Når det drejer sig om opfyldelsesstedets værneting i den i Bruxelles-konventionens artikel 5, nr. 1, anførte betydning, dvs. om fastlæggelse af det sted, hvor bestemte kontraktlige forpligtelser skal opfyldes, skal den ret, for hvilken sagen er indbragt, løse en lovkonflikt. I henhold til de for retten gældende internationale privatretlige regler skal den afgøre, hvilken ret der skal anvendes på aftaleforholdet, og på grundlag af disse regler fastslå opfyldelsesstedet. Dette blev — i betragtning af at Bruxelleskonventionen ikke selv indeholder en definition af begrebet opfyldelsessted — fastslået i sag 12/76 ( 2 ), og derved må det vel også forblive. Den foreliggende sag og de i denne forbindelse fremførte bemærkninger giver i alle tilfælde ikke anledning til at overveje andre løsninger.

Inden for rammerne af denne indledende gennemgang er det naturligvis også nødvendigt at kvalificere det kontraktforhold, der skal pådømmes. I den foreliggende sag blev det som bekendt antaget af retten i første og anden instans, at der her er tale om en arbejdsaftale.

Herefter når man til den følgeslutning, at fransk ret er afgørende, nemlig Code du Travail's artikel L 751-1 ff. Franske forfattere synes at være af denne opfattelse. Til støtte herfor henviste sagsøgeren til Battifol, Traité de Droit International Privé 1976, nr. 576. Dette er imidlertid også i overensstemmelse med konventionen om, hvilken lov der skal anvendes på kontraktlige forpligtelser, som endnu ikke er trådt i kraft (EFT L 266 af 9. 10. 1980, s. 1). Artikel 6 bestemmer nemlig, at i mangel af et lovvalg er en arbejdsaftale undergivet loven i det land, hvor arbejdstageren ved opfyldelsen af aftalen sædvanligvis udfører sit arbejde, og det bestemmes endog, at et eventuelt lovvalg ikke må føre til, at arbejdstageren berøves den beskyttelse, der tilkommer ham i medfør af ufravigelige regler i den lov, der netop blev nævnt som principielt afgørende.

Sagsøgeren i hovedsagen samt Kommissionen har udelukkende argumenteret på dette retsgrundlag. Jeg mener dog, at dette ville føre til en urimelig indsnævring af problemkomplekset.

Sagsøgte i hovedsagen vender sig nemlig faktisk af en række grunde — som jeg ikke nu skal komme ind på, da vi jo først skal løse kvalifikationsproblemet — mod den opfattelse, at der her er tale om en arbejdsaftale, og går stærkt ind for det synspunkt, at sagsøgeren må betragtes som selvstændig handelsagent. Vi kan vel heller ikke være sikre på, at kvalifikationsspørgsmålet allerede er endeligt afgjort. For det første havde sagsøgte hidtil — da Cour d'Appel de Colmar i hvert fald havde afvist, at franske domstole havde stedlig kompetence — ingen anledning til at gøre indsigelse mod den antagelse, at voldgiftsretten var kompetent i første instans, og for det andet kunne Cour de Cassation, der ikke havde fået forelagt problemet om den saglige kompetence, inden for rammerne af Bruxelles-konventionens artikel 5, nr. 1, nå til et andet resultat vedrørende kvalifikationsspørgsmålet.

Det vil således være hensigtsmæssigt ikke blot at anlægge den fortolkning af Bruxelles-konventionens artikel 5, nr. 1, som Domstolen er blevet anmodet om, ud fra det synspunkt, at genstanden i hovedsagen er en arbejdsaftale; man må derimod foretage en langt mere omfattende fortolkning.