ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1)

Skal artikel 2, litra b), i direktiv 93/13/EØF (1) for så vidt angår definitionen af begrebet »forbruger« fortolkes således, at definitionen omfatter eller omvendt udelukker de fysiske personer, som i egenskab af kautionister har underskrevet tillæg og tilknyttede aftaler (kautionsaftaler, panteaftaler) til den kreditaftale, der er indgået af et kommercielt selskab som led i dets aktivitet, såfremt disse fysiske personer ikke har nogen sammenhæng med aktiviteten i det kommercielle selskab og har handlet med formål, der falder uden for deres erhverv?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 171/19

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Fővárosi Ítélőtábla (Ungarn) den 2. marts 2015 — Gazdasági Versenyhivatal mod Siemens Aktiengesellschaft Österreich

(Sag C-102/15)

(2015/C 171/22)

Processprog: ungarsk

Den forelæggende ret

Fővárosi Ítélőtábla

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Gazdasági Versenyhivatal

Sagsøgt: Siemens Aktiengesellschaft Österreich

Præjudicielt spørgsmål

Skal et krav, som udspringer af, at der er sket tilbagebetaling af en bøde, der er pålagt i en konkurrencesag og betalt af en part med hjemsted i en anden medlemsstat — som indrømmedes nævnte tilbagebetaling, der senere er blevet erklæret ubegrundet — og som konkurrencemyndigheden retter mod den nævnte part med henblik på tilbagesøgning af de renter, som parten i henhold til lovgivningen har ret til i tilfælde, hvor der sker tilbagebetaling, og som den nævnte myndighed har betalt, anses for at være et krav om »erstatning uden for kontrakt« som omhandlet i artikel 5, nr. 3), i Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 (1) af 22. december 2000?

(1) Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 af 22.12.2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (EFT 2001 L 12, s. 1).
2)

Indebærer bestemmelserne i artikel 65 i direktiv 2001/82/EF og i artikel 16 i direktiv 2006/123/EF (2) (tjenesteydelsesdirektivet), at en medlemsstat er berettiget til ikke at anerkende tilladelser til engrosforhandling af veterinærlægemidler, som er udstedt af de kompetente myndigheder i andre medlemsstater til deres egne statsborgere, og at kræve, at disse desuden skal være indehavere af en tilladelse til engrosforhandling, der er udstedt af medlemsstatens egne kompetente nationale myndigheder, for at have ret til at ansøge om og gøre brug af tilladelser til parallelimport af veterinærlægemidler i denne medlemsstat?
b)

disse bestemmelser er til hinder for, at en medlemsstat pålægger den institution, der delvist står for garantien af de i direktivet omhandlede indskud, også med et beløb på indtil 1 00 000 EUR at garantere for værdien af andele i et godkendt kooperativt selskab, der er aktivt i finanssektoren, som tilhører andelshavere, der er fysiske personer?
1)

Skal artikel 13, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/48/EF af 29. april 2004 om håndhævelsen af intellektuelle ejendomsrettigheder (1) fortolkes således, at den forurettede i forbindelse med en krænkelse af intellektuel ejendomsret, som kræver erstatning for formuetab på grundlag af de gebyr- eller afgiftsbeløb, som den krænkende part skulle have betalt, hvis denne havde anmodet om tilladelse til at anvende den pågældende intellektuelle ejendomsrettighed, ikke samtidig kan kræve erstatning for det forvoldte ikke-økonomiske tab?
2)

Såfremt spørgsmål 1 besvares bekræftende, skal [rammeaftalens] § 4 da i lyset af den retspraksis, der følger af [dom Bruno m.fl.], fortolkes således, at bestemmelsen er til hinder for en national bestemmelse, hvorefter der — således som det er tilfældet med artikel 3, stk. 4, i Real Decreto 625/1985, de 2 de abril (om arbejdsløshedsydelser), hvortil der henvises i stk. 1, regel 4, i syvende tillægsbestemmelse til Ley General de Seguridad Social — ved beregningen af arbejdsløshedsydelsens varighed i forbindelse med »vertikalt« deltidsarbejde (hvor der alene arbejdes tre dage om ugen) ses bort fra de dage, hvor der ikke er udført arbejde, til trods for at der er indbetalt bidrag for disse, med den deraf følgende nedsættelse af den tilkendte ydelses varighed?
3)

Skal artikel 1, stk. 9, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/18/EF af 31. marts 2004 om samordning af fremgangsmåderne ved indgåelse af offentlige vareindkøbskontrakter, offentlige tjenesteydelseskontrakter og offentlige bygge- og anlægskontrakter, fortolkes således, at den er til hinder for § 1, nr. 21), i Dopalnitelni razporedbi (tillægsbestemmelser) til Zakon za obshtestvenite porachki (lov om offentlige indkøb), hvorefter det er tilstrækkeligt for at klassificere et organ som et offentligretligt organ, at én af de forudsætninger foreligger, som svarer til de i direktivet fastlagte kumulative forudsætninger?
3)

Såfremt de nævnte bestemmelser i direktiv 2000/78/EF og i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder er til hinder for en national ordning som tillægsskatten på pensionsindtægter, skal det i den foreliggende sag desuden undersøges, om artikel 6, stk. 1, i det nævnte direktiv skal fortolkes således, at en national ordning som tillægsskatten på pensionsindtægter alligevel kan anses for objektivt og rimeligt begrundet i et legitimt formål i denne bestemmelses forstand, herunder et legitimt beskæftigelses-, arbejdsmarkeds- og erhvervsuddannelsespolitisk mål, fordi formålet med tillægsskatten på pensionsindtægter, som det fremgår af forarbejderne til indkomstskatteloven, er at opnå skatteindtægter fra modtagere af pensionsindtægter med stor skatteevne, at mindske forskellen på beskatningen af pensionsindtægter og erhvervsindtægter og at forbedre incitamenterne for ældre personer til at forblive erhvervsaktive?
1)

Skal artikel 34, nr. 2), i Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 af 22. december 2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (1), fortolkes således, at den heri nævnte mulighed for at anfægte en retsafgørelse både omfatter de tilfælde, hvor den pågældende retsafgørelse kan anfægtes inden for den frist, der er fastsat i national ret, og de tilfælde, hvor denne frist er udløbet, men hvor der kan indgives anmodning om tilsidesættelse af virkningerne af, at fristen for appel er udløbet, hvorefter den egentlige appel — efter at denne anmodning er imødekommet — kan iværksættes?
—

Tillader artikel 27, stk. 3, andet punktum, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 882/2004 (1) af 29. april 2004 for så vidt angår overgangsperioden 2007, at der opkræves omkostningsdækkende afgifter for sundhedsmæssig kontrol af kød i henhold til tidligere lovgivning (direktiv 85/73/EØF som ændret ved direktiv 96/43/EF)?
1)

Indebærer de nye bestemmelser om effektive retsmidler i forordning nr. 604/2013 (1) (19. betragtning i præamplen og artikel 27, stk. 1 og 5), at en asylansøger skal have mulighed for at bestride kriterierne i kapitel III i forordningen for at overføre ham eller hende til en anden medlemsstat, som har accepteret modtagelsen? Eller kan et effektivt retsmiddel begrænses til kun at gælde retten til en efterprøvelse af, om der foreligger systemmæssige mangler ved asylproceduren og modtagelsesforholdene i den medlemsstat, som ansøgeren skal overføres til (således som Domstolen fastslog i sag C-394/12)?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 198/21

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Hoge Raad der Nederlanden (Nederlandene) den 26. marts 2015 — G.E. Security BV mod Staatssecretaris van Financiën

(Sag C-143/15)

(2015/C 198/27)

Processprog: nederlandsk

Den forelæggende ret

Hoge Raad der Nederlanden

Parter i hovedsagen

Sagsøger: G.E. Security BV

Sagsøgt: Staatssecretaris van Financiën

Præjudicielt spørgsmål

Skal position 8517, 8521, 8531 og 8543 i den kombinerede nomenklatur fortolkes således, at et produkt som videomultiplexeren skal tariferes i en af disse positioner, idet dette produkt er udviklet til at udgøre en del af et system, som kan analysere billeder og lyde fra kameraer og sensorer, der er tilsluttet det, og som, hvis det ønskes, optager, oplagrer, bearbejder og gengiver billeder og lyde på en tilsluttet billedmonitor, og/eller, når billeder og lyde giver anledning til det, afgiver et advarselssignal i form af en e-mail til en eller flere brugere, der er tilsluttet systemet, og/eller kan aktivere apparater, der afgiver lyd- og lyssignaler?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 198/22

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Raad van State (Nederlandene) den 26. marts 2015 — K. Ruijssenaars og A. Jansen, de andre parter: Staatssecretaris van Infrastructuur en Milieu og Royal Air Maroc

(Sag C-145/15)

(2015/C 198/29)

Processprog: nederlandsk

Den forelæggende ret

Raad van State

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: K. Ruijssenaars og A. Jansen

De andre partere: Staatssecretaris van Infrastructuur en Milieu og Royal Air Maroc

Præjudicielt spørgsmål

Forpligter artikel 16 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 261/2004 af 11. februar 2004 om fælles bestemmelser om kompensation og bistand til luftfartspassagerer ved boardingafvisning og ved aflysning eller lange forsinkelser og om ophævelse af forordning (EØF) nr. 295/91 (EUT L 46) — når henses til, at nederlandsk ret giver adgang til beskyttelse ved de civile domstole af de rettigheder, som passagerer efter EU-retten kan udlede af forordningens artikel 5, stk. 1, litra c), og dens artikel 7 — de nationale myndigheder til at træffe gennemførelsesforanstaltninger, der kan danne grundlag for det i artikel 16 udpegede organs administrative håndhævelse i hvert enkelt individuelt tilfælde, i hvilket forordningens artikel 5, stk. 1, litra c), og dens artikel 7 er overtrådt, med henblik på i hvert enkelt individuelt tilfælde at kunne garantere en passager ret til kompensation?
3.

Appellanterne har i deres appel gjort 3 anbringende gældende mod den appellerede dom: (a) Tilsidesættelse af artikel 108, stk. 3, TEUF og artikel 4, stk. 4, artikel 7, stk. 2 og 3, og artikel 13, stk. 1, i forordning nr. 659/1999 (1), fordi Retten i den appellerede doms præmis 33-64 konkluderede, at Kommissionen ikke var forpligtet til at indlede den formelle undersøgelsesprocedure, og at den retmæssigt fuldførte sin undersøgelse under den indledende procedure. (b) Tilsidesættelse af artikel 296 TEUF og chartrets artikel 41 og 47, fordi Retten i den appellerede doms præmis 65-78 konkluderede, at Kommissionens afgørelse var tilstrækkeligt begrundet på trods af manglende økonomiske data, som ikke gjorde det muligt at afgøre nøjagtigheden af Kommissionens beregninger. (c) Tilsidesættelse af artikel 107, stk. 1, TEUF, fordi Retten konkluderede, at Kommissionens samlede bedømmelse af de anmeldte foranstaltninger var retmæssig på trods af manglende definition af markedet og henset til den fejlagtige anvendelse af begreberne »lighed« og »økonomisk sammenhæng«.
1)

Kan anvendelse af vilkår i almindelige forretningsbetingelser, som indholdsmæssigt svarer til vilkår, som er erklæret ulovlige i en retskraftig dom, og som er optaget i registret over ulovlige vilkår i almindelige forretningsbetingelser, i lyset af artikel 6, stk. 1, og artikel 7 i Rådets direktiv 93/13/EØF af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler (1), sammenholdt med artikel 1 og 2 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/22/EF af 23. april 2009 om søgsmål med påstand om forbud på området beskyttelse af forbrugernes interesser (2), for så vidt angår en erhvervsdrivende, som ikke var part i den sag, der endte med optagelsen i registret over ulovlige vilkår i almindelige forretningsbetingelser, anses for en ulovlig handling, som i lyset af national ret udgør en praksis, der skader forbrugernes kollektive interesser, og som derfor berettiger til idømmelse af en bøde i en national forvaltningssag?
1)

Skal vurderingen af spørgsmålet om, hvorvidt der er tale om en overføring til almenheden som omhandlet i artikel 3, stk. 1, i direktiv 2001/29 (1) og/eller en kommunikation til offentligheden som omhandlet i artikel 8, stk. 2, i direktiv 2006/115 (2), altid ske efter de samme kriterier, nemlig — at en bruger med fuldt kendskab til konsekvenserne af sine handlinger medvirker til at give tredjepersoner adgang til det beskyttede værk, hvilket de i modsat fald ikke ville have haft adgang til — at »almenheden«/»offentligheden« angiver et ubestemt antal potentielle modtagere og desuden indebærer et betydeligt antal personer, idet den ubestemte karakter foreligger, når der er tale om »alle«, dvs. ikke medlemmer af en privat gruppe, og at det med et »betydeligt antal personer« angives, at antallet skal ligge over en vis minimumsgrænse, hvorfor en flerhed af personer, som er for lille eller endog ubetydelig, ikke opfylder kriteriet, idet det i denne forbindelse ikke kun er relevant at vide, hvor mange personer der har sideløbende adgang til det samme værk, men ligeledes hvor mange personer der har adgang til værket efter hinanden — at der er tale om et nyt publikum, til hvilket værket overføres/kommunikeres, dvs. et publikum, som ophavsmanden til værket ikke har taget i betragtning, da han godkendte dets anvendelse i form af overføring til almenheden/kommunikation til offentligheden, medmindre den efterfølgende overføring/kommunikation sker under anvendelse af en specifik teknisk fremgangsmåde, der er forskellig fra den oprindelige overføring/kommunikation, og — at det ikke er uden relevans, om den pågældende udnyttelse sker med vinding for øje, samt om denne almenhed/offentlighed er modtagelig for brugerens overføring/kommunikation og ikke blot er »fanget« ved et tilfælde, hvorved dette ikke er en ufravigelig betingelse for, at der foreligger en overføring til almenheden/kommunikation til offentligheden?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 198/22

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Raad van State (Nederlandene) den 26. marts 2015 — J.H. Dees-Erf, de andre parter: Staatssecretaris van Infrastructuur en Milieu og Koninklijke Luchtvaart Maatschappij NV

(Sag C-146/15)

(2015/C 198/30)

Processprog: nederlandsk

Den forelæggende ret

Raad van State

Parter i hovedsagen

Sagsøger: J.H. Dees-Erf

De andre parter: Staatssecretaris van Infrastructuur en Milie og, Koninklijke Luchtvaart Maatschappij NV

Præjudicielt spørgsmål

Forpligter artikel 16 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 261/2004 af 11. februar 2004 om fælles bestemmelser om kompensation og bistand til luftfartspassagerer ved boardingafvisning og ved aflysning eller lange forsinkelser og om ophævelse af forordning (EØF) nr. 295/91 (EUT L 46) — når henses til, at nederlandsk ret giver adgang til beskyttelse ved de civile domstole af de rettigheder, som passagerer efter EU-retten kan udlede af forordningens artikel 5, stk. 1, litra c), og dens artikel 7 — de nationale myndigheder til at træffe gennemførelsesforanstaltninger, der kan danne grundlag for det i artikel 16 udpegede organs administrative håndhævelse i hvert enkelt individuelt tilfælde, i hvilket forordningens artikel 5, stk. 1, litra c), og dens artikel 7 er overtrådt, med henblik på i hvert enkelt individuelt tilfælde at kunne garantere en passager ret til kompensation?
1)

Hvilke relevante principper skal anvendes for at afgøre, hvorvidt en tjenesteydelse »medføre[r], at der overføres beløb, og at der indtræder retlige og økonomiske ændringer« som omhandlet i præmis 66 i Domstolens dom, Sparekassernes Datacenter mod Skatteministeriet, C-2/95, EU:C:1997:278, i forhold til momsfritagelsen i artikel 13, punkt B, litra d), stk. 3, i sjette direktiv (Rådets sjette direktiv 77/388/EØF af 17.5.1977 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter — Det fælles merværdiafgiftssystem: ensartet beregningsgrundlag) (1), herunder navnlig: 1.1. Finder fritagelsen anvendelse på en tjenesteydelse, som den der udføres af den afgiftspligtige i den foreliggende sag, der ikke indebærer, at den afgiftspligtige debiterer eller krediterer konti, som den har kontrol over, men som, når en betalingsoverførsel finder sted, er resultatet af en beløbsoverførsel foretaget af et uafhængigt pengeinstitut? 1.2. I en situation, hvor betaling foretages med kredit- eller debetkort, afhænger svaret på spørgsmål 1.1 da af, hvorvidt tjenesteyderen selv indhenter godkendelseskoder direkte fra kortholderens bank eller alternativt indhenter disse koder via sin udstedende bank? 1.3. Hvilke faktorer adskiller a) en tjenesteydelse, der består af leveringen af finansielle oplysninger, foruden hvilke en betaling ikke ville blive foretaget, men som ikke er omfattet af fritagelsen (som i dom Nordea Pankki Suomi, C-350/10, EU:C:2011:532), fra b) en databehandlingsydelse, der funktionelt har den virkning, at der overføres beløb, og som ifølge Domstolen derfor kan være omfattet af fritagelsen (som i SDC-dommen i præmis 66)?
1)

Udgør den tærskel for vandindhold, der er fastsat i artikel 15 i forordning (EF) nr. 543/2008 (1) og bilag VI og bilag VII til denne forordning, et krav, som skal være opfyldt, for at varen kan være af »sund og sædvanlig handelskvalitet« som omhandlet i artikel 28, stk. 1, i Kommissionens forordning (EF) nr. 612/2009 (2) og dommen i sagen Nowaco Germany GmbH mod Hauptzollamt Hamburg-Jonas af 7. september 2006?
—

Retten begik en fejl ved at fastslå, at appellanten ikke er direkte berørt af Kommissionens afgørelse 2013/423/EU, fordi den blev gennemført ved forordning nr. 748/2013 (2). Forordning nr. 748/2013 er en bekræftende retsakt i forhold til afgørelse 2013/423/EU. Appellanten havde således kompetence til at anlægge et direkte søgsmål til prøvelse af afgørelse 2013/423/EU.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 190/7

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Conseil d'État (Belgien) den 9. april 2015 — Abdelhafid Bensada Benallal mod État belge

(Sag C-161/15)

(2015/C 190/07)

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Conseil d'État

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Abdelhafid Bensada Benallal

Sagsøgt: État belge

Præjudicielt spørgsmål

Har det almindelige princip i Den Europæiske Unions retsorden om retten til forsvar, herunder en persons ret til at blive hørt af en national myndighed inden denne træffer nogen form for afgørelse, der kan påvirke den pågældende persons interesser negativt, såsom en afgørelse om at inddrage hans opholdstilladelse, en tilsvarende betydning i Den Europæiske Unions retsorden som de belgiske ordre publique-regler har i national ret, og kræver ækvivalensprincippet, at anbringendet om, at der er sket tilsidesættelse af det almindelige princip i Den Europæiske Unions retsorden om retten til forsvar, kan gøres gældende for første gang for Conseil d'État som kassationsankeinstans, således som det kan ifølge national ret for så vidt angår anbringender vedrørende ufravigelige procesforudsætninger?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 190/6

Appel iværksat den 30. marts 2015 af Naftiran Intertrade Co. (NICO) Sàrl til prøvelse af kendelse afsagt af Retten (Syvende Afdeling) den 20. januar 2015 i sag T-6/13, Naftiran Intertrade Co. (NICO) Sàrl mod Rådet for Den Europæiske Union

(Sag C-153/15 P)

(2015/C 190/06)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Naftiran Intertrade Co. (NICO) Sàrl (ved solicitor J. Grayston, advokat P. Gjørtler, Advocaat G. Pandey, avocat D. Rovetta og avvocato M. Gambardella)

Den anden part i appelsagen: Rådet for Den Europæiske Union

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Rettens kendelse af 20. januar 2015 i sag T-6/13, Naftiran Intertrade Co. (NICO) Sàrl mod Rådet for Den Europæiske Union, ophæves, og annullationssøgsmålet antages til realitetsbehandling.

— Sagen hjemvises til Retten.

— Rådet tilpligtes at betale appelsagens omkostninger.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanten har til støtte for søgsmålet fremsat to anbringender om, at Retten har baseret den appellerede kendelse på åbenbare fejlskøn og retlige fejl.

Appellanten har gjort gældende, at Retten har foretaget åbenbare fejlskøn ved for det første at finde, at en fuldstændig individuel meddelelse fandt sted den 19. oktober 2012, og for det andet at denne meddelelse skete før offentliggørelsen af en generel bekendtgørelse af meddelelsen i C-udgaven af Den Europæiske Unions Tidende den 16. oktober 2012.

Endvidere har appellanten anført, at Retten har begået retlige fejl ved for det første at undlade at tage hensyn til kravet om, at en meddelelse skal indeholde en begrundelse, for det andet ved at finde, at en individuel meddelelse kunne medføre en forkortelse af tidsfristen for domstolsprøvelse af en retsakt fra Den Europæiske Union, for det tredje ved at se bort fra de retlige konsekvenser af de valg, som Rådet foretog i forhold til meddelelsesproceduren, og for det fjerde ved at undlade at tage hensyn til den legitime forståelse af loven på anvendelsestidspunktet.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 190/3

Appel iværksat den 23. marts 2015 af Teva Pharma BV og Teva Pharmaceuticals Europe BV til prøvelse af dom afsagt af Retten (Sjette Afdeling) den 22. januar 2015 i sag T-140/12, Teva Pharma BV og Teva Pharmaceuticals Europe BV mod Det Europæiske Lægemiddelagentur (EMA)

(Sag C-138/15 P)

(2015/C 190/03)

Processprog: engelsk

Parter

Appellanter: Teva Pharma BV og Teva Pharmaceuticals Europe BV (ved solicitor G. Morgan, barrister K. Bacon og solicitor E.S. Mackenzie)

De andre parter i appelsagen: Det Europæiske Lægemiddelagentur og Europa-Kommissionen

Appellanterne har nedlagt følgende påstande

— Rettens dom ophæves.

— EMA’s afgørelse, indeholdt i skrivelsen af 24. januar 2012 om nægtelse af at validere appellantens ansøgning om en markedsføringstilladelse, annulleres.

— EMA pålægges at betale appellantens omkostninger.

Anbringender og væsentligste argumenter

Til støtte for appellen har appellanterne fremført et anbringende om, at Retten har begået en retlig fejl i sin fortolkning af artikel 8 i forordning (EF) nr. 141/2000 (1). Det hævdes, at der er begået tre forskellige retlige fejl. For det første påstås det, at Retten har fejlfortolket artikel 8, stk. 3, sammenholdt med artikel 8, stk. 1, idet den undlod at tage hensyn til, at et andet lægemiddel til sjældne sygdomme, der er godkendt i henhold til en af undtagelserne i artikel 8, stk. 3, ikke kan opnå den eksklusive ret på markedet, som i henhold til artikel 8, stk.1, er tildelt det første lægemiddel til sjældne sygdomme.

For det andet har Retten begået en fejl ved at fastslå, at dens fortolkning af artikel 8 ikke medfører, at den eksklusive ret på markedet, der er knyttet til det første lægemiddel, forlænges.

For det tredje har Retten fejlagtigt beskrevet og således undladt på korrekt vis at tage stilling til appellantens subsidiære anbringende i forhold til den oprindelige annullationspåstand, som var, at, selv om det andet lægemiddel i princippet nød godt af sin egen periode med eksklusivret på markedet, skulle denne eksklusivret ikke anvendes til at udelukke en generisk udgave af det første lægemiddel fra markedet.

Appellanten har anmodet om, at Domstolen træffer endelig afgørelse og annullerer den appellerede afgørelse.

(1) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 141/2000 af 16.12.1999 om lægemidler til sjældne sygdomme (EFT 2000 L 18, s. 1).
DA Den Europæiske Unions Tidende C 178/9

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Finanzgericht Hamburg (Tyskland) den 12. marts 2015 — Salutas Pharma GmbH mod Hauptzollamt Hannover

(Sag C-124/15)

(2015/C 178/09)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Finanzgericht Hamburg

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Salutas Pharma GmbH

Sagsøgt: Hauptzollamt Hannover

Præjudicielt spørgsmål

Skal den kombinerede nomenklatur i bilag I til Rådets forordning (EØF) nr. 2658/87 af 23. juli 1987 om told- og statistiknomenklaturen og Den Fælles Toldtarif (1), som ændret ved Kommissionens forordning (EU) nr. 1777/2001 af 7. september 2001 (2) fortolkes således, at brusetabletter med et calciumindhold på 500 mg pr. tablet, som anvendes til forebyggelse og behandling af calciummangel og til understøttelse af en særlig terapi til forebyggelse og behandling af osteoporose, og for hvilke der på etiketten for voksne anbefales en maksimal daglig dosis på 3 tabletter (= 1 500 mg), tariferes under underposition 3004 9000?

(1) EFT L 256, s. 1.

(2) EFT L 240, s. 1.