ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
DA Den Europæiske Unions Tidende C 80/12

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Upravno sodišče Republike Slovenije (Republikken Slovenien) den 21. december 2010 — Pelati doo mod Republikken Slovenien

(Sag C-603/10)

2011/C 80/22

Processprog: slovensk

Den forelæggende ret

Upravno sodišče Republike Slovenije

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Pelati doo

Sagsøgt: Republikken Slovenien

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 11 i Rådets direktiv 90/434/EØF (1) fortolkes således, at den er til hinder for en national lovgivning, i henhold til hvilken Republikken Slovenien betinger en skattefordel for et handelsselskab, der ønsker at foretage en deling (spaltning af en del af selskabet og oprettelse af et nyt selskab), af en rettidig indgivelse af en ansøgning om indrømmelse af den skattefordel, der følger af en spaltning, såfremt de fastsatte betingelser derfor er opfyldt, eller i henhold til hvilken den skattepligtige som følge af fristudløbet automatisk mister de skattefordele, der er fastsat i den nationale lovgivning?

(1) Rådets direktiv 90/434/EØF af 23.7.1990 om en fælles beskatningsordning ved fusion, spaltning, tilførsel af aktiver og ombytning af aktier vedrørende selskaber i forskellige medlemsstater (EFT L 225, s. 1).
2)

Er artikel 6 i afsnit 1 »Fælles bestemmelser« i Lissabontraktaten af 13. december 2007 om ændring af traktaten om Den Europæiske Union, undertegnet i Maastricht den 7. februar 1992, og som har været gældende siden den 1. december 2009 (som i store træk gengiver bestemmelserne i artikel 6 i afsnit I i traktaten om Den Europæiske Union, undertegnet i Maastricht den 7. februar 1992, som trådte i kraft den 1. november 1993), samt artikel 234 (tidligere artikel 177) i traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab (EF-traktaten) af 25. marts 1957, og/eller artikel 47 i chartret om Den Europæiske Unions grundlæggende rettigheder af 7. december 2000, til hinder for nationale retlige bestemmelser — i den foreliggende sag bestemmelserne i artikel 26, stk. 4, i den belgiske lov af 6. januar 1989 om Cour d’arbitrage (nu benævnt Cour constitutionnelle), som ændret ved lov af 12. juli 2009, i sig selv eller sammenholdt med artikel 9, stk. 2, i denne særlov af 6. januar 1989 — som pålægger de nationale retter at forelægge ethvert præjudicielt spørgsmål vedrørende fortolkningen af de relevante bestemmelser i Den Europæiske Unions ret, som er direkte anvendelige i den nationale retsorden, og som har forrang i denne, for en højere national ret (i den foreliggende sag den ovennævnte Cour constitutionnelle), når disse bestemmelser ligeledes er gentaget i den nationale forfatning, og når de nævnte retter antager, at disse bestemmelser er blevet overtrådt i de sager, der er bragt for dem, med det resultat, at disse retter må se sig frataget muligheden for at anvende EU-retten direkte, i hvert fald i tilfælde af at den nævnte højere ret allerede har truffet afgørelse vedrørende det samme spørgsmål?
Med hensyn til spørgsmålet om fradrag for driftsudgifter ønsker Kommissionen at gøre opmærksom på, at medlemsstaterne også er forpligtede til at overholde de i traktaten grundfæstede diskriminationsforbud for så vidt angår kildebeskatning. I denne sammenhæng kan kildestaten ikke henholde sig til ensidigt fastsat lovgivning i en anden medlemsstat for at unddrage sig sine egne forpligtelser. Tyskland har ikke gjort gældende, at det er blevet aftalt med de andre medlemsstater, at disse giver fradrag for driftsudgifter i stedet for Tyskland. Selv hvis en sådan aftale forelå, ville den ofte ikke opnå målet, som eksempelvis i tilfælde hvor de omhandlede indtægter er skattefritaget i den anden medlemsstat, eller hvor den skattepligtige samlet set ikke har opnået et overskud. Derudover kan fradrag i den stat, hvor den skattepligtige er hjemmehørende, med hensyn til beregningsmetoden ikke erstatte fradrag i kildestaten. I dette tilfælde beskatter begge stater i princippet den samme indkomst. Derfor opnås en beskatning, som omfatter nettoindkomst og ikke bruttoindkomst, kun når begge stater anvender deres retsregler om fradrag for driftsudgifter. Fradrag i kildestaten medfører således ikke et dobbelt fradrag, men sikrer kun en ligebehandling i forhold til den rent indenlandske situation.
1)

Er sjette direktivs artikel 17, stk. 6, litra a), (1) til hinder for ændringer i en fradragsbegrænsende ordning som den foreliggende, med hvilken en medlemsstat har villet gøre brug af den i bestemmelsen hjemlede mulighed for at udelukke (fortsat at udelukke) fradrag for bestemte goder og tjenesteydelser, såfremt det beløb, der ikke kan fradrages, på grund af ændringerne i de fleste tilfælde er blevet større, men hvorved principperne i og opbygningen af den fradragsbegrænsende ordning ikke er blevet ændret?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 80/12

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Commissione Tributaria Provinciale di Parma (Italien) den 30. december 2010 — Danilo Debiasi mod Agenzia delle Entrate — Ufficio di Parma

(Sag C-613/10)

2011/C 80/23

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Commissione Tributaria Provinciale di Parma

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Danilo Debiasi

Sagsøgt: Agenzia delle Entrate — Ufficio di Parma

Præjudicielt spørgsmål

Er der modstrid mellem på den ene side artikel 19, stk. 5, og artikel 19a i DPR 633/72 og på den anden side artikel 17, stk. 2, litra a), i direktiv 77/388/EØF samt dokumenterne KOM/2001/0260 endelig udg. af 23. maj 2001 og KOM/2000/0348 endelig udg. af 7. juni 2000, og er der tale om forskelsbehandling i det fælles momssystem med et heraf følgende behov for harmonisering med de øvrige europæiske retssystemer, eftersom forskellige medlemsstater under bestemte forhold anvender nedsatte afgiftssatser?
2)

Er det relevant for besvarelsen af dette spørgsmål, om erhververen er en virksomhed med hjemsted i et tredjeland, der ganske vist har sendt genstanden for leveringen til en anden medlemsstat inden for rammerne af en kædetransaktion, men som ikke er momsregistreret i nogen medlemsstat, og om den afgiftspligtige har godtgjort, at erhververen har afgivet en afgiftsangivelse om erhvervelsen inden for Fællesskabet?
3)

Skal artikel 22, stk. 1, i direktiv 2008/48 fortolkes således, at der hermed indføres en fuldstændig harmonisering inden for området forbrugerkreditaftaler, som forbyder medlemsstaterne: 3.1. At udvide anvendelsesområdet for bestemmelserne i direktiv 2008/48 til aftaler, som udtrykkeligt er udelukket fra anvendelsesområdet for nævnte direktiv (såsom aftaler om realkreditlån eller om ejendomsretten til en bolig), eller 3.2. At indføre yderligere forpligtelser for kreditinstitutterne for så vidt angår hvilke provisioner disse kan opkræve, eller hvilke kategorier af referencesatser, der skal anvendes på den variable rente i sådanne forbrugerkreditaftaler, der er omfattet af den nationale gennemførelsesbestemmelses anvendelsesområde. Såfremt det tredje spørgsmål besvares benægtende, skal principperne om fri udveksling af tjenesteydelser og kapitalens frie bevægelighed generelt, og navnlig artikel 56, 58 og artikel 63, stk. 1, i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde (TEUF), fortolkes således, at de er til hinder for, at en medlemsstat indfører foranstaltninger, der forbyder kreditinstitutterne i forbrugerkreditaftaler at anvende bankgebyrer, som ikke figurerer i listen over tilladte provisioner, uden at sidstnævnte er definerede i den berørte medlemsstats lovgivning?
1)

Skal artikel 5-7 i forordning (EF) nr. 261/2004 (1) fortolkes således, at de kræver, at den i artikel 7 omhandlede kompensation skal betales til passagerer, hvis fly forsinkes som omhandlet i artikel 6, og i bekræftende fald, under hvilke omstændigheder?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 89/4

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) den 13. december 2010 — The United States of America mod Christine Nolan

(Sag C-583/10)

2011/C 89/08

Processprog: engelsk

Den forelæggende ret

Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division)

Parter i hovedsagen

Sagsøger: The United States of America

Sagsøgt: Christine Nolan

Præjudicielt spørgsmål

Opstår arbejdsgiverens konsultationsforpligtelse vedrørende kollektive afskedigelser i medfør af direktiv 98/95/EF (1), (i) når arbejdsgiveren påtænker, men endnu ikke har foretaget, en strategisk eller operationel beslutning, som forudsigeligt eller uundgåeligt vil føre til kollektive afskedigelser, eller (ii) kun når denne beslutning faktisk er truffet, og han så påtænker de deraf følgende afskedigelser?

(1) Rådets direktiv 98/59/EF af 20.7.1998 om tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivninger vedrørende kollektive afskedigelser, EFT L 225, s. 16.
1)

Skal artikel 80, stk. 1, litra c), Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (1) fortolkes således, at ved leveringer mellem to forbundne personer udgøres — såfremt modværdien er højere end normalværdien — transaktionens beskatningsgrundlag kun af normalværdien i det tilfælde, at leverandøren ikke er berettiget til fuldt fradrag af den indgående moms, der skyldes for de køb eller fremstilling af de varer, der udgør leveringen?
5)

Den svenske ordning med at pålægge tillægsafgift og undersøge ansvaret for skattesvig i forskellige sager er begrundet i en række hensyn af almen interesse, som beskrives nærmere nedenfor. Såfremt spørgsmål 2 besvares bekræftende, er en ordning som den svenske da forenelig med princippet ne bis in idem, når det ville være muligt at indrette en ordning, som ikke ville være omfattet af princippet ne bis in idem, uden at det herved ville være nødvendigt hverken at afstå fra at pålægge tillægsafgift eller træffe afgørelse om ansvar for skattesvig, ved at beslutningen om pålæggelse af tillægsafgift i de tilfælde, hvor et ansvar for skattesvig kunne være aktuelt, overføres fra Skatteverket og i givet fald en forvaltningsdomstol til den almindelige domstol, når denne behandler tiltalen for skattesvig?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 72/16

Sag anlagt den 21. december 2010 — Europa-Kommissionen mod Den Franske Republik

(Sag C-624/10)

2011/C 72/28

Processprog: fransk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved M. Afonso, som befuldmægtiget)

Sagsøgt: Den Franske Republik

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Den Franske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til momsdirektivet, navnlig dets artikel 168, 171, 193, 194, 204 og 214, ved i kapitel IV i administrativ instruks nr. 105 af 23. juni 2006 (3 A-9-06) at fastsætte lempeligere forskrifter, der fraviger ordningen, hvorved moms betales ved omvendt betalingspligt, og som bl.a. indebærer, at en sælger eller tjenesteyder, der er etableret uden for Frankrig, skal udpege en fiskal repræsentant.

— Den Franske Republik tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Kommissionen gør med sit søgsmål gældende, at de franske forskrifter, der fraviger ordningen, hvorved moms betales ved omvendt betalingspligt, på flere måder er i strid med EU-retten.

For det første skal en afgiftspligtig person, der ønsker at være omfattet af forskrifterne, der er indført ved kapitel IV i den administrative instruks 3 A-9-06, udpege en fiskal repræsentant, hvilket ikke er i overensstemmelse med momsdirektivets artikel 204. Denne artikel giver alene medlemsstaterne ret til at pålægge en sådan pligt i tilfælde af, at der ikke med den skattepligtige persons etableringsland er indgået noget retligt instrument om gensidig bistand vedrørende indirekte afgifter, som ligner det, der er fastsat inden for Unionen.

For det andet er de lempeligere forskrifter også betinget af, at sælger lader sig momsregistrere i Frankrig, hvilket ikke er i overensstemmelse med momsdirektivets artikel 214, stk. 1. Det fremgår af denne bestemmelse, at momsregistreringspligten ikke gælder for afgiftspligtige personer, der i en medlemsstat, hvor de ikke er etablerede, foretager leveringer af varer eller tjenesteydelser, der er undergivet ordningen, hvorved moms betales ved omvendt betalingspligt af kunden, navnlig i henhold til momsdirektivets artikel 194.

For det tredje og sidste fastsættes det i forskrifterne, at sælgeren eller tjenesteyderen kan modregne den fradragsberettigede moms i den moms, der opkræves af en eller flere af hans kunder. Dette er ikke i overensstemmelse med bestemmelserne i momsdirektivets artikel 168 og 171, ifølge hvilke modregningen af den fradragsberettigede moms i den opkrævede moms skal foretages i hvert afgiftspligtigt led. Undtagelsesordningen kan heller ikke støttes på direktivets artikel 11.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 72/3

Appel iværksat den 26. november 2010 af Evropaïki Dynamiki — Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE til prøvelse af dom afsagt af Retten (Femte Afdeling) den 9. september 2010 i sag T-300/07, Evropaïki Dynamiki — Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis mod Europa-Kommissionen

(Sag C-560/10 P)

2011/C 72/04

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Evropaïki Dynamiki — Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE (ved Attorneys at Law N. Korogiannakis, M. Dermitzakis)

Den anden part i appelsagen: Europa-Kommissionen

Appellanten har nedlagt følgende påstande:

— Rettens dom ophæves.

— Annullation af Kommissionens beslutning (Generaldirektoratet for Erhvervs- og Virksomhedspolitik) om at afvise appellantens bud for parti nr. 1, der blev afgivet i forbindelse med udbud ENTR/05/078 — DIT EUROPA parti 1 (redigeringsarbejde og oversættelser) til »drift og vedligeholdelse af portalen Dit Europa« (EUT 2006/S 143-153057), og at tildele det samme udbud til en anden bydende.

— Sagen henvises til Retten, således at den behandler de resterende spørgsmål i begge partier, herunder erstatningskravet, der endnu ikke er påkendt af Retten.

— Kommissionen tilpligtes at betale appellantens sagsomkostninger og øvrige omkostninger inklusive omkostningerne, der er afholdt i forbindelse med førsteinstansbehandlingen, uanset om nærværende appel forkastes, samt appelsagens omkostninger, hvis appellen tages til følge.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanten anfører, at Retten i den appellerede dom begik retlige fejl og anlagde en urigtig fortolkning af artikel 100, stk. 2, i finansordningen (1) og artikel 149 i gennemførelsesbestemmelserne ved at anerkende, at idet appellantens bud lå under tærskelen på 70 %, var det med rette, at Kommissionen ikke oplyste appellanten om den valgte tilbudsgivers fortjenester. Endvidere har appellanten gjort gældende, at dommen er utilstrækkeligt begrundet, idet Retten har undladt at foretage en grundig og individuel undersøgelse af anbringendet om tilsidesættelse af principperne om klarhed og ligebehandling.

(1) Rådets forordning (EF, Euratom) nr. 1605/2002 af 25.6.2002 om finansforordningen vedrørende De Europæiske Fællesskabers almindelige budget (EFT L 248, s. 1).
DA Den Europæiske Unions Tidende C 72/3

Appel iværksat den 26. november 2010 af Evropaïki Dynamiki — Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE til prøvelse af dom afsagt af Retten (Femte Afdeling) den 9. september 2010 i sag T-387/08, Evropaïki Dynamiki — Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE mod Europa-Kommissionen

(Sag C-561/10 P)

2011/C 72/05

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Evropaïki Dynamiki — Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE (ved Attorneys at Law N. Korogiannakis, M. Dermitzakis)

Den anden part i appelsagen: Europa-Kommissionen

Appellanten har nedlagt følgende påstande:

— Rettens dom ophæves.

— Den Europæiske Unions Publikationskontors beslutning om at afvise appellantens bud og at tildele det samme udbud til en anden bydende samt om at afvise erstatning annulleres.

— Sagen henvises til Retten, således at den behandler de resterende spørgsmål i begge partier, herunder erstatningskravet, der endnu ikke er påkendt af Retten.

— Den Europæiske Unions Publikationskontor tilpligtes at betale appellantens sagsomkostninger og øvrige omkostninger inklusive omkostningerne, der er afholdt i forbindelse med førsteinstansbehandlingen, uanset om nærværende appel forkastes, og dertil også appelsagens omkostninger, hvis appellen tages til følge.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanten gør gældende, at Retten i den appellerede dom begik retlige fejl og anlagde en urigtig fortolkning af artikel 100, stk. 2, i finansordningen (1) og artikel 149 i gennemførelsesbestemmelserne ved at anerkende, at idet appellantens bud lå under tærskelen på 70 %, var det med rette, at Kommissionen ikke oplyste appellanten om den valgte tilbudsgivers fortjenester. Endvidere har appellanten gjort gældende, at dommen er utilstrækkeligt begrundet, idet Retten har undladt at foretage en grundig og individuel undersøgelse af anbringendet vedrørende tilsidesættelse af principperne om klarhed og ligebehandling.

Appellanten gør endvidere gældende, at Retten har tilsidesat begrundelsespligten, idet den fastslog at »begrundelsen med hensyn til talrige andre tildelingskriterier og delkriterier er tilstrækkelig«, på trods af at den erkendte, at bemærkningerne i talrige delkriterier i den anfægtede beslutning var vage og generelle og ikke forklarer de point, appellantens bud har fået, samt at den anfægtede beslutning er mangelfuldt begrundet med hensyn til de særlige tildelingsdelkriterier. Derudover har Retten anlagt en fejlagtig fortolkning af begrundelsespligten, idet den har fastslået, at en række af vurderingsudvalgets bemærkninger opfyldte begrundelsespligten, ligesom appellantens argumenter vedrørende tilsidesættelsen af principperne om klarhed og ligebehandling ikke er behandlet grundigt eller begrundet individuelt eller tilstrækkeligt.

(1) Rådets forordning (EF, Euratom) nr. 1605/2002 af 25.6.2002 om finansforordningen vedrørende De Europæiske Fællesskabers almindelige budget (EFT L 248, s. 1).
2)

Såfremt spørgsmål 1 besvares bekræftende: Er det ved den fristsammenligning, der er mulig i henhold til forordningens artikel 3, stk. 3, alene fristens længde, det kommer an på, eller skal der også tages hensyn til nationale bestemmelser, som, uden at der hertil kræves særlige omstændigheder, udskyder fristens påbegyndelse til afslutningen af det kalenderår, i hvilket (her: rente) kravet opstår?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 72/13

Sag anlagt den 22. december 2010 — Europa-Kommissionen mod Republikken Østrig

(Sag C-614/10)

2011/C 72/22

Processprog: tysk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved B. Martenczuk og B.-R. Killmann, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Republikken Østrig

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Republikken Østrig har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 28, stk. 1, andet punktum, i direktiv nr. 95/46/EF, idet den i Østrig gældende retstilstand med hensyn til den databeskyttelsesmyndighed, der er oprettet som tilsynsmyndighed for databeskyttelse, ikke opfylder kriteriet om fuld uafhængighed.

— Republikken Østrig tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Kommissionen er af den opfattelse, at uafhængigheden hos den databeskyttelsesmyndighed, der er tilsynsmyndighed for overvågningen af databeskyttelseslovgivningen i Østrig, ikke er sikret.

Databeskyttelsesmyndigheden er organisatorisk set tæt knyttet til forbundskanslerens kontor. Dette fører tjenstligt tilsyn med databeskyttelsesmyndighedens medarbejdere og er også ansvarlig for myndighedens materielle udstyr. Derudover ledes databeskyttelsesmyndigheden af en embedsmand ved forbundskanslerens kontor, der også under udøvelsen af dette hverv er bundet af sin arbejdsgivers anvisninger og underlagt dennes tjenstlige tilsyn. Denne situation fører til åbenbare loyalitets- og interessekonflikter.

Forbundskansleren — der som andre offentlige myndigheder er underlagt databeskyttelsesmyndighedens kontrol — har også en omfattende tilsyns- og underretningsret i forhold til databeskyttelsesmyndigheden. Herved er det muligt for forbundskansleren til enhver tid og uden nogen konkret anledning at blive informeret om alle emner i forbindelse med databeskyttelseskommissionens ledelse. Der er således fare for, at denne ret kan udnyttes til politisk indflydelse.
1)

Har en ret i modtagerstaten, såfremt en retsafgørelse fra en udenlandsk ret er vedlagt den i artikel 54 i forordning nr. 44/2001 (1) omhandlede attest, men sagsøgte til trods herfor bestrider afgørelsen og gør gældende, at den i domsstaten anlagte sag ikke var blevet forkyndt for ham, kompetence til, i forbindelse med analysen af en grund til at nægte anerkendelse som omhandlet i artikel 34, stk. 2, i forordning nr. 44/2001, selv at prøve, om oplysningerne i attesten støttes af beviserne? Er en så vid kompetence for en ret i modtagermedlemsstaten i overensstemmelse med princippet om gensidig tillid til retsplejen som omhandlet i 16. og 17. betragtning til forordning nr. 44/2001?
3)

Hvis spørgsmål 2 besvares bekræftende: Er det foreneligt med artikel 6, stk. 1, første afsnit, i traktaten om Den Europæiske Union i den den 13. december 2007 gældende affattelse, jf. artikel 15, stk. 1, (erhvervsfrihed) og artikel 16, (frihed til at drive egen virksomhed) i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder i den den 12. december 2007 gældende affattelse (3), at det uden undtagelse forbydes en producent eller forhandler af vin at reklamere med en sundhedsanprisning af den her foreliggende art, for så vidt som anprisningen er korrekt?
3)

For så vidt som forordningen af 15. marts 2006 i modsætning til, hvad der var tilladt i henhold til bestemmelserne i konventionen om gennemførelse af Schengenaftalen af 19. juni 1990, således som disse var affattet før deres ændring ved forordningen, udelukker enhver mulighed for tredjelandsstatsborgeres indrejse på medlemsstaternes område, hvis de pågældende kun er i besiddelse af en midlertidig opholdstilladelse, der er udstedt mens en første ansøgning om opholdstilladelse eller en ansøgning om asyl behandles, fordrer retssikkerhedsprincippet og princippet om beskyttelse af den berettigede forventning da, at der fastsættes overgangsforanstaltninger for de tredjelandsstatsborgere, der har forladt deres område, mens de kun var i besiddelse af en midlertidig opholdstilladelse, der er udstedt mens en første ansøgning om opholdstilladelse eller en ansøgning om asyl behandles, og som ønsker at vende tilbage til området efter ikrafttrædelsen af forordningen af 15. marts 2006?