Bestemmelserne i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/46/EF af 10. juni 2002 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivninger om kosttilskud og bestemmelserne i EUF-traktaten om varernes frie bevægelighed skal fortolkes således, at de er til hinder for en lovgivning i en medlemsstat som den i hovedsagen omhandlede, som ikke fastsætter en procedure for markedsføring i denne medlemsstat af kosttilskud, hvis næringsindhold overskrider den i denne lovgivning fastsatte maksimale daglige dosis, og som er lovligt fremstillet eller solgt i en anden medlemsstat.

Forbuddet mod foranstaltninger med tilsvarende virkning som restriktioner i artikel 34 TEUF omfatter enhver af medlemsstaternes bestemmelser for handelen, som direkte eller indirekte, aktuelt eller potentielt, kan hindre samhandelen i EU (jf. bl.a. dom af 11.7.1974, Dassonville, 8/74, EU:C:1974:82, præmis 74, af 5.3.2009, Kommissionen mod Spanien, C-88/07, EU:C:2009:123, præmis 82, og af 28.1.2010, Kommissionen mod Frankrig, C-333/08, EU:C:2010:44, præmis 74). Den i hovedsagen omhandlede lovgivning skaber en hindring for samhandelen i EU, da et kosttilskud, hvis næringsindhold overskrider de i denne lovgivning fastsatte maksimumsgrænser, ikke kan markedsføres i Frankrig, selv om det er lovligt fremstillet eller markedsført i en anden medlemsstat. Nævnte lovgivning udgør derfor en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ restriktion som omhandlet i artikel 34 TEUF.

Ifølge Domstolens praksis kan en lovgivning i en medlemsstat, hvorefter det i en medlemsstat er forbudt at markedsføre levnedsmidler, som er tilsat næringsstoffer, hvis næringsindhold overskrider de i denne lovgivning fastsatte maksimumsmængder, som er lovligt fremstillet og/eller markedsført i en anden medlemsstat, som en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ restriktion i artikel 34 TEUF’s forstand, være begrundet, hvis den er i overensstemmelse med kravene i artikel 36 TEUF som fortolket af Domstolen (jf. i denne retning dom af 5.2.2004, Greenham og Abel, C-95/01, EU:C:2004:71, præmis 34).

Dels skal en sådan lovgivning fastsætte en procedure, hvorefter de erhvervsdrivende kan få tilladelse til at markedsføre kosttilskud indeholdende næringsstoffer i doser over de tilladte. Denne procedure skal være let tilgængelig og kunne afsluttes inden for en rimelig frist, og såfremt resultatet af proceduren bliver et afslag, skal afslaget kunne indbringes for domstolene (jf. i denne retning dom af 5.2.2004, Kommissionen mod Frankrig, C-24/00, EU:C:2004:70, præmis 26, af 5.2.2004, Greenham og Abel, C-95/01, EU:C:2004:71, præmis 35, og af 28.1.2010, Kommissionen mod Frankrig, C-333/08, EU:C:2010:44, præmis 81). Dels kan en ansøgning om tilladelse til at markedsføre nævnte tilskud kun afslås af de nationale kompetente myndigheder, såfremt disse tilskud frembyder en reel risiko for folkesundheden (jf. i denne retning dom af 5.2.2004, Kommissionen mod Frankrig, C-24/00, EU:C:2004:70, præmis 27, af 5.2.2004, Greenham og Abel, C-95/01, EU:C:2004:71, præmis 36, og af 28.1.2010, Kommissionen mod Frankrig, C-333/08, EU:C:2010:44, præmis 82).

For så vidt som den i hovedsagen omhandlede lovgivning forbyder markedsføring af kosttilskud, hvis næringsindhold overskrider de i denne lovgivning fastsatte maksimumsgrænser, uden at fastsætte nogen som helst procedure for at markedsføre denne form for kosttilskud, selv om disse er lovligt fremstillet eller markedsført i en anden medlemsstat, er nævnte lovgivning ikke i overensstemmelse med kravet i nærværende doms præmis 22 og kan dermed ikke anses for begrundet i henhold til artikel 36 TEUF.

(jf. præmis 18-23, 27 og 28 samt domskonkl. 1)