ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
DA Den Europæiske Unions Tidende C 112/19

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Nejvyšší soud České republiky (Tjekkiet) den 18. januar 2017 — Catlin Europe SE mod O.K.. Trans Praha spol s.r.o.

(Sag C-21/17)

(2017/C 112/28)

Processprog: tjekkisk

Den forelæggende ret

Nejvyšší soud České republiky

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Catlin Europe SE

Sagsøgt: O.K.. Trans Praha spol s.r.o.

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 20, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1896/2006 (1) af 12. december 2006 om indførelse af en europæisk betalingspåkravsprocedure fortolkes således, at en manglende underretning af adressaten om muligheden for at nægte at modtage de dokumenter, der skal forkyndes, jf. artikel 8, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1393/2007 (2) af 13. november 2007 om forkyndelse i medlemsstaterne af retslige og udenretslige dokumenter i civile og kommercielle sager (forkyndelse af dokumenter) og om ophævelse af Rådets forordning (EF) nr. 1348/2000 (3) (herefter »forkyndelsesforordningen«), kan begrunde en ret for sagsøgte (adressaten) til at anmode om prøvelse af det europæiske betalingspåkrav i henhold til artikel 20, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1896/2006 af 12. december 2006 om indførelse af en europæisk betalingspåkravsprocedure (herefter »forordningen om det europæiske betalingspåkrav«)?

(1) EUT 2006, L 399, s. 1.

(2) EUT 2007, L 324, s. 79.

(3) EUT 2000, L 160, s. 37.
5)

Hvilke konsekvenser har det, såfremt den anmodede medlemsstat ikke inden for to uger, en måned eller en rimelig frist reagerer på anmodningen om fornyet behandling? Er den anmodende medlemsstat da ansvarlig for den materielle behandling af udlændingens asylansøgning, eller er det den anmodede medlemsstat, som er ansvarlig?
6)

Skal artikel 56 TEUF og forbuddet mod forskelsbehandling fortolkes således, at de er til hinder for, at medlemsstaten, ved en eventuel bekendtgørelse af et udbud om tildeling af koncessioner til fysiske kasinoer, og ved at give bevist pålidelige udbydere af hasardspil mulighed for at indgive tilbud [om aftaleindgåelse] med henblik på at opnå koncession til et fysisk kasino, sikrer en teoretisk mulighed for, at enhver leverandør af tjenesteydelser, der opfylder de lovmæssige krav — herunder udbydere fra andre medlemsstater — kan opnå en koncession til drift af et fysisk kasino og efter opnåelse heraf, kan opnå licens til at drive et onlinekasino, mens det i virkeligheden forholder sig således, at den pågældende medlemsstat ikke bekendtgør noget offentligt og gennemsigtigt udbud om tildeling af koncessioner, at tjenesteudbyderen i praksis heller ikke har mulighed for at indgive et tilbud [om aftaleindgåelse], og at medlemsstatens myndigheder ikke desto mindre fastslår, at tjenesteyderen har handlet retsstridigt, idet den pågældende har udbudt tjenester uden licens, og derfor pålægges en administrativ sanktion?
11)

Skal stævningen indgives til de belgiske domstole i overensstemmelse med artikel 25, stk. 1, i forordning nr. 1215/2012 (jf. samme forordnings artikel 5, stk. 1), nærmere bestemt ved en domstol i Kortrijk, da begge parter i punkt 20 i de generelle vilkår, der var gældende for samtlige salg foretaget af den sagsøgte til sagsøgeren, havde indgået en skriftlig aftale om værneting, som var fuldt ud gyldig i belgisk ret, hvorefter »domstolene i Kortrijk har enekompetence til at afgøre enhver tvist af en hvilken som helst art« (»any dispute of any nature wathsoever shall be the exclusive jurisdiction of the courts of Kortrijk«)?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 112/22

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Cour de cassation (Frankrig) den 25. januar 2017 — Lubrizol France SAS mod Caisse nationale du Régime social des indépendants (RSI) participations extérieures

(Sag C-39/17)

(2017/C 112/31)

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Cour de cassation

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Lubrizol France SAS

Sagsøgt: Caisse nationale du Régime social des indépendants (RSI) participations extérieures

Præjudicielt spørgsmål

Er artikel 28 og 30 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde til hinder for, at værdien af varer, som overføres fra Frankrig til en anden EU-medlemsstat af en afgiftspligtig person, der skal betale contribution sociale de solidarité des sociétés og tillægsbidraget hertil, eller for hans regning, til brug for hans virksomhed, tages i betragtning, når den samlede omsætning, der udgør beregningsgrundlaget for disse bidrag, skal bestemmes?
3)

Hvilken ret har kompetence til at træffe afgørelse i en tvist mellem tidligere ægtefæller om ejerskab til løsøre erhvervet under deres borgerlige ægteskab, når ægtefællerne er statsborgere i en EU-medlemsstat, men det under sagens behandling er blevet fastslået, at ægtefællerne på det tidspunkt, hvor ægteskabet blev indgået, løsøret blev erhvervet, ægteskabet ophørte og der blev anlagt sag vedrørende boets deling efter ægteskabets ophør, havde bopæl i en anden medlemsstat?
2.

Skal EU-retten, navnlig artikel 45 TEUF, artikel 7, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 492/2011 af 5. april 2011 om arbejdskraftens frie bevægelighed inden for Unionen og chartrets artikel 20 f., fortolkes således, at den er til hinder for en ordning, hvorefter tidligere tjenesteperioder for en kontraktansat — i et ansættelsesforhold hos en regional eller kommunal enhed i en medlemsstat i Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, Republikken Tyrkiet eller Det Schweiziske Forbund, hos en EU-enhed eller hos en mellemstatslig enhed, som Østrig er tilsluttet, og lignende kan medregnes fuldt ud, — i et ansættelsesforhold hos en anden arbejdsgiver kun kan medregnes ved udøvelse af en relevant erhvervsaktivitet eller en relevant forvaltningspraktik med op til i alt højst ti år?
2)

Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende, har den ret, der behandler hovedkravet, da fortsat kompetence i henhold til artikel 20, stk. 2, i forordning nr. 44/2001, selv om det af arbejdsgiveren fremsatte modkrav vedrører et tilgodehavende, som oprindeligt ikke tilhørte arbejdsgiveren, men en anden person (der på samme tid er arbejdsgiver for samme arbejdstager i en parallel ansættelsesaftale), og modkravet er baseret på en aftale om overdragelse af tilgodehavendet, der blev indgået mellem arbejdsgiveren og den oprindelige ejer af tilgodehavendet på et senere tidspunkt end arbejdstagerens fremsættelse af hovedkravet?
1)

Skal bilag II, punkt A, til Rådets direktiv 92/96/EØF (1) af 10. november 1992 [sammenholdt med] artikel 15, stk. 1, tredje afsnit [i direktiv 90/619/EØF (2)] fortolkes således, at en forbruger i hele indbetalingsperioden for en livs- eller pensionsforsikringsaftale har ret til at opsige aftalen, når vedkommende — uden at have kendskab til opsigelsesretten på grund af fejlagtig rådgivning fra livs- eller pensionsforsikringsselskabets side — i flere år har indbetalt forsikringsbidrag i medfør af aftalen?
5)

Hvilke konsekvenser har det, såfremt den anmodede medlemsstat ikke inden for to uger, en måned eller en rimelig frist reagerer på anmodningen om fornyet behandling? Er den anmodende medlemsstat da ansvarlig for den materielle behandling af udlændingens asylansøgning eller er det den anmodede medlemsstat, som er ansvarlig?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 112/21

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Conseil d’État (Frankrig) den 23. januar 2017 — Sucrerie de Toury SA mod Ministre de l'économie et des finances

(Sag C-31/17)

(2017/C 112/30)

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Conseil d’État

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Sucrerie de Toury SA

Sagsøgt: Ministre de l'économie et des finances

Præjudicielt spørgsmål

Er de energiprodukter, der anvendes til kraft-varme-produktion, udelukkende omfattet af den mulighed for fritagelse, der er indført med artikel 15, stk. 1, litra c), i Rådets direktiv 2003/96/EF af 27. oktober 2003 (1), eller er de for så vidt angår den del af disse produkter, hvis forbrug svarer til produktionen af elektricitet, ligeledes omfattet af anvendelsesområdet for den i dette direktivs artikel 14, stk. 1, litra a), omhandlede forpligtelse til afgiftsfritagelse?

(1) Rådets direktiv 2003/96/EF af 27.10.2003 om omstrukturering af EF-bestemmelserne for beskatning af energiprodukter og elektricitet (EUT L 283, s. 51).
D.

Såfremt spørgsmål C besvares bekræftende, skal førnævnte direktivs artikel 14, stk. 5, da fortolkes således, at bestemmelsen er forenelig med chartrets artikel 18 og artikel 78, stk. 1, i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, der navnlig kræver, at afledt EU-ret er i overensstemmelse med Genèvekonventionen, idet der ved bestemmelsen indføres en begrundelse for at nægte flygtningestatus uden nogen form for undersøgelse af frygten for forfølgelse, således som det kræves i henhold til Genèvekonventionens artikel 1, afsnit A?
1)

Skal artikel 56 TEUF og 57 TEUF, Europa-Parlamentet og Rådets direktiv 96/71/EF (1) af 16. december 1996 om udstationering af arbejdstagere som led i udveksling af tjenesteydelser, punkt 2 og 12 i kapitel 2: Fri bevægelighed for personer, i bilag V til akt om Republikken Kroatiens tiltrædelsesvilkår samt om tilpasning af traktaten om Den Europæiske Union, traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde og traktaten om oprettelse af Det Europæiske Atomenergifællesskab fortolkes således, at Østrig har ret til at begrænse udstationeringen af arbejdstagere, som er ansat hos et selskab med hjemsted i Kroatien, ved at kræve en arbejdstilladelse, når denne udstationering foregår ved, at arbejdstagerne stilles til rådighed for et selskab med hjemsted i Italien [Org. s. 2] med henblik på, at det italienske selskab leverer en tjenesteydelse i Østrig, og de kroatiske arbejdstageres arbejde for det italienske selskab i Østrig begrænser sig til at udføre denne tjenesteydelse ved opførelse af et trådvalseværk i Østrig, og der ikke består noget arbejdsforhold mellem dem og det italienske selskab?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 144/25

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal d’instance de Limoges (Frankrig) den 6. februar 2017 — Banque Solfea SA mod Jean-François Veitl

(Sag C-63/17)

(2017/C 144/32)

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Tribunal d’instance de Limoges

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Banque Solfea SA

Sagsøgt: Jean-François Veitl

Præjudicielt spørgsmål

Betyder den regel, der følger af direktiv 98/7/EF (1) af 16. februar 1998 og af direktiv 2008/48/EF (2) af 23. april 2008, hvorefter »beregningens resultat angives med mindst én decimals nøjagtighed. Hvis næste decimal er 5 eller derover, forhøjes den bestemmende decimal med én«, at ÅOP, der er oplyst til 6,75 %, kan anses for at være korrekt, selv om de reelle årlige omkostninger i procent er på 6,75772 %?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 98/7/EF af 16.2.1998 om ændring af direktiv 87/102/EØF, om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes love og administrative bestemmelser om forbrugerkredit (EFT 1998, L 101, s. 17).

(2) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/48/EF af 23.4.2008 om forbrugerkreditaftaler og om ophævelse af Rådets direktiv 87/102/EØF (EUT 2008, L 133, s. 66)
—

Det fastslås, at Republikken Bulgarien har tilsidesat sin forpligtelse til at etablere et enkelt kontaktpunkt for udveksling af elektroniske certifikater for adgang til biometriske data i identitetspapirer i henhold til Kommissionens beslutning K(2009) 7476 af 5. oktober 2009 om ændring af Kommissionens beslutning K(2008) 8657 om fastsættelse af en certifikatpolitik som krævet i de tekniske specifikationer for standarderne for sikkerhedselementer og biometriske identifikatorer i pas og rejsedokumenter, som medlemsstaterne udsteder, og Kommissionens afgørelse K(2011) 5478 af 4. august 2011 om ændring af Kommissionens beslutning K(2002) 3069 om ændring af de tekniske specifikationer for den ensartede udformning af opholdstilladelser til tredjelandsstatsborgere.
1.

Skal artikel 2, litra b), og litra d), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/29/EF (1) af 11. maj 2005 om virksomheders urimelige handelspraksis fortolkes således, at en fysisk persons virksomhed, som på et websted er registreret med henblik på salg af varer og samtidig har offentliggjort i alt otte annoncer om salg af forskellige varer via dette websted, er en erhvervsdrivende som omhandlet i artikel 2, litra b), udgør virksomheders handelspraksis over for [org. s. 9] forbrugerne som omhandlet i artikel 2, litra d), og er omfattet af direktivets anvendelsesområde i henhold til direktivets artikel 3, stk. 1?
1)

Skal § 5, stk. 1, i rammeaftalen om tidsbegrænset ansættelse, der blev indgået den 18. marts 1999, og som er opført som bilag til Rådets direktiv 1999/70/EF (1) af 28. juni 1999 om rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP, fortolkes således, at den er til hinder for en national bestemmelse, der uden yderligere betingelser giver ansættelseskontraktens parter mulighed for ved aftale indgået under ansættelsen uden tidsmæssig begrænsning at udsætte det aftalte tidspunkt for ansættelsesforholdets ophør som følge af den normale pensionsalders indtræden, eventuelt også flere gange, alene af den grund, at arbejdstageren som følge af den normale pensionsalders indtræden har ret til alderspension?
4)

Er det foreneligt med artikel 2, stk. 4, sammenholdt med artikel 2, stk. 3, litra a) og litra b), nr. i), samt artikel 2, stk. 1, i direktiv 98/59/EF at arbejdstagere, der ad rettens vej gør gældende, at deres opsigelse i forbindelse med en kollektiv afskedigelse er ugyldig, med henvisning til, at den opsigende arbejdsgiver ikke har gennemført høringsproceduren med arbejdstagernes repræsentanter korrekt, pålægges en oplysningspligt og bevisbyrde, der går videre end at oplyse om holdepunkter for en bestemmende indflydelse?
3.

Der foreligger en retlig fejl med hensyn til den retslige kontrol med, at støtten er forenelig med det indre marked, i overensstemmelse med artikel 107, stk. 3, litra c), TEUF, for så vidt som Retten konkluderede, at den omtvistede foranstaltning var uforenelig med det indre marked, idet princippet om teknologineutralitet ikke er overholdt.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 129/10

Sag anlagt den 22. februar 2017 — Europa-Kommissionen mod Den Hellenske Republik

(Sag C-93/17)

(2017/C 129/12)

Processprog: græsk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved A. Bouchagiar og B. Stromsky)

Sagsøgt: Den Hellenske Republik

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Den Hellenske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 260, stk. 1, TEUF, idet den ikke har vedtaget foranstaltninger med henblik på gennemførelse af Domstolens dom af 28. juni 2012, C-485/10, Kommissionen mod Grækenland, EU:C:2012:395.

— Den Hellenske Republik tilpligtes på kontoen for »EU’s egne indtægter« at betale Kommissionen en dagsbøde på 34 974 EUR pr. dags forsinkelse af gennemførelsen af Domstolens dom af 28. juni 2012, C-485/10, for perioden fra den dag, hvor dommen i nærværende sag afsiges, til den dag, hvor dommen af 28. juni 2012 gennemføres.

— Den Hellenske Republik tilpligtes på kontoen for »EU’s egne indtægter« at betale Kommissionen et engangsbeløb, hvis størrelse fremgår af en multiplikation af et dagligt beløb på 3 828 EUR med det antal dage, der er gået fra datoen for afsigelsen af dommen af 28. juni 2012 til datoen, hvor overtrædelsen bringes til ophør, eller, såfremt dette ikke sker, til den dag, hvor der afsiges dom i nærværende sag.

— Den Hellenske Republik tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Den 2. juli 2008 vedtog Kommissionen beslutning 2009/610/EF om Grækenlands foranstaltninger C16/04 (ex NN 29/04, CP 71/02 og CP 133/05) til fordel for Hellenic Shipyards. Ved denne beslutning fandt Kommissionen, at en statsstøtte, som var blevet ydet til fordel for Hellenic Shipyards, var uforenelig med det indre marked og skulle tilbagebetales med tillæg af renter indtil tidspunktet for den fulde tilbagesøgning af statsstøtten.

Den 8. oktober 2010 anlagde Kommissionen sag for Domstolen med påstand om overtrædelse af artikel 108, stk. 2, TEUF (sag C-485/10). Den 28. juni 2012 fastslog Domstolen, at Den Hellenske Republik havde tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 2, 3, 5, 6, 8, 9 og 11-19 i den omhandlede beslutning, idet den ikke inden for den fastsatte frist havde vedtaget alle nødvendige foranstaltninger til gennemførelse af Kommissionens beslutning og ikke inden for den fastsatte frist havde givet Kommissionen de oplysninger, der er anført i beslutningens artikel 19.

Den Hellenske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 260, stk. 1, i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, idet den ikke har vedtaget foranstaltninger til gennemførelse af Domstolens dom af 28. juni 2012.
1)

Skal principperne i Domstolens dom af 7. juli 1992, The Queen mod Immigration Appeal Tribunal og Surinder Singh, ex parte: Secretary of State for the Home Department (C-370/90, EU:C:1992:296), fortolkes således, at en medlemsstat skal udstede eller alternativt lette meddelelsen af en opholdstilladelse til en tredjelandsstatsborger, der er ugift partner til en unionsborger, der har udøvet sin traktatfæstede ret til fri bevægelighed til at arbejde i en anden medlemsstat, og som vender tilbage med denne partner til den medlemsstat, hvor personen er statsborger?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 121/17

Sag anlagt den 24. februar 2017 — Europa-Kommissionen mod Republikken Bulgarien

(Sag C-91/17)

(2017/C 121/25)

Processprog: bulgarsk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved P. Mihaylova og C. Hermes)

Sagsøgt: Republikken Bulgarien

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Republikken Bulgarien, idet den har undladt at udlægge hele det vigtige fuglebeskyttelsesområde »Rila« som særligt beskyttet område, ikke til beskyttelsen af de i bilag I til direktiv 2009/147/EF (1) om beskyttelse af vilde fugle anførte fuglearter har udlagt de områder, som med hensyn til antal og udstrækning er bedst egnede til beskyttelse af disse arter, som særligt beskyttede områder, og at den dermed har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til dette direktivs artikel 4, stk. 1.

— Republikken Bulgarien tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Sagen vedrører beskyttelse af mange truede fugle i henhold til bilag I til fugledirektivet og deres levesteder i Rilas bjergområdet, der ligger i Sydvest-Bulgarien. Fuglebeskyttelsesområdet »Rila« er et af de vigtigste områder, både i Bulgarien og i Den Europæiske Union til beskyttelse af over 130 arter af redebyggende fugle. På europæisk niveau er der ud fra naturbeskyttelsessynspunkter 41 arter af betydning, hvoraf en art er truet i hele verden.

I henhold til fugledirektivets artikel 4, stk. 1, skal der for arter, som er anført i bilag I, træffes særlige beskyttelsesforanstaltninger med hensyn til deres levesteder, for at sikre, at de kan overleve og formere sig i deres udbredelsesområde. Artikel 4, stk. 1, bestemmer endvidere, at medlemsstaterne navnlig udlægger sådanne områder, som med hensyn til antal og udstrækning er bedst egnede til beskyttelse af disse arter, som særligt beskyttede områder.

Efter Kommissionens opfattelse skulle Republikken Bulgarien have udlagt hele det vigtige fuglebeskyttelsesområde »Rila« som særligt beskyttet område, men har indtil nu ikke gjort det. Kommissionen har fremlagt beviser for betydningen af de ikke-udlagte områder i det vigtige fuglebeskyttelsesområde »Rila« for beskyttelsen af fugle.

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/147/EF af 30.11.2009 om beskyttelse af vilde fugle (EUT 2010, L 20, s. 7)
—

Retten begik en retlig fejl ved at fastslå, at der forelå et konkurrencebegrænsende formål, idet den overskred sin fulde prøvelsesret.
1)

Kræver en »indirekte kommerciel brug« af en registreret geografisk betegnelse for spiritus i henhold til artikel 16, litra a), i forordning (EF) nr. 110/2008 (1), at den registrerede geografiske betegnelse anvendes i identisk eller fonetisk og/eller optisk lignende form, eller er det tilstrækkeligt, at den omtvistede del af tegnet hos den relevante kundekreds vækker en association af en hvilken som helst art til den registrerede geografiske betegnelse eller det geografiske område? Såfremt sidstnævnte er tilfældet: Spiller det da også en rolle i forbindelse med vurderingen af, om der foreligger en »indirekte kommerciel brug«, i hvilken sammenhæng den omtvistede bestanddel af tegnet er indføjet, eller kan denne sammenhæng ikke modvirke en indirekte kommerciel brug af den registrerede geografiske betegnelse, selv om den omtvistede bestanddel af tegnet er ledsaget af en angivelse af produktets virkelige oprindelse?
2)

Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende, hvis det ifølge den af medlemsstaten vedtagne lovgivning med henblik på at gennemføre direktivet i overensstemmelse med artikel 3, stk. 1, i direktiv 2001/23/EF gælder, at overdrageren og erhververen efter datoen for overførslen hæfter solidarisk for forpligtelser — herunder i forbindelse med løn — der er opstået inden datoen for overførslen som følge af en arbejdskontrakt, der bestod på datoen for overførslen, er en fortolkning, hvorefter solidarisk hæftelse for tidligere forpligtelser ikke gælder, når størstedelen af de ansatte blev overtaget af den nye kontrahent som følge af bestemmelserne i branchens kollektive overenskomst, og ordlyden af denne overenskomst udelukker solidarisk hæftelse for forpligtelser forud for overførslen, da i overensstemmelse med denne artikel 3, stk. 1?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 121/16

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal Superior de Justicia de la Comunidad Valenciana (Spanien) den 3. februar 2017 — Eva Soraya Checa Honrado mod Fondo de Garantía Salarial

(Sag C-57/17)

(2017/C 121/22)

Processprog: spansk

Den forelæggende ret

Tribunal Superior de Justicia de la Comunidad Valenciana

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Eva Soraya Checa Honrado

Sagsøgt: Fondo de Garantía Salarial

Præjudicielt spørgsmål

Kan en godtgørelse, som en virksomhed i henhold til loven skylder en arbejdstager som følge af arbejdsforholdets ophør på grund af ændring af et væsentligt element i ansættelsesaftalen, sådan som det er tilfældet med en geografisk flytning, der tvinger arbejdstageren til at skifte bopæl, fortolkes således, at den udgør en »fratrædelsesgodtgørelse ved ansættelsesforholds ophør« som omhandlet i artikel 3, første afsnit, i [direktiv 2008/94 (1)]?

(1) EUT 2008, L 283, s. 36
4)

Når det i henhold til artikel 19, stk. 1, i direktiv 2006/54/EF, sammenholdt med artikel 5 i direktiv 92/85/EØF — gennemført i spansk ret i artikel 26 i lov om forebyggelse af arbejdsrelaterede risici — er påvist, at der foreligger »faktiske omstændigheder, som giver anledning til at formode, at der har været tale om direkte eller indirekte forskelsbehandling«, i en tvist om, hvorvidt der foreligger en risiko i forbindelse med amning med deraf følgende midlertidig ophævelse af forpligtelsen til at arbejde, kan det da kræves af en ammende arbejdstager, at denne med henblik på at blive fritaget fra arbejdet i overensstemmelse med den nationale lovgivning, der gennemfører artikel 5, stk. 2 og 3, i direktiv 92/86/EØF, skal godtgøre, at en ændring af arbejdsforholdene og/eller arbejdstiden ikke er teknisk og/eller objektivt mulig eller ikke med rimelighed kan forlanges, og at en overførsel til andre arbejdsopgaver ikke er teknisk og/eller objektivt mulig eller ikke med rimelighed kan forlanges, eller er det derimod de sagsøgte (arbejdsgiveren og den enhed, der udbetaler de sociale sikringsydelser, der er forbundet med den midlertidige ophævelse af arbejdskontrakten), som skal bevise disse forhold?
3.

Ydermere har appellanten gjort gældende, at der foreligger selvmodsigende begrundelser i førsteinstansdommen, for så vidt som Retten, alt imens den i dommen fastslog, at et tegns fornødne særpræg skal vurderes på baggrund af tegnet selv, alligevel i forbindelse med sin vurdering tog hensyn til spørgsmål om brug, og på den anden side henviste til en af sine ældre domme vedrørende spørgsmålet om, hvorvidt det for så vidt angår et tegn er muligt at tage hensyn til en samtidig to- og tredimensional brug.