Vedrørende spørgsmålet om hensyntagen til udligningsafgiften for omsætningsafgiften anfører firma E. Kampffmeyer først de slutninger, som det mener at kunne uddrage af Domstolens praksis med hensyn til dette punkt, navnlig dommen i sag nr. 76/70. Efter firmaets opfattelse følger det af denne dom, at den tyske udligningsafgift havde samme ulovlige virkning som en afgift med tilsvarende virkning som told, idet hjemmemarkedsprisen, som den indførte vares verdensmarkedspris blev ført på linje med ved importafgiften, var fastsat således, at den blandt handelsomkostningerne indbefattede et beløb svarende til udligningsafgiften. Den således beregnede importafgift måtte, for ikke at få den ulovlige virkning som en afgift med tilsvarende virkning som told, nedsættes med de handelsomkostninger, der nødvendigvis påløber for importøren. Denne fortolkning svarer til systemet i forordning nr. 19/62. Den svarer ligeledes til systemet i forordning nr. 55/62, der kun er en gennemførelsesforanstaltning i forhold til forordning nr. 19/62 for forarbejdede produkter, og som har indført en importafgift baseret på de samme principper og med de samme formål som den i forordning nr. 19/62 omhandlede importafgift.

Det fremgår i øvrigt af artikel 7, stk. 2 i forordning nr. 55/62 samt af den femte betragtning i dennes motiver, at lovgiveren har anset »denatureret tapiokamel« for et med foderbyg konkurrerende produkt, der derfor nødvendigvis skulle tilgå hjemmemarkedet til en pris, der — under hensyn til forskellen i stivelsesindhold og andre for dets udnyttelse bestemmende forskelle — svarede til indikativprisen for byg. Det følger også af denne ordning, at afgiftssatsen var fastsat under henvisning til Rådets skøn på basis af ovennævnte kriterier, hvilket skøn i sig selv skulle være tilstrækkeligt til gennemførelse af den krævede prisregulering.

Formålet med forordning nr. 55/62 var, at der kun skulle opkræves importafgift på denatureret tapiokamel, for så vidt dette kunne betragtes som et med foderbyg konkurrerende produkt, og for så vidt afgiften var strengt nødvendig til beskyttelse af en medlemsstats eller Fællesskabets producenter af foderbyg; for at dette formål kunne nås, måtte Rådets skøn foretages efter et for alle medlemsstaterne ensartet kriterium. Med andre ord kunne formålet for Rådets skøn, at opkræve importafgifter, som hverken var for høje eller for utilstrækkelige, kun nås, hvis skønnet tog sigte på at udjævne priserne i et bestemt afsætningsled. Uden en sådan forudsætning måtte dette skøn nødvendigvis blive vilkårligt.

Det eneste spørgsmål, der opstår, drejer sig altså om at bestemme, hvilket af de interne afsætningsled, der skulle tjene som grundlag for dette skøn, eller som borgerne kunne eller, skulle betragte som et sådant grundlag. I modsætning til forordning nr. 19/62 indeholder forordning nr. 55/62 ingen udtrykkelige bestemmelser på dette punkt. Uden holdepunkter for det modsatte og under hensyn til sammenhængen mellem de to forordninger må man imidlertid gå ud fra, at forordning nr. 55/62 har taget sigte på det samme afsætningsled som forordning nr. 19/62. I så fald har Rådet kun kunnet foretage skønnet med henblik på at tilpasse prisen for de omtvistede produkter til engroshandelsleddet for foderbyg under hensyn til forskellene i kvalitet og anvendelsesformål, idet både forordning nr. 19/62 og forordningerne nr. 13/64 og 14/64 har fastsat tærskelprisen for de omhandlede produkter netop med henvisning til engroshandelsleddet.

Producenterne af byg i Fællesskabet har solgt og sælger stadig deres produktion engros. Salgsprisen incl. fragtomkostninger svarede til den betalte købspris i engroshandelsleddet for korn. Denne pris omfattede samtlige forud påløbne omkostninger og afgifter på foderbyg, og samtlige påløbne handelsomkostninger indtil engrosleddet. Følgelig omfattede denne pris, i den pågældende periode, også den udligningsafgift for omsætningsafgiften, der direkte eller indirekte påhvilede indenlandsk foderbyg. Under disse omstændigheder omfattede det fastsatte afgiftsbeløb for eosinfarvet tapiokamel også samtlige forudpåløbne handelsomkostninger og afgifter, der påhvilede det konkurrerende indenlandske produkt. For at den ved indførsel til forbundsrepublikken Tyskland opkrævede udligningsafgift ikke skulle virke som en ekstra importafgift, var det derfor nødvendigt påny at nedsætte det i første omgang ved beregning fremkomne afgiftsbeløb, indtil dette svarede til udligningsafgiften, som eventuelt var forud fastsat til et bestemt beløb.

Efter den nuværende tyske lovgivning er det imidlertid ikke muligt at beregne et forud fastsat beløb, der skal trækkes fra afgiften. Kampffmeyer foreslår herefter følgende besvarelse af det stillede spørgsmål:

»Artikel 14 i forordning nr. 19/62 og artikel 7 i forordning nr. 55/62, som er afgørende for beregningen af afgiftsbeløbene for forarbejdede produkter (artikel 1, litra d sammenholdt med bilaget til forordning nr. 19/62) må fortolkes således, at den nationale dommer i påkommende tilfælde er beføjet til at reducere importafgiften med den opkrævede udligningsafgifts beløb, for så vidt den nationale lovgiver ikke har indført en generel reduktion på grundlag af et rimeligt forudgående skøn.

De hidtil af forbundsrepublikken Tyskland fastsatte bestemmelser har ikke medført nogen tilfredsstillende reduktion af afgifterne.«