I forbindelse med det første spørgsmål må det erindres, at nævnte artikel 1 i forordning nr. 974/71 bl.a. giver adgang til fastsættelse af monetære udligningsbeløb ved indførsel i de medlemsstater, hvis valuta bevæger sig opad i forhold til de varer, for hvilke der er foreskrevet interventionsforanstaltninger inden for rammerne af de fælles markedsordninger for landbrugsvarer (stk. 2, litra a)), eller hvis pris afhænger af prisen på de førstnævnte varer, og som dog henhører under den fælles markedsordning (stk. 2, litra b)).

Vallen og dens derivater er ikke underlagt interventionsforanstaltninger inden for rammerne af den fælles ordning af markederne for landbrugsvarer.

Til påvisning af, at vallepulveret hører til de varer, for hvilke det er lovligt at indføre monetære udligningsbeløb, er det imidlertid tilstrækkeligt, at dets pris afhænger af prisen på råstoffet, som er mælken, for hvilken vare der er foreskrevet interventionsforanstaltninger. Virksomheden Milac udelukker en sådan forbindelse af den enkle grund, at flydende valle, der anvendes til fremstilling af vallepulver, ikke har nogen pris eller markedsværdi. Samme synspunkt har vi set anlagt af den forelæggende ret. Sagsøger i hovedsagen tilføjer, at det kun er lejlighedsvis, at de ostefabrikanter, der skiller sig af med vallen, oppebærer en modydelse, og at dennes beløb højst udgør en halv pfennig literen, men denne sum skal ikke betragtes som en salgspris men kun som en godtgørelse af omkostningerne ved opsamlingen og afleveringen af produktet.

Kommissionen mener derimod, at dette beløb skal betragtes som en pris på vallen, men indrømmer, at det ikke betales i alle tilfælde. Navnlig når den modtagende virksomhed befinder sig i en vis afstand fra den afgivende virksomhed, er modtagelsen af den flydende valle vederlagsfri.

Lad os et øjeblik gå ind på den tanke, at det beløb, som virksomheden, der udnytter den flydende valle, skal betale til den ostefremstillende virksomhed, kan betegnes som en sand og egentlig salgspris for vallen. Selv om det forholder sig således, mangler der stadig et bevis for, at denne pris afhænger af mælkeprisen. For at hævde dette er det nødvendigt at kunne fastslå en fast forbindelse mellem de to priser i den forstand, at svingningerne i prisen på mælk, i hvert fald ud over en vis procent, skal modsvares af lige så store svingninger i samme retning i prisen på flydende valle. Men noget sådant ses ikke at kunne fastslås. Det samme kan siges med hensyn til svingningerne i priserne på mælk og vallepulver.

I henseende til formålet mellem prisen på det omhandlede produkt og prisen på råstoffet synes der altså ikke at være tale om, at den første afhænger af den anden.

Imidlertid er det med henblik på nævnte artikel 1, stk. 2, litra b) i forordning nr. 974/71 tilstrækkeligt, at prisen på en vare, der ikke er underlagt interventionsordningen, afhænger af prisen på en anden vare, der er underlagt interventionen (og henhører under de fælles markedsordninger for landbrugsvarer); og det er ikke nødvendigt, at sidstnævnte vare er det råstof, hvoraf den anden afledes. Der kan også være tale om indbyrdes konkurrerende varer, såfremt det kan bevises, at priserne på den vare, der ikke er underlagt interventionsordningen, dannes på grundlag af priserne på den anden vare.

Kommissionen har hævdet, at der findes et vist afhængighedsforhold mellem prisen på vallepulver og prisen på skummetmælkspulver (som igen, under hensyn til varens overskydende karakter i Fællesskabet, er sammenfaldende med interventionsprisen). De to varer står i et indbyrdes, omend begrænset konkurrenceforhold, eftersom vallepulveret uden videre kan erstattes af skummetmælkspulver som bestanddel af dyrefoder.

Denne påstand bestrides skarpt af firma Milac, som udelukker enhver mulighed for erstatning af de to varer med hinanden, idet det understreger den vanskelighed, der følger af den ret høje (70-75 %) procentdel af laktose i vallepulveret. Kommissionen svarer imidlertid herpå, at moderne teknik gør det muligt at nedbringe denne procentdel af laktose og at tilsætte vallepulveret andre bestanddele med den følge, at det kan anvendes indtil en andel på 60 % i sammensætningen af oste.

Hovedproblemet er imidlertid vallepulverprisens størrelse eller mindre afhængighed af prisen på skummetmælkspulver. Og i den henseende forekommer det mig, at to punkter fortjener at blive fremhævet. For det første anerkender Kommissionen, at prisen på vallepulveret navnlig bestemmes af produktionsomkostningerne, som synes højere end omkostningerne ved fremstillingen af skummetmælkspulver. For det andet erkender Kommissionen, at svingningerne i prisen på mælkepulver ikke har automatiske og faste indvirkninger på prisen på vallepulver. Under hensyn til, at det omhandlede produkt ikke støttes af interventionsordningen (til forskel fra hvad der gælder for mælkepulveret), dannes den sidstnævnte pris frit på markedet, og den er følgelig i vidt omfang påvirket af udbud og efterspørgsel.

Dette fremgår i øvrigt klart af den af Kommissionen fremlagte oversigt over udviklingen i priserne på de to varer i tidsrummet 1971-1977. Det ses f.eks., at i 1974, da interventionsprisen for mælkepulver var 66 RE pr. 100 kg, var markedsprisen i Tyskland for vallepulver 20,68 RE pr. 100 kg; men i 1975 steg interventionsprisen klart (88,70 RE) for den første vare, medens markedsprisen var klart lavere for den anden (15 RE). Medens i øvrigt prisen i 1971 på vallepulver på det tyske marked havde svaret til en tredjedel af interventionsprisen for skummetmælkspulver, faldt forholdet i 1977 til lidt under en femtedel.

Det er uheldigt, at Kommissionen ikke har givet en passende forklaring på dette forhold, så meget mere som forekomsten af et afhængighedsforhold mellem prisen på vallepulver og prisen på skummetmælkspulver er bestridt ikke blot af den berørte virksomhed men også af den forelæggende ret, som, i overensstemmelse med formuleringen af det første spørgsmål, synes at anse mangelen på et sådant forhold som på forhånd givet.

Jeg tror, hvis vi støtter os på denne givne kendsgerning — efter at have udelukket, som jeg i det foregående har udelukket det, at prisen på den omhandlede vare afhænger af prisen på råstoffet, dvs. mælken — at det første spørgsmål fra Finanzgericht des Saarlandes uden videre kan besvares bekræftende: artikel 1 i Kommissionens forordning nr. 539/75 synes, i det omfang den fastsætter udligningsbeløb for indførsel af vallepulver, at stride mod artikel 1, stk. 2, litra b) i Rådets forordning nr. 974/71. Men der kan stadig, i forhold til de brede uoverensstemmelser mellem firma Milac og Kommissionen, bestå vanskeligheder angående en række tekniske spørgsmål, som de tal, der fremgår af det omhandlede værk, ikke gør det muligt at uddybe. Jeg finder det dog hensigtsmæssigt nu at gå over til undersøgelsen af det problem, der er rejst med den tyske dommers andet spørgsmål, hvis besvarelse kunne gøre det overflødigt at komme nærmere ind på indholdet af det første spørgsmål.