ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1)

Artikel 26a i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/18/EF af 12. marts 2001 om udsætning i miljøet af genetisk modificerede organismer og om ophævelse af Rådets direktiv 90/220/EØF, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1829/2003 af 22. september 2003, sammenholdt med denne forordning og Kommissionens henstilling af 13. juli 2010 om retningslinjer for udvikling af nationale sameksistensforanstaltninger til at forhindre utilsigtet forekomst af GMO’er i konventionelle og økologiske afgrøder, skal fortolkes således, at bestemmelsen ikke er til hinder for en national foranstaltning, der med henblik på at forhindre utilsigtet forekomst af GMO’er i andre produkter i en region i den berørte medlemsstat forbyder dyrkning af GMO’er, der er godkendt i henhold til forordning nr. 1829/2003, forudsat at den pågældende foranstaltning sikrer forbrugerne og producenternes mulighed for at vælge mellem produkter fra konventionelle, økologiske og genetisk modificerede afgrøder, og at den, henset til de særlige forhold, der er af betydning for de pågældende afgrøder i den berørte region, ikke går ud over, hvad der er nødvendigt og står i forhold til det tilstræbte mål.
C 318/15

Domstolens dom (Syvende Afdeling) af 7. juli 2022 — Coca-Cola European Partners Deutschland GmbH mod L.B. (C-257/21) og R.G. (C-258/21) (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Bundesarbeitsgericht — Tyskland)

(Sag C-257/21 og C-258/21) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - socialpolitik - artikel 153 TEUF - beskyttelse af arbejdstagerne - direktiv 2003/88/EF - tilrettelæggelse af arbejdstiden - natarbejde - kollektiv overenskomst, der fastsætter et lavere løntillæg for regelmæssigt natarbejde end for uregelmæssigt natarbejde - ligebehandling - artikel 20 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder - gennemførelse af EU-retten som omhandlet i artikel 51, stk. 1, i chartret om grundlæggende rettigheder)

(2022/C 318/20)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Bundesarbeitsgericht

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Coca-Cola European Partners Deutschland GmbH

Sagsøgte: L.B. (C-257/21) og R.G. (C-258/21)

Konklusion

En bestemmelse i en kollektiv overenskomst, der fastsætter et løntillæg for uregelmæssigt natarbejde, der er højere end det, der er fastsat for regelmæssigt natarbejde, gennemfører ikke Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/88/EF af 4. november 2003 om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden som omhandlet i artikel 51, stk. 1, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder.

(1) EUT C 297 af 26.7.2021.
2)

Princippet om EU-rettens forrang skal fortolkes således, at dette princip pålægger den udstedende judicielle myndighed i videst muligt omfang at foretage en fortolkning, der er forenelig med national ret, som muliggør at nå et resultat, der er i overensstemmelse med det formål, som forfølges med rammeafgørelse 2002/584, som ændret ved rammeafgørelse 2009/299, der er til hinder for, at denne myndighed i henhold til national ret er forpligtet til at fremsende den nationale arrestordre og oplysningerne om mulighederne for prøvelse af denne arrestordre til den person, der er omfattet af en europæisk arrestordre, inden den pågældendes overgivelse til de judicielle myndigheder i den udstedende medlemsstat.
Domstolens dom (Ottende Afdeling) af 7. juli 2022 (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Tribunal Judicial da Comarca dos Açores — Portugal) — KU, OP og GC mod SATA International — Azores Airlines SA

(Sag C-308/21) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - lufttransport - forordning (EF) nr. 261/2004 - kompensation og bistand til luftfartspassagerer - aflysninger og lange forsinkelser - artikel 5, stk. 3 - fritagelse for forpligtelsen til at betale kompensation - usædvanlige omstændigheder - omfattende fejl i brændstofforsyningen til fly i lufthavnen)

(2022/C 318/23)

Processprog: portugisisk

Den forelæggende ret

Tribunal Judicial da Comarca dos Açores

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: KU, OP og GC

Sagsøgt: SATA International — Azores Airlines SA

Konklusion

Artikel 5, stk. 3, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 261/2004 af 11. februar 2004 om fælles bestemmelser om kompensation og bistand til luftfartspassagerer ved boardingafvisning og ved aflysning eller lange forsinkelser og om ophævelse af forordning (EØF) nr. 295/91, skal fortolkes således, at når afgangslufthavnen for de pågældende flyafgange eller fly er ansvarlig for forvaltningen af brændstofforsyningssystemet for luftfartøjer, kan en omfattende fejl i brændstofforsyningen anses for en »usædvanlig omstændighed« i denne bestemmelses forstand.

(1) EUT C 329 af 16.8.2021.
Domstolens dom (Fjerde Afdeling) af 7. juli 2022 — LKW WALTER Internationale Transportorganisation AG mod CB, DF og GH (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Bezirksgericht Bleiburg — Østrig)

(Sag C-7/21) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - retligt samarbejde i civile sager - forkyndelse af dokumenter - forordning (EF) nr. 1393/2007 - artikel 8, stk. 1 - frist på en uge for at gøre brug af retten til at nægte at modtage dokumentet - afgørelse om tvangsfuldbyrdelse afsagt i én medlemsstat og forkyndt i en anden medlemsstat udelukkende på den første medlemsstats sprog - lovgivning i førstnævnte medlemsstat, hvori der fastsættes en frist på otte dage til at fremsætte indsigelse mod denne afgørelse - indsigelsesfrist, der begynder at løbe samtidigt med fristen for at gøre brug af retten til at nægte at modtage dokumentet - artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder - adgang til effektive retsmidler)

(2022/C 318/06)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Bezirksgericht Bleiburg

Parter i hovedsagen

Sagsøger: LKW WALTER Internationale Transportorganisation AG

Sagsøgte: CB, DF og GH

Konklusion

Artikel 8, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1393/2007 af 13. november 2007 om forkyndelse i medlemsstaterne af retslige og udenretslige dokumenter i civile og kommercielle sager (forkyndelse af dokumenter) og om ophævelse af Rådets forordning (EF) nr. 1348/2000, sammenholdt med artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder,

skal fortolkes således, at

denne bestemmelse er til hinder for en lovgivning i den medlemsstat, hvis myndighed har udstedt et dokument, der skal forkyndes, hvorefter den frist på en uge, som er omhandlet i artikel 8, stk. 1, inden for hvilken adressaten for et sådant dokument kan nægte at modtage dette af en af de grunde, der er fastsat i denne bestemmelse, begynder at løbe samtidigt med fristen for at anvende et retsmiddel til anfægtelse af dette dokument i denne medlemsstat.

(1) EUT C 88 af 15.3.2021.
C 318/18

Domstolens dom (Syvende Afdeling) af 7. juli 2022 — Ville de Mons og Zone de secours Hainaut — Centre mod RM (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Cour du travail de Mons — Belgien)

(Sag C-377/21) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - socialpolitik - direktiv 97/81/EF - rammeaftalen vedrørende deltidsarbejde - § 4 - princippet om forbud mod forskelsbehandling - princippet om pro rata temporis - hensyntagen ved beregningen af lønnen for en fuldtidsansat brandmand til den anciennitet, som den pågældende brandmand har opnået som frivillig brandmand, efter princippet om pro rata temporis)

(2022/C 318/24)

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Cour du travail de Mons

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: Ville de Mons og Zone de secours Hainaut — Centre

Sagsøgt: RM

Konklusion

§ 4 i rammeaftalen om deltidsarbejde, der blev indgået den 6. juni 1997, og som er knyttet som bilag til Rådets direktiv 97/81/EF af 15. december 1997 om rammeaftalen vedrørende deltidsarbejde, der er indgået af Unice, CEEP og EFS, skal fortolkes således, at bestemmelsen ikke er til hinder for en national lovgivning, der med henblik på beregningen af lønnen for fastansatte brandmænd, der er ansat på fuld tid, ved fastsættelsen af deres lønningsmæssige anciennitet opgør det arbejde, som disse tidligere har udført som frivillig brandmand, i henhold til prorata temporis-princippet, dvs. i forhold til det arbejde, som de reelt har udført.

(1) EUT C 391 af 27.9.2021.
Domstolens dom (Niende Afdeling) af 7. juli 2022 — F. Hoffmann-La Roche Ltd, Novartis AG, Novartis Farma SpA, Roche SpA mod Autorità Garante della Concorrenza e del Mercato (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Consiglio di Stato — Italien)

(Sag C-261/21) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU - medlemsstaternes forpligtelse til at tilvejebringe den nødvendige adgang til domstolsprøvelse for at sikre en effektiv retsbeskyttelse på de områder, der er omfattet af EU-retten - artikel 267 TEUF - den forelæggende rets forpligtelse til at sikre den fulde virkning af den fortolkning af EU-retten, som Domstolen har foretaget - Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder - artikel 47 - adgang til en uafhængig og upartisk domstol, der forudgående er oprettet ved lov - dom afsagt af en national ret som sidste instans, efter at Domstolen har truffet præjudiciel afgørelse - denne doms angivelige manglende overensstemmelse med den fortolkning af EU-retten, som Domstolen har foretaget - national lovgivning, som forhindrer anlæggelse af sag med påstand om genoptagelse af den pågældende sag)

(2022/C 318/21)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Consiglio di Stato

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: F. Hoffmann-La Roche Ltd, Novartis AG, Novartis Farma SpA og Roche SpA

Sagsøgte: Autorità Garante della Concorrenza e del Mercato

procesdeltagere: Società Oftalmologica Italiana (SOI) — Associazione Medici Oculisti Italiani (AMOI), Regione Emilia-Romagna, Regione Lombardia, Altroconsumo, Novartis Farma SpA, Roche SpA, Novartis AG, F. Hoffmann-La Roche Ltd, Associazione Italiana delle Unità Dedicate Autonome Private di Day Surgery e dei Centri di Chirurgia Ambulatoriale (Aiudapds), Coordinamento delle associazioni per la tutela dell’ambiente e dei diritti degli utenti e consumatori (Codacons) og Ministero della Salute — Agenzia Italiana del Farmaco

Konklusion

Artikel 4, stk. 3, TEU og artikel 19, stk. 1, TEU samt artikel 267 TEUF, sammenholdt med artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, skal fortolkes således, at disse bestemmelser ikke er til hinder for bestemmelser i en medlemsstats procesret, som — samtidig med at ækvivalensprincippet er overholdt — bevirker, at når den øverste domstol i forvaltningsretlige sager i denne medlemsstat afsiger en afgørelse, der bilægger en tvist, i hvilken den har forelagt Domstolen en anmodning om præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 267 TEUF, kan parterne i denne tvist ikke begære genoptagelse af afgørelsen fra den nationale ret med den begrundelse, at denne har tilsidesat den fortolkning af EU-retten, som Domstolen har foretaget som svar på denne anmodning.

(1) EUT C 263 af 5.7.2021.
C 318/11

Domstolens dom (Syvende Afdeling) af 30. juni 2022 — Direcţia Generală Regională a Finanţelor Publice Bucureşti — Administraţia Sector 1 a Finanţelor Publice mod VB og Direcţia Generalā Regionalā a Finanţelor Publice Bucureşti -Serviciul Soluţionare Contestaţii 1 (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Curtea de Apel Bucureşti — Rumænien)

(Sag C-146/21) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - det fælles merværdiafgiftssystem (moms) - direktiv 2006/112/EF - gennemførelsesafgørelse 2010/583/EU og 2013/676/EU om bemyndigelse af Rumænien til at fravige nævnte direktivs artikel 193 - ordning for omvendt betalingspligt - leverancer af træprodukter - national lovgivning, der fastsætter en betingelse om momsregistrering for anvendelsen af nævnte mekanisme - princip om afgiftsneutralitet)

(2022/C 318/14)

Processprog: rumænsk

Den forelæggende ret

Curtea de Apel Bucureşti

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Direcţia Generală Regională a Finanţelor Publice Bucureşti — Administraţia Sector 1 a Finanţelor Publice

Sagsøgte: VB og Direcţia Generalā Regionalā a Finanţelor Publice Bucureşti -Serviciul Soluţionare Contestaţii 1

Konklusion

Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem og princippet om afgiftsneutralitet er ikke til hinder for en national lovgivning, hvorefter ordningen for omvendt betalingspligt ikke finder anvendelse på en afgiftspligtig person, som før gennemførelsen af de afgiftspligtige transaktioner hverken havde anmodet om eller uden videre opnået merværdiafgiftsregistrering.

(1) EUT C 228 af 14.6.2021.
Domstolens dom (Ottende Afdeling) af 30. juni 2022 — Aktsiaselts M.V.WOOL mod Põllumajandus- ja Toiduamet (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Tallinna Halduskohus — Estland)

(Sag C-51/12) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - fødevarelovgivning - forordning (EF) nr. 2073/2005 - mikrobiologiske kriterier for fødevarer - artikel 3, stk. 1 - forpligtelser for ledere af fødevarevirksomheder - bilag I - kapitel 1, punkt 1.2 - grænseværdier for påvist Listeria monocytogenes i fiskeprodukter før og efter markedsføring - forordning (EF) nr. 178/2002 - artikel 14, stk. 8 - officiel kontrol af produktet på markedsføringsstadiet - rækkevidde)

(2022/C 318/09)

Processprog: estisk

Den forelæggende ret

Tallinna Halduskohus

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Aktsiaselts M.V.WOOL

Sagsøgt: Põllumajandus- ja Toiduamet

Konklusion

Bestemmelserne i artikel 3, stk. 1, i og punkt 1.2 i kapitel 1 i bilag I til Kommissionens forordning (EF) nr. 2073/2005 af 15. november 2005 om mikrobiologiske kriterier for fødevarer, som ændret ved Kommissionens forordning (EU) 2019/229 af 7. februar 2019, skal fortolkes således, at når fabrikanten over for den kompetente myndighed ikke kan dokumentere, at fødevarer i hele deres holdbarhedsperiode overholder grænsen på 100 kolonidannende enheder/gram (g) for så vidt angår forekomsten af Listeria monocytogenes, finder den grænseværdi, hvorefter Listeria monocytogenes ikke må kunne påvises i 25 g af den omhandlede fødevare, der er fastsat i punkt 1.2 i det nævnte bilag, ikke anvendelse på fødevarer, der er blevet markedsført i deres holdbarhedsperiode.

(1) EUT C 128 af 12.4.2021.
1)

De lovvalgsregler, der er fastsat i artikel 13, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 883/2004 af 29. april 2004 om koordinering af de sociale sikringsordninger, finder ikke anvendelse på en person, der bor i den medlemsstat, hvor vedkommendes interessecenter ligeledes befinder sig, samtidig med at den pågældende udøver en beskæftigelse, der er ujævnt fordelt, i to andre medlemsstater, når det skal afgøres, om denne person har direkte rettigheder over for institutioner i en af disse to andre medlemsstater med hensyn til bidrag, der er indbetalt i en given periode.
Domstolens dom (Fjerde Afdeling) af 15. september 2022 — UAB »HA.EN.« mod Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas — Litauen)

(Sag C-227/21) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - merværdiafgift (moms) - direktiv 2006/112/EF - ret til fradrag for indgående moms - salg af fast ejendom mellem afgiftspligtige personer - sælger, over for hvem der er indledt en insolvensbehandling - national praksis, hvorefter køberen nægtes fradragsret med den begrundelse, at vedkommende havde eller burde have haft kendskab til sælgerens vanskeligheder med hensyn til at betale den skyldige udgående moms - svig og misbrug af rettigheder - betingelser)

(2022/C 418/11)

Processprog: litauisk

Den forelæggende ret

Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas

Parter i hovedsagen

Sagsøger: UAB »HA.EN.«

Sagsøgt: Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos

Konklusion

Artikel 168, litra a), i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem, sammenholdt med princippet om afgiftsneutralitet,

skal fortolkes således, at:

bestemmelsen er til hinder for en national praksis, hvorefter køberen i forbindelse med salg af en fast ejendom mellem afgiftspligtige personer nægtes ret til at fradrage den indgående merværdiafgift (moms) alene af den grund, at køberen vidste eller burde have vidst, at sælgeren var i økonomiske vanskeligheder eller insolvent, og at denne omstændighed kunne have til følge, at sælgeren ikke ville eller ikke kunne indbetale momsen til statskassen.

(1) EUT C 242 af 21.6.2021.
2)

Artikel 57, stk. 4, i direktiv 2014/24, som ændret ved delegeret forordning 2017/2365, sammenholdt med artikel 80, stk. 1, tredje afsnit, i direktiv 2014/25, som ændret ved delegeret forordning 2017/2364, skal fortolkes således, at denne artikel 57, stk. 4, udtømmende regulerer de fakultative udelukkelsesgrunde, der kan begrunde, at en økonomisk aktør udelukkes fra deltagelse i en udbudsprocedure af årsager, der er støttet på objektive faktorer vedrørende vedkommendes faglige kvalifikationer og vedrørende en interessekonflikt eller konkurrencefordrejning, der måtte opstå som følge af dennes deltagelse i udbudsproceduren. Nævnte artikel 57, stk. 4, forhindrer imidlertid ikke, at ligebehandlingsprincippet i artikel 36, stk. 1, i direktiv 2014/25, som ændret ved delegeret forordning 2017/2364, kan være til hinder for, at den omhandlede kontrakt tildeles økonomiske aktører, som danner en økonomisk enhed, og hvis tilbud, selv om de er afgivet særskilt, hverken er selvstændige eller uafhængige.
Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 15. september 2022 — SRS og AA mod Minister for Justice and Equality (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Supreme Court — Irland)

(Sag C-22/21) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - direktiv 2004/38/EF - unionsborgeres og deres familiemedlemmers ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område - artikel 3, stk. 2, første afsnit, litra a) - begrebet »andre familiemedlemmer, som hører til den unionsborgers husstand, der er hovedindehaveren af retten til ophold« - bedømmelseskriterier)

(2022/C 418/08)

Processprog: engelsk

Den forelæggende ret

Supreme Court

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: SRS og AA

Sagsøgt: Minister for Justice and Equality

Konklusion

Artikel 3, stk. 2, første afsnit, litra a), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/38/EF af 29. april 2004 om unionsborgeres og deres familiemedlemmers ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område, om ændring af forordning (EF) nr. 1612/68 og om ophævelse af direktiv 64/221/EØF, 68/360/EØF, 72/194/EØF, 73/148/EØF, 75/34/EØF, 75/35/EØF, 90/364/EØF, 90/365/EØF og 93/96/EØF

skal fortolkes således, at

begrebet »alle andre familiemedlemmer, der hører til den unionsborgers husstand, der er hovedindehaveren af retten til ophold« som omhandlet i denne bestemmelse betegner personer, der står i et afhængighedsforhold til denne unionsborger, hvilket forhold er baseret på en tæt og stabil personlig tilknytning, der er opstået i det samme hjem, inden for rammerne af et familiemæssigt samliv, der rækker ud over et simpelt midlertidigt bofællesskab, som er bestemt af rene bekvemmelighedshensyn.

(1) EUT C 138 af 19.4.2021.
Domstolens dom (Tiende Afdeling) af 15. september 2022 — PNB Banka AS mod Den Europæiske Centralbank

(Sag C-326/21 P) (1)

(Appel - økonomisk og monetær politik - tilsyn med kreditinstitutter - insolvensbehandling - Den Europæiske Centralbanks (ECB) afslag på at imødekomme en anmodning fra bestyrelsen for et kreditinstitut om at pålægge kurator for nævnte institut at give den advokat, som er befuldmægtiget af sagsøgerens bestyrelse, adgang til dette instituts lokaler, oplysninger, personale og ressourcer - kompetencen hos udstederen af retsakten - artikel 263 TEUF - retsakt, der kan være genstand for et annullationssøgsmål - afvisning)

(2022/C 418/12)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: PNB Banka AS (ved Rechtsanwalt O. Behrends)

Den anden part i appelsagen: Den Europæiske Centralbank (ved F. Bonnard, V. Hümpfner og E. Koupepidou, som befuldmægtigede)

Intervenient til støtte for den anden part i sagen: Republikken Letland (ved J. Davidoviča, I. Hūna og K. Pommere)

Konklusion

1) Appellen forkastes.

2) PNB Banka AS bærer sine egne omkostninger og betaler de af Den Europæiske Centralbank (ECB) afholdte omkostninger.

(1) EUT C 382 af 20.9.2021.
Domstolens dom (Ottende Afdeling) af 1. august 2022 — Agecontrol SpA mod ZR og Lidl Italia Srl (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Corte d’appello di Venezia — Italien)

(Sag C-319/21) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - landbrug - fælles markedsordning - forordning (EF) nr. 1234/2007 - emballerede friske frugter og grøntsager - gennemførelsesforordning (EU) nr. 543/2011 - overensstemmelseskontrol - transport til et salgssted tilhørende samme markedsføringsselskab - ledsagedokumenter - angivelse af oprindelsesland)

(2022/C 408/22)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Corte d’appello di Venezia

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Agecontrol SpA

Sagsøgte: ZR og Lidl Italia Srl

Konklusion

Artikel 5, stk. 4, i Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) nr. 543/2011 af 7. juni 2011 om nærmere bestemmelser for anvendelsen af Rådets forordning (EF) nr. 1234/2007 for så vidt angår frugt og grøntsager og forarbejdede frugter og grøntsager, sammenholdt med denne forordnings artikel 8 og artikel 113 og 113a i Rådets forordning (EF) nr. 1234/2007 af 22. oktober 2007 om en fælles markedsordning for landbrugsprodukter og om særlige bestemmelser for visse landbrugsprodukter (fusionsmarkedsordningen), som ændret ved Rådets forordning (EF) nr. 361/2008 af 14. april 2008, skal fortolkes således, at kontrollen med, om frugt og grøntsager er i overensstemmelse med handelsnormerne, ikke kræver, at indehaveren af disse produkter udsteder et ledsagedokument. Når denne indehaver udsteder et sådant dokument, skal denne imidlertid i alle handels(/afsætnings)led vedrørende disse produkter angive de pågældende produkters navn og oprindelsesland, uafhængigt af den omstændighed, at de angivelser uden på, som kræves i henhold til gennemførelsesforordning nr. 543/2011, allerede er anbragt med synlig skrift, der ikke kan slettes, på en af siderne af produkternes emballage, på et reklameskilt, som er anbragt synligt i det transportmiddel, hvormed de transporteres, samt på de fakturaer, som leverandøren af disse produkter har udstedt.

(1) EUT C 310 af 2.8.2021.
2)

Artikel 20, stk. 4 og 5, i direktiv 2013/33 skal fortolkes således, at disse bestemmelser er til hinder for, at en ansøger om international beskyttelse, der har udvist en grov voldelig adfærd over for offentlige tjenestemænd, pålægges en sanktion, der består i at inddrage de materielle modtagelsesforhold som omhandlet i dette direktivs artikel 2, litra f) og g), der vedrører indkvartering, kost eller tøj, for så vidt som sanktionen ville have som virkning at berøve ansøgeren muligheden for at dække sine mest basale behov. Pålæggelse af andre sanktioner på grundlag af nævnte artikel 20, stk. 4, skal under alle omstændigheder ske under overholdelse af de betingelser, der er anført i artiklens stk. 5, herunder navnlig dem, som vedrører iagttagelsen af proportionalitetsprincippet og respekten for den menneskelige værdighed.