ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Artikel 28 og artikel 29, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/83/EF af 6. november 2001 om oprettelse af en fællesskabskodeks for humanmedicinske lægemidler, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2012/26/EF af 25. oktober 2012, skal fortolkes således, at den kompetente myndighed i en medlemsstat, der er berørt af den decentraliserede procedure for tilladelse til markedsføring af et generisk lægemiddel, inden for rammerne af denne procedure ikke selv kan fastlægge, hvornår referencelægemidlets databeskyttelsesperiode begynder at løbe, når den træffer sin afgørelse i medfør af dette direktivs artikel 28, stk. 5, om markedsføring af det pågældende generiske lægemiddel i denne medlemsstat.

Det følger heraf, at det er en forudgående betingelse for at meddele en markedsføringstilladelse for et generisk lægemiddel, at referencelægemidlets databeskyttelsesperiode er udløbet, og at det inden for rammerne af den decentraliserede procedure for markedsføringstilladelse skal kontrolleres af alle de deltagende medlemsstater, om denne betingelse er opfyldt. Det påhviler derfor disse medlemsstater, så snart ansøgningen er indgivet, eller i hvert fald før der fastslås enighed, at modsætte sig ansøgningen, såfremt denne forudgående betingelse ikke er opfyldt. Den procedure, der afsluttes med, at der fastslås enighed under deltagelse af alle de medlemsstater, hvori ansøgningen om markedsføringstilladelse er indgivet, omfatter følgelig en prøvelse af, hvornår referencelægemidlets databeskyttelsesperiode udløber, og derfor kan disse medlemsstaters kompetente myndigheder, efter at denne enighed er fastslået, ikke foretage en fornyet prøvelse heraf.

(jf. præmis 29, 31 og 32 samt domskonkl. 1)
Artikel 2, stk. 1, litra a), og artikel 14, stk. 2, litra a), i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at en overdragelse til en medlemsstats statskasse af ejendomsretten til en fast ejendom tilhørende en merværdiafgiftspligtig person, der sker i henhold til lovgivningen og mod betaling af en erstatningsydelse, udgør en merværdiafgiftspligtig transaktion i en situation som den i hovedsagen foreliggende, hvor den samme person både repræsenterer den eksproprierende myndighed og den kommune, der er genstand for ekspropriationen, og hvor denne sidstnævnte i praksis fortsætter med at administrere den omhandlede ejendom, selv om udbetalingen af erstatningsydelsen alene er blevet gennemført via en intern regnskabsmæssig overførsel i kommunens budget.

(jf. præmis 51 og domskonkl.)
2)

Kühne + Nagel International AG, Kühne + Nagel Management AG, Kühne + Nagel Ltd (Uxbridge, Det Forenede Kongerige), Kühne + Nagel Ltd (Shanghai, Kina) og Kühne + Nagel Ltd (Hong-Kong, Kina) bærer deres egne omkostninger og betaler de af Europa-Kommissionen afholdte omkostninger.
Sag C-566/16

Dávid Vámos

mod

Nemzeti Adó- és Vámhivatal Fellebbviteli Igazgatósága

(anmodning om præjudiciel afgørelse

indgivet af Nyíregyházi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság)

»Præjudiciel forelæggelse – det fælles merværdiafgiftssystem – direktiv 2006/112/EF – artikel 282-292 – særordning for små virksomheder – fritagelsesordning – pligt til at vælge at anvende særordningen i referencekalenderåret«

Sammendrag – Domstolens dom (Femte Afdeling) af 17. maj 2018

Harmonisering af afgiftslovgivningerne – det fælles merværdiafgiftssystem – særordning for små virksomheder – fritagelsesordning – en afgiftspligtigs mulighed for at vælge at anvende denne ordning – national lovgivning, som gør anvendelsen af denne ordning betinget af, at den afgiftspligtige person vælger denne ordning på det tidspunkt, hvor sidstnævnte indgiver anmeldelse af virksomhedens påbegyndelse – lovlig – den afgiftspligtige opfylder de materielle betingelser for anvendelse af fritagelsesordningen – ingen betydning

(Rådets direktiv 2006/112, afsnit XII, kapitel 1, afdeling 2)

EU-retten skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en national bestemmelse, som udelukker anvendelsen af en national særordning for pålæggelse af merværdiafgift, der fastsætter en fritagelse for små virksomheder – vedtaget i henhold til bestemmelserne i afsnit XII, kapitel 1, afdeling 2, i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem – på en afgiftspligtig person, der opfylder alle de materielle betingelser, men som ikke har benyttet muligheden for at vælge at anvende denne ordning på tidspunktet for sin anmeldelse af den økonomiske virksomheds påbegyndelse til skatte- og afgiftsmyndighederne.

(jf. præmis 55 og domskonkl.)
Sag C-325/16

Industrias Químicas del Vallés SA

mod

Administración General del Estado

og

Sapec Agro SA

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal Supremo)

»Præjudiciel forelæggelse – landbrug – direktiv 91/414/EØF – direktiv 2010/28/EU – artikel 3, stk. 1 – proceduren for medlemsstaternes revurdering af godkendte plantebeskyttelsesmidler – frist – forlængelse«

Sammendrag – Domstolens dom (Niende Afdeling) af 17. maj 2018

Landbrug – tilnærmelse af lovgivningerne – markedsføring af plantebeskyttelsesmidler – direktiv 2010/28 – optagelse af visse aktivstoffer i disse plantebeskyttelsesmidler i bilag I til direktiv 91/414 – pligt for medlemsstaterne til at ændre eller tilbagekalde eksisterende godkendelser af plantebeskyttelsesmidler, der indeholder metalaxyl – frist – mulighed for forlængelse – foreligger ikke

(Rådets direktiv 91/414, bilag I; Kommissionens direktiv 2010/28, artikel 3, stk. 1)

Artikel 3, stk. 1, i Kommissionens direktiv 2010/28/EU af 23. april 2010 om ændring af Rådets direktiv 91/414/EØF for at optage metalaxyl som aktivstof skal fortolkes således, at den deri fastsatte frist, der udløber den 31. december 2010 og skal gøre det muligt for medlemsstaterne i overensstemmelse med Rådets direktiv 91/414/EØF af 15. juli 1991 om markedsføring af plantebeskyttelsesmidler at ændre eller tilbagekalde eksisterende godkendelser af plantebeskyttelsesmidler, der indeholder metalaxyl som aktivstof, udgør en ufravigelig frist, som ikke kan forlænges af disse medlemsstater.

(jf. præmis 41 og domskonkl.)
Hvad angår det tidspunkt, hvor parterne i sagen skal have accepteret, dvs. det tidspunkt, hvor sagen anlægges, følger det af artikel 16 i forordning nr. 2201/2003, at dette tidspunkt i princippet svarer til det tidspunkt, hvor det indledende processkrift i sagen eller et tilsvarende dokument indleveres til retten (dom af 1.10.2014, E.,C-436/13, EU:C:2014:2246, præmis 38, og af 12.11.2014, L,C-656/13, EU:C:2014:2364, præmis 55).

Indtrædelsen af visse faktiske omstændigheder efter det tidspunkt, hvor en sag anses for anlagt ved en ret, kan ikke desto mindre påvise, at den i artikel 12, stk. 3, litra b), i forordning nr. 2201/2003 omhandlede accept på dette tidspunkt manglede. I dom af 12. november 2014, L (C-656/13, EU:C:2014:2364, præmis 56 og 57), fastslog Domstolen, at det ikke kan være godtgjort, at der foreligger en udtrykkelig eller i det mindste utvetydig aftale som omhandlet i denne bestemmelse, når sagen alene anlægges for den omhandlede ret på den ene af parternes initiativ, og denne anden part i sagen på et senere tidspunkt, i forbindelse med det første retsskridt, der påhviler den pågældende i den første sag, gør gældende, at retten savner kompetence.

I en situation, hvor en anklager ifølge den relevante nationale lovgivning betragtes som part i en sag om forældreansvar, er den indsigelse, som denne part har gjort over for det valg af ret, som forældrene til det omhandlede barn har foretaget efter det tidspunkt, hvor sagen er anlagt, på samme vis til hinder for anerkendelsen af, at alle parter i sagen har accepteret aftalen om værneting på dette tidspunkt. Foreligger en sådan indsigelse derimod ikke, kan denne parts accept betragtes som stiltiende, og betingelsen om, at aftalen om værneting skal accepteres utvetydigt af alle parter i sagen på det tidspunkt, hvor sagen anlægges ved nævnte ret, kan anses for at være opfyldt.

(jf. præmis 30-32)
Sag C-320/16

Straffesag

mod

Uber France SAS

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af tribunal de grande instance de Lille)

»Præjudiciel forelæggelse – tjenesteydelser på transportområdet – direktiv 2006/123/EF – tjenesteydelser i det indre marked – direktiv 98/34/EF – informationssamfundets tjenester – forskrift for informationssamfundets tjenester – begreb – formidlingstjeneste, som ved hjælp af en applikation til en smartphone gør det muligt mod betaling at oprette forbindelse mellem ikke-erhvervsdrivende chauffører, der anvender egne køretøjer, og personer, som ønsker at foretage en køretur i byområder – strafferetlige sanktioner«

Sammendrag – Domstolens dom (Store Afdeling) af 10. april 2018

Tilnærmelse af lovgivningerne – informationsprocedure med hensyn til tekniske standarder og forskrifter samt forskrifter for informationssamfundets tjenester – direktiv 98/34 – fri udveksling af tjenesteydelser – tjenesteydelser i det indre marked – direktiv 2006/123 – anvendelsesområde – formidlingstjeneste, såsom UberPop, som ved hjælp af en applikation til en smartphone gør det muligt mod betaling at oprette forbindelse mellem ikke-erhvervsdrivende chauffører, der anvender egne køretøjer, og personer, som ønsker at foretage en køretur i byområder – ikke omfattet – tjenesteydelser på transportområdet – begreb – formidlingstjeneste såsom UberPop – omfattet

[Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 98/34, art. 1, og direktiv 2006/123, art. 2, stk. 2, litra d)]

Artikel 1 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 98/34/EF af 22. juni 1998 om en informationsprocedure med hensyn til tekniske standarder og forskrifter samt forskrifter for informationssamfundets tjenester, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 98/48/EF af 20. juli 1998, og artikel 2, stk. 2, litra d), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/123/EF af 12. december 2006 om tjenesteydelser i det indre marked skal fortolkes således, at en national lovgivning, der strafferetligt sanktionerer det forhold at indrette et system til at sætte kunder i forbindelse med personer, som mod vederlag leverer persontransportydelser med køretøjer med færre end ti pladser uden at have godkendelse dertil, vedrører en »tjenesteydelse på transportområdet«, for så vidt som den finder anvendelse på en formidlingstjeneste leveret ved hjælp af en applikation til en smartphone, og som udgør en integrerende del af en samlet tjeneste, hvor hovedelementet er transportydelsen. En sådan tjenesteydelse er udelukket fra disse direktivers anvendelsesområde.

(jf. præmis 27 og domskonkl.)
I hovedsagerne fastsætter den omhandlede lovgivning et kriterium vedrørende virksomhedens offentlige udstillings- og salgsareal, som ikke udgør en direkte forskelsbehandling. Det fremgår heller ikke af de dokumenter, der er fremlagt for Domstolen, at dette kriterium i de fleste tilfælde er til skade for statsborgere fra andre medlemsstater eller selskaber, der har hjemsted i andre medlemsstater.

Artikel 49 TEUF og 54 TEUF skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en afgift, som pålægges store detailhandelscentre som det, der er omhandlet i hovedsagerne.

En afgift som den i hovedsagerne omhandlede, der pålægges store distributionsvirksomheder hovedsageligt i forhold til deres salgsareal, idet den fritager virksomheder med et salgsareal på under 4000 m2 fra afgift, udgør ikke statsstøtte som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF. En sådan afgift udgør heller ikke statsstøtte som omhandlet i denne bestemmelse, for så vidt som den fritager virksomheder med et salgsareal på under 10000 m2, som udelukkende beskæftiger sig med havearbejde, salg af køretøjer, byggematerialer, maskiner og industrimaterialer, fra afgift, idet de ikke medfører lige så store skader på miljøet og den fysiske planlægning som de øvrige, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at undersøge.

(jf. præmis 55 og domskonkl. 2)
Hvad angår størrelsen af og formen på den tvangsbøde, som en medlemsstat pålægges for manglende opfyldelse af Domstolens dom, der fastslår en tilsidesættelse af bestemmelserne i direktiv 91/271 om rensning af byspildevand, bemærkes for så vidt angår overtrædelsens grovhed, at dette direktiv tilsigter at beskytte miljøet. Manglende eller utilstrækkelige rensningsanlæg af dette byspildevand vil kunne skade miljøet og må betragtes som særlig alvorlige. Det skal desuden betragtes som en skærpende omstændighed, at den fuldstændige opfyldelse af dommen i traktatbrudssagen, ikke er sket endnu, hvilket udgør en forsinkelse på næsten 20 år, for så vidt som forpligtelsen til at sikre, at den sekundære rensning af byspildevandet i den berørte medlemsstat overholder kravene, skulle have været opfyldt senest den 31. december 1998. Domstolen kan derfor alene fastslå, at overtrædelsen er af særlig lang varighed og desuden, henset til ovennævnte formål, har en klar grov karakter.

For så vidt som situationen er blevet forbedret i forhold til den situation, der forelå i forbindelse med indledningen af den traktatbrudsprocedure, der førte til dommen i traktatbrudssagen, og omfanget af den skade, der forårsages på den menneskelige sundhed og miljøet, hænger sammen med det antal af individuelle anlæg, der er berørt af det foreholdte traktatbrud, er denne skade derfor mindre omfattende end den skade, der blev påført den menneskelige sundhed og miljøet som følge af det oprindelige traktatbrud. Endvidere skal det anses for en formildende omstændighed, at den berørte region i den pågældende medlemsstat, er en region, der gemmer på en væsentlig arkæologisk arv, og at det sekundære net er blevet etableret, med undtagelse af en del af nettet i denne

(jf. præmis 93, 94 og 96-98)
Artikel 49 TEUF og 54 TEUF skal fortolkes således, at de er til hinder for en national bestemmelse som den i hovedsagen omhandlede, i medfør af hvilken et moderselskab hjemmehørende i en medlemsstat ikke har ret til at fradrage renter på et lån optaget i et forbundet selskab med henblik på at finansiere et kapitalindskud i et datterselskab hjemmehørende i en anden medlemsstat, mens moderselskabet, hvis datterselskabet havde været hjemmehørende i den samme medlemsstat, kunne gøre brug af dette fradrag ved at danne en skattemæssigt integreret enhed med dette.

(jf. præmis 51 og domskonkl. 1)
2.

EU-varemærker–definition på og erhvervelse af et EU-varemærke–relative registreringshindringer–indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art–lighed mellem de pågældende varemærker–bedømmelseskriterier [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 48)
Sag C-568/16

Straffesag

mod

Faiz Rasool

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Amtsgericht Nürtingen)

»Præjudiciel forelæggelse – betalingstjenester – direktiv 2007/64/EF – artikel 3, litra e) og o) – artikel 4, nr. 3) – bilag – punkt 2 – anvendelsesområde – drift af multifunktionelle terminaler, der muliggør kontanthævning i hasardspillehaller – sammenhæng i de nationale myndigheders retshåndhævelsespraksis – konfiskation af beløb, der er opnået ved ulovlig aktivitet – Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder – artikel 17

Sammendrag – Domstolens dom (Femte Afdeling) af 22. marts 2018

Tilnærmelse af lovgivningerne – betalingstjenester i det indre marked – direktiv 2007/64 – betalingstjeneste – begreb – kontanthævningstjeneste, som en spillehalsoperatør tilbyder kunderne via multifunktionelle terminaler, der er opstillet i hallerne – ikke omfattet

[Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2007/64, art. 4, nr. 3), og punkt 2 i bilaget]

Artikel 4, nr. 3), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2007/64/EF af 13. november 2007 om betalingstjenester i det indre marked og om ændring af direktiv 97/7/EF, 2002/65/EF, 2005/60/EF og 2006/48/EF og om ophævelse af direktiv 97/5/EF, sammenholdt med punkt 2 i bilaget hertil, skal fortolkes således, at en kontanthævningstjeneste, som en spillehalsoperatør tilbyder sine kunder via multifunktionelle terminaler, der er opstillet i nævnte haller, ikke udgør en »betalingstjeneste« i dette direktivs forstand, når operatøren ikke foretager nogen transaktion på nævnte kunders betalingskonti, og de aktiviteter, som operatøren i denne forbindelse udøver, begrænser sig til at stille disse terminaler til rådighed og fylde dem op med kontanter.

(jf. præmis 39 og domskonkl.)
Luftkvalitetsplanerne kan alene opstilles under hensyntagen til den balance, der skal være mellem målet om en mindskning af risikoen for forurening og de forskellige berørte offentlige og private interesser. Den omstændighed, at en medlemsstat overskrider grænseværdierne for PM10-koncentrationer i luften, er dermed ikke i sig selv tilstrækkelig til, at medlemsstaten skal anses for at have tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 23, stk. 1, andet afsnit, i direktiv 2008/50.

Det følger i denne forbindelse af nævnte bestemmelse, at selv om medlemsstaterne råder over en vis skønsmargen i forbindelse med fastlæggelsen af de foranstaltninger, der skal vedtages, skal disse under alle omstændigheder sikre, at den periode, hvor grænseværdierne overskrides, bliver kortest mulig. Under disse omstændigheder skal det på grundlag af en analyse af de enkelte tilfælde efterprøves, om de af den pågældende medlemsstat opstillede planer er i overensstemmelse med artikel 23, stk. 1, andet afsnit, i direktiv 2008/50.

(jf. præmis 93-96)
Sag C-643/16

American Express Company

mod

The Lords Commissioners of Her Majesty’s Treasury

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af la High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court))

»Præjudiciel forelæggelse – direktiv (EU) 2015/2366 – betalingstjenester i det indre marked – artikel 35, stk. 1 – krav for adgang til betalingssystemer for betalingstjenesteudbydere, der er meddelt tilladelse, eller registrerede betalingstjenesteudbydere – artikel 35, stk. 2, første afsnit, litra b) – kravene finder ikke anvendelse på betalingssystemer, der udelukkende består af betalingstjenesteudbydere, der tilhører en koncern – kravene finder anvendelse på betalingskortordninger med tre parter, som har indgået co-branding-ordninger eller agenturordninger – gyldighed«

Sammendrag – Domstolens dom (Første Afdeling) af 7. februar 2018

Præjudicielle spørgsmål–Domstolens kompetence–grænser–spørgsmål forelagt under en fiktiv national sag–afvisning–den nationale myndighed har ikke handlet eller undladt at handle på en måde, som kan give anledning til en sag til prøvelse af lovligheden–omstændighed, der ikke i sig selv kan godtgøre, at en sag er fiktiv (Art. 267 TEUF)

Tilnærmelse af lovgivningerne–betalingstjenester i det indre marked–direktiv 2015/2366–krav for adgang til betalingssystemer for betalingstjenesteudbydere–kravene finder anvendelse på betalingskortordninger med tre parter, som har benyttet en agent til at udbyde betalingstjenester–kravene finder ikke anvendelse på ordninger, som har indgået en co-branding-ordning med en partner under samme varemærke, der ikke udbyder betalingstjenester med hensyn til det co-brandede produktudbud [Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2015/2366, art. 35, stk. 1, og art. 35, stk. 2, første afsnit, litra b)]

Institutionernes retsakter–begrundelse–forpligtelse–rækkevidde og begrænsninger–direktiv, der underlægger betalingskortordninger med tre parter, som har indgået agenturordninger, kravene for adgang til betalingssystemer (Art. 296, stk. 2, TEUF; Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2015/2366, 49., 50. og 52. betragtning samt art. 35, stk. 1)
Artikel 3, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/103/EF af 16. september 2009 om ansvarsforsikring for motorkøretøjer og kontrollen med forsikringspligtens overholdelse skal fortolkes således, at den er til hinder for en national ordning såsom den i hovedsagen omhandlede, som giver mulighed for at udelukke skade, der indtræffer i forbindelse med kørsel med et motorkøretøj på veje eller områder, der ikke er »egnet til færdsel«, fra den lovpligtige forsikrings dækning med undtagelse af veje eller områder, der, selv om de ikke er egnet til færdsel, alligevel er »til offentlig brug«.

Der er i øvrigt ingen bestemmelse i direktiverne om lovpligtig ansvarsforsikring, der begrænser udstrækningen af forsikringsforpligtelsen og af den beskyttelse, som denne forpligtelse giver ofrene for de ulykker, som motorkøretøjer forvolder, til tilfælde, hvor sådanne køretøjer anvendes på visse terræner eller veje (jf. i denne retning dom af 28.11.2017, Rodrigues de Andrade, C-514/16, EU:C:2017:908, præmis 36). I det foreliggende tilfælde er det ubestridt, at det omhandlede køretøj på det tidspunkt, hvor det væltede og således påførte José Luis Núñez Torreiro nogle skader, blev anvendt som transportmiddel. En sådan anvendelse henhører derfor under begrebet »færdsel med køretøjer« som omhandlet i artikel 3, stk. 1, i direktiv 2009/103. Den omstændighed, at det omhandlede køretøj, da det væltede, kørte på et militært træningsanlæg, hvortil der ikke var adgang for ikke-militære køretøjer, og i et område på dette terræn, som ikke var egnet til færdsel med hjulkøretøjer, således som det fremgår af forelæggelsesafgørelsen, kan ikke påvirke denne konklusion og begrænser derfor ikke den lovpligtige forsikring, der følger af bestemmelsen.

(jf. præmis 31-34 og 36 samt domskonkl.)
Artikel 31, stk. 4, i konventionen om indførelse af visse ensartede regler for international luftbefordring indgået i Montreal den 28. maj 1999 og godkendt på Det Europæiske Fællesskabs vegne ved Rådets afgørelse 2001/539/EF af 5. april 2001 skal fortolkes således, at klagen skal være indgivet skriftligt i overensstemmelse med artiklens stk. 3 inden for de i denne artikels stk. 2 fastsatte frister, idet ethvert søgsmål mod luftfartsselskabet i modsat fald afvises.

I denne henseende fremgår det indledningsvis af Montrealkonventionens artikel 31, stk. 2, navnlig, at i tilfælde af skader skal den udleveringsberettigede straks klage til luftfartsselskabet, når skaden er opdaget, og senest inden for de i denne bestemmelse fastsatte frister for henholdsvis bagage og gods. Det fremgår i øvrigt af konventionens artikel 31, stk. 3, at enhver klage skal ske skriftligt og indgives eller indsendes inden for de frister, der er fastsat for denne klage.

Bestemmelserne i Montrealkonventionens artikel 31, stk. 2 og 3, er imidlertid komplementære. Mens denne konventions artikel 31, stk. 2, begrænser sig til at fastsætte fristerne for, hvornår de forskellige typer af klager skal være fremsendt til luftfartsselskabet, præciserer nævnte konventions artikel 31, stk. 3, for sit vedkommende dels, hvordan disse klager skal fremsendes til luftfartsselskabet, dels, i hvilken form disse klager skal udarbejdes, idet det forudsættes, at denne præcisering ikke påvirker pligten til at overholde de i artikel 31, stk. 2, fastsatte frister.

Heraf følger, at Montrealkonventionens artikel 31, stk. 2, sammenholdt med samme artikels stk. 3, skal fortolkes således, at de kræver, at en klage skal være skriftlig og fremsendes til luftfartsselskabet inden for de i artikel 31, stk. 2, fastsatte frister. Henset til det særlige samspil mellem Montrealkonventionens artikel 31, stk. 2 og stk. 3, således som dette er præciseret i denne doms præmis 26, kan en klage ikke anses for at være gyldigt fremsendt til luftfartsselskabet inden for de fastsatte frister som omhandlet i denne artikels stk. 4, hvis den ikke er blevet indleveret i skriftlig form, som samme artikels stk. 3 kræver.

(jf. præmis 24-27, 30 og 31 samt domskonkl. 1)