ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
10.

Hanssen Beleggingen har nedlagt påstand om, at Tanja Prast-Knipping over for OBPI skal afgive erklæring om, at hun ikke har ret til det omtvistede varemærke og giver afkald på sin registrering som indehaver af varemærket. Til støtte for sin påstand har Hanssen Beleggingen gjort gældende, at selskabet som følge af en række overdragelser af det omtvistede varemærke er blevet den faktiske indehaver af rettighederne hertil. Hanssen Beleggingen mener derfor at have et retligt beskyttet krav på, at Tanja Prast-Knipping afgiver de pågældende erklæringer over for OBPI.
43.

Jeg anerkender, at det ifølge Domstolen »næppe [er] hensigtsmæssigt at drage generelle konklusioner« af beskatningen af spiltransaktioner, »som også skal gælde for beskatningen af almindelig levering af goder« ( 36 ). Jeg finder imidlertid ikke, at disse bemærkninger ligeledes omfatter omstændigheder, hvor medlemsstatens lovgivning pålægger den afgiftspligtige at reducere den pris, som denne i den sidste ende vil modtage for en transaktion, proportionalt med transaktionens pris gennem obligatoriske betalinger til enten den endelige forbruger eller tredjemand. Domstolen har i dommen i sagen Town and County Factors således fastslået, at den samlede gebyrsum, arrangøren af en konkurrence har modtaget, når denne valgte at udbetale en præmie, udgjorde beskatningsgrundlaget for konkurrencen, hvilket til dels skyldtes, at lovgivningen ikke indeholdt bindende regler om, at der skulle udbetales en vis procentdel af spilleindsatsen ( 37 ).
Alt dette betyder ikke, at en beslutning fra Kommissionen i henhold til artikel 9, stk. 1, i forordning nr. 1/2003 ikke har retlig virkning for de nationale domstole. For det første tjener en sådan beslutning om tilsagn nemlig til at gøre virksomheders tilsagn bindende, således at overholdelsen af dem eventuelt kan indbringes for domstolene af interesserede tredjeparter. For det andet indeholder beslutningen om tilsagn en foreløbig konkurrenceretlig vurdering fra Kommissionens side af en aftale mellem virksomheder som omhandlet i artikel 101, stk. 1, TEUF ( 21 ), som de nationale domstole ikke må sidde overhørig. Tværtimod påbyder princippet om loyalt samarbejde (artikel 4, stk. 3, TEU) samt det generelle mål om en effektiv og ensartet anvendelse af EU’s konkurrenceregler, at de nationale dommere anser Kommissionens vurdering for en vigtig indikation, ja sågar for et indledende bevis for, at den pågældende aftale mellem virksomheder er i strid med konkurrencereglerne, tager behørig højde for denne vurdering og konsulterer Kommissionen, såfremt de vil fravige dens vurdering ( 22 ). På grund af den summariske og foreløbige karakter kan Kommissionens konkurrenceretlige vurdering i en beslutning i henhold til artikel 9, stk. 1, i forordning nr. 1/2003 i sidste ende ikke være til hinder for, at den nationale domstol i samme sag på grundlag af yderligere efterforskning og en mere dybtgående prøvelse når til et helt eller delvis afvigende resultat.
På baggrund af ovenstående betragtninger foreslår jeg Domstolen at besvare de af Tribunale di Bolzano/Landesgericht Bozen (retten i Bolzano, Italien) forelagte spørgsmål som følger:

»Rådets direktiv 75/363/EØF af 16. juni 1975 om samordning af de administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om virksomhed som læge, som ændret ved Rådets direktiv 82/76/EØF af 26. januar 1982 om ændring af direktiv 75/362/EØF om gensidig anerkendelse af eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser for læger omfattende foranstaltninger, som skal lette den faktiske udøvelse af retten til etablering og fri udveksling af tjenesteydelser, og om ændring af direktiv 75/363, er under omstændigheder som de i hovedsagen omhandlede ikke til hinder for en bestemmelse i national ret, hvorefter udbetalingen af vederlaget til læger, som er under uddannelse til speciallæge, er underlagt et krav om, at den pågældende arbejder i mindst fem år i det offentlige sundhedsvæsen i provinsen inden for ti år, efter at speciallægeuddannelsen er fuldført, og som i tilfælde af, at forpligtelsen fuldstændigt misligholdes, udtrykkeligt tillader provinsen som den myndighed, der udbetaler vederlaget, at tilbagesøge op til 70% af vederlaget med tillæg af lovbestemte renter.

Artikel 45 TEUF og 49 TEUF er ikke til hinder for en bestemmelse i national ret som den, der finder anvendelse i hovedsagen, hvorefter udbetalingen af vederlaget til læger, som er under uddannelse til speciallæge, er underlagt et krav om, at den pågældende arbejder mindst fem år i det offentlige sundhedsvæsen i provinsen inden for ti år, efter at speciallægeuddannelsen er fuldført, og som i tilfælde af, at forpligtelsen fuldstændigt misligholdes, udtrykkeligt tillader provinsen som den myndighed, der udbetaler vederlaget, at tilbagesøge op til 70% af vederlaget med tillæg af lovbestemte renter.«
13.

Artikel 12, stk. 1 og 2, i direktiv 91/477 har følgende ordlyd: »1. Medmindre proceduren i artikel 11 følges, vil besiddelse af skydevåben under en rejse gennem to eller flere medlemsstater kun være tilladt, hvis den pågældende har opnået tilladelse fra alle de pågældende medlemsstater. Medlemsstaterne kan give denne tilladelse for en eller flere rejser og for en periode på højst ét år, som kan forlænges. Tilladelserne vil blive anført på [ESP’et], som den rejsende på forlangende skal forevise for medlemsstaternes myndigheder. 2. Uanset stk. 1 kan jægere, for så vidt angår kategori C og D, og konkurrenceskytter, for så vidt angår kategori B, C og D, uden forudgående tilladelse besidde et eller flere skydevåben under en rejse gennem to eller flere medlemsstater med henblik på at udøve deres aktiviteter, forudsat at de er i besiddelse af et europæisk skydevåbenpas, hvorpå dette eller disse våben er angivet, og at de kan dokumentere begrundelsen for rejsen, bl.a. ved forelæggelse af en indbydelse eller andet bevis for deres jagt- eller konkurrenceskydningsaktiviteter i destinationsmedlemsstaten. Medlemsstaterne må ikke gøre accept af det europæiske skydevåbenpas betinget af betaling af et gebyr eller en afgift . Denne undtagelse gælder dog ikke ved rejser til en medlemsstat, som i henhold til artikel 8, stk. 3, forbyder erhvervelse og besiddelse af det pågældende våben eller kræver tilladelse hertil; i dette tilfælde anføres der en udtrykkelig påtegning på […] [passet]. […]«
42.

Den konkrete anvendelse af proportionalitetsprincippet i den foreliggende sag er et spørgsmål, som det tilkommer den forelæggende ret at behandle ( 23 ). Her skal det dog bemærkes, at den nationale lovgivning ikke kan anses for at være forholdsmæssig, hvis den umuliggør momsrefusion under påskud af, at de formelle betingelser ikke er opfyldt, heller ikke selv om betingelsen om, at den afgiftspligtige person skal have opnået en vis omsætning, ifølge den forelæggende ret og Republikken Polen ikke er nogen absolut betingelse, idet den afgiftspligtige person har mulighed for at opnå fritagelse ved at indgå en aftale med en aktør, der er bemyndiget til at foretage momsrefusion til rejsende.
Artikel 27 i sjette momsdirektiv ( 7 ) har følgende ordlyd:

»1. Rådet kan med enstemmighed på forslag af Kommissionen give en medlemsstat tilladelse til at indføre særlige foranstaltninger, der fraviger bestemmelserne i dette direktiv, for at forenkle afgiftsopkrævningen eller for at undgå visse former for svig eller unddragelse. Foranstaltninger til forenkling af afgiftsopkrævningen må ikke eller kun i ubetydelig grad påvirke størrelsen af den skyldige afgift ved det endelige forbrug.

2. Den medlemsstat, der ønsker at indføre de i stk. 1 omhandlede foranstaltninger, forelægger sagen for Kommissionen med de oplysninger, der er nødvendige til at foretage en vurdering. […]

[…]

5. De medlemsstater, som den 1. januar 1977 anvender særlige foranstaltninger af den art, der er omhandlet i stk. 1, kan opretholde disse på betingelse af, at Kommissionen får meddelelse herom inden den 1. januar 1978, og under forudsætning af, at de for så vidt angår foranstaltninger til forenkling af afgiftsopkrævningen, er i overensstemmelse med det i stk. 1 fastsatte kriterium.«
55.

Da det er uomgængeligt nødvendigt, at færdselssikkerheden for personer ( 23 ) sikres ensartet inden for EU, foreslår jeg derfor, i lighed med det, Kommissionen med rette har anført til støtte for sin påstand, at det er nødvendigt ordret at gentage formuleringen af direktivets bestemte og klare bestemmelser ( 24 ). En ordret gennemførelse giver endvidere i dette særlige tilfælde mulighed for at tilgodese et andet hovedformål, der har været søgt varetaget siden det første direktiv 80/1263, nemlig formålet om at lette den frie bevægelighed og etableringsfriheden for personer, idet der foretages en harmonisering af reglerne vedrørende kørekort.
59.

Når der imidlertid her rejses spørgsmålet om overgivelse, er det netop fordi der er tale om en lovovertrædelse begået i den udstedende medlemsstat – en lovovertrædelse, som fritagelse for strafansvar uanset, hvad definitionen af dette udtryk er, ikke kan få til at forsvinde. Det kan følgelig ikke antages, at gennemførelsen af en forbudt handling, der har haft en klart grov karakter, eftersom denne opfyldte kriterierne for at udstede en europæisk arrestordre, vil anses for at være normal. Der påhviler således her den fuldbyrdende medlemsstat en omsorgsforpligtelse med hensyn til – endnu en gang – børns grundlæggende rettigheder. Man bør i øvrigt huske på, at der er tale om et afslag på overgivelse, fordi den mindreårige er for ung til at afsone en straf – uanset om denne består i en pædagogisk foranstaltning – i den fuldbyrdende medlemsstat. Denne medlemsstats omsorgsforpligtelse har således kun fået større betydning.
Direktivets artikel 36 har følgende ordlyd:

»1. I tilfælde af nedsættelse af den tegnede kapital har i det mindste de kreditorer, hvis krav er opstået før offentliggørelsen af beslutningen om nedsættelse, i det mindste ret til at få stillet sikkerhed for de fordringer, som ikke er forfaldet på tidspunktet for offentliggørelsen. Medlemsstaterne må ikke tilsidesætte denne ret, medmindre kreditor har andre passende garantier, eller at sådanne garantier i betragtning af selskabets formue ikke er nødvendige.

Medlemsstaterne fastsætter betingelserne for at udøve den i første afsnit fastsatte ret. Medlemsstaterne sikrer under alle omstændigheder, at kreditorerne kan anmode den relevante administrative eller retslige myndighed om hensigtsmæssige sikkerhedsforanstaltninger, såfremt de kan godtgøre, at deres krav på grund af nedskrivningen af den tegnede kapital er bragt i fare, og at selskabet ikke har iværksat hensigtsmæssige sikkerhedsforanstaltninger.

2. Endvidere skal medlemsstaternes lovgivninger i det mindste bestemme, at nedsættelsen skal være uden virkning, eller at der ikke må finde nogen betaling sted til fordel for aktionærerne, før kreditorerne er fyldestgjort, eller retten har truffet afgørelse om, at der ikke er grund til at tage de pågældende kreditorers begæring til følge.

3. Denne artikel finder anvendelse, når nedsættelsen af den tegnede kapital sker ved helt eller delvis afkald på indbetaling af restbeløbet af aktionærernes indskud.«
41.

Det skal desuden bemærkes, at det forhold, at handelsagentens forpligtelse er »vedvarende«, jf. artikel 1, stk. 2, i direktiv 86/653, ikke berøres af fastsættelsen af en prøveperiode. Denne betingelse har til formål at udelukke en situation fra anvendelsesområdet for direktiv 86/653, hvor der afsluttes én enkelt kontrakt, uden at der er tale om efterfølgende forretninger ( 23 ). Muligheden for at ophæve kontrakten berører ikke forpligtelsens vedvarende karakter, eftersom det er tilstrækkeligt, at handelsagenten har til hensigt vedvarende at formidle salg eller køb, selv i en situation, hvor denne hensigt ikke materialiserer sig som følge af agenturgiverens ophævelse af aftalen. Det følger heraf, at prøveperioden ikke under normale forhold skal skabe en situation, der kun er midlertidig. Jeg mener derfor ikke, at en kort prøveperiode falder uden for anvendelsesområdet for den erstatningsmekanisme, der er fastsat i artikel 17 i direktiv 86/653, fordi forholdet ikke er »vedvarende«. I overensstemmelse med mekanismens funktion og formålet med direktiv 86/653 finder ordningen anvendelse, hvis kontraktforholdets ophør kan give anledning til en økonomisk skade for handelsagenten.
110.

Desuden ville det være i strid med medlemsstaternes nuværende strafferetspolitik, hvorefter det grundlæggende formål med straffen er at resocialisere den dømte for at gøre det muligt for ham at genfinde sin plads i samfundet efter fængselsopholdet, hvis perioden med frihedsberøvelse skulle udelukkes fra den samlede vurdering. Hvis et fængselsophold skulle anses for at afbryde tilknytningen til værtsmedlemsstaten som en regel, hvorfra der ikke kunne gøres undtagelse, ville den pågældende ikke være tilskyndet til at samarbejde med fængselsvæsenet, som er ansvarligt for resocialiseringen af ham. Hvis der derimod lægges vægt på omstændighederne under fængselsopholdet, bliver det muligt at tage hensyn til dynamikken i resocialiseringsprocessen under dette ophold, således at den indsattes indsats kan forhindre yderligere forringelse af hans tilknytning til værtsmedlemsstaten, mens en forhærdelse af den indsatte kan have den modsatte indvirkning på denne tilknytning.
9.

Ved skrivelse af 26. august 2011 fremsendte EUIPO til European Dynamics m.fl. et uddrag af den evalueringsrapport, der indeholdt en kvalitativ vurdering af deres tilbud i henhold til tre kriterier, nemlig kvaliteten af softwarevedligeholdelsesydelser, handelsvilkår og kvaliteten af kundeservicen, og meddelte dem navnene på de tilslagsmodtagere, der var blevet placeret på de tre første pladser i rækkefølgen, samt to tabeller, nemlig for det første en »tabel over en sammenlignende vurdering af de tekniske tilbud«, der redegjorde for den score, som de pågældende tilslagsmodtagere og European Dynamics m.fl. havde opnået for deres tekniske tilbud, samt angav antallet af opnåede point for hvert enkelt af de ovennævnte kvalitative kriterier, og for det andet en »tabel over en sammenlignende vurdering af tilbuddene ud fra deres økonomisk fordelagtige karakter«, som for de tre tilslagsmodtagere og European Dynamics m.fl. angav antallet af opnåede point for de kvalitative kriterier og for den økonomiske vurdering samt den samlede score for opnåede point for de tre tilslagsmodtagere og European Dynamics m.fl. ( 6 ).
91.

Dette spørgsmål vedrører muligheden for at »forblive i virksomheden«, mens det andet spørgsmål vedrørte »indsættelse i en anden stilling«. De to begreber er ikke synonymer. Hvis den gravide arbejdstagers nuværende stilling forsvinder, kan hun kun indsættes i en anden stilling, hvis en sådan stilling er ledig (eller der kan skabes en ledig stilling ved at overføre en anden arbejdstager til en anden stilling og derefter indsætte hende i den nu ledige stilling). »Forblive i virksomheden« betyder, at den gravide arbejdstager under alle omstændigheder vil forblive ansat. Dette resultat kan nås ved at indsætte hende i en anden ledig stilling, men det kan også betyde, at hun indsættes i en anden stilling, og at den nuværende arbejdstager i denne stilling afskediges i stedet, eller at hun forbliver i den samme stilling, mens en anden stilling nedlægges, og arbejdstageren i denne stilling afskediges i stedet. En forpligtelse til at »forblive i virksomheden« ville derfor sikre den gravide arbejdstager en højere grad af beskyttelse end en forpligtelse for arbejdsgiveren til at forsøge at indsætte hende i en anden stilling. Den forelæggende ret har ønsket oplyst, om barselsdirektivet kræver, at medlemsstaterne vedtager lovgivning med henblik på at sikre en gravid arbejdstager »fortrinsret« i forhold til andre kategorier af arbejdstagere i tilfælde af en kollektiv afskedigelse. Den forelæggende ret har ikke ønsket oplyst, om der foreligger en absolut forpligtelse til at lade arbejdstageren forblive i virksomheden, og jeg vil gentage, at det i medfør af undtagelsen i »særlige tilfælde« i artikel 10, stk. 1, klart fremgår, at barselsdirektivet ikke omfatter en sådan absolut forpligtelse.
5.

Artikel 57 bestemmer: »1. Under behandlingen af begæringen om varemærkets fortabelse eller ugyldighed opfordrer [kontoret] om fornødent parterne til inden for en af [kontoret] fastsat frist at udtale sig om meddelelser fra dette eller om indlæg fra de øvrige parter. 2. Efter anmodning fra indehaveren af E[U]-varemærket skal indehaveren af det ældre E[U]-varemærke, der er part i sagen om ugyldighed, godtgøre, at der inden for de seneste fem år forud for begæringen om ugyldighed er gjort reel brug af det ældre E[U]-varemærke i [Den Europæiske Union] for de varer eller tjenesteydelser, for hvilke det er registreret, og som lægges til grund for begæringen om ugyldighed, eller at der foreligger rimelig grund til, at brug ikke har fundet sted, forudsat at det ældre E[U]-varemærke på dette tidspunkt har været registreret i mindst fem år. Hvis det ældre E[U]-varemærke på tidspunktet for bekendtgørelsen af E[U]-varemærkeansøgningen har været registreret i mindst fem år, skal indehaveren af det ældre E[U]-varemærke ligeledes godtgøre, at betingelserne i artikel 42, stk. 2, er opfyldt på nævnte tidspunkt. Godtgøres dette ikke, afvises begæringen om varemærkets ugyldighed. Har det ældre E[U]-varemærke kun været anvendt for en del af de varer eller tjenesteydelser, for hvilke det er registreret, anses det ved behandlingen af ugyldighedsbegæringen kun som registreret for denne del af de pågældende varer eller tjenesteydelser. 3. Stk. 2 finder anvendelse på de i artikel 8, stk. 2, litra a), omhandlede ældre nationale varemærker, dog således at brug i den medlemsstat, hvor det ældre nationale varemærke er beskyttet, træder i stedet for brug i [Unionen]. […]« ( 7 )
52.

For så vidt som Domstolen ønsker at bekræfte, at den medlemsstat, som anmodningen er rettet til, i forbindelse med anvendelsen af en udleveringsaftale, såsom den, der foreligger mellem Unionen og Amerikas Forenede Stater, har en sådan pligt til at underrette den medlemsstat, som unionsborgeren er statsborger i, skal jeg bemærke, som den tyske regering har anført i sit skriftlige indlæg og i retsmødet, at Den Italienske Republik, som sagsøgeren er statsborger i, er blevet underrettet af de tyske myndigheder. Afdelingschefen for forbundspolitiet i lufthavnen i Frankfurt am Main underrettede således Italiens generalkonsulat om, at politiet havde arresteret og varetægtsfængslet Romano Pisciotti på den lokale politistation. Den fremsendte rapport indeholdt navnlig oplysninger om den internationale arrestordre, der lå til grund for anholdelsen. Desuden blev Italiens generalkonsulat underrettet efter Romano Pisciottis fremmøde i retten den 18. juni 2013. Samråd mellem Italiens generalkonsulat i Frankfurt am Main og justitsministeriet for delstaten Hessen fandt ligeledes sted efter disse underretninger. Justitsministeriet for delstaten Hessen gav således Italiens generalkonsulat underretning om, at de indsigelser, som Romano Pisciotti havde fremført, var blevet undersøgt udtømmende i kendelsen fra Oberlandesgericht Frankfurt am Main (den regionale ret i første instans i Frankfurt am Main) af 22. januar 2014 og derefter forkastet, og at Bundesverfassungsgericht (forbundsdomstol i forfatningsretlige sager) havde givet afslag på begæringen om foreløbige forholdsregler efter at have behandlet Romano Pisciottis indsigelser.
Artikel 4, stk. 3 og 4, har følgende ordlyd:

»3. Forsikrings- og genforsikringsformidlere skal have en erhvervsansvarsforsikring eller en anden tilsvarende garanti, der dækker hele Fællesskabets område, mod erstatningsansvar for pligtforsømmelse på mindst 1000000 EUR pr. skadestilfælde og på sammenlagt 1500000 EUR for alle skadestilfælde i løbet af et år, medmindre en sådan forsikring eller tilsvarende garanti i forvejen ydes af et forsikrings- eller genforsikringsselskab eller et andet selskab, på hvis vegne forsikrings- eller genforsikringsformidleren handler eller er bemyndiget til at handle, eller medmindre et sådant selskab har påtaget sig det fulde ansvar for formidlerens handlinger.

4. Medlemsstaterne træffer alle nødvendige foranstaltninger for at beskytte kunderne mod forsikringsformidleres manglende evne til at overføre præmiebeløbet til forsikringsselskabet eller til at overføre erstatningsbeløbet eller en bonus til den forsikrede.«
99.

For så vidt angår størrelsen af salgsarealet kan dette efter min opfattelse besvares bekræftende. Størrelsen af salgsarealet indikerer (i al fald ikke åbenbart forkert) en vis vare- og kundevolumen, dermed en vis kunde- og vareleverancetrafik og deraf følgende støj- og luftemissioner og andre virkninger, der udgør særlige byrder for en kommune. Størrelsen af et detailhandelscenter kan vel også anses for en (grov) indikator for en større omsætning og dermed en større økonomisk kapacitet og således en større økonomisk ydeevne. Det samme gælder for tilknytningen til parkeringspladsens størrelse (hvis denne er på mere end 50% af salgsarealet) og for den antagelse, der ligger til grund for IGEC, hvorefter detailhandelscentre med et salgsareal på under 4000 m2 sjældent har et parkeringsareal på over 1999 m2.
»1)

Skal artikel 49 TEUF og 54 TEUF fortolkes således, at de er til hinder for en regional afgift, som pålægges anvendelsen af store individuelle detailhandelscentre med et salgsareal på eller over 2500 m2 på grund af den påvirkning, som disse detailhandelscentre kan have på landområdet, miljøet og handelen i byerne i denne region, men som juridisk set gør sig gældende, uanset om disse detailhandelscentre reelt er placeret uden for eller inden for byzonen, og i de fleste tilfælde i praksis pålægges virksomheder fra andre medlemsstater, i betragtning af: i) at afgiften ikke påvirker forretningsdrivende, der ejer flere detailhandelscentre med et individuelt salgsareal på under 2500 m2, uanset størrelsen af det samlede salgsareal for alle ejerens detailhandelscentre, ii) at afgiften fritager store kollektive detailhandelscentre, iii) at afgiften fritager individuelle detailhandelscentre, der beskæftiger sig med salg af havebrugsartikler, køretøjer, byggematerialer, maskiner og industrimaterialer, og iv) at kun 40% af beregningsgrundlaget for afgiften opkræves hos virksomheder, der hovedsageligt beskæftiger sig med salg af møbler, VVS-artikler, døre og vinduer, samt gør-det-selv-forretninger?
72.

For så vidt angår den manglende afgiftspålæggelse af mindre detailhandelscentre skal det fastslås, at det ifølge TRIMCA kun er detailhandelscentre med et areal på 2000 m2 eller derover (om denne grænseværdi jf. ovenfor under punkt 24), der pålægges afgiften. Baggrunden herfor er, at der fra denne størrelse (stærkt generaliserende) antages at foreligge en vis økonomisk kapacitet (jf. TRIMCA’s artikel 15). Under sædvanlige markedsvilkår og også i overensstemmelse med den regionale spanske lovgivers hensigt pålægges mindre detailhandelscentre (under den grænseværdi for det samlede areal på 2000 m2, der fremgår af TRIMCA’s artikel 22) ikke en afgift. Følgelig sker der heller ikke en lettelse af byrder, som de mindre detailhandelscentre normalt selv skulle have båret. End ikke større detailhandelscentre pålægges nogen afgift vedrørende de første 2000 m2 af deres salgsareal. Der er således heller ikke her tale om en forskelsbehandling (jf. herom punkt 28 og 29 ovenfor) eller en økonomisk fordel, som mindre detailhandelscentre ikke ville have opnået under sædvanlige markedsvilkår.