Appel iværksat den 21. september 2018 af Brugg Kabel AG og Kabelwerke Brugg AG Holding til prøvelse af dom afsagt af Retten (Ottende Afdeling) den 12. juli 2018 i sag T-441/14, Brugg Kabel AG og Kabelwerke Brugg AG Holding mod Europa-Kommissionen

(Sag C-591/18 P)

(2018/C 399/36)

Processprog: tysk

Parter

Appellant: Brugg Kabel AG og Kabelwerke Brugg AG Holding (ved Rechtsanwälte A. Rinne og M. Lichtenegger)

Den anden part i appelsagen: Europa-Kommissionen

Appellanten har nedlagt følgende påstande

1. Rettens dom af 12. juli i sag T-441/14 ophæves, og Kommissionen afgørelse af 2. april 2014 (sag AT.39610 — Power Cables) annulleres, for så vidt som den vedrører appellanterne

2. subsidiært ophæves Rettens i punkt 1 nævnte dom og Kommissionens i punkt 1 nævnte afgørelse annulleres, for så vidt som den: a) fastsætter bøden til appellanterne til 8 490 000 EUR, og b) pålægger appellanterne at betale sagsomkostningerne, og bøden nedsættes i overensstemmelse med appellanternes påstande i første instans til et beløb, som Domstolen finder passende

3. mere subsidiært ophæves Rettens i punkt 1 nævnte dom, og sagen hjemvises til Retten

4. Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanterne har til støtte for deres appel fremsat seks anbringender.

Første anbringende: tilsidesættelse af retten til forsvar ved at affatte anmodningen om oplysninger samt klagepunkterne på engelsk.

Retten lod med hensyn til de sprogversioner, som de anmodningerne om oplysninger og klagepunktsmeddelelsen, der blev rettet til appellanterne, var affattet på, retligt fejlagtigt en for lav grad af forståelse være tilstrækkelig. Den pågældende adressat skal imidlertid gennem valg af et sprog, som forstås af adressaten, sættes i stand til at forstå de beskyldninger, der foreholdes ham, med henblik på fuldt ud at kunne varetage sit forsvar. Det rækker ikke »tilstrækkeligt« blot at kunne forstå beskyldningerne udelukkende efter deres karakter og omfang til »at kunne tage stilling dertil«.

Endvidere så Retten bort fra, at det afgørende ikke er nytteværdien for Kommissionen af svarene, men alene, om den berørte virksomhed, til trods for Kommissionens afvisning af at stille en anden sprogversion til rådighed, var i stand til fuldt ud at forsvare sig selv mod disse beskyldninger.

Det andet anbringende: Tilsidesættelse af retten til forsvar ved at afvise indsigt i andre virksomheders bemærkninger til klagepunkterne.

Retten opstillede for strenge krav med hensyn til en berørt virksomheds adgang til indsigt i de ikke-fortrolige svar fra andre adressater for klagepunktsmeddelelsen. En adressat for en klagepunktsmeddelelse skal imidlertid sikres adgang til indsigt, såfremt den berørte virksomhed i betragtning af de tilgrundliggende beskyldninger godtgør, at der foreligger plausible omstændigheder fra den samlede procedure, hvorefter det udmærket kan tænkes, at der findes passager eller bilag blandt de ikke-fortrolige svar fra en anden adressat for klagepunktsmeddelelsen, som aflaster den berørte virksomhed.

Retten så bort fra, at der foreligger en tilsidesættelse af retsstatsprincipperne, såfremt det kun tilkommer Kommissionen at foretage en bedømmelse af, om svarene fra de øvrige adressater for klagepunktmeddelelsen (muligvis) indeholder aflastende passager og bilag. I denne henseende gøres Kommissionen på samme tid til et undersøgelses/retshåndhævelsesorgan, et beslutningstagende organ og tillige som forsvarsorgan i samme sag uden imidlertid at kunne identificere den dertil nødvendige sammenhæng.

Det tredje anbringende: tilsidesættelse af princippet om uskyldsformodning ved at fastslå, at deltagelsen i overtrædelsen blev indledt den 14. december 2001.

Retten anvendte en for lav bevisstandard med hensyn til beviset for indledningen af deltagelsen i en samlet og vedvarende overtrædelse. Kommissionen skulle retteligt have fremlagt præcise, overbevisende og overensstemmende beviser, som kunne begrunde den faste overbevisning om, at den dato, der blev valgt som starttidspunkt for deltagelsen, udgjorde en konkurrenceovertrædelse. I tilfælde af fortsat tvivl skulle dette have kommet den berørte virksomhed til gode i medfør af princippet om in dubio pro reo.

Retten så bort fra, at det for at tilbagevise indicier er tilstrækkeligt, at disse drages i tvivl ved fremlæggelse af modsatrettede indicier. Det kan i medfør af princippet om ligestilling af parterne ikke kræves, at den berørte virksomhed fremlægger et fuldstændigt diskulperende bevis i en administrativ procedure, der er rettet mod at pålægge sanktioner.

Det fjerde anbringende: urigtig gengivelse af beviserne og tilsidesættelse af princippet om uskyldsformodning ved at lægge til grund, at der forelå en uafbrudt deltagelse i overtrædelsen mellem den 12. maj 2005 og den 8. december 2005.

Retten foretog en urigtig gengivelse af beviserne, hvad angår beviset for, at der forelå en uafbrudt deltagelse fra appellanternes side i overtrædelsen, da den, til trods for en række ambivalente og selvmodsigende indicier, nåede frem til den sikre og utvivlsomme konklusion, at overtrædelsen var vedvarende og uafbrudt.

Endvidere anerkendte Retten ikke den passende standard for tilbagevisning af indicier.

Det femte anbringende: urigtig gengivelse af beviserne og tilsidesættelse af princippet om uskyldsformodning samt tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet ved at fastslå, at der forelå ansvar for aftaler vedrørende jord- og undervandselkabler, hjemmemarkeder og større projekter.

Retten anvendte en for lav bevisstandard og foretog en urigtig gengivelse af beviserne med hensyn til appellanternes ansvar for selvstændige og uadskillelige dele af overtrædelsen — såsom eksempelvis jord- og undervandselkabler, hjemmemarkeder og større projekter — i hvilke appellanterne hverken deltog eller havde nogen interesse.

Retten så bort fra de uforholdsmæssige og uhensigtsmæssige risici, der var forbundet med en sådan bred fortolkning af det juridiske begreb en samlet og vedvarende overtrædelse for virksomheder, der ikke har deltaget i alle dele, men som ikke desto mindre kan være solidarisk ansvarlige i henhold til national ret for den forvoldte skade.

Henset til det nuværende stadium for EU-harmoniseringen af erstatningsretten, kan regres mod andre solidarisk hæftende i henhold til national ret ikke anvendes som et passende middel til at kompensere for det brede eksterne hæftelsesansvar.

Det sjette anbringende: Tilsidesættelse af artikel 23, stk. 2, og 3, i forordning nr. 1/2003 (1) og legalitetsprincippet, proportionalitetsprincippet og princippet om ne bis in idem i forbindelse med fastsættelsen af bøden.

Retten fastsatte med urette 2004 som referenceår for værdien af afsætningen, som ikke var repræsentativ for appellanterne, hverken med hensyn til størrelsen eller økonomisk formåen.

Endvidere så Retten bort fra for det første, at Kommissionen ikke kunne støtte sig på en samlet og vedvarende overtrædelse, dvs. et enkelt kartel, som omfattede både en A/R-konfiguration og en R-konfiguration, for at fastslå, at der forelå et ansvar, og for det andet, at Kommissionen ved fastsættelsen af bødens størrelse ikke kunstigt igen kunne opdele de forskellige og angiveligt uadskillelige dele af overtrædelsen.

(1) EFT 2003, L 1, s. 1