Nærværende sag hører utvivlsomt ind under de bestemmelser, der er fastsat i den supplerende protokol, som den 5. april 1978 blev afsluttet mellem Rådets generalsekretær og personalets fagforeninger (ordlyden blev offentliggjort i en meddelelse til personalet fra generalsekretariatet for Rådet nr. 77/78 af 14. april 1978). Punkt IV, stk. 1, bestemmer, at »enhver stilling der er til rådighed ... meddeles personalet i form af en meddelelse om forflyttelse, ledsaget af en beskrivelse af funktionerne og en indkaldelse af ansøgninger«. Umiddelbart efter denne bestemmelse følger et andet afsnit, der lyder således: »den umiddelbart overordnede er frit stillet med hensyn til at vælge enten blandt de ansøgere, der anmoder om forflyttelse som følge af offentliggørelse, eller uden for disse«. Det præciseres imidlertid, at »dette valg [kun] kan ... foretages efter kriteriet for tjenestens interesse«.

Bestemmelserne i tjenestemandsvedtægtens artikel 7, stk. 1, skal imidlertid også tages i betragtning. Denne bestemmelse lyder således: »Ansættelsesmyndigheden skal ved udnævnelse eller forflyttelse, idet der udelukkende tages hensyn til tjenstlige synspunkter og uden hensyntagen til statsborgerskab, ansætte den enkelte tjenestemand i en stilling i hans kategori eller tjenestegruppe, som svarer til hans lønklasse«. Det tilføjes i andet afsnit, at »tjenestemanden kan ansøge om at blive forflyttet inden for den institution, han tilhører«.

Parterne gør forskellige opfattelser gældende med hensyn til forholdet mellem de ovennævnte bestemmelser. Ifølge Rådets advokat, er formålet med den i protokollen fastsatte fremgangsmåde hurtigt at skaffe såvel administrationen som personalet udtømmende oplysninger, som gør det muligt hurtigst muligt og rationelt at besætte ledige stillinger ved hjælp af forflyttelser inden for institutionen: fremgangsmåden gør det muligt at underrette interesserede tjenestemænd i rette tid både om den ledige stilling og om de kriterier, under hensyn til hvilke administrationen agter at besætte den ledige stilling, og på den anden side at underrette administrationen om tjenestemændenes ønsker. En sådan fremgangsmåde er kun af undersøgende og foreløbig karakter, og er følgelig helt forskellig fra den forflyttelse, der er omhandlet i vedtægtens artikel 7. Den væsentligste forskel består i, at ansættelsesmyndigheden inden for rammerne af den fremgangsmåde, der er fastsat i protokollen, ikke er forpligtet til at udtale sig om ansøgninger om forflyttelse, mens administrationen ifølge vedtægtens artikel 7 er pålagt denne forpligtelse i forbindelse med de sædvanlige fremgangsmåder.

Ifølge sagsøgerens advokat, skal den i protokollen fastsatte fremgangsmåde tværtimod fortolkes under hensyn til vedtægtens artikel 7. Denne definerer således den særlige fremgangsmåde, der skal følges i forbindelse med besættelsen af ledige stillinger, uden imidlertid at påvirke karakteren af ansøgningen om forflyttelse, som således er uændret i forhold til vedtægtens artikel 7, stk. 1. Derfor tilkommer det under alle omstændigheder ansættelsesmyndigheden — og kun denne — at udtale sig om en sådan ansøgning.

Jeg mener, at det er denne sidste fortolkning, som må godtages. For det første tales der i protokollen om »forflyttelse«; der anvendes således samme ordvalg som i vedtægtens artikel 7. For det andet kan protokollen ikke fravige vedtægten ved at tillægge tjenestemænd på et lavere niveau beføjelse til at træffe afgørelse om ansøgninger om forflyttelse, idet en overenskomst med en fagforening kun kan indebære, at den institution, som er part i overenskomsten, selv foretager begrænsninger i sine beføjelser over for personalet, og under ingen omstændigheder kan ændre vedtægten, som udtrykkeligt er udstedt i forordningsform. For det tredje støtter ordlyden af overenskomsten med fagforeningen på ingen måde den opfattelse, at der hermed skulle være indført en selvstændig fremgangsmåde i forhold til den i vedtægten fastsatte. Specielt hvad angår retten til at udvælge den tjenestemand, der skal forflyttes, som i protokollen er tillagt den umiddelbart overordnede i den pågældende tjenestegren, gælder, at denne ret kan og skal forstås i sammenhæng med beføjelsen til at træffe afgørelse om forflyttelse, som i henhold til vedtægtens artikel 7 er tillagt ansættelsesmyndigheden.

Det skal hertil bemærkes, at det er udelukket at anse ovennævnte protokolbestemmelse som en delegation fra ansættelsesmyndigheden til de umiddelbart overordnede af beføjelsen til at træffe afgørelse om forflyttelser. Man må således ikke glemme, at det i Rådets afgørelse af 14. maj 1962 (EFT 1963-1964, s. 4) er bestemt, at »de beføjelser, som ifølge vedtægten for tjenestemænd er tillagt ansættelsesmyndigheden ... udøves ... af generalsekretæren«, og at denne alene er bemyndiget til at overlade sine beføjelser helt eller delvist til generaldirektøren for administrationen for så vidt angår tjenestemænd i kategorierne B, C og D, hvilket således ikke gælder tjenestemænd i kategori A, som sagsøgeren tilhører. Der skal på den anden side tages hensyn til, at der i protokollen generelt tales om den »umiddelbart overordnede«, hvorfor den ikke tilstrækkeligt klart fastslår, hvem der er indehaver af den hævdede bemyndigelse. Følgelig må den opfattelse, hvorefter protokollen indeholder en delegation, forkastes.

Jeg mener, løsningen skal søges andetsteds. Udvælgelsesretten, som i protokollen er tillagt den umiddelbart overordnede, skal forstås således, at administrationen har lovet personalets fagforeninger at følge den pågældendes umiddelbart overordnedes synspunkt med hensyn til besættelsen af den ledige stilling, for bedst muligt at tilgodese tjenestens interesser; ikke desto mindre forbliver ansættelsesmyndigheden beføjet til at træffe den formelle afgørelse om forflyttelse i overensstemmelse med vedtægten, og Rådets generalsekretær er, som jeg har påvist, den eneste, som kan udøve denne beføjelse over for tjenestemænd i kategori A.