Domstolens Dom af 17. juni 1997. - Sodemare SA, Anni Azzurri Holding SpA og Anni Azzurri Rezzato Srl mod Regione Lombardia. - Anmodning om præjudiciel afgørelse: Tribunale amminstrativo regionale per la Lombardia - Italien. - Fri etableringsret - Fri udveksling af tjenesteydelser - Hjem for ældre - Virksomhed uden gevinst for øje. - Sag C-70/95.



Samling af Afgørelser 1997 side I-03395



Sammendrag

Parter

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

1 Medlemsstater - forpligtelser - forpligtelse til at begrunde generelle nationale regler paa et af faellesskabsretten omfattet omraade - foreligger ikke

(EF-traktaten, art. 190)

2 Fri bevaegelighed for personer - etableringsfrihed - nationale regler om, at kun erhvervsdrivende, der driver virksomhed uden gevinst for oeje, kan deltage i en social bistandsordning - lovlige

(EF-traktaten, art. 52 og 58)

3 Fri udveksling af tjenesteydelser - traktatens bestemmelser - anvendelsesomraade - selskab, der er etableret i en medlemsstat som leverandoer af tjenesteydelser til personer, der opholder sig permanent eller paa ubestemt tid i selskabets hjem for aeldre - ikke omfattet

(EF-traktaten, art. 59)

4 Konkurrence - faellesskabsregler - medlemsstaternes forpligtelser - nationale regler om, at kun erhvervsdrivende, der driver virksomhed uden gevinst for oeje, kan deltage i en social bistandsordning - forenelighed - betingelser

[EF-traktaten, art. 3, litra g), art. 5, 85, 86 og 90]

Sammendrag

5 Faellesskabsretten, og navnlig traktatens artikel 190, stiller ikke krav med hensyn til begrundelsen af generelle nationale regler, der vedroerer spoergsmaal, der er omfattet af faellesskabsrettens anvendelsesomraade.

Begrundelsespligten ifoelge traktatens artikel 190 gaelder saaledes kun institutionernes retsakter, og forpligtelsen til at begrunde nationale afgoerelser, der har betydning for udoevelsen af en grundrettighed, der efter traktaten tilkommer borgerne, gaelder efter sit formaal kun individuelle afgoerelser, der traeffes over for borgerne, og som disse skal have adgang til at indbringe for domstolene, og ikke generelle nationale retsakter.

6 Traktatens artikel 52 og 58 er ikke til hinder for, at en medlemsstat kun tillader private virksomheder, der drives uden gevinst for oeje, at medvirke ved gennemfoerelsen af sin sociale bistandsordning ved afslutning af aftaler, der giver ret til godtgoerelse fra det offentlige af udgifterne til sociale bistandsydelser paa sundhedsomraadet.

En medlemsstat kan saaledes paa faellesskabsrettens nuvaerende udviklingstrin i henhold til den kompetence, den har til selv at udforme sin sociale sikringsordning, mene, at det af hensyn til virkeliggoerelsen af formaalet med et socialt bistandssystem, der bygger paa solidaritetsprincippet, idet hovedformaalet er at bistaa personer, der paa grund af utilstraekkelige indtaegter har brug for hjaelp, maa kraeves, at private virksomheder kun kan faa adgang til at medvirke ved gennemfoerelsen heraf som leverandoerer af sociale bistandsydelser, saafremt de ikke driver virksomhed med gevinst for oeje.

Denne betingelse kan i oevrigt ikke faktisk eller retligt stille selskaber, der arbejder med gevinst for oeje, ringere end selskaber, der er hjemmehoerende i medlemsstaten og arbejder med gevinst for oeje.

7 Traktatens artikel 59 omfatter ikke et selskab, der efter at have etableret sig i en medlemsstat med henblik paa at drive hjem for aeldre dér, praesterer tjenesteydelser til beboerne, som med henblik herpaa opholder sig permanent eller paa ubestemt tid i disse hjem.

For selv om retten til fri udveksling af tjenesteydelser kan paaberaabes af en virksomhed over for den stat, hvor virksomheden er etableret, naar tjenesteydelserne praesteres til modtagere, der er etableret i en anden medlemsstat, omfatter artikel 59 ikke den situation, at en statsborger i en medlemsstat begiver sig til en anden medlemsstats omraade og dér etablerer sit hovedopholdssted med henblik paa dér at modtage tjenesteydelser i et ubestemt tidsrum.

8 Traktatens artikel 85 og 86, sammenholdt med dens artikel 3, litra g), og artikel 5 og 90, finder ikke anvendelse paa nationale regler, hvorefter kun private virksomheder, der drives uden gevinst for oeje, kan medvirke ved gennemfoerelsen af en social bistandsordning ved afslutning af aftaler, der giver ret til godtgoerelse fra det offentlige af udgifterne til sociale bistandsydelser paa sundhedsomraadet.

For saadanne regler

- hverken foreskriver eller fremmer indgaaelse af aftaler mellem virksomheder, der har opnaaet adgang til aftaleordningen, og forstaerker ej heller virkningerne af saadanne aftaler eller indebaerer, at ansvaret for at traeffe beslutninger om oekonomisk intervention uddelegeres til private erhvervsdrivende

- tillaegger ikke de enkelte virksomheder, der har faaet adgang til at afslutte saadanne aftaler, en dominerende stilling og skaber ej heller saa snaevre indbyrdes forbindelser mellem dem, at de indtager en kollektiv dominerende stilling.

Parter

I sag C-70/95,

angaaende en anmodning, som Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia (Italien) i medfoer af EF-traktatens artikel 177 har indgivet til Domstolen for i den for naevnte ret verserende sag,

Sodemare SA,

Anni Azzurri Holding SpA,

Anni Azzurri Rezzato Srl,

stoettet af Fédération des maisons de repos privées de Belgique (Femarbel) ASBL,

mod

Regione Lombardia,

at opnaa en praejudiciel afgoerelse vedroerende fortolkningen af EF-traktatens artikel 3, litra g), samt artikel 5, 52, 58, 59, 85, 86, 90 og 190,

har

DOMSTOLEN

sammensat af praesidenten, G.C. Rodríguez Iglesias, afdelingsformaendene G.F. Mancini, J.C. Moitinho de Almeida og L. Sevón samt dommerne C.N. Kakouris, P.J.G. Kapteyn (refererende dommer), C. Gulmann, P. Jann, H. Ragnemalm, M. Wathelet og R. Schintgen,

generaladvokat: N. Fennelly

justitssekretaer: fuldmaegtig L. Hewlett,

efter at der er indgivet skriftlige indlaeg af:

- Sodemare SA, Anni Azzurri Holding SpA og Anni Azzurri Rezzato Srl ved advokaterne G. Conte og G. Giacomini, Genova, og advokat G. Tanzella, Milano

- Fédération des maisons de repos privées de Belgique (Femarbel) ASBL ved advokat V. Tavormina, Milano

- den italienske regering ved afdelingschef, professor U. Leanza, Juridisk Tjeneste, Udenrigsministeriet, som befuldmaegtiget, bistaaet af statens advokat, D. Del Gaizo

- den nederlandske regering ved fungerende juridisk konsulent J.G. Lammers, som befuldmaegtiget

- Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber ved E. Traversa, Kommissionens Juridiske Tjeneste, som befuldmaegtiget,

paa grundlag af retsmoederapporten,

efter at der i retsmoedet den 4. december 1996 er afgivet mundtlige indlaeg af Sodemare SA, Anni Azzurri Holding SpA og Anni Azzurri Rezzato Srl, af den italienske regering og af Kommissionen,

og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgoerelse den 6. februar 1997,

afsagt foelgende

Dom

Dommens præmisser

1 Ved kendelse af 2. marts 1995, indgaaet til Domstolen den 10. marts 1995, har Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia (Italien) i medfoer af EF-traktatens artikel 177 forelagt Domstolen fem praejudicielle spoergsmaal vedroerende fortolkningen af EF-traktatens artikel 3, litra g), samt artikel 5, 52, 58, 59, 85, 86, 90 og 190.

2 Spoergsmaalene er blevet rejst under en sag, som det luxembourgske selskab, Sodemare SA (herefter »Sodemare«), og to italienske selskaber, Anni Azzurri Holding SpA og Anni Azzurri Rezzato Srl, har anlagt med paastand om annullation af artikel 18, stk. 3, litra a), i Lombardiets regionallov nr. 39 af 11. april 1980 om de lokale social- og sundhedscentres organisation og virksomhed (Bollettino ufficiale della Regione Lombardia nr. 15 af 11.4.1980, tillaeg 3, herefter »1980-loven«), af regionen Lombardiets afgoerelse nr. 2157 af 3. december 1993, hvorved regionen afslog selskabernes ansoegning om tilslutning til ordningen for godtgoerelse af sociale ydelser paa sundhedsomraadet, og endelig af det lokale social- og sundhedscenters udtalelse nr. 41 af 7. september 1993. Fédération des maisons de repos privées de Belgique har interveneret til stoette for de tre naevnte selskabers paastande.

3 Det italienske dekret af 8. august 1985 (GURI nr. 191 af 14.8.1985, s. 5727), der indeholder retningslinjer og samordningsbestemmelser for regionernes og de selvstaendige provinsers virksomhed paa sundhedsomraadet i forbindelse med virksomhed, der har karakter af social bistand, sondrer mellem virksomhed, der alene er direkte social bistand, og virksomhed paa sundhedsomraadet, der har karakter af social bistand. Foerstnaevnte virksomhed omfatter bl.a. indlaeggelser paa beskyttede institutioner, der ikke tilhoerer hospitalsvaesenet, med fuldstaendig, evt. midlertidig, overtagelse af familiernes bistandsfunktioner. Virksomheden paa sundhedsomraadet, der har karakter af social bistand, har direkte og overvejende til formaal at beskytte borgernes sundhed ved virksomhed i tilslutning til forebyggende helbredsforanstaltninger, pleje og fysisk og psykisk retablering.

4 I henhold til naevnte dekrets artikel 6 kan virksomhed paa sundhedsomraadet, der har karakter af social bistand, bl.a. bestaa i indlaeggelser paa beskyttede institutioner, hvis virksomhed udelukkende eller hovedsagelig omfatter pleje af svagelige aeldre, der ikke kan plejes i hjemmet. Naar virksomheden paa sundhedsomraadet ikke kan adskilles fra den virksomhed, der har karakter af social bistand, kan regionerne paa grundlag af bevillinger fra Fondo sanitario nazionale (den nationale sundhedsfond) indgaa aftaler med offentlige institutioner eller i mangel heraf med private institutioner.

5 Lombardiets regionallov nr. 1 af 7. januar 1986 om reorganisering og programmering af de sociale bistandstjenester (Bollettino ufficiale della Regione Lombardia nr. 2 af 8.1.1986, tillaeg 1, herefter »1986-loven«) indeholder regler om systemet for sociale bistandsydelser paa regionen Lombardiets omraade. Det tilkommer efter denne lov de institutioner, der direkte drives af kommunerne, og de for de lokale tjenester ansvarlige organer samt de organer, der henhoerer under andre offentlige organer, der har opnaaet anerkendelse i henhold til 1980-loven, at gennemfoere dette system. Desuden medvirker private virksomheder, der driver institutioner, og som opfylder kravene ifoelge artikel 18, stk. 3, i 1980-loven, til at gennemfoere det sociale bistandssystem.

6 Sidstnaevnte lov indeholder de i Lombardiet gaeldende regler om indgaaelse af aftaler med forvaltningsorganerne for de lokale social- og sundhedscentre (herefter »USSL«) vedroerende levering af sociale bistandsydelser, herunder ydelser paa sundhedsomraadet. Ifoelge 1980-lovens artikel 18, stk. 2, skal private, der oensker at deltage i programmeringen og organiseringen af USSL's ydelser, ansoege regionen om egnethedserklaering vedroerende afslutning af aftaler med forvaltningsorganerne for USSL.

7 Efter 1980-lovens artikel 18, stk. 3, kan en saadan egnethedserklaering vedroerende afslutning af aftaler bl.a. kun udstedes, saafremt der er tale om en virksomhed, der ikke drives med gevinst for oeje.

8 I henhold til 1980-lovens artikel 18, stk. 5, giver besiddelsen af egnethedserklaering ret til at indgaa aftaler med USSL. I artikel 18, stk. 10, er det bestemt, at aftalerne regulerer de oekonomiske forbindelser mellem det kontraherende offentlige organ og den private virksomhed, og der indfoeres herved bl.a. regler om godtgoerelse af udgifter for de enkelte ydelsestyper efter tariffer, hvis maxima er fastlagt i regionalplanerne for social bistand, og som i alt fald sikrer godtgoerelse af de faktiske udgifter.

9 I oevrigt skal der ifoelge 1986-lovens artikel 50 indhentes tilladelse til drift af hjem for aeldre og hjem for helt eller delvis plejeafhaengige personer; tilladelsen meddeles af den provins, i hvilket hjemmet er beliggende.

10 Det fremgaar af sagen, at den regionale plan for social bistand, der var gaeldende paa det i hovedsagen relevante tidspunkt, og som var godkendt af Lombardiets regionalraad for hjem for aeldre, der var omfattet af aftaleordningen, stillede strengere krav med hensyn til personale end dem, der blev stillet for hjem, der ikke var omfattet af ordningen. Regionen finansierer udgifterne til sociale bistandsydelser paa sundhedsomraadet i de anerkendte hjem, idet den godtgoer et beloeb op til et vist maksimum pr. dag og pr. plejeafhaengig beboer, uden hensyn til den paagaeldendes oekonomiske situation.

11 Sodemare har stiftet et italiensk aktieselskab ved navn Anni Azzurri Holding SpA. Dette selskab kontrolleres helt af Sodemare og ejer hele selskabskapitalen i forskellige selskaber, hvis virksomhed bestaar i at drive hjem for aeldre, herunder selskabet Residenze Anni Azzurri Rezzato Srl.

12 Ved dekret udstedt af praesidenten for provinsen Brescia fik sidstnaevnte selskab den 3. december 1992 i henhold til artikel 50 i 1986-loven tilladelse til at drive et hjem for aeldre. Den 29. april 1993 ansoegte det Lombardiets regionalraad om at blive tilsluttet ordningen vedroerende aftaler med USSL-centrene, hvilket ville have sat det i stand til at opnaa godtgoerelse for ydelser paa sundhedsomraadet, som selskabet skal levere til de plejeafhaengige aeldre beboere.

13 Regionen Lombardiet afslog ved afgoerelse nr. 2157 af 3. december 1993, efter at USSL havde afgivet en negativ udtalelse, denne ansoegning med den begrundelse, at betingelsen i 1980-lovens artikel 18, stk. 3, litra a), om, at virksomheden ikke maa drives med gevinst for oeje, ikke var opfyldt.

14 Den forelaeggende ret har anfoert, at sagsoegerne i hovedsagen er aktive, oekonomisk sunde virksomheder, men at de ikke kan udnytte deres virkelige kapacitet, da det antal sengepladser for aeldre, der er belagt, er langt mindre end det antal pladser, der er til raadighed i de af dem drevne hjem.

15 Den forelaeggende ret har desuden peget paa, at den i sagen omtvistede bestemmelse medfoerer, at levering af bistands- og sundhedsydelser hovedsageligt er forbeholdt selskaber, der ikke driver virksomhed med gevinst for oeje. Eftersom kun saadanne selskaber kan opnaa offentlig finansiering, maa personer, der modtager ydelser fra et selskab, der driver virksomhed med gevinst for oeje, afholde udgifter, som de ville vaere fritaget for, hvis de efterspurgte den samme ydelse fra et selskab, der ikke arbejder med gevinst for oeje.

16 Paa baggrund heraf har Tribunale amministrativo regionale besluttet at udsaette sagen og at anmode Domstolen om en praejudiciel afgoerelse af foelgende spoergsmaal:

»1) Skal en national bestemmelse, der, selv om den regulerer forhold, der er omfattet af faellesskabstraktaternes 'anvendelsesomraade', dog ganske mangler begrundelse, i medfoer af EOEF-traktatens artikel 190 anses for ulovlig efter faellesskabsretten, saaledes at den nationale ret skal undlade at bringe den i anvendelse; der er her alene taenkt paa tilfaelde - som det her foreliggende tilsyneladende er et af - i hvilke den nationale bestemmelse skaber en uklar faktisk situation, idet den hos de beroerte skaber en usikkerhed med hensyn til de dem tilsikrede garantier for at kunne paaberaabe sig faellesskabsretten?

[Det drejer sig om de tilfaelde, hvor medlemsstaten har 'forpligtelsen' (der ifoelge Italiens Corte Costituzionale er en 'praecis forpligtelse', jf. Corte Costituzionale's dom nr. 389 af (4. juli) 11. juli 1989, domsbegrundelsen, punkt 4, sidste afsnit) til i statens egen retsorden at ophaeve de bestemmelser, der er i strid med Faellesskabets retsorden. (Jf. vedroerende denne forpligtelse til at ophaeve bestemmelser, Domstolens dom af 24.3.1988, sag 104/86, Kommissionen mod Italien, Sml. s. 1799). Denne forpligtelse har Domstolen 'ofte' fastslaaet].

2) Er en national bestemmelse, hvorefter det (uden begrundelse) forbeholdes 'selskaber', som ikke arbejder med gevinst for oeje, at praestere en hel gruppe ydelser, der ogsaa oekonomisk har stor betydning, i strid med EF-traktatens artikel 58 i det omfang, der heri klart sondres mellem 'selskaber, som arbejder med gevinst for oeje' og 'selskaber, som ikke arbejder med gevinst for oeje'?

3) Er artikel 52, 58 og 59 i traktaten til hinder for nationale bestemmelser, der laegger hindringer i vejen for udoevelsen af en virksomhed ved til virksomheder, der er etableret i en medlemsstat, og som oensker at etablere sig i en anden medlemsstat i medfoer af traktaten, at stille krav om, at de enten udoever deres virksomhed i ikke-oekonomisk form - idet de i saa fald organiserer sig retligt i former, der er udtoemmende angivet, og som ligger fjernt fra de former, som goer etableringen mulig - eller - naar hensigten er at drive virksomhed i oekonomisk form - paatager sig omkostningerne ved ydelser, der skulle finansieres af den offentlige sundhedssektor?

4) Er traktatens artikel 59 til hinder for nationale bestemmelser, der i kraft af de fremgangsmaader, der er fastlagt i den nationale retsorden, henviser brugerne af bistands- og plejeydelser - som efter de gaeldende nationale regler har ret til selv at vaelge, hvem der skal levere disse ydelser - til udelukkende at benytte virksomheder, der alene i kraft af deres retlige status modtager refusion fra staten af udgifterne til de ydelser paa sundhedsomraadet, som samtlige godkendte virksomheder er forpligtet til at levere, saaledes at paa den ene side efterspoergslen efter ydelser rettes mod bestemte udbydere, mens brugeren paa den anden side beroeves reel valgfrihed?

5) Er traktatens artikel 3, litra f), artikel 5, 85 og 86, eventuelt i forbindelse med artikel 90, til hinder for den i denne sag omhandlede regulering, der i kraft af den i den nationale retsorden fastsatte mekanisme goer det muligt

a) alene for selskaber, der er organiseret i en bestemt juridisk form, uden omkostninger for selskabet selv at praestere ydelser, der er accessoriske i forhold til de ydelser, som selskabet praesterer mod vederlag

b) for de samme selskaber paa markedet at optraede som en gruppe virksomheder med de samme kvalitative og kvantitative karakteristika, og som derfor over for brugerne i vidt omfang fremstaar som en enhed

c) at kanalisere efterspoergslen efter de ydelser, der udbydes i sektoren for aeldrebistand til de under b) naevnte virksomheder

d) at paalaegge virksomhederne en forpligtelse til for egen regning at praestere ydelser, der er accessoriske i forhold til de ydelser, de praesterer mod vederlag

e) at der indgaas aftaler, hvorved der paalaegges udenforstaaende virksomheder en forpligtelse til for egen regning at praestere ydelser, der er accessoriske i forhold til den praesterede ydelse, idet udgifterne ved foerstnaevnte ydelser derefter overvaeltes paa brugerne

f) herved at stille krav om, at de sidstnaevnte afholder udgifterne til saadanne ydelser, som der ikke skal betales vederlag for, naar de paagaeldende aftager dem fra de virksomheder, som deltager i aftalen?«

Det foerste spoergsmaal

17 Det fremgaar af forelaeggelseskendelsen, at det foerste spoergsmaal drejer sig om forpligtelsen til at begrunde generelle nationale regler, der som den i hovedsagen omtvistede regel indeholder et forbud mod, at selskaber, der driver virksomhed med gevinst for oeje, ved indgaaelsen af aftaler, der giver ret til godtgoerelse fra det offentlige af udgifterne til sociale bistandsydelser paa sundhedsomraadet, deltager i en ordning om social bistand.

18 Den forelaeggende ret spoerger hermed reelt, om faellesskabsretten, og navnlig traktatens artikel 190, stiller krav med hensyn til begrundelsen for generelle nationale regler, der vedroerer spoergsmaal, der er omfattet af faellesskabsrettens anvendelsesomraade, naar det som foelge af disse regler for de beroerte er usikkert, om de har mulighed for at paaberaabe sig faellesskabsretten.

19 Det bemaerkes i den forbindelse, at begrundelsespligten ifoelge traktatens artikel 190 kun gaelder institutionernes retsakter. Ifoelge faellesskabsretten bestaar der ganske vist en pligt til at begrunde nationale afgoerelser, der har betydning for udoevelsen af en grundrettighed, der efter traktaten tilkommer borgerne (jf. bl.a. dom af 15.10.1987, sag 227/86, Heylens m.fl., Sml. s. 4097, praemis 14-17), men forpligtelsen hertil gaelder efter sit formaal kun individuelle afgoerelser, der traeffes over for borgerne, og som disse skal have adgang til at indbringe for domstolene, og ikke generelle nationale retsakter.

20 Det foerste spoergsmaal skal derfor besvares med, at faellesskabsretten og navnlig traktatens artikel 190 ikke stiller krav med hensyn til begrundelsen af generelle nationale regler, der vedroerer spoergsmaal, der er omfattet af faellesskabsrettens anvendelsesomraade.

Det andet, tredje, fjerde og femte spoergsmaal

21 Den forelaeggende ret oensker med disse spoergsmaal reelt oplyst, om traktatens artikel 3, litra g), og artikel 5, 52, 58, 59, 85, 86 og 90 er til hinder for, at en medlemsstat alene tillader private virksomheder, der drives uden gevinst for oeje, at medvirke ved gennemfoerelsen af sin sociale bistandsordning ved indgaaelsen af aftaler, der giver ret til godtgoerelse fra det offentlige af udgifter til sociale bistandsydelser paa sundhedsomraadet.

22 Private virksomheder kan medvirke ved gennemfoerelsen af den sociale bistandsordning i henhold til saadanne aftaler paa betingelse af, at de ikke drives med gevinst for oeje, og kravet herom (herefter »kravet om virksomhed uden gevinst for oeje«) skal derfor undersoeges i lyset af de bestemmelser i traktaten, som den forelaeggende ret har naevnt.

Traktatens artikel 52 og 58 (det andet og det tredje spoergsmaal)

23 Det andet og det tredje spoergsmaal vedroerer et i Luxembourg hjemmehoerende selskab, der driver virksomhed med gevinst for oeje, og som har stiftet et eller flere selskaber, der skal drive virksomhed med gevinst for oeje i Italien ved drift dér af hjem for aeldre.

24 Det luxembourgske selskab deltager paa stabil og vedvarende maade i det oekonomiske liv i Italien, og det henhoerer derfor under bestemmelserne i kapitlet om etableringsretten, dvs. traktatens artikel 52-58, og ikke under kapitlet om tjenesteydelser (jf. i overensstemmelse hermed dom af 21.6.1974, sag 2/74, Reyners, Sml. s. 631, praemis 21, og dom af 30.11.1995, sag C-55/94, Gebhard, Sml. I, s. 4165, praemis 25).

25 For saa vidt angaar traktatens artikel 58 i sig selv (det andet spoergsmaal) bemaerkes, at denne bestemmelse medfoerer, at selskaber, som er oprettet i overensstemmelse med en medlemsstats lovgivning, og hvis vedtaegtsmaessige hjemsted, hovedkontor eller hovedvirksomhed er beliggende inden for Faellesskabet, ligestilles med personer, der er statsborgere i medlemsstaterne, for saa vidt angaar anvendelsen af kapitlet om etableringsretten, og den bestemmer samtidig, at dette kapitel ikke finder anvendelse paa selskaber, som ikke arbejder med gevinst for oeje, (jf. dom af 6.11.1984, sag 182/83, Fearon, Sml. s. 3677, praemis 8). Eftersom denne bestemmelse alene fastlaegger det personelle anvendelsesomraade for bestemmelserne om etableringsretten, kan den ikke som saadan vaere til hinder for nationale regler, som dem, der er omtvistet i hovedsagen.

26 Vedroerende traktatens artikel 52, sammenholdt med traktatens artikel 58 (det tredje spoergsmaal), skal det bemaerkes, at etableringsretten ifoelge disse bestemmelser anerkendes for saavel juridiske personer i artikel 58's forstand som for fysiske personer med statsborgerskab i en af Faellesskabets medlemsstater. Den indebaerer - med forbehold af de fastsatte undtagelser og betingelser - dels adgang til enhver form for selvstaendig virksomhed og udoevelsen heraf paa en hvilken som helst anden medlemsstats omraade, dels oprettelse og drift af virksomheder, samt oprettelse af agenturer, filialer eller datterselskaber (jf. Gebhard-dommen, a.st., praemis 23).

27 Med henblik paa at vurdere foreneligheden af kravet om virksomhed uden gevinst for oeje med disse traktatbestemmelser bemaerkes foerst, at faellesskabsretten, som allerede fastslaaet af Domstolen i dom af 7. februar 1984 (sag 238/82, Duphar m.fl., Sml. s. 523, praemis 16) og af 17. februar 1993 (forenede sager C-159/91 og C-160/91, Poucet og Pistre, Sml. I, s. 637, praemis 6), ikke begraenser medlemsstaternes kompetence til selv at udforme deres socialsikringsordninger.

28 Det skal understreges, at kravet om virksomhed uden gevinst for oeje, som naevnes i 1980-lovens artikel 18, stk. 3, litra a), er et led i det ved 1986-loven indfoerte sociale bistandssystem, der navnlig har til formaal at fremme og beskytte menneskers sundhed ved hjaelp af de sociale bistands- og sundhedstjenester, samt at stoette plejeafhaengige personer uden familie, eller hvis familie ikke er i stand til at tage sig af dem, ved at gennemfoere eller formidle deres optagelse i andre familier eller egnede hjem eller institutioner.

29 Det fremgaar af hovedsagen, at dette sociale bistandssystem, der principielt skal gennemfoeres af de offentlige myndigheder, bygger paa solidaritetsprincippet, idet hovedformaalet er at bistaa personer, der paa grund af utilstraekkelige indtaegter i familien, hel eller delvis manglende evne til at klare sig selv eller en udsat social position har brug for hjaelp, og kun i anden raekke, i det omfang det er muligt med den struktur, og de midler, der er til raadighed, at bistaa andre personer, der imidlertid i forhold til deres oekonomiske situation og paa grundlag af takster, der er fastlagt under hensyn til indtaegtsforholdene i familien, selv skal vaere med til at afholde de dermed forbundne udgifter.

30 Inden for rammerne af 1986-loven medvirker de private institutioner, der opfylder kravene ifoelge 1980-lovens artikel 18, stk. 3, og navnlig kravet om, at der arbejdes uden gevinst for oeje, og som har adgang til ordningen med aftaler, til at gennemfoere det saaledes udformede sociale bistandssystem, der fastlaegger kvaliteten af de bistandsydelser, der gives til modtagerne af bistanden, samt det omfang, i hvilket udgifterne til de af disse institutioner praesterede ydelser kan godtgoeres.

31 Den italienske regering har oplyst, at kravet om, at der ikke arbejdes med gevinst for oeje, maa anses for helt relevant under hensyn til de rent sociale formaal med det i hovedsagen omhandlede system. De dispositioner i forbindelse med frembringelsen og leveringen af bistandsydelser, som traeffes af private virksomheder, der ikke arbejder med gevinst for oeje, paavirkes ikke af et hensyn til, at leveringen af ydelserne skal give overskud, og disse virksomheder kan derfor i foerste raekke opfylde de sociale maal.

32 Det bemaerkes i den forbindelse, at en medlemsstat paa faellesskabsrettens nuvaerende udviklingstrin i henhold til den kompetence, den har til selv at udforme sin sociale sikringsordning, kan mene, at det i forbindelse med et socialt bistandssystem som det i hovedsagen omhandlede af hensyn til virkeliggoerelsen af dets formaal noedvendigvis maa kraeves, at private virksomheder kun kan faa adgang til at medvirke ved gennemfoerelsen heraf som leverandoerer af sociale bistandsydelser, saafremt de ikke driver virksomhed med gevinst for oeje.

33 I oevrigt kan den omstaendighed, at selskaber, der arbejder med gevinst for oeje, er afskaaret fra uden videre at medvirke ved gennemfoerelsen af en medlemsstats lovbestemte sociale bistandssystem ved afslutning af en aftale, der giver ret til godtgoerelse fra det offentlige af udgifterne til sociale bistandsydelser paa sundhedsomraadet, ikke stille selskaber fra andre medlemsstater, der arbejder med gevinst for oeje, faktisk eller retligt ringere end selskaber, der er hjemmehoerende i medlemsstaten og arbejder med gevinst for oeje.

34 Paa baggrund af det anfoerte kan kravet om, at der ikke arbejdes med gevinst for oeje, ikke anses for at vaere i strid med traktatens artikel 52 og 58.

35 Det andet og det tredje spoergsmaal skal derfor besvares med, at traktatens artikel 52 og 58 ikke er til hinder for, at en medlemsstat kun tillader private virksomheder, der drives uden gevinst for oeje, at medvirke ved gennemfoerelsen af sin sociale bistandsordning ved afslutning af aftaler, der giver ret til godtgoerelse fra det offentlige af udgifterne til sociale bistandsydelser paa sundhedsomraadet.

Traktatens artikel 59 (det fjerde spoergsmaal)

36 Sagsoegerne i hovedsagen har gjort gaeldende, at de, eftersom de har etableret sig i Italien, i denne stat paa deres hjem for aeldre, praesterer ydelser, der hovedsagelig har karakter af ydelser af logi til modtagere, der er hjemmehoerende i andre medlemsstater. De kan derfor i kraft af denne tjenesteydelsesvirksomheds graenseoverskridende karakter med foeje anfaegte de omtvistede bestemmelser paa grundlag af traktatens bestemmelser om fri udveksling af tjenesteydelser.

37 Det bemaerkes i den forbindelse, at retten til fri udveksling af tjenesteydelser kan paaberaabes af en virksomhed over for den stat, hvor virksomheden er etableret, naar tjenesteydelserne praesteres til modtagere, der er etableret i en anden medlemsstat (jf. dom af 17.5.1994, sag C-18/93, Corsica Ferries, Sml. I, s. 1783, praemis 30, af 14.7.1994, sag C-379/92, Peralta, Sml. I, s. 3453, praemis 40, og af 10.5.1995, sag C-384/93, Alpine Investments, Sml. I, s. 1141, praemis 30).

38 De naevnte bestemmelser omfatter derimod ikke den situation, at en statsborger i en medlemsstat begiver sig til en anden medlemsstats omraade og dér etablerer sit hovedopholdssted med henblik paa dér at modtage tjenesteydelser i et ubestemt tidsrum (jf. dom af 5.10.1988, sag 196/87, Steymann, Sml. s. 6159, praemis 17). Disse bestemmelser kan saaledes ikke anvendes paa aktiviteter, hvis samtlige deres relevante elementer findes inden for en enkelt medlemsstat (dom af 18.3.1980, sag 52/79, Debauve m.fl., Sml. s. 833, praemis 9, og af 23.4.1991, sag C-41/90, Hoefner og Elser, Sml. I, s. 1979, praemis 37).

39 I det foreliggende tilfaelde maa det fastslaas, at statsborgere fra andre medlemsstater, som begiver sig til Italien for at bo paa de hjem, der drives af sagsoegerne i hovedsagen, oensker permanent eller paa ubestemt tid at modtage de ydelser, der praesteres i disse hjem. Det fremgaar saaledes af sagen, at sagsoegerne i hovedsagen foerst og fremmest tilbyder deres beboere ophold af denne art.

40 Det fjerde spoergsmaal skal derfor besvares med, at traktatens artikel 59 ikke omfatter et selskab, der efter at have etableret sig i en medlemsstat med henblik paa at drive hjem for aeldre dér, praesterer tjenesteydelser til beboerne, som med henblik herpaa opholder sig permanent eller paa ubestemt tid i disse hjem.

Artikel 3, litra g), og artikel 5, 85, 86 og 90 i traktaten (det femte spoergsmaal)

41 Det bemaerkes, at traktatens artikel 85 og 86 i sig selv udelukkende vedroerer virksomheders adfaerd og ikke omfatter love eller administrative bestemmelser, som er fastsat af medlemsstaterne. Det fremgaar imidlertid af fast praksis, at traktatens artikel 85 og 86, sammenholdt med artikel 5, paalaegger medlemsstaterne ikke at indfoere eller opretholde foranstaltninger - selv ikke i form af love eller administrative bestemmelser - som kan ophaeve den tilsigtede virkning af de for virksomhederne gaeldende konkurrenceregler (jf. bl.a. dom af 5.10.1995, sag C-96/94, Centro Servizi Spediporto, Sml. I, s. 2883, praemis 20, og af 17.10.1995, forenede sager C-140/94, C-141/94 og C-142/94, DIP m.fl., Sml. I, s. 3257, praemis 14).

42 Domstolen har allerede fastslaaet, at der foreligger en overtraedelse af traktatens artikel 5 og 85, saafremt en medlemsstat enten foreskriver eller fremmer indgaaelse af aftaler i strid med artikel 85 eller forstaerker saadanne aftalers virkninger, eller saafremt den fratager de af den udstedte retsforskrifter deres statslige karakter ved til private erhvervsdrivende at uddelegere ansvaret for at traeffe beslutninger om oekonomisk intervention (jf. de ovenfor naevnte domme i sagerne Centro Servizi Spediporto, praemis 21, og DIP m.fl., praemis 15).

43 Det skal fastslaas, at der ikke i hovedsagen foreligger oplysninger, paa grundlag af hvilke det kan fastslaas, at de omtvistede regler har foreskrevet eller fremmet indgaaelse af aftaler af denne art mellem virksomheder, der har opnaaet adgang til aftaleordningen med USSL, eller at de har forstaerket virkningerne af saadanne aftaler. Der er i oevrigt ikke holdepunkter for at antage, at de offentlige myndigheder i forbindelse med disse regler har uddelegeret deres kompetence til private erhvervsdrivende.

44 Vedroerende traktatens artikel 3, litra g), og artikel 5 og 86 bemaerkes, at disse bestemmelser kun vil kunne anvendes paa regler som de i hovedsagen omtvistede, saafremt det godtgoeres, at disse regler tillaegger en virksomhed en oekonomisk magtposition, som saetter den i stand til at hindre, at der opretholdes en effektiv konkurrence paa det relevante marked, idet den kan udvise en i betydeligt omfang uafhaengig adfaerd over for sine konkurrenter og kunder og i sidste instans over for forbrugerne (jf. de naevnte domme i sagerne Centro Servizi Spediporto, praemis 31, og DIP m.fl., praemis 24).

45 Domstolen har fastslaaet, at traktatens artikel 86 forbyder en eller flere virksomheders misbrug af en dominerende stilling paa faellesmarkedet eller en vaesentlig del heraf i det omfang, en saadan adfaerd vil kunne paavirke samhandelen mellem medlemsstater (jf. dom af 27.4.1994, sag C-393/92, Almelo m.fl., Sml. I, s. 1477, praemis 40).

46 En kollektivt dominerende stilling forudsaetter imidlertid, at de paagaeldende virksomheder har saa snaevert et samarbejde, at de kan foere samme markedspolitiske linje (jf. Almelo-dommen, a.st., praemis 42).

47 Der er ikke i det foreliggende tilfaelde holdepunkter for at fastslaa, at nationale regler, som de i hovedsagen omhandlede, hvorefter afslutningen af aftaler med USSL, der giver ret til godtgoerelse af udgifter til sociale bistandsydelser paa sundhedsomraadet, er betinget af, at den private virksomhed ikke drives med gevinst for oeje, tillaegger de enkelte virksomheder, der har faaet adgang til at afslutte saadanne aftaler, en dominerende stilling eller skaber saa snaevre indbyrdes forbindelser mellem dem, at de indtager en kollektivt dominerende stilling.

48 Herefter kan heller ikke traktatens artikel 86, sammenholdt med dens artikel 90, finde anvendelse.

49 Af det anfoerte foelger, at traktatens artikel 85 og 86, sammenholdt med dens artikel 3, litra g), og artikel 5 og 90, ikke finder anvendelse paa nationale regler, hvorefter kun private virksomheder, der drives uden gevinst for oeje, kan medvirke ved gennemfoerelsen af en social bistandsordning ved afslutning af aftaler, der giver ret til godtgoerelse fra det offentlige af udgifterne til sociale bistandsydelser paa sundhedsomraadet.

Afgørelse om sagsomkostninger

Sagens omkostninger

50 De udgifter, der er afholdt af den italienske og den nederlandske regering samt af Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgoer et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger.

Afgørelse

Paa grundlag af disse praemisser

kender

DOMSTOLEN

vedroerende de spoergsmaal, der er forelagt af Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia ved kendelse af 2. marts 1995, for ret:

1) Faellesskabsretten og navnlig EF-traktatens artikel 190 stiller ikke krav med hensyn til begrundelsen af generelle nationale regler, der vedroerer spoergsmaal, der er omfattet af faellesskabsrettens anvendelsesomraade.

2) EF-traktatens artikel 52 og 58 er ikke til hinder for, at en medlemsstat kun tillader private virksomheder, der drives uden gevinst for oeje, at medvirke ved gennemfoerelsen af sin sociale bistandsordning ved afslutning af aftaler, der giver ret til godtgoerelse fra det offentlige af udgifterne til sociale bistandsydelser paa sundhedsomraadet.

3) EF-traktatens artikel 59 omfatter ikke et selskab, der efter at have etableret sig i en medlemsstat med henblik paa at drive hjem for aeldre dér, praesterer tjenesteydelser til beboerne, som med henblik herpaa opholder sig permanent eller paa ubestemt tid i disse hjem.

4) EF-traktatens artikel 85 og 86, sammenholdt med dens artikel 3, litra g), og artikel 5 og 90, finder ikke anvendelse paa nationale regler, hvorefter kun private virksomheder, der drives uden gevinst for oeje, kan medvirke ved gennemfoerelsen af en social bistandsordning ved afslutning af aftaler, der giver ret til godtgoerelse fra det offentlige af udgifterne til sociale bistandsydelser paa sundhedsomraadet.