ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1)

Kan en portugisisk domstol, for hvilken der verserer en civil retssag mod en statsborger bosat i en anden EU-medlemsstat, og som med henblik på retssagen ved anbefalet brev med modtagelsesbevis har tilsagt den pågældende statsborger, uden at modtagelsesbeviset er blevet returneret — på baggrund af den nævnte forordning [nr. 1393/2007 (EF)] (1)og de principper, der ligger til grund herfor– på grundlag af de dokumenter, som postvæsenet i opholdslandet for brevets adressat har tilvejebragt, som bekræfter, at det anbefalede brev med modtagelsesbevis er blevet leveret til adressaten, betragte tilsigelsen som værende foretaget?
1.

Retten har som den eneste grund til, at varemærket »BE HAPPY« ikke har fornødent særpræg, anført, at det vil kunne opfattes som et reklameslogan. Dette er direkte i modstrid med Den Europæiske Unions Domstols praksis, hvorefter dette alene netop ikke er tilstrækkeligt til, at det fastslås, at der ikke foreligger fornødent særpræg.
2)

Skal bestemmelsen i artikel 2, nr. 1), tredje afsnit, i direktiv 2000/35 fortolkes således, at en fysisk person anses for en virksomhed, og at den retlige transaktion, som den forsinkede betaling er afledt af, således udgør en handelstransaktion som omhandlet i den nævnte bestemmelse, såfremt den konkrete retlige transaktion ikke henhører under vedkommendes registrerede aktivitet, men er udledt af en aktivitet, som i sin natur kan være en økonomisk aktivitet, og for hvilken en faktura er udstedt?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 302/15

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Consiglio di Stato (Italien) den 11. juni 2015 — Beca Engineering Srl mod Ministero dell’Interno

(Sag C-285/15)

(2015/C 302/19)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Consiglio di Stato

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Beca Engineering Srl

Sagsøgt: Ministero dell’Interno

Præjudicielt spørgsmål

Er Rådets direktiv 89/106/EØF af 21. december 1988 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes love og administrative bestemmelser om byggevarer (1), som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1882/2003 (2) af 29. september 2003, til hinder for, at skorstene skal »være fremstillet af ikke-brændbare materialer« som fastlagt i bestemmelsen i del II i bilag IX til del V i lovdekret nr. 152 af 3. april 2006 om »Private varmeanlæg«, som ikke har været genstand for meddelelse?

(1) EUT L 40, s. 12.

(2) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1882/2003 af 29.9.2003 om tilpasning til Rådets afgørelse 1999/468/EF af bestemmelserne vedrørende de udvalg, der bistår Kommissionen i forbindelse med udøvelsen af de gennemførelsesbeføjelser, der er fastsat i retsakter omfattet af proceduren i EF-traktatens artikel 251 (EUT L 284, s. 1).
—

skal betingelsen om, at denne studerende er »barn« af denne grænsearbejder, da forstås således, at den studerende skal være »direkte efterkommer af første grad, hvis slægtskab med den pågældende er retligt fastslået«, idet der lægges vægt på det fastslåede slægtskabsforhold mellem den studerende og grænsearbejderen, som antages at ligge til grund for den nævnte tilknytning, eller
2)

»Skal artikel 29 i Rådets forordning (EF) nr. 1782/2003 af 29. september 2003, for så vidt som bestemmelsen udelukker betalinger i henhold til støtteordningerne til de modtagere, »om hvem det konstateres, at de kunstigt har skabt betingelser for modtagelse af sådanne betalinger for at få en fordel i strid med den pågældende støtteordnings mål«, fortolkes således, at det ikke er tilladt for medlemsstaterne at vedtage generelle bestemmelser, som reducerer antallet af »støtteberettigede hektar« (af permanente græsarealer), under henvisning til generelle tilfælde, hvor det formodes, at støttemodtageren kunstigt har skabt betingelser for modtagelse af betalingen, uden at det konkret og i forbindelse med en specifik landbruger er konstateret, at den pågældende landbruger har foretaget en sådan aktivitet og udvist en sådan adfærd?
1)

Når der ikke findes forretningssteder i en anden medlemsstat, kan formodningen i artikel 3, [stk. 1], sidste del, og artikel 3, [stk. 2], i Rådets forordning (EF) nr. 1346/2000 af 29.5.2000 (1) da afkræftes af en part, som fremsætter en kompetenceindsigelse, ved at denne fører bevis for, at centret for hovedinteresserne befinder sig i en anden stat end den, hvor selskabet har sit hjemsted?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 294/34

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Sø- og Handelsretten (Danmark) den 18. juni 2015, Ferring Lægemidler A/S som mandatar for Ferring B.V. mod Orifarm A/S

(Sag C-297/15)

(2015/C 294/42)

Processprog: dansk

Den forelæggende ret

Sø- og Handelsretten

Parter

Sagsøger: Ferring Lægemidler A/S som mandatar for Ferring B.V.

Sagsøgte: Orifarm A/S

Præjudicielle spørgsmål

1) Skal artikel 7, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/95/EF (1) af 22. oktober 2008 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varemærker og den tilknyttede retspraksis fortolkes således, at en varemærkeindehaver lovligt kan modsætte sig fortsat markedsføring af et lægemiddel foretaget af en parallelimportør, når importøren har ompakket lægemidlet i en ny, ydre emballage og genanbragt varemærket i en situation, hvor varemærkeindehaveren har markedsført lægemidlet samme volumen- og pakningsstørrelser i alle de EØS-lande, hvor lægemidlet udbydes til salg?

2) Skal det første spørgsmål besvares anderledes, hvis varemærkeindehaveren i såvel eksportlandet som i importlandet har markedsført lægemidlet i to forskellige pakningsstørrelser, nemlig 10 stk.-pakninger og 1 stk.-pakninger, og importøren har indkøbt 10 stk.-pakninger i eksportlandet og ompakket dem til 1 stk.-pakninger, hvorpå varemærket er genanbragt, inden markedsføringen i importlandet?

(1) EUT L 299, s. 25
3)

Under hensyn til, at afgørelse 2013/448/EU og/eller artikel 15 i afgørelse 2011/278/EU skaber en asymmetri mellem: — På den ene side det beregningsgrundlag, der er fastsat i artikel 10a, stk. 5, litra a) og b), i [direktiv 2003/87/EF] […], idet dette grundlag ikke omfatter emissioner fra produktion af elektricitet forbundet med forbrænding af affaldsgasser og kraftvarmeproduktion, som sker på anlæg, der er omfattet af bilag I til nævnte direktiv, og — på den anden side kriterierne fastsat i nævnte direktivs artikel 10a, stk. 1 og 4, for gratistildeling af emissionskvoter, som omfatter denne form for emissioner: a) Udgør afgørelse 2013/448/EU og/eller artikel 15 i afgørelse 2011/278/EU en tilsidesættelse af artikel 10a, stk. 5, sammenholdt med artikel 3, litra u), og artikel 10a, stk. 1, tredje afsnit, in fine, i direktiv 2003/87/EF, under hensyn til, at emissioner fra forbrænding af affaldsgasser eller fra kraftvarmeproduktion i elproducerende anlæg, som er omfattet af bilag I til dette direktiv, under alle omstændigheder er emissioner fra »elproducerende anlæg« med henblik på fastsættelsen af loftet for emissioner for industrien, og dermed skal udelukkes fra denne beregning? b) Selv om det ovenstående spørgsmål besvares benægtende, udgør afgørelse 2013/448/EU og/eller artikel 15 i afgørelse 2011/278/EU da en tilsidesættelse af artikel 10a, stk. 5, i direktiv 2003/87/EF og/eller af formålet med dette direktiv, idet der fra det beregningsgrundlag for loftet for emissioner fra industrien, som den nævnte bestemmelse regulerer, udelukkes emissioner fra elproduktion fra affaldsgasser og fra kraftvarmeproduktion, som fremstilles i anlæg, der er omfattet af bilag I til det nævnte direktiv, og som imidlertid kan tildeles gratis emissionskvoter i henhold til direktivets artikel 10a, stk. 1 og 4?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 311/24

Appel iværksat den 30. juni 2015 af Polynt SpA til prøvelse af dom afsagt af Retten (Femte Afdeling) den 30. april 2015 i sag T-134/13, Polynt SpA og Sitre Srl mod Det Europæiske Kemikalieagentur (ECHA)

(Sag C-323/15 P)

(2015/C 311/30)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Polynt SpA (ved advokat C. Mereu)

De andre parter i appelsagen: Det Europæiske Kemikalieagentur (ECHA), Sitre Srl, New Japan Chemical, REACh ChemAdvice GmbH, Kongeriget Nederlandene og Europa-Kommissionen

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Rettens dom i sag T-134/13 ophæves.

— Den anfægtede afgørelse annulleres, eller subsidiært hjemvises sagen til Retten med henblik på realitetsbehandling af appellantens annullationssøgsmål.

— Indstævnte tilpligtes at betale samtlige sagens omkostninger, herunder sagsomkostningerne ved Retten.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanten gør gældende, at idet Retten frifandt ECHA for appellantens påstand om annullation, tilsidesatte Retten EU-retten. Appellanten gør navnlig gældende, at Retten begik flere retlige fejl i forbindelse med sin begrundelse og fortolkning af de retlige rammer, der fandt anvendelse på appellantens situation. Dette resulterede i, at Retten begik følgende retlige fejl:

— Retten har afgivet modstridende og fejlagtige bemærkninger vedrørende nødvendigheden af hensyntagen til risikovurderingen i henhold til REACH-forordningens artikel 57, litra f) (1), hvilket førte til en fejlfortolkning af samme bestemmelse.

— Retten har afgivet modstridende bemærkninger og har fraveget fra fast retspraksis vedrørende status og betydningen af vejledende dokumenter ved fortolkningen af, hvad der menes med »problematiske i samme grad« i samme forordnings artikel 57, litra f).

— Rettens har anvendt REACH-forordningens artikel 60, stk. 2, fejlagtigt, hvilket har ført til en utilstrækkelig begrundelse.

— Retten har anvendt en forkert juridisk bestemmelse ved sin afvisning af argumenterne vedrørende arbejdstager- og forbrugereksponering, hvorved artikel 57, litra f), blev forkert anvendt.

På denne baggrund gør appellanten gældende, at Rettens afgørelse i sag T-134/13 skal ophæves, og den anfægtede afgørelse skal annulleres.

(1) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1907/2006 af 18.12.2006 om registrering, vurdering og godkendelse af samt begrænsninger for kemikalier (REACH), om oprettelse af et europæisk kemikalieagentur og om ændring af direktiv 1999/45/EF og ophævelse af Rådets forordning (EØF) nr. 793/93 og Kommissionens forordning (EF) nr. 1488/94 samt Rådets direktiv 76/769/EØF og Kommissionens direktiv 91/155/EØF, 93/67/EØF, 93/105/EF og 2000/21/EF (EUT L 396, s. 1).
—

For det første et anbringende om, at Retten traf afgørelse ultra petita ved at ændre tvistens genstand.
1)

Hvis et offentligretligt organ udøver en virksomhed, såsom at give adgang til en vej mod betaling af en vejafgift, og hvis der i medlemsstaten er private organer, som opkræver vejafgifter på forskellige betalingsveje i medfør af en aftale med den pågældende offentlige myndighed i henhold til nationale lovbestemmelser, skal artikel 13, andet led, i Rådets direktiv 2006/112/EF (1) da fortolkes således, at det pågældende offentligretlige organ skal anses for at konkurrere med de pågældende private erhvervsdrivende, hvorfor det anses for at føre til konkurrenceforvridning af en vis betydning, hvis det offentligretlige organ behandles som en ikke-afgiftspligtig person, uanset de forhold, at (a) der ikke er og ikke kan være nogen aktuel konkurrence mellem det offentligretlige organ og de pågældende private erhvervsdrivende, og (b) der ikke er nogen beviser for, at der er nogen realistisk mulighed for, at en privat erhvervsdrivende kunne komme ind på markedet for opførelse og drift af en betalingsvej, der ville konkurrere med den af det offentligretlige organ drevne betalingsvej?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 311/14

Appel iværksat den 20. marts 2015 af Mohammad Makhlouf til prøvelse af dom afsagt af Retten (Syvende Afdeling) den 21. januar 2015 i sag T-509/11, Mohammad Makhlouf mod Rådet

(Sag C-136/15 P)

(2015/C 311/19)

Processprog: fransk

Parter

Appellant: Mohammad Makhlouf (ved avocat G. Karouni)

Den anden part i appelsagen: Rådet for Den Europæiske Union

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Den appellerede dom ophæves.

— De af Rådet for Den Europæiske Unions afgørelser og forordninger, der er omfattet af nærværende søgsmål, erklæres for ugyldige, for så vidt som de vedrører appellanten.

— Rådet tilpligtes at betale de med appelsagen og sagens behandling for Retten forbundne omkostninger.

Anbringender og væsentligste argumenter

Til støtte for appellen har appellanten påberåbt sig et enkelt anbringende om, at Retten begik en retlig fejl ved anvendelsen af reglerne om den forpligtelse, der påhviler Rådet.

Appellanten har særligt gjort gældende, at Retten har støttet sig på Rådets begrundelse, som er utilstrækkelig og ufuldstændig, hvilket forhindrede appellanten i at fastlægge de særlige og konkrete grunde til opførelsen på listen. Som følge heraf har appellanten ikke kunnet sikre et adækvat forsvar, idet appellanten befandt sig i faktisk uvidenhed om de omstændigheder vedrørende undertrykkelse af demonstranter, at have ydet støtte til regimet eller at have draget fordel af regimet, som blev lagt appellanten til last.

Retten har desuden åbenbart fordrejet sin begrundelsespligt ved at forsøge at dække over Rådets passivitet, idet der, fejlagtigt og for første gang i dommen, henvises til den omstændighed, at appellanten »nyder gavn af og støtter regimet«.

Den omstændighed, at det strafbare forhold, som er grundlag for den restriktive foranstaltning, ikke klart og præcist fremgår af Rådets begrundelse, har således væsentligt skadet udøvelsen af appellantens ret til forsvar.
1)

Skal Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/29/EF (1) af 11. maj 2005 om virksomheders urimelige handelspraksis over for forbrugerne på det indre marked fortolkes således, at det er til hinder for en national lov, der absolut og uden undtagelse forbyder enhver reklame, uanset i hvilken form, for mund- og tandpleje, således som det er tilfældet med den belgiske lov af 15. april 1958 om reklame vedrørende tandpleje?
4)

Skal artikel 3, 5 og 6 i direktiv 93/104/EF og artikel 3, 5 og 6 i direktiv 2003/88/EF fortolkes således, at de er til hinder for en ordning i en medlemsstat hvorefter de timer, hvori den i spørgsmål 1 omhandlede tjenestemand under sejladsen ikke arbejder, men hvori han på kaptajnens anvisning er forpligtet til at gøre tjeneste, såfremt dette er nødvendigt af hensyn til skibets umiddelbare sikkerhed, sikkerheden for personer om bord, ladning eller miljøet eller for at yde hjælp til andre skibe eller personer i nød, skal betragtes som hviletid?
3)

Omfatter begrebet »kapitalbevægelser, som vedrører finansielle tjenesteydelser« som omhandlet i artikel 64, stk. 1, TEUF, også et tilfælde som det foreliggende, hvor en indbygger i en medlemsstat har åbnet en (værdipapir)konto i en bank uden for EU, og har det derved betydning, om, og i bekræftende fald, i hvilket omfang denne bank i denne forbindelse har udført aktiviteter for kontoindehaveren?
4)

Skal begrebet »selvstændig gruppe af personer« som omhandlet i direktivets artikel 132, stk. 1, litra f), forstås som en særskilt juridisk person, hvis oprettelse er godtgjort ved en specifik aftale om stiftelse af den selvstændige gruppe af personer? Såfremt svaret på dette spørgsmål er, at den selvstændige gruppe af personer ikke skal anses for en særskilt enhed, skal begrebet selvstændig gruppe af personer da forstås som en gruppe af forbundne virksomheder, inden for hvilken der inden for rammerne af deres sædvanlige økonomiske virksomhed gensidigt leveres support-ydelser med henblik på udøvelsen af deres erhvervsvirksomhed, og kan det forhold, at en sådan gruppe består, godtgøres med tjenesteydelseskontrakter eller via dokumentation for interne afregningspriser?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 311/21

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Sąd Okręgowy w Łodzi (Polen) den 22. juni 2015 — Straffesag mod G.M. og M.S.

(Sag C-303/15)

(2015/C 311/25)

Processprog: polsk

Den forelæggende ret

Sąd Okręgowy w Łodzi

Tiltalte i straffesagen

G.M. mod M.S

Præjudicielt spørgsmål

Kan artikel 8, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 98/34/EF af 22. juni 1998 om en informationsprocedure med hensyn til tekniske standarder og forskrifter samt forskrifter for informationssamfundets tjenester (1) fortolkes således, at det ved manglende meddelelse af forskrifter, der er klassificeret som tekniske forskrifter, er muligt at foretage en differentiering, således at den manglende meddelelse af forskrifter, som vedrører frihedsrettigheder, der ikke er omfattet af begrænsningerne i artikel 36 TEUF, skal have som konsekvens, at disse forskrifter ikke må anvendes i en bestemt sag til afgørelse, hvorimod den nationale retsinstans, som samtidig er en EU-retsinstans, i tilfælde af forskrifter, som vedrører frihedsrettigheder, der er omfattet af begrænsningerne i traktatens artikel 36, kan efterprøve, om disse forskrifter trods den manglende meddelelse opfylder kravene i traktatens artikel 36 og kan anvendes?

(1) EUT L 204, s. 37.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 311/22

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Supreme Court of the United Kingdom (Det Forenede Kongerige) den 26. juni 2015 — Hemming, trading as »Simply Pleasure Ltd.« m.fl. mod Westminster City Council

(Sag C-316/15)

(2015/C 311/27)

Processprog: Error! Reference source not found.

Den forelæggende ret

Supreme Court of the United Kingdom

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Hemming, trading as »Simply Pleasure Ltd.«, James Alan Poulton, Harmony Ltd, Gatisle Ltd, trading as »Janus«, Winart Publications Ltd, Darker Enterprises Ltd og Swish Publications Ltd.

Sagsøgt: Westminster City Council

Præjudicielle spørgsmål

Når en person, der ansøger om tilladelse eller fornyelse af en tilladelse til at drive sexvirksomhed, skal betale et gebyr bestående af to dele, hvoraf den ene vedrører den administrative behandling af ansøgningen og ikke kan tilbagebetales, og den anden vedrører forvaltningen af tilladelsesordningen og kan tilbagebetales, hvis tilladelsen ikke udstedes:

(1) betyder kravet om betaling af et gebyr, herunder den anden del, der kan tilbagebetales, som et EU-retligt spørgsmål og uden videre, da, at de indstævnte havde en udgift til deres ansøgninger, som var i strid med artikel 13, stk. 2, i direktiv 2006/123/EF om tjenesteydelser i det indre marked (1), for så vidt som dette gebyr oversteg enhver omkostning, som Westminster City Council måtte have til behandling af ansøgningen?

(2) afhænger en konklusion, om at et sådant krav skal anses for at indebære en udgift — eller i givet fald en udgift, der overstiger Westminster City Councils omkostninger til behandling af ansøgningen — af virkningen af yderligere (og i bekræftende fald hvilke) omstændigheder, f.eks.: a) beviser, der godtgør, at betalingen af den anden del, der kan tilbagebetales, påførte eller kunne påføre en ansøger visse udgifter eller tab, b) størrelsen af den anden del, der kan tilbagebetales, og det tidsrum, hvor den tilbageholdes, inden den tilbagebetales, eller c) enhver besparelse i Westminster City Councils omkostninger til behandling af ansøgninger (og dermed den del, som ikke kan tilbagebetales), som skyldes, at alle ansøgere skal forudbetale et gebyr bestående af begge dele?

(1) EUT L 376, s. 36.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 311/24

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunale Amministrativo Regionale per il Piemonte (Italien) den 26. juni 2015 — Tecnoedi Costruzioni Srl mod Comune di Fossano

(Sag C-318/15)

(2015/C 311/29)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Tribunale Amministrativo Regionale per il Piemonte

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Tecnoedi Costruzioni Srl

Sagsøgt: Comune di Fossano

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 49 og 56 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde og princippet om den frie etableringsret og den frie udveksling af tjenesteydelser, ligebehandlingsprincippet, princippet om forbud mod forskelsbehandling samt proportionalitetsprincippet fortolkes således, at de er til hinder for en ordning såsom den i Italien gældende ved artikel 122, stk. 9, og artikel 253, stk. 20a, i lovdekret nr. 163/2006 om automatisk udelukkelse af unormalt lave bud i procedurer for indgåelse af offentlige kontrakter om arbejder under beløbsgrænsen, der har en grænseoverskridende interesse?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 311/14

Appel iværksat den 28. januar 2015 af Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) til prøvelse af dom afsagt af Retten (Tredje Afdeling) den 25. november 2014 i sag T-556/12 — Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) mod Royalton Overseas Ltd

(Sag C-36/15 P)

(2015/C 311/18)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (KHIM) (ved A. Folliard-Monguiral, som befuldmægtiget)

De andre parter i appelsagen: Royalton Overseas Ltd og S.C. Romarose Invest Srl

Ved kendelse af 29. april 2015 blev sagen slettet af Domstolens register.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 302/18

Sag anlagt den 19. juni 2015 — Europa-Kommissionen mod Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland

(Sag C-304/15)

(2015/C 302/23)

Processprog: engelsk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved K. Mifsud-Bonnici og S. Petrova, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland som følge af urigtig anvendelse af direktiv 2001/80/EC om begrænsning af visse luftforurenende emissioner fra store fyringsanlæg (1) for så vidt angår Aberthawkraftværket i Wales har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 4, stk. 3, sammenholdt med bilag VI, del A, til direktiv 2001/80/EF om begrænsning af visse luftforurenende emissioner fra store fyringsanlæg.

— Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Kommissionen mener, at Det Forenede Kongerige har foretaget en urigtig anvendelse af artikel 4, stk. 3, sammenholdt med del A i bilag VI til direktiv 2001/80/EF om begrænsning af visse luftforurenende emissioner fra store fyringsanlæg for så vidt angår Aberthawkraftværket i Wales. Aberthawkraftværket, der er et kulfyret forbrændingsanlæg med en nominel termisk effekt på 4 090 MWth, og som dermed henhører under kategorien af anlæg med en kapacitet på mere end 500 MWth, overskrider den gældende grænseværdi for nitrogenoxider (NOx) i henhold til nævnte direktivs artikel 4, stk. 3, sammenholdt med direktivets artikel 14, stk. 1, litra a), og bilag VI, del A. I henhold til de gældende bestemmelser skal Det Forenede Kongerige sikre, at et anlæg med denne kapacitet fra den 1. januar 2008 ikke overskrider grænseværdien på 500 mg/Nm3 for NOx, hvilket reduceres til 200 mg/Nm3 fra januar 2016. Anlæggets emissionsgrænseværdi som angivet i dets godkendelse er dog på nuværende tidspunkt 1 050 mg/Nm3 for NOx.

(1) EFT L 309, s. 1.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 302/26

Sag anlagt den 20. juli 2015 — Kommissionen mod Ungarn

(Sag C-392/15)

(2015/C 302/34)

Processprog: ungarsk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved H. Støvlbæk og K. Talabér-Ritz, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Ungarn

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Ungarn har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 49 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, idet den har underlagt udøvelse af notarvirksomhed et nationalitetskrav.

— Ungarn tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Kommissionen er af den opfattelse, at det forhold, at udøvelse af notarvirksomhed er underlagt et krav om nationalitet, er udtryk for forskelsbehandling og udgør en uforholdsmæssig begrænsning af etableringsfriheden. Ungarn har hermed tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 49 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde.

Kommissionen er af den opfattelse, at de opgaver, som notarer i henhold til de ungarske bestemmelser er pålagt, på grund af deres karakter ikke er forbundet med udøvelse af offentlig myndighed, hvorfor undtagelsen i artikel 51 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde ikke kan begrunde, at adgangen til erhvervet som notar er underlagt et nationalitetskrav.