ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Det fremgår af sammenhængen i artikel 3 i Rådets forordning nr. 1182/71, at begrebet tidsfrist dækker et tidsforløb udtrykt i timer, dage, uger, måneder eller år, uden at der henvises til en fastlagt dato eller begivenhed.

fastsættelsen at en dato, på hvilken en begivenhed skal være indtruffet eller en handling udført, svarer til begrebet tidspunkt som omhandlet i artiklerne 4 og 5 i forordning nr. 1182/71 og kan ikke betragtes som en tidsfrist i den betydning, der er forudsat i denne forordnings artikel 3.
DOMSTOLENS DOM

AF 24. OKTOBER 1973 ( 1 )

Rewe-Zentral AG

mod Hauptzollamt Kehl

anmodning om præjudiciel afgørelse, indgivet af Finanzgericht Baden-Württemberg

»Udligningsbeløb for udsving i vekselkursen«

Sag 10/73

Sammendrag

De beføjelser, det i henhold til Traktatens artikler 40 og 43, stk. 2 er givet til gennemførelse af den fælles landbrugspolitik, vedrører ikke kun eventuelle strukturelle foranstaltninger, men omfatter også indgreb af konjunkturmæssig karakter over for denne produktionssektor, som Rådet er beføjet til at foretage under anvendelse af den herfor foreskrevne beslutningsprocedure. Artikel 103 omhandler derimod medlemsstaternes konjunkturpolitik, men omfatter ikke de områder, der allerede er gjort til fælles områder, såsom markedsordningen for landbrugsvarer. Formålet med artikel 103 er både at koordinere medlemsstaternes konjunkturpolitik og at vedtage de efter forholdene egnede foranstaltninger. I betragtning af den valutasituation, der forelå på det tidspunkt, da de omtvistede foranstaltninger blev truffet, og hvor der ikke fandtes nogen forholdsregler inden for rammerne af den fælles landbrugspolitik, som kunne gøre det muligt at træffe de nødvendige foranstaltninger som en hastesag for at imødegå den oven for beskrevne valutasituation, har Rådet været berettiget til midlertidigt at gøre brug af de beføjelser, som det har fået tillagt ved Traktatens artikel 103.

Artikel 103 udelukker ikke, at Fællesskabets institutioner — med forbehold af de øvrige i Traktaten omhandlede fremgangsmåder — er beføjet til at vedtage de konjunkturelle foranstaltninger, som måtte vise sig nødvendige for at fastholde Traktatens mål. Rådet vælger i hvert enkelt tilfælde den form for foranstaltning, som Rådet finder mest egnet.

Hverken Traktatens artikler 5 og 107 (for så vidt der ikke er blevet anvendt de i artikel 3 g nævnte fremgangsmåder) eller resolutionen fra Rådet og repræsentanterne for medlemsstaternes regeringer af 22. marts 1971 vedrørende den etapevise gennemførelse af Den økonomiske og monetære Union kan fortolkes som i sig selv indeholdende et forbud for medlemsstaterne mod at ændre deres valutaparitet på anden måde end ved at fastsætte en ny fast paritet, som kan påberåbes af borgerne over for de nationale retter.
DOMSTOLENS DOM

AF 4. APRIL 1974 ( 1 )

Kommissionen for De europæiske Fællesskaber

mod Den franske Republik

Sag 167/73

Sammendrag

Under udøvelsen af de beføjelser, der tilkommer Kommissionen i henhold til traktatens artikler 155 og 169, behøver den ikke at påvise nogen søgsmålsinteresse, eftersom den i Fællesskabets almindelige interesse har til opgave af egen drift at overvåge, at medlemsstaterne anvender traktatens regler, og at få fastslået, om der foreligger nogen tilsidesættelse af de heraf afledte forpligtelser, med henblik på at få en sådan tilsidesættelse bragt til ophør.

De grundlæggende bestemmelser i EØF-traktatens anden del er tænkt at skulle anvendes på enhver økonomisk aktivitet og kan derfor ikke fraviges, såfremt der ikke findes udtrykkelige bestemmelser herom i traktaten.

Ved omtalen af traktatens mål henviser artikel 74 til bestemmelserne i artikel 2 og 3, som de grundlæggende bestemmelser, der finder anvendelse på enhver økonomisk aktivitet, først og fremmest skal fremme. Bestemmelserne om den fælles transportpolitik gør på ingen måde disse regler uanvendelige, men har tværtimod til formål at fuldbyrde dem ved fælles handlinger. I det omfang, hvor traktatens mål kan nås ved almindelige regler, skal disse finde anvendelse.

I medfør af artikel 84, stk. 2 er sø- og lufttransporten, for så vidt Rådet ikke har truffet anden bestemmelse, alene unddraget bestemmelserne i afsnit IV i traktatens anden del om den fælles transportpolitik. På samme måde som andre transportgrene er disse områder underkastet traktatens almindelige regler.

Eftersom traktatens artikel 48 og forordning nr. 1612/68 er gældende i enhver medlemsstats retsorden, og eftersom fællesskabsretten har højere gyldighed end den nationale ret, afføder disse bestemmelser for de involverede parter sådanne rettigheder, som de nationale myndigheder må respektere og beskytte. Følgelig bliver herved enhver modstående bestemmelse i den nationale ret uanvendelig.

Selv om artikel 48 og forordning nr. 1612/68 er umiddelbart gældende på Den franske Republiks område, skaber opretholdelsen af teksten i Lov om Arbejde til Søs efter sagens omstændigheder en tvetydig situation derved, at der for de omhandlede personer opretholdes en usikkerhed med hensyn til deres muligheder for at påberåbe sig fællesskabsretten.
DOMSTOLENS DOM

AF 4. APRIL 1974 ( 1 )

Den belgiske stat og storhertugdømmet Luxembourg

mod Mertens og andre

anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Hof van Beroep, Bruxelles

»Civile erstatningskrav fremsat i en straffesag«

Forenede sager 178, 179 og 180/73

Sammendrag

Landbrug – fælles markedsordning – importafgifter og restitutioner – retsforfølgning og øvrige retsskridt – medlemsstaternes kompetence

(Rådets forordning nr. 729/70, artikel 4 og artikel 8; afgørelse af 21. april 1970, artikel 6)

Det fremgår af artikel 4 og artikel 8 i forordning nr. 729/70 såvel som af artikel 6 i afgørelsen af 21. april 1970, at medlemsstaterne stadig pålagt varetagelsen af og omsorgen for importafgiftsog restitutionsordningernes funktion og fortsat optræder i dette øjemed i forhold til borgerne.

Det følger heraf, at det for medlemsstaternes og deres myndigheders adgang til at være parter i retssager vedrørende tilbagebetaling af unddragne fællesskabs-indtægter eller fejlagtigt udbetalte beløb er uden betydning, at Fællesskabet er tillagt egne midler.

( 1 ) – Processprog: Hollandsk.
Udligningsbeløbene har til formål at sikre en toldbeskyttelse, der, om ikke identisk, så dog sammenlignelig med den, de nye medlemsstater havde fordel af inden deres tiltrædelse af Fællesskaberne i kraft af deres nationale lovgivning.

Ordningen med udligningsbeløb tilsigter hovedsageligt at lette de nye medlemsstaters gradvise tilpasning til de i Fællesskabet i sin oprindelige sammensætning gældende bestemmelser ved hjælp af overgangsforanstaltninger.

Da indførelsen af tilpasningskoefficienter for den nye medlemsstat ugunstigt kan påvirke niveauet for det udligningsbeløb, der skal finde anvendelse, kan den kun anerkendes, hvis den er udtrykkelig hjemlet i tiltrædelsesakten eller viser sig nødvendig for den korrekte fastsættelse og anvendelse af udligningsbeløbet.

Ved at henvise til de i artikel 4, stk. 2 i forordning nr. 159/66 fastlagte »principper«, angår tiltrædelsesaktens artikel 6.5, stk. 2 udelukkende de beregningskriterier, som udtrykkeligt er fastlagt ved sidstnævnte bestemmelse, og omfatter ikke den ved andre bestemmelser i forordningen nævnte mulighed for at anvende tilpasningskoefficienter.
DOMSTOLENS DOM

AF 6. MARTS 1974 ( 1 )

Istituto Chemioterapico Italiano S.p.A.

og Commercial Solvents Corporation

mod Kommissionen for De europæiske Fællesskaber

Forenede sager 6 og 7/73

Sammendrag

Konkurrence – dominerende stilling på markedet for råmaterialer – misbrug – virkninger på markedet for følgeprodukter

Den dominerende stilling på markedet for råmaterialer bestemt til fremstilling af et produkt begrænses ikke derved, at der findes andre mulige fremstillingsmetoder, som er af eksperimentel karakter eller benyttes i lille målestok.

Et misbrug af en dominerende stilling på markedet for råmaterialer vil kunne have virkninger, der begrænser konkurrencen på markedet for de følgeprodukter, der skal tages i betragtning ved vurderingen af overtrædelsens virkninger, selv om markedet for følgeprodukterne ikke udgør et selvstændigt marked.

Indehaveren af en dominerende stilling på markedet for råmaterialer, og som med henblik på at forbeholde disse råmaterialer for sin egen produktion af følgeprodukter nægter at levere til en kunde, der også producerer disse følgeprodukter, med fare for at eliminere enhver konkurrence fra denne kunde, misbruger sin dominerende stilling i artikel 86's forstand.

Forbudet mod misbrug af en dominerende stilling i den udstrækning, samhandelen mellem medlemsstater herved kan påvirkes, tilsigter at afgrænse fællesskabsreglernes anvendelsesområde i forhold til de nationale lovgivninger. Dette udtryk kan følgelig ikke fortolkes som en begrænsning af anvendelsesområdet for det omhandlede forbud til kun at gælde industrielle og handelsmæssige aktiviteter, der vedrører forsyningen af medlemsstaterne.

Forbudene i artikel 85 og 86 skal fortolkes og anvendes på baggrund af traktatens artikel 3, litra f, der bestemmer, at Fællesskabets virke skal indebære gennemførelse af en ordning, der sikrer, at konkurrencen in den for fællesmarkedet ikke fordrejes, samt traktatens artikel 2, der giver Fællesskabet til opgave at fremme en harmonisk udvikling af den økonomiske virksomhed i Fællesskabet som helhed.

Ved at forbyde misbrug af en dominerende stilling på markedet i den udstrækning, samhandelen mellem medlemsstater herved kan påvirkes, sigter artikel 86 såvel på adfærd, der kan skade forbrugerne direkte, som på adfærd, der kan skade dem indirekte ved at svække en sådan effektiv konkurrence, som traktatens artikel 3, litra f omhandler. Fællesskabsmyndighederne må følgelig vurdere den påklagede adfærd i alle dens konsekvenser for konkurrencen inden for fællesmarkedet uden at sondre mellem produktion bestemt til salg inden for fællesmarkedet og produktion bestemt til eksport.

Virksomheder, der har en dominerende stilling på fællesmarkedet, og hvis adfærd kendetegnes ved en samordnet optræden, må betragtes som en økonomisk enhed og er solidarisk ansvarlige.
Den meddelelse, der indeholdes i den månedlige lønseddel, bevirker, at klagefristerne begynder at løbe, såfremt den trufne beslutning klart fremgår af lønsedlen.

En dom, der fastslår, at en vedtægts-bestemmelse ikke finder anvendelse, kan ikke af parter, der har undladt rettidigt at udnytte de klagemuligheder, som vedtægten og traktaten giver dem, påberåbes til støtte for, at klagefristen på ny skal begynde at løbe.
De interesser, som undtagelsesbestemmelsen i traktatens artikel 48, stk. 4, tillader at beskytte, fremmes ved muligheden for at begrænse fremmedes adgang til visse hverv i den offentlige administration; denne bestemmelse kan ikke begrunde diskriminerende forholdsregler med hensyn til aflønning eller andre arbejdsvilkår over for arbejdstagere, som én gang har fået adgang til administrationen. Karakteren af retsforholdet mellem den ansatte og administrationen er i denne forbindelse uden betydning.

Artikel 7, stk. 1 og 4, i forordning nr. 1612/68 skal fortolkes således, at en adskillelsesgodtgørelse, der er beregnet på at kompensere for de ulemper for arbejdstageren, som skyldes, at han er adskilt fra sit hjem, udgør et tillæg til lønnen og falder ind under begrebet »arbejdsvilkår«, uden at der er grund til at sondre mellem, om udbetalingen finder sted i kraft af en beføjelse eller i kraft af en lovbestemt eller kontraktlig forpligtelse.
a)

er de nationale myndigheder ifølge artikel 20, stk. 2 i forordning nr. 19/62 forpligtet til at nedsætte den ydede restitution således, at den ikke overstiger de øverste grænser, der er fastsat for det pågældende bestemmelsesland;
Artikel 2, stk. 1 og artikel 15, stk. 4 i Kommissionens forordning (EØF) nr. 1373/70 skal ikke fortolkes således, at bortkomsten af en importlicens medfører automatisk ophævelse af den forpligtelse til at importere, som følger af dens udstedelse.

Da begrebet force majeure ikke har et ensartet indhold inden for de forskellige grene af retssystemet samt de forskellige områder, hvor det anvendes, skal dette begrebs mening bestemmes inden for den juridiske sammenhæng, hvori det får betydning.

Bortkomsten af en importlicens er et tilfælde af force majeure i den i artikel 18 i forordning nr. 1373/70 forudsatte betydning, når den er indtruffet på trods af, at licensindehaveren har foretaget alle de sikkerhedsforanstaltninger, som man med føje kan vente af en forsigtig og omhyggelig forretningsdrivende. Det tilkommer den kompetente nationale ret at bedømme denne handlemåde under hensyntagen til sagens faktiske omstændigheder.
Bestemmelserne om den fælles markedsordning for sukker udgør et fuldstændigt system i den forstand, at en eventuel lakune ikke kan afhjælpes af medlemsstaterne efter national ret. Løsningen må derfor søges ud fra formålet med den fælles markedsordning og ud fra praktiske og administrative overvejelser.
Selv om et internt direktiv ikke er en retsregel, som administrationen er forpligtet til at følge, indeholder det dog retningslinjer for administrationens praksis, som denne ikke kan tilsidesætte uden begrundelse, idet principperne om den ligelige behandling ellers ville blive krænket.

En tjenestemand har krav på dagpenge, såfremt han for at opfylde sin forpligtelse til at bo ved sit tjenestested må tage ophold et andet sted end hans hidtidige bopæl, uden han dog kan opgive denne.
Traktaten tillægger den nationale ret myndighed til at vurdere, om en afgørelse vedrørende et fællesskabsretligt spørgsmål er nødvendig, for at den kan afsige sin dom.

Den omstændighed, at udtrykket »medlemsstaternes myndigheder« i artikel 9, stk. 3 i forordning nr. 17 i visse medlemsstater omfatter retter, som særlig har til opgave at anvende den nationale lovgivning vedrørende konkurrence eller at kontrollere lovligheden af forvaltningsmyndighedernes anvendelse heraf, fritager ikke en ret, for hvilken den umiddelbare virkning af artikel 86 påberåbes, fra at træffe afgørelse. En sådan rets kompetence til at forelægge Domstolen et præjudicielt spørgsmål berøres ikke af forordning nr. 17, artikel 9. Dersom Kommissionen indleder en procedure i medfør af forordning nr. 17, artikel 3, kan den omtalte ret, hvis den finder det nødvendigt af hensyn til retssikkerheden, dog udsætte sagen og afvente resultatet af Kommissionens indgriben.
Medlemsstaten kan ikke fra tidspunktet for oprettelsen af den fælles toldtarif ensidigt indføre nye afgifter på import direkte fra tredjeland eller hæve niveauet for de allerede ikrafttrædende.

For så vidt angår allerede eksisterende afgifter, afhænger det af fællesskabsinstitutionernes forudgående vurdering, om disse afgifter er forenelige med Traktaten, samt om de skal fjernes. Det følger heraf, at sådanne afgifter kun kan anses for uforenelige med fællesskabsretten igennem bestemmelser truffet af Fællesskabet.
Manglen på karakteristiske træk og objektive kendetegn ved de to produkter, som gør det muligt at skelne dem fra hinanden ved fortoldningen, kan ikke udelukke en differentieret behandling på grundlag af andre objektive faktorer, som kan dokumenteres ved fortoldningen, for eksempel ved hjælp af oprindelsescertifikater.
I det sidste tilfælde er anerkendelsen af en sådan beføjelse for medlemsstaterne afhængig af en viljeserklæring fra Fællesskabets institutioner, og manglende bestemmelse om kontingentets anvendelse må fortolkes således, at enhver interesseret har adgang til at erhverve andel heri.

Alene Fællesskabets institutioner er kompetente til at træffe afgørelse om fællesskabstoldkontingenternes økonomiske anvendelse og følgelig regulere måderne for deres forvaltning.

Bestemmelserne i forordningerne nr. 92/68 og 110/69 om delegation af forvaltingsbeføjelser til medlemsstaterne skal fortolkes således, at disse forordningers henvisning til medlemsstaternes »administrative« bestemmelser, når Rådet ikke har truffet bestemmelse om anvendelsen af kontingenterne, ikke kan forstås som omfattende andet end tekniske og formelle regler, der skal sikre, at de kvantitative grænser for kontingentet ikke overskrides, og at alle, der drager nytte heraf, behandles ens. Disse bestemmelser bemyndiger ikke medlemsstaterne til at fastsætte regler for anvendelsen af de mængder, der er blevet dem tildelt.
Når Rådet i en resolution med henblik på oplysning og vejledning af de erhvervsdrivende om indholdet af en fremtidig forordning undlader at tage forbehold for en mulig anvendelse af en traktatsbestemmelse, som det for de pågældende er vigtigt at have kendskab til for at kunne disponere, forfejler det sit informative sigte og ifalder ansvar.
Artikel 29, stk. 2 tillader, at interne udvælgelsesprøver for institutionerne eller generelle udvælgelsesprøver på visse betingelser og under ganske særlige omstændigheder erstattes med en anden procedure end udvælgelsesprøven. Denne procedure må uden forskel finde anvendelse på alle, som ville have haft afgang til udvælgelsesprøverne. Det ville hverken være rimeligt eller i overensstemmelse med tjenestens interesse, hvis den nævnte procedure kun kan finde anvendelse på ansøgere, der ikke var tjenestemænd, når den træder i stedet for en udvælgelsesprøve, som ansøgere, der er tjenestemænd, ikke ville kunne udelukkes fra.
Ansættelsesmyndigheden er ikke pligtig til at begrunde beslutningerne om forfremmelse over for de forbigående ansøgere. Selv i tilfælde af indsigelse mod en forfremmelse er der pligt til at begrunde et afslag på en klage. Begrundelsen for en sådan beslutning skal kun vedrøre opfyldelsen af de retlige betingelser, vedtægten stiller for forfremmelsens lovlighed.

Stillingsopslaget bør underrette interesserede så nøjagtigt som muligt om de betingelser, de skal opfylde ved besættelsen af den pågældende stilling for at bringerden i stand til at bedømme, om det har noget formål for dem at indgive en ansøgning.

Ansættelsesmyndigheden bør derfor allerede ved udformningen af stillingsopslaget gøre sig klart, hvilke betingelser, som særlig kræves opfyldt for at besætte denne stilling. Vedtægtens bestemmelser er ikke efterlevet, hvis den først offentliggør disse betingelser efter opslagets offentliggørelse, efter at have konstateret, hvilke ansøgere, der har indfundet sig, og fortolkes stillingsopslagets ordlyd således, som den finder bedst i overensstemmelse med tjenestens behov.

Hvis ansættelsesmyndigheden først bagefter opdager, at de ved stillingsopslaget stillede krav var strengere end nødvendigt til opfyldelse al tjenestens behov, står det den frit for at begynde forfra på forfremmelsespro-ceduren ved at tilbagekalde det oprindelige stillingsopslag og erstatte det med et ændret opslag.
Da det ved oprettelsen af en ansættelsesreserve tilsigtes at kunne besætte ledige stillinger af samme art og i samme løbebane, men med forskellige abejdsområder, kan oprettelse af en sådan reserve ske ved flere forskellige udvælgelsesprøver, der fører til særskilte egnethedslister og svarer til nødvendigheden af at besætte forskellige funktioner, men således, at disse derefter kun gives til tjenestemænd, der har bestået en udvælgelsesprøve inden for et sagsområde, som svarer til den ledige stilling. Selv om dette krav om overensstemmelse ikke overholdes, medfører dette ikke udvælgelsesprøvernes ulovlighed, men alene at det er tvivlsomt, om disse forfremmelser er lovlige.

Udvælgelseskomiteen for hver udvælgelsesprøve skal herefter forene ønskeligheden af i et vist omfang at harmonisere prøvebetingelserne med kravet om at bedømme ansøgerne efter egnede kriterier med henblik på, at de skal varetage de funktioner, som beståelsen af den valgte udvælgelsesprøve gør dem egnet til.

Denne forenelighed er inden for rammerne af meddelelsen om udvælgelsesprøve undergivet den enkelte udvælgelseskomités eget ansvar og sikres ved dennes uafhængighed og den i vedtægten pålagte tavshedspligt med hensyn til drøftelserne.
DOMSTOLENS DOM (FØRSTE AFDELING)

AF 8. OKTOBER 1974 ( 1 )

Union syndicale — Service public européen — Bruxelles, Denise Massa og Roswitha Kortner

mod Rådet for De europæiske Fællesskaber

Sag 175/73

Sammendrag

Tjenestemænd – faglige sammenslutninger – partshabilitet og søgsmålskompetenee – grænser

(EØF-traktaten, artikel 173, 179; statutten for Domstolen, artikel 37; tjenestemandsvedtægten, artikel 24 b, artikel 90, artikel 91)

Den foreningsfrihed, der anerkendes ved tjenestemandsvedtægtens artikel 24 a, indebærer ikke alene ret for tjenestemændene og de ansatte til frit at danne sammenslutninger efter eget valg, men også adgang for disse sammenslutninger til at foretage enhver lovlig handling til forsvar af deres medlemmers faglige interesse, navnlig ved at indbringe sager for retten.

Følgelig er en lovligt dannet faglig sammenslutning berettiget til i medfør af EØF-traktatens artikel 173, stk. 2 at indgive annullationssøgsmål imod beslutninger, der i denne bestemmelses forstand retter sig til dem samt til de i statutten for Domstolen, artikel 37 angivne betingelser at indtræde i retstvister, der er indbragt for Domstolen.

Derimod kan et direkte søgsmål fra en faglig sammenslutning ikke antages til realitetsbehandling inden for rammen af den procedure med administrative klager og søgsmål, der er indført ved tjenestemandsvedtægtens artikler 90 og 91, som udelukkende er udformet med henblik på individuelle tvister.

( 1 ) – Processprog: Fransk.
Ved udtræden af tjenesten har en fastansat tjenestemand en interesse i at søge en endelig afgørelse vedrørende størrelsen af bosættelsespengene efter fratræden.

Kun retsakter, der umiddelbart kan påvirke en bestemt retsstilling, kan betragtes som indeholdende et klagepunkt.

En overgangsbestemmelse vedtaget ved overgangen til en mindre gunstig ordning har normalt ikke til formål at indrømme de ansatte større rettigheder end dem, de havde krav på i henhold til den ophævede ordning. Derfor kan artikel 99, stk. 3 ikke fortolkes således, at den tillader, at den ene ordnings gunstigere beregningsmetode kombineres med den andens gunstigere løntabel.
Udøvelsen af varemærkeretten er egnet til at bidrage til markedsopdelingen og følgelig til at hæmme de frie varebevægelser mellem medlemsstaterne, så meget mere som den til forskel fra andre industrielle og kommercielle ejendomsrettigheder ikke er underkastet tidsmæssige begrænsninger.

Det kan derfor ikke tillades, at varemærkerettens eksklusive karakter, som kan være en følge af de nationale lovgivningers territoriale begrænsning, gøres gældende af en indehaver af et varemærke for at forbyde, at varer, der er fremstillet fuldt lovligt i én medlemsstat, bringes i omsætning i en anden medlemsstat under det samme varemærke af samme oprindelse. Det samme gælder for en tredjemand, der retmæssigt har erhvervet denne vare i den førstnævnte stat.