ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
23

Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) er af den opfattelse, at en korrekt fortolkning af punkt 31 i bilag I til direktivet om urimelig handelspraksis er nødvendig, idet lovgivningerne i de medlemsstater, der har gennemført bestemmelsen, er divergerende. Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) har følgelig besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Indebærer den ikke tilladte praksis, der er omhandlet i punkt 31 i bilag I til direktivet [om urimelig handelspraksis], at erhvervsdrivende er forhindret i at oplyse forbrugerne om, at de har vundet en præmie eller et tilsvarende gode, når faktum er, at forbrugeren opfordres til at afholde en udgift, herunder en bagatelagtig (de minimis) udgift, i forbindelse med indløsningen af præmien eller det tilsvarende gode? 2) Vil det, såfremt den erhvervsdrivende tilbyder forbrugeren flere forskellige metoder med hensyn til at indløse præmien eller det tilsvarende gode, udgøre en tilsidesættelse af [punkt 31 i bilag I til direktivet om urimelig handelspraksis], hvis den handling, som skal udføres for at benytte en af indløsningsmetoderne, indebærer, at forbrugeren skal påtage sig udgifter, herunder bagatelagtige (de minimis) udgifter? 3) Såfremt det ikke udgør en tilsidesættelse af [punkt 31 i bilag I til direktivet om urimelig handelspraksis], hvis indløsningsmetoden [for en præmie eller et andet tilsvarende gode] alene får forbrugeren til at påtage sig en bagatelagtig (de minimis) udgift, hvorledes skal den nationale ret afgøre, hvorvidt sådanne udgifter er bagatelagtige? Skal sådanne udgifter nærmere bestemt være fuldt ud påkrævede a) for at det reklameforanstaltende selskab kan identificere den pågældende forbruger som vinderen af præmien, og/eller b) for at forbrugeren kan få rådighed over præmien, og/eller c) for at forbrugeren kan nyde godt af den oplevelse, præmien er beskrevet som? 4) Skal anvendelsen af udtrykket »fejlagtigt indtryk« i punkt 31 [i bilag I til direktivet om urimelig handelspraksis] forstås således, at den opstiller en yderligere betingelse ud over betingelsen om, at forbrugeren skal betale et pengebeløb eller påtage sig udgifter for at indløse præmien, for at den nationale ret kan fastslå, at bestemmelserne i [nævnte] punkt 31 er blevet tilsidesat? 5) I bekræftende fald, hvorledes skal den nationale ret da afgøre, hvorvidt der er skabt et sådant »fejlagtigt indtryk«? Er den nationale ret ved afgørelsen af, om der er skabt et »fejlagtigt indtryk« nærmere bestemt forpligtet til at tage hensyn til præmiens relative værdi sammenlignet med udgiften til at indløse den? Såfremt dette besvares bekræftende, skal denne »relative værdi« da bedømmes i forhold til: a) det reklameforanstaltende selskabs enhedspris for at anskaffe præmien, eller b) det reklameforanstaltende selskabs enhedspris for at stille præmien til rådighed for forbrugeren, eller c) den værdi, som forbrugeren måtte tillægge præmien ud fra en vurdering af »markedsværdien« af en tilsvarende genstand til erhvervelse?«
41

Den omstændighed, at Sportradar har givet adgang til sin server ved at indgå kontrakter med selskaber, der yder væddemålsydelser rettet mod denne del af almenheden, udgør ligeledes et tegn på selskabets ønske om at henvende sig til denne gruppe, såfremt Sportradar – hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve – var, eller burde have været bevidst om denne målgruppe (jf. analogt dommen i sagen Pammer og Hotel Alpenhof, præmis 89, og Donner-dommen, præmis 27 og 28). I denne forbindelse kan det eventuelt også være relevant, hvis der i den betaling, som Sportradar opkræver for denne adgang, er taget hensyn til omfanget af disse selskabers aktiviteter på markedet i Det Forenede Kongerige og udsigten til, at internetbrugere i denne medlemsstat efterfølgende søger på selskabets webside, betradar.com.
6

Afsnit A i tillægget til bilag XV til forordning nr. 1234/2007 beskriver på den ene side smør som et »[produkt, der] skal have et mælkefedtindhold på mindst 80%, men under 90%, et vandindhold på højst 16% og et indhold af fedtfrit mælketørstof på højst 2%«, og på den anden side smørbart mælkefedtprodukt X%, som et »[produkt, der har] et mælkefedtindhold på: under 39%, over 41%, men under 60% [og] over 62%, men under 80%«.
Artikel 7, stk. 1 og 2, i forordning nr. 6/2002 bestemmer følgende:

»1. Med henblik på anvendelsen af artikel 5 og 6 anses et design for at være blevet offentliggjort, hvis det er blevet bekendtgjort i forbindelse med registreringen eller på anden måde, eller det er udstillet, benyttet kommercielt eller på anden måde blevet kendt inden den i artikel 5, litra a), og artikel 6, stk. 1, litra a), eller i artikel 5, litra b), og artikel 6, stk. 1, litra b), omhandlede dato, alt efter det enkelte tilfælde, undtagen i tilfælde hvor fagkredsene inden for den pågældende sektor i Fællesskabet ikke med rimelighed kan have fået kendskab til de pågældende arrangementer som led i deres normale forretningsførelse. Designet anses dog ikke for at være blevet offentliggjort, blot fordi tredjemand har fået kendskab til det under et eksplicit eller implicit krav om fortrolighed.

2. Ved anvendelsen af artikel 5 og 6 tages der ikke hensyn til offentliggørelsen, hvis et design, for hvilket der påberåbes beskyttelse i henhold til et registreret EF-design, er offentliggjort:

a) af designeren eller af den, til hvem dennes ret er overgået, eller af tredjemand på grundlag af oplysninger, der er meddelt, eller foranstaltninger, der er truffet af designeren eller af den, til hvem designerens ret er overgået
Direktivets artikel 47 med overskriften »Økonomisk og finansiel formåen« bestemmer følgende:

»1. Bevis for den økonomiske aktørs finansielle og økonomiske formåen kan almindeligvis føres ved en eller flere af følgende oplysninger:

a) relevante erklæringer fra en bank eller i givet fald bevis for relevant erhvervsansvarsforsikring

b) fremlæggelse af virksomhedens balance eller uddrag heraf, hvis offentliggørelse af balancen er lovpligtig i det land, hvor den økonomiske aktør er etableret

c) en erklæring om den økonomiske aktørs samlede omsætning og i påkommende tilfælde omsætningen inden for det aktivitetsområde, kontrakten vedrører, i højst de tre seneste disponible regnskabsår, afhængigt af hvornår den økonomiske aktør blev etableret eller startede sin virksomhed, hvis tallene for denne omsætning foreligger.

2. En økonomisk aktør kan i givet fald og for en bestemt kontrakt basere sig på andre enheders formåen uanset den juridiske karakter af forbindelserne mellem aktøren selv og disse enheder. Aktøren skal i så fald godtgøre over for den ordregivende myndighed, at han råder over de nødvendige ressourcer, f.eks. ved at fremlægge dokumentation for disse enheders forpligtelser i så henseende.

3. En sammenslutning af økonomiske aktører som omhandlet i artikel 4 kan på samme vilkår basere sig på sammenslutningens deltageres formåen eller andre enheders deltageres formåen.

4. De ordregivende myndigheder anfører i udbudsbekendtgørelsen eller i opfordringen til at afgive tilbud, hvilken eller hvilke af de i stk. 1 nævnte former for dokumentation de har valgt, samt hvilken anden dokumentation der skal fremlægges.

5. Hvis den økonomiske aktør af en gyldig grund ikke er i stand til at fremlægge den af den ordregivende myndighed krævede dokumentation, kan han godtgøre sin økonomiske og finansielle formåen ved ethvert andet dokument, som den ordregivende myndighed finder egnet.«
42

Domstolen vil kun undtagelsesvis i henhold til et almindeligt retssikkerhedsprincip, der er sikret i Den Europæiske Unions retsorden, kunne foranlediges til at begrænse borgernes mulighed for at påberåbe sig en således fortolket bestemmelse med henblik på anfægtelse af tidligere i god tro stiftede retsforhold. For at der kan træffes bestemmelse om en sådan begrænsning, skal to hovedbetingelser være opfyldt, nemlig at de berørte kredse skal være i god tro, og at der skal være fare for alvorlige forstyrrelser (jf. bl.a. dommen i sagen Santander Asset Management SGIIC m.fl., præmis 59).
37

I øvrigt fremgår det af 15. betragtning til forordning nr. 261/2004, at de usædvanlige omstændigheder kun kan angå »et bestemt fly en bestemt dag«, hvilket ikke kan være tilfældet med en boardingafvisning af en passager på grund af en omorganisering af flyvninger som følge af sådanne omstændigheder, som har berørt en tidligere flyvning. Begrebet »usædvanlige omstændigheder« tilsigter nemlig at begrænse et luftfartsselskabs forpligtelser, endog at fritage selskabet for disse forpligtelser, når den pågældende begivenhed ikke kunne have været undgået, selv om alle forholdsregler, der med rimelighed kunne træffes, faktisk var blevet truffet. Som generaladvokaten imidlertid har anført i punkt 53 i forslaget til afgørelse, gælder, at selv om et sådant luftfartsselskab er nødt til at aflyse en flyvning, som er planlagt til at finde sted den dag, hvor lufthavnspersonalet i en lufthavn strejker, og dernæst træffer beslutning om at omorganisere selskabets efterfølgende afgange, kan dette selskab under ingen omstændigheder anses for på grund af nævnte strejke at have været tvunget til at afvise en passager, som på behørig vis var mødt frem til boarding to dage efter aflysningen af nævnte flyvning.
37

Under disse omstændigheder skal de forelagte spørgsmål besvares med, at direktivets artikel 185, stk. 2, skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for nationale afgiftsbestemmelser som dem, der er indeholdt i ZDDS’ artikel 79 og 80, som i et tilfælde, hvor det konstateres, at momspligtige goder mangler, kræver regulering af fradraget for den indgående moms ved købet af disse goder i en situation, hvor den afgiftspligtige person har været udsat for tyveri af nævnte goder, og hvor gerningsmanden ikke er blevet fundet.
52

Under hensyn til ovenstående skal de forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 14, stk. 2, litra b), i forordning nr. 1408/71 skal fortolkes således, at under omstændigheder som de i hovedsagen omhandlede kan en person – der inden for rammerne af flere på hinanden følgende arbejdskontrakter, hvori stedet for arbejdets udførelse præciseres som værende flere medlemsstaters område, faktisk under varigheden af hver af disse kontrakter kun arbejder på én af disse staters område ad gangen – ikke henhøre under begrebet »person, der normalt udøver lønnet beskæftigelse på to eller flere medlemsstaters område« i denne bestemmelses forstand.
5

Anden, sjette og femtende til syttende betragtning til forordning nr. 44/2001 har følgende ordlyd: »(2) Visse forskelle mellem de nationale regler for retternes kompetence og for anerkendelse af retsafgørelser virker hæmmende for det indre markeds funktion. Det er tvingende nødvendigt at vedtage bestemmelser, der kan gøre reglerne for retternes kompetence på det civil- og handelsretlige område ensartede og forenkle formaliteterne med henblik på en hurtig og enkel anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser truffet i medlemsstater, der er bundet af denne forordning. [...] (6) For at virkeliggøre målet om fri bevægelighed for retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område er det nødvendigt og hensigtsmæssigt, at reglerne for retternes kompetence og for anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser fastlægges i en bindende og umiddelbart gældende fællesskabsretsakt. [...] (15) Af hensyn til en harmonisk retspleje er det nødvendigt at mindske risikoen for parallelle retssager mest muligt og undgå, at der træffes indbyrdes uforenelige retsafgørelser i to medlemsstater. Der bør være en klar, effektiv mekanisme til at afgøre tilfælde af litispendens og indbyrdes sammenhængende krav og til at afhjælpe problemer som følge af forskellene mellem de enkelte medlemsstaters lovgivning med hensyn til, på hvilket tidspunkt en sag anses for anlagt. Med henblik på anvendelsen af denne forordning bør dette tidspunkt defineres selvstændigt. (16) Den gensidige tillid til retsplejen inden for Fællesskabet gør det berettiget, at retsafgørelser, der er truffet i en medlemsstat, automatisk anerkendes, uden at der stilles krav om en særlig procedure, medmindre anerkendelsen bestrides. (17) Denne samme gensidige tillid gør det også berettiget at operere med en effektiv og hurtig procedure for at erklære en retsafgørelse, der er truffet i én medlemsstat, for eksigibel i en anden medlemsstat. Med henblik herpå bør en retsafgørelse erklæres for eksigibel næsten automatisk efter en simpel formel kontrol af de forelagte dokumenter, uden at retten på embeds vegne bør kunne påberåbe sig en af de i denne forordning anførte grunde til ikke at lade en retsafgørelse fuldbyrde.«
45

Nævnte regering har gjort gældende, at den i hovedsagen anfægtede betingelse, herunder særligt grænsen på 2/3, har til formål at sikre, at den pågældende tjenesteyder faktisk er et socialt organ, og den tjener det formål at ligestille nævnte tjenesteyder med offentligretlige organer. Den tyske regering er derimod af den opfattelse, at for så vidt som UStG’s § 4, nr. 18) – i modsætning til nr. 16) – kun omfatter juridiske personer, som ikke arbejder med gevinst for øje, og hvis almennyttige karakter er blevet anerkendt formelt, behandler den tyske lovgivning ikke identiske afgiftspligtige personer forskelligt, men fastsætter blot forskellige betingelser for anerkendelsen af forskellige afgiftspligtige personer, som er underlagt forskellige materielle og retlige betingelser, som foretagender af almennyttig karakter.
TRIPs-aftalens artikel 41, stk. 1-3, der indgår i del III med overskriften »Håndhævelse af intellektuelle ejendomsrettigheder«, bestemmer:

»1. Medlemmerne påser, at de håndhævelsesprocedurer, som er omhandlet i denne del, står til rådighed i henhold til deres lovgivning, således at der kan gribes effektivt ind over for krænkelser af intellektuelle ejendomsrettigheder, der er omfattet af denne aftale, også hurtige foranstaltninger for at forhindre krænkelser og foranstaltninger, der forebygger yderligere krænkelser. Disse procedurer skal anvendes på en sådan måde, at der ikke opstår hindringer for den lovlige samhandel, og at der er sikkerhed for, at de ikke misbruges.

2. Procedurerne til håndhævelse af intellektuelle ejendomsrettigheder skal være loyale og rimelige. De må hverken være unødigt komplicerede eller udgiftskrævende eller medføre ubegrundede frister eller forsinkelser.

3. Beslutningerne i forbindelse med en sag skal helst foreligge skriftligt og være begrundede. De skal stilles til rådighed for i hvert fald sagens parter uden urimelig forsinkelse. Beslutningerne i forbindelse med en sag må kun baseres på bevismateriale, hvortil parterne har haft mulighed for at fastsætte deres bemærkninger.«
42

Følgelig skal det andet og det tredje spørgsmål besvares med, at bestemmelsen i artikel 14, stk. 3, sjette led, i forordning nr. 2100/94, sammenholdt med den i artikel 9 i forordning nr. 1768/95 omhandlede, skal fortolkes således, at en anmodning om oplysninger fremsat af indehaveren over for en forarbejdningsvirksomhed ikke skal indeholde beviser, som understøtter de heri nævnte holdepunkter. Desuden udgør det forhold, at en landbruger foretager udsåning på kontrakt af en beskyttet sort, ikke i sig selv et holdepunkt for, at en forarbejdningsvirksomhed har forarbejdet eller har til hensigt at forarbejde høstudbytte, som er tilvejebragt ved at plante formeringsmateriale af nævnte sort med henblik på udsåning. Et sådant forhold kan dog, i lyset af de andre omstændigheder i denne sag, give grundlag for at fastslå, at der består et sådant holdepunkt, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at kontrollere i den tvist, som er forelagt den.
35

Den tyske regerings argument, hvorefter funktionen af den i hovedsagen omhandlede restaurantbåd kan sammenlignes med funktionen af et restaurantskib, der foretager korte udflugtssejladser på et vandløb, såsom Rhinen eller Mosel, kan ikke tiltrædes. En helhed som den i hovedsagen omhandlede, der udgøres af en husbåd samt af det dertilhørende areal og den dertilhørende anløbsbro, er nemlig en fast ejendom, som udelukkende har til formål at tilbyde restaurations- og underholdningsydelser inden for særlige rammer, hvorimod de restaurantskibe, der udfører udflugtssejladser på et vandløb, er køretøjer, som benyttes til levering af såvel restaurations- som turistydelser. Følgelig kan situationen for de sidstnævnte ikke sammenlignes med den i hovedsagen omhandlede situation.
46

Kurcums Metal har imidlertid gjort gældende, at forordning nr. 1601/2001 i den offentliggjorte lettiske version ikke foreskrev anvendelse af antidumpingtold på et produkt henhørende under underposition 7312 10 98 i KN i 2007. Med henvisning til dom af 11. december 2007, Skoma-Lux (sag C-161/06, Sml. I, s. 10841, præmis 51), har virksomheden anført, at akten vedrørende vilkårene for Den Tjekkiske Republiks, Republikken Estlands, Republikken Cyperns, Republikken Letlands, Republikken Litauens, Republikken Ungarns, Republikken Maltas, Republikken Polens, Republikken Sloveniens og Den Slovakiske Republiks tiltrædelse og tilpasningerne af de traktater, der danner grundlag for Den Europæiske Union (EUT 2003 L 236, s. 33), er til hinder for, at forpligtelser i unionslovgivningen gøres gældende over for borgerne i en ny medlemsstat, når denne lovgivning ikke er blevet offentliggjort i Den Europæiske Unions Tidende på denne medlemsstats sprog, skønt dette sprog er et af Unionens officielle sprog, og selv om disse borgere på anden vis kunne have gjort sig bekendt med denne lovgivning.
65

Endelig er det vigtigt at bemærke, at et civilt erstatningssøgsmål såsom det i hovedsagen, som det fremgår af forelæggelsesafgørelsen, ikke alene indebærer, at det skal fastslås, at der foreligger en skadevoldende begivenhed, men også et tab og en direkte årsagssammenhæng mellem dette tab og den nævnte skadevoldende begivenhed. Selv om det er rigtigt, at den nationale domstols forpligtelse til ikke at træffe afgørelser, der strider mod en afgørelse, der er truffet af Kommissionen, og som fastslår, at der er sket en overtrædelse af artikel 101 TEUF, kræver, at denne domstol medgiver, at der foreligger et kartel eller en ulovlig praksis, skal det præciseres, at tabet og den direkte årsagssammenhæng mellem dette tab og kartellet eller den omhandlede praksis til gengæld skal underkastes den nationale domstols vurdering.
b)

det efter lovgivningen skyldige afgiftsbeløb ikke er blevet bogført som følge af en fejl, som toldmyndighederne selv har begået, og som debitor ikke med rimelighed kunne forventes at have opdaget, hvis sidstnævnte i øvrigt i forbindelse med toldangivelsen har handlet i god tro og overholdt samtlige bestemmelser i de gældende forskrifter. Er præferencebehandlingen af varen indrømmet på grundlag af et administrativt samarbejde med myndighederne i et tredjeland, anses et ukorrekt certifikat udstedt af disse myndigheder for en fejl, som ikke med rimelighed kunne forventes opdaget, jf. første afsnit. Udstedelse af et ukorrekt certifikat anses dog ikke for en fejl, når certifikatet er baseret på eksportørens ukorrekte fremstilling af de faktiske forhold, medmindre det er klart, at de udstedende myndigheder var bekendt med eller burde have været bekendt med, at varen ikke var berettiget til præferencebehandling. Debitor kan påberåbe sig at have handlet i god tro, når han kan påvise, at han i den periode, hvor de pågældende forretningsaktiviteter har fundet sted, har udvist omhu for at sikre sig, at samtlige betingelser for præferencebehandling er opfyldt.
30

Henset til det ovenfor anførte skal de forelagte spørgsmål derfor besvares med, at toldkodeksens artikel 217, stk. 2, skal fortolkes således, at eftersom denne artikel ikke foreskriver praktiske regler for bogføring som omhandlet i denne bestemmelse, overlader den det til medlemsstaterne at fastlægge de praktiske regler med hensyn til bogføring af de afgiftsbeløb, som følger af en toldskyld, uden at de er forpligtede til i deres nationale lovgivninger at definere fremgangsmåden med henblik på gennemførelsen af denne bogføring, idet den skal foretages på en sådan måde, at det sikres, at de kompetente toldmyndigheder indskriver det nøjagtige importafgifts- eller eksportafgiftsbeløb, der følger af en toldskyld, i regnskabsregistrene eller på anden måde, for bl.a. at muliggøre, at bogføringen af de omhandlede beløb foretages med sikkerhed, herunder i forhold til debitor.
55

Med henblik herpå bestemmer artikel 46, stk. 1, første punktum, i statutten for Domstolen forældelsesfristens længde. Bestemmelsens andet punktum fastsætter, hvilke begivenheder der afbryder nævnte frist, nemlig erstatningssøgsmål anlagt ved Domstolen om Unionens ansvar uden for kontrakt eller forudgående fremsættelse af et krav over for vedkommende EU-institution. Selv om bestemmelsen i dette andet punktum beskriver de processuelle virkninger af de opregnede begivenheder, der bevirker afbrydelse, og disse bl.a. udgøres af en processuel handling, har bestemmelsen ikke til formål at fastsætte en søgsmålsfrist for skadelidte og dermed en procesfrist, idet skadelidte ligeledes kan afbryde den forældelsesfrist, der er fastsat i artikel 46, stk. 1, første punktum, i statutten for Domstolen ved forudgående fremsættelse af et krav over for vedkommende EU-institution.
40

Dernæst bemærkes, at eftersom forordning nr. 343/2003 i artikel 6-8 indeholder bindende bestemmelser, der i henhold til sjette betragtning til denne forordning har til formål at bevare familiens enhed, bør den i artikel 15 fastsatte humanitære klausul – for så vidt som den har til formål at gøre det muligt for medlemsstaterne at fravige kriterierne for fordeling af kompetencerne mellem disse for at lette sammenføringen af medlemmerne af en familie, når det er nødvendigt af humanitære årsager – kunne finde anvendelse på situationer, der går ud over de i nævnte artikel 6-8 omhandlede, også selv om de vedrører personer, der ikke falder ind under definitionen af »familiemedlemmer« som omhandlet i nævnte artikel 2, litra i).
36

Under hensyn til de ovenfor anførte betragtninger må det første spørgsmål besvares med, at chartrets artikel 31, stk. 2, og artikel 7, stk. 1, i direktiv 2003/88 skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for nationale retsforskrifter eller praksis, såsom en socialplan, der er aftalt mellem en virksomhed og dennes samarbejdsudvalg, i henhold til hvilke en arbejdstagers ret til årlig betalt ferie, når dennes arbejdstid er nedsat, beregnes efter princippet om pro rata temporis.
47

Den svenske regering har dog under den mundtlige forhandling oplyst, at en skyldner bosiddende i Sverige på tidspunktet for ansøgningen om gældssanering, som efter at have fået en sådan bevilling beslutter at rejse til en anden medlemsstat for at arbejde og bo dér, men fortsætter med at være indskrevet i folkeregisteret i Sverige, fortsat kan drage fordel af bevillingen. Fastsættelsen af et bopælskrav som det, der er foreskrevet i den i hovedsagen omhandlede retsforskrift, der alene er baseret på datoen for indgivelsen af ansøgningen om gældssanering, udgør derfor ikke en betingelse, der er knyttet til effektiviteten af KFM’s kontrol (jf. i denne retning dom af 26.10.2006, sag C-192/05, Tas-Hagen og Tas, Sml. I, s. 10451, præmis 39). At være bosiddende i en anden medlemsstat synes ikke til at være til hinder for den kontrol, som kræves efter bevilling af gældssanering.