ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Annullationssøgsmål - søgsmål med hjemmel i artikel 33 KS - sag anlagt af en regional myndighed i en medlemsstat - afvisning

(Art. 33, stk. 2, KS)

2. Annullationssøgsmål - søgsmål med hjemmel i artikel 33, stk. 2, KS - betingelser for antagelse til realitetsbehandling - betingelser, der er mere restriktive end dem, der er fastsat i artikel 230, stk. 4, EF - begrænsning, der modsvares af en mere lempelig inverventionsordning

(Art. 33, stk. 2, KS; art. 230, stk. 4, EF; EKSF-statutten for Domstolen, art. 34; EF-statutten for Domstolen, art. 37)

Sammendrag

1. Der er ikke hjemmel i artikel 33, stk. 1, KS til, at et søgsmål, der er indgivet af en regional myndighed, med påstand om annullation af en kommissionsbeslutning, hvorved støtte til jern- og stålvirksomheder erklæres uforenelig med fællesmarkedet, kan antages til realitetsbehandling. Det fremgår klart af den generelle måde, hvorpå traktaterne er opbygget, at begrebet medlemsstat i bestemmelserne vedrørende institutionerne og navnlig i bestemmelserne vedrørende domstolsprøvelse kun omfatter regeringsmyndighederne i medlemsstaterne, og det kan ikke antages også at omfatte regionale regeringer og selvstyrende fællesskabers regeringer, uanset hvilken kompetence de måtte være tillagt.

Disse regionale myndigheder udgør i øvrigt hverken virksomheder eller virksomhedsorganisationer i den forstand, hvori udtrykkene er anvendt i artikel 33, stk. 2, KS, og de kan heller ikke anlægge annullationssøgsmål i henhold til nævnte bestemmelse.

( jf. præmis 26, 27 og 29 )

2. Betingelserne for at anlægge sag i henhold til artikel 33, stk. 2, KS er mere restriktive end dem, der er fastsat i artikel 230, stk. 4, EF. Denne begrænsning i søgsmålskompetencen modsvares af en interventionsordning, der er mere lempelig for sager, der anlægges efter EKSF-traktaten, end for sager, der anlægges efter EF-traktaten.

Når en medlemsstat anlægger en sag for Domstolen med påstand om annullation af en beslutning, der er vedtaget med hjemmel i EKSF-traktaten, er det ikke kun virksomheder og virksomhedsorganisationer, i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 33, stk. 2, KS, men enhver anden fysisk eller juridisk person, og således også de regionale myndigheder i medlemsstaterne, der kan intervenere i denne sag i medfør af artikel 34 i EKSF-statutten for Domstolen, hvis den godtgør, at den har en interesse i sagens udfald. En sådan udstrækning af beføjelsen til at intervenere findes ikke under en sag, der anlægges af en medlemsstat med påstand om annullation af en beslutning, der er vedtaget med hjemmel i EF-traktaten. I henhold til artikel 37 i EF-statutten for Domstolen, har fysiske og juridiske personer ikke ret til at intervenere i sager, der verserer mellem medlemsstaterne og institutionerne.

( jf. præmis 37 og 38 )
De udgifter, der kan kræves erstattet, er begrænset dels til de udgifter, der er afholdt med henblik på sagens behandling for Retten, dels til de udgifter, som var nødvendige i denne forbindelse. Da der ikke findes fællesskabsretlige bestemmelser om fastsættelse af sådanne honorarer, er Retten frit stillet ved sin vurdering af de foreliggende oplysninger, idet den dog skal tage hensyn til sagens genstand og karakter, dens betydning efter fællesskabsretten og dens sværhedsgrad, såvel som til den arbejdsbyrde, som de pågældende befuldmægtigede og rådgivere har båret i forbindelse med sagen, samt til parternes økonomiske interesse i sagen.

Selv om den urimelige karakter af en parts adfærd er relevant for sagsomkostningernes fordeling, som Retten i henhold til artikel 87, stk. 1, og artikel 87, stk. 3, andet afsnit, i Rettens procesreglement fastlægger ved den dom eller kendelse, hvorved sagens behandling afsluttes ved denne instans, har denne karakter ingen relevans på det stadium, hvor Retten fastsætter sagsomkostningerne i henhold til artikel 92, stk. 1, i samme reglement, da proceduren for fastsættelse af sagsomkostninger er en objektiv procedure, hvis formål er at fastsætte de nødvendige udgifter, som parterne har afholdt med henblik på sagens behandling, uafhængigt af karakteren, hvad enten den var urimelig eller ej, af den adfærd, der har givet anledning til disse udgifter.

(jf. præmis 36)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Retspleje – intervention – betingelser for antagelse til realitetsbehandling

(Statutten for Domstolen, art. 40, stk. 2, og art.. 53, stk. 1)

2. Retspleje – intervention – personer med berettiget interesse

(Statutten for Domstolen, art. 40, stk. 2)

Sammendrag

1. I henhold til artikel 40, stk. 2, i statutten for Domstolen, som i henhold til nævnte statuts artikel 53, stk. 1, finder anvendelse på rettergangsmåden ved Retten, har alle personer, der godtgør at have en berettiget interesse i afgørelsen af en retstvist, med undtagelse af retstvister mellem medlemsstater, mellem Fællesskabernes institutioner eller mellem medlemsstater på den ene side og Fællesskabets institutioner på den anden side, ret til at intervenere.

En berettiget interesse i afgørelsen af retstvisten som omhandlet i artikel 40 i statutten for Domstolen skal forstås som en direkte og aktuel interesse i, at der gives medhold i de påstande, til støtte for hvilke interventionsbegæringen er indgivet, og ikke som en interesse i forhold til de påberåbte anbringender. »Afgørelse« af retstvisten skal således forstås som den endelige dom, der ønskes afsagt af den ret, for hvilken sagen indbringes, og som vil fremgå af domskonklusionen. Det må navnlig efterprøves, om intervenienten berøres direkte af den anfægtede retsakt, og om intervenientens interesse i sagens afgørelse er godtgjort. I øvrigt skal der sondres mellem de parter, der begærer intervention, og som godtgør at have en direkte interesse i afgørelsen vedrørende selve den retsakt, som påstås annulleret, og dem, som kun godtgør at have en indirekte interesse i tvistens afgørelse på grund af ligheder mellem deres egen situation og en af parternes.

(jf. præmis 4 og 15)

2. Sammenslutninger, hvis formål er at varetage deres medlemmers interesser i sager om principielle spørgsmål, der kan have betydning for medlemmerne, har en ret til at intervenere.

(jf. præmis 6)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Annullationssøgsmål – søgsmål til prøvelse af en beslutning, der har været genstand for henholdsvis en udsættelse af gennemførelsen og en ophævelse under sagen – bortfald af enhver retsvirkning, der er til skade for sagsøgeren – sagsgenstanden bortfaldet – ufornødent at træffe afgørelse i sagen

(Art. 230 EF)

2. Retspleje – sagsomkostninger – ufornødent at træffe afgørelse i sagen – søgsmål blevet uden genstand som følge af ophævelsen af den anfægtede beslutning – ændring af de omstændigheder, der gik forud for vedtagelsen af denne beslutning – hver part bærer sine egne omkostninger

(Rettens procesreglement, art. 87, stk. 6)

Sammendrag

1. Sagsøgeren kan fortsat have en interesse i, at en retsakt, som ophæves under sagen, annulleres, hvis annullationen af denne retsakt i sig selv kan have retsvirkninger.

Når gennemførelsen af den anfægtede beslutning er blevet udsat, har denne ikke kunnet fremkalde retsvirkninger mellem det tidspunkt, hvor gennemførelsen af denne blev udsat, og ikrafttrædelsen af den beslutning, som ophæver den, således at søgsmålet, såfremt der ikke foreligger retsvirkninger, som er til skade for sagsøgeren vedrørende den periode, som gik forud for udsættelsen, er blevet uden genstand med den konsekvens, at det ikke længere er fornødent at træffe afgørelse i sagen.

(jf. præmis 38, 40, 41, 47 og 49)

2. I et tilfælde, hvor Kommissionen under sagen har ophævet en beslutning om en procedure i henhold til artikel 82 EF som følge af en ændring af de omstændigheder, der gik forud for vedtagelsen af denne, nemlig konkurrencesituationen, og hvor hverken beslutningen om ophævelse eller sagsakterne gør det muligt at antage, at Kommissionen har erkendt, at denne beslutning var ulovlig henset til de af sagsøgeren fremførte klagepunkter, tilsiger en rimelig vurdering af sagens omstændigheder, at hver part bærer sine egne omkostninger.

(jf. præmis 53 og 55)
Sag T-219/01

Commerzbank AG

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Annullationssøgsmål — begæring om aktindsigt — afgørelse truffet af høringskonsulenten — formaliteten«

Rettens kendelse (Femte Afdeling) af 9. juli 2003 II-2845

Sammendrag af kendelse

Annullationssøgsmål – akter, der kan være genstand for søgsmål – begreb – retsakter, der fremkalder bindende retsvirkninger – administrativ procedure om anvendelse af konkurrencereglerne – høringskonsulentens afslag på en anmodning om aktindsigt, der er fremsat i henhold til artikel S, stk. 1, i afgørelse 2001/462 – foreløbig foranstaltning – ikke omfattet – re! til kontradiktion – mulig tilsidesættelse, der kan påberåbes til støtte for et søgsmål, der er anlagt til prøvelse af Kommissionens endelige beslutning (Art. 230 EF; Kommissionens afgørelse 2001/462, art. 8, stk. 1)

Der foreligger retsakter eller beslutninger, der kan gøres til genstand for et annullationssøgsmål i henhold artikel 230 EF, når foranstaltningerne fremkalder bindende retsvirkninger, som kan berøre sagsøgerens interesser på grund af en væsentlig ændring af dennes retsstilling. Retsakter eller beslutninger, hvis tilblivelse omfatter flere stadier, kan i princippet kun anfægtes, hvis det drejer sig om foranstaltninger, som definitivt fastlægger institutionens standpunkt som afslutning på proceduren, modsat foreløbige foranstaltninger, der har til formål at forberede den endelige beslutning.

Hvis det antages, at høringskonsulentens afslag på en begæring, der er indgivet i medfør af artikel 8, stk. 1, i afgørelse 2001/462 om høringskonsulentens kompetenceområde under behandlingen af visse konkurrencesager, om at give sagsøgeren adgang til oplysninger om de omstændigheder, der har ført til afslutning af de administrative procedurer, der er indledt mod andre personer end den, der indgiver begæringen, kan indebære en tilsidesættelse af den begærendes ret til kontradiktion, ændrer denne tilsidesættelse, der medfører, at hele den administrative procedure er ugyldig, imidlertid kun dennes retsstilling, såfremt der vedtages en endelig beslutning, hvorved dennes overtrædelse af artikel 81 EF fastslås. Da dette afslag i sig selv kun haide begrænsede virkninger, som er karakteristiske for en forberedende foranstaltning, der indgår i den administrative procedure, som Kommissionen har indledt, kan det ikke begrunde, at der anlægges et søgsmål, allerede før den administrative procedure er afsluttet.

Det er i forbindelse med et søgsmål anlagt til prøvelse af Kommissionens endelige beslutning, hvorved der fastslås en tilsidesættelse, at den, der begærer aktindsigt, kan gøre et klagepunkt gældende vedrørende en påstået tilsidesættelse af retten til kontradiktion.

(jf. præmis 53, 58, 63)
17

Kommissionen har gjort gældende, at der ikke er grundlag for at fastsætte sagsomkostningerne højere end 250000 GBP, som den har foreslået. Dette forslag, som er baseret på et rimeligt beløb for sagsomkostninger i en personalesag (skønsmæssigt anslået til 8500 EUR) ganget med en faktor 15 for at tage højde for søgsmålets kollektive karakter, derpå ganget yderligere med en faktor 2,5 for at tage højde for det arbejde, der var forbundet med at fastsætte de individuelle erstatningskrav, og endelig ganget med en faktor 1/1,3 for at tage højde for valutakursen, er mere end rimeligt.
Eksistensen af en akt, der indeholder et klagepunkt, som omhandlet i vedtægtens artikel 90, stk. 2, og artikel 91, stk. 1, er en forudsætning for, at en sag anlagt af tjenestemænd mod den institution, i hvilken de er ansat, kan antages til realitetsbehandling.

Kun foranstaltninger, der afføder bindende retsvirkninger, som direkte og umiddelbart berører sagsøgerens interesser i den forstand, at hans retsstilling herved ændres væsentligt, udgør retsakter eller beslutninger, som kan være genstand for et annullationssøgsmål. Et notat om, at der over for en tjenestemand indledes en procedure i henhold til vedtægtens artikel 51, skaber ikke bindende retsvirkninger, som direkte og umiddelbart kan berøre tjenestemandens interesser. Indledningen af en sådan procedure har nemlig til formål at gøre det muligt for ansættelsesmyndigheden at undersøge og efterprøve, om den kritik, der er rettet mod tjenestemanden for så vidt angår mængden og kvaliteten af hans arbejde, er rigtig, og at høre ham herom i overensstemmelse med vedtægtens artikel 51, stk. 2, med henblik på at kunne bedømme, hvorvidt en afskedigelse bør finde sted. Den udgør derfor blot en forberedende akt, der på ingen måde foregriber det endelige resultat af proceduren.

(jf. præmis 30. 31 og 34)

Henvisning til: Retten. 13. juli 1993. sag T-20/92, Moat mod Kommissionen. Sml. II. s 799 præmis 39 og den dér nævnte retspraksis; Retten, 22. marts 1995. sag T-586/93, Kotzonismod ØSU. Sml. Pers. IA, s. 61. og II, s. 665. præmis 28; Retten. 19. oktober 1995, sag T-562/93. Obst mod Kommissionen, Sml. Pers. IA. s. 247. og II. s. 737. præmis 23.
RETTENS KENDELSE (Femte Afdeling)

11. februar 2003

Sag T-83/02

Jan Pflugradt

mod

Den Europæiske Centralbank

»Ansatte i Den Europæiske Centralbank — tjenstlig kontrol — bebyrdende retsakt — administrativ procedure — afvisning«

Fuldstændig gengivelse på tysk II-281

Angående:

Påstand om annulation af skrivelsen af 28. februar 2002, hvorved Den Europæiske Centralbank meddelte sagsøgeren, at der var iværksat en procedure med tjenstlig kontrol af ham.

Udfald:

Sagen afvises. Hver part bærer sine egne omkostninger.

Sammendrag

Tjenestemænd – søgsmål – bebyrdende retsakt – begreb – forberedende retsakt – iværksættelse af en periode med tilsyn med indsatsen for en ansat ved Den Europæiske Centralbank forud for en eventuel indgivelse af en indstilling om afskedigelse – ikke omfattet – afvisning

(Art. 236 EF; ansættelsesvilkårene for de ansatte i Den Europæiske Centralbank, art. 8, stk. 2, og art. 42)

Kun foranstaltninger og akter, der har retligt bindende virkninger, som umiddelbart og øjeblikkeligt kan berøre en sagsøgers interesser gennem en væsentlig ændring af hans retsstilling, er bebyrdende. Såfremt der er tale om akter eller beslutninger, hvis tilblivelse omfatter flere stadier, navnlig sådanne, som afslutter en intern procedure, kan de kun anfægtes, hvis det drejer sig om foranstaltninger, som definitivt fastlægger institutionens standpunkt som afslutning på denne procedure, modsat foreløbige foranstaltninger, der har til formål at forberede den endelige beslutning.

En meddelelse, hvorved Den Europæiske Centralbank underretter en af sine ansatte om, at der vil blive ført kontrol med ham i en periode på seks måneder, og at der, medmindre der sker en passende forbedring af hans indsats i den pågældende periode, vil blive indgivet en indstilling om afskedigelse til direktionen, er en rent forberedende akt og medfører ikke en væsentlig ændring af adressatens retsstilling. Akter, der er forberedende i forhold til en afgørelse, er ikke bebyrdende, og det er først i forbindelse med en sag anlagt til prøvelse af den afgørelse, der træffes som afslutning på proceduren, at en sagsøger kan gøre gældende, at de forudgående akter, der er snævert forbundne med afgørelsen, er retsstridige.

(jf. præmis 33-36)

Henvisning til: Domstolen. 7. april 1965, sag 11/64. Weighardt mod Kommissionen for Euratom. Sml. 1965-1968. s. 55. org.ref.: Rec. s. 365; Domstolen. 10. december 1969, sag 32/68. Grasselli mod Kommissionen. Sml. 1969. s. 141. org.ref.: Rec. s. 505, præmis 4-7; Domstolen. 21. januar 1987, sag204/85, Stroghilimod Revisionsretten, Sml. s. 389, præmis 6: Domstolen, 14. februar 1989, sag 346/87, Bossi mod Kommissionen. Sml. s. 303, præmis 23; Retten. 8. juni 1993. sag T-50/92, Fiorani mod Parlamentet. Sml. II. s. 555; Retten. 22. marts 1995. sag T-586/93, Kotzonis mod ØSU. Sml. II. s. 665. præmis 28.
RETTENS KENDELSE (Første Afdeling)

13. december 2002

Sag T-112/02

Gustaaf Van Dyck

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Tjenestemænd — indplacering i lønklasse ved ansættelsen — anmodning om ændret indplacering — ny faktisk omstændighed — begreb«

Fuldstændig gengivelse på nederlandsk II-1527

Angående:

Påstand om annullation af Kommissionens afgørelse om at afvise sagsøgerens anmodning om ændret indplacering.

Udfald:

Sagen afvises. Hver part bærer sine egne omkostninger.

Sammendrag

Tjenestemænd – søgsmål – forudgående administrativ klage – frister – udløbet – fristfornyelse – betingelse – ny faktisk omstændighed – beslutning om ændring af kriterierne for indplacering i lønklasse ved ansættelsen – pligt til at handle inden for en rimelig frist

(Tjenestemandsvedtægten, art. 31, stk. 2, art. 90 og 91)

I henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 1, kan der ikke uden overholdelse af den deri angivne frist indgives en ansøgning om, at ansættelsesmyndigheden tager en beslutning, der er blevet endelig, op til fornyet overvejelse. Kun såfremt der foreligger en ny og væsentlig faktisk omstændighed og inden for en rimelig frist fra det tidspunkt, hvor den pågældende omstændighed indtrådte, kan den berørte tjenestemand på ny have ret til at anlægge sag til prøvelse af en beslutning, der er blevet endelig, idet han forinden skal indgive en ansøgning i medfør af vedtægtens artikel 90, stk. 1.

Kommissionens beslutning af 7. februar 1996 om ændring af kriterierne for indplacering i lønklasse af tjenestemænd, der trådte i kraft den 5. oktober 1995, hvor dommen i sagen Alexopoulou mod Kommissionen (sag T-17/95) blev afsagt, udgjorde netop en sådan faktisk omstændighed og åbner mulighed for, at de tjenestemænd, der er ansat før denne dato, kan indgive en anmodning med henblik på at opnå en ændring af deres indplacering.

Såfremt en tjenestemand, der har kunnet anlægge sag ved Retten til prøvelse af Kommissionens afvisning af hans klage over afslaget på at tage hans indplacering op til fornyet overvejelse på grundlag af den nævnte beslutning, har hævet et sådant annullationssøgsmål, er beslutningen om afvisning af den pågældende anmodning om ændret indplacering blevet endelig. Det er i den forbindelse uden betydning, at sagen er hævet som følge af Rettens afgørelse i en sag med en tilsvarende sagsgenstand. Den pågældende tjenestemand kan herefter ikke indgive en anmodning om ændret placering, hvis indhold er det samme som den første anmodning, der blev afvist.

(jf. præmis 54, 55, 56 og 58-62)

Henvisning til: Domstolen, 11. januar 2001, sag C-389/98 P, Gevaert mod Kommissionen, Sml. I, s. 65, præmis 49; Retten, 22. september 1994, sag T-495/93, Carrer m.fl. mod Domstolen, Sml. Pers. IA, s. 201, og II, s. 651, præmis 19; Retten, 25. marts 1998, sag T-202/97, Koopman mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 163, og II, s. 511, præmis 23; Retten, 11. december 2001, sag T-99/97, Stols mod Rådet, ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 40.
Spørgsmålet om, hvorvidt hovedsagen kan antages til realitetsbehandling, må i princippet ikke behandles under behandlingen af en sag om foreløbige forholdsregler, men skal udskydes til behandlingen af hovedsagen, undtagen hvis det er åbenbart, at denne må afvises. Såfremt der under behandlingen af sagen om foreløbige forholdsregler tages stilling til, om hovedsagen kan antages til realitetsbehandling — hvor dette ikke umiddelbart er helt udelukket — vil det være ensbetydende med at foregribe afgørelsen vedrørende sagens realitet.

En begæring om foreløbige forholdsregler skal angive de omstændigheder, der medfører uopsættelighed, og de faktiske og retlige grande til, at de begærede foreløbige forholdsregler umiddelbart forekommer berettigede (fumus bonis juris). Disse betingelser er kumulative, således at en begæring om udsættelse af gennemførelsen ikke kan tages til følge, når en af betingelserne ikke er opfyldt.

Hvorvidt uopsættelighedsbetingelsen i forbindelse med en begæring om foreløbige forholdsregler er opfyldt, skal vurderes ud fra nødvendigheden af, at der træffes en foreløbig afgørelse med henblik på at undgå en alvorlig og uoprettelig skade for den part, som begærer den foreløbige forholdsregel. Det påhviler den part, som begærer den foreløbige forholdsregel, at bevise, at vedkommende ikke kan afvente afgørelsen i hovedsagen uden at lide et tab, som har alvorlige og uoprettelige konsekvenser. Formålet med en sag om foreløbige forholdsregler er ikke at sikre erstatning for et tab, men at sikre virkningen af dommen vedrørende sagens realitet.

(jf. præmis 17, 31 og 32)

Henvisning til: Retten, 10. februar 1999, sag T-211/98 R, Willeme mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 15, og II, s. 57, præmis 36; Domstolen, 25. marts 1999, sag C-65/99 P(R), Willeme mod Kommissionen, Sml. I, s. 1857, præmis 62; Retten, 27. september 2002, sag T-236/02 R, Marcuccio mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 181, og II, s. 941, præmis 32; Santiago Gómez-Reino mod Kommissionen, præmis 27.
Artikel 104, stk. 2, i Rettens procesreglement bestemmer, at en begæring om foreløbige forholdsregler skal angive de omstændigheder, der medfører uopsættelighed, samt de faktiske og retlige grunde til, at den begærede foreløbige forholdsregel umiddelbart forekommer berettiget (fumus boni juris). Disse betingelser er kumulative, således at en begæring om udsættelse af gennemførelsen ikke skal tages til følge, når en af dem ikke er opfyldt.

Spørgsmålet, om hovedsagen kan antages til realitetsbehandling, bør som hovedregel ikke behandles under en sag om foreløbige forholdsregler, da afgørelsen i hovedsagen herved kan foregribes, men når det gøres gældende, at begæringen om foreløbige forholdsregler udspringer af en hovedsag, som åbenbart må afvises, kan det være nødvendigt, at der fremlægges omstændigheder, som godtgør, at hovedsagen ud fra en umiddelbar betragtning alligevel kan antages til realitetsbehandling.

Den forligsprocedure, der er fastsat i Den Europæiske Investeringsbanks vedtægt, er rent fakultativ og forløber uafhængigt af den sag, der er indbragt for Domstolen. Det forhold, at sagen ikke forinden har været indbragt for Forligsudvalget, kan ikke medføre, at et annullationssøgsmål til prøvelse af en beslutning herefter må afvises.

En forligelse af på den ene side retten til en effektiv domstolsbeskyttelse, som er blandt fællesskabsrettens almindelige principper, og som kræver, at borgerne skal have en tilstrækkelig frist til at vurdere lovligheden af en retsakt, der indeholder et klagepunkt mod dem, og i givet fald til at udfærdige en stævning, og på den anden side kravet om retssikkerhed, som tilsiger, at retsakter udstedt af EF-instanserne efter udløbet af en vis frist bliver endelige, kræver, at tvister mellem Den Europæiske Investeringsbank og dens ansatte indbringes for Fællesskabets retsinstanser inden for en rimelig frist.

Ved vurderingen af, om en sag er anlagt inden for en rimelig frist, må bestemmelserne om søgsmålsfrister i vedtægtens artikel 90 og 91 tages i betragtning. En frist på tre måneder må således i princippet betragtes som rimelig.

For så vidt angår søgsmålsfristens udgangspunkt, såfremt sagen er blevet indbragt for Forligsudvalget, begynder fristen at løbe fra det tidspunkt, hvor den berørte ansatte fik meddelelse om beslutningen, i givet fald fra det tidspunkt, hvor forligsproceduren er mislykkedes. Såfremt sagen ikke er blevet indbragt for Forligsudvalget, begynder søgsmålsfristen med hensyn til tvister mellem Den Europæiske Investeringsbank og dens ansatte at løbe fra det tidspunkt, hvor den ansatte fik meddelelse om Bankens beslutning, eller i hvert fald senest på det tidspunkt, hvor han fik kendskab til den.

(jf. præmis 31-35)

Henvisning til: Retten, 30. marts 2000, sag T-33/99, Méndez Pinedo mod ECB, Smi. Pers. IA, s. 63, og II, s. 273, præmis 32-34; De Nicola mod EIB, præmis 101, 107 og 119; Dunnett m.fl. mod EIB, præmis 52 og 54; Retten, 11. december2001, sag T-20/01, Cerafogli m.fl. mod ECB, Smi. IA, s. 235, og II, s. 1075, præmis 63.