ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
DA Den Europæiske Unions Tidende C 123/7

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Oberlandesgericht Wien (Østrig) den 15. december 2017 — Adelheid Krah mod Universität Wien

(Sag C-703/17)

(2018/C 123/10)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Oberlandesgericht Wien

Parter i hovedsagen

Appellant: Adelheid Krah

Indstævnt: Universität Wien

Præjudicielle spørgsmål

Spørgsmål 1:

Skal EU-retten, navnlig artikel 45 TEUF, artikel 7, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 492/2011 (1) af 5. april 2011 om arbejdskraftens frie bevægelighed inden for Unionen og artikel 20 og 21 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, fortolkes således, at den er til hinder for en ordning, hvorefter fagligt relevante tidligere beskæftigelsesperioder, som er tilbagelagt af et medlem af undervisningspersonalet ved Universität Wien, uanset om der er tale om beskæftigelsesperioder ved Universität Wien eller ved andre inden- eller udenlandske universiteter eller sammenlignelige institutioner, kun kan medregnes med sammenlagt op til tre eller fire år?

Spørgsmål 2:

Er en aflønningsordning, hvorefter fagligt relevante tidligere beskæftigelsesperioder ikke medregnes fuldt ud, men som samtidig knytter en højere aflønning til varigheden af ansættelsen hos den samme arbejdsgiver, i strid med arbejdskraftens frie bevægelighed i henhold til artikel 45, stk. 2, TEUF og artikel 7, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 492/2011 af 5. april 2011 om arbejdskraftens frie bevægelighed inden for Unionen?

(1) EUT 2011, L 141, s. 1.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 112/18

Sag anlagt den 21. december 2017 — Europa-Kommissionen mod Republikken Polen

(Sag C-715/17)

(2018/C 112/24)

Processprog: polsk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved A. Stobiecka-Kuik og G. Wils, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Republikken Polen

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Republikken Polen har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 5, stk. 2, i Rådets afgørelse (EU) 2015/1523, artikel 5, stk. 2, i Rådets afgørelse (EU) 2015/1601, og dermed også de øvrige flytningsforpligtelser, der er fastsat i disse afgørelsers artikel 5, stk. 4-11, idet den ikke med regelmæssige mellemrum og mindst hver tredje måned har meddelt, hvor mange ansøgere der fra den 16. marts 2016 hurtigt kunne flyttes til dens område.

— Republikken Polen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

I september 2015 vedtog Rådet et midlertidigt program for nødflytninger ved hjælp af to afgørelser, nemlig afgørelse (EU) 2015/1523 (1) og afgørelse (EU) 2015/1601 (2) hvorved medlemsstaterne forpligtede sig til at flytte personer, der havde behov for international beskyttelse, fra Italien og Grækenland.

Disse rådsafgørelser forpligtede medlemsstaterne til hver tredje måned at stille pladser til rådighed til flytning med henblik på at sikre en hurtig og velordnet flytningsproces. Mens stort set alle øvrige medlemsstater traf foranstaltninger til at efterleve deres forpligtelser i forbindelse med flytningerne, har Republikken Polen ikke gennemført nogen flytninger og har siden december 2015 heller ikke foreslået et egnet flytningssted.

Den 16. juni 2017 indledte Kommissionen en traktatbrudsprocedure mod Republikken Polen.

Da Kommissionen ikke anså Republikken Polens svar herpå for tilfredsstillende, besluttede den at indlede det næste skridt i traktatbrudsproceduren, nemlig at tilstille Republikken Polen en begrundet udtalelse den 26. juli 2017.

Heller ikke besvarelsen af den begrundede udtalelse anså Kommissionen for tilfredsstillende og den har derfor besluttet at anlægge traktatbrudssag mod Republikken Polen ved Den Europæiske Unions Domstol med påstand om, at Republikken Polen har tilsidesat sine forpligtelser med hensyn til flytning.

(1) Rådets afgørelse (EU) 2015/1523 af 14.9.2015 om midlertidige foranstaltninger til fordel for Italien og for Grækenland på området international beskyttelse (EUT L 239, s. 146).

(2) Rådets afgørelse (EU) 2015/1601 af 22.9.2015 om midlertidige foranstaltninger til fordel for Italien og Grækenland på området international beskyttelse (EUT L 248, s. 80).
DA Den Europæiske Unions Tidende C 112/19

Sag anlagt den 22. december 2017 — Europa-Kommissionen mod Ungarn

(Sag C-718/17)

(2018/C 112/25)

Processprog: ungarsk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved A. Tokár og G. Wils, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Ungarn

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Ungarn har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 5, stk. 2, i Rådets afgørelse (EU) 2015/1601, idet denne medlemsstat ikke med regelmæssige mellemrum og mindst hver tredje måned har meddelt, hvor mange ansøgere der hurtigt kan flyttes til sit område, og som følge heraf ligeledes har undladt at opfylde sine øvrige forpligtelser vedrørende flytning, som er fastsat afgørelsens artikel 5, stk. 4-11.

— Ungarn tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

De to afgørelser, som Rådet vedtog i september 2015, dvs. Rådets afgørelse (EU) 2015/1523 (1) og Rådets afgørelse (EU) 2015/1601 (2) fastsatte en ordning for midlertidig nødflytning, inden for rammerne af hvilken medlemsstaterne påtog sig den forpligtelse at flytte personer, som havde behov for international beskyttelse, fra Italiens og Grækenlands område.

Rådets afgørelser forpligtede medlemsstaterne til kvartalsvis at tilbyde steder til de ansøgere, som kunne flyttes, idet der således sikredes en hurtig og effektiv behandling af flytningsproceduren. Selv om næsten alle medlemsstaterne flyttede ansøgere og påtog sig deres forpligtelser i denne forbindelse, traf Ungarn ikke nogen foranstaltninger efter flytningsordningens ikrafttræden.

Den 16. juni 2017 indledte Kommissionen en traktatbrudsprocedure mod Ungarn vedrørende Rådets afgørelse (EU) 2015/1601.

Idet Kommissionen fandt Ungarns besvarelse utilstrækkelig, fortsatte den til næste trin i traktatbrudsproceduren, og den 26. juli 2017 sendte Kommissionen en begrundet udtalelse til Ungarn.

Da Kommissionen ligeledes fandt svaret på den begrundede udtalelse utilstrækkeligt, besluttede den at indbringe sagen for Domstolen med påstand om, at det fastslås, at Ungarn har tilsidesat sine forpligtelser med hensyn til flytning.

(1) Rådets afgørelse (EU) 2015/1523 af 14.9.2015 om midlertidige foranstaltninger til fordel for Italien og for Grækenland på området international beskyttelse (EUT 2015, L 239, s. 146).

(2) Rådets afgørelse (EU) 2015/1601 af 22.9.2015 om midlertidige foranstaltninger til fordel for Italien og Grækenland på området international beskyttelse (EUT 2015, L 248, s. 80).
DA Den Europæiske Unions Tidende C 112/19

Sag anlagt den 22. december 2017 — Europa-Kommissionen mod Den Tjekkiske Republik

(Sag C-719/17)

(2018/C 112/26)

Processprog: tjekkisk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved Z. Malůšková og G. Wils, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Den Tjekkiske Republik

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Den Tjekkiske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 5, stk. 2, i Rådets afgørelse (EU) 2015/1523 af 14. september 2015 om midlertidige foranstaltninger til fordel for Italien og for Grækenland på området international beskyttelse (1), artikel 5, stk. 2, i Rådets afgørelse (EU) 2015/1601 af 22. september 2015 om midlertidige foranstaltninger til fordel for Italien og Grækenland på området international beskyttelse (2) og dermed også de øvrige flytningsforpligtelser, der er fastsat i disse rådsafgørelsers artikel 5, stk. 4-11, idet den ikke med regelmæssige mellemrum og mindst hver tredje måned har meddelt, hvor mange ansøgere der hurtigt kunne flyttes til dens område.

— Den Tjekkiske Republik tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

I september 2015 vedtog Rådet et midlertidigt program for nødflytninger ved hjælp af to afgørelser, nemlig afgørelse (EU) 2015/1523 og afgørelse (EU) 2015/1601, hvorved medlemsstaterne forpligtede sig til at flytte personer, der klart havde behov for international beskyttelse, fra Italien og Grækenland.

Disse rådsafgørelser forpligter medlemsstaterne til hver tredje måned at stille pladser til rådighed til flytning med henblik på at sikre en hurtig og velordnet flytningsproces. Mens stort set alle stater gennemførte flytninger og påtog sig forpligtelser i denne forbindelse, har Den Tjekkiske Republik ikke gennemført nogen flytninger siden august 2016 og har i over et år ikke stillet nogen nye pladser til rådighed.

Den 15. juni 2017 indledte Kommissionen en traktatbrudsprocedure mod Den Tjekkiske Republik.

Den Tjekkiske Republiks svar herpå blev ikke anset for tilfredsstillende og Kommissionen besluttede derfor at indlede det næste skridt i proceduren, nemlig tilstillelsen af en begrundet udtalelse den 26. juli 2017.

Besvarelsen af den begrundede udtalelse blev ikke anset for tilfredsstillende og Kommissionen har derfor besluttet at anlægge traktatbrudssag mod Den Tjekkiske Republik ved Den Europæiske Unions Domstol med påstand om, at Den Tjekkiske Republik har tilsidesat sine forpligtelser med hensyn til flytning.

(1) EUT 2015, L 239, s. 146.

(2) EUT 2015, L 248, s. 80.
1)

a) Er der tale om et gyldigt samtykke som omhandlet i artikel 5, stk. 3, og artikel 2, litra f), i direktiv 2002/58/EF (1), sammenholdt med artikel 2, litra h), i direktiv 95/46/EF (2), når lagringen af oplysninger eller adgang til oplysninger, som allerede er lagret på brugerens terminal, tillades ved hjælp af en forudindstillet afkrydsningsrubrik, som brugeren skal vælge fra for at nægte sit samtykke? b) Gør det en forskel i forbindelse med anvendelsen af artikel 5, stk. 3, og artikel 2, litra f), i direktiv 2002/58/EF, sammenholdt med artikel 2, litra h), i direktiv 95/46/EF, om de oplysninger, der lagres eller hentes, er personoplysninger? c) Foreligger der under de omstændigheder, der er nævnt i spørgsmål 1 a), samtykke som omhandlet i artikel 6, stk. 1, litra a), i forordning (EU) 2016/679 (3)?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 112/14

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Consiglio di Stato (Italien) den 11. december 2017 — Telecom Italia SpA mod Ministero dello Sviluppo Economico og Infrastrutture e telecomunicazioni per l’Italia SpA (Infratel Italia SpA)

(Sag C-697/17)

(2018/C 112/19)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Consiglio di Stato

Parter i hovedsagen

Appellant: Telecom Italia SpA

Indstævnte: Ministero dello Sviluppo Economico og Infrastrutture e telecomunicazioni per l’Italia SpA (Infratel Italia SpA)

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 28, stk. 2, første punktum, i direktiv 2014/24/EU (1) fortolkes således, at den kræver en fuld juridisk og økonomisk identitet mellem de prækvalificerede aktører og de aktører, der vil afgive tilbud i forbindelse med et begrænset udbud, og navnlig skal denne bestemmelse fortolkes således, at den er til hinder for en aftale indgået mellem de holdingselskaber, som kontrollerer to prækvalificerede aktører, på et tidspunkt mellem prækvalifikationen og afgivelsen af tilbuddene i tilfælde, hvor: a) denne aftale bl.a. har til formål og til følge at etablere en fusion gennem inkorporering af en af de prækvalificerede virksomheder i en anden af disse (en operation, som endvidere er blevet godkendt af Europa-Kommissionen); b) virkningerne af fusionen viser sig efter det overtagende selskabs afgivelse af tilbuddet (således, at selskabets sammensætning på tidspunktet for afgivelsen af tilbuddet ikke var ændret i forhold til sammensætningen på tidspunktet for prækvalifikationen); c) det overtagne selskab (hvis sammensætning ikke var ændret ved udløbet af fristen for afgivelse af tilbuddene) under alle omstændigheder har fundet det hensigtsmæssigt at undlade at deltage i det begrænsede udbud sandsynligvis som et led i gennemførelsen af den plan, som er blevet fastlagt med aftalen mellem holdingselskaberne?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/24/EU af 26.2.2014 om offentlige udbud og om ophævelse af direktiv 2004/18/EF (EUT L 94, s. 65).
3)

Såfremt det andet spørgsmål skal besvares bekræftende: Skal artikel 5, stk. 3, i Rådets forordning (EF) nr. 261/2004 af 11. februar 2004 fortolkes således, at også såfremt det uheldsramte fly hørte til flåden i det luftfartsselskab, som hævder, at en forsinkelse af en flyvning som følge af lufthavnslukningen skyldes en usædvanlig omstændighed, må en forsinkelse på tre timer eller mere i forhold til ankomsttidspunktet anses for at »skyldes« denne usædvanlige omstændighed?
1)

Skal bestemmelserne i direktiv 2006/112/EF, og navnlig proportionalitetsprincippet, princippet om afgiftsneutralitet og effektivitetsprincippet fortolkes således, at de er til hinder for en praksis hos den nationale afgiftsmyndighed, hvorefter denne, uden at der foreligger svig, i forbindelse med opkrævning af afgifter nægter den fradragsret, der kan udøves på grundlag af en momsfaktura, der er udstedt i overensstemmelse med den almindelige afgiftsordning, idet denne myndighed er af den opfattelse, at det korrekte ville have været at udstede fakturaen vedrørende transaktionen i overensstemmelse med ordningen for omvendt betalingspligt, uden at det inden nægtelsen af fradragsretten — undersøges, om udstederen af fakturaen kan tilbagebetale det fejlagtigt betalte momsbeløb til modtageren af fakturaen, og — uden at det undersøges, om udstederen af fakturaen lovligt (inden for den nationale retlige ramme) kan rette og berigtige denne og derved opnå tilbagebetaling fra afgiftsmyndigheden af det fejlagtigt betalte beløb?
b)

skal de oplysninger, som den erhvervsdrivende skal give inden forbrugeren bindes af aftalen i henhold til artikel 6, stk. 1, litra k), i direktivet om forbrugerrettigheder, gives på en sådan måde, at forbrugeren med konkret henvisning til varen (her: en madras) og den anbragte forsegling gøres opmærksom på, at han mister sin fortrydelsesret, hvis forseglingen fjernes?
1)

Udgør det en ulovlig udnyttelse af et individuelt varemærke som omhandlet i EF-varemærkeforordningens (1) og EU-varemærkeforordningens (2) artikel 9, stk. 1, andet punktum, litra b), eller varemærkedirektivets (3) artikel 5, stk. 1, andet punktum, litra a), når — det individuelle varemærke er anbragt på en vare, for hvilken det individuelle varemærke ikke er beskyttet, — tredjemands anbringelse af det individuelle varemærke opfattes af markedet som et såkaldt testmærke, dvs. i den betydning, at varen er produceret og markedsført af en tredjemand, som ikke står under varemærkeindehaverens kontrol, men at varemærkeindehaveren har testet denne vare med hensyn til bestemte egenskaber og på grundlag heraf vurderet den med et bestemt resultat, som står angivet på testmærket, — og det individuelle varemærke bl.a. er registreret for »forbrugeroplysning og forbrugerrådgivning inden for valg af varer og tjenesteydelser, særlig med anvendelse af test- og undersøgelsesresultater samt ved hjælp af kvalitetsbedømmelse«?
4)

Såfremt tredje spørgsmål besvares bekræftende: Ud fra hvilket benchmark sker gratistildelingen af emissionskvoter, såfremt et anlæg, der er omfattet af emissionshandelsordningen, både opfylder kriterierne for at udgøre en delinstallation med varmebenchmark og kriterierne for at udgøre en delinstallation med procesemissioner? Har en ret til tildeling med varmebenchmark forrang frem for en ret til tildeling for procesemissioner, eller har retten til tildeling for procesemissioner som den mere specielle bestemmelse forrang frem for varmebenchmarket og brændselsbenchmarket?
2)

Betyder udtrykket »gegebenenfalls« [»eventuelle«] (der anvendes i den tyske version) i artikel 6, stk. 1, litra c), i direktiv 2011/83/EU, at en erhvervsdrivende kun er forpligtet til at give oplysning om kommunikationsmidler, der faktisk allerede findes i virksomheden, og at den erhvervsdrivende altså ikke har pligt til at oprette en ny telefon- eller telefaxforbindelse eller e-mail-konto, såfremt han beslutter også at indgå aftaler om fjernsalg inden for rammerne af sin virksomhed?
1)

Er de frie kapitalbevægelser i henhold til artikel 63, stk. 1, TEUF, sammenholdt med artikel 65 TEUF, til hinder for ordninger i en medlemsstat, hvorefter en ikke-hjemmehørende erhvervstilknyttet alderspensionskasse, som i sin væsentlige struktur er sammenlignelig med en tysk pensionskasse, ikke opnår nogen skattelempelse på kapitalindkomst for modtaget udbytte, mens tilsvarende udbetalinger af udbytte til indenlandske pensionskasser ikke medfører nogen eller kun en forholdsmæssig lille forhøjelse af selskabsskatten, da de har mulighed for ved skatteansættelsen at reducere deres skattepligtige overskud ved at fratrække hensættelser til pensionsudbetalingsforpligtelser og modregne den betalte skat på kapitalindkomst ved et fradrag og — for så vidt det beløb, der skal betales i selskabsskat, er lavere end fradragsbeløbet — ved refusion?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 112/15

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Consiglio di Stato (Italien) den 14. december 2017 — Unareti SpA mod Ministero dello Sviluppo Economico m.fl.

(Sag C-702/17)

(2018/C 112/20)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Consiglio di Stato

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Unareti SpA

Sagsøgte: Ministero dello Sviluppo Economico, Presidenza del Consiglio dei Ministri — Dipartimento per gli Affari Regionali, Autorità Garante per l’Energia Elettrica il Gas e il Sistema Idrico — Sede di Milano, Presidenza del Consiglio dei Ministri — Conferenza Stato Regioni ed Unificata, Ministero per gli affari regionali, Dipartimento per gli affari regionali e le autonomie og Conferenza Unificata Stato Regioni e Enti Locali

Præjudicielt spørgsmål

Domstolen anmodes i særdeleshed om at fastslå, hvorvidt disse principper og bestemmelser er til hinder for en national ordning såsom den ovenfor beskrevne, som indebærer en anvendelse med tilbagevirkende kraft af kriterier til fastsættelse af tilbagekøbsværdien til fordel for tidligere koncessionshavere, og således har indvirkning på etablerede aftaleforhold, eller hvorvidt denne anvendelse — også i lyset af proportionalitetsprincippet — er begrundet i behovet for at beskytte andre almene interesser med EU-retlig betydning som led i behovet for at opnå en forbedret beskyttelse af den frie konkurrence på referencemarkedet kombineret med en øget beskyttelse af tjenesteydelsens brugere, som indirekte vil kunne opleve virkningerne af en eventuel forhøjelse af tilbagekøbsværdien til fordel for tidligere koncessionshavere?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 112/5

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Verwaltungsgerichtshof (Østrig) den 3. november 2017 — Vorarlberger Landes- und Hypothekenbank AG

(Sag C-625/17)

(2018/C 112/08)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Verwaltungsgerichtshof

Parter i hovedsagen

Revisionsappellant: Vorarlberger Landes- und Hypothekenbank AG

Modpart: Finanzamt Feldkirch

Præjudicielt spørgsmål

Er en bestemmelse, som fastsætter en afgift af kreditinstitutters balancesum, i strid med den frie udveksling af tjenesteydelser som omhandlet i artikel 56 ff. TEUF og/eller den frie bevægelighed for kapital og betalinger som omhandlet i artikel 63 TEUF, når et kreditinstitut med hjemsted i Østrig afkræves denne afgift for banktransaktioner med kunder i det øvrige EU, mens dette ikke gør sig gældende for et kreditinstitut med hjemsted i Østrig, som foretager sådanne transaktioner som moderselskab i en kreditinstitutkoncern gennem et kreditinstitut, der tilhører koncernen, med hjemsted i det øvrige EU, hvis balance på grund af koncerntilhørsforholdet skal konsolideres med balancen for det kreditinstitut, der udgør koncernens moderselskab, idet afgiften skal betales af den ukonsoliderede balancesum (som ikke indgår i koncernregnskabet)?
1

Første spørgsmål: Skal artikel 24, nr. 5), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1215/2012 ( 1 ) af 12. december 2012 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område fortolkes således, at et indsigelsessøgsmål i henhold til § 232 i den østrigske tvangsfuldbyrdelseslov i tilfælde af uenighed om fordelingen af provenuet af en retslig bortauktionering, er omfattet af denne forskrifts anvendelsesområde også i tilfælde, hvor den ene pantekreditors søgsmål mod den anden pantekreditor a) er støttet på den indvending, at dennes panteretligt sikrede krav ikke længere består på grund af et modkrav fra debitors side på skadeserstatning, og b) desuden — svarende til et omstødelsessøgsmål — er støttet på den indvending, at stiftelsen af panterettigheden for dette krav er ugyldig på grund af kreditorbegunstigelse?
3.

Det blev urigtigt fastslået, at appellanten ikke havde godtgjort, at der forelå omstændigheder, som ikke kunne forudses, som omhandlet i statuttens artikel 45, stk. 2. Appellanten havde godtgjort, at der forelå omstændigheder, som ikke kunne forudses. Appellanten havde ikke blot fremlagt flere beviser end nødvendigt for, at der forelå sådanne omstændigheder, som ikke kunne forudses, men desuden fremlagt alle de beviser, som denne havde adgang til. Med henblik på at sikre en rettidig fremsendelse af postforsendelsen med stævningen udviste appellanten en sådan omhu, som med rimelighed kunne forventes af denne. Ved afgivelsen af postforsendelsen mistede appellanten indflydelse på processen med fremsendelsen heraf. Fra dette tidspunkt var de omstændigheder, der havde indvirkning på tidspunktet for fremsendelsen, helt uden for appellantens kontrol.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 142/20

Appel iværksat den 10. december 2017 af BMB sp. z o.o. til prøvelse af dom afsagt af Retten (Første Afdeling) den 3. oktober 2017 i sag T-695/15 — BMB sp. z o.o. mod Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret

(Sag C-693/17 P)

(2018/C 142/27)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: BMB sp. z o.o. (ved radca prawny K. Czubkowski)

De andre parter i appelsagen: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret og Ferrero SpA

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Dom afsagt af Retten (Første Afdeling) den 3. september 2017 i sag T-695/15 og forkyndt for appellanten den 11. oktober 2017 ophæves.

— Afgørelse truffet den 8. september 2015 af Tredje Appelkammer ved EUIPO i sag R 1150/2012-3 annulleres.

Subsidiært, ophæver Domstolen den appellerede dom og hjemviser sagen til Retten, såfremt sagen ikke kan afgøres af Domstolen på det foreliggende grundlag.

I henhold til artikel 138, stk. 1, i Domstolens procesreglement træffer Domstolen også afgørelse om følgende:

— Ferrero Spa og EUIPO tilpligtes at betale omkostningerne i forbindelse med appelsagen.

— Ferrero Spa og EUIPO tilpligtes at betale de omkostninger, som appellanten har afholdt for Retten.

— Ferrero Spa tilpligtes at betale omkostningerne i forbindelse med sagen for EUIPO vedrørende den omhandlede afgørelse.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanten har til støtte for appellen gjort to appelanbringender gældende.

Første anbringende vedrører tilsidesættelse af artikel 25, stk. 1, litra e), i Rådets forordning (EF) nr. 6/2002 af 12. december 2001 om EF-design (1) som følge af en retlig fejl og et åbenbart urigtigt skøn:

i. Den grafiske gengivelse af det ældre varemærke indgår i det anfægtede design.

ii. Det ældre varemærke og det anfægtede design har en høj grad af lighed.

iii. Appelkammeret begik ikke en fejl, da det fastslog, at der forelå en risiko for forveksling mellem det ældre varemærke og det anfægtede design.

Andet anbringende vedrører tilsidesættelse af artikel 25, stk. 1, litra e), i Rådets forordning (EF) nr. 6/2002 af 12. december 2001 om EF-design sammenholdt med det generelle princip om god forvaltningsskik og princippet om beskyttelse af den berettigede forventning som følge af en retlig fejl og et åbenbart urigtigt skøn, hvorefter appelkammerets henvisning til artikel 8, stk. 1, litra b), i forordning nr. 207/2009 (2) i den omhandlede afgørelses punkt 33 er en rent formel mangel, der ikke havde nogen afgørende indvirkning på løsningen af tvisten, og at der ikke er behov for at tage hensyn til national retspraksis om international registrering i forbindelse med bedømmelsen af risikoen for forveksling.

(1) EUT 2002, L 3, s. 1

(2) Rådets forordning (EF) nr. 207/2009 af 26.2.2009 om EF-varemærker (EUT 2009, L 78, s. 1).