Domstolens Dom (Tredje Afdeling) af 10. december 1998. - Bestuur van het Landelijk instituut sociale verzekeringen mod C.J.M. Voeten og J. Beckers. - Anmodning om præjudiciel afgørelse: Centrale Raad van Beroep - Nederlandene. - Social sikring - Grænsearbejdere - Invaliditet - Lægelig kontrol. - Sag C-279/97.



Samling af Afgørelser 1998 side I-08293



Sammendrag

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

1 Social sikring af vandrende arbejdstagere og selvstaendige erhvervsdrivende - invalideforsikring - modtager af ydelser bosat i en anden medlemsstat end den kompetente stat - graensearbejdere - administrativ og laegelig kontrol - kontrol gennemfoert af den forpligtede institution, uden at den har anmodet institutionen paa arbejdstagerens bopaelssted om at gennemfoere en forudgaaende kontrol - ulovlig - modtagerens afkald paa en forudgaaende kontrol fra bopaelsstedets institution - lovlig - betingelser

(Raadets forordning nr. 574/72, art. 51, stk. 1)

2 Social sikring af vandrende arbejdstagere og selvstaendige erhvervsdrivende - invalideforsikring - fastlaeggelse af uarbejdsdygtighedsgraden - person, som er bosat i en anden medlemsstat end den kompetente stat - uarbejdsdygtighedsgraden fastsaettes af den kompetente institution, uden at den har anmodet institutionen paa bopaelsstedet om at foretage en undersoegelse - lovlig - pligt til at tage hensyn til administrative og laegelige oplysninger fra institutionen i bopaelsstaten

(Raadets forordning nr. 574/72, art. 40)

Sammendrag

3 Artikel 51, stk. 1, i forordning nr. 574/72 om regler til gennemfoerelse af forordning nr. 1408/71, som aendret og ajourfoert ved forordning nr. 2001/83, er til hinder for, at den kompetente institution - i tilfaelde med en tidligere graensearbejder, som modtager ydelser paa grund af uarbejdsdygtighed, og som har bopael i en anden medlemsstat end den, hvor den institution, som det paahviler at udrede ydelsen, er hjemmehoerende, og hvis bopael er taettere paa denne institution end paa bopaelsstedets institution - gennemfoerer den administrative og laegelige kontrol af den paagaeldende uden forinden at anmode institutionen paa bopaelsstedet om at foretage en undersoegelse.

Denne bestemmelse er dog ikke til hinder for, at den paagaeldende kan give afkald paa den forudgaaende kontrol fra bopaelsstedets institution, forudsat at afkaldet er frivilligt og utvetydigt. Selv om en saadan mulighed saaledes ikke direkte fremgaar af ordlyden af artikel 51, stk. 1, maa det dog antages, at et saadant afkald ikke i almindelighed kan udelukkes, henset til maalsaetningerne bag den omtvistede bestemmelse, som tilsigter at beskytte modtagerne af ydelser ved invaliditet.

4 Artikel 40 i forordning nr. 574/72 om regler til gennemfoerelse af forordning nr. 1408/71 er ikke til hinder for, at den kompetente institution - i forbindelse med den foerste fastsaettelse af en ydelse paa grund af uarbejdsdygtighed til en person, som er bosat i en anden medlemsstat end den, paa hvis omraade den kompetente institution befinder sig - fastsaetter uarbejdsdygtighedsgraden paa grundlag af sin egen laegelige undersoegelse uden forinden at anmode bopaelsstedets institution om en laegelig undersoegelse. Imidlertid skal den kompetente institution tage hensyn til laegelige dokumenter og erklaeringer samt administrative oplysninger fra institutionen paa den paagaeldendes bopaelssted.

Dommens præmisser

1 Ved kendelse af 10. juli 1997, indgaaet til Domstolen den 1. august 1997, har Centrale Raad van Beroep i medfoer af EF-traktatens artikel 177 forelagt tre praejudicielle spoergsmaal vedroerende fortolkningen af artikel 40 og 51 i Raadets forordning (EOEF) nr. 574/72 af 21. marts 1972 om regler til gennemfoerelse af forordning (EOEF) nr. 1408/71 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere og deres familiemedlemmer, som flytter inden for Faellesskabet, som aendret og ajourfoert ved Raadets forordning (EOEF) nr. 2001/83 af 2. juni 1983 (EFT L 230, s. 6, herefter »forordningen«).

2 Disse spoergsmaal er rejst under to sager mellem paa den ene side Voeten og Beckers og paa den anden side Bestuur van het Landelijk institut sociale verzekeringen (det nationale institut for social sikring, herefter »instituttet«) vedroerende tildeling af ydelser paa grund af uarbejdsdygtighed.

De relevante faellesskabsregler

3 Det bestemmes i forordningens artikel 40, som baerer overskriften »Fastsaettelse af invaliditetsgraden«:

»En medlemsstats institution skal ved fastsaettelse af invaliditetsgraden tage saadanne laegelige dokumenter og erklaeringer i betragtning samt administrative oplysninger, som institutionen har indhentet fra enhver anden medlemsstat (...) Enhver institution (bevarer) dog retten til at lade ansoegeren undersoege af en af den selv udpeget laege ...«

4 Forordningens artikel 51, stk. 1, som findes under bestemmelserne vedroerende »Administrativ og laegelig kontrol«, bestemmer:

»1. Naar en person, der modtager ydelser, navnlig:

a) ydelser ved invaliditet,

...

opholder sig eller er bosat i en anden medlemsstat end den, hvor den forpligtede institution er beliggende, foretages den administrative og laegelige kontrol efter denne institutions anmodning af institutionen paa modtagerens opholds - eller bopaelssted efter reglerne i den lovgivning, som gaelder for den sidstnaevnte institution. Den forpligtede institution bevarer dog retten til at lade modtageren undersoege af en af den selv udpeget laege.«

Tvisten i hovedsagen

5 Voeten har arbejdet som loenmodtager i Zundert (Nederlandene) fra den 19. oktober 1976 til den 21. november 1989. Fra dette tidspunkt ophoerte han med at arbejde paa grund af ryg-, skulder- og knaeproblemer. Voeten har altid boet i Essen (Belgien) taet paa den nederlandske graense.

6 Den 3. august 1990 blev han undersoegt af laegekonsulenten fra laegetjenesten i Breda (Nederlandene), hvortil hans behandlende laege i Antwerpen havde oversendt oplysninger. Voeten havde ogsaa en samtale om sine beskaeftigelsesmuligheder med en ergonom fra samme laegetjeneste.

7 Voeten fik ved afgoerelse af 1. marts 1991 tilkendt en ydelse paa grund af uarbejdsdygtighed i henhold til den nederlandske lovgivning med virkning fra den 22. november 1990. Ydelsen var beregnet paa grundlag af en uarbejdsdygtighed paa 80-100%.

8 I forbindelse med en aendring af lovgivningen pr. 1. august 1993 blev Voeten indkaldt med henblik paa en ny vurdering af hans uarbejdsdygtighed. Han moedte den 13. februar 1995 op hos laegekonsulenten fra laegetjenesten i Breda, som fandt, at Voeten paa trods af sine handicaps maatte anses for at kunne udfoere et ham tilpasset arbejde fuldtids. Den 23. marts 1995 havde Voeten en samtale med ergonomen, som anbefalede, at Voeten blev indplaceret i uarbejdsdygtighedsklasse 35-45% under henvisning til, at han maatte anses for med passende opgaver at kunne oppebaere en loen, der sammenlignet med den loen han oppebar foer uarbejdsdygtigheden ville indebaere et nedgang i hans indtjeningskapacitet paa 36%.

9 Ved afgoerelse af 20. juni 1995 aendrede den kompetente institution Voeten's ydelse med virkning fra den 1. juli 1995, saaledes at han oppebar en ydelse beregnet efter en uarbejdsdygtighed paa 35-45%.

10 Den 1. juli 1995 paabegyndte Voeten igen at arbejde hos sin tidligere arbejdsgiver. Med udgangspunkt i hans nye loenindkomst blev ydelsen paa ny aendret ved afgoerelse af 25. oktober 1995, saaledes at ydelsen blev udbetalt paa grundlag af en uarbejdsdygtighed paa 25-35%.

11 Voeten anlagde herefter sag for Arrondissementsrechtbank, Amsterdam, til proevelse af afgoerelserne af 20. juni og 25. oktober 1995 og gjorde herunder navnlig gaeldende, at han ifoelge en erklaering fra hans egen speciallaege i Antwerpen var 80-100% uarbejdsdygtig.

12 Arrondissementsrechtbank gav for saa vidt angaar afgoerelsen af 20. juni 1995 Voeten medhold og ophaevede denne afgoerelse under henvisning til, at der forinden den af laegekonsulenten fra laegetjenesten i Breda foretagne undersoegelse burde have vaeret foretaget en undersoegelse af en laege fra bopaelsstedets institution. Ifoelge Arrondissementsrechtbank har Centrale Raad van Beroep i en dom fra 4. maj 1992 fastslaaet, at det foelger af Domstolens dom af 27. juni 1991, sag C-344/89, Martínez Vidal (Sml. I, s. 3245), at en eventuel laegelig kontrol af arbejdstageren ifoelge artikel 51, stk. 1, i forordning nr. 574/72 skal gennemfoeres af institutionen paa opholds- eller bopaelsstedet. Den befoejelse, som efter bestemmelsen tildeles den institution, som det paahviler at udrede ydelsen, kan saaledes alene omfatte en supplerende kontrol. Ifoelge Arrondissementsrechtbank er den omstaendighed, at institutionen paa Voeten's opholds- eller bopaelssted ligger laengere vaek fra hans bopael end den institution, som det paahviler at udrede ydelsen, uden betydning i den forbindelse, for saa vidt som artikel 51, stk. 1, i forordning nr. 574/72 er ufravigelig.

13 Instituttet indbragte dommen til Centrale Raad van Beroep, som er i tvivl om, hvorvidt foernaevnte artikel 51, stk. 1, aabner mulighed for en undtagelse, naar der er tale om undersoegelse af graensearbejdere, som er vant til dagligt at rejse til den stat, hvor den kompetente institution befinder sig, naar deres bopael ikke noedvendigvis er laengere vaek fra denne institution end den er fra institutionen i opholds- eller bopaelslandet, og det ikke har vaeret til ulempe for dem, at kontrollen blev foretaget i Nederlandene.

14 Beckers har for sit vedkommende arbejdet som loenmodtager i Born (Nederlandene) fra den 20. februar 1989 til den 2. september 1993. Fra denne dato ophoerte han med at arbejde paa grund af problemer med ryggen. Beckers har altid boet i Bilzen (Belgien) taet paa den nederlandske graense.

15 Den 2. december 1993 blev Beckers undersoegt af en laegekonsulent fra laegetjenesten i Maastricht (Nederlandene), som stillede diagnosen lumbal diskopati paa grundlag af sin egen undersoegelse og oplysninger fra Beckers' egen ortopaed. Der blev ikke indhentet oplysninger fra den kompetente institution paa Beckers' bopael.

16 Den 2. juni 1994 blev Beckers paa ny undersoegt af laegekonsulenten. I den forbindelse havde han haft en raekke samtaler med ergonomen, som fandt, at der for Beckers, paa trods af hans lumbale diskopati, var tilstraekkeligt med alternative beskaeftigelsesmuligheder, og han anbefalede, at Beckers blev indplaceret i kategorien uarbejdsdygtighed paa 15-25%.

17 Ved afgoerelse af 12. september 1994 afslog den nederlandske institution at tilkende Beckers en pension paa grund af uarbejdsdygtighed.

18 Beckers anlagde herefter sag til proevelse af afgoerelsen ved Arrondissementsrechtbank, Den Haag, som ved dom af 5. august 1996 gav Beckers medhold med henvisning til, at den laegelige undersoegelse ifoelge forordningens artikel 40 skulle foretages af institutionen paa arbejdstagerens opholds- eller bopaelssted. Retten fandt, at en situation, hvor der for foerste gang ansoeges om en ydelse, ikke kunne adskilles fra en situation, som er omfattet af forordningens artikel 51, stk. 1, hvor der er tale om aendring af en loebende ydelse.

19 Instituttet appellerede denne dom til Centrale Raad van Beroep, som var i tvivl om, hvorvidt ovennaevnte artikel 40 er til hinder for, at den kompetente institution ved den foerste fastsaettelse af en arbejdstagers uarbejdsdygtighedsgrad selv gennemfoerer den laegelige undersoegelse, uden forinden at anmode om, at institutionen paa arbejdstagerens bopael gennemfoerer en laegelig undersoegelse af den paagaeldende.

20 Ifoelge den forelaeggende ret forekommer artikel 40 ikke efter sin ordlyd at vaere til hinder for, at det antages, at der i en saadan situation gaelder en anden ordning end i henhold til artikel 51, stk. 1. Den nationale lovgivning i den stat, hvori den institution, som det paahviler at udrede ydelsen, befinder sig, kan nemlig bestemme, at retten til en ydelse skal fastsaettes paa en anden maade end naar der er tale om en fornyet vurdering af ydelser i henhold til forordningens artikel 51, stk. 1, hvis formaal i reglen snarere er at fastslaa, om arbejdstagerens helbredstilstand stadig er den samme.

21 Den forelaeggende ret er desuden i tvivl om, hvorvidt det ikke i det mindste efter artikel 40 kraeves, at der indhentes oplysninger eller erklaeringer fra institutionen paa bopaelsstedet, og at der for saa vidt som saadanne informationer og erklaeringer foreligger, tages hensyn til disse ved fastlaeggelsen af uarbejdsdygtigheden, hvilket heller ikke er sket i Beckers' tilfaelde. Der er hoejst taget hensyn til oplysninger fra den paagaeldendes speciallaege i bopaelslandet.

22 Paa baggrund af disse problemstillinger har den forelaeggende ret besluttet at udsaette de to sager og stille Domstolen foelgende spoergsmaal:

»1) Er artikel 51, stk. 1, i forordning (EOEF) nr. 574/72 til hinder for, at den kompetente institution i det land, hvor institutionen er hjemmehoerende, foretager en laegelig undersoegelse af modtageren af en ydelse ved uarbejdsdygtighed i forbindelse med kontrollen af arbejdstagerens uarbejdsdygtighedsgrad, selv om institutionen paa opholds- eller bopaelsstedet ikke forinden har foretaget en laegelig undersoegelse, i tilfaelde, hvor arbejdstageren er graensearbejder, og man saaledes kan gaa ud fra, at afstanden mellem hans bopael og den kompetente institution ikke noedvendigvis er stoerre end mellem hans bopael og institutionen i bopaelslandet?

2) Er artikel 40 i forordning (EOEF) nr. 574/72 til hinder for, at den kompetente institution ved den foerste stillingtagen til, om vedkommende har ret til en ydelse, vurderer uarbejdsdygtigheden paa grundlag af en af institutionen selv foretaget laegelig undersoegelse, selv om institutionen i bopaelslandet ikke forinden har foretaget en laegelig undersoegelse?

3) Saafremt spoergsmaal 2 besvares benaegtende, gaelder i saa fald det samme, naar den kompetente institution ikke har anmodet om og dermed heller ikke taget hensyn til laegelige dokumenter og erklaeringer samt oplysninger fra institutionen i bopaelslandet, men alene har faaet kendskab til laegelige oplysninger fra den behandlende laege i det land, hvor arbejdstageren er under laegelig behandling?«

Det foerste spoergsmaal

23 Med det foerste spoergsmaal oensker den forelaeggende ret naermere bestemt oplyst, om forordningens artikel 51, stk. 1, er til hinder for, at den kompetente institution - i tilfaelde af, at en tidligere graensearbejder, som modtager ydelser paa grund af uarbejdsdygtighed, og som har bopael i en anden medlemsstat end den, hvor den institution, som det paahviler at udrede ydelsen, er hjemhoerende, og hvis bopael er taettere paa denne institution end paa bopaelsstedets institution - gennemfoerer den administrative og laegelige kontrol af den paagaeldende uden forinden at anmode institutionen paa bopaelsstedet om at foretage en undersoegelse.

24 Indledningsvis bemaerkes, at det foelger af praemis 9-16 i ovennaevnte dom i sagen Martínez Vidal, at forordningens artikel 51, stk. 1, skal fortolkes saaledes, at den administrative og laegelige kontrol af modtageren af en ydelse ved invaliditet, som har ophold eller bopael i en anden medlemsstat end den, hvor den institution, som det paahviler at udrede ydelsen, er hjemmehoerende, saafremt den er noedvendig, skal foretages af opholds- eller bopaelsstedets institution, idet den kompetente institution, hvis den skoenner det paakraevet, kan gennemfoere en supplerende kontrol. I den forbindelse kan den sidstnaevnte institution paalaegge den paagaeldende at rejse til den medlemsstat, hvori institutionen er hjemhoerende, paa betingelse af, at den betaler de dertil hoerende rejse- og opholdsudgifter, og saafremt hans helbred tillader det.

25 Instituttet har anfoert, at reglen om, at den paagaeldende forinden skal undersoeges af bopaelsstedets institution, ikke finder anvendelse paa graensearbejdere som Voeten, hvis bopael er laengere vaek fra laegetjenestens lokaler i bopaelsstedets institution end fra den kompetente institutions lokaler. Herefter kan den paagaeldendes helbredstilstand ikke paaberaabes som begrundelse for at afvise en kontrol i den kompetente institutions medlemsstat, og der er saaledes ikke for arbejdstageren nogen maerkbar forskel mellem de ulemper, der er forbundet med en kontrol foretaget af bopaelsstedets institutioner og en kontrol foretaget af institutionen i den stat, hvor den kompetente institution er hjemhoerende.

26 Instituttet finder, at den belgisk-nederlandske overenskomst af 12. august 1982 om forsikring vedroerende sygdom, moderskab og invaliditet, som er indgaaet i henhold til forordningens artikel 121 og omtalt i bilag 5, punkt 9, litra d), til forordningen, bekraefter dets argumentation. Saaledes foelger det af denne bestemmelse, at to eller flere medlemsstater i givet fald kan fastsaette administrative regler om forordningens gennemfoerelse, som fraviger forordningen. Saaledes fremgaar det udtrykkeligt af artikel 23 i den foernaevnte overenskomst, at det er den kompetente institution, som er befoejet til at foretage undersoegelser i den anden stat eller til at indkalde den forsikrede med henblik paa undersoegelser medmindre andet foelger af artikel 21, hvorefter den laegelige undersoegelse foretages af institutionen paa bopaelsstedet paa begaering af den kompetente institution. Heraf udleder instituttet, at artikel 23 aabner mulighed for i forholdet mellem Kongeriget Nederlandene og Kongeriget Belgien at foretage en laegelig undersoegelse i det land, hvori den kompetente institution befinder sig, uden at denne institution forinden skal anmode bopaelsstatens institution om at foretage en undersoegelse.

27 Den nederlandske regering har anfoert, at forordningens artikel 51, stk. 1, ikke finder anvendelse paa tvisten i hovedsagen, som vedroerer en ny vurdering af den paagaeldendes uarbejdsdygtighedsgrad paa baggrund af en omfattende lovreform i 1993. I den omfang en saadan nyvurdering - snarere end blot at udgoere en laegelig kontrol i den foernaevnte bestemmelses forstand med henblik paa at fastslaa, om arbejdstagerens helbredsmaessige tilstand er uaendret - svarer til en ny afgoerelse vedroerende den paagaeldendes uarbejdsdygtighed paa grundlag af helt nye kriterier, skal denne afgoerelse sidestilles med den foerste fastlaeggelse af invaliditetsgraden i henhold til forordningens artikel 40.

28 Den nederlandske regering har tilfoejet, at den, saafremt Domstolen alligevel maatte naa frem til, at artikel 51, stk. 1, finder anvendelse, tilslutter sig instituttets argumentation.

29 I denne forbindelse har den nederlandske regering anfoert, at den laegelige kontrol i det system, som gaelder i Nederlandene, kun udgoer ét af de forhold, der skal tages i betragtning ved fastlaeggelsen af uarbejdsdygtigheden. Ergonomens undersoegelse er mindst lige saa vigtig som laegens. Sidstnaevnte skal saaledes tage stilling til, hvilke aktiviteter den paagaeldende fortsat kan udoeve og fastlaegge uarbejdsdygtighedsgraden paa baggrund af sine undersoegelser. Desuden skal han yde bistand med henblik paa den paagaeldendes genansaettelse, hvilket indebaerer, at den paagaeldende skal saettes i forbindelse med sin tidligere arbejdsgiver. Jo stoerre afstanden er mellem den paagaeldendes bopael og Nederlandene, desto vanskeligere bliver kontakten saaledes til disse personer. Dette er netop ikke tilfaeldet med graensearbejderne, som i praksis, for saa vidt angaar chancerne for, at saadanne forsoeg paa genansaettelse lykkes, befinder sig i samme situation som personer, der er bosat i Nederlandene. Ud fra en praktisk synsvinkel er det aabenbart, at ergonomens undersoegelse boer foretages i Nederlandene i tilslutning til den forudgaaende laegelige undersoegelse.

30 Den tyske regering har anfoert, at det i princippet tilkommer modtagerne af ydelserne paa grund af uarbejdsdygtighed at tage stilling til, om de vil benytte sig af den procedure, der er beskrevet i forordningens artikel 51, stk. 1, eller ej. Ifoelge denne regering kan det saaledes vise sig at vaere lettere for graensearbejdere, som er bosat taet paa graensen til den stat, hvori den kompetente institution befinder sig, at underkaste sig denne institutions kontrol. Det ville herefter vaere absurd og uforeneligt med den ved artikel 51, stk. 1, tilsigtede maalsaetning om administrativ forenkling i en saadan grad at insistere paa at gennemfoere en forudgaaende undersoegelse af ydelsesmodtageren i bopaelsstaten.

31 Den tyske regering har tilfoejet, at laegerne fra den kompetente institution i hoejere grad end institutionen og laegerne fra bosaettelsesstedet er vant til at anvende de kriterier for fastlaeggelse af den uarbejdsdygtighed, som foelger af gaeldende ret i den medlemsstat, hvori den kompetente institution befinder sig, idet disse kriterier kan vaere meget forskellige fra dem, som finder anvendelse i bopaelsmedlemsstaten (jf. hertil dommen i sagen Martínez Vidal, a.st., praemis 14). Paa denne baggrund er det saaledes ofte strengt noedvendigt, naar der er foretaget undersoegelser i en anden medlemsstat, at udveksle oplysninger og foretage laegelige kontroleftersyn, hvilket er meget tidskraevende og kan noedvendiggoere oversaettelse af dokumenter.

32 Ifoelge den tyske regering boer den kompetente institution derfor i saadanne tilfaelde uden videre kunne faa den paagaeldende undersoegt af sine egne laeger og sagkyndige, saa meget desto mere som den under alle omstaendigheder raader over denne mulighed i forbindelse med den supplerende kontrol i henhold til forordningens artikel 51, stk. 1, andet punktum. Under disse omstaendigheder er ydelsesmodtagerens mulighed for at give afkald paa retten til at blive undersoegt i sin egen bopaelsmedlemsstat i overensstemmelse med maalsaetningen bag denne bestemmelse.

33 Med hensyn til, for det foerste, den nederlandske regerings argumentation, hvorefter artikel 51, stk. 1, ikke finder anvendelse i den foreliggende sag, idet den omtvistede afgoerelse, som blev truffet i henhold til et nyt regelsaet, skulle sidestilles med en foerste fastlaeggelse af uarbejdsdygtighedsgraden, bemaerkes, at der for anvendelsen af artikel 51 knyttes en enkelt betingelse - som er opfyldt i den foreliggende sag - og som er, at den paagaeldende allerede modtager en ydelse ved invaliditet i henhold til lovgivningen i den kompetente stat paa det tidspunkt, hvor der anmodes om en laegelig kontrol. Der er ikke i ordlyden af artikel 51 holdepunkter for at antage, at bestemmelsen ikke skulle finde anvendelse i tilfaelde af selv gennemgribende aendringer af den relevante lovgivning, og der er heller ikke holdepunkter for at antage, at den kompetente institution ikke skulle vaere i stand til at anvende bestemmelserne i sin nye lovgivning i forhold til den laegejournal, som den allerede er i besiddelse af, og som i givet fald kan fuldendes med resultaterne fra en kontrol, som foretages i henhold til bestemmelserne i artikel 51, stk. 1.

34 Det bemaerkes endvidere, at det ikke er korrekt, naar det haevdes, at det foelger af ordlyden af forordningens artikel 51, stk. 1, og af Domstolens praksis vedroerende denne, at bestemmelsen ikke omfatter en tidligere graensearbejder, uanset at den paagaeldendes opholdssted - som det anfoeres af den forelaeggende ret - er taettere paa den kompetente stats institution end paa bopaelsstedets institution.

35 Ganske vist er maalsaetningen om, at den paagaeldende ikke maa udsaettes for unoedvendige rejser, som kan udgoere en risiko for hans helbred, uden betydning for den uarbejdsdygtige, hvis bopaelssted ligger taettere paa det sted, hvor den kompetente institution befinder sig, end paa institutionen paa bopaelsstedet. Imidlertid er der andre grunde, som i et saadant tilfaelde taler for, at institutionen paa bopaelsstedet skal foretage en forudgaaende kontrol. Som det med rette er fremfoert af Kommissionen, har modtageren af ydelserne paa grund af uarbejdsdygtighed en interesse i at blive undersoegt af den laegetjeneste, som han har det bedste kendskab til, og som anvender sproget i den stat, hvori han er bosiddende.

36 For saa vidt angaar argumentationen vedroerende den belgisk-nederlandske overenskomst af 12. august 1982 om forsikring vedroerende sygdom, moderskab og invaliditet skal det blot bemaerkes, at medlemsstaterne efter forordningens artikel 121 kan traeffe aftaler, der tager sigte paa at supplere de administrative regler om forordningens gennemfoerelse, idet de dog ikke kan fravige bestemmelser saasom artikel 51, stk. 1, hvori det fastlaegges, hvilken institution der kan foretage den laegelige kontrol i forbindelse med forsikringen vedroerende invaliditet, samt hvor denne undersoegelse skal foretages.

37 Ikke desto mindre gaelder det dog, som det er anfoert af den tyske regering, at modtageren af en ydelse paa grund af uarbejdsdygtighed boer have mulighed for at give afkald paa en forudgaaende laegelig kontrol fra bosaettelsesstedets institution og paa denne baggrund tage imod indkaldelsen fra institutionen i den kompetente stat med henblik paa den foerste undersoegelse.

38 Selv om det ikke direkte fremgaar af ordlyden af artikel 51, stk. 1, at der foreligger en saadan mulighed for at give afkald paa en forudgaaende kontrol fra bosaettelsesstedets institution, maa det dog antages, at et saadant afkald ikke i almindelighed kan udelukkes, henset til maalsaetningerne bag den omtvistede bestemmelse, som tilsigter at beskytte modtagerne af ydelser ved invaliditet. Et afkald maa imidlertid vaere omgaerdet af visse minimumsgarantier, dvs. at det skal vaere frivilligt og utvetydigt.

39 Disse garantier er saa meget desto mere noedvendige som et afkald medfoerer tab af den beskyttelse, som er tiltaenkt af lovgiveren, idet arbejdstagerne, som anfoert af Kommissionen under retsmoedet, ikke altid har fuldstaendigt kendskab til deres rettigheder i henhold til faellesskabsretten. Man kan navnlig frygte, at der i mangel af saadanne garantier ville vaere mange, som ville tage imod en indkaldelse til en undersoegelse hos den kompetente institution, uden at have nogen anelse om, at dette ville fratage dem deres beskyttelse i henhold til faellesskabslovgivningen.

40 Det tilkommer den nationale ret at undersoege, om de ovennaevnte betingelser er opfyldt i hovedsagen.

41 Paa denne baggrund skal det foerste spoergsmaal besvares med, at forordningens artikel 51, stk. 1, er til hinder for, at den kompetente institution - i tilfaelde med en tidligere graensearbejder, som modtager ydelser paa grund af uarbejdsdygtighed, og som har bopael i en anden medlemsstat end den, hvor den institution, som det paahviler at udrede ydelsen, er hjemhoerende, og hvis bopael er taettere paa denne institution end paa bopaelsstedets institution - gennemfoerer den administrative og laegelige kontrol af den paagaeldende uden forinden at anmode institutionen paa bopaelsstedet om at foretage en undersoegelse. Denne bestemmelse er dog ikke til hinder for, at den paagaeldende kan give afkald paa den forudgaaende kontrol fra bopaelsstedets institution, forudsat at afkaldet er frivilligt og utvetydigt.

Andet og tredje spoergsmaal

42 Med andet og tredje spoergsmaal oensker den forelaeggende ret oplyst, om forordningens artikel 40 er til hinder for, at den kompetente institution - i forbindelse med den foerste fastsaettelse af en ydelse paa grund af uarbejdsdygtighed til en person, som er bosat i en anden medlemsstat end den, paa hvis omraade den kompetente institution befinder sig - fastsaetter uarbejdsdygtighedsgraden paa grundlag af sin egen laegelige undersoegelse uden forinden at anmode bopaelsstedets institution om en undersoegelse, og, saafremt spoergsmaalet besvares benaegtende, om samme bestemmelse er til hinder for, at den kompetente institution undlader at tage hensyn til eventuelle laegelige dokumenter og erklaeringer samt administrative oplysninger fra institutionen paa den paagaeldendes bopaelssted.

43 Ifoelge instituttet, den nederlandske og den tyske regering samt Kommissionen er der ikke grundlag for at antage, at forordningens artikel 40 paalaegger den paagaeldende at blive undersoegt i bopaelsstaten forud for den undersoegelse, som foretages af den kompetente institutions laegetjeneste. Desuden finder disse, at bestemmelsen paalaegger den kompetente institution at tage hensyn til eventuelle dokumenter og erklaeringer, som maatte vaere udarbejdet af institutioner i andre medlemsstater.

44 Indledningsvis bemaerkes, at det fremgaar af sagens akter, at Beckers i loebet af sin erhvervsmaessige karriere udelukkende har vaeret omfattet af den nederlandske lovgivning vedroerende uarbejdsdygtighed, hvorefter stoerrelsen af ydelserne paa grund af uarbejdsdygtighed er uafhaengig af forsikringsperiodernes varighed (jf. bilag IV, punkt A, litra J, i Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71 af 14.6.1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere og deres familiemedlemmer, som flytter inden for Faellesskabet, som aendret og ajourfoert ved Raadets forordning nr. 2001/83 (EFT L 230, s. 6), som aendret ved Raadets forordning (EOEF) nr. 1248/92 af 30.4.1992 (EFT L 136, s. 7)).

45 Som generaladvokaten har anfoert i punkt 55 i forslaget til afgoerelse, vedroerer forordningens artikel 40 imidlertid den situation, hvor en arbejdstager i loebet af sin erhvervsmaessige karriere har vaeret omfattet af lovgivningen i to eller flere medlemsstater, hvori der gaelder en saadan lovgivning.

46 Imidlertid gaelder de regler, som finder anvendelse, naar den paagaeldende er omfattet af to eller flere lovgivninger, hvorefter stoerrelsen af ydelserne ved invaliditet er uafhaengig af varigheden af forsikringsperioderne, mutatis mutandis saa meget desto mere, naar ansoegeren kun har vaeret omfattet af en lovgivning af denne type.

47 I denne forbindelse bemaerkes, at der ikke i artikel 40's ordlyd er holdepunkter for at fastslaa, at der - forud for den laegelige og administrative kontrol, som den institution, det paahviler at udrede ydelsen skal gennemfoere med henblik paa foerste gang at fastsaette uarbejdsdygtighedsgraden - skal foretages en undersoegelse af institutionen i den medlemsstat, hvori den paagaeldende er bosat.

48 Som generaladvokaten anfoerte i punkt 45 i forslaget til afgoerelse, understoettes denne fortolkning af artikel 39 i forordning nr. 1408/71, som finder anvendelse paa arbejdstagere, som udelukkende er omfattet af lovgivninger som den i hovedsagen omhandlede, og hvorefter stoerrelsen af ydelserne er uafhaengig af varigheden af forsikringsperioderne. Saaledes foelger det af denne bestemmelse, at institutionen i den medlemsstat, hvis lovgivning fandt anvendelse paa det tidspunkt, da uarbejdsdygtighed med paafoelgende invaliditet indtraadte, paa grundlag af denne lovgivning afgoer, om den paagaeldende opfylder de foreskrevne betingelser for ret til ydelser.

49 Dog maa det praeciseres, som det med rette er anfoert af den tyske regering og af Kommissionen, at forordningens artikel 40 skal fortolkes saaledes, at den kompetente institution navnlig med henblik paa at undgaa en gentagelse af de undersoegelser, som har fundet sted i andre medlemsstater, er forpligtet til at tage hensyn til dokumenter og erklaeringer, som er udarbejdet af en institution i enhver anden medlemsstat, saasom den i hovedsagen omhandlede institution i bopaelsstaten.

50 Paa denne baggrund skal andet og tredje spoergsmaal besvares med, at forordningens artikel 40 ikke er til hinder for, at den kompetente institution - i forbindelse med den foerste fastsaettelse af en ydelse paa grund af uarbejdsdygtighed til en person, som er bosat i en anden medlemsstat end den, paa hvis omraade den kompetente institution befinder sig - fastsaetter uarbejdsdygtighedsgraden paa grundlag af sin egen laegelige undersoegelse uden forinden at anmode bopaelsstedets institution om en laegelig undersoegelse. Imidlertid skal den kompetente institution tage hensyn til laegelige dokumenter og erklaeringer samt administrative oplysninger fra institutionen paa den paagaeldendes bopaelssted.

Afgørelse om sagsomkostninger

Sagsomkostninger

51 De udgifter, der er afholdt af den nederlandske og den tyske regering og af Kommissionen, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagernes behandling i forhold til hovedsagens parter udgoer et led i de sager, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagsomkostningerne.

Afgørelse

Paa grundlag af disse praemisser

kender

DOMSTOLEN

(Tredje Afdeling)

vedroerende de spoergsmaal, der er forelagt af Centrale Raad van Beroep ved kendelse af 10. juli 1997, for ret:

1) Artikel 51, stk. 1, i Raadets forordning (EOEF) nr. 574/72 af 21. marts 1972 om regler til gennemfoerelse af forordning (EOEF) nr. 1408/71 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere og deres familiemedlemmer, som flytter inden for Faellesskabet, som aendret og ajourfoert ved Raadets forordning (EOEF) nr. 2001/83 af 2. juni 1983, er til hinder for, at den kompetente institution - i tilfaelde med en tidligere graensearbejder, som modtager ydelser paa grund af uarbejdsdygtighed, og som har bopael i en anden medlemsstat end den, hvor den institution, som det paahviler at udrede ydelsen, er hjemhoerende, og hvis bopael er taettere paa denne institution end paa bopaelsstedets institution - gennemfoerer den administrative og laegelige kontrol af den paagaeldende uden forinden at anmode institutionen paa bopaelsstedet om at foretage en undersoegelse. Denne bestemmelse er dog ikke til hinder for, at den paagaeldende kan give afkald paa den forudgaaende kontrol fra bopaelsstedets institution, forudsat at afkaldet er frivilligt og utvetydigt.

2) Artikel 40 i samme forordning er ikke til hinder for, at den kompetente institution - i forbindelse med den foerste fastsaettelse af en ydelse paa grund af uarbejdsdygtighed til en person, som er bosat i en anden medlemsstat end den, paa hvis omraade den kompetente institution befinder sig - fastsaetter uarbejdsdygtighedsgraden paa grundlag af sin egen laegelige undersoegelse uden forinden at anmode bopaelsstedets institution om en laegelig undersoegelse. Imidlertid skal den kompetente institution tage hensyn til laegelige dokumenter og erklaeringer samt administrative oplysninger fra institutionen paa den paagaeldendes bopaelssted.