ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
45.

Disse argumenter får langt mindre vægt, når man som i den foreliggende sag ikke har at gøre med levering af goder eller tjenesteydelser til skibsproviantering eller til dækning af et umiddelbart behov i forbindelse med et skib eller et fly, men derimod med selve salget af det pågældende skib eller fly. Det må ikke glemmes, at et luftfartøj ikke kan anvendes til erhvervsmæssig befordring af last eller passagerer, uden at der indhentes en række særlige tilladelser, som skal gøre det lettere at kontrollere, at det rent faktisk vil blive anvendt af et luftfartsselskab ( 22 ). Ud fra denne betragtning kan en levering af brændstof (som den, der var genstand for Velker-sagen og Elmeka-sagen) eller af andre goder til proviantering af et fartøj, hvis formål det af logiske årsager er vanskeligt at kontrollere på en enkel og effektiv måde, næppe sammenlignes med leveringen af et fly eller et skib.
52.

Under punkt 36 ovenfor har jeg henvist til en dom fra Corte Suprema di Cassazione, som den italienske regering har henledt Domstolens opmærksomhed på i sine indlæg, og som var genstand for langvarige drøftelser under retsmødet. I henhold til denne dom kan ofre for retsstridige handlinger, der involverer juridiske personer, ikke anvende strafferetsplejelovens artikel 74 med henblik på at indtræde som civile parter i en sag mod juridiske personer. Imidlertid vil de reelt blive beskyttet, eftersom (1) de kan anlægge en civil retssag med henblik på at forfølge deres krav mod disse personer, og (2) de kan støtte ret på denne lovs artikel 83 med henblik på at indbringe deres krav for kriminalretterne ad anden vej. Den første af disse muligheder – dvs. muligheden for at anlægge en civil retssag – er ikke relevant i denne forbindelse. Den forelæggende ret har således anført, at tidsperspektivet ved at gå denne vej sandsynligvis vil blive forlænget ( 31 ). Hvis dette er tilfældet, vil den beskyttelse, som rammeafgørelsen søger at give, ikke blive opnået. Derimod forekommer muligheden for at støtte sig til denne lovs artikel 83 potentielt relevant. Hvis det virkelig er en mulig vej for ofre for disse retsstridige handlinger, vil det forhold, at italiensk ret kan udelukke dem fra at indtræde som civile parter under disse retssager, ikke have nogen indflydelse på spørgsmålet om, hvorvidt national lovgivning lever op til kravene i rammeafgørelsens artikel 9, stk. 1.
11.

For at besvare det præjudicielle spørgsmål er det relevant at tage to forhold i betragtning. For det første følger det af fast praksis, at begrebet »tjenesteydelse« efter artikel 56 TEUF ikke alene omfatter virksomhed, der består i at give personer mulighed for mod betaling at deltage i et pengespil, men også, ligesom i det konkrete tilfælde, virksomhed i form af reklamering for pengespil, da en sådan virksomhed blot udgør praktiske foranstaltninger som led i det at arrangere og drive de pengespil, som de vedrører ( 6 ). Det følger heraf, at reklamering for pengespil beskyttes af forbuddet mod restriktioner for den frie udveksling af tjenesteydelser i artikel 56 TEUF. Sådanne restriktioner kan imidlertid tillades som en undtagelsesforanstaltning, der er udtrykkeligt fastsat i artikel 51 TEUF og 52 TEUF, der finder anvendelse på området i medfør af artikel 62 TEUF, eller begrundes som tvingende almene hensyn, på betingelse af at de overholder de krav, der følger af Domstolens retspraksis ( 7 ).
76.

For at muliggøre den frie handel med frø i det indre marked er det imidlertid ikke nødvendigt at tilknytte sortsgodkendelsen et forbud mod at bringe sorter, som ikke er godkendt, i handelen ( 32 ). Selv hvis beskyttelsen af landbruget mod frø af sorter, som ikke er godkendt, skulle begrunde nationale handelsrestriktioner ( 33 ), ville Unionen ikke være nødt til at udstede et forbud. Artikel 16, stk. 1, i grøntsagsdirektivet, der sikrer fri handel i hele Unionen for så vidt angår de sorter, der opfylder godkendelsesbetingelserne, er derimod tilstrækkelig.
30.

Som det fremgår af det ovenstående, fastslås det faktisk i denne bestemmelse, at medlemsstaterne kan indrømme momsfritagelse for nogle transaktioner, herunder også for levering af goder, som er omfattet af en toldsuspensionsordning, og som fortsat er omfattet af denne ordning efter leveringen. Dette indebærer, at en medlemsstat kan træffe beslutning om at indrømme momsfritagelse i forbindelse med salg af den karakter, som den foreliggende sag vedrører ( 7 ). Det er således indlysende, at hvis det i direktivet fastslås, at medlemsstaterne kan indrømme momsfritagelse for transaktioner af den karakter, som den foreliggende sag omhandler, skal der betales moms, hvis der ikke indrømmes en sådan fritagelse. Det ville ikke give nogen mening at fastlægge bestemmelser om momsfritagelse, hvis hovedreglen ikke var, at der forelå afgiftspligt. Med andre ord er udgangspunktet i sjette direktiv, at salg af varer, der er omfattet af en toldsuspensionsordning, almindeligvis er momspligtige, og at salget kun kan fritages herfor, hvis medlemsstaterne vælger at indrømme afgiftsfritagelse.
Ud fra det ovenstående foreslår jeg Domstolen at besvare de præjudicielle spørgsmål således:

»Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/38/EF af 29. april 2004 om unionsborgeres og deres familiemedlemmers ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område, om ændring af forordning (EØF) nr. 1612/68 og om ophævelse af direktiv 64/221/EØF, 68/360/EØF, 72/194/EØF, 73/148/EØF, 75/34/EØF, 75/35/EØF, 90/364/EØF, 90/365/EØF og 93/96/EØF indrømmer ikke en forælder, der er tredjelandsstatsborger, som har forældremyndighed over et barn, der er unionsborger, en ret til ophold i barnets (unionsborgerens) oprindelsesmedlemsstat, hvilket skal dokumenteres ved et opholdskort for familiemedlem til en unionsborger, for at han kan opretholde et regelmæssigt og direkte personligt forhold til barnet, hvis dette under udøvelse af sin ret til fri bevægelighed flytter til en anden medlemsstat.

Af artikel 20 TEUF og 21 TEUF i lyset af de i henhold til artikel 6, stk. 1 og 3, TEU garanterede grundlæggende rettigheder og navnlig de grundlæggende rettigheder, der er sikret i artikel 7 og 24 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, kan følge, at en forælder, der er tredjelandsstatsborger, som har forældremyndighed over et barn, der er unionsborger, har ret til ophold i barnets (unionsborgerens) oprindelsesmedlemsstat, for at han kan opretholde et regelmæssigt og direkte personligt forhold til barnet, hvis dette under udøvelse af sin ret til fri bevægelighed flytter til en anden medlemsstat. Denne opholdsret er betinget af, at en nægtelse heraf vil have en restriktiv virkning, henset til barnets ret til fri bevægelighed, og i lyset af de førnævnte grundlæggende rettigheder må anses for et uforholdsmæssigt indgreb i disse rettigheder. Det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve dette.

Der foreligger ikke et unionsretligt krav på udstedelse af et opholdskort for familiemedlem til en unionsborger som dokumentation for denne opholdsret.«
49.

Det forhold, at Déborah Prete er gift med en belgisk statsborger, tilfører endvidere et supplerende element, sådan som Kommissionen ganske rigtigt har anført. En national foranstaltning, som hindrer adgangen til ungdomsarbejdsløshedsydelser for personer, der er lovligt bosiddende i Belgien efter at have indgået ægteskab med en statsborger fra dette land, er en foranstaltning, som ikke tager hensyn til den arbejdssøgendes familiemæssige situation. Disse forhold vidner om den mulige tilknytning til værtsstaten, og selv om de i visse tilfælde er begrænsede til f.eks. en ren personlig tilknytning, kan de i andre tilfælde, hvis de ikke bedømmes korrekt, indebære en indgriben i den grundlæggende ret til respekt for privatlivet, som Domstolen netop har anerkendt i forbindelse med den frie bevægelighed for personer ( 30 ). Det er indlysende, at den i den foreliggende sag omtvistede betingelse ikke gør det muligt for hverken de belgiske myndigheder eller retsinstanser at tage dette forhold i betragtning. Da det heller ikke er muligt at afveje personlige forhold som det ovenfor anførte, er det således min opfattelse, at foranstaltningen i artikel 36, stk. 1, nr. 2), litra j), i kongelig anordning af 25. november 1991 er i strid med proportionalitetsprincippet, og at den således ikke kan begrunde en restriktion af arbejdskraftens frie bevægelighed.
59.

Eftersom »genanvendelse« i internetsammenhæng ikke plejer at være en enkeltstående handling, men en række successive handlinger, der udgør en helhed med sigte på at »tilgængeliggøre« bestemte data via et netværksbaseret multipolært kommunikationsmedium, og genanvendelse i dette medium er et resultat af handlinger foretaget af individer, der er lokaliseret på forskellige områder, må konklusionen være, at »stedet« for »genanvendelsen« er stedet for hver enkelt af de handlinger, der er nødvendige for at opnå det resultat, som genanvendelsen består i, nemlig »tilgængeliggørelsen« af de beskyttede data.
Appellanten har med tredje led i det eneste anbringende i det væsentlige gjort gældende, at Retten tilsidesatte sin begrundelsespligt ved ikke i tilstrækkelig grad at besvare appellantens argument vedrørende de konkrete retsvirkninger, som den internationale registrering af et varemærke, der designerer Unionen, afføder. Appellanten anførte nemlig i førsteinstansen, at Harmoniseringskontoret i tilfælde af en sådan registrering er forpligtet til at give WIPO meddelelse om en indsigelses antagelse til realitetsbehandling, hvilket afføder konkrete retsvirkninger, for så vidt som det i det internationale varemærkeregister skal anføres, at varemærket foreløbigt er udelukket fra beskyttelse. Retten begrænsede sig imidlertid i den appellerede doms præmis 132 til at svare følgende:

»[…] det er tilstrækkeligt at fastslå, at denne sag ikke vedrører en international registrering, der designerer Unionen, men en EF-varemærkeansøgning. Det er således ufornødent at udtale sig om den retlige karakter af en sådan meddelelse fra Harmoniseringskontoret til WIPO i forbindelse med ansøgninger om internationale registreringer, der designerer Unionen.«
25.

Denne løbende fastsættelse af retten til fradrag for indgående afgift, som momsdirektivets artikel 187, stk. 2, bestemmer for investeringsgoder i reguleringsperioden, svarer til de betingelser, der er opstillet i reguleringsreglerne i direktivets artikel 185, stk. 1, og artikel 184. I begge tilfælde er det i forbindelse med anvendelsen af reguleringsmekanismen ligeledes nødvendigt at foretage en senere ændring af det fradrag for indgående afgift, som blev indrømmet oprindeligt, eller af de elementer, som er taget i betragtning ved fastsættelsen af fradragsbeløbet. Med henblik herpå skal der i hvert enkelt tilfælde konstateres en senere ret til fradrag for indgående afgift. Det er derfor ikke nødvendigt at tage stilling til, om artikel 187 indeholder et selvstændigt krav om anvendelse af reguleringsmekanismen for investeringsgoder eller en forudsætning om, at reguleringsreglerne i momsdirektivets artikel 185, stk. 1, eller artikel 184 anvendes. Under alle omstændigheder skal der være indtrådt en senere ændring af retten til fradrag for indgående afgift for principielt at kunne anvende reguleringsmekanismen ved investeringsgoder.
51.

Videre bemærkes, at det fremgår af 15. betragtning til forordning nr. 261/2004, at det betragtes som »usædvanlige omstændigheder, hvis konsekvenserne af en beslutning, der træffes som led i lufttrafikstyringen for så vidt angår et bestemt fly en bestemt dag, medfører en lang forsinkelse, en forsinkelse natten over eller aflysning [ ( 16 )] af en eller flere flyafgange«. EU-lovgiver har helt åbenlyst ikke fastsat bestemmelse om, at undskyldningen om usædvanlige omstændigheder skulle kunne påberåbes af luftfartsselskabet i tilfælde af boardingafvisning. I denne henseende bemærkes, således som den finske regering med rette har gjort gældende, at selv i tilfælde af aflysning eller forsinkelse som følge af usædvanlige omstændigheder har passageren ret til omorganisering af rejsen og til forplejning og indkvartering i henhold til forordningens artikel 5 og 6. Derimod har EU-lovgiver ikke fastsat noget tilsvarende for passagerer, som bliver boardingafvist. Som nævnt ovenfor er den berørte passager frataget enhver form for ret til forplejning, indkvartering og bistand, når den pågældendes situation ikke er omfattet af anvendelsesområdet for forordningens artikel 4. Dette bekræfter efter min opfattelse, at EU-lovgiver ikke har tilsigtet, at en situation skulle falde uden for kvalifikationen »boardingafvisning« af grunde, der er forbundet med usædvanlige omstændigheder.
67.

På baggrund af det ovenstående skal jeg som anden del af svaret til den forelæggende ret foreslå, at det fastslås, at for at afgøre, om en persons situation med henblik på udstedelse af en E 101-attest falder ind under artikel 14, stk. 2, litra b), nr. i), eller artikel 14, stk. 2, litra b), nr. ii), i forordning nr. 1408/71, skal der foretages en ordentlig vurdering af de for anvendelsen af disse regler relevante omstændigheder for at sikre, at den pågældende arbejdstagers konkrete situation opfylder de relevante betingelser i henhold til disse bestemmelser. Denne vurdering skal især foretages på baggrund af ansættelseskontrakten, men der skal også tages hensyn til andre relevante forhold, såsom måden, hvorpå lignende kontrakter mellem virksomheden og den pågældende person tidligere er blevet gennemført i praksis, og mere generelt kendetegnene ved de aktiviteter, som den pågældende virksomhed beskæftiger sig med. Hvis det derefter fremgår klart, at personens situation på trods af ansættelseskontraktens ordlyd faktisk ikke opfylder en betingelse i henhold til en bestemmelse i forordning nr. 1408/71 – såsom bestemmelsen i artikel 14, stk. 2, litra b), nr. i), eller artikel 14, stk. 2, litra b), nr. ii) – kan denne bestemmelse ikke anvendes.
17.

Det er under disse omstændigheder, at Administrativen sad Sofia-grad har besluttet at udsætte sagen og, ved afgørelse indgået til Domstolens Justitskontor den 19. maj 2011, at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål i henhold til artikel 267 TEUF: »1) Kræver princippet om loyalt samarbejde i henhold til artikel 4, stk. 3, i traktaten om Den Europæiske Union, sammenholdt med artikel 20 og 21 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, henset til de faktiske omstændigheder i hovedsagen, at en national bestemmelse i en medlemsstat, som den, der er omtvistet i hovedsagen – hvorefter en endelig forvaltningsakt lovligt kan ophæves for at afhjælpe en krænkelse af en grundlæggende rettighed, der er blevet fastslået ved en afgørelse truffet af Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol, hvilken rettighed ligeledes er anerkendt i EU-retten, såsom retten til fri bevægelighed for medlemsstaternes statsborgere – tillige under hensyn til den fortolkning, som Den Europæiske Unions Domstol har anlagt af de unionsretlige bestemmelser, der er relevante for begrænsningerne af udøvelsen af denne ret, finder anvendelse, når ophævelse af forvaltningsakten er nødvendig for at bringe retskrænkelsen til ophør? 2) Følger det af artikel 31, stk. 1 og 3, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/38, at den kompetente forvaltningsmyndighed, såfremt en medlemsstats nationale ret omfatter en procedure for efterprøvelse af en forvaltningsakt, der begrænser retten i henhold til direktivets artikel 4, stk. 1, er forpligtet til, efter anmodning fra forvaltningsaktens adressat, at efterprøve og vurdere lovligheden af denne, idet myndigheden også tager hensyn til Den Europæiske Unions Domstols retspraksis vedrørende fortolkningen af relevante bestemmelser i unionsretten, der regulerer de betingelser og begrænsninger, hvorunder denne ret skal udøves, således at det sikres, at den pålagte begrænsning af retten på det tidspunkt, hvor der træffes afgørelse om efterprøvelse, ikke er uforholdsmæssig, når den forvaltningsakt, hvorved begrænsningen pålægges, allerede var endelig på dette tidspunkt? 3) Tillader henholdsvis bestemmelserne i artikel 52, stk. 1, andet punktum, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, og artikel 27, stk. 1, i direktiv 2004/38, at en national retsforskrift, der pålægger en begrænsning af retten til fri bevægelighed inden for rammerne af Den Europæiske Union for en statsborger i en af Den Europæiske Unions medlemsstater alene på grund af en bestående forpligtelse, der overstiger et bestemt, usikret beløb, der er fastsat ved lov, over for en privatperson (et handelsselskab) i forbindelse med en verserende fuldbyrdelsesprocedure til inddrivelse af fordringen og uden hensyn til, at den unionsretligt hjemlede mulighed for, at en myndighed i en anden medlemsstat inddriver fordringen, finder anvendelse?«
70.

Det ville dog føre for vidt at fortolke begrebet »stipendier« således, at det også omfatter nedsatte billettakster. Når begrebet i artikel 24, stk. 2, i direktiv 2004/38 er nævnt i umiddelbar sammenhæng med studielån, tyder det på, at lovgivers hensigt ikke var at medtage en hvilken som helst ydelse, der tildeles studerende, men ydelser af et vist omfang, som har til formål at dække omkostningerne til en videregående uddannelse. Det fremgår desuden af retspraksis, at støtte til dækning af studieafgifter ikke kan betragtes som studiestøtte i henhold til artikel 24, stk. 2. Studiestøtte er således omfattet af det generelle forbud mod forskelsbehandling uafhængigt af opholdets hidtidige varighed ( 33 ). Begrebet stipendier skal derfor fortolkes snævert og må ikke udvides til at omfatte en nedsat billettakst.
8.

Ved dom 176/2004 af 3. november 2004 erklærede forfatningsdomstolen ( 6 ) artikel 3, stk. 1, fjerde underafsnit, i kongelig anordning nr. 38 for forfatningsstridig for befuldmægtigede for selskaber, som er selskabsskattepligtige i Belgien eller skal betale belgisk skat for ikke-hjemmehørende, og som ikke leder det pågældende selskab fra udlandet. Forfatningsdomstolen fandt, at den uafviselige formodning for disse befuldmægtigede var uforholdsmæssig, idet den forhindrede befuldmægtigede, hvis virksomhed var ophørt, i at bevise dette ophør på anden måde end ved at sige op og afslutte de forpligtelser, der følger af deres status som selvstændige. Forfatningsdomstolen fandt dog ikke, at den pågældende bestemmelse var forfatningsstridig hvad angår befuldmægtigede, som ledede sådanne selskaber fra udlandet. Den fandt, at formodningens uafviselige karakter kunne anses nødvendig for at sikre, at sådanne befuldmægtigede blev underlagt den sociale sikringsordning for selvstændige, henset til, at den nationale myndighed ikke havde de oplysninger og de beføjelser, den havde over for de befuldmægtigede, som leder selskaber i Belgien.
58.

I øvrigt er det åbenbart, at en lovgivning, der bevirker, at alle unionsborgere, der ikke er franske, ikke omfattes af grunden til at afslå fuldbyrdelse som fastsat i artikel 4, nr. 6), i rammeafgørelse 2002/584, er uforholdsmæssig. En sådan lovgivning bevirker, at de kompetente judicielle myndigheder systematisk fratages muligheden for at foretage et skøn af den enkeltes situation. Den indebærer ligeledes en uigendrivelig og uafkræftelig formodning om, at det er retligt umuligt at foretage en fuldbyrdelse af straffen i Frankrig. Det fremgår imidlertid af den franske regerings argumentation, at situationen er mere nuanceret. Da det ikke er muligt at fastsætte ens retsregler for alle de tilfælde, som de judicielle myndigheder i fuldbyrdelsesstaten kan stå over for, er det nødvendigt i hver enkelt sag at bestemme de anvendelige retsregler, da disse kan variere afhængig af den pådømtes nationalitet. Lovgivningen i hovedsagen er uforholdsmæssig, for så vidt som den automatisk fratager pådømte personer, der potentielt, henset til bestemmelserne i de retsregler, der gælder for deres ansøgning, kunne ønske at få deres straf fuldbyrdet i Frankrig, denne mulighed.
18.

Det er i denne sammenhæng og for at afklare disse tvivlsspørgsmål, at Bundesverwaltungsgericht har besluttet at udsætte sagen og stille Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål, som er formuleret næsten identisk i de to sager C-71/11 og C-99/11: »1) Skal artikel 9, stk. 1, litra a), i direktivet […] fortolkes således, at ikke ethvert indgreb i religionsfriheden, der krænker EMRK’s artikel 9, skal anses for forfølgelse som omhandlet i den førstnævnte bestemmelse, og at der alene foreligger en alvorlig krænkelse af religionsfriheden som grundlæggende menneskerettighed, når denne friheds kerneområde er berørt? 2) Såfremt spørgsmål 1 besvares bekræftende: a) Er religionsfrihedens kerneområde begrænset til trosbekendelse og trosudøvelse i det private eller det umiddelbart hertil stødende rum, eller kan forfølgelse som omhandlet i artikel 9, stk. 1, litra a), i direktivet […] ligeledes bestå i, at offentlig udøvelse af troen i hjemlandet fører til en fare for liv eller fysisk frihed, og at ansøgeren derfor afholder sig fra at udøve sin tro offentligt? b) Såfremt religionsfrihedens kerneområde ligeledes kan omfatte visse former for offentlig trosudøvelse, forelægges følgende spørgsmål: — er det i dette tilfælde tilstrækkeligt for, at der foreligger en alvorlig krænkelse af religionsfriheden, at ansøgeren selv opfatter denne udøvelse af sin tro som uundværlig for at bevare sin religiøse identitet — eller kræves det endvidere, at det trossamfund, som ansøgeren tilhører, anser denne religiøse udøvelse for en vigtig del af dets religiøse lære — eller kan der af andre omstændigheder, såsom de almindelige forhold i hjemlandet, følge yderligere indskrænkninger? 3) For det tilfælde, at spørgsmål 1 besvares bekræftende: Foreligger der en velbegrundet frygt for forfølgelse som omhandlet i artikel 2, litra c), i direktivet […], når det ligger fast, at ansøgeren vil foretage religiøse handlinger – der ligger uden for religionsfrihedens kerneområde – ved en tilbagevenden til hjemlandet, selv om denne udøvelse vil medføre en fare for ansøgerens liv eller fysiske frihed, eller må ansøgeren med rimelighed forventes at tåle at afholde sig fra sådan fremtidig udøvelse?«