 32).

Realiteten

Annullationspåstanden

Første anbringende om tilsidesættelse af vedtægtens artikel 85

I henhold til vedtægtens artikel 85 skal ethvert beløb, der fejlagtigt er udbetalt, kræves tilbagebetalt, hvis modtageren har haft kendskab til fejlen, eller den var så åbenbar, at han burde have kendt den. På baggrund af parternes argumentation fastslog Retten, at det var tilstrækkeligt at undersøge, om fejlen ved de pågældende udbetalinger var så åbenbar, at sagsøgeren burde have kendt den (præmis 45).

Udtrykket »så åbenbar« i bestemmelsen betyder ikke, at modtageren af de fejlagtige udbetalinger er fritaget for en enhver pligt til påpasselighed eller kontrol. Tværtimod skal beløbet betales tilbage, når der er tale om en fejl, som en tjenestemand, der må formodes at kende reglerne om lønnens udbetaling, og som udviser normal påpasselighed, ville have opdaget. Ved vurderingen af, om den pågældende tjenestemand har udvist tilstrækkelig påpasselighed, skulle der tages hensyn til hans mulighed for at foretage den nødvendige kontrol (præmis 46).

Henvisning til: Retten, 10. februar 1994, sag T-107/92, White mod Kommissionen, Sml. Pers. II s 143 præmis 33; Retten, 24. februar 1994, sag T-93/92, Burck mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 201, præmis 29; Retten. 24. februar 1994, sag T-38/93. Stahlschmidt mod Parlamentet, Sml. Pers. II. s. 227, præmis 19.

Artikel 1, stk. 3, i bilag VII til vedtægten, hvorefter en tjenestemand ikke har ret til husstaiidstillæg, såfremt ægtefællen udøver en erhvervsmæssig indtægtsgivende beskæftigelse med en årlig erhvervsmæssig indkomst, der inden fradrag af skat er højere end den årlige grundløn for en tjenestemand i lønklasse C3, tredje løntrin, måtte betragtes som værende tilstrækkelig tydelig til, at en tjenestemand i kategori A, som havde arbejdet i Fællesskabets institutioner siden 1980, kunne identificere den afgørende maksimumsgrænse, hvorefter han ikke længere havde ret til husstandstillæg, medmindre ansættelsesmyndigheden havde truffet særlig afgørelse herom (præmis 47 og 48).

For så vidt angår sagsøgerens undladelse af at oplyse Parlamentet om ægtefællens forfremmelse bemærkede Retten, at en tjenestemand ifølge ovennævnte dom i sagen White mod Kommissionen, som for sent har oplyst administrationen om ændringer i sin familiesituation og derigennem ved sin egen handlemåde har bragt sig i en retsstridig situation, ikke til støtte for at blive fritaget for sin forpligtelse til at tilbagebetale et tillæg, som han fejlagtigt fortsat har fået udbetalt, kunne påberåbe sig, at han havde været i god tro. Selv om Retten i den nævnte dom havde fastslået, at kravet om, at udbetalingerne var åbenbart fejlagtige, ikke var opfyldt under de konkrete omstændigheder i sagen, herunder bl.a. fordi overskridelsen af maksimumsbeløbet var ubetydelig, fastslog Retten derimod i denne sag, at en overskridelse på ca. 110000 BFR pr. år var »betydelig«, og burde være opdaget af en tjenestemand, som udviser normal påpasselighed (præmis 49 og 50).

Henvisning til: White mod Kommissionen, a.st., præmis 38 og 50.

For så vidt angår overskridelsen af maksimumsbeløbet i denne sag, som parterne ikke var enige om beregningen af, bemærkede Retten, at sagsøgeren ikke havde fremlagt elementer, som godtgjorde, at de af Parlamentet foretagne beregninger var fejlagtige. På dette grundlag fastslog Retten, at den pågældende overskridelse var på mindst 87000 BFR pr. år, hvilket var et beløb, der ikke kunne betragtes som ubetydeligt, og som en tjenestemand, der udviser normal påpasselighed, ikke kunne undgå at opdage (præmis 51-55).

Retten fastslog herefter, at sagsøgeren, såfremt han havde udvist normal påpasselighed, burde have været klar over, at de pågældende udbetalinger var åbenbart fejlagtige. Parlamentet havde således ret til at tilbagesøge de fejlagtigt udbetalte beløb i form af husstandstillæg for perioden 1. november 1992 — 30. november 1993. Dernæst havde sagsøgeren ved sin egen handlemåde — ved at undlade at oplyse administrationen om ægtefællens forfremmelse til lønklasse C4, fjerde løntrin, den 1. november 1992 — bragt sig i en retsstridig situation, og han kunne ikke påberåbe sig, at han havde været i god tro for at blive fritaget for forpligtelsen til at tilbagebetale det fejlagtigt udbetalte beløb. Af disse grunde kunne anbringendet ikke tages til følge (præmis 56 og 57).

Andet anbringende om myndighedsmisbrug

Retten bemærkede, at sagsøgeren med dette anbringende i alt væsentligt kun ville godtgøre, at Parlamentet havde tilsidesat vedtægtens artikel 85. Da Retten havde fastslået, at anvendelsen af vedtægtens artikel 85 var korrekt, savnede anbringendet grundlag og kunne ikke tages til følge (præmis 60).

Tredje anbringende om beskyttelse af den berettigede forventning

Retten bemærkede, at enhver borger, som befinder sig i en situation, hvoraf det fremgår, at administrationen har givet anledning til en berettiget forventning hos vedkommende, kan påberåbe sig princippet om beskyttelse af den berettigede forventning. Derimod kan der ikke støttes ret på en tilsidesættelse af dette princip, såfremt administrationen ikke har afgivet præcise løfter (præmis 63).

Henvisning til: Retten, 30. november 1994, sag T-498/93. Domonville de la Cour mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 813, præmis 46.

I den beregningsnote, som sagsøgeren havde henvist til, var det alene anført, at administrationen havde noteret, at sagsøgerens ægtefælle havde ændret arbejdssted. Den kunne ikke fortolkes, som om den gav sagsøgeren en berettiget forventning for så vidt angår opretholdelsen af retten til husstandstillæg eller som et præcist løfte herom fra administrationen. Såfremt den pågældende note kunne fortolkes som et præcist løfte, kunne den ikke give anledning til en berettiget forventning hos sagsøgeren, da et sådant løfte ikke ville have været i overensstemmelse med vedtægten (præmis 64 og 65).

For så vidt angår sagsøgerens ret til en månedlig lønudbetaling bemærkede Retten, at gennemførelsen af en lovlig afgørelse om at tilbagesøge fejlagtigt udbetalte beløb ikke kunne betragtes som en tilsidesættelse af denne ret. Anbringendet kunne således ikke tages til følge (præmis 66 og 67).

Kravet om tilbagebetaling og morarenter

Kravet herom forudsatte, at den anfægtede retsakts ugyldighed var blevet fastslået. Da Retten netop ikke havde givet sagsøgeren medhold i annullationspåstanden, var kravet ugrundet, og der kunne således ikke gives sagsøgeren medhold (præmis 69).

Erstatningspåstanden

Retten fastslog, at anvendelsen af vedtægtens artikel 85 ikke var behæftet med en retlig mangel. Der kunne derfor ikke gives medhold i påstanden om erstatning, der støttes på, at afgørelsen var ulovlig (præmis 71).

Konklusion:

Europa-Parlamentet frifindes.