ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Internationale aftaler – associeringsaftalen EØF-Tyrkiet – fri bevægelighed for personer – arbejdstagere – »standstill«-klausulen i artikel 13 i associeringsrådets afgørelse nr. 1/80 – rækkevidde – ny begrænsning – begreb

(Afgørelse nr. 1/80 truffet af Associeringsrådet EØF-Tyrkiet, art. 13)

Sammendrag

Artikel 13 i afgørelse nr. 1/80 om udviklingen af associeringen, som blev vedtaget af det associeringsråd, der er oprettet ved aftalen om oprettelse af en associering mellem Det Europæiske Økonomiske Fællesskab og Tyrkiet, skal for så vidt angår tyrkiske arbejdstagere, der har haft beskæftigelse i en medlemsstat, hvor denne afgørelse var trådt i kraft den 1. december 1980, fortolkes således, at en skærpelse af en bestemmelse, som er indført efter den 1. december 1980, og som foreskrev en lempelse af den bestemmelse, der fandt anvendelse den 1. december 1980, udgør en ny begrænsning i denne artikels forstand, selv om denne skærpelse ikke øger betingelserne for at opnå opholdstilladelse i forhold til dem, som fulgte af den bestemmelse, der var gældende den 1. december 1980, hvilket det tilkommer den nationale ret at bedømme.

Det bemærkes i den henseende, at da ordlyden af artikel 13 i afgørelse nr. 1/80 ikke angiver noget særligt tidspunkt, fra hvilket at regne »standstill«-reglen finder anvendelse, bør spørgsmålet om, hvorvidt der foreligger nye begrænsninger som omhandlet i denne artikel, bedømmes med udgangspunkt i det tidspunkt, hvor den tekst, som bestemmelsen er indeholdt i, træder i kraft, hvilket i det foreliggende tilfælde vil sige tidspunktet for ikrafttrædelsen af afgørelse nr. 1/80.

Det følger imidlertid ikke heraf, at kun denne dato er relevant. For at kunne fastlægge rækkevidden af udtrykket »nye begrænsninger« i artikel 13 i afgørelse nr. 1/80, er det nødvendigt at tage artiklens formål i betragtning. Artiklen tilsigter at skabe fordelagtige betingelser for den gradvise gennemførelse af arbejdskraftens frie bevægelighed ved at forbyde nationale myndigheder at indføre nye begrænsninger for denne frihed for ikke at gøre den gradvise virkeliggørelse af denne frihed mellem medlemsstaterne og Republikken Tyrkiet mere vanskelig. Det bemærkes, at rækkevidden af den i denne artikel 13 indeholdte »standstill«-forpligtelse analogt omfatter enhver ny hindring for arbejdskraftens frie bevægelighed, som består i en forværring af de betingelser, der gælder på et givet tidspunkt.

Det er således nødvendigt at sikre, at medlemsstaterne ikke fjerner sig fra det mål, der forfølges, ved at ophæve bestemmelser, som de har vedtaget til fordel for tyrkiske arbejdstageres frie bevægelighed, efter at afgørelse nr. 1/80 er trådt i kraft på deres område. Det følger heraf, at bedømmelsen af, om indførelsen af nye regler giver anledning til nye begrænsninger, skal foretages med udgangspunkt i det tidspunkt, hvor disse bestemmelser blev vedtaget.

(jf. præmis 49-52, 54-56 og 62 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Frie varebevægelser – kvantitative restriktioner – foranstaltninger med tilsvarende virkning – nationale bestemmelser, der forbyder indførsel af blod eller blodkomponenter fra donationer, der ikke er givet vederlagsfrit – begrundelse – beskyttelse af den offentlige sundhed – ikke tilladt

(art. 28 EF og 30 EF; Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/98, art. 20, stk. 1, og art. 21)

Sammendrag

Artikel 28 EF, sammenholdt med artikel 30 EF, skal fortolkes således, at den er til hinder for nationale bestemmelser, hvorefter indførsel af blod eller blodkomponenter fra en anden medlemsstat kun er tilladt på den betingelse – som også finder anvendelse på nationale produkter – at bloddonationerne, som disse produkter stammer fra, ikke blot er givet, uden at donorerne har modtaget nogen form for vederlag, men også, uden at de har opnået en godtgørelse af de udgifter, som de har afholdt i forbindelse med afgivelsen af disse donationer.

En sådan lovgivning, der har til formål at garantere, dels at blod og blodkomponenter, der markedsføres i den berørte medlemsstat, opfylder høje krav til kvalitet og sikkerhed, dels at nå målet i artikel 20, stk. 1, i direktiv 2002/98 om fastsættelse af standarder for kvaliteten og sikkerheden ved tapning, testning, behandling, opbevaring og distribution af humant blod og blodkomponenter, nemlig at tilskynde til frivillig og vederlagsfri afgivelse af blod, tilgodeser de hensyn til den offentlige sundhed, som er anerkendt i artikel 30 EF. De nævnte formål kan derfor i princippet begrunde en hindring for de frie varebevægelser.

Forpligtelsen til at lade afgivelsen af blod ske uden nogen form for godtgørelse af de af donoren afholdte udgifter er imidlertid isoleret set ikke nødvendig for at garantere kvaliteten og sikkerheden af blod og blodkomponenter. Denne konstatering understøttes af den omstændighed, at hverken direktiv 2002/98 eller anbefaling nr. R (95) 14 fra Ministerkomitéen for Medlemsstaterne i Europarådet, som direktivet henviser til, kræver, at afgivelsen af blod skal ske helt vederlagsfrit, men fastsætter, at beskedne anerkendelser og forfriskninger samt godtgørelse for de direkte rejseomkostninger er forenelige med frivillig, vederlagsfri blodafgivelse, således at disse omstændigheder ikke kan anses for at bringe kvaliteten og sikkerheden af disse donationer eller beskyttelsen af den offentlige sundhed i fare.

Sådanne bestemmelser går således ud over det, der er nødvendigt for at opfylde deres formål, nemlig at garantere kvaliteten og sikkerheden af blod og blodkomponenter.

(jf. præmis 33 og 43-46 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Social sikring af vandrende arbejdstagere og selvstændige erhvervsdrivende – lovgivning, der finder anvendelse

[Rådets forordning nr. 1408/71, som ændret ved forordning nr. 1390/81, art. 13, stk. 2, litra d)]

Sammendrag

Betydningen af ordene »tjenestemænd« og »dermed ligestillede personer« som omhandlet i artikel 13, stk. 2, litra d), i forordning nr. 1408/71, som ændret ved forordning nr. 1390/81, skal alene afgøres efter retten i den medlemsstat, som den administration, hvori den pågældende er beskæftiget, er underlagt. En person, som i en medlemsstat henhører dels under sociale sikringsordning for tjenestemænd, dels under den sociale sikringsordning for arbejdstagere, er i henhold til bestemmelserne i forordningens artikel 13, stk. 2, litra d), dermed kun omfattet af lovgivningen i den medlemsstat, i hvis administration han er beskæftiget.

(jf. præmis 31 og domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Præjudicielle spørgsmål – Domstolens kompetence – grænser

(Art. 267 TEUF)

Sammendrag

Det er uomgængeligt, at Domstolen har indsigt i de faktiske omstændigheder og de retlige rammer for hovedsagen, eftersom de i forelæggelsesafgørelserne givne oplysninger ikke blot tjener til at sætte Domstolen i stand til at give hensigtsmæssige svar, men også til at give medlemsstaternes regeringer samt andre interesserede mulighed for at afgive indlæg i henhold til artikel 23 i statutten for Domstolen. Det påhviler Domstolen at overvåge, at denne mulighed bevares, når henses til, at det i henhold til denne bestemmelse kun er forelæggelsesafgørelserne, der meddeles de pågældende parter. Hvis Domstolen følgelig i videst muligt omfang bør kunne henholde sig til de nationale retsinstansers vurdering med hensyn til nødvendigheden af de spørgsmål, der forelægges den, må den have mulighed for at vurdere ethvert spørgsmål, der har sammenhæng med dens egen funktion, bl.a. med henblik på i givet fald at efterprøve sin egen kompetence, således som det påhviler enhver retsinstans.

Da der er tale om et præjudicielt spørgsmål vedrørende fortolkning af direktiv 2003/55 om fælles regler for det indre marked for naturgas og om ophævelse af direktiv 98/30, forelagt i forbindelse med en tvist om annullation af en afgørelse, der fastsætter tarifferne for transport af gas, hvorved en national lov tilsidesættes, er Domstolen ikke længere i stand til at træffe afgørelse vedrørende spørgsmålet, der er forelagt for den, når denne lov efter forelæggelsen af anmodningen om præjudiciel afgørelse er blevet annulleret af den pågældende medlemsstats forfatningsdomstol, og den nationale retlige ramme, hvori hovedsagen indgår, således ikke længere er den, der er beskrevet af den nationale ret i dennes forelæggelsesafgørelse, samt når sagsøgeren ligeledes har trukket sine anbringender om tilsidesættelse af den anfægtede nationale lov tilbage.

(jf. præmis 30, 31, 33 og 34)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Fælles toldtarif – klassificering af varer – bindende tariferingsoplysninger – formål – én vare – begreb

(Rådets forordning nr. 2913/92; Kommissionens forordning nr. 2454/93, art. 6, stk. 2)

Sammendrag

Artikel 6, stk. 2, i forordning nr. 2454/93 om visse gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 2913/92 om indførelse af en EF-toldkodeks, som ændret ved forordning nr. 1602/2000, skal fortolkes således, at en anmodning om bindende tariferingsoplysninger kan vedrøre forskellige varer på betingelse af, at de må anses for én vare. Kun varer, der har ensartede kendetegn, og med indbyrdes forskelle, der er helt uden relevans for tariferingen, kan anses for at være én vare i nævnte bestemmelses forstand.

(jf. præmis 24 og domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Tilnærmelse af lovgivningerne – elektronisk handel – direktiv 2000/31

(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/31)

2. Frie varebevægelser – kvantitative restriktioner – foranstaltninger med tilsvarende virkning

(Art. 34 TEUF og 36 TEUF; Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/31, art. 3, stk. 4)

Sammendrag

1. Nationale bestemmelser om salg af kontaktlinser henhører under anvendelsesområdet for direktiv 2000/31 om visse retlige aspekter af informationssamfundstjenester, navnlig elektronisk handel, i det indre marked (»direktivet om elektronisk handel«), for så vidt som de vedrører salg af kontaktlinser over internettet, dvs. bl.a. onlinetilbuddet og indgåelsen af en elektronisk kontrakt. Derimod henhører nationale bestemmelser om levering af nævnte kontaktlinser ikke under dette direktivs anvendelsesområde.

(jf. præmis 28, 31 og 77 samt domskonkl.)

2. Artikel 34 TEUF og 36 TEUF samt direktiv 2000/31 om visse retlige aspekter af informationssamfundstjenester, navnlig elektronisk handel, i det indre marked (»direktivet om elektronisk handel«) skal fortolkes således, at de er til hinder for nationale retsforskrifter, hvorefter kontaktlinser kun må sælges i specialforretninger for medicinaludstyr.

En sådan lovgivning udgør nemlig en ved artikel 34 TEUF forbudt foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ restriktion, idet det forbud mod salg af kontaktlinser over internettet, som følger heraf, finder anvendelse på kontaktlinser hidrørende fra andre medlemsstater, som sælges via postordre og leveres i hjemmet hos forbrugerne på det nationale område, og fratager erhvervsdrivende fra andre medlemsstater en form for salg, der er særligt effektiv til salg af disse varer, hvilket dermed medfører betydelige ulemper for disse erhvervsdrivendes adgang til markedet i den pågældende medlemsstat.

Ved at forbeholde udleveringen af kontaktlinser til brilleforretninger, som tilbyder en uddannet optikers ydelser, er en sådan lovgivning ganske vist egnet til at sikre opfyldelsen af formålet om at sikre beskyttelsen af disse brugeres sundhed. Når den nationale lovgiver har vedtaget en sådan lovgivning, har den imidlertid overskredet grænserne for den skønsbeføjelse, som den råder over med henblik på at træffe bestemmelse om det niveau for beskyttelsen af den offentlige sundhed, som den ønsker at sikre, og denne lovgivning skal anses for at gå ud over, hvad der er nødvendigt for at nå det påberåbte formål, eftersom dette formål kan opnås ved foranstaltninger, der er mindre indgribende end dem, der følger af nævnte lovgivning, og disse består i kun at underlægge den første levering af linser visse begrænsninger og at pålægge de berørte erhvervsdrivende at stille en uddannet optiker til rådighed for kunden.

Af samme grunde kan nævnte lovgivning, for så vidt som den indeholder et forbud mod salg af kontaktlinser over internettet, ikke anses for at stå i et rimeligt forhold til formålet om beskyttelse af folkesundheden i henhold til artikel 3, stk. 4, i direktiv 2000/31.

(jf. præmis 58, 64, 74-76 og 78 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sagens genstand

Afgørelse



Nøgleord

Traktatbrudssøgsmål

–

Domstolens prøvelse af søgsmålsgrundlaget

–

relevante forhold

–

forholdene ved udløbet af den i den begrundede udtalelse fastsatte frist (Art. 226 EF; Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/60, art. 8, stk. 1, art. 2 og art. 15, stk. 2) (jf. præmis 26-28)

Sagens genstand

Angående

Afgørelse

Traktatbrud – tilsidesættelse af artikel 8 og 15 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/60/EF af 23. oktober 2000 om fastlæggelse af en ramme for Fællesskabets vandpolitiske foranstaltninger (EFT L 327, s. 1) – forpligtelse til at fastlægge og iværksætte programmer for overvågning af overfladevandets tilstand – forpligtelse til at forelægge sammenfattende rapporter om programmerne for overvågning af overfladevandet.

Konklusion

1) Republikken Malta har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 8 og 15 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/60/EF af 23. oktober 2000 om fastlæggelse af en ramme for Fællesskabets vandpolitiske foranstaltninger, idet den for det første har undladt at fastlægge og iværksætte programmer for overvågning af det indre overfladevands tilstand i overensstemmelse med direktivets artikel 8, stk. 1 og 2, og for det andet har undladt at forelægge sammenfattende rapporter om programmerne for overvågning af det indre overfladevands tilstand i overensstemmelse med direktivets artikel 15, stk. 2.

2) Republikken Malta betaler sagens omkostninger.
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – omsætningsafgifter – det fælles merværdiafgiftssystem – sjette direktiv – transaktioner, der udgør misbrug – begreb

(Rådets direktiv 77/388)

2. Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – omsætningsafgifter – det fælles merværdiafgiftssystem – sjette direktiv – transaktioner, der udgør misbrug

(Rådets direktiv 77/388)

Sammendrag

1. Den afgiftsfordel, der opnås ved, at en virksomhed leaser aktiver frem for at købe aktiverne direkte, udgør ikke en afgiftsfordel, hvis tildeling ville stride mod formålet med de relevante bestemmelser i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter, som ændret ved direktiv 95/7, og i den nationale lovgivning til gennemførelse af direktivet, såfremt aftalevilkårene vedrørende disse transaktioner, herunder bl.a. vilkårene vedrørende fastsættelsen af leasingafgiften, svarer til almindelige markedsvilkår, og såfremt et mellemliggende uafhængigt selskabs deltagelse i disse transaktioner ikke hindrer anvendelsen af nævnte bestemmelser, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.

Den omstændighed, at denne virksomhed ikke som led i sine almindelige kommercielle transaktioner beskæftiger sig med leasingtransaktioner, er i denne henseende uden betydning. Konstateringen af misbrug følger nemlig ikke af arten af de kommercielle transaktioner, som den, der udfører transaktionerne, normalt beskæftiger sig med, men af disse transaktioners genstand, formål og virkninger.

(jf. præmis 44 og 45 samt domskonkl. 1)

2. Såfremt visse aftalevilkår vedrørende de leasingtransaktioner, som et selskab foretager, og/eller et mellemliggende uafhængigt selskabs deltagelse i disse transaktioner udgør misbrug, skal nævnte transaktioner omdefineres med henblik på at retablere den situation, der ville have foreligget, hvis de elementer vedrørende aftalevilkårene og/eller dette selskabs deltagelse, der udgør dette misbrug, ikke havde været til stede. I denne forbindelse må den anvendte omdefinering ikke gå ud over, hvad der er nødvendigt for at sikre en nøjagtig opkrævning af merværdiafgiften og for at undgå svig.

(jf. præmis 52 og 53 samt domskonkl. 2)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – omsætningsafgifter – det fælles merværdiafgiftssystem – fradrag for indgående afgift

[Rådets direktiv 77/388, art. 17, stk. 3, litra a)]

2. Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – omsætningsafgifter – det fælles merværdiafgiftssystem – fradrag for indgående afgift – undtagelser fra retten til fradrag

[Rådets direktiv 77/388, art. 17, stk. 3, litra a)]

Sammendrag

1. Artikel 17, stk. 3, litra a), i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter skal fortolkes således, at en medlemsstat ikke kan nægte en afgiftspligtig person fradrag af indgående moms betalt ved erhvervelsen af goder i denne medlemsstat, hvis disse goder er blevet anvendt til leasingtransaktioner udført i en anden medlemsstat, blot fordi de udgående transaktioner ikke har givet anledning til betaling af moms i den anden medlemsstat.

I henhold til artikel 17, stk. 3, litra a), afhænger retten til fradrag for indgående merværdiafgift af visse transaktioner ved andre udgående transaktioner i en anden medlemsstat af, om denne fradragsret findes, når samtlige transaktioner udføres inden for samme medlemsstat. Den omstændighed, at en medlemsstat, grundet den kvalificering, den har givet en kommerciel transaktion, ikke har opkrævet udgående afgift, kan ikke fratage en afgiftspligtig person retten til fradrag for indgående moms betalt i en anden medlemsstat.

(jf. præmis 32, 42 og 46 samt domskonkl. 1)

2. Princippet om forbud mod misbrug er ikke til hinder for retten til fradrag for merværdiafgiften i henhold til artikel 17, stk. 3, litra a), i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter under omstændigheder, hvor en virksomhed, der er etableret i en medlemsstat, vælger at lade sit datterselskab, der er etableret i en anden medlemsstat, udføre transaktioner vedrørende leasing af goder til et tredje selskab, der er etableret i den første medlemsstat, med det formål at undgå, at merværdiafgiften forfalder for betalingerne for disse transaktioner, der i den første medlemsstat klassificeres som tjenesteydelser ved udlejning udført i den anden medlemsstat og i den anden medlemsstat klassificeres som levering af goder udført i den første medlemsstat.

De afgiftspligtige kan således i almindelighed frit vælge de organisationsstrukturer og transaktionsformer, som de finder mest passende for deres økonomiske aktivitet, og med det formål at begrænse deres afgiftsbyrde. En erhvervsdrivendes valg mellem fritagne og afgiftspligtige transaktioner kan begrundes ved en flerhed af elementer, herunder navnlig overvejelser af fiskal karakter angående merværdiafgiftsordningens objektive art. Når den afgiftspligtige person kan vælge mellem forskellige transaktioner, har han ret til at vælge en sådan struktur for sin virksomhed, at hans afgiftstilsvar reduceres.

(jf. præmis 53, 54 og 55 samt domskonkl. 2)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Præjudicielle spørgsmål – forelæggelse for Domstolen – national ret som omhandlet i artikel 267 TEUF – begreb

(Art. 267 TEUF)

Sammendrag

For at bedømme, om det organ, der forelægger en sag, er en ret efter betydningen i artikel 267 TEUF – et spørgsmål, som alene skal afgøres på grundlag af EU-retten – tager Domstolen en hel række forhold i betragtning, såsom om organet er oprettet ved lov, har permanent karakter, virker som obligatorisk retsinstans, anvender en kontradiktorisk sagsbehandling, træffer afgørelse på grundlag af retsregler, samt om det er uafhængigt.

Hvad nærmere bestemt angår uafhængigheden af det organ, der forelægger en sag, omfatter dette begreb to aspekter. Det første, eksterne, aspekt forudsætter, at organet er beskyttet mod indgreb og pres udefra, der kan bringe dets medlemmers uafhængige bedømmelse af de tvister, de får forelagt, i fare. Det andet, interne, aspekt hænger sammen med begrebet upartiskhed og vedrører det forhold, at der skal være den samme afstand til tvistens parter og deres respektive interesser for så vidt angår tvistens genstand.

Dette uafhængighedskriterium er ikke opfyldt af Collège d’autorisation et de contrôle du Conseil supérieur de l’audiovisuel, som har til opgave at kontrollere, at redaktørerne af de pågældende medietjenester overholder bestemmelserne på det audiovisuelle område, og at sanktionere eventuelle overtrædelser, og følgelig udgør nævnte Collège ikke en ret som omhandlet i artikel 267 TEUF. Hverken organisationsstrukturen af Conseil supérieur de l’audiovisuel eller af de organer, som det er sammensat af, eller de opgaver, som de varetager, gør det således muligt at fastslå, at nævnte Collège agerer som en uafhængig tredjemand mellem på den ene side den formodede lovovertræder og på den anden side den administrative myndighed, som har til opgave at kontrollere den audiovisuelle sektor. Navnlig har Collège d’autorisation et de contrôle du Conseil supérieur de l’audiovisuel, som er et besluttende organ, via kontoret for Conseil supérieur de l’audiovisuel en funktionel forbindelse med nævnte Conseil som helhed samt med undersøgelsessekretariatet, på hvis forslag det handler. Det følger heraf, at Collège d’autorisation et de contrôle du Conseil supérieur de l’audiovisuel, når det træffer en afgørelse, ikke udskiller sig i forhold til det administrative kontrolorgan, som kan have en partslignende stilling under en sag på det audiovisuelle område. Denne konstatering understøttes desuden af det forhold, at kontoret repræsenterer Conseil supérieur de l’audiovisuel i sager for domstolene og over for tredjemænd.

(jf. præmis 36, 39-42 og 44-46)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – omsætningsafgifter – det fælles merværdiafgiftssystem – momsovergangsordning for samhandelen mellem medlemsstaterne

(Rådets direktiv 77/388, art. 28c, punkt A)

Sammendrag

Når en levering af goder inden for Fællesskabet faktisk har fundet sted, men leverandøren ved leveringen har skjult den faktiske modtagers identitet, for at denne kunne unddrage sig betalingen af merværdiafgiften, kan den medlemsstat, hvorfra leveringen inden for Fællesskabet er blevet afsendt, på grundlag af de beføjelser, som tilkommer den i medfør af første sætningsled i artikel 28c, punkt A, i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter, som ændret ved direktiv 2000/65, afslå afgiftsfritagelse med hensyn til denne transaktion.

I denne henseende kan fremlæggelse af falske fakturaer eller urigtige erklæringer såvel som enhver anden form for manipulering af beviser være til hinder for en korrekt opkrævning af afgiften og kan dermed være til fare for det fælles momssystems rette virkemåde. Sådanne handlinger er så meget desto mere graverende, når de er begået inden for rammerne af momsovergangsordningen for transaktioner inden for Fællesskabet, der er baseret på de beviser, som fremlægges af de afgiftspligtige. EU-retten er derfor ikke til hinder for, at medlemsstaterne kvalificerer udstedelsen af urigtige fakturaer som afgiftssvig og i så fald nægter afgiftsfritagelse.

I særlige tilfælde, hvor der er alvorlig grund til at antage, at den erhvervelse inden for Fællesskabet, der modsvarer den omhandlede levering, vil kunne unddrages betaling af moms i bestemmelsesmedlemsstaten på trods af den gensidige bistand og det administrative samarbejde mellem de berørte medlemsstaters skatte- og afgiftsmyndigheder, er afsendelsesmedlemsstaten imidlertid principielt forpligtet til af afslå afgiftsfritagelse til fordel for leverandøren af goderne og pålægge denne at erlægge afgiften efterfølgende med henblik på at undgå, at den omhandlede transaktion unddrages enhver afgiftspålæggelse. I overensstemmelse med det grundlæggende princip i det fælles momssystem skal der nemlig pålægges moms i alle fremstillings- eller omsætningsled, med fradrag af den moms, der umiddelbart har belastet de forskellige omkostningselementer.

(jf. præmis 48, 49, 52 og 55 samt domskonkl.)