ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
I sit indlæg har Kommissionen stillet sig uforstående overfor, at sagen overhovedet er blevet forelagt Domstolen. Hovedsagen drejer sig om indførsel til Tyskland af varer med oprindelse i en anden medlemsstat, hvorfor det er åbenbart, at der ikke er tale om at anvende den fælles toldtarif. Thomasdünger har erkendt dette, men anfører, at visse tyske myndigheder til egne formål anvender den fællesskabsretlige tarifering. Dette er f.eks. tilfældet med Bundesbahn, som i forbindelse med følgeprodukter fra jern- og stålindustrien anvender forskellige fragttariffer, alt efter hvorledes den pågældende vare skal tariferes efter den fælles toldtarif. En forkert tarifering af en vare kan derfor betyde øgede transportomkostninger, og for virksomheden er der konkret tale om et tab på 2500000 DM om året. Thomasdünger har derfor en interesse i, hvorledes Domstolen besvarer de af Bundesfinanzhof forelagte spørgsmål. Af disse to anskuelser må jeg tilslutte mig den første (der, så vidt jeg kan se, henter støtte i Domstolens praksis, jfr. dommen af 17.12. 1975, 93/75, Adlerblum mod Caisse nationale d'assurance vieillesse des travailleurs salariés, Sml. 1975, s. 2147). De fællesskabsretlige bestemmelser, som den ret, der skal afgøre den konkrete sag, ønsker Domstolens fortolkning af, har ganske vist betydning for hovedsagen, idet parternes interesser berøres af dem. Der er imidlertid ikke tale om nogen direkte, men kun en indirekte betydning. Sagt på en anden måde, bestemmelserne har kun betydning, fordi en national myndighed inden for rammerne af sine egne beføjelser ensidigt har besluttet at lade dem danne grundlag for fastsættelsen af sine egne regler. Ved at besvare spørgsmålene ville Domstolen således kun tilsyneladende fortolke de i spørgsmålene omhandlede bestemmelser, idet forholdet i virkeligheden ville være det, at Domstolen fortolker nationale bestemmelser, som de pågældende fællesskabsretlige bestemmelser er blevet optaget i, således at de i denne forbindelse helt har mistet deres tvingende karakter. Domstolen ville således udøve en beføjelse, som den i henhold til traktatens artikel 177 udtrykkeligt ikke har.

Dette er efter min opfattelse i sig selv afgørende, men hertil kommer desuden et andet forhold, som man kan pege på. Formålet med de beføjelser, som fællesskabsmyndighederne har til at fastlægge toldpositionerne i den fælles toldtarif, er bl.a. at sikre, at varer med oprindelse i tredjelande overholder Fællesskabets mindstekrav til, at de kan bevæge sig inden for det fælles marked. Det er åbenbart, at det ikke er det samme hensyn, der gør sig gældende for de nationale myndigheder, og det følger heraf, at når tariferingsbestemmelserne i den fælles toldtarif anvendes af disse myndigheder som anført, er der i hvert fald ét af de hensyn, som ligger til grund for dem, der ikke gør sig gældende, idet bestemmelserne i denne forbindelse tjener andre formål end de tiltænkte. Også af denne grund kan Domstolen ikke i denne forbindelse give nogen fortolkning.
Det er ikke noget nyt for Domstolen, at en præjuciel sag og en traktatbrudssag har samme genstand. Domstolen har altid ment, at den ikke i forbindelse med sin kompetence i medfør af EØF-traktatens artikel 1 77 til at afgøre præjudicielle spørgsmål kan udtale sig om, hvorvidt indholdet af national ret konkret er forenelig med fællesskabsretten, hvorimod den ved en fortolkning af de fællesskabsretlige regler, om hvis anvendelse der er spørgsmål ved den nationale retsinstans, kan give denne et svar, der gør det muligt for den at træffe afgørelse i den tvist, den har fået forelagt (se f.eks. sag 111/76, Van den Hazel, Sml. 1977, s. 901, præmis 4).

Når dette er sagt, må jeg konstatere, at de af Bundesverwaltungsgericht forelagte præjudicielle spørgsmål i høj grad sætter fokus på de problemer, som de tyske bestemmelser rejser i forhold til de tre fællesskabsdirektiver, og som jeg har søgt at angive en løsning på i mit forslag til afgørelse i sag 28/84. Indholdet af de indlæg, der er afgivet for Domstolen, svarer da også i det væsentlige til det, der er blevet gjort gældende under traktatbrudssagen.

Jeg vil derfor ikke endnu en gang redegøre for, hvad Kommissionen og Forbundsrepublikken Tyskland har anført i forbindelse med sidstnævnte sag, idet jeg vil indskrænke mig til at opsummere indlæggene fra Denkavit, Land Nordrhein-Westfalen og den italienske regering.
De spørgsmål, Hessisches Finanzgericht i medfør af EØF-traktatens artikel 177 har forelagt Domstolen ved kendelse af 6. juni 1984, angår fortolkningen af visse bestemmelser i Kommissionens forordning nr. 1608/74 af 26. juni 1974»om særlige bestemmelser for monetære udligningsbeløb« (EFT L 170, s. 38). Jeg skal erindre om, at disse udligningsbeløb, der skal sikre den foranstaltning til fremme af den fælles landbrugspolitiks gnidningsløse funktion, blev indført på et tidspunkt, hvor de hyppige ændringer af kurserne på visse europæiske valutaer medførte vanskeligheder for handelen med landbrugsprodukter. Som det fremgår af tredje betragtning, er hovedformålet med forordningen »at indføre en vis smidighed i den monetære lovgivning« i Fællesskabet, idet medlemsstaterne gives mulighed for at anvende en billighedsklausul, som gør det muligt »enkeltvist at undersøge hvert tilfælde under hensyntagen til den skade, der er lidt [af den berørte virksomhed]«.

Billighedsklausulen er nærmere fastslagt i artikel 1:1 tilfælde af en forhøjelse af monetære udligningsbeløb som følge af en ændring af centralkursen for en medlemsstats valuta, bemyndiges disse til »efter billighed og på... [nærmere opstillede] betingelser ikke at opkræve det monetære udligningsbeløb eller den del af beløbet, der svarer til forhøjelsen«. Efter artikel 2, stk. 2, finder bestemmelsen kun anvendelse, »efter begæring af den interesserede part [dvs. virksomheden] og såfremt denne ved indgivelsen af begæringen fremlægger bevis for

a) at opkrævningen af det indførte eller forhøjede ... udligningsbeløb ikke er nødvendig i det foreliggende tilfælde for at opveje incidensen af... [den] monetære foranstaltning på prisen for varen, og

b) at opkrævningen for ham ville medføre en overdreven yderligere belastning, som han ikke har kunnet undgå selv ved at udvise den nødvendige og normale omhu«.

Endelig bestemmes det i forordningens artikel 6, at den anvendes på indførsler og udførsler, der foretages fra den 4. juni 1973.
I tiden fra oktober 1976 til juli 1977 udførte selskabet Continental Irsih Meat Ltd (i det følgende benævnt Irish Meat) oksekød til Det forende Kongerige og Italien, der var omfattet af ordningen om monetære udligningsbeløb. I anledning af disse eksportforretninger opstod der for landbrugsministeriet (der er interventionsorgan i Irland) et krav på Irish Meat på monetære udligningsbeløb ved udførsel på i alt 164337,40 IRL; samtidig opstod der for Irish Meat et krav på 192662,20 UKL i monetære udligningsbeløb for så vidt angår indførsel til Det forenede Kongerige og et krav på 6293252 LIT i monetære udligningsbeløb for så vidt angår indførsel til Italien. Ifølge aftaler indgået i henhold til nævnte artikel 2 a skulle eksportstaten, dvs. Irland udbetale de monetære udligningsbeløb, der skyldtes af Det forenede Kongerige og Italien. Det irske og det britiske pund var på det tidspunkt i pari, således at der kun skete omregning for den italienske valuta. Den 24. januar 1978 udbetalte landbrugsministeriet Irish Meat (der fra den 5.5.1977 var erklæret ude af rådighed over sit bo og i frivillig likvidation) et beløb på 32470,25 IRL, der udgjorde nettodifferencen mellem det beløb, som ministeriet skulle udbetale i monetære udligningsbeløb ved indførsel og det beløb, det skulle opkræve i monetære udligningsbeløb ved udførsel. Interventionsorganet modregnede altså sit krav i Irish Meats fordringer på det selv.

Irish Meat anlagde herefter sag og gjorde herved gældende, at der ikke retmæssigt kunne erklæres modregning. Virksomheden gjorde gældende, at når landbrugsministeren opkræver monetære udligningsbeløb ved udførsler fra Irland handler det som interventionsorgan; når det udbetaler monetære udligningsbeløb ved indførsel, handler det derimod som »mandatar« for importstaterne. Ministeriet optræder altså i to forskellige egenskaber, hvilket efter irsk ret udelukker, at der erklæres modregning.

Irlands Supreme Court, der behandler sagen, er nået til det resultat, at der ikke kan træffes en afgørelse, før der foreligger en fortolkning fra Domstolen af artikel 2 a i forordning nr. 974/71. Supreme Court har derfor ved kendelse af 21. februar 1984 udsat sagen og i medfør af artikel 177 i EØF-traktaten besluttet at forelægge Domstolen følgende spørgsmål: »Skal artikel 2 a i Rådets forordning nr. 974/71, som ændret ved artikel 2 i Rådets forordning nr. 1112/73 fortolkes således, at en eksponerende medlemsstat, der har indgået en aftale med en importerende medlemsstat om betaling af et monetært udligningsbeløb, der skulle have været udbetalt af den importerende medlemsstat, skal anses som ’mandatar’ for den nævnte importerende medlemsstat, når den foretager udbetalingen eller bliver forpligtet hertil?«
2.

Til støtte for sin påstand fremførte Cantisani en række betragtninger, som i det væsentlige er identiske med de anbringender, Heinrich Maag har fremsat i det annullationssøgsmål, som jeg i mit forslag til afgørelse allerede har foreslået Domstolen at afvise. Da de samme bestemmelser danner retsgrundlaget for nærværende sag og for sag 43/84 (Kommissionens interne ordning af 8. 10. 1974 og den mellem AUC og Kommissionen den 26.4. 1979 indgåede aftale), skal jeg her blot behandle de af sagsøgeren i hovedsagen fremførte argumenter, som alene vedrører nærværende sag. Sagsøgeren påberåber sig artiklerne 14 og 15 i ordningen af 1974, og anfører, at det heri bekræftes, at de generelle betingelser, som Kommissionen har indført for freelance-tolke, har forordningsmæssig karakter. I ordningen henvises der nemlig til begrebet »tjenestens interesse«, af hensyn til hvilket freelance-tolke er pålagt visse begrænsninger, for så vidt angår transport fra den erhvervsmæssige bopæl til tjenestestedet. Sagsøgeren mener i øvrigt at kunne påberåbe sig generaladvokat G. Reischl's forslag til afgørelse i sag 17/78, Deshormes (Sml. 1979, s. 189), der ifølge sagsøgeren stiltiende fastslog, at Ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte er udtømmende, idet Reischl, stillet over for blandt andet at skulle bestemme den nøjagtige karakter af en kontrakt for en ekspert i forhold til disse bestemmelser, alene havde inddraget de muligheder, der indeholdes i nævnte ansættelsesvilkår. Endelig mener sagsøgeren at kunne udlede af ansættelsesvilkårenes artikel 52 sammenholdt med artikel 3, at grænsen på et år ikke finder anvendelse på alle kontrakter for hjælpeansatte, men udelukkende på de hjælpeansatte, der ansættes som midlertidig afløsning af en tjenestemand eller midlertidigt ansat (ansættelsesvilkårenes artikel 3, litra b)).
Den nederlandske regering har anerkendt, at det er i strid med formålet med de monetære udligningsbeløb at yde sådanne beløb ved eksport af produkter, som er bestemt til genindførsel i Fællesskabet. Regeringen har dog anført, at da reglen om udbetaling af monetære udligningsbeløb er undtagelsesfri, jfr. artikel 2 i forordning nr. 1371/81, og da der i denne forordning — artikel 1, stk. 2, litra c) — ikke stilles krav om noget bestemt bestemmelsessted for de udførte varer, har de nationale myndigheder en bundet kompetence. Med andre ord kræves der ifølge den nederlandske regering en udtrykkelig bestemmelse for at forbyde udbetaling af monetære udligningsbeløb for produkter, som sælges under smørture.

Endelig anføres det, at artikel 17 ikke kan betragtes som rent konstaterende, for så vidt Kommissionen tidligere har suspenderet den midlertidigt (forordning nr. 2891/80 af 7.11.1980, EFT L 299, s. 10). Ifølge den nederlandske regering havde det været hensigtsmæssigt i forordning nr. 1371/81 at indføje en bestemmelse svarende til artikel 17.
Som i alle andre lande med et udstrakt jernbanenet findes der også i Italien forskellige former for persontog: »lyntog«, der kører over lange strækninger, og som forbinder de større byer direkte, »intercitytog«, »regionaltog« og »lokaltog«, som også standser ved stationerne i mindre byer eller måske endda ved alle stationer. I henhold til en lov, som stammer fra 1934, kan de italienske statsbaner fastsætte særlige betingelser for adgangen til at benytte de enkelte tog, med henblik på at yde de rejsende en service, som rationelt og objektivt tilfredsstiller deres forskellige ønsker og behov.

Lyntog nr. 991 (Rom-Palermo) kan for passagerer på 2. klasse, der stiger på i Rom, kun benyttes, hvis de har billet til en strækning på mere end 400 km. Den 17. januar 1984 tog Paolo Iorio, der er italiener, plads i toget, men da han kun havde billet til en kortere strækning end den krævede, pålagde jernbaneinspektionen ham en bøde. I henhold til artikel 84 i DPR (Decreto del Presidente de la Repubblica) nr. 753 af 11. juli 1980 pålagde de italienske statsbaner ham derfor at betale en bøde på 44650 LIT. Iorio indbragte sagen for vice pretore di Latina og gjorde herunder gældende, at de begrænsninger med hensyn til strækningen, der var opstillet for at få adgang til toget, er i strid med det princip om fri bevægelighed for personer, der er fastsat i EØF-traktatens artikel 48. Ved kendelse af 3. december 1984 udsatte retten sagen og forelagde følgende præjudicielle spørgsmål for Domstolen:

1) Er bestemmelserne i DPR 733/80 samt artikel 3, stk. 2, i Condizioni e tariffe delle ferrovie di Stato (befordringsreglementer og tariffer for de italienske statsbaner) i strid med Rom-traktatens artikel 48, stk. 3, litra b)?

2) Finder det i nævnte artikel fastsatte princip om fri bevægelighed ligeledes anvendelse inden for Det europæiske Fællesskabs enkelte medlemsstater?

3) Er ovennævnte princip til hinder for, at myndighederne, i den foreliggende sag trafikministeren eller regionaldirektørerne for de italienske statsbaner, kan begrænse arbejdskraftens frie bevægelighed inden for den enkelte stat ved at indsætte tog, som kun kan benyttes af rejsende med billet til en strækning på et vist mindsteantal kilometer?
Sagsøgeren har med den første søgsmålsgrund gjort gældende, at Kommissionen med urette har tildelt virksomheden en uretfærdigt lav leveringskvote. Institutionen har begået en dobbelt fejl, idet den dels kun tillader Sideradria at levere halvdelen af de varer, virksomheden har produceret, og hermed tvinger den til kun at bruge 25% af sin produktionskapacitet, og dels ved pålæggelsen af denne »unormale begrænsning« giver virksomheden en ringere behandling end den, der gives et stort antal europæiske virksomheder, der kan levere næsten alt, hvad de producerer.

Men selv om det sidste ikke på nogen måde er bevist (Kommissionen har med tørre tal om forholdet produktion — leveringer godtgjort, at den sagsøgende virksomheds stilling er mindst lige så god som mange andre virksomheders) udgør den første søgsmålsgrund absolut ikke tilstrækkeligt grundlag til at statuere, at den anfægtede beslutning er ulovlig. Sandt at sige har Sideradria ikke bestridt, at kontrolorganet ved fastsættelsen af den omtvistede kvote omhyggeligt har holdt sig til de regler, der gælder på området, men selskabet gør gældende, at »Kommissionen ikke på baggrund af den åbenbart uretfærdige situation, selskabet befinder sig, i blot kan nøjes med uden videre at anvende de gældende regler«.

Dette er ikke noget holdbart argument, for det er klart, at Kommissionen for at undgå magtfordrejning til fordel for Sideradria har været nødt til at angive kvoternes størrelse på grundlag af gældende ret. Situationen er uændret, selv om man fortolker Sideradrias søgsmålsgrund som et ønske om at anfægte ikke blot leveringskvoten, men desuden de metoder, hvorefter den er beregnet, og yderligere de kriterier, på grundlag af hvilke de oplysninger er fremkommet, som er lagt til grund ved fastsættelsen af de to typer kvoter. De nævnte beregningsmetoder og kriterier udgør jo faktisk generelle beslutninger, der er blevet endelige for lang tid siden, og hvis lovlighed således ikke kan anfægtes ved Domstolen.

Konklusionen må være, at selskabet Sideradrias første anbringende ikke vedrører den anfægtede beslutning og i alt fald ikke er underbygget på passende måde. Denne søgsmålsgrund skal derfor forkastes.
Efter Kommissionens opfattelse indeholder den ministerielle instruks af 31. marts 1982 og landbrugsbankens cirkulære nr. 96/82 diskriminerende betingelser for ydelse af kredit, idet de sondrer efter maskinernes oprindelsesland og dermed begunstiger afsætningen af maskiner af græsk fabrikat. Ganske vist tvinger disse regler ikke køberne til at vælge maskiner af græsk fabrikat, men tilskynder dem ikke desto mindre stærkt hertil for at opnå lån fra banken, som er det førende kreditinstitut inden for denne sektor. Ifølge Kommissionen må de anfægtede regler derfor antages at begrænse samhandelen — selv om de strengt taget ikke har nogen bindende karakter — fordi der ville være blevet foretaget flere indførsler, såfremt reglerne ikke havde eksisteret. De må følgelig anses for foranstaltninger med tilsvarende virkning som en kvantitativ restriktion, der er forbudt efter EØF-traktatens artikel 30.

Ifølge Kommissionen modsiges denne opfattelse ikke — hvilket bekræftes af de klager, Kommissionen har modtaget — af uoverensstemmelsen mellem de anfægtede regler og de generelle beslutninger af højere rang, som blev vedtaget i 1981, og som havde til formål at ophæve den ordning, der blev indført ved beslutning nr. 749/70.

Kommissionen har videre anført, at anbringendet om, at de fleste af de maskiner, der anvendes i Grækenland, og hvortil der ydes kredit fra landbrugsbanken, er indført fra udlandet, savner ethvert grundlag. Kreditten differentieres nemlig efter maskintype. Selv om der altså meget muligt, vurderet ud fra de absolutte tal i statistikken, i vidt omfang ydes græske bankkreditter til maskiner af udenlandsk fabrikat, mener Kommissionen ikke desto mindre, at man for maskiner af tilsvarende type konsekvent fører den diskriminerende politik at differentere kreditterne efter maskinernes oprindelse.

Mere generelt anfører Kommissionen, at de nævnte regler udgør en række isolerede symptomer på den diskriminerende praksis, man i Grækenland fortsætter med at anvende over for udenlandsk fremstillede landbrugsmaskiner. De græske myndigheders nægtelse af at meddele de fornødne oplysninger herom, har gjort det umuligt for Kommissionen at foretage en præcis angivelse af de pågældende typer af maskiner. Herved har Den hellenske Republik tilsidesat sin forpligtelse i henhold til EØF-traktatens artikel 5, ifølge hvilken medlemsstaterne skal lette Fællesskabet »gennemførelsen af dets opgaver«. Den har som følge heraf forhindret Kommissionen i at »drage omsorg for gennemførelsen af de i denne Traktat indeholdte bestemmelser« med henblik på »at sikre Fællesmarkedets funktion og udvikling« (jfr. EØF-traktatens artikel 155).
Det første spørgsmål giver ikke anledning til længere overvejelser, eftersom Domstolen har taget stilling hertil i Salzano-dommen.

I denne sag, der drejede sig om at fastslå, under hvilke betingelser de børnetilskud, der betales af bopælsstaten, skal antages at kunne »kræves udbetalt«, jfr. artikel 76 i den førnævnte forordning nr. 1408/71, med den virkning at ydelser af samme art, der betales i beskæftigelsesmedlemsstaten, stilles i bero, kendte Domstolen — idet den her fulgte mit forslag til afgørelse — således for ret:

»Retten til børnetilskud, der kan kræves udbetalt i medfør af artikel 73 i forordning nr. 1408/71 i det land, hvor en af forældrene har beskæftigelse, ... stilles ikke i bero, når den anden af forældrene bor med børnene i en anden medlemsstat og dér udøver et erhverv, dog uden at modtage børnetilskud for børnene, fordi alle betingelserne efter denne medlemsstats lovgivning for, at de nævnte tilskud faktisk kan udbetales, ikke er opfyldt.« (Præmis 11, mine fremhævelser).

Som det fremgår af dommens præmisser, menes der hermed såvel de materielle betingelser som de formelle krav i henhold til bopælsmedlemsstatens lovgivning (191/83, Salzano, præmisserne 7-10). Med andre ord: såfremt fru Ferraioli ikke har indgivet den fornødne ansøgning — hvilket Bundessozialgericht forudsætningsvis har lagt til grund for rettens første præjudicielle spørgsmål — er betingelserne for, at forbudet mod dobbeltydelser i artikel 76 finder anvendelse, ikke opfyldt.

Det er ubestrideligt, at denne fortolkning vil indebære, at ægtefællerne får ret til at vælge, efter hvilken lovgivning ydelserne skal betales. Som allerede anført i mit forslag til afgørelse i Salzano-sagen kan dette resultat ikke overraske. Ud over hvad jeg anførte dér, skal jeg bemærke, at det klart fremgår af Domstolens praksis, at det med artikel 76 på ingen måde tilsigtes udelukkende at pålægge bopælsmedlemsstaten at udrede børnetilskud, men at bestemmelsen alene — som jeg skal vende tilbage til i det følgende — tilsigter at undgå enhver ugrundet berigelse, der eventuelt kunne blive følgen af, at den vandrende arbejdstager lever geografisk adskilt fra sin familie. Jeg bemærker i øvrigt, at det ville være mildt sagt paradoksalt, dersom den nævnte fællesskabsbestemmelse skulle underkende den ligestilling, som ægtefællerne har i henhold til medlemsstaternes interne lovgivning, alene fordi den ene af dem, efter at være vendt tilbage til sit hjemland med børnene, er erhvervsmæssigt beskæftiget dér.
Jeg må indledningsvis give en oversigt over den indviklede ordning, der danner baggrund for hovedsagen. Ifølge de nationaie bestemmelser, der findes i almindelig lov om alderdom (Algemene Ouderdomswet, i det følgende benævnt AOW) har ikke blot personer, der har lønnet beskæftigelse i Nederlandene, men også personer med bopæl dér, ret til pension. Pensionsretten erhverves efter antallet af de år, den berettigede har været forsikret. Pensionens højeste beløb erhverves efter en forsikringsperiode på 50 år, der er tilbagelagt mellem det 15. og det 65. leveår.

Denne enkle ordning kompliceres af to forhold. For det første bortfalder kvinders ret til pension ved indgåelse af ægteskab. Kun den gifte mand kan efter at være fyldt 65 år gøre krav på pension til sig og hustruen på grundlag af de forsikringsperioder, de hver især har tilbagelagt. Hertil kommer, at pensionen for en gift mand beregnes efter en sats på 100%, hvorimod satsen for en ugift niand eller kvinde er på 70% (artikel 8). Disse satser nedsættes med 1 % for hvert år, en af ægtefællerne ikke har været forsikret, mens nedsættelsen for ugifte andrager 2% (artikel 10).

Det andet forhold vedrører ikrafttrædelsesdatoen for AOW, nemlig den 1. januar 1957. Som nævnt er forsikringsperioden på 50 år fra den forsikredes fyldte 15. år, og det er derfor klart, at ingen kan opnå pensionens maksimumsbeløb før år 2007. I lovgivningen gives der derfor den berettigede, der opfylder visse betingelser, ret til at medregne årene mellem det fyldte 15. år og den 1. janaur 1957 som forsikringsperiode. En af disse betingelser er, at vedkommende efter det fyldte 59. år har boet i Nederlandene i mindst seks år, selv om der ikke behøver at være tale om seks år i træk (artikel 43). Denne ret tilkommer en gift mand, men også en gift kvinde, der opfylder nævnte betingelse. Hvis hustruen er yngre end manden, begynder nævnte 6-års periode dog at løbe fra mandens fyldte 59. år, og dette gør det lettere for SVB at beregne pensionen, idet de forsikringsperioder, ægtefællerne faktisk har tilbagelagt eller antages at have tilbagelagt, kan medtages under ét. Endelig er det i den nederlandske lovs artikel 44 bestemt, at kun nederlandske statsborgere, der sædvanligvis bor i kongeriget Nederlandene, er omfattet af denne ordning.

Hermed har jeg redegjort for overgangsordningen i AOW. Det er i forbindelse med denne sag vigtigt at fremhæve, at den pensionsberettigede, det være sig mand eller kvinde, for at blive omfattet af ordningen ikke er forpligtet til at godtgøre, at han eller hun har boet og arbejdet i Nederlandene i tidsrummet mellem det fyldte 15. år og den 1. januar 1957. Derimod må vedkommende have boet i Nederlandene i seks år efter det fyldte 59. år, og altså ved pensionsalderens indtræden have en sådan varig tilknytning, der kan begrunde, at årene mellem det fyldte 15. år og den 1. januar 1957 tages i betragtning som forsikringsperioder.