ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Sag anlagt den 18. august 2020 — Kočner mod Europol

(Sag T-528/20)

(2020/C 339/37)

Stævningen er affattet på slovakisk

Parter

Sagsøger: Marián Kočner (Bratislava, Slovakiet) (ved advokaterne M. Mandzák og M. Para)

Sagsøgt: Den Europæiske Unions Agentur for Retshåndhævelsessamarbejde (Europol)

Sagsøgerens påstande

— Sagsøgte tilpligtes at betale sagsøger et beløb på 100 000 EUR.

— Europol tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Med dette søgsmål er der nedlagt påstand om erstatning uden for kontrakt i henhold til artikel 268 TEUF for den skade, som sagsøgeren har lidt som følge af to skadevoldende begivenheder. Ifølge sagsøgeren består den første skadevoldende begivenhed i den omstændighed, at sagsøgte har behandlet sagsøgerens personoplysninger uden tilladelse fra en domstol eller en uafhængig retsinstans, idet sagsøgte har indhentet og uddraget data fra mobiltelefoner og fra en datalækage, der stammer fra sagsøgerens faciliteter (skadevoldende begivenhed nr. 1). Den anden skadevoldende begivenhed består i den omstændighed, at sagsøgte udarbejdede en officiel rapport, hvori det hedder, at sagsøgeren er optaget på den såkaldte »Mafiánsky zoznamy« [»Mafialiste«].

Til støtte for søgsmålet har sagsøgeren fremsat to anbringender.

1. Med det første anbringende gøres det gældende, at sagsøgtes ulovlige adfærd består i den omstændighed, at sagsøgerens personoplysninger, som sagsøgte i henhold til artikel 38, stk. 7, i forordning 2016/794 (1) havde ansvaret for »opbevaringen af«, er lækket. Denne datalækage fra sikre mobiletelefoner udgør en tilsidesættelse af rettigheder, som er beskyttet i henhold til Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, og henset til årsagssammenhængen mellem denne tilsidesættelse og den skadevoldende begivenhed nr. 1, har sagsøgeren lidt en ikke-økonomisk skade, som sagsøgeren har fastsat til 50 000 EUR for den skadevoldende begivenhed nr. 1.

2. Det andet anbringende er støttet på optagelsen af sagsøgeren på den såkaldte »Mafiánsky zoznamy«, og det gøres i denne forbindelse gældende, at denne liste ikke er omfattet af nogen lovgivning, hverken på EU-plan eller nationalt plan, i Den Slovakiske Republik eller nogen [anden] EU-medlemsstat, og at optagelsen af sagsøgeren på denne liste uden tvivl udgør en ulovlig lækage af personoplysninger. Set i lyset af Den Europæiske Unions Domstols praksis og Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols praksis tilsidesætter disse lister de rettigheder, som beskyttes i medfør af Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder. Sagsøgeren gør gældende, at han, fordi der er en årsagssammenhæng med den skadevoldende begivenhed nr. 2, har lidt en ikke-økonomisk skade, som han anslår til 50 000 EUR.

(1) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2016/794 af 11.5.2016 om Den Europæiske Unions Agentur for Retshåndhævelsessamarbejde (Europol) og om erstatning og ophævelse af Rådets afgørelse 2009/371/RIA, 2009/934/RIA, 2009/935/RIA, 2009/936/RIA og 2009/968/RIA (EUT 2016, L 135, s. 53).
C 339/28

Sag anlagt den 12. august 2020 — Devin mod EUIPO — Haskovo Chamber of Commerce and Industry (DEVIN)

(Sag T-526/20)

(2020/C 339/36)

Stævningen er affattet på engelsk

Parter

Sagsøger: Devin EAD (Devin, Bulgarien) (ved advokaterne B. Van Asbroeck, G. de Villegas og C. Haine)

Sagsøgt: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO)

Den anden part i sagen for appelkammeret: Haskovo Chamber of Commerce and Industry (Haskovo, Bulgarien)

Oplysninger vedrørende sagen for EUIPO

Indehaver af det omtvistede varemærke: Devin EAD

Det omtvistede varemærke: EU-ordmærket DEVIN — EU-ordmærke nr. 9 408 865

Sagen for EUIPO: Ugyldighedssag

Den anfægtede afgørelse: Afgørelse truffet den 28. maj 2020 af Første Appelkammer ved EUIPO (sag R 2535/2019-1)

Påstande

— Den anfægtede afgørelse annulleres.

— EUIPO tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Anbringender

— Tilsidesættelse af artikel 59, stk. 1, litra a), sammenholdt med artikel 7, stk. 1, litra c), og artikel 7, stk. 3, eller artikel 59, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2017/1001.

— Tilsidesættelse af artikel 59, stk. 1, litra a), sammenholdt med artikel 7, stk. 1, litra f), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2017/1001.
1.

Det første processuelle anbringende om, at der manglede umiddelbare beviser som grundlag for at indlede den administrative undersøgelse, og at iværksættelsen af den disciplinære forfølgning var ulovlig.
—

Annullation af afgørelsen, hvorved EU-Udenrigstjenesten afslog hans ansøgning til stillingen som chef for EU’s delegation i Korea, som blev meddelt ved en skrivelse af 29. oktober 2019, underskrevet af direktøren for menneskelige ressourcer, for så vidt som EU-Udenrigstjenesten afslog at begrunde denne, og endvidere af afgørelsen om afslag på hans ansøgning om aktindsigt, som blev meddelt ved en e-mail af 24. januar 2020 fra sekretariatet for det rådgivende ansættelsesudvalg ved EU-Udenrigstjenesten.
—

Kommissionens afgørelse C(2020) 3287 final af 26. maj 2020 vedrørende foranstaltning SA.39990 (2016/C) (ex 2016/NN) (ex 2014/FC) (ex 2014/CP) –gennemført af Belgien til fordel for Ducatt NV annulleres, og
—

Sagsøgte tilpligtes at betale hver af sagsøgerne et beløb på 5 000 EUR, efter ret og billighed, i erstatning for det ikke-økonomiske tab, der er forvoldt ved overskridelsen af en passende frist, med tillæg af morarenter indtil fuld betaling sker.
Sag anlagt den 14. august 2020 — Fachverband Spielhallen og LM mod Kommissionen

(Sag T-510/20)

(2020/C 329/42)

Processprog: tysk

Parter

Sagsøgere: Fachverband Spielhallen eV (Berlin, Tyskland) og LM (ved advokaterne A. Bartosch og R. Schmidt)

Sagsøgt: Europa-Kommissionen

Sagsøgernes påstande

— Den anfægtede afgørelse annulleres, for så vidt som Kommissionen med henblik på Foranstaltning 3, — dvs. nedsættelse af erhvervsskat og indkomstskat samt selskabsskat som følge af, at de beløb, der er betalt i forbindelse med overskud i henhold til § 14 i Gesetz über die Zulassung öffentlicher Spielbanken im Land Nordrhein-Westfalen (lov om godkendelse af offentlige kasinooperatører i delstaten Nordrhein-Westfalen, herefter »SpielbankG NRW«), fradrages beskatningsgrundlaget for disse skatter i Nordrhein-Westfalen — endeligt afslog sagsøgernes klage og dermed i forhold til denne foranstaltning nægtede at indlede den formelle undersøgelsesprocedure.

— Europa-Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Denne sag angår en påstand om annullation af Kommissionens afgørelse C(2019) 8819 final af 9. december 2019 om statsstøtte SA44944 (2019/C) (ex 2019FC) og SA.53552 (2019/C) (ex 2019/FC) — Skattemæssig behandling af offentlige kasinooperatører i Tyskland og påstået garanti for operatører af offentlige kasinoer i Tyskland.

Søgsmålet er støttet på et enkelt anbringende, hvormed det gøres gældende, at sagsøgernes processuelle rettigheder er blevet tilsidesat som følge af, at Kommissionen — også i forhold til Foranstaltning 3 — nægtede at indlede den formelle undersøgelsesprocedure. Dette anbringende er opdelt i fire led:

— manglende hensyntagen til EU-retspraksis ved kvalificeringen af overskud i henhold til § 14 i SpielbankG NRW (tidligere affattelse) som skat — opstilling af en forkert præmis for prøvelsen

— manglende anvendelse af kvalificeringen af overskud i henhold til § 14 i SpielbankG NRW (tidligere affattelse) som skat i medfør af de relevante bestemmelser i tysk ret

— den uhensigtsmæssige karakter af de argumenter, som Kommissionen har fremført til støtte for den skatteretlige status af overskud
2.

Andet anbringende om, at ansættelsesmyndigheden begik en åbenbar fejl ved vurderingen af klagens indhold, idet den ikke tog stilling til et hovedargument og ikke tog hensyn til muligheden for, at sagsøgerens retsstilling kunne ændre sig.
Sag anlagt den 3. august 2020 — CRII-GEN m.fl. mod Kommissionen

(Sag T-496/20)

(2020/C 329/37)

Processprog: fransk

Parter

Sagsøger: Comité de recherche et d’information indépendantes sur le génie génétique (CRII-GEN) (Paris, Frankrig) og seks andre sagsøgere (ved advokat C. Lepage)

Sagsøgt: Europa-Kommissionen

Sagsøgernes påstande

— Sagen antages til realitetsbehandling.

— Den omtvistede afgørelse annulleres.

— Europa-Kommissionen tilpligtes at betale samtlige sagsomkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Til støtte for søgsmålet, der er anlagt til prøvelse af Kommissionens afgørelse af 17. juni 2020, hvorved denne afslog den administrative klage, som sagsøgerne havde indgivet med henblik på tilbagetrækning af godkendelsen af glyphosat, har sagsøgerne fremsat et enkelt anbringende, der vedrører anvendelsen af forsigtighedsprincippet. Sagsøgerne er således af den opfattelse, at forsigtighedsprincippet kan begrunde, at der træffes restriktive foranstaltninger med hensyn til godkendelsen af glyphosat, og at der således skal foretages en fornyet vurdering eller tilbagetrækning af godkendelsen af glyphosat. Sagsøgerne har i denne henseende anført, at det af utallige undersøgelser fremgår, at der foreligger risiko for, at glyphosat og deraf afledte produkter er kræftfremkaldende og hormonforstyrrende. Den sammenhæng, der gradvist er blevet påvist mellem pesticider, der forurener atmosfæren, og Covid-19, gør det endvidere påkrævet, at der i lyset af disse nye omstændigheder foretages en fornyet vurdering af godkendelsen af glyphosat.
2.

Andet anbringende om tilsidesættelse af udbudsbetingelserne og et åbenbart urigtigt skøn. Sagsøgeren har ifølge den anfægtede afgørelse hverken opfyldt kriterierne om økonomisk og finansiel kapacitet eller kriterierne om teknisk og faglig kapacitet. Sagsøgeren er imidlertid for det første af den opfattelse, at den garantierklæring, som den havde fremlagt, burde have ført sagsøgte til at konkludere, at kriteriet om økonomisk og finansiel kapacitet var opfyldt. For det andet mener sagsøgeren med hensyn til kriteriet om teknisk og faglig kapacitet, at den har opfyldt kriteriet om, at den var forpligtet til at begrunde driften af mindst to afmærkede bedrifter [fortroligt] eller ved ethvert andet tilsvarende mærke.
4.

Fjerde anbringende om tilsidesættelse af artikel 9, stk. 3, i bilag IX til vedtægten. Sagsøgeren har anført, at der i henhold til denne artikel kun kan iværksættes en enkelt disciplinær sanktion for en og samme fejl. Selv om en automatisk udelukkelse fra listen over foreslåede ansatte og listen over forfremmede ansatte ikke i sig selv udgør en disciplinær sanktion, er den imidlertid ikke desto mindre en direkte konsekvens af indledningen af en undersøgelse, en disciplinær forfølgning eller en disciplinær sanktion.
—

Til støtte for søgsmålet gør sagsøgeren gældende, at appelkammeret har begået en fejl, idet det har lagt til grund, at denne part ikke behørigt har godtgjort brugen af det ældre ikke-registrerede tegn GRAND HOTEL PALLADDIUM og at dets betydning ikke kun er lokal.
—

Afgørelse af 15. maj 2020, hvorved ECB afviste at overtage det direkte tilsyn og give instrukser til den kompetente person for at sikre, at banken ikke længere nægtes adgang til sine kontorer, oplysninger, systemer, filer, sit personale samt sine ressourcer, annulleres.
—

Den anden part i sagen for appelkammeret tilpligtes at betale sagsomkostningerne, herunder omkostningerne forbundet med sagens behandling for appelkammeret.
—

Det fastslås og kendes for ret, at Det Europæiske Kontor for Bekæmpelse af Svig (OLAF) som følge af dets rapport af 9. juli 2018, dets afgørelse om godkendelse af denne rapport fremsendt pr. e-mail af 12. juni 2020 og dets adfærd i den foreliggende sag har tilsidesat gældende EU-ret, og at denne rapport som følge heraf skal annulleres.
—

Annullation af afgørelsen truffet af Europa-Kommissionen i forbindelse med et offentligt udbud offentliggjort under referencen TAXUD/2019/OP/0006 og benævnt »CCN-Evolution: Specification, development, maintenance and 3rd level support of TAXUD IT platforms — Lot A: Evolution services for the CCN/CSI Platform«: — om at afslå tilbuddet fra det af sagsagsøgerne oprettede konsortium, — om at tildele markedet til konsortium ARHS-IBM.
C 359/11

Sag anlagt den 18. august 2020 — Republikken Litauen mod Kommissionen

(Sag T-537/20)

(2020/C 359/15)

Processprog: litauisk

Parter

Sagsøger: Republikken Litauen (ved R. Dzikovič og K. Dieninio, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Europa-Kommissionen

Sagsøgerens påstande

— Den anfægtede afgørelse (1) annulleres, for så vidt som den er rettet til Republikken Litauen og vedrører foranstaltningen »førtidspensionering« (foranstaltning 113).

— Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Til støtte for søgsmålet har Republikken Litauen fremsat et enkelt anbringende. Den har gjort gældende, at Kommissionen i forbindelse med vedtagelsen af den anfægtede afgørelse, hvorved den pålagde Litauen en finansiel korrektion på 2 186 447,97 EUR med henvisning til en svaghed i hovedkontroller, tilsidesatte artikel 52, stk. 2, i forordning (EU) nr. 1306/2013 (2), artikel 34, stk. 6 og artikel 35, stk. 1, i forordning (EU) nr. 908/2014 (3) samt proportionalitetsprincippet og samarbejdsforpligtelsen.

I forbindelse med fastlæggelsen af omfanget af den manglende overholdelse, overtrædelsens art og det finansielle tab, som Unionen er blevet pådraget, anvendte Kommissionen en fast korrektion, selv om de litauiske myndigheder foretog efterfølgende kontroller på grundlag af kriterier, som var blevet forbedret med udgangspunkt i Den Europæiske Unions Rets dom i sag T-508/15, Republikken Litauen mod Kommissionen, idet resultaterne medførte et nøjagtigt estimat af det faktiske tab for EU-fonde, og omfanget af den manglende overholdelse var så lille, at Kommissionen sagtens kunne afbryde sin undersøgelse.

(1) Kommissionens gennemførelsesafgørelse (EU) 2020/859 af 16.6.2020 om udelukkelse fra EU-finansiering af visse udgifter, som medlemsstaterne har afholdt inden for rammerne af Den Europæiske Garantifond for Landbruget (EGFL) og Den Europæiske Landbrugsfond for Udvikling af Landdistrikterne (ELFUL) (EUT 2020, L 195, s. 59).

(2) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1306/2013 af 17.12.2013 om finansiering, forvaltning og overvågning af den fælles landbrugspolitik og om ophævelse af Rådets forordning (EØF) nr. 352/78, (EF) nr. 165/94, (EF) nr. 2799/98, (EF) nr. 814/2000, (EF) nr. 1290/2005 og (EF) nr. 485/2008 (EUT 2013, L 347, s. 549).

(3) Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) nr. 908/2014 af 6.8.2014 om gennemførelsesbestemmelser til Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1306/2013 for så vidt angår betalingsorganer og andre organer, økonomisk forvaltning, regnskabsafslutning, regler om kontroller, sikkerhedsstillelse og åbenhed (EUT 2014, L 255, s. 59).
—

Subsidiært forkastes de fremførte anbringender, den anfægtede afgørelse annulleres, og i stedet for denne træffes en anden afgørelse, hvorved ugyldighedserklæringen forkastes på alle punkter, eller sagen hjemvises til EUIPO med henblik på, at dette behandler de »yderligere anbringender«, som det endnu ikke har taget stilling til, og EUIPO tilpligtes under alle omstændigheder at betale sagsomkostningerne.
1.

Første anbringende om, at sagsøgernes ret til fortrolighed med hensyn til en korrespondance er en grundlæggende, omend uskreven, ret i henhold til EU-retten, som anerkendt i Domstolens praksis. Udøvelsen af denne ret kan ikke, som påstået, betinges af, at sagsøgerne godtgør, at deres fortrolige korrespondance har en væsentlig forbindelse til selve den undersøgelse, med hensyn til hvilken deres korrespondances fortrolighed er beskyttet; dette ville være i strid med formålet med beskyttelse af en korrespondances fortrolighed.
2.

Andet anbringende om tilsidesættelse af det grundlæggende princip i EU-retten om domstolenes uafhængighed. Den omtvistede afgørelse tilsidesatte, ved at tage stilling til et åbenlyst omtvistet og kontroversielt spørgsmål vedrørende mandatet for et fungerende medlem af Domstolen, de beskyttelsesforanstaltninger, der er indført ved den primære EU-ret (navnlig i afsnit I i statutten for Den Europæiske Unions Domstol) med henblik på kategorisk at fjerne dette medlem af Domstolen fra sin stilling.
—

Det fastslås, at indsigelsen mod varemærkeansøgningen ikke kan tiltrædes, eller, subsidiært, at sagen hjemvises til EUIPO med henblik på, at kontoret drager alle de nødvendige konsekvenser af Rettens afgørelse.
4.

Der foreligger en tilsidesættelse af artikel 107, stk. 3, da Kommissionen har erklæret den kompensation, som Vattenfall har modtaget, for forenelig med det indre marked, uden at have beføjelse til det.
2.

Andet anbringende vedrører tilsidesættelse af chartrets artikel 39, stk. 1 og 2, artikel 14, stk. 3, TEU, artikel 1, stk. 3, i den europæiske valgakt af 1976, princippet om loyalt samarbejde i artikel 4, stk. 3, TEU (i dette tilfælde fra Tribunal Supremos side), princippet om EU-rettens forrang, artikel 9, stk. 2, i protokol nr. 7 vedrørende privilegier og immuniteter og artikel 6 i Europa-Parlamentets forretningsorden. — Det gøres i denne forbindelse gældende, at EU-Domstolens dom af 19. december 2019 i sag C-502/19 vedrørende netop Oriol Junqueras i Vies, hvori det blev fastslået, at Europa-Parlamentet skulle anmodes om at ophæve immuniteten, ikke har fået noget praktisk virkning, og at han i stedet på grundlag heraf er blevet erstattet af et andet medlem af Europa-Parlamentet. — Subsidiært gøres det gældende, at der skal anlægges den nødvendige fortolkning i overensstemmelse med kravene i artikel 13, stk. 3, i den europæiske valgakt og artikel 4, stk. 7, i Europa-Parlamentets forretningsorden, således at Europa-Parlamentet kan fastslå, at der foreligger de i disse artikler fastsatte undtagelser til en erklæring om mandatets ledighed, når der er en anerkendelsesværdig grund hertil, uden at statens nationale ret undersøges, således som det netop er sket i forbindelse med den centrale valgkommissions afgørelse af 23. januar 2020.
—

Den anfægtede afgørelse annulleres, for så vidt som den erklærer det anfægtede varemærke for fortabt for varerne og tjenesteydelserne i klasse 9, 35, 38, 41 og 42.
2.

Andet anbringende om, at statsstøttereglerne blev anvendt forkert, at støtten fejlagtigt blev kvalificeret som ny støtte, at afgørelsen om, at Kommissionen erklærer støtten som ny og uforenelig, er ulovlig, og at der sket tilsidesættelse af begrundelsespligten og proportionalitetsprincippet. — Sagsøgeren har i denne forbindelse gjort gældende, at sagsøgte med urette kvalificerede de kompensationer for offentlige tjenesteforpligtelser (KOT), der blev ydet Adriatica, som ny støtte. For sagsøgeren er finansieringen af Adriaticas forpligtelse til offentlig tjeneste omfattet af en støtteordning, der blev indført i 1936, og de successive ændringer af denne ordning har ikke ændret dens effektive karakter og omdannet den til en ny statsstøtteordning. — Endvidere har sagsøgte med urette kvalificeret de kompensationer for offentlige tjenesteforpligtelser (KOT), der blev ydet Adriatica i perioden januar 1992 til juli 1994 i forbindelse med ruten Brindisi-Korfu-Igoumenitsa-Patrasso, som støtte, der er uforenelig med det indre marked. Sagsøgte har anført, at uforeneligheden af den støtte, der blev ydet Adriatica, følger af sidstnævntes deltagelse i den pågældende periode i et priskartel vedrørende taksterne for erhvervskøretøjer, ligeledes på ruten Brindisi-Korfu-Igoumenitsa-Patrasso. — Det er med hensyn til det andet anbringende sagsøgerens opfattelse, at sagsøgte har tilsidesat begrundelsespligten i henhold til artikel 296, stk. 2, TEUF, og artikel 41, stk. 2, litra c), i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder. Den anfægtede afgørelse er derfor ifølge sagsøgeren behæftet med en begrundelsesmangel, som hindrer Rettens udøvelse af sin legalitetskontrol. — Sagsøgeren har ligeledes påberåbt sig en tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet.
—

Subsidiært og præjudicielt træffes der afgørelse i henhold til artikel 256, stk. 3, TEUF, sammenholdt med artikel 263, stk. 1, TEUF og artikel 267, stk. 1, litra b), TEUF, om lovligheden af artikel 18, stk. 1, i præsidiet for appelkamrenes afgørelse 2018-9 af 12. november 2018, for så vidt som denne bestemmelse ikke fastsætter en forpligtelse til at ændre sammensætningen af et appelkammer i tilfælde af klage over en afgørelse om indsigelse, som er hjemvist på grund af en fejlagtig anvendelse af Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2017/1001 eller andre retsregler vedrørende denne forordnings anvendelse, i strid med de ufravigelige regler vedrørende princippet om »ret til god forvaltning« og princippet om »ret til effektive retsmidler/en upartisk domstol« som fastsat i artikel 41 og 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder.
1.

Det første anbringende vedrører tilsidesættelse af Århuskonventionens artikel 1 og artikel 9, stk. 2 og 3, af artikel 216 TEUF og af artikel 1, stk. 1, litra d), artikel 2, stk. 1, litra g), og stk. 2, og artikel 10 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1367/2006 af 6. september 2006 om anvendelse af Århuskonventionens bestemmelser om adgang til oplysninger, offentlig deltagelse i beslutningsprocesser samt adgang til klage og domstolsprøvelse på miljøområdet på Fællesskabets institutioner og organer (herefter »Århusforordningen«). — Kommissionen har i den anfægtede afgørelse fastslået, at den af sagsøgeren fremsatte anmodning om fornyet prøvelse ikke kunne antages til realitetsbehandling, fordi denne anmodning vedrørte en forvaltningsakt truffet af Kommissionen i dennes egenskab af administrativ prøvelsesinstans. Sådanne akter er, i henhold til Århusforordningens artikel 2, stk. 1, litra g), udelukket fra anvendelsesområdet for proceduren for fornyet prøvelse, der er fastsat i samme forordnings artikel 10. Denne afgørelse er ulovlig, for så vidt som anmodningen om fornyet prøvelse vedrører en afgørelse fra Kommissionen, der er truffet inden for rammerne af en klageprocedure, og idet Kommissionen således blot har vedtaget en holdning, der kan fortolkes, og derfor ikke har ageret som prøvelsesinstans (således som det ville være tilfældet i en traktatbrudssag). Afgørelsen er således omfattet af det materielle anvendelsesområde for proceduren for fornyet prøvelse, der er fastsat i Århusforordningens artikel 10. — Kommissionen har med afgørelsen om afvisning tilsidesat formålene med Århusforordningen og Århuskonventionen og navnlig garantien om en effektiv adgang til domstolsprøvelse på miljøområdet. — Subsidiært gøres gældende, at såfremt det ikke desto mindre lægges til grund, i henhold til Århusforordningens artikel 2, stk. 1, litra g), at en afgørelse truffet af Kommissionen på baggrund af en klage ikke er omfattet af anvendelsesområdet for proceduren for fornyet prøvelse, der er fastsat i Århusforordningens artikel 10 (hvilket ikke er tilfældet), skal det herefter fastslås, at Århusforordningens artikel 10, sammenholdt med denne forordnings artikel 2, stk. 1, litra g), er i strid med Århuskonventionen og at dens anvendelse følgelig bør forkastes i henhold til en indsigelse om ulovlighed.
—

For det første udviste lufthavnsoperatøren ikke en adfærd, der kan sammenlignes med adfærden udvist af en private aktør i en markedsøkonomi. For det andet anså Kommissionen ukorrekt foranstaltningerne for isolerede forhold og så bort fra kritiske faktorer for den markedsøkonomiske aktørtest. En udvikling, der kunne forudses på tidspunktet for vedtagelsen af foranstaltningerne, medførte, at foranstaltningerne ikke var rentable for lufthavnsoperatøren på mellemlangt og langt sigt.
—

Indsigelsen rejst af indsigeren forkastes, for så vidt som beskyttelse af international registrering nr. 1 410 451 nægtes for Den Europæiske Union for alle de af indsigelsen omfattede varer og tjenesteydelser i klasse 20, 24 og 35.
—

Hvad fortsat angår oplysningerne om markedsandelene gøres det ligeledes gældende, at afgørelsen alene ses at være støttet på skøn fremlagt af Nidec, dvs. en enkelt aktør, som i øvrigt er en umiddelbart berørt part. Kommissionen skulle i det mindste have indhentet oplysninger fra andre aktører (ved anmodninger om oplysninger, den såkaldte markedstest).