ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Artikel 6 i direktiv 2001/14 havde følgende ordlyd:

»1. Medlemsstaterne fastsætter vilkår, herunder i givet fald krav om forudbetaling, for at sikre, at en infrastrukturforvalters regnskaber under normale forretningsvilkår og over en rimelig periode som et mindstemål udviser balance mellem på den ene side indtægterne fra infrastrukturafgifter, overskud af andre forretningsaktiviteter og statsfinansiering og på den anden side udgifterne til infrastrukturen.

Uden at det berører en eventuel langsigtet målsætning om brugerbetaling af infrastrukturomkostningerne for alle transportformer på grundlag af en fair, ikke-diskriminerende konkurrence mellem de forskellige transportformer, kan en medlemsstat, når jernbanetransporten er i stand til at konkurrere med andre former, inden for afgiftsrammerne i artikel 7 og 8 kræve, at infrastrukturforvalteren afbalancerer sine regnskaber uden statsstøtte.

2. Infrastrukturforvaltere skal under behørig hensyntagen til sikkerheden og opretholdelsen og forbedringen af kvaliteten af infrastrukturtjenesten gives incitamenter til at nedbringe både omkostningerne ved tilvejebringelse af infrastruktur og niveauet for adgangsafgifterne.

3. Medlemsstaterne sikrer, at stk. 2 efterkommes enten ved en kontraktmæssig aftale mellem den kompetente myndighed og infrastrukturforvalteren af mindst tre års gyldighed, hvori er fastsat bestemmelser for statsfinansiering, eller ved indførelse af passende regler, hvortil der er knyttet de nødvendige beføjelser.

[…]«
28

Sąd Apelacyjny – Sąd Pracy i Ubezpieczeń Społecznych w Białymstoku har på denne baggrund besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Skal artikel 10 i forordning nr. 1408/71 […], henset til det princip om ret til fri bevægelighed og ophold i Den Europæiske Unions medlemsstater, der følger af artikel 21 TEUF og artikel 20, stk. 2, TEUF […], fortolkes således, at kontantydelser ved alderdom, som der er erhvervet ret til efter lovgivningen i en medlemsstat, ikke må ændres, stilles i bero, inddrages eller beslaglægges, fordi den berettigede samtidigt har boet på to medlemsstaters område (to ligeværdige sædvanlige opholdssteder), herunder i en anden stat end den, på hvis område den institution, som det påhviler at udrede alderspensionen, befinder sig? 2) Skal artikel 21 TEUF, artikel 20, stk. 2, TEUF […] og artikel 10 i forordning nr. 1408/71 fortolkes således, at de er til hinder for, at den nationale forskrift i artikel 114, stk. 1, i [pensionsloven], sammenholdt med artikel 4 i overenskomsten af 9. oktober 1975 […], anvendes således, at den polske pensionsinstitution træffer en ny afgørelse og inddrager alderspensionen til en person, der gennem mange år samtidigt har haft to sædvanlige opholdssteder (to centre for personens livsinteresser) i to forskellige medlemsstater, der begge nu er medlemmer af Den Europæiske Union, og som før 2009 hverken havde ansøgt om skift af bopæl til en af disse stater eller afgivet en erklæring i så henseende? I tilfælde af en benægtende besvarelse: 3) Skal artikel 20, stk. 2, TEUF, artikel 21 TEUF og artikel 10 i forordning nr. 1408/71 […] fortolkes således, at de er til hinder for, at den nationale forskrift i artikel 138, stk. 1, og 2, i [pensionsloven] anvendes således, at den polske pensionsinstitution forlanger, at en person, der fra 1975 til 2009 samtidigt har haft to sædvanlige opholdssteder (to centre for personens livsinteresser) i to stater, der begge nu er medlemmer af Den Europæiske Union, skal tilbagebetale sin alderspension for de sidste tre år, når denne person, da ansøgningen om alderspension blev behandlet og efter tilkendelsen af pensionen ikke af den polske forsikringsinstitution blev oplyst om, at det var nødvendigt at angive, at den pågældende havde sædvanligt opholdssted i to stater, og at indgive en ansøgning eller afgive en erklæring om valg af en forsikringsinstitution i en af de stater, der skulle være kompetent til at behandle ansøgninger om alderspension?«
35

I denne henseende fremgår det af ordlyden af momsdirektivets artikel 11, stk. 1, at dette stykke giver hver enkelt medlemsstat mulighed for at betragte flere personer som én enkelt afgiftspligtig person, når disse personer er etableret på samme medlemsstats område, og når de – selv om de i retlig forstand er selvstændige – finansielt, økonomisk og organisatorisk er nært knyttet til hinanden. Anvendelsen af denne artikel er efter dens ordlyd ikke underlagt andre betingelser (dom af 9.4.2013, sag C-85/11, Kommissionen mod Irland, præmis 36). Den fastsætter heller ikke muligheden for, at medlemsstaterne kan pålægge erhvervsdrivende andre betingelser for at kunne udgøre en momsgruppe, såsom at de skal udøve en vis type virksomhed eller henhøre under et bestemt forretningsområde.
Nævnte direktivs artikel 6 bestemmer:

»1. Medlemsstaterne fastsætter vilkår, herunder i givet fald krav om forudbetaling, for at sikre, at en infrastrukturforvalters regnskaber under normale forretningsvilkår og over en rimelig periode som et mindstemål udviser balance mellem på den ene side indtægterne fra infrastrukturafgifter, overskud af andre forretningsaktiviteter og statsfinansiering og på den anden side udgifterne til infrastrukturen.

Uden at det berører en eventuel langsigtet målsætning om brugerbetaling af infrastrukturomkostningerne for alle transportformer på grundlag af en fair, ikke-diskriminerende konkurrence mellem de forskellige transportformer, kan en medlemsstat, når jernbanetransporten er i stand til at konkurrere med andre former, inden for afgiftsrammerne i artikel 7 og 8 kræve, at infrastrukturforvalteren afbalancerer sine regnskaber uden statsstøtte.

2. Infrastrukturforvaltere skal under behørig hensyntagen til sikkerheden og opretholdelsen og forbedringen af kvaliteten af infrastrukturtjenesten gives incitamenter til at nedbringe både omkostningerne ved tilvejebringelse af infrastruktur og niveauet for adgangsafgifterne.

3. Medlemsstaterne sikrer, at stk. 2 efterkommes enten ved en kontraktmæssig aftale mellem den kompetente myndighed og infrastrukturforvalteren af mindst tre års gyldighed, hvori er fastsat bestemmelser for statsfinansiering, eller ved indførelse af passende regler, hvortil der er knyttet de nødvendige beføjelser.

4. Hvor der foreligger en kontraktmæssig aftale, vedtages vilkårene for kontrakten og strukturen af de beløb, der udbetales som finansiering til infrastrukturforvalteren, på forhånd for hele kontraktperioden.

5. Der skal fastlægges en metode for en forholdsmæssig fordeling af omkostningerne. Medlemsstaterne kan kræve forhåndsgodkendelse. Denne metode bør ajourføres af og til på grundlag af den bedste internationale praksis.«
13

Fremlæggelsen af ambitionsplan 2005 var ledsaget af en pressemeddelelse fra økonomi-, finans- og industriministeren af 4. december 2002 (herefter »meddelelsen af 4. december 2002«), som havde følgende ordlyd: »[Økonomiministeren] [...] bekræfter [den franske stats] støtte til den handlingsplan, [FT’s] bestyrelse vedtog den 4. december [2002]. 1) [FT]-koncernen udgør en erhvervsmæssig helhed, som opviser bemærkelsesværdige resultater. [FT] står imidlertid lige nu over for en finansiel struktur, som er i uligevægt, og et behov for egenkapital og refinansiering af gæld på mellemlang sigt. Denne situation er et resultat af dårligt styrede fejlslagne investeringer, som blev foretaget, da »finansboblen« var på sit højeste, og, mere generelt, af omslaget på markederne. At [FT] kun har kunnet finansiere sin udvikling ved at stifte gæld, har forværret situationen. 2) [Den franske stat], som er majoritetsaktionær, har anmodet den nye ledelse om at genoprette den finansielle ligevægt i [FT], samtidig med at koncernens integritet bevares [...] 3) [Den franske stat] vil på grundlag af den af ledelsen udarbejdede handlingsplan og afkastforventningerne til investeringen deltage i styrkelsen af egenkapitalen på 15 mia. EUR i et omfang, der svarer til dens kapitalandel, dvs. med en investering på 9 mia. EUR. [Den franske stat] agter som aktionær således at handle som en fornuftig investor. Det påhviler [FT] at fastlægge de nærmere vilkår og den konkrete tidsplan for, hvordan selskabets egenkapital skal styrkes. [Den franske regering] ønsker, at denne operation gennemføres under størst muligt hensyntagen til [FT’s] individuelle aktionærer og medarbejderaktionærer. For at gøre det muligt for [FT] at henvende sig til markedet på det gunstigste tidspunkt er [den franske stat] rede til at foregribe sin deltagelse i styrkelsen af egenkapitalen ved at stille et midlertidigt aktionærlån, der forrentes på almindelige markedsvilkår, til rådighed for [FT]. 4) [Den franske stats] samlede andel i [FT] vil blive overført til den statslige industrielle og kommercielle virksomhed [Entreprise de recherche et d’activités pétrolières (herefter »ERAP«)]. ERAP vil optage lån på finansmarkederne med henblik på at finansiere [den franske stats] andel i styrkelsen af [FT’s] egenkapital.«
40

Ved den appellerede dom frifandt Retten Kommissionen i den sag, som Det Schweiziske Forbund havde anlagt, uden at tage stilling til formaliteten. Retten fastslog navnlig, at Kommissionen ikke kunne kritiseres for – for det første – at have fastslået, at foranstaltningerne, der er fastsat i 213. forordning med senere ændringer, ikke var omfattet af anvendelsesområdet for artikel 9, stk. 1, i forordning nr. 2408/92, og – for det andet – ikke at have taget hensyn til de rettigheder, som Zürich lufthavns operatør og lufthavnens naboer har ved undersøgelsen af disse foranstaltninger på grundlag af aftalen mellem EF og Schweiz om luftfart og i medfør af denne forordnings artikel 8, stk. 3, og – for det tredje – at have fastslået, at de nævnte foranstaltninger overholdt princippet om forbud mod forskelsbehandling og proportionalitetsprincippet.
15

På denne baggrund har Haparanda tingsrätt besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) I henhold til svensk ret kan en national ret kun undlade at anvende nationale bestemmelser, som mistænkes for at krænke princippet ne bis in idem i artikel 4 i tillægsprotokol nr. 7 til [EMRK] og dermed ligeledes mistænkes for at krænke artikel 50 i [chartret], såfremt der er klart grundlag herfor i EMRK eller Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols retspraksis. Er en sådan betingelse for at undlade at anvende bestemmelser i national ret forenelig med EU-retten og navnlig dens almindelige principper om bl.a. EU-rettens forrang og direkte virkning? 2) Er en tiltale for skattesvig omfattet af princippet ne bis in idem i artikel 4 i tillægsprotokol nr. 7 til EMRK og chartrets artikel 50, når den tiltalte tidligere under en administrativ procedure er blevet pålagt en økonomisk sanktion (skattetillæg) som følge af samme indgivelse af urigtige oplysninger? 3) Påvirkes svaret på spørgsmål 2 af den omstændighed, at disse sanktioner skal koordineres, således at den almindelige domstol har mulighed for at nedsætte straffen i straffesagen under hensyntagen til, at den tiltalte på grundlag af samme indgivelse af urigtige oplysninger også er blevet pålagt et skattetillæg? 4) Inden for rammerne af [princippet] ne bis in idem er det under visse omstændigheder tilladt at træffe afgørelse om yderligere sanktioner under en ny sag vedrørende samme handling, som allerede er blevet undersøgt og har ført til en afgørelse om sanktioner mod den pågældende. Såfremt spørgsmål 2 besvares bekræftende, er betingelserne i henhold til princippet ne bis in idem for pålæggelse af flere sanktioner under forskellige sager da opfyldt, når der i den senere sag i forhold til den tidligere sag foretages en ny og selvstændig undersøgelse af sagens faktiske omstændigheder? 5) Den svenske ordning med at pålægge skattetillæg og undersøge ansvaret for skattesvig i forskellige sager er begrundet i en række hensyn af almen interesse […]. Såfremt spørgsmål 2 besvares bekræftende, er en ordning som den svenske da forenelig med princippet ne bis in idem, når det ville være muligt at indrette en ordning, som ikke ville være omfattet af princippet ne bis in idem, uden at det herved ville være nødvendigt hverken at afstå fra at pålægge skattetillæg eller træffe afgørelse om ansvar for skattesvig, ved at beslutningen om pålæggelse af skattetillæg i de tilfælde, hvor et ansvar for skattesvig kunne være aktuelt, overføres fra Skatteverket og i givet fald en forvaltningsdomstol til den almindelige domstol, når denne behandler tiltalen for skattesvig?«
Nøgleord



Nøgleord

Fiskale bestemmelser

–

harmonisering af lovgivningerne

–

omsætningsafgifter

–

det fælles merværdiafgiftssystem

–

medlemsstaternes mulighed for midlertidigt at anvende en reduceret sats

–

genindførelse af en nedsat momssats på 2,10% på entreindtægter fra første-opførelser af koncerter afholdt på spillesteder, hvor der kan serveres forfriskninger under forestillingen, efter der at have anvendt en nedsat sats på over 5%

–

ikke tilladt (Rådets direktiv 2006/112, art. 99 og 110) (jf. præmis 30, 32 og 37 samt domskonkl.)
Sag C-118/11

Eon Aset Menidjmunt OOD

mod

Direktor na Direktsia »Obzhalvane I upravlenie na izpalnenieto« – Varna pri Tsentralno upravlenie na Natsionalnata agentsia za prihodite

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Administrativen sad Varna)

»Moms — direktiv 2006/112/EF — artikel 168 og 176 — ret til fradrag — betingelse om anvendelse af varerne og tjenesteydelserne i forbindelse med afgiftspligtige transaktioner — fradragsrettens opståen — kontrakt om leje af bil — leasingkontrakt — køretøj, der anvendes af arbejdsgiveren til vederlagsfri transport af en ansat mellem dennes bopæl og arbejdsstedet«

Sammendrag af dom

I det tilfælde, at en leasingkontrakt vedrørende en bil enten bestemmer, at ejendomsretten til den nævnte bil skal overføres til aftageren ved kontraktens udløb, eller at aftageren har en rådighed over den nævnte bil, der svarer til en ejers, navnlig hvis den pågældende har fået overdraget hovedparten af de risici og afkast, der er forbundet med den juridiske ejendomsret til bilen, og at nutidsværdien af leasingafdragene i praksis svarer til markedsværdien af varen, kan transaktionen sammenlignes med anskaffelse af et investeringsgode. (jf. præmis 40)

Artikel 168, litra a), i direktiv 2006/112 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at en lejet bil anses for anvendt i forbindelse med den afgiftspligtige persons afgiftspligtige transaktioner, hvis der findes en direkte og umiddelbar forbindelse mellem anvendelsen af den lejede bil og den afgiftspligtiges økonomiske virksomhed. Fradragsretten indtræder ved udløbet af den periode, som hver af disse betalinger vedrører, og der skal tages højde for en sådan forbindelse. Endvidere anses en bil, der er lejet på grundlag af en leasingkontrakt, og som er kvalificeret som et investeringsgode, for anvendt i forbindelse med afgiftspligtige transaktioner, hvis den afgiftspligtige person i denne egenskab erhverver dette gode og fuldt ud henfører det til virksomhedens formue, eftersom den indgående merværdiafgift, der skal betales, er fuldt ud og umiddelbart fradragsberettiget, og enhver anvendelse af det nævnte gode til brug for den afgiftspligtige person, hans personale eller til andre formål, som er virksomheden uvedkommende, sidestilles med en tjenesteydelse, som udføres mod vederlag. Det er en afgiftspligtigs erhvervelse af godet i sin egenskab af afgiftspligtig, der er afgørende for anvendelsen af merværdiafgiftssystemet og dermed af fradragsmekanismen. Den brug, der gøres af godet, eller som påtænkes for det, er kun afgørende for omfanget af det oprindelige fradrag, som den afgiftspligtige person har ret til. Spørgsmålet, om en afgiftspligtig har erhvervet godet i egenskab af afgiftspligtig, dvs. i forbindelse med sin økonomiske virksomhed som omhandlet i direktivets artikel 9, er et faktisk spørgsmål, som skal bedømmes under hensyntagen til de samlede oplysninger i sagen, herunder karakteren af det omhandlede gode og den periode, der er forløbet mellem erhvervelsen af godet, og anvendelsen heraf til formål for den afgiftspligtige persons økonomiske virksomhed. (jf. præmis 57, 58 og 64 samt domskonkl. 1)
De oplysninger, som skal afgives til Domstolen inden for rammerne af en præjudiciel forelæggelsesafgørelse, tjener ikke blot til at sætte denne i stand til at give den forelæggende ret hensigtsmæssige svar, men skal også give medlemsstaternes regeringer samt andre berørte parter mulighed for at indgive indlæg i henhold til artikel 23 i Domstolens statut. Med henblik herpå er det nødvendigt, at den forelæggende ret afgrænser den faktiske og retlige baggrund, som spørgsmålene er omfattet af, eller i det mindste forklarer de faktiske situationer, som de nævnte spørgsmål har grundlag i.

Når de oplysninger, som den forelæggende ret har fremlagt, er tilstrækkelige til, at genstanden for tvisten i hovedsagen såvel som de aspekter heri, der har væsentlig interesse for Unionens retsorden, fremgår deraf, og til, at det er muligt dels for medlemsstaterne at indgive indlæg i overensstemmelse med artikel 23 i statutten for Domstolen og effektivt at deltage i proceduren for Domstolen, dels for Domstolen at give den forelæggende ret et formålstjenligt svar, skal anmodningen om præjudiciel afgørelse antages til realitetsbehandling.

(jf. præmis 30 og 31)
1)

Republikken Polen har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 1 og 5 samt artikel 9, stk. 1 og stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/147/EF af 30. november 2009 om beskyttelse af vilde fugle, idet den ikke har truffet de nationale bevaringsforanstaltninger for alle fuglearter, som i vild tilstand har deres naturlige ophold på medlemsstaternes område i Europa, og som nyder beskyttelse i henhold til dette direktiv, og ligeledes ikke korrekt har defineret betingelserne for fritagelse for de forbud, der er fastsat ved dette direktiv.
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Den Europæiske Union – fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik – restriktive foranstaltninger over for Iran

(Rådets forordning nr. 423/2007, art. 7, stk. 3)

2. Den Europæiske Union – fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik – restriktive foranstaltninger over for Iran

(Rådets forordning nr. 423/2007, art. 7, stk. 4)

Sammendrag

1. Artikel 7, stk. 3, i forordning nr. 423/2007 om restriktive foranstaltninger over for Iran skal fortolkes således, at forbuddet mod indirekte at stille en i forordningens artikel 1, litra i), omhandlet økonomisk ressource til rådighed omfatter handlinger, hvorved der leveres og installeres en funktionsdygtig, men endnu ikke brugbar sintringsovn til en tredjemand i Iran, der, idet han handler på vegne af, under kontrol af eller efter anvisninger fra en person, en enhed eller et organ, der er opført i bilag IV og V til forordningen, har til hensigt at tage denne ovn i drift for til fordel for en sådan person eller enhed eller et sådant organ at fremstille goder, der kan bidrage til spredningen af kernevåben i denne stat.

Henset til den præventive karakter af de restriktive foranstaltninger, der er vedtaget mod Den Islamiske Republik Iran, er det relevante kriterium ved anvendelsen af begrebet »økonomiske ressourcer«, i sammenhæng med forbuddet i artikel 7, stk. 3, hvorvidt det pågældende aktiv kan anvendes til at anskaffe pengemidler, goder eller tjenesteydelser, der kan bidrage til spredningen af kernevåben i Iran. Anvendelsen af nævnte artikel 7, stk. 3, kræver derfor ikke, at et sådant aktiv straks er klart til brug, så snart den pågældende handling er tilendebragt.

(jf. præmis 45-47 og 57 samt domskonkl. 1)

2. Artikel 7, stk. 4, i forordning nr. 423/2007 om restriktive foranstaltninger over for Iran skal fortolkes således, at:

- bestemmelsen omfatter aktiviteter, som, under dække af en formel fremtræden, der bringer dem uden for det gerningsindhold, som udgør en overtrædelse af artikel 7, stk. 3, i nævnte forordning, ikke desto mindre har til formål eller til følge direkte eller indirekte at gøre forbuddet i denne bestemmelse uvirksomt

- ordene »bevidst« og »forsætlig« indebærer to kumulative betingelser om henholdsvis viden og vilje, der er opfyldt, når den person, der deltager i en aktivitet med et sådant formål eller en sådan følge, med vilje søger dette eller i det mindste anser sin deltagelse for at kunne have dette formål eller denne følge og samtykkende affinder sig hermed.

(jf. præmis 68 og domskonkl. 2)
Nøgleord

Sagens genstand

Afgørelse



Nøgleord

EF-varemærker – bestemmelser om sagsbehandlingen – prøvelse ex officio af de faktiske omstændigheder – rækkevidde – forpligtelse til at fastslå rigtigheden af almindeligt kendte faktiske omstændigheder – foreligger ikke – bestridelse for Retten – fremlæggelse af dokumenter til støtte for nøjagtigheden af en almindeligt kendt faktisk omstændighed (Rådets forordning nr. 40/94, art. 74, stk. 1) (jf. præmis 26-30)

2. Appel – anbringender – urigtig vurdering af de faktiske omstændigheder og af beviselementer – afvisning – Domstolens prøvelse af vurderingen af de faktiske omstændigheder og af beviselementer – udelukket, medmindre de er gengivet urigtigt (art. 256, stk. 1, TEUF; statutten for Domstolen, art. 58, stk. 1) (jf. præmis 36 og 37)

Sagens genstand

Angående

Appel iværksat til prøvelse af dom afsagt den 16. december 2010 af Retten (Anden Afdeling) i sag T-497/09, LG Electronics mod KHIM, hvorved Retten frifandt Harmoniseringskontoret i en sag, hvori appellanten havde nedlagt påstand om annullation af afgørelse truffet den 23. september 2009 af Første Appelkammer ved Harmoniseringskontoret (sag R 397/2009-1) vedrørende en ansøgning om registrering af ordtegnet KOMPRESSOR PLUS som EF-varemærke – varemærkets beskrivende karakter – artikel 7, stk. 1, litra c), i Rådets forordning (EF) nr. 207/2009 af 26. februar 2009 om EF-varemærker (EUT L 78, s. 1) – Rettens prøvelse af nye faktiske omstændigheder – urigtig gengivelse af beviser.

Afgørelse

Konklusion

1) Appellen forkastes.

2) LG Electronics Inc. betaler sagens omkostninger.
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Fri udveksling af tjenesteydelser – restriktioner – skattelovgivning – national lovgivning, som indrømmer en skattegodtgørelse på indkomst af lån ydet til visse selskaber med henblik på erhvervelse af nye aktiver, som benyttes i indlandet

(Art. 49 EF)

Sammendrag

Artikel 49 EF skal fortolkes således, at den er til hinder for en bestemmelse i en medlemsstat, hvorefter indrømmelse af en skattegodtgørelse på indkomst af lån ydet til visse selskaber med henblik på erhvervelse af nye aktiver, som benyttes i indlandet, er underlagt en betingelse om, at brugsretten ikke må overdrages til tredjemand af det selskab, som har erhvervet nævnte aktiv ved hjælp af det lån, der giver ret til skattegodtgørelsen, eller af ethvert andet selskab, der indgår i samme koncern, medmindre overdragelsen sker til andre koncernmedlemmer, der er etableret i denne medlemsstat.

En sådan bestemmelse kan således afholde virksomheder, der har ret til denne skattefordel, fra at levere tjenesteydelser i form af finansiering af erhvervelse af aktiver, hvis brugsret er bestemt til at skulle overdrages til erhvervsdrivende, der er etableret i andre medlemsstater. Henset til skattefordelens mulige overvæltning på de låneomkostninger, som låntager skal afholde, kan en sådan bestemmelse endvidere afholde virksomheder, der ønsker at erhverve et aktiv ved hjælp af et lån, fra at levere tjenesteydelser til erhvervsdrivende, der er etableret i andre medlemsstater, hvis disse ydelser indebærer overdragelse af brugsretten til aktivet, såsom ved udlejningsydelser. Såfremt brugsretten ikke kan overdrages til sådanne erhvervsdrivende af ikke blot den virksomhed, som har erhvervet aktivet ved hjælp af et lån, der giver ret til skattefordelen, men også af alle selskaber, der indgår i samme koncern som virksomheden, kan nævnte bestemmelse desuden afholde disse selskaber fra at udøve grænseoverskridende virksomhed, der indebærer overdragelse af brugsretten.

(jf. præmis 23-25 og 29 samt domskonkl.)