DOM AFSAGT AF RETTEN I FOERSTE INSTANS (TREDJE AFDELING) DEN 7. FEBRUAR 1991. - ANA FERNANDES FERREIRA DE FREITAS MOD KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER. - TJENESTEMAND - INDPLACERING - ANCIENNITETSFORBEDRING - FAGLIG ERFARING. - SAG T-2/90.



Samling af Afgørelser 1991 side II-00103



Sammendrag

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

++++

1. Tjenestemaend - ansaettelse - udvaelgelsesproeve - udvaelgelsesproeve paa grundlag af kvalifikationsbeviser og proever - eksamensbevis paa universitetsniveau - begrebet eksamensbevis paa universitetsniveau - bedoemmelse paa grundlag af lovgivningen i den stat hvor studierne har fundet sted - bestemmelse af tidspunktet for eksamensbevisets erhvervelse - omfattet af kompetencen hos den nationale forvaltning - domstolskontrol - Retten inkompetent

2. Tjenestemaend - soegsmaal - forudgaaende administrativ klage - samme genstand - anbringender og argumenter, som ikke figurerer i klagen, men er snaevert forbundet dermed - kan admitteres

(Tjenestemandsvedtaegten, art. 90 og 91)

3. Tjenestemaend - ansaettelse - indplacering paa loentrin - anciennitetsforbedring paa loentrin - administrationens skoen - udoevelsen ikke afhaengig af kriterierne for stillingsinddelingen i henhold til vedtaegtens artikel 5

(Tjenestemandsvedtaegten, art. 5 og art. 32, stk. 2)

4. Tjenestemaend - ansaettelse - udnaevnelse i loenklasse og indplacering paa loentrin - hensyntagen til faglig erfaring - administrationens skoen - anciennitetsforbedring paa loentrin - erhvervserfaring foerst medregnet fra tidspunktet for erhvervelsen af det eksamensbevis, som giver adgang til udvaelgelsesproeven

(Tjenestemandsvedtaegten, art. 31 og art. 32, stk. 2)

5. Tjenestemaend - ansaettelse - udnaevnelse i loenklasse og indplacering paa loentrin - en institutions interne direktiv vedroerende de gaeldende kriterier - retsvirkninger

Sammendrag

1. I forbindelse med en generel udvaelgelsesproeve, som afholdes med henblik paa oprettelse af en ansaettelsesreserve, maa kravet om, at ansoegerne skal vaere i besiddelse af et eksamensbevis paa universitetsniveau for at faa adgang til proeven, noedvendigvis forstaas i den betydning, udtrykket har i henhold til lovgivningen i den medlemsstat, hvor ansoegeren har fulgt de studier, han paaberaaber sig.

Afgoerelsen om, fra hvilket tidspunkt den paagaeldende maa antages at have erhvervet eksamensbevis, kan alene traeffes af forvaltningen i vedkommende stat og ligger uden for Rettens kompetence. Vedkommende medlemsstats domstole er enekomptente til at paadoemme tvister om forvaltningens anvendelse af de paagaeldende nationale lovregler.

2. Under en administrativ klageprocedure skal ansaettelsesmyndigheden vaere tilstraekkeligt klart informeret om de punkter, hvorpaa den paagaeldende har kritiseret den anfaegtede afgoerelse.

Da den administrative klageprocedure imidlertid er uformel, og de paagaeldende som regel paa dette stadium handler uden bistand fra advokat, boer administrationen ikke fortolke klager restriktivt, men indtage en smidig holdning ved behandlingen af dem.

Paastandene under et soegsmaal skal vel indeholde de samme krav som i den forudgaaende administrative klage, men de klagepunkter, som er indeholdt i denne, kan for Retten uddybes ved fremsaettelse af anbringender og argumenter, der ikke noedvendigvis figurerer i klagen, men er snaevert forbundet hermed.

3. Vedtaegtens artikel 5 har generelt til formaal at definere, hvilke mindstekrav der efter den paagaeldende stillings art stilles til en tjenestemand i den paagaeldende loenklasse. Bestemmelsen vedroerer ikke ansaettelsesbetingelserne og regulerer ikke udoevelsen af ansaettelsesmyndighedens befoejelse til skoensmaessigt at indroemme en anciennitetsforbedring i henhold til vedtaegtens artikel 32, stk. 2, hvorved der i forbindelse med tjenestemandens ansaettelse tages hensyn til den paagaeldendes uddannelse og saerlige faglige erfaringer.

4. Ved indplacering i loenklasse og paa loentrin i forbindelse med ansaettelsen har ansaettelsesmyndigheden et vidt skoen inden for de rammer, der er fastlagt i vedtaegtens artikel 31 og artikel 32, stk. 2, eller i interne afgoerelser truffet i henhold hertil, ved vurderingen af den tidligere erhvervede faglige erfaring hos en person, der ansaettes som tjenestemand, saavel for saa vidt angaar karakteren af denne erfaring og varighed som dens mere eller mindre relevans for den paagaeldende stillings krav.

Ansaettelsesmyndigheden kan ikke antages at overskride graenserne for skoennet, naar den bestemmer, at der ved indroemmelse af en anciennitetsforbedring paa loentrin foerst skal tages hensyn til den paagaeldendes saerlige faglige erfaringer, jf. vedtaegtens artikel 32, stk. 2, fra tidspunktet for erhvervelsen af det eksamensbevis, som gav den paagaeldende adgang til den udvaelgelsesproeve, paa grundlag af hvilken vedkommende er ansat.

5. En EF-institutions afgoerelse vedroerende indplacering i loenklasse og paa loentrin i forbindelse med ansaettelsen, som er meddelt hele personalet, er et internt direktiv, der - selv om det ikke kan anses for en almindelig gennemfoerelsesbestemmelse i henhold til vedtaegtens artikel 110 - maa betragtes som retningslinjer, som administrationen har paalagt sig selv og ikke maa tilsidesaette uden begrundelse, idet ligebehandlingsprincippet ellers ville blive kraenket.

Der er principielt intet til hinder for, at ansaettelsesmyndigheden via en generel intern afgoerelse fastsaetter regler for udoevelsen af det skoen, som vedtaegten giver den. OEnsket om, at der i forbindelse med administrationens skoen i henhold til vedtaegtens artikel 32, stk. 2, sikres en lige behandling af alle de tjenestemaend, der ansaettes efter samme udvaelgelsesproeve, er et formaal, som administrationen lovligt kan forfoelge.

Dommens præmisser

Faktiske omstaendigheder

1 Sagsoegeren, som siden den 1. september 1988 har vaeret ansat som tjenestemand ved Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber og indplaceret i loenklasse LA5, 1. loentrin, har rejst indsigelse mod den indplacering, Kommissionen har foretaget paa grundlag af hendes tidligere erhvervserfaring og det tidspunkt, da hun erhvervede den universitetsgrad, i kraft af hvilken hun har opnaaet sin nuvaerende stilling.

2 Den 9. maj 1958 bestod sagsoegeren den sidste proeve ved kandidateksamen i germansk filologi, som hun havde laest til siden 1951. Hun afleverede ikke det speciale, der kraeves for at erhverve eksamensbeviset, men noejedes med det certifikat, som udstedes af universitetet, og hvori det attesteres, at den paagaeldende har bestaaet de foreskrevne eksaminer.

3 Efter studierne var sagsoegeren i flere aar beskaeftiget som oversaetter i forskellige private foretagender, saasom "Gulbenkian-fondet" og en raekke filmselskaber.

4 Den 27. juli 1974 udstedte den portugisiske undervisnings- og kulturminister en bekendtgoerelse, hvorved de udvalg, som administrerer institutionerne under de hoejere uddannelser, undtagelsesvis for universitetsaaret 1973-74 fik tillagt befoejelse til at fastsaette naermere regler for bedoemmelsen af de studerendes kvalifikationer og arbejde.

5 Administrationsudvalget for Det Humanistiske Fakultet ved Lissabons Universitet gjorde med oejeblikkelig virkning brug af denne befoejelse og fritog i medfoer af bekendtgoerelsen af 27. juli 1974 de studerende fra aflevering af foernaevnte skriftlige speciale ved studiets afslutning.

6 Ved bekendtgoerelse af 14. januar 1975, udstedt af statssekretaeren for de hoejere uddannelser og videnskabelig forskning, som blev kundgjort i Portugals Lovtidende af 20. februar 1975, blev specialet ved studiets afslutning afskaffet ved Det Humanistiske Fakultet og alle, der i loebet af universitetsaaret 1973-74 eller de foregaaende aar havde gennemfoert studierne ved den omhandlede kandidateksamen, automatisk anset for kandidater.

7 Den 30. juli 1976 udstedte rektor for Lissabons Universitet et eksamensbevis til sagsoegeren, hvorved det attesteredes, at hun siden den 27. juli 1974 havde vaeret kandidat i germansk filologi.

8 Den 6. november 1986 offentliggjorde Kommissionen meddelelse om udvaelgelsesproeve KOM/LA/503 med henblik paa oprettelse af en ansaettelsesreserve af portugisisksprogede revisorer/ledende oversaettere/gruppeledere (EFT C 280, s. 215). Ifoelge meddelelsens punkt III, som vedroerte "betingelserne for adgang til udvaelgelsesproeven", skulle ansoegerne have gennemfoert en fuldstaendig uddannelse paa universitetsniveau, som var attesteret ved et eksamensbevis, og skulle tillige godtgoere at have erhvervserfaring efter studiet.

9 Sagsoegeren blev optaget paa den egnethedsliste, der blev oprettet i forbindelse med udvaelgelsesproeven. Den 22. juni 1988 tilboed Kommissionen hende ansaettelse som ledende oversaetter.

10 Ved afgoerelse af 31. august 1988 blev sagsoegeren med virkning fra den 1. september 1988 udnaevnt til tjenestemand paa proeve og midlertidigt indplaceret i loenklasse LA5, 1. loentrin, med anciennitet paa loentrin fra samme dato.

11 Ved to skrivelser til Kommissionen, som blev registreret hos denne den 15. november 1988 og den 26. januar 1989, anmodede sagsoegeren om, at hendes indplacering blev taget op til fornyet overvejelse under hensyn til hendes forudgaaende erhvervserfaring.

12 Ved afgoerelse af 2. marts 1989 indplacerede Kommissionen med virkning fra den 1. september 1988 sagsoegeren i loenklasse LA5, 1. loentrin, men med anciennitet regnet fra den 1. september 1987.

13 I sit moede den 13. april 1989 tog Indplaceringsudvalget sagsoegerens loenforhold op til fornyet undersoegelse og foreslog sagsoegeren indplaceret i loenklasse LA5, 1. loentrin, men med tolv maaneders anciennitet paa loentrinnet. Dette begrundedes med, at der alene kunne tages hensyn til den erhvervserfaring, som Ana de Freitas havde opnaaet efter erhvervelsen af den universitetsgrad, som kvalificerede hende til ansaettelse i loenklasse 5 i sprogtjenesten, in casu efter den 27. juli 1974, den dato, som var angivet paa det af Lissabons Universitet udstedte dokument.

14 Ved skrivelse af 11. maj 1989 stadfaestede ansaettelsesmyndigheden den indplacering, der var besluttet ved afgoerelsen af 2. marts 1989.

15 Ved skrivelse af 1. juni 1989, som blev registreret den 6. juni s.aa., indgav sagsoegeren en klage i henhold til artikel 90, stk. 2, i vedtaegten for tjenestemaend i De Europaeiske Faellesskaber (herefter benaevnt "vedtaegten"), som var rettet mod afgoerelsen af 2. marts 1989.

16 Ved skrivelse af 26. juni 1989 tilsendte sagsoegeren ansaettelsesmyndigheden et tillaeg til klagen.

17 Da sagsoegerens klage ikke blev besvaret, maatte den anses for stiltiende afvist den 1. oktober 1989.

Retsforhandlinger

18 Paa baggrund af disse omstaendigheder har sagsoegeren anlagt naervaerende sag ved staevning, indleveret til Domstolens Justitskontor den 2. januar 1990. Sagen vedroerer den anciennitetsforbedring paa loentrin og aendrede indplacering, som sagsoegeren har rejst krav om i medfoer af vedtaegtens artikel 32, stk. 2, under hensyn til sin uddannelse og erhvervserfaring.

19 Paa grundlag af den refererende dommers rapport har Retten (Tredje Afdeling) besluttet at indlede den mundtlige forhandling uden forudgaaende bevisoptagelse.

20 Ved skrivelse af 4. oktober 1990 har Retten i medfoer af artikel 21, stk. 2, i protokollen vedroerende statutten for EOEF-Domstolen forelagt den portugisiske regering foelgende spoergsmaal:

"Medfoerer den af statssekretaeren for de hoejere uddannelser udstedte bekendtgoerelse af 14. januar 1975, at de personer, som har bestaaet den sidste proeve i germansk filologi foer 1973, men ikke afleveret skriftligt speciale ved studiets afslutning, maa anses for humanistiske kandidater fra datoen for bestaaelsen af sidste proeve, eller foerst fra datoen for bekendtgoerelsens ikrafttraeden? Skal med andre ord en person, som har bestaaet den sidste proeve ved Lissabons Universitet den 9. maj 1958, anses for humanistisk kandidat fra dette tidspunkt eller foerst fra den 20. februar 1975 (datoen for kundgoerelsen af bekendtgoerelsen af 14. januar 1975 (eller fra den 27. juli 1974, dvs. den dato, som er anfoert i det til sagsoegeren den 30. juli 1976 udstedte eksamensbevis?"

21 Ved en skrivelse, registreret paa Rettens Justitskontor den 10. december 1990, besvarede Generaldirektoratet for de Hoejere Uddannelser ved det portugisiske Undervisningsministerium Domstolens spoergsmaal paa foelgende maade:

"1) Ifoelge de lovregler, som var i kraft den 24. april 1974, gjaldt der foelgende betingelser for at erhverve universitetsgrad som humanistisk kandidat:

a) Den paagaeldende skulle have bestaaet en raekke eksaminer inden for den helhed af enkeltfag, som indgik i laeseplanen.

b) Skriftligt speciale skulle afleveres og fremlaegges paa tilfredsstillende maade.

2) Pligten til at aflevere kandidatspeciale blev ophaevet ved afgoerelse fra de kompetente universitetsorganer, truffet i henhold til en generel regeringsbemyndigelse eller ved bekendtgoerelse af 14. januar 1975 fra statssekretaeren for de hoejere uddannelser og videnskabelig forskning (1). Enhver, som i loebet af universitetsaaret eller de foregaaende aar havde gennemfoert uddannelsen for den her omhandlede kandidateksamen, dvs. den del af studiet, der er naevnt ovenfor under punkt a), blev herefter anset for kandidater.

3) Tidspunktet for tildeling af kandidatgraden gaar tilbage til datoen for afgoerelsen om at afskaffe den under punkt b) naevnte betingelse (2).

4) Dette tidspunkt er den dato, som er angivet paa det af universitetet udstedte eksamensbevis".

22 Den mundtlige forhandling fandt sted den 16. januar 1991, hvorunder parterne afgav indlaeg og besvarede Rettens spoergsmaal.

Parternes paastande

23 Sagsoegeren har nedlagt foelgende paastande:

1) Soegsmaalet admitteres og sagsoegeren gives medhold.

2) Foelgelig annulleres

a) Kommissionens afgoerelse af 2. marts 1989, for saa vidt som sagsoegeren herved indplaceres i loenklasse LA5, 1. loentrin, med virkning fra 1. september 1987, og,

b) om fornoedent, Kommissionens stiltiende afvisning af den klage over afgoerelsen, som sagsoegeren indgav den 1. juni 1989 i henhold til vedtaegtens artikel 90, stk. 2.

3) Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Kommissionen har nedlagt foelgende paastande:

- Frifindelse.

- Afgoerelsen om sagens omkostninger traeffes efter gaeldende regler.

Realiteten

24 Sagsoegeren har fremfoert to anbringender til stoette for paastandene. Det foerste anbringende er, at der er sket en tilsidesaettelse af artikel 2 og 3 i Kommissionens afgoerelse om kriterierne for udnaevnelse i loenklasse og indplacering paa loentrin ved ansaettelsen, som traadte i kraft den 1. september 1983 og blev meddelt personalet den 21. oktober 1983 (denne afgoerelse benaevnes herefter: Kommissionens generelle afgoerelse). Det andet anbringende er, at der er sket en tilsidesaettelse af vedtaegtens artikel 5 og 32 samt almindelige retsgrundsaetninger, nemlig dels forbuddet mod forskelsbehandling, dels princippet om ligebehandling af EF' s tjenestemaend.

Foerste anbringende

25 Indholdet af sagsoegerens foerste anbringende er, at hun afsluttede sin universitetsuddannelse i 1958, hvorfor hun som foelge af artikel 2 og 3 i Kommissionens generelle afgoerelse samt vedtaegtens artikel 5 og 32 burde have faaet en anciennitetsforbedring paa loentrin paa i alt 48 og ikke blot 12 maaneder inden for sin loenklasse, hvorved hun ville have opnaaet ret til en indplacering paa 3. loentrin af sin loenklasse.

26 Sagsoegeren goer gaeldende, at bekendtgoerelsen af 14. januar 1975 fra den portugisiske statssekretaer for de hoejere uddannelser og videnskabelig forskning har tilbagevirkende gyldighed, hvorfor hun maa anses for at have erhvervet det eksamensbevis, som i medfoer af vedtaegtens artikel 5 ville have givet hende adgang til LA-kategorien allerede i 1958 og ikke foerst i 1974, som Kommissionen har haevdet med henvisning til det af Lissabons Universitet til hende udstedte eksamensbevis.

27 Den omhandlede bekendtgoerelse bestemmer saaledes:

"1. Uanset hvilke regler der fremover vil gaelde efter de nye laeseplaner for Det Humanistiske Fakultet, afskaffes hermed kandidateksamen tillige med kandidateksamen i henhold til studieordningen fra 1930 (dekret nr. 18003 af 25. februar 1930). Herefter anses enhver, som i loebet af unversitetsaaret 1973-74 eller de foregaaende aar har gennemfoert deres kandidatuddannelse, automatisk for kandidater.

2. Gennemsnittet for de kandidater, som ikke har afleveret speciale, opnaas paa foelgende maade:

2.1. Studieordningen for 1930: gennemsnittet af de fag, hvoraf de for opnaaelse af kandidateksamen noedvendige studieenheder bestod.

2.2. Andre studieordninger: gennemsnittet af gruppefag, hvortil laegges karakteren for arbejde i laboratorium, inden fornyet beregning af gennemsnittet. Gennemsnittet af de fag, som ikke indgaar i foernaevnte gruppe, medregnes alene, saafremt dette forbedrer det endelige gennemsnit.

3. De i punkt 2 omhandlede eksamensbeviser udstedes af universitetet paa det sted, hvor den studerende har fulgt den sidste del af universitetsuddannelsen.

4. Kandidateksaminer for studerende uden speciale har samme vaerdi som oevrige kandidateksaminer. Studerende, der har afleveret speciale, kan dog fremlaegge dette i henhold til senere fastsatte betingelser og afhaengig af dets vaerdi, med henblik paa opnaaelse af en i forhold til den omhandlede kandidateksamen supplerende grad, saafremt Det Humanistiske Fakultet traeffer bestemmelse om at indfoere en saadan.

5. Dette afgoeres af Fakultetet ud fra en konkret bedoemmelse under hensyn til vaerdien af det fremlagte speciale og en vurdering med henblik paa opnaaelse af naevnte grad."

28 Efter sagsoegers opfattelse fremgaar det saavel af bekendtgoerelsens ordlyd som af dens formaal, at den ikke blot indebaerer en ophaevelse, med virkning ex nunc, af pligten til at aflevere speciale med henblik paa at erhverve universitetsgrad som humanistisk kandidat, men tillige, med virkning ex tunc, indebaerer, at universitetsgraden tildeles enhver, som har bestaaet de noedvendige proever for at opnaa kandidattitlen. Da sagsoegeren bestod sin sidste proeve den 9. maj 1958, er det hendes opfattelse, at hun boer anses for humanistisk kandidat fra denne dato.

29 Vedroerende den portugisiske regerings svar paa Rettens spoergsmaal har sagsoegeren under den mundtlige forhandling anfoert, at der ikke i besvarelsen reelt blev taget stilling til spoergsmaalet, at svaret var i uoverensstemmelse med den portugisiske bekendtgoerelse, og at det tilkommer EF' s domsmyndighed selv at fortolke bekendtgoerelsen med henblik paa en korrekt anvendelse af de relevante vedtaegtsbestemmelser.

30 Kommissionen har tilbagevist dette argument, idet den bestrider sagsoegerens fortolkning af den portugisiske statssekretaers bekendtgoerelse. Ifoelge Kommissionen er det alene afgoerende, hvilken dato eksamensbeviset selv angiver for sin gyldighed. Saafremt Lissabons Universitet i sin egenskab af forvaltningsmyndighed i Portugal skulle have taget fejl paa dette punkt, ville sagsoegeren let have kunnet udvirke en berigtigelse af sit eksamensbevis, saaledes at Kommissionen havde haft mulighed for at efterkomme hendes krav.

31 Kommissionen tilfoejer med henvisning til Domstolens dom af 13. juli 1989 (sag 108/88, Cendoya mod Kommissionen, Sml. s. 2711, praemis 14), og af 9. november 1989 (forenede sager 75/88, 146/88 og 147/88, Bonazzi-Bertottilli mfl. mod Kommissionen, Sml. s. 3599, praemis 20), at vedkommende forvaltningsmyndighed i Portugal under alle omstaendigheder har enekompetence til at afgoere, fra hvilket tidspunkt sagsoegeren maa anses for kandidat. Ifoelge punkt 4 i den portugisiske regerings svar paa Rettens spoergsmaal er dette tidspunkt "den dato, som er angivet paa det af universitetet udstedte eksamensbevis", hvilket i det foreliggende tilfaelde er den 27. juli 1974.

32 Retten skal vedroerende det anfoerte bemaerke, at kravet om, at ansoegerne skal vaere i besiddelse af et eksamensbevis paa universitetsniveau, noedvendigvis maa forstaas i den betydning, udtrykket har i henhold til lovgivningen i den medlemsstat, hvor ansoegeren har fulgt de studier, han paaberaaber sig, in casu den portugisiske lovgivning (jf. dom af 13.7.1989 i foernaevnte sag 108/88, Cendoya, praemis 14).

33 I medfoer af foernaevnte lovgivning fastsatte den kompetente forvaltningsmyndighed, in casu universitetet i Lissabon, ikrafttraedelsestidspunktet for sagsoegerens eksamensbevis til den 27. juli 1974.

34 Retten har ingen kompetence til at efterproeve lovligheden af den utvetydige afgoerelse, hvorved Lissabons Universitet bragte den portugisiske lovgivning i anvendelse. De portugisiske domstole har enekompetence til at afgoere tvisten herom, hvorfor beroerte personer i givet fald maa indbringe spoergsmaalet til afgoerelse for de nationale domstole efter reglerne i national ret (jf. foernaevnte dom af 9.11.1989 i de forenede sager 75/88, 146/88 og 147/88, Bonazzi-Bertottilli, praemis 20). Sagsoegeren burde foelgelig, om hun fandt det paakraevet, have gjort indsigelse ved de portugisiske domstole mod det for hendes eksamensbevis fastsatte ikrafttraedelsestidspunkt og i paakommende tilfaelde have forelagt Kommissionen sit eksamensbevis i berigtiget stand.

35 Kommissionen har foelgelig, da den henholdt sig til datoen paa sagsoegerens eksamensbevis, foretaget en korrekt beregning af det tidspunkt, fra hvilket sagsoegeren burde have godskrevet sin erhvervserfaring i henhold til artikel 2, stk. 6, og artikel 3 i Kommissionens generelle afgoerelse.

36 Sagsoegerens foerste anbringende kan herefter ikke laegges til grund.

Andet anbringende

37 I duplikken har Kommissionen paastaaet det andet anbringende afvist for realitetsbehandling, da det bygger paa, at Kommissionens generelle afgoerelse er vedtaegtsstridig. Kommissionen anfoerer i den forbindelse, at afgoerelsen hverken er naevnt i sagsoegerens klage af 1. juni 1989 eller i tillaegget til klagen af 26. juni 1989, hvorfor det slet ikke kan anses for at vaere blevet gjort gaeldende, at afgoerelsen er vedtaegtsstridig.

38 I retsmoedet anfoerte sagsoegeren, at hun i sin klage, hvorved hun anfaegtede administrationens metode til at fastsaette hendes indplacering, rejste en vel maaske stiltiende, men dog umiskendelig kritik af den retsforskrift, hvori Kommissionen har fundet stoette for sin undladelse af at godskrive sagsoegeren hendes ellers meget omfattende erhvervserfaring forud for 1975. Hun havde udfaerdiget klagen over indplaceringen uden advokatbistand og som uformelt oplaeg i den aand, der passer sig for en klagesag, som skal foere til en mindelig loesning. Kommissionen besvarede imidlertid overhovedet ikke hendes klage, hvorfor det er saerdeles upassende, at den nu paaberaaber sig, at klagen i retlig henseende ikke var helt praecis.

39 Det bemaerkes, at sagsoegeren i tillaegget til sin klage - som Kommissionen har accepteret som en integrerende bestanddel af selve klagen - indeholdt foelgende bemaerkninger: "Jeg er, ganske ifoelge adminstrativ praksis, blevet indplaceret under hensyn til min erhvervserfaring, regnet fra datoen for mit officielle eksamensbevis (1974) ... Jeg skal anmode Dem om at tage indplaceringen op til fornyet behandling, fordi der ved afgoerelsen herom ikke er taget fornoedent hensyn til de faktiske forhold, nemlig dels ikke det antal aar, hvorunder jeg har arbejdet i praksis, dels ikke til, at jeg faerdiggjorde mine studier allerede i 1958 og dermed havde adgang til min nuvaerende stillingskategori allerede fra dette aar."

40 Det fremgaar af klagen, at sagsoegeren heri har fremfoert to "klagepunkter" (jf. Domstolens dom af 14.3.1989, sag 133/88, Del Amo Martinez mod Europa-Parlamentet, Sml. s. 689, praemis 10), nemlig for det foerste, at der ikke ved hendes indplacering blev taget hensyn til erhvervserfaringen fra de aar, som gik forud for ikrafttraedelsestidspunktet for hendes eksamensbevis, og for det andet, at eksamensbeviset havde gyldighed fra 1958 og ikke foerst fra 1974.

41 Det foerste af disse to klagepunkter stoettes af det andet anbringende. Ifoelge fast praksis ved Domstolen kan de klagepunkter, der er indeholdt i en klage, uddybes for Domstolen ved fremsaettelse af anbringender og argumenter, der ikke noedvendigvis figurerer i klagen, men er snaevert forbundet hermed (jf. foernaevnte dom af 14.3.1989, sag 133/88, Del Amo Martinez, praemis 10). I den forbindelse har Domstolen endvidere fremhaevet, at den administrative klageprocedure er uformel, og de paagaeldende som regel paa dette stadium handler uden bistand fra advokat, hvorfor administrationen ikke boer fortolke klager restriktivt, men tvaertimod indtage en smidig holdning ved behandlingen af dem (jf. foernaevnte dom af 14.3.1989, sag 133/88, Del Amo Martinez, praemis 11).

42 I det foreliggende tilfaelde burde ansaettelsesmyndigheden, ved at anlaegge et uhildet syn paa klagen, vaere blevet klar over, at sagsoegeren med sit foerste klagepunkt gjorde indsigelse mod Kommissionens generelle afgoerelse (som sagsoegeren i klagen betegner med ordene "administrativ praksis"), selv om dette klagepunkt retligt set ikke var blevet uddybet.

43 Da ansaettelsesmyndigheden har vaeret tilstraekkeligt klart informeret om den kritik, sagsoegeren retter mod naevnte afgoerelse, har den forudgaaende administrative klageprocedure derfor til fulde opfyldt sit formaal.

44 Kommissionens formalitetsindsigelse kan herefter ikke tages til foelge.

45 Ved realitetspaakendelsen af sagsoegerens andet anbringende skal der foerst henvises til den generelle afgoerelses artikel 2, stk. 6, som lyder saaledes:

"Erhvervserfaringen regnes fra tidspunktet for erhvervelsen af det foerste eksamensbevis, som i henhold til vedtaegtens artikel 5 giver adgang til den kategori, stillingen skal besaettes i, ... og skal vaere paa et til denne kategori svarende niveau."

46 Sagsoegeren anfoerer, at det ikke efter vedtaegtens artikel 5 - i modsaetning til, hvad der gaelder ifoelge den generelle afgoerelses artikel 2 - er nogen udtrykkelig betingelse for at kunne udnaevnes til tjenestemand i kategori A, at den paagaeldende har erhvervet eksamensbevis, men alene kraeves "universitetsuddannelse" eller hermed ligestillede faglige kundskaber. Hun finder det imidlertid ubestrideligt, at hun kan godtgoere at have vaeret i besiddelse af en universitetsuddannelse siden den 9. maj 1958, dvs. fra bestaaelsen af den sidste proeve, som indgik i laeseplanen for kandidater i germansk filologi ved Lissabons Universitet.

47 Videre anfoerer sagsoegeren, at den generelle afgoerelses artikel 2 er retsstridig, for saa vidt som den kategorisk udelukker, at der kan tages hensyn til erhvervserfaring paa universitetsniveau, som er erhvervet forud for opnaaelsen af universitetsgraden. Virkningerne af denne retsforskrift for ansaettelsen af EF' s personale er ifoelge sagsoegeren alt for rigoristiske, idet den ikke giver institutionerne mulighed for at tage hensyn til de vidt forskellige situationer, som kan opstaa paa grund af de mange undervisningssystemer, der findes i medlemsstaterne. Den manglende fleksibilitet indebaerer desuden, at det ikke er muligt at lade nogen af de tjenestemaend, som faar adgang til at deltage i en udvaelgelsesproeve, udelukkende fordi deres erhvervserfaring ligestilles med en universitetsgrad, faa godskrevet deres erfaring forud for ansaettelsen, uanset hvor lang en periode der er tale om.

48 Endelig anfoerer sagsoegeren, at Kommissionen har behandlet ansoegerne forskelligt alt efter, om de har skrevet speciale eller ej, og dermed ikke blot har tilsidesat den portugisiske bekendtgoerelse af 14. januar 1975, men ogsaa de almindelige retsgrundsaetninger, nemlig forbuddet mod forskelsbehandling og princippet om ligebehandling af EF-tjenestemaend.

49 I retsmoedet har sagsoegeren tillige gjort gaeldende, at situationen ville have vaeret en anden, saafremt hun ti aar senere (altsaa i 1968) havde besluttet sig for at aflevere speciale for at erhverve kandidatgraden i henhold til den gamle ordning. I saa fald ville hun nemlig vaere i samme situation som den, der bevidst og frivilligt afbryder sine studier, i hvilken situation ansaettelsesmyndigheden i overensstemmelse med den generelle afgoerelses artikel 2, stk. 6, ville vaere berettiget til kun at tage hensyn til den erhvervserfaring, hun havde erhvervet efter opnaaelsen af eksamensbeviset. Hun anser imidlertid sin situation for grundlaeggende forskellig herfra, da det i hendes tilfaelde er de politiske myndigheder i Portugal, som har besluttet at tildele hende eksamensbeviset uden krav om, at hun bestaar yderligere universitetsproever, hvilket alene skete for at sikre overensstemmelse mellem hendes retlige og faktiske situation. Heraf konkluderer sagsoegeren, at ansaettelsesmyndigheden ikke var forpligtet til at anvende den generelle afgoerelses artikel 2, stk. 6, helt slavisk, men paa grund af de saerlige omstaendigheder, der forelaa i hendes tilfaelde, havde mulighed for at tage hensyn til hendes erhvervserfaring siden 1958.

50 Heroverfor anfoerer Kommissionen, at vedtaegtens artikel 5, stk. 1, ingenlunde afskaerer ansaettelsesmyndigheden fra at stille det krav til ansoegere, som opfylder betingelserne i en meddelelse om udvaelgelsesproeve, der giver adgang til kategori A, at de dels har universitetsuddannelse ("connaissances de niveau universitaire"), dels godtgoer disse kundskaber ved at fremlaegge et eksamensbevis. Efter Kommissionens opfattelse "[er] intet til hinder for, at der for visse stillinger eller bestemte kategorier af stillinger i meddelelsen om udvaelgelsesproeven fastsaettes betingelser, der er strengere end dem, som svarer til mindstebetingelserne for indplacering i stillinger (jf. vedtaegtens artikel 5, stk. 1), uanset om der skal besaettes en bestemt ledig stilling eller oprettes en ansaettelsesreserve med henblik paa at besaette stillingerne i en bestemt kategori" (jf. Domstolens dom af 2.10.1979, sag 178/78, Szemerey mod Kommissionen, Sml. s. 2855, praemis 3). Denne praksis vedroerende udvaelgelsesproever, som stiller strengere betingelser end de i vedtaegtens artikel 5, stk. 1, vedroerende stillingsinddelingen indeholdte mindstebetingelser, maa efter sagsoegerens opfattelse ud fra analoge betragtninger ogsaa bringes i anvendelse paa det foreliggende tilfaelde, hvad angaar betingelserne for indplacering i loenklasser og paa loentrin, som disse er naermere fastlagt i den generelle afgoerelses artikel 2. Den modsatte opfattelse vil savne konsekvens paa dette omraade, altsaa for saa vidt angaar ansaettelsen af EF' s tjenestemaend. Heraf konkluderer Kommissionen, at det vil vaere utilstedeligt, om sagsoegeren med henblik paa opnaaelse af en anciennitetsforbedring skulle kunne paaberaabe sig en erhvervserfaring, som ikke kunne medregnes ved bedoemmelsen af, om hun kunnne faa adgang til den udvaelgelsesproeve, der foerte til ansaettelse.

51 Hvad angaar sagsoegerens paastand dels om ugyldigheden af den generelle afgoerelses artikel 2, stk. 6 - da den udelukker muligheden for at medregne erhvervserfaring paa universitetsniveau erhvervet forud for opnaaelse af universitetsgraden - dels om naevnte retsforskrifts rigoristiske karakter, anfoerer Kommissionen i det vaesentlige, at det fremgaar direkte af den generelle afgoerelses artikel 2, stk. 8, at der efter saerlige regler kan tages hensyn til den paagaeldendes erhvervserfaring forud for ansaettelsen, saafremt "der ikke kraeves noget eksamensbevis for ansaettelse i den stilling, som skal besaettes". Foelgelig har Kommissionen ikke med udstedelsen af naevnte retsforskrift misbrugt sin vide skoensbefoejelse efter vedtaegtens artikel 32, stk. 2. Dette gaelder saa meget mere, som afgoerelsens artikel 2, stk. 6, blev vedtaget for at "sikre tjenestemaend samme ansaettelses- og karrierevilkaar i henhold til vedtaegtens artikel 5, stk. 3", saaledes som det fremgaar af den generelle afgoerelses tredje betragtning.

52 I retsmoedet har Kommissionen endvidere anfoert, at ligebehandlingen af de portugisiske tjenestemaend, som har skrevet speciale efter den gamle ordning for den humanistiske kandidateksamen, og dem, som ikke har, netop - i modsaetning til det af sagsoegeren haevdede - forudsaetter, at man foerst tager hensyn til de paagaeldendes erhvervserfaring fra det tidspunkt, da deres eksamensbevis formelt traeder i kraft. I modsat fald ville sagsoegeren kunne goere krav paa at faa godskrevet sin erhvervserfaring allerede fra 1958, mens de, der har skrevet speciale efter dette tidspunkt, foerst kunne faa godskrevet deres erhvervserfaring fra datoen for specialets fremlaeggelse, attesteret ved et behoerigt udstedt eksamensbevis. Dette ville indebaere en ifoelge EF-retten utilstedelig forskelsbehandling af institutionernes tjenestemaend.

53 Det bemaerkes, at sagsoegeren med sit andet anbringende i det vaesentlige anfaegter den afgoerelse, hvorved ansaettelsesmyndigheden med stoette i den generelle afgoerelses artikel 2, stk. 6, afslog at tage hensyn til sagsoegerens erhvervserfaring forud for den 27. juli 1974 og paa dette grundlag indroemme hende en anciennitetsforbedring paa loentrin. Sagsoegeren anser dette afslag for stridende mod vedtaegtens artikel 5 og 32.

54 Hvad angaar vedtaegtens artikel 5, findes det tilstraekkeligt at henvise til foernaevnte dom af 2. oktober 1979 i Szemerey-sagen (sag 178/78, praemis 3), hvori Domstolen fastslog, at vedtaegtens artikel 5 "generelt [har] til formaal at definere, hvilke mindstekrav der efter den paagaeldende stillings art stilles til en tjenestemand i den paagaeldende loenklasse, og [den] vedroerer ikke ansaettelsesbetingelserne". Der kan foelgelig fastsaettes strengere betingelser i en meddelelse om udvaelgelsesproeve end de for indplacering i stillinger gaeldende mindstebetingelser. Paa tilsvarende maade er ansaettelsesmyndigheden ej heller ved udoevelsen af sin befoejelse til at indroemme anciennitetsforbedring i henhold til vedtaegtens artikel 32, stk. 2, bundet af den beskrivelse af mindstebetingelserne i vedtaegtens artikel 5, stk. 1, som skal vaere opfyldt for at indplacere vedkommende tjenestemand i den paagaeldende loenklasse.

55 Det maa herefter undersoeges, om ansaettelsesmyndigheden har overskredet graenserne for sin skoensbefoejelse efter vedtaegtens artikel 32, stk. 2, ved dels at vedtage den generelle afgoerelses artikel 2, stk. 6, dels at anvende denne retsforskrift i den foreliggende sag.

56 Herved skal der henvises til, at "ansaettelsesmyndigheden ifoelge Domstolens faste praksis har et vidt skoen inden for de rammer, der er fastlagt i vedtaegtens artikel 31 og 32, stk 2, eller interne afgoerelser truffet i henhold hertil, ved vurderingen af den tidligere erhvervede faglige erfaring hos en person, der ansaettes som tjenestemand, saavel for saa vidt angaar karakteren af denne erfaring og varighed som dens mere eller mindre relevans for den paagaeldende stillings krav" (jf. herom senest Domstolens dom af 5.10.1988, forenede sager 314 og 315/86, De Szy-Tarisse mod Kommissionen, Sml. s. 6028, praemis 26).

57 Sammenholdes den generelle afgoerelses artikel 2, stk. 6, med stk. 8, som foreslaaet af Kommissionen, ses det, at stk. 6 kun finder anvendelse paa tjenestemaend ansat efter en udvaelgelsesproeve, hvor det, ligesom i denne sag, har vaeret en betingelse for at faa adgang til proeven, at de paagaeldende har gennemfoert en fuldstaendig universitetsuddannelse, som er attesteret ved et eksamensbevis. For de paagaeldende personers vedkommende kan "saerlige faglige erfaringer", jf. vedtaegtens artikel 32, stk. 2, i henhold til den generelle afgoerelses artikel 2, stk. 6, foerst medregnes fra tidspunktet for erhvervelsen af det eksamensbevis, hvormed de fik adgang til den udvaelgelsesproeve, paa grundlag af hvilken de blev tjenestemandsansat.

58 Under hensyn til det vide skoen, som ansaettelsesmyndigheden raader over, findes der at vaere foretaget en rimelig bedoemmelse i denne sag. En saadan bedoemmelse afhaenger dels af erhvervserfaringens omfang og karakter, dels af dennes forbindelse med den (eller de) stilling(er), som skal besaettes paa grundlag af meddelelsen om udvaelgelsesproeven. At bedoemmelsen har vaeret rimelig, stoettes yderligere af, at den skal sikre, at vedtaegtens artikel 5, stk. 3, anvendes paa alle, der ansaettes paa grundlag af samme udvaelgelsesproeve med hensyn til de i medfoer af vedtaegtens artikel 32, stk. 2, indroemmede anciennitetsforbedringer. Dette oenske om ligebehandling af samtlige de tjenestemaend, der ansaettes efter samme udvaelgelsesproeve, foelger ikke blot af den generelle afgoerelses betragtninger, men ogsaa af overgangsbestemmelsen i afgoerelsens artikel 10, stk. 2. Herefter gaelder det, at man i de tilfaelde, hvor der paa den generelle afgoerelses ikrafttraedelsestidspunkt fandtes personer, som havde bestaaet en udvaelgelsesproeve, og som allerede var indplaceret paa grundlag af afgoerelsen af 6. juni 1973, nemlig skulle indplacere alle, som havde bestaaet proeven, paa grundlag af afgoerelsen fra 1973.

59 Endvidere bemaerkes, at ansaettelsesmyndigheden var forpligtet til at foelge den afgoerelse, som forvaltningen i Portugal havde truffet vedroerende ikrafttraedelsestidspunktet for sagsoegerens eksamensbevis, hvorfor den i sagen anfaegtede afgoerelse er en korrekt anvendelse af den generelle afgoerelses artikel 2, stk. 6, og artikel 3.

60 Sagsoegerens kritik af den i sagen anfaegtede afgoerelse kan herefter alene forstaas som et krav om, at der tages hensyn til hendes "saerlige faglige erfaringer", jf. vedtaegtens artikel 32, stk. 2, i videre omfang end fastsat i den generelle afgoerelses artikel 2, stk. 6, og artikel 3.

61 Herom bemaerkes, at den generelle afgoerelse vel ikke kan anses for en almindelig gennemfoerelsesbestemmelse i henhold til vedtaegtens artikel 110, men er et internt direktiv, der indeholder retningslinjer, som administrationen har paalagt sig selv og ikke maa tilsidesaette uden begrundelse, idet ligebehandlingsprincippet ellers ville blive kraenket (jf. Domstolens domme af 1.12.1983, sag 190/82, Blomefield mod Kommissionen, Sml. s. 3981, praemis 20, og sag 343/82, Michael mod Kommissionen, Sml. s. 4023, praemis 14). Der er saaledes principielt intet til hinder for, at ansaettelsesmyndigheden via en intern generel afgoerelse fastsaetter regler for udoevelsen af det skoen, som vedtaegten giver den. OEnsket om, at der i forbindelse med ansaettelsesmyndighedens skoen i henhold til vedtaegtens artikel 32, stk. 2, sikres en lige behandling af alle de tjenestemaend, der ansaettes efter samme udvaelgelsesproeve, er et formaal, som ansaettelsesmyndigheden lovligt kan forfoelge (jf. Domstolens dom af 15.1.1985, sag 266/83, Samara mod Kommissionen, Sml. s. 189, praemis 15, og af 6.6.1985, sag 146/84, De Santis mod Revisionsretten, Sml. s. 1723, praemis 11).

62 Under disse omstaendigheder har sagsoegeren ikke noget vedtaegtsmaessigt krav paa, at der tages hensyn til hendes "saerlige faglige erfaringer" i videre omfang end en korrekt anvendelse af den generelle afgoerelses artikel 2, stk. 6, og artikel 3, tilsiger i forhold til samtlige de tjenestemaend, der blev ansat efter den generelle udvaelgelsesproeve KOM/LA/503, selv om ansaettelsesmyndigheden i givet fald kunne have fraveget den generelle afgoerelses forskrifter, forudsat at den havde angivet naermere begrundelse herfor.

63 Dette resultat rokkes ikke af sagsoegerens argument om, at anvendelsen af den generelle afgoerelses artikel 2, stk. 6, og artikel 3 stiller hende ringere end de personer, som efter aflevering af speciale erhvervede eksamensbevis i henhold til den gamle ordning i Portugal for humanistiske kandidater, og som derved har faaet godskrevet deres "saerlige faglige erfaringer" fra et tidligere tidspunkt end den 27. juli 1974.

64 Herom bemaerkes, at forskellen i behandlingen af sagsoegeren og andre tjenestemaend hverken beror paa ordlyden af den generelle afgoerelses artikel 2, stk. 6, og artikel 3, eller disses anvendelse, men paa et bevidst valg fra de portugisiske myndigheders side, som er naermere beskrevet i punkt 3 og 4 i den portugisiske regerings besvarelse af Rettens spoergsmaal. Heraf fremgaar, at de portugisiske myndigheder har oensket at sikre alle en lige behandling ved at tage fornoedent hensyn til de objektive forskelle, som bestod mellem de kandidater, der havde, og dem, der ikke havde skrevet speciale. Myndighederne oenskede saaledes, at kandidaterne med speciale skulle betragtes som humanistiske kandidater fra perioden forud for den 27. juli 1974, mens de, der ikke havde skrevet speciale paa dette tidspunkt, skulle sidestilles med studerende, som havde afsluttet deres studier efter den nye ordning. Hvad angaar perioden efter dette tidspunkt gav de portugisiske myndigheder endvidere de personer, som var kandidater efter den gamle ordning, mulighed for at faa anerkendt deres speciale og opnaa en supplerende titel for at markere, at de i modsaetning til de almindelige kandidater havde skrevet speciale.

65 Som Kommissionen i oevrigt med rette har gjort gaeldende, ville den af sagsoegeren anbefalede ordning medfoere en forskelsbehandling i EF-rettens forstand, da den ville tvinge ansaettelsesmyndigheden til at tage hensyn til sagsoegerens "saerlige faglige erfaringer" fra det tidspunkt, da hun afsluttede sine universitetsstudier (1958), men for de oevrige studerendes vedkommende, som afsluttede deres eksamen samme aar som sagsoegeren, derimod foerst fra et senere tidspunkt, nemlig fra det tidspunkt, da de fremlagde specialet.

66 Af det anfoerte foelger, at sagsoegerens krav om, at ansaettelsesmyndigheden indroemmer hende en anciennitetsforbedring af stoerre omfang end den, hun allerede har faaet i medfoer af den generelle afgoerelses artikel 2, stk. 6, og artikel 3, hverken har stoette i en retsforskrift af hoejere rang eller i den almindelige retsgrundsaetning af hoejere rang, som ligebehandlingsprincippet udgoer. Heller ikke det andet anbringende kan herefter tages til foelge.

67 Foelgelig vil Kommissionen i det hele vaere at frifinde.

Afgørelse om sagsomkostninger

Sagens omkostninger

68 I henhold til artikel 69, stk. 2, i Domstolens procesreglement, som finder tilsvarende anvendelse paa retsforhandlinger ved Retten, tilpligtes den part, der taber sagen, til at afholde sagens omkostninger, saafremt der er nedlagt paastand herom. Ifoelge reglementets artikel 70 afholder institutionerne dog selv omkostningerne i sager anlagt af Faellesskabets ansatte.

Afgørelse

Paa grundlag af disse praemisser

udtaler og bestemmer

RETTEN (Tredje Afdeling)

1) Sagsoegte frifindes.

2) Hver part betaler sine omkostninger.