ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Denne gensidige tillid ville således blive krænket, hvis en ret i en medlemsstat kunne afslå at anerkende en afgørelse, hvorved en ret i en anden medlemsstat på grundlag af en aftale om værneting afviser at have kompetence. En antagelse af, at en ret i en medlemsstat kan afslå at anerkende en sådan afgørelse, ville være i strid med den ordning, der er indført ved forordning nr. 44/2001, idet et sådant afslag vil kunne hindre, at reglerne i forordningens kapitel II vedrørende kompetencefordelingen mellem retterne i medlemsstaterne fungerer effektivt.

Nødvendigheden af en sådan fortolkning af begrebet retsafgørelse, som skal fortolkes selvstændigt, underbygges dels af formålene med forordning nr. 44/2001, således som de fremgår af anden og sjette betragtning til forordningen, om henholdsvis forenkling af formaliteterne med henblik på anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser og fri bevægelighed for disse, dels af princippet om gensidig tillid, som ifølge 16. og 17. betragtning ligger til grund for den ordning, der er indført ved forordning nr. 44/2001.

Artikel 32 i forordning nr. 44/2001 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område skal fortolkes således, at den også omfatter en afgørelse, hvorved en ret i en medlemsstat på grundlag af en aftale om værneting afviser at have kompetence, uafhængigt af hvorledes en sådan afgørelse kvalificeres i henhold til en anden medlemsstats ret.

Artikel 32 og 33 i forordning nr. 44/2001 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område skal fortolkes således, at den ret, for hvilken der påberåbes anerkendelse af en afgørelse, hvorved en ret i en anden medlemsstat på grundlag af en aftale om værneting har afvist at have kompetence, er bundet af en konstatering vedrørende denne aftales gyldighed, som er indeholdt i præmisserne til en dom, som er blevet endelig, hvori det blev fastslået, at søgsmålet ikke kunne antages til realitetsbehandling.

En antagelse, hvorefter retten i den medlemsstat, som anmodningen rettes til, kan anse en aftale om værneting for ugyldig, når retten i domsstaten har anerkendt aftalen som gyldig, vil være i strid med det forbud mod prøvelse af sagens realitet, som er fastsat i artikel 36 i forordning nr. 44/2001, bl.a. under omstændigheder, hvor sidstnævnte ret ville have kunnet fastslå, at den var kompetent, såfremt der ikke havde foreligget denne aftale om værneting. I sidstnævnte tilfælde ville en sådan konstatering foretaget af retten i den medlemsstat, som anmodningen rettes til, ikke blot anfægte retten i domsstatens foreløbige konklusion vedrørende gyldigheden af aftalen om værneting, men også selve denne rets afgørelse om ikke at have kompetence.

Begrebet retskraft, som er relevant med henblik på at fastslå de virkninger, som en sådan afgørelse afføder, vedrører i medfør af EU-retten endvidere ikke kun konklusionen i den omhandlede retsafgørelse, men omfatter også præmisserne i denne afgørelse, som udgør det nødvendige grundlag for konklusionen, og derfor ikke kan adskilles fra den.

(jf. præmis 38, 40 og 43 samt domskonkl. 2)
Artikel 9, stk. 3, i forordning nr. 1768/95 om gennemførelsesbestemmelser vedrørende landbrugsundtagelsen i artikel 14, stk. 3, i forordning nr. 2100/94 om EF-sortsbeskyttelse, som ændret ved forordning nr. 2605/98, skal fortolkes således, at den oplysningspligt, som påhviler en forarbejdningsvirksomhed vedrørende beskyttede sorter, bliver udløst, når anmodningen om oplysninger vedrørende et givet produktionsår er fremsat før udløbet af det nævnte produktionsår. En sådan forpligtelse kan dog foreligge for så vidt angår oplysningerne vedrørende op til tre forudgående produktionsår i forhold til det løbende produktionsår, for så vidt som indehaveren af en EF-sortsbeskyttelse har fremsat en første anmodning vedrørende de samme sorter over for samme forarbejdningsvirksomhed i løbet af det første af de forudgående produktionsår, der er berørt af anmodningen om oplysninger.

Bestemmelsen i artikel 14, stk. 3, sjette led, i forordning nr. 2100/94 om EF-sortsbeskyttelse, sammenholdt med den i artikel 9 i forordning nr. 1768/95 omhandlede, som ændret ved forordning nr. 2605/98, skal fortolkes således, at en anmodning om oplysninger fremsat af indehaveren af en EF-sortsbeskyttelse over for en forarbejdningsvirksomhed ikke skal indeholde beviser, som understøtter de heri nævnte holdepunkter. Desuden udgør det forhold, at en landbruger foretager udsåning på kontrakt af en beskyttet sort, ikke i sig selv et holdepunkt for, at en forarbejdningsvirksomhed har forarbejdet eller har til hensigt at forarbejde høstudbytte, som er tilvejebragt ved at plante formeringsmateriale af nævnte sort med henblik på udsåning. Et sådant forhold kan dog, i lyset af de andre omstændigheder i denne sag, give grundlag for at fastslå, at der består et sådant indicium, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at kontrollere i den tvist, som er forelagt den.

(jf. præmis 42 og domskonkl. 2)
Artikel 6, stk. 1, første led, i Associeringsrådet EØF-Tyrkiets afgørelse nr. 1/80 skal fortolkes således, at den er til hinder for, at de kompetente nationale myndigheder inddrager en tyrkisk arbejdstagers opholdstilladelse med tilbagevirkende kraft fra det tidspunkt, hvor arbejdstageren ikke længere opfylder det nationalretlige grundlag, på hvilket opholdstilladelsen blev udstedt, når nævnte arbejdstager ikke har udvist svigagtig adfærd, og hvor inddragelsen sker efter udløbet af den periode med lovlig beskæftigelse på et år, der omhandles i nævnte artikel 6, stk. 1, første led.

Denne bestemmelse kan nemlig ikke fortolkes således, at det er tilladt en medlemsstat ensidigt at ændre omfanget af ordningen med gradvis integration af tyrkiske statsborgere på værtsmedlemsstatens arbejdsmarked, således at en arbejdstager, som er meddelt tilladelse til at indrejse på statens område, og som dér uafbrudt har haft en reel, faktisk erhvervsmæssig beskæftigelse i mere end et år hos samme arbejdsgiver, afskæres fra de rettigheder, som han ifølge bestemmelsens tre led gradvist opnår i forhold til beskæftigelsens varighed. En sådan fortolkning ville medføre, at afgørelse nr. 1/80 ville miste sit indhold og helt ville blive berøvet sin effektive virkning, eftersom artikel 6, stk. 1, i afgørelse nr. 1/80 er affattet generelt og ubetinget, da den ikke giver medlemsstaterne mulighed for at begrænse de rettigheder, som bestemmelsen umiddelbart tillægger tyrkiske arbejdstagere.

(jf. præmis 48, 49 og 56 samt domskonkl.
Sag C-363/11

Epitropos tou Elegktikou Synedriou sto Ypourgeio Politismou kai Tourismou

mod

Ypourgeio Politismou kai Tourismou – Ypiresia Dimosionomikou Elenchou

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Elegktiko Synedrio (Grækenland))

»Præjudiciel forelæggelse — begrebet »en ret i en af medlemsstaterne« som omhandlet i artikel 267 TEUF — procedure, der skal føre til en afgørelse af retslig karakter — national revisionsrets afgørelse vedrørende forudgående godkendelse af en statslig udgift — afvisning«

Sammendrag – Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 19. december 2012

Præjudicielle spørgsmål – forelæggelse for Domstolen – national ret som omhandlet i artikel 267 TEUF – begreb

(Art. 267 TEUF)

Et nationalt organ kan ikke kvalificeres som en »ret« som omhandlet i artikel 267 TEUF, medmindre der er tale om et uafhængigt organ, således forstået, at det er udenforstående i forhold til den myndighed, som har truffet den afgørelse, der er genstand for søgsmålet. Hvis organet har en organisatorisk forbindelse med nævnte administration, kan det således ikke anses for en ret.

Dette er tilfældet for så vidt angår et organ, der som medlem har den person, der træffer den anfægtede administrative afgørelse, og som ved udøvelsen af sine kompetencer i hovedsagen skal træffe en afgørelse, der ikke fører til en afgørelse af en retslig karakter, og som følgelig ikke opfylder de krav, der kan udledes af retspraksis vedrørende artikel 267 TEUF.

(jf. præmis 18, 20, 21, 23 og 28)

Sag C-363/11

Epitropos tou Elegktikou Synedriou sto Ypourgeio Politismou kai Tourismou

mod

Ypourgeio Politismou kai Tourismou – Ypiresia Dimosionomikou Elenchou

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Elegktiko Synedrio (Grækenland))

»Præjudiciel forelæggelse — begrebet »en ret i en af medlemsstaterne« som omhandlet i artikel 267 TEUF — procedure, der skal føre til en afgørelse af retslig karakter — national revisionsrets afgørelse vedrørende forudgående godkendelse af en statslig udgift — afvisning«

Sammendrag – Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 19. december 2012

Præjudicielle spørgsmål — forelæggelse for Domstolen — national ret som omhandlet i artikel 267 TEUF — begreb

(Art. 267 TEUF)

Et nationalt organ kan ikke kvalificeres som en »ret« som omhandlet i artikel 267 TEUF, medmindre der er tale om et uafhængigt organ, således forstået, at det er udenforstående i forhold til den myndighed, som har truffet den afgørelse, der er genstand for søgsmålet. Hvis organet har en organisatorisk forbindelse med nævnte administration, kan det således ikke anses for en ret.

Dette er tilfældet for så vidt angår et organ, der som medlem har den person, der træffer den anfægtede administrative afgørelse, og som ved udøvelsen af sine kompetencer i hovedsagen skal træffe en afgørelse, der ikke fører til en afgørelse af en retslig karakter, og som følgelig ikke opfylder de krav, der kan udledes af retspraksis vedrørende artikel 267 TEUF.

(jf. præmis 18, 20, 21, 23 og 28)
Artikel 101, stk. 1, TEUF og artikel 3, stk. 2, i forordning nr. 1/2003 skal fortolkes således, at disse bestemmelser ikke er til hinder for, at en national konkurrencemyndighed anvender artikel 101, stk. 1, TEUF på en aftale mellem virksomheder, der kan påvirke handelen mellem medlemsstater, men som ikke overstiger de tærskler, som Europa-Kommissionen har fastsat i sin meddelelse om aftaler af ringe betydning, der ikke indebærer en mærkbar begrænsning af konkurrencen i henhold til artikel 81, stk. 1, EF (bagatelaftaler), forudsat at denne aftale udgør en mærkbar begrænsning af konkurrencen som omhandlet i denne bestemmelse.

(jf. præmis 38 og domskonkl.)
Arbejdstagernes ret til at tage ansættelse og at have beskæftigelse uden forskelsbehandling i henhold til artikel 45 TEUF må for at være effektiv og opfylde sit formål nødvendigvis suppleres af arbejdsgivernes ret til at ansætte arbejdstagere under hensyn til reglerne om arbejdskraftens frie bevægelighed. Selv om det er fastslået, at den i denne artikel fastsatte ret til fri bevægelighed omfatter arbejdstagere, herunder arbejdssøgende, er der intet i dens ordlyd, der gør det muligt at antage, at denne ret ikke også kan påberåbes af andre. På denne baggrund kan en arbejdsgiver for en grænsearbejder, der er omfattet af denne artikels anvendelsesområde direkte påberåbe sig de rettigheder, der er tillagt arbejdstagerne i henhold til artikel 45 TEUF.

Artikel 45 TEUF skal fortolkes således, at den er til hinder for en medlemsstats lovgivning, som betinger tildelingen af et tilskud til en arbejdsgiver, der ansætter en arbejdsløs, som er ældre end 45 år, af et krav om, at den pågældende ansatte skal have været tilmeldt som arbejdssøgende i den berørte medlemsstat, når tilmeldingen, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve, er underlagt et krav om bopæl på det nationale område.

Det skøn, som medlemsstaterne råder over på det socialpolitiske område, kan nemlig ikke tjene som begrundelse for, at de rettigheder, som borgerne har i medfør af traktatens bestemmelser, hvori deres grundrettigheder er forankret, tilsidesættes.

Et bopælskrav er således i princippet uegnet for så vidt angår vandrende arbejdstagere og grænsearbejdere, eftersom disse – efter at have haft adgang til en medlemsstats arbejdsmarked – i princippet opnår en tilstrækkelig integration i denne medlemsstats samfund, der begrunder, at de pågældende i denne stat er omfattet af princippet om ligebehandling i forhold til nationale arbejdstagere og hjemmehørende arbejdstagere. Integrationen følger navnlig af den omstændighed, at de vandrende arbejdstagere og grænsearbejdere ligeledes bidrager til finansieringen af socialpolitikken i værtsmedlemsstaten i kraft af de skattebidrag, som de betaler i denne medlemsstat som følge af den lønnede beskæftigelse, de udøver dér.

(jf. præmis 42, 52, 53 og 55 samt domskonkl.)
Europa-Parlamentet har tilsidesat protokol nr. 6, der er vedlagt som bilag til EU-traktaten og EUF-traktaten, og protokol nr. 3 til Euratomtraktaten om fastlæggelse af hjemstedet for Den Europæiske Unions institutioner og for visse af Unionens organer, kontorer, agenturer og tjenester, hvorefter Parlamentet skal holde 12 ordinære plenarmødeperioder i Strasbourg om året, ved i afgørelserne vedrørende tidsplanen for møderne i 2012 og 2013 at fastlægge – ud over de ti månedlige plenarmøderækker, der finder sted hver måned bortset fra august og oktober – to plenarmøderækker på hver to dage i samme uge i oktober.

For så vidt som de ordinære mødeperioder for oktober i 2012 og 2013, der strækker sig i overensstemmelse med Parlamentets almindelige praksis over fire dage, således er fastlagt i en enkelt uge, opfylder disse møder ikke kravene i de nævnte protokoller om institutionernes hjemsted. Den effektive tid, der er til rådighed for møderne i oktober, er blevet nedsat med mere end halvdelen, således at disse møderækker ikke svarer til de øvrige ordinære månedlige møderækker, der blev fastsat ved samme afgørelser.

(jf. præmis 40, 43, 46, 48, 56 og 59)
Artikel 2, nr. 1), i beslutning 2004/290 om bemyndigelse af Tyskland til at anvende en foranstaltning, der fraviger artikel 21 i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter, skal fortolkes således, at begrebet »bygningsarbejder«, der optræder i denne bestemmelse, ud over de transaktioner, der anses for tjenesteydelser som defineret i artikel 6, stk. 1, i sjette direktiv, også omfatter de transaktioner, der udgør levering af goder som omhandlet i dette direktivs artikel 5, stk. 1.

Beslutning 2004/290 om bemyndigelse af Tyskland til at anvende en foranstaltning, der fraviger artikel 21 i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter, skal fortolkes således, at Forbundsrepublikken Tyskland kan nøjes med at gøre delvis brug af den bemyndigelse, der er tildelt ved denne beslutning, for visse undergrupper, såsom enkelte typer af bygningsarbejder, og for ydelser til visse modtagere.

Ved indførelsen af disse undergrupper er denne medlemsstat forpligtet til at overholde princippet om afgiftsneutralitet såvel som de almindelige EU-retlige principper, herunder navnlig proportionalitets- og retssikkerhedsprincippet.

Det påhviler den nationale ret, under hensyntagen til alle relevante retlige og faktiske omstændigheder, at efterprøve, om dette er tilfældet i den sag, som er blevet indbragt for den, og i givet fald at tage de fornødne forholdsregler for at afhjælpe de skadelige konsekvenser af en anvendelse af de omhandlede bestemmelser, som er i modstrid med proportionalitets- eller retssikkerhedsprincippet.

(jf. præmis 50 og domskonkl. 2)
Artikel 11, stk. 1, i forordning nr. 3665/87 om fælles gennemførelsesbestemmelser for eksportrestitutioner for landbrugsprodukter, som ændret ved forordning nr. 2945/94 og nr. 495/97, skal fortolkes således, at med forbehold for undtagelserne i artikel 11, stk. 1, tredje afsnit, skal nedsættelsen i artikel 11, stk. 1, første afsnit, litra a), anvendes, bl.a. når det viser sig, at de varer, som der er ansøgt om restitutioner for, ikke var af sund og sædvanlig handelskvalitet, og det uanset det forhold, at eksportøren var i god tro og gav en korrekt beskrivelse af disse varers karakter og oprindelse.

Denne nedsættelsesordning består således i betaling af en bøde, der udmåles i forhold til det beløb, eksportøren uretmæssigt ville have modtaget, hvis den restitution, hvorom der er ansøgt, var blevet ydet. Der er tale om en sanktion, der er en integrerende del af den pågældende eksportrestitutionsordning, og som ikke har karakter af straf. Det ansvar, der ligger til grund for denne sanktion, er af overvejende objektiv karakter. Det følger heraf, at nedsættelsen omfattet af artikel 11, stk. 1, første afsnit, i forordning nr. 3665/87 finder anvendelse, selv om der ikke foreligger culpøs adfærd fra eksportørens side, og han var i god tro og gav en præcis beskrivelse af karakteren og oprindelsen af de pågældende varer i udførselsangivelserne.

(jf. præmis 25, 26, 28 og 37 samt domskonkl.)
Direktiv 2008/115 om fælles standarder og procedurer i medlemsstaterne for tilbagesendelse af tredjelandsstatsborgere med ulovligt ophold skal fortolkes således, at det ikke er til hinder for en medlemsstats lovgivning, hvorefter tredjelandsstatsborgeres ulovlige ophold straffes med en bødestraf, der kan erstattes af en sanktion i form af udvisning, for så vidt som hverken den omstændighed, at en strafforfølgning i henhold til nævnte lovgivning verserer, eller muligheden for, at nævnte strafforfølgning fører til en bødestraf, ikke forsinker eller på anden måde hindrer vedtagelsen og fuldbyrdelsen af tilbagesendelsesforanstaltninger som omhandlet i direktiv 2008/115, og for så vidt som den mulighed, som en ret, der træffer afgørelse i strafferetlige sager, har for at erstatte bødestraffen med en sanktion i form af udvisning ledsaget af et indrejseforbud i mindst fem år, er begrænset til situationer, hvor det er muligt straks at gennemføre tilbagesendelse af den pågældende.

Direktiv 2008/115 om fælles standarder og procedurer i medlemsstaterne for tilbagesendelse af tredjelandsstatsborgere med ulovligt ophold skal fortolkes således, at det er til hinder for en medlemsstats lovgivning, som gør det muligt at straffe tredjelandsstatsborgeres ulovlige ophold med en sanktion i form af husarrest, uden at det herved sikres, at fuldbyrdelsen af denne sanktion ophører, så snart den pågældendes fysiske transport ud af denne medlemsstat er mulig.

Pålæggelse og fuldbyrdelse af en sanktion i form af husarrest under den tilbagesendelsesprocedure, der er fastsat i direktiv 2008/115, medvirker nemlig åbenbart ikke til at gennemføre den udsendelse, som forfølges med proceduren, dvs. den pågældendes fysiske transport ud af den omhandlede medlemsstat. En sådan sanktion udgør således ikke nødvendige »foranstaltninger« eller »tvangsforanstaltninger« til at fuldbyrde afgørelsen om tilbagesendelse i den forstand, hvori udtrykkene er anvendt i artikel 8 i direktiv 2008/115.

(jf. præmis 44 og 47 samt domskonkl.)
Den blotte omstændighed, at Retten tager et anbringende, som sagsøgeren har påberåbt sig til støtte for sit annullationssøgsmål, til følge, giver den ikke ret til automatisk at annullere den anfægtede retsakt i sin helhed. En fuldstændig annullation kan således ikke fastholdes, når det er åbenlyst, at det nævnte anbringende, der udelukkende vedrører et konkret forhold i den omhandlede retsakt, blot kan begrunde en delvis annullation. En EU-retsakt kan imidlertid kun annulleres delvist, hvis de elementer, der påstås annulleret, kan udskilles fra den øvrige del af beslutningen. Dette krav er ikke opfyldt, når en delvis annullation af en retsakt bevirker, at det materielle indhold ændres, hvilket er baseret på et objektivt og ikke et subjektivt kriterium, der har sammenhæng med den politiske vilje hos den myndighed, som har vedtaget den pågældende retsakt.

Når der er tale om en beslutning fra Kommissionen, i henhold til hvilken et samlet kartel kvalificeres som en samlet og vedvarende overtrædelse, er det kun muligt at opdele en sådan beslutning, hvis for det første den sagsøgende virksomhed under den administrative procedure blev sat i stand til at forstå, at den også blev foreholdt hver enkelt adfærd, som kartellet består af, og derfor at forsvare sig desangående, og hvis den nævnte beslutning for det andet er tilstrækkeligt klar i denne henseende. Det følger heraf, at Unionens retsinstanser, hvis de fastslår, at Kommissionen ikke i tilstrækkelig grad har godtgjort, at en virksomhed i forbindelse med sin deltagelse i en af de former for konkurrencebegrænsende adfærd, som den samlede og vedvarende overtrædelse består af, havde kendskab til den øvrige konkurrencebegrænsende adfærd, som de øvrige karteldeltagere havde udvist med de samme mål for øje, eller med rimelighed kunne forudse denne adfærd og var indstillet på at løbe den dermed forbundne risiko, heraf alene må udlede den følge, at denne virksomhed ikke kan gøres ansvarlig for den øvrige konkurrencebegrænsende adfærd og derfor den samlede og vedvarende overtrædelse i sin helhed, og at den anfægtede beslutning derfor må anses for at savne grundlag i denne udstrækning.

Under disse omstændigheder begår Retten en retlig fejl, når den annullerer en beslutning fra Kommissionen, i henhold til hvilken et samlet kartel kvalificeres som en samlet og vedvarende overtrædelse, i sin helhed med hensyn til en virksomhed, selv om sidstnævntes deltagelse i en del af kartellet og den omstændighed, at dette i sig selv kan udgøre en overtrædelse af artikel 81 EF, ikke drages i tvivl af Retten.

(jf. præmis 37, 38, 46, 47 og 54)