CNPAAP MOD RÅDET 
DOMSTOLENS KENDELSE (Fjerde Afdeling) 
24. april 1996* 
I sag C-87/95 P, 
Cassa nazionale di previdenza ed assistenza a favore degli avvocati e procura­
tori (CNPAAP) ved advokaterne Pietro Adonnino, Mario Sanino, Maurizio de 
Stefano og Alberto Colabianchi, Rom, og med valgt adresse i Luxembourg hos 
advokat Marianne Goebel, 1, rue François Faber, 
appellant, 
angående appel af kendelse afsagt den 11. januar 1995 af De Europæiske Fællesska­
bers Ret i Første Instans (Tredje Afdeling) i sag T-l 16/94, Cassa nazionale di pre­
videnza ed assistenza a favore degli avvocati e procuratori mod Rådet (Smi. II, 
s. 1), hvori der er nedlagt påstand om ophævelse af denne kendelse, 
den anden part i appelsagen er: 
Rådet for Den Europæiske Union ved direktør Rüdiger Bändillä, og Antonio 
Lucidi, Rådets Juridiske Tjeneste, som befuldmægtigede, og med valgt adresse i 
Ķ Proccssprog: italiensk. 
I - 2005 
KENDELSE AF 24.4.1996 — SAG C-87/95 P 
Luxembourg hos direktør Bruno Eynard, Den Europæiske Investeringsbanks 
Direktorat for Juridiske Anliggender, 100, boulevard Konrad Adenauer, 
har 
DOMSTOLEN (Fjerde Afdeling) 
sammensat af afdelingsformanden, C.N. Kakouris, og dommerne P.J.G. Kapteyn 
og J.L. Murray (refererende dommer), 
generaladvokat: A. La Pergola 
justitssekretær: R. Grass, 
efter at have hørt generaladvokaten, 
afsagt følgende 
Kendelse 
i Ved appelskrift indleveret til Domstolens Justitskontor den 20. marts 1995 har 
CNPAAP iværksat appel af den af Retten i Første Instans afsagte kendelse af 11. 
januar 1995 i sag T-l 16/94, Cassa nazionale di previdenza ed assistenza a favore 
degli avvocati e procuratori mod Rådet (Smi. II, s. 1, herefter »den anfægtede ken­
delse«), hvorved Retten afviste appellantens søgsmål med påstand om annullation 
af Rådets forordning (EF) nr. 3604/93 af 13. december 1993 om fastlæggelse af 
definitioner med henblik på gennemførelse af forbuddet mod privilegeret adgang 
til traktatens artikel 104 A (EFT L 332, s. 4), subsidiært om delvis annullation af 
artikel 4, stk. 2, sidste led, i forordning nr. 3604/93. 
I - 2006 
CNPAAP MOD RÄDET 
2 EF-traktatens artikel 104 A lyder: 
»1. Enhver foranstaltning, der ikke er baseret på tilsynsmæssige hensyn, og hvor­
ved der gives fællesskabsinstitutioner eller organer, centralregeringer, regionale, 
lokale eller andre offentlige myndigheder, andre organer inden for den offentlige 
sektor eller offentlige foretagender i medlemsstaterne privilegeret adgang til finan­
sielle institutioner, er forbudt. 
2. Rådet, der træffer afgørelse efter fremgangsmåden i artikel 189 C, skal inden 
den 1. januar 1994 fastlægge definitioner for gennemførelsen af det forbud, der er 
omhandlet i stk. 1.« 
3 Rådet udstedte den 13. december 1993 forordning nr. 3604/93, hvori der gives en 
definition af følgende begreber: »enhver foranstaltning, hvorved der gives privile­
geret adgang« (artikel 1), »tilsynsmæssige hensyn« (artikel 2), »offentlige foreta­
gender« (artikel 3) og »finansielle institutioner« (artikel 4). 
4 I artikel 4, stk. 2, i forordning nr. 3604/93 bestemmes, at følgende institutioner 
ikke er »finansielle institutioner«, som omhandlet i traktatens artikel 104 A: 
»— Den Europæiske Centralbank og de nationale centralbanker (o.a.: Domsto­
lens oversættelse; denne sætning er ikke indeholdt i forordningens danske ver­
sion) 
— postvæsenets finansielle tjenester, såfremt de indgår i det offentlige som defi­
neret i Det Europæiske Nationalregnskabssystem, eller såfremt deres hoved­
aktivitet er at virke som finansiel agent for det offentlige 
I - 2007 
KENDELSE AF 24.4.1996 — SAG C-87/95 P 
samt 
— institutioner, som er en del af det offentlige, som defineret i Det Europæiske 
Nationalregnskabssystem, eller hvis passiver i deres helhed udgør en stats-
gældspost.« 
5 Ifølge punkt 241 i anden udgave af Det Europæiske Nationalregnskabssystem (her­
efter »ENS«), som er udarbejdet af De Europæiske Fællesskabers Statistiske Kon­
tor, er sektoren »det offentlige« underopdelt i tre delsektorer, nemlig det centrale 
offentlige, det lokale offentlige og de sociale kasser og fonde. Sidstnævnte delsektor 
defineres i punkt 244 og 245 i ENS som omfattende »alle de centrale og lokale 
institutionelle enheder, hvis hovedaktivitet består i at levere sociale ydelser, og hvis 
væsentligste tilgange stammer fra obligatoriske bidrag til sociale sikringsordninger 
fra andre enheder. Denne delsektor omfatter specielt selvstændige pensionskasser 
og andre forsikringsselskaber, hvor præmien beregnes uafhængigt af den enkelte 
forsikringstagers risiko«. 
6 Appellanten, CNPAAP, er et offentligt organ, som advokater og sagførere, der 
vedvarende udøver deres erhverv på italiensk territorium, er forpligtet til at være 
tilsluttet. Det fremgår af den anfægtede kendelse, at appellanten ved den italienske 
lov nr. 70 af 20. marts 1975 (GURI nr. 87 af 2.4.1975) blev klassificeret blandt de 
offentlige forvaltningsorganer for obligatoriske sociale sikringsordninger. I medfør 
af artikel 12 i lovdekret nr. 155 af 20. maj 1993, som ændret ved stadfæstelseslov 
nr. 243 af 19. juli 1993 (GURI Supplemento ordinario nr. 204 af 31.8.1993), er disse 
organer i årene 1993, 1994 og 1995 forpligtet til at indbetale et beløb svarende til 
25% af indtægterne af alle former for bidrag, opkrævet i det pågældende referen­
ceår, på en rentebærende konto, som forbliver spærret i fem år, hos Tesoreria cen­
trale dello Stato. 
7 Den 4. december 1993 anmodede CNPAAP Rådet om at præcisere, at det i trak­
tatens artikel 104 A, stk. 1, indeholdte forbud også finder anvendelse på forvalt­
ningsorganer for obligatoriske sociale sikringsordninger. 
I - 2008 
CNPAAP MOD RÅDET 
8 Den 13. december 1993 udstedte Rådet forordning nr. 3604/93, som trådte i kraft 
den 1. januar 1994. CNPAAP mener som offentligt forvaltningsorgan for en obli­
gatorisk social sikringsordning at være omfattet af definitionen »det offentlige« i 
forordningens artikel 4, stk. 2, sidste led, og følgelig ikke at være omfattet af for­
buddet mod privilegeret adgang til finansielle institutioner i traktatens artikel 104 
A, stk. 1. 
9 Den 22. marts 1994 anlagde CNPAAP annullationssøgmål ved Retten og påstod i 
medfør af artikel 4, stk. 2, sidste led, i forordning nr. 3604/93 at være blandt de 
institutioner, som er en del af det offentlige, som defineret i ENS, og følgelig ikke 
at falde ind under kategorien »finansielle institutioner« i den i traktatens artikel 
104 A, stk. 1, anførte betydning. 
io Rådet fremsatte den 30. maj 1994 formalitetsindsigelse i medfør af artikel 114, 
stk. 1, i Rettens procesreglement. 
u Den 8. august 1994 fremsatte Cassa nazionale di previdenza ed assistenza a favore 
dei geometri, Cassa nazionale del notariato og Cassa nazionale di previcenza ed 
assistenza per gli ingegneri e gli architetti liberi professionisti begæring om at måtte 
intervenere til støtte for CNPAAP's påstande i overensstemmelse med artikel 115 
i Rettens procesreglement. Den 9. august 1994 fremsatte Kommissionen begæring 
om intervention til støtte for Rådets påstande. 
Den anfægtede kendelse 
i2 Den 11. januar 1995 afsagde Retten i medfør af artikel lili Rettens procesregle­
ment den anfægtede kendelse. 
I - 2009 
KENDELSE AF 24.4.1996 — SAG C-87/95 P 
13 Retten bemærkede for det første, at traktatens artikel 173, stk. 4, stiller som betin­
gelse for, at et annullationssøgsmål, der er indbragt af en fysisk eller juridisk per­
son til prøvelse af en forordning, kan antages til realitetsbehandling, at den anfæg­
tede retsakt faktisk udgør en beslutning, der berører sagsøgeren umiddelbart og 
individuelt i den i traktatens artikel 189 anførte betydning. Da de ved forordning 
nr. 3604/93 fastlagte definitioner imidlertid er affattet i generelle og abstrakte ven­
dinger og således skaber retsvirkninger for kategorier af foretagender og instituti­
oner, der er defineret generelt og abstrakt, bør forordningen anses for at være 
almengyldig og normativ. Selv om det var godtgjort, at retssubjekterne for artikel 
4, stk. 2, sidste led, i forordning nr. 3604/93 var identificerbare på tidspunktet for 
retsaktens vedtagelse, ville dette ikke give anledning til tvivl om bestemmelsens 
forordningskarakter, når henses til, at den kun angår objektive retlige eller faktiske 
omstændigheder (præmis 21-25). 
14 For det andet bemærkede Retten, at skønt en retsakt, der efter sin art og række­
vidde har almengyldig karakter, kan berøre en fysisk eller juridisk person indivi­
duelt, er det nødvendigt, at vedkommendes retsstilling er berørt på grund af en 
faktisk situation, der adskiller ham fra alle andre og identificerer ham på tilsva­
rende vis som adressaten for en beslutning, for at en sådan person kan anses for 
individuelt berørt. Forbuddet mod privilegeret adgang til finansielle institutioner, 
som fastsat i traktatens artikel 104 A, stk. 1, vedrører imidlertid kun finansielle 
institutioner, og artikel 104 A, stk. 2, i henhold til hvilken den anfægtede forord­
ning er udstedt, giver alene Rådet kompetence til at fastlægge definitioner af de 
begreb, som anvendes i stk. 1, og ikke til at udvide forbuddet til at omfatte ikke-
finansielle institutioner. Den omstændighed, at CNPAAP er underlagt en obliga­
torisk opkrævning i overensstemmelse med italiensk ret og skriftligt oplyste Rådet 
om sin situation, før forordning nr. 3604/93 blev vedtaget, indebærer ikke, at 
CNPAAP udskilles i forhold til alle andre foretagender eller institutioner, idet 
CNPAAP befinder sig i en situation, der kan sammenlignes med situationen for 
enhver anden ikke-finansiel institution eller ethvert andet ikke-finansielt foreta­
gende, for hvilken den eksisterende eller fremtidige lovgivning i en medlemsstat 
fastlægger, eller måtte fastlægge, en privilegeret adgang (præmis 26, 27 og 28). 
is Med hensyn til CNPAAP's subsidiære påstand om at være individuelt berørt af 
artikel 4, stk. 2, sidste led, i forordning nr. 3604/93, fastslog Retten, at CNPAAP 
kun blev berørt af denne bestemmelse i sin objektive egenskab af offentlig forvalt­
ning. Denne bestemmelse er i generelle og abstrakte vendinger rettet til alle 
I-2010 
CNPAAP MOD RÅDET 
institutioner eller foretagender, der indgår i »det offentlige«, som defineret i ENS 
ligeledes i generelle og abstrakte vendinger. CNPAAP kunne således hverken 
hævde at være individuelt berørt af forordning nr. 3604/93 i sin helhed eller af for­
ordningens artikel 4, stk. 2, sidste led (præmis 29, 30 og 31). 
i6 Retten fandt herefter, at det var åbenbart, at sagen skulle afvises, og at dét var ufor­
nødent at træffe afgørelse om de fremsatte interventionsbegæringer (præmis 32). 
Parternes anbringender 
i7 Appellanten har indledningsvis fremhævet, at der under appellen nedlægges 
påstand om ophævelse af den anfægtede kendelse, i det omfang der heri er truffet 
bestemmelse om afvisning af CNPAAP's påstand om annullation af artikel 4, 
stk. 2, sidste led, i forordning nr. 3604/93, for så vidt som det heri bestemmes, at 
»institutioner, som er en del af det offentlige, som defineret i ENS«, ikke indgår i 
definitionen af finansielle institutioner. 
is Appellanten har til støtte for påstanden om ophævelse af kendelsen i det væsentlige 
anført fire anbringender. 
i9 For det første har appellanten henvist til de argumenter, som er fremsat i stævnin­
gen, og appellantens indlæg for Retten vedrørende den af Rådet fremførte forma­
litetsindsigelse. 
I-2011 
KENDELSE AF 24.4.1996 — SAG C-87/95 P 
20 For det andet har appellanten gjort gældende, at Rådet burde have analyseret de 
forskellige foreliggende begreber »det offentlige« og »finansielle institutioner« og 
defineret dem under hensyntagen til formålet med traktatens artikel 104 A, da det 
vedtog de nødvendige definitioner i det i artikel 104 A indeholdte forbud. Rådet 
har imidlertid defineret de ikke-finansielle institutioner med henvisning til ENS, 
som indfører statistiske kriterier, der er fælles for medlemsstaterne, og som finder 
anvendelse på frivillig basis, for så vidt systemet ikke er obligatorisk, og som 
således er uden enhver retlig karakter. Denne definition er derfor ikke i overens­
stemmelse med formålet med traktatens artikel-104 A, stk. 1. For det første skulle 
de sociale sikringsorganer i så fald forholde sig som finansielle institutioner. Der­
næst må sikringsorganets retlige karakter tages i betragtning, for så vidt de selv­
stændige organer bør stilles anderledes end det offentlige. Efter appellantens opfat­
telse genspejler dette retlige kriterium for sondringen sig i en økonomisk relateret 
sondring mellem på den ene side de sociale sikringsorganer, hvis passiver udgør en 
statsgældspost, og på den anden side de organer, hvis passiver ikke har nogen for­
bindelse med statsgælden. Appellanten har gjort gældende, at den definition af det 
offentlige, som Rådet har anvendt til at definere de ikke-finansielle institutioner i 
den i forordning nr. 3604/93 anførte betydning, er i strid med den bemyndigelse, 
som er tillagt Rådet i EF-traktatens artikel 104 A, stk. 2. 
2i For det tredje har appellanten anført, at artikel 4, stk. 2, sidste led, i forordning 
nr. 3604/93 i virkeligheden er en beslutning om som kriterium at anvende den i 
ENS angivne definition af »det offentlige«, hvorved appellanten udelukkes fra 
kategorien »finansielle institutioner«, og om ikke at sondre mellem appellantens og 
andres situation ved definitionen af ikke-finansielle institutioner. Ifølge appellanten 
er denne beslutning, som blev truffet uden at tage hensyn til appellantens særlige 
retlige karakter og det forhold, at der i italiensk ret er obligatorisk opkrævning, 
skønt dette var blevet meddelt Rådet i tide, en beslutning, som berører appellanten 
direkte og individuelt i den i EF-traktatens artikel 173, stk. 4, anførte betydning, 
da den skader appellantens virksomhed. 
22 For det fjerde har appellanten gjort gældende, at såfremt appellen forkastes, vil det 
være en tilsidesættelse af appellantens ret til kontradiktion, fordi der ikke er noget 
effektivt retsmiddel for de nationale retsinstanser. Det italienske retssystem sikrer 
I-2012 
CNPAAP MOD RÅDET 
nemlig ikke efter appellantens opfattelse borgerne en tilstrækkelig beskyttelse på 
grund af den almindelige, strukturbetingede forsinkelse, som de sager, der behand­
les af de kompetente retsinstanser, er underlagt. Denne mangel på effektive rets­
midler er efter appellantens mening en alvorlig hindring for en effektiv domstols­
kontrol med fællesskabsinstitutionernes retsakter, således som pålagt ved traktaten 
og den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæg­
gende frihedsrettigheder. 
23 Rådet har i svarskriftet påstået anken forkastet. 
24 For det første har Rådet anført, at appellanten ikke har fremført noget retligt argu­
ment til støtte for, at Retten har foretaget en fejlagtig anvendelse af fællesskabsret­
ten, da søgsmålet blev afvist, eller som rejser tvivl om den domstolspraksis, som 
Retten bygger på. 
25 For det andet er de anbringender, som appellanten har fremført mod Rådet vedrø­
rende vedtagelsen af forordning nr. 3604/93, ikke relevante i forbindelse med 
spørgsmålet om sagens afvisning. 
26 For det tredje er appellantens påstand om at være direkte og individuelt berørt af 
den omtvistede bestemmelse allerede blevet gjort gældende for Retten, som har 
afvist den. Denne argumentation indeholder efter Rådets opfattelse i øvrigt ikke 
noget nyt element, som kan rejse tvivl om, hvorvidt Rettens vurdering var korrekt. 
27 For det fjerde kan anbringender vedrørende den påståede mangel på effektive rets­
midler for de nationale retsinstanser ikke begrunde, at et annullationssøgsmål med 
I-2013 
KENDELSE AF 24.4.1996 — SAG C-87/95 P 
hjemmel i traktatens artikel 173, stk. 4, antages til realitetsbehandling, når alle 
betingelser herfor ikke er opfyldt. I øvrigt betyder det forhold, at et sådant 
søgsmål er blevet afvist, ikke, at appellanten ikke har andet retsmiddel, bl.a. inden 
for rammerne af traktatens artikel 177. 
Domstolens bemærkninger 
28 I medfør af procesreglementets artikel 119 kan Domstolen, når det er åbenbart, at 
appellen skal afvises eller forkastes, når som helst ved begrundet kendelse beslutte 
at afvise eller forkaste appellen. 
Første anbringende 
29 Det fremgår af artikel 51 i EF-statutten for Domstolen samt af artikel 112, stk. 1, 
litra c), i Domstolens procesreglement, at et appelskrift nøjagtigt skal angive, 
hvilke dele af dommen, som anfægtes, samt de retlige argumenter, der påberåbes til 
støtte for dommens ophævelse. 
30 Ifølge fast retspraksis er dette krav ikke opfyldt, når appelskriftet blot gentager 
eller nøjagtigt gengiver de anbringender og argumenter, der allerede er blevet frem­
ført for Retten, herunder de anbringender og argumenter, der var støttet på fakti­
ske omstændigheder, som Retten udtrykkeligt har afvist at lægge til grund. En 
sådan appel har i realiteten kun til formål at opnå, at de i stævningen fremsatte 
påstande pådømmes endnu en gang, hvilket i henhold til artikel 49 i EF-statutten 
I-2014 
CNPAAP MOD RÄDET 
for Domstolen falder uden for dennes kompetence (jf. bl.a. kendelse af 17.10.1995, 
sag C-62/94 P, Turner mod Kommissionen, Sml. I, s. 3177, præmis 17). 
3i Det bemærkes derfor blot, at appellanten angående første anbringende har henvist 
til argumenter, der allerede er blevet fremført for Retten, og ikke har fremført 
argumenter, der kan bevise, at Retten har begået en retlig fejl i sin vurdering. Det 
er derfor åbenbart, at dette anbringende skal afvises. 
Andet anbringende 
32 Andet anbringende, der angår en påstået uoverensstemmelse mellem den beføjelse, 
som er tillagt Rådet i EF-traktatens artikel 104 A, stk. 2, og indholdet af forord­
ning nr. 3604/93, angår udelukkende sagens realitet. Følgelig er det åbenbart uden 
betydning for så vidt angår spørgsmålet om, hvorvidt sagen skal afvises, og må der­
for forkastes. 
Tredje anbringende 
33 Det bemærkes indledningsvis i forbindelse med dette anbringende, der angår 
spørgsmålet om, hvorvidt artikel 4, stk. 2, sidste led, i forordning nr. 3604/93 i vir­
keligheden er en beslutning, som berører appellanten direkte og individuelt, at 
Domstolen i dom af 14. december 1962, forenede sager 16/62 og 17/62, Confédé­
ration nationale des producteurs de fruits et légumes m.fl. mod Rådet (Sml. 1954-
1964, s. 359, org. réf.: Rec. s. 901), har anført, at udtrykket »beslutning« i EØF-
traktatens artikel 173, stk. 2, nu EF-traktatens artikel 173, stk. 4, har den tekniske 
I - 2015 
KENDELSE AF 24.4.1996 — SAG C-87/95 P 
betydning, der fremgår af traktatens artikel 189, og at kriteriet for sondringen mel­
lem en retsakt af normativ karakter og en beslutning i den i artikel 189 nævnte 
betydning skal søges i, om den pågældende retsakt er almengyldig eller ej. 
34 Det fremgår endvidere af fast retspraksis, at en retsakts almengyldige karakter ikke 
påvirkes af, at der foreligger en mulighed for mere eller mindre præcist at fastslå 
antallet eller endog identiteten af de retssubjekter, som retsakten retter sig til (jf. 
kendelse af 23.11.1995, sag C-10/95 P, Asocarne mod Rådet, Sml. I, s. 4149, præmis 
30 med citat af retspraksis). 
35 I denne forbindelse bemærkes, at de ved forordning nr. 3604/93 fastlagte definiti­
oner, der er affattet i generelle og abstrakte vendinger og således skaber retsvirk­
ninger for kategorier af foretagender og institutioner, som er defineret generelt og 
abstrakt, og derfor for alle disse foretagender og institutioner, er almengyldige og 
normative. Selv om det var godtgjort, at retssubjekterne for artikel 4, stk. 2, sidste 
led, i forordning nr. 3604/93 var identificerbare på tidspunktet for retsaktens ved­
tagelse, ville dette ikke rejse tvivl om dens forordningskarakter, når henses til, at 
den kun angår objektive retlige eller faktiske omstændigheder. 
36 Selv om, som Retten med føje har anført, Domstolen har fastslået, at en bestem­
melse, der har almengyldig karakter, under visse omstændigheder kan berøre visse 
erhvervsdrivende individuelt (jf. dom af 18.5.1994, sag C-309/89, Codorniú mod 
Rådet, Sml. I, s. 1853, præmis 19), kan denne retspraksis ikke påberåbes i dette til­
fælde, eftersom den anfægtede bestemmelse — i modsætning til de retsakter, som 
var genstand for de nævnte sager — ikke gør indgreb i en rettighed, som særligt er 
tillagt appellanten i den i denne retspraksis anførte betydning. 
I-2016 
CNPAAP MOD RÄDET 
37 Herefter må det tredje anbringende ligeledes forkastes. 
Fjerde anbringende 
38 For så vidt angår appellantens anbringende vedrørende den almindelige, struktur­
betingede forsinkelse, hvormed sagerne behandles af de kompetente nationale rets­
instanser, bemærkes, at selv om det måtte forholde sig således, kan en sådan 
omstændighed ikke begrunde en ændring i den søgsmålsordning, der er fastlagt i 
traktatens artikel 173, 177 og 178, og hvorved Domstolen tillægges kompetence til 
at efterprøve lovligheden af institutionernes retsakter. En sådan omstændighed kan 
i intet tilfælde medføre, at et annullationssøgsmål, der anlægges af en fysisk eller 
juridisk person, som ikke opfylder betingelserne i artikel 173, stk. 4, skal antages til 
realitetsbehandling. Retten kunne derfor ikke tage hensyn til en sådan omstændig­
hed i den anfægtede kendelse (jf. den nævnte kendelse i sagen Asocarne mod 
Rådet, præmis 26). 
39 Det fjerde anbringende må herefter forkastes. 
40 Appellen må således forkastes som åbenbart ugrundet, jf. procesreglementets arti­
kel 119. 
Sagens omkostninger 
4i I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, pålægges det den tabende part at 
betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom. Appellanten har 
tabt sagen og dømmes derfor til at betale sagens omkostninger. 
I-2017 
KENDELSE AF 24.4.1996 — SAG C-87/95 P 
Af disse grunde 
bestemmer 
DOMSTOLEN (Fjerde Afdeling) 
1) Appellen forkastes. 
2) Appellanten betaler sagens omkostninger. 
Således bestemt i Luxembourg den 24. april 1996. 
R. Grass 
Justitssekretær C.N. Kakouris 
Formand for Fjerde Afdeling 
I-2018