ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 10. december 2009 –

Kommissionen mod Det Forenede Kongerige

(Sag C-390/07)

»Traktatbrud – miljø – direktiv 91/271/EØF – rensning af byspildevand – artikel 3, stk. 1 og 2, artikel 5, stk. 1-3 og 5, samt bilag I og II – manglende oprindelig kortlægning af følsomme områder – begrebet »eutrofiering« – kriterier – bevisbyrde – den relevante dato for undersøgelsen af beviserne – iværksættelse af opsamlingsforpligtelser – iværksættelse af en mere vidtgående rensning i de følsomme områder«

1. Miljø – rensning af byspildevand – direktiv 91/271 – kortlægning af områder, der er følsomme for eutrofiering – eutrofiering – begreb [Rådets direktiv 91/271, art. 2, nr. 11), og art. 5, stk. 1] (jf. præmis 26-29 og 33-38)

2. Miljø – rensning af byspildevand – direktiv 91/271 – kortlægning af områder, der er følsomme for eutrofiering – medlemsstaternes forpligtelse til at indsamle de oplysninger, som er nødvendige for denne kortlægning (art. 10 EF, 211 EF og 226 EF; Rådets direktiv 91/271, art. 5, stk. 1, og bilag II) (jf. præmis 32, 39, 42-46 og 355)

3. Traktatbrudssøgsmål – Domstolens prøvelse af søgsmålsgrundlaget – relevante forhold – forholdene ved udløbet af den i den begrundede udtalelse fastsatte frist [art. 226 EF; Rådets direktiv 91/271, art. 5 stk. 1, bilag II, litra a)] (jf. præmis 50-63)

4. Miljø – rensning af byspildevand – direktiv 91/271 – mere vidtgående rensning af byspildevand udledt fra byområder med en personækvivalent på over 10 000 (Rådets direktiv 91/271, art. 5, stk. 2, 3 og 5, samt bilag I, litra B) (jf. præmis 347 og 357 samt domskonkl. 1)

Angående

Traktatbrud – artikel 3, stk. 1 og 2, artikel 5, stk. 1-3 og 5, samt bilag II til Rådets direktiv 91/271/EØF af 21. maj 1991 om rensning af byspildevand (EFT L 135, s. 40) – manglende kortlægning af visse områder, der skulle have været udpeget som følsomme hvad angår eutrofiering, og manglende iværksættelse af en mere vidtgående rensning af byspildevand udledt fra byområder med en personækvivalent på over 10 000 i områder, der er følsomme, eller som skulle have været kortlagt som følsomme.

Konklusion

1) Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 5, stk. 2, 3 og 5, i Rådets direktiv 91/271/EØF af 21. maj 1991 om rensning af byspildevand, idet det har undladt at underkaste byspildevand udledt fra Craigavon (rensningsanlæggene Ballynacor og Bullay’s Hill) og fra Magherafelt en mere vidtgående rensning.

2) I øvrigt frifindes Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland.

3) Europa-Kommissionen betaler Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirlands omkostninger i forbindelse med sagen.
Samme direktivs artikel 7 bestemmer:

»1. De nationale tilsynsmyndigheder tager under udførelsen af deres opgaver i medfør af dette direktiv og særdirektiverne størst muligt hensyn til målene i artikel 8, herunder i det omfang de vedrører det indre markeds funktion.

2. De nationale tilsynsmyndigheder bidrager til udviklingen af det indre marked ved at samarbejde indbyrdes og med Kommissionen på en transparent måde for at sikre en ensartet anvendelse af dette direktiv og særdirektiverne i alle medlemsstaterne. De bestræber sig med henblik herpå navnlig for at være enige om, hvilke typer af instrumenter og midler der er de bedst egnede til at håndtere bestemte typer af situationer på markedet.

3. Ud over den i artikel 6 omhandlede høring skal en national tilsynsmyndighed, der agter at træffe en foranstaltning, som

a) er omfattet af artikel 15 eller 16 i dette direktiv, artikel 5 eller 8 i direktiv 2002/19/EF (adgangsdirektivet) og artikel 16 i direktiv 2002/22/EF (forsyningspligtdirektivet) og

b) vil få indvirkning på samhandelen mellem medlemsstaterne,

samtidig og under iagttagelse af artikel 5, stk. 3, stille udkastet til foranstaltning samt begrundelsen herfor til rådighed for Kommissionen og de nationale tilsynsmyndigheder i andre medlemsstater og underrette Kommissionen og de andre nationale tilsynsmyndigheder herom. De nationale tilsynsmyndigheder og Kommissionen kan kun fremsætte bemærkninger til den pågældende nationale tilsynsmyndighed inden for en måned eller inden for den i artikel 6 omhandlede frist, hvis den er længere. Fristen på én måned kan ikke forlænges.

4. Hvis den i stk. 3 omhandlede foranstaltning sigter på:

a) afgrænsning af et relevant marked, som afviger fra dem, der er nævnt i den i artikel 15, stk. 1, omhandlede henstilling, eller

b) en afgørelse om, hvorvidt en virksomhed enten alene eller i fællesskab med andre anses for at have en stærk markedsposition, jf. artikel 16, stk. 3 og 4 eller 5,

og vil få indvirkning på samhandelen mellem medlemsstaterne, samt hvis Kommissionen har meddelt den nationale tilsynsmyndighed, at den betragter udkastet til foranstaltning som en hindring for det indre marked eller nærer alvorlig tvivl om dets forenelighed med fællesskabsretten og mere specifikt med målene i artikel 8, kan foranstaltningen først vedtages efter en yderligere frist på to måneder. Denne frist kan ikke forlænges. Inden for denne periode kan Kommissionen efter proceduren i artikel 22, stk. 2, træffe en afgørelse med krav om, at den nationale tilsynsmyndighed trækker udkastet tilbage. En sådan afgørelse skal ledsages af en detaljeret og objektiv begrundelse fra Kommissionen om, hvorfor udkastet til foranstaltning ikke bør vedtages, sammen med konkrete forslag til ændring af udkastet til foranstaltning.

5. Den pågældende nationale tilsynsmyndighed tager i videst mulig udstrækning hensyn til bemærkningerne fra andre nationale tilsynsmyndigheder og Kommissionen, og kan, når bortses fra de i stk. 4 omhandlede tilfælde, vedtage det således ændrede udkast til foranstaltning og skal i så fald fremsende det til Kommissionen.

[…]«
Domstolens dom (Sjette Afdeling) af 2. oktober 2008 — Kommissionen mod Grækenland

(Sag C-36/08)

»Traktatbrud — direktiv 93/16/EF — særlig uddannelse nødvendig for at udøve virksomhed som alment praktiserende læge — ukorrekt gennemførelse«

1. Traktatbrudssøgsmål — sagens genstand — påstand om, at det pålægges en medlemsstat at træffe bestemte foranstaltninger (art. 226 EF) (jf. præmis 8-10)

2. Fri bevægelighed for personer — etableringsfrihed — fri udveksling af tjenesteydelser — læger — direktiv 93/16 (Rådets direktiv 93/16, art. 30, 31 og 36) (jf. domskonkl.)

Angående

Traktatbrud — tilsidesættelse af artikel 30, 31 og 36 i Rådets direktiv 93/16/EØF af 5. april 1993 om fremme af den frie bevægelighed for læger og gensidig anerkendelse af deres eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser (EFT L 165, s. 1) — særlig uddannelse nødvendig for at udøve virksomhed som alment praktiserende læge.

Konklusion

1) Den Hellenske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 30, 31 og 36 i Rådets direktiv 93/16/EØF af 5. april 1993 om fremme af den frie bevægelighed for læger og gensidig anerkendelse af deres eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/19/EF af 14. maj 2001, idet den har udstedt og opretholdt regler som artikel 29, stk. d.1 og d.2, i lov nr. 3209/2003, der er uforenelige med nævnte artikel 30, 31 og 36.

2) I øvrigt frifindes Den Hellenske Republik.

3) Den Hellenske Republik betaler sagens omkostninger.

Domstolens dom (Sjette Afdeling) af 2. oktober 2008 — Kommissionen mod Grækenland

(Sag C-36/08)

»Traktatbrud — direktiv 93/16/EF — særlig uddannelse nødvendig for at udøve virksomhed som alment praktiserende læge — ukorrekt gennemførelse«

1. Traktatbrudssøgsmål — sagens genstand — påstand om, at det pålægges en medlemsstat at træffe bestemte foranstaltninger (art. 226 EF) (jf. præmis 8-10)

2. Fri bevægelighed for personer — etableringsfrihed — fri udveksling af tjenesteydelser — læger — direktiv 93/16 (Rådets direktiv 93/16, art. 30, 31 og 36) (jf. domskonkl.)

Angående

Traktatbrud — tilsidesættelse af artikel 30, 31 og 36 i Rådets direktiv 93/16/EØF af 5. april 1993 om fremme af den frie bevægelighed for læger og gensidig anerkendelse af deres eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser (EFT L 165, s. 1) — særlig uddannelse nødvendig for at udøve virksomhed som alment praktiserende læge.

Konklusion

1) Den Hellenske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 30, 31 og 36 i Rådets direktiv 93/16/EØF af 5. april 1993 om fremme af den frie bevægelighed for læger og gensidig anerkendelse af deres eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/19/EF af 14. maj 2001, idet den har udstedt og opretholdt regler som artikel 29, stk. d.1 og d.2, i lov nr. 3209/2003, der er uforenelige med nævnte artikel 30, 31 og 36.

2) I øvrigt frifindes Den Hellenske Republik.
1)

Den Tjekkiske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 53, stk. 1, i Kommissionens direktiv 2006/73/EF af 10. august 2006 om gennemførelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/39/EF for så vidt angår de organisatoriske krav til og betingelserne for drift af investeringsselskaber samt definitioner af begreber med henblik på nævnte direktiv, idet den ikke har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme dette direktiv.
Eftersom det følger af artikel 35 EU, at det tilkommer den nationale ret og ikke parterne i hovedsagen at forelægge Domstolen præjudicielle spørgsmål, tilkommer retten til at bestemme, hvilke spørgsmål der skal forelægges Domstolen, alene den nationale ret, og parterne kan ikke ændre deres indhold. Det ville desuden være i strid med Domstolens opgaver i henhold til nævnte bestemmelse at tage stilling til de påstande, parterne i hovedsagen har fremsat, såvel som i strid med Domstolens forpligtelser til at give medlemsstaternes regeringer samt andre berørte parter mulighed for at afgive indlæg i henhold til artikel 23 i statutten for Domstolen, når henses til, at det i henhold til denne bestemmelse kun er forelæggelsesafgørelserne, der meddeles de pågældende parter.

(jf. præmis 46 og 47)
Artikel 4, nr. 6, i rammeafgørelse 2002/584 om den europæiske arrestordre og om procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne, hvorefter den fuldbyrdende judicielle myndighed kan afslå at fuldbyrde en sådan arrestordre udstedt med henblik på fuldbyrdelse af en straffedom, hvis den eftersøgte person »opholder sig i, er statsborger i eller bosat i den fuldbyrdende medlemsstat«, og denne medlemsstat forpligter sig til selv at fuldbyrde straffen i henhold til sin nationale lovgivning, skal fortolkes således, at en eftersøgt person er »bosat« i den fuldbyrdende medlemsstat, når vedkommende har etableret sin faktiske bopæl i medlemsstaten, og personen »opholder sig« der, når han som følge af en fast tilstedeværelse af en vis varighed i denne medlemsstat har opnået en tilknytning til denne stat, der kan sidestilles med tilknytning som følge af bopæl.

I betragtning af at rammeafgørelsen har til formål at etablere en ordning for overgivelse mellem judicielle myndigheder af dømte eller mistænkte personer med henblik på straffuldbyrdelse eller retsforfølgelse, og at ordningen er baseret på princippet om gensidig anerkendelse, og idet den fuldbyrdende judicielle myndighed kun kan modsætte sig en sådan overgivelse på grundlag af en af de i rammeafgørelsen fastsatte afslagsgrunde, skal begreberne »opholder sig« og »bosat«, som fastlægger anvendelsesområdet for rammeafgørelsens artikel 4, nr. 6, defineres ensartet, for så vidt som de udgør selvstændige EU-retlige begreber. Medlemsstaterne kan dermed ikke tillægge begreberne en videre rækkevidde i national ret til gennemførelse af artikel 4, nr. 6, end hvad der følger af en sådan ensartet fortolkning.

(jf. præmis 43, 46 og 54 samt domskonkl.)
Domstolens dom (Ottende Afdeling) af 10. februar 2009 — Kommissionen mod Frankrig

(Sag C-224/08)

»Traktatbrud — direktiv 2006/100/EF — manglende gennemførelse inden for den fastsatte frist«

Traktatbrudssøgsmål — Domstolens prøvelse af søgsmålsgrundlaget — relevante forhold — forholdene ved udløbet af den i den begrundede udtalelse fastsatte frist (art. 226 EF) (jf. præmis 9)

Angående

Traktatbrud — manglende vedtagelse eller meddelelse inden for den fastsatte frist af de nødvendige bestemmelser for at efterkomme Rådets direktiv 2006/100/EF af 20. november 2006 om tilpasning af visse direktiver vedrørende frie personbevægelser på grund af Bulgariens og Rumæniens tiltrædelse (EUT L 363, s. 141).

Konklusion

1) Den Franske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 2 i Rådets direktiv 2006/100/EF af 20. november 2006 om tilpasning af visse direktiver vedrørende frie personbevægelser på grund af Bulgariens og Rumæniens tiltrædelse, idet den ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget alle de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme dette direktiv.

2) Den Franske Republik betaler sagens omkostninger.

Domstolens dom (Ottende Afdeling) af 10. februar 2009 — Kommissionen mod Frankrig

(Sag C-224/08)

»Traktatbrud — direktiv 2006/100/EF — manglende gennemførelse inden for den fastsatte frist«

Traktatbrudssøgsmål — Domstolens prøvelse af søgsmålsgrundlaget — relevante forhold — forholdene ved udløbet af den i den begrundede udtalelse fastsatte frist (art. 226 EF) (jf. præmis 9)

Angående

Traktatbrud — manglende vedtagelse eller meddelelse inden for den fastsatte frist af de nødvendige bestemmelser for at efterkomme Rådets direktiv 2006/100/EF af 20. november 2006 om tilpasning af visse direktiver vedrørende frie personbevægelser på grund af Bulgariens og Rumæniens tiltrædelse (EUT L 363, s. 141).

Konklusion

1) Den Franske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 2 i Rådets direktiv 2006/100/EF af 20. november 2006 om tilpasning af visse direktiver vedrørende frie personbevægelser på grund af Bulgariens og Rumæniens tiltrædelse, idet den ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget alle de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme dette direktiv.
Sag C-67/08

Margarete Block

mod

Finanzamt Kaufbeuren

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesfinanzhof)

»Frie kapitalbevægelser — artikel 56 EF og 58 EF — arveafgift — national lovgivning, som ikke tillader modregning i arveafgift, som skal betales i den medlemsstat, hvor ejeren af godet var bosiddende på dødstidspunktet, af arveafgift, som arvingen har betalt i en anden medlemsstat, når det arvede gode er pengefordringer — dobbeltbeskatning — restriktion — foreligger ikke«

Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 12. februar 2009 I ‐ 885

Sammendrag af dom

Frie kapitalbevægelser – restriktioner – arveafgift

(Art. 56 EF og 58 EF)

Artikel 56 EF og 58 EF skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en medlemsstats lovgivning, der med hensyn til beregningen af arveafgift, som en arving bosiddende i denne medlemsstat skal betale for pengefordringer mod et finansinstitut beliggende i en anden medlemsstat, ikke giver adgang til — når arvelader på dødstidspunktet var bosiddende i den første medlemsstat — at modregne arveafgift, der er betalt i den anden medlemsstat, i den arveafgift, som skal betales i den første medlemsstat.

Denne skattemæssige ulempe skyldes, at de pågældende to medlemsstater udøver deres beskatningskompetencer parallelt, således at den ene medlemsstat har valgt at pålægge pengefordringer national arveafgift, når kreditor har bopæl i denne medlemsstat, mens den anden har valgt at pålægge sådanne fordringer national arveafgift, når debitor er etableret i sidstnævnte medlemsstat. Imidlertid er der ikke på fællesskabsrettens nuværende udviklingstrin fastsat generelle kriterier for fordelingen af medlemsstaternes kompetence vedrørende ophævelsen af dobbeltbeskatning inden for Det Europæiske Fællesskab i en situation omhandlende betaling af arveafgift. Det følger heraf, at medlemsstaterne på fællesskabsrettens nuværende udviklingstrin har en vis autonomi på området, forudsat at fællesskabsretten overholdes, og at de derfor ikke er forpligtede til at tilpasse deres eget skattesystem til de forskellige beskatningssystemer i de øvrige medlemsstater med henblik på navnlig at undgå dobbeltbeskatning, som opstår ved, at medlemsstaterne parallelt udøver deres beskatningskompetence, eller til, som en konsekvens heraf, at tillade, at der kan fradrages arveafgift betalt i en anden medlemsstat end den, hvori arvingen er bosiddende.

Det kan ikke føre til et andet resultat, at den nationale lovgivning fastsætter mere fordelagtige modregningsregler, når arvelader på dødstidspunktet var bosiddende i en anden medlemsstat, eftersom denne forskellige behandling for så vidt angår arv efter en person, der ikke var hjemmehørende på dødstidspunktet, også er en følge af, at den pågældende medlemsstat som led i sin beskatningskompetence kan vælge kreditors bopæl som tilknytningskriterium ved bedømmelsen af, om det arvede aktiv er af »udenlandsk« karakter, og følgelig, om arveafgift, der er betalt i en anden medlemsstat, kan anvendes til modregning i den første medlemsstat.

(jf. præmis 28, 30-32, 34 og 36 samt domskonkl.)
Domstolens dom (Syvende Afdeling) af 5. februar 2009 — Kommissionen mod Finland

(Sag C-293/08)

»Traktatbrud — direktiv 2004/83/EF — manglende gennemførelse inden for den fastsatte frist«

Traktatbrudssøgsmål — Domstolens prøvelse af søgsmålsgrundlaget — relevante forhold — forholdene ved udløbet af den i den begrundede udtalelse fastsatte frist (art. 226 EF) (jf. præmis 7)

Angående

Traktatbrud — manglende vedtagelse inden for den fastsatte frist af de nødvendige bestemmelser for at efterkomme Rådets direktiv 2004/83/EF af 29. april 2004 om fastsættelse af minimumsstandarder for anerkendelse af tredjelandsstatsborgere eller statsløse som flygtninge eller som personer, der af anden grund behøver international beskyttelse, og indholdet af en sådan beskyttelse (EUT L 304, s. 12).

Konklusion

1) Republikken Finland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Rådets direktiv 2004/83/EF af 29. april 2004 om fastsættelse af minimumsstandarder for anerkendelse af tredjelandsstatsborgere eller statsløse som flygtninge eller som personer, der af anden grund behøver international beskyttelse, og indholdet af en sådan beskyttelse, idet den ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme dette direktiv.

2) Republikken Finland betaler sagens omkostninger.

Domstolens dom (Syvende Afdeling) af 5. februar 2009 — Kommissionen mod Finland

(Sag C-293/08)

»Traktatbrud — direktiv 2004/83/EF — manglende gennemførelse inden for den fastsatte frist«

Traktatbrudssøgsmål — Domstolens prøvelse af søgsmålsgrundlaget — relevante forhold — forholdene ved udløbet af den i den begrundede udtalelse fastsatte frist (art. 226 EF) (jf. præmis 7)

Angående

Traktatbrud — manglende vedtagelse inden for den fastsatte frist af de nødvendige bestemmelser for at efterkomme Rådets direktiv 2004/83/EF af 29. april 2004 om fastsættelse af minimumsstandarder for anerkendelse af tredjelandsstatsborgere eller statsløse som flygtninge eller som personer, der af anden grund behøver international beskyttelse, og indholdet af en sådan beskyttelse (EUT L 304, s. 12).

Konklusion

1) Republikken Finland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Rådets direktiv 2004/83/EF af 29. april 2004 om fastsættelse af minimumsstandarder for anerkendelse af tredjelandsstatsborgere eller statsløse som flygtninge eller som personer, der af anden grund behøver international beskyttelse, og indholdet af en sådan beskyttelse, idet den ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme dette direktiv.
Sag C-19/08

Migrationsverket

mod

Edgar Petrosian m.fl.

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Kammarrätten i Stockholm, Migrationsöverdomstolen)

»Retten til asyl — forordning (EF) nr. 343/2003 — en medlemsstats tilbagetagelse af en asylansøger, som har fået afslag på asyl, og som befinder sig i en anden medlemsstat, hvor han har indgivet en ny ansøgning om asyl — begyndelsestidspunktet for fristen for overførsel af asylansøgeren — overførselssag, der er genstand for et sagsanlæg, der kan have opsættende virkning«

Domstolens dom (Fjerde Afdeling) af 29. januar 2009 I ‐ 497

Sammendrag af dom

Visum, asyl, indvandring – asylpolitik – kriterier og procedurer til afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen af en asylansøgning, der er indgivet af en tredjelandsstatsborger – forordning nr. 343/2003

[Rådets forordning nr. 343/2003, art. 20, stk. 1,litra d), og art. 20, stk. 2]

Med henblik på at sikre den effektive virkning af artikel 20, stk. 1, litra d), og artikel 20, stk. 2, i forordning nr. 343/2003 om fastsættelse af kriterier og procedurer til afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen af en asylansøgning, der er indgivet af en tredjelandsstatsborger i en af medlemsstaterne, skal bestemmelsen inden for rammerne af en overførselsprocedure af en asylansøger fortolkes således, at når et sagsanlæg ifølge den anmodende medlemsstats lovgivning kan tillægges opsættende virkning, løber fristen for gennemførelse af overførslen først fra afsigelsen af den retlige afgørelse, hvormed overførselssagen realitetsbehandles, og som ikke længere udgør nogen hindring for gennemførelse af overførslen, og ikke allerede fra vedtagelsen af den foreløbige retsafgørelse, hvormed overførslen udsættes. Hvad angår formålet med at fastsætte en frist for medlemsstaterne skal tidspunktet for udløsning af fristen nemlig fastsættes således, at medlemsstaterne råder over en frist på seks måneder, som de til fulde formodes at drage nytte af med henblik på at træffe de nødvendige tekniske foranstaltninger til gennemførelse af overførslen.

(jf. præmis 44, 46 og 53 samt domskonkl.)
Domstolens dom (Sjette Afdeling) af 22. december 2008 — Kommissionen mod Finland

(Sag C-328/08)

»Traktatbrud — direktiv 2004/35/EF — miljøansvar — manglende gennemførelse inden for den fastsatte frist«

Medlemsstater — forpligtelser — gennemførelse af direktivet — traktatbrud ubestridt (art. 226 EF) (jf. præmis 9 og 10)

Angående

Traktatbrud — manglende vedtagelse inden for den fastsatte frist af de bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/35/EF af 21. april 2004 om miljøansvar for så vidt angår forebyggelse og afhjælpning af miljøskader (EUT L 143, s. 56).

Konklusion

1) Republikken Finland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/35/EF af 21. april 2004 om miljøansvar for så vidt angår forebyggelse og afhjælpning af miljøskader, idet den ikke har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme dette direktiv.

2) Republikken Finland betaler sagens omkostninger.

Domstolens dom (Sjette Afdeling) af 22. december 2008 — Kommissionen mod Finland

(Sag C-328/08)

»Traktatbrud — direktiv 2004/35/EF — miljøansvar — manglende gennemførelse inden for den fastsatte frist«

Medlemsstater — forpligtelser — gennemførelse af direktivet — traktatbrud ubestridt (art. 226 EF) (jf. præmis 9 og 10)

Angående

Traktatbrud — manglende vedtagelse inden for den fastsatte frist af de bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/35/EF af 21. april 2004 om miljøansvar for så vidt angår forebyggelse og afhjælpning af miljøskader (EUT L 143, s. 56).

Konklusion

1) Republikken Finland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/35/EF af 21. april 2004 om miljøansvar for så vidt angår forebyggelse og afhjælpning af miljøskader, idet den ikke har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme dette direktiv.