ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Sag C-509/07

Luigi Scarpelli

mod

NEOS Banca SpA

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunale di Bergamo)

»Direktiv 87/102/EØF — forbrugerbeskyttelse — forbrugerkredit — manglende opfyldelse af købekontrakten«

Domstolens dom (Første Afdeling) af 23. april 2009 I ‐ 3313

Sammendrag af dom

Tilnærmelse af lovgivningerne – forbrugerbeskyttelse med hensyn til forbrugerkredit – direktiv 87/102

(Rådets direktiv 87/102, art. 11, stk. 2)

Artikel 11, stk. 2, i direktiv 87/102 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes love og administrative bestemmelser om forbrugerkredit skal fortolkes således, at eksistensen af en aftale mellem kreditgiveren og leverandøren, hvorefter denne kreditgiver udelukkende yder kredit til den pågældende leverandørs kunder, ikke er en nødvendig betingelse for disse kunders ret til at tage retsmidler i anvendelse mod kreditgiveren i tilfælde af manglende opfyldelse af de forpligtelser, der påhviler leverandøren, med henblik på at opnå ophævelse af kreditaftalen og den efterfølgende tilbagebetaling af de beløb, der er betalt til kreditgiveren.

I en situation, hvor den nationale lovgivning om kontraktforhold indeholder en mulighed for, at forbrugeren kan tage retsmidler i anvendelse mod kreditgiveren med henblik på at opnå en ophævelse af kreditaftalen og tilbagebetaling af de allerede betalte beløb, kræves det nemlig ikke efter direktivet, at sådanne retslige skridt underlægges den omhandlede eksklusivbetingelse. Opfyldelsen af en sådan betingelse kan derimod kræves med henblik på at gøre andre rettigheder gældende, der ikke er fastsat i de nationale forskrifter med hensyn til kontraktforhold, såsom retten til erstatning for den skade, som leverandøren af de pågældende varer eller tjenesteydelser har forvoldt ved sin misligholdelse.

Såfremt forbrugerens udøvelse af enhver ret til anvendelse af retsmidler mod kreditgiveren undergaves den betingelse, at der foreligger en eksklusivaftale mellem denne kreditgiver og leverandøren, ville dette være i strid med formålet med direktiv 87/102, der i første række er at beskytte forbrugeren som den svage kontrahent.

(jf. præmis 29-31 og domskonkl.)
1)

Den Hellenske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 4, stk. 2, litra c), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 882/2004 af 29. april 2004 om offentlig kontrol med henblik på verifikation af, at foderstof- og fødevarelovgivningen samt dyresundheds- og dyrevelfærdsbestemmelserne overholdes, idet den ikke har truffet de nødvendige foranstaltninger for at afhjælpe det utilstrækkelige personale til gennemførelse af veterinærkontrol i Grækenland.
Artikel 5, nr. 1, litra b), andet led, i forordning nr. 44/2001 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område skal fortolkes således, at en aftale, hvorved indehaveren af en immateriel rettighed indrømmer sin medkontrahent ret til at udnytte denne rettighed mod betaling af et vederlag, ikke udgør en aftale om levering af en tjenesteydelse som omhandlet i denne bestemmelse.

Tjenesteydelsesbegrebet indebærer i det mindste, at den part, som præsterer tjenesteydelserne, udøver en nærmere bestemt virksomhed mod vederlag. Den aftale, hvorved indehaveren af en immateriel rettighed indrømmer sin medkontrahent en ret til at udnytte denne rettighed mod betaling af et vederlag, indebærer imidlertid ikke, at der foreligger en sådan virksomhed, idet indehaveren af den immaterielle rettighed ikke præsterer nogen tjenesteydelse ved at overdrage udnyttelsen af rettigheden, men udelukkende forpligter sig til at lade sin medkontrahent frit udnytte den nævnte rettighed.

Denne analyse ændres ikke af argumenter, der støttes på fortolkningen af begrebet »tjenesteydelser« som omhandlet i artikel 50 EF eller på definitionen af dette begreb i direktiverne på momsområdet eller på, at det angiveligt skulle være nødvendigt at definere anvendelsesområdet for den nævnte artikel 5, nr. 1, litra b), bredt i forhold til artikel 5, nr. 1, litra a). For det første er der i opbygningen af forordning nr. 44/2001 eller dens systematik ingen holdepunkter for, at begrebet »levering af tjenesteydelser« i forordningens artikel 5, nr. 1, litra b), andet led, skal fortolkes i lyset af Domstolens afgørelser på området for den frie udveksling af tjenesteydelser som omhandlet i artikel 50 EF. For det andet, og i modsætning til definitionen af dette begreb, som fremgår af direktiverne på momsområdet, som er en negativ definition, som nødvendigvis er meget omfattende, er forholdet det i henhold til artikel 5, nr. 1, i forordning nr. 44/2001, at når der ikke er tale om en aftale om salg af varer, fastlægges værnetinget imidlertid ikke af den grund udelukkende på grundlag af de regler, som finder anvendelse på aftaler om levering af tjenesteydelser. Denne forordnings artikel 5, nr. 1, litra a), finder således anvendelse på aftaler, som hverken udgør aftaler om salg af varer eller aftaler om levering af tjenesteydelser, i overensstemmelse med nævnte forordnings artikel 5, nr. 1, litra c). For det tredje følger det af opbygningen af artikel 5, nr. 1, i forordning nr. 44/2001, at fællesskabslovgiver har vedtaget særskilte værnetingsregler for aftaler om salg af varer og for aftaler om levering af tjenesteydelser, på den ene side, og alle andre former for aftaler, som ikke er gjort til genstand for særlige bestemmelser i den nævnte forordning, på den anden side. En udvidelse af anvendelsesområdet for artikel 5, nr. 1, litra b), andet led, i forordning nr. 44/2001 ville svare til at omgå fællesskabslovgivers hensigt hermed og ville påvirke den effektive virkning af artikel 5, nr. 1, litra c) og a).

(jf. præmis 29-34 og 39-44 samt domskonkl. 1)
1)

Den Hellenske Republik har tilsidesat de forpligtelser, der påhviler den i henhold til artikel 43 EF og 56 EF samt de tilsvarende bestemmelser i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde af 2. maj 1992, nemlig dennes artikel 31 og 40, idet den anvender et mindre gunstigt skattesystem for udbytte modtaget fra udlandet end for indenlandsk udbytte.
Det er et almindeligt fællesskabsretligt princip, at den, der har fremsat et krav — under en sag anlagt efter national ret i anledning af en afvisning af kravet — kan påberåbe sig, at en fællesskabsretsakt, som danner grundlag for den nationale afgørelse, der er truffet over for ham, er ulovlig. Spørgsmålet om gyldigheden af fællesskabsretsakten kan derefter forelægges for Domstolen under en præjudiciel sag.

Imidlertid er dette almindelige princip, som skal sikre, at enhver har eller har haft mulighed for at anfægte en fællesskabsretsakt, som danner grundlag for en afgørelse, der er truffet over for ham, på ingen måde til hinder for, at en forordning bliver endelig for en borger, med hensyn til hvilken den må betragtes som en individuel beslutning, når borgeren utvivlsomt kunne have anlagt sag med påstand om annullation af den i henhold til artikel 230 EF, hvilket forhindrer denne borger i for den nationale ret at påberåbe sig, at forordningen er ugyldig.

Dette er ikke tilfældet for selskaberne Bavaria og Bavaria Italia, der er indehavere af flere varemærker og figurbestanddele, der indeholder ordet »Bavaria«, som ikke uden nogen tvivl kan anses for at være »umiddelbart og individuelt berørt« i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 230, stk. 4, EF, af forordning nr. 1347/2001 om supplering af bilaget til forordning nr. 1107/96 om registrering af geografiske betegnelser og oprindelsesbetegnelser efter proceduren i artikel 17 i forordning nr. 2081/92. Formålet med den nævnte forordning nr. 1347/2001 er at tildele produktet »Bayerisches Bier« den beskyttelse for beskyttede geografiske betegnelser (BGB), der er fastsat i forordning nr. 2081/92, og sikre, at den fortsatte brug af det eksisterende varemærke Bavaria tillades uanset registreringen af BGB »Bayerisches Bier«, forudsat at de betingelser, der er fastsat i artikel 14, stk. 2, i forordning nr. 2081/92, overholdes. En eventuel indvirkning af forordning nr. 1347/2001 på selskaberne Bavarias og Bavaria Italias retsstilling kan derfor ikke anses for helt automatisk at følge af denne forordning.

Selskaberne Bavaria og Bavaria Italia har derfor ret til i forbindelse med en sag, der er anlagt efter national ret, at påberåbe sig, at forordning nr. 1347/2001 er ugyldig, selv om de ikke har anlagt et annullationssøgsmål til prøvelse af denne ved fællesskabsretsinstanserne inden for fristen i artikel 230 EF.

(jf. præmis 38, 39, 41-44 og 46)
Sag C-430/07

Exportslachterij J. Gosschalk & Zoon BV

mod

Minister van Landbouw, Natuur en Voedselkwaliteit

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Raad van State)

»Beslutning 2000/764/EF — testning og epidemiologisk overvågning af bovin spongiform encefalopati — forordning (EF) nr. 2777/2000 — markedsstøtteforanstaltninger — veterinærforanstaltninger — Fællesskabets bidrag til finansiering af en del af omkostningerne til testning — direktiv 85/73/EØF — medlemsstaternes mulighed for at finansiere den del af omkostningerne, som ikke er betalt af Fællesskabet, ved nationale afgifter for inspektion af kød eller afgifter til epizootibekæmpelse«

Forslag til afgørelse fra generaladvokat P. Mengozzi fremsat den 20. november 2008 I ‐ 5370

Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 25. juni 2009 I ‐ 5407

Sammendrag af dom

Artikel 2, stk. 1, i forordning nr. 2777/2000 om ekstraordinære støtteforanstaltninger for oksekødsmarkedet, som ændret ved forordning nr. 111/2001, skal fortolkes således, at den omfatter de bovin spongiform encefalopati-test, som blev gennemført obligatorisk i en medlemsstat i maj og juni 2001 på alt kød fra kvæg på over 30 måneder slagtet med henblik på konsum. I den forbindelse er det ved fastsættelsen af, om sådanne test skal anses for test i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i artikel 2, stk. 1, i forordning nr. 2777/2000, uden betydning, at forpligtelsen til at udføre dem er pålagt af en national lovgiver, som har besluttet at fremrykke anvendelsen af artikel 1, stk. 3, i beslutning 2000/764 om BSE-test af kvæg og om ajourføring af bilag IV til beslutning 98/272 til den 1. januar 2001, idet den berørte medlemsstat var blevet bemyndiget til at afbryde anvendelsen af ordningen for særligt opkøb i henhold til artikel 3, stk. 4, i forordning nr. 2777/2000, eller at forpligtelsen, der følger af artikel 2, stk. 1, i sidstnævnte forordning, der er blevet anvendt i en medlemsstat, som ikke råder over tilstrækkelig kapacitet til at undergive alle dyr en test, og som ligeledes har anvendt den omtalte opkøbsordning, eftersom kun kød, der har opnået et negativt resultat i en af de tre godkendte test, kan frigives til konsum, og de tre test teknisk set er identiske. (jf. præmis 42 og 43 samt domskonkl. 1)

Artikel 2, stk. 1, i forordning nr. 2777/2000 om ekstraordinære støtteforanstaltninger for oksekødsmarkedet, som ændret ved forordning nr. 111/2001, skal fortolkes således, at forbuddet mod at sælge kød fra kvæg på over 30 måneder, der ikke har opnået et negativt resultat ved en bovin spongiform encefalopati-test, som bestemmelsen har pålagt fra den 1. januar 2001, udgør en veterinærforanstaltning i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i artikel 1, stk. 2, litra d), i forordning nr. 1258/1999 om finansiering af den fælles landbrugspolitik, som indgår i programmerne til udryddelse og overvågning af bovin spongiform encefalopati. For så vidt angår en veterinærforanstaltning kan der ydes fællesskabsstøtte i henhold til artikel 3, stk. 2, i forordning nr. 1258/1999 om finansiering af den fælles landbrugspolitik i henhold til samme forordnings artikel 1, stk. 2, litra d). (jf. præmis 60, 62, domskonkl. 2)
Det påhviler den nationale ret under hensyn til alle de relevante omstændigheder at undersøge, til hvilken medlemsstat den merværdiafgift, der er anført på den pågældende faktura, skyldes. Relevant herved kan bl.a. være den anførte sats, den valuta, hvori det beløb, der skal betales, er udtrykt, det sprog, hvorpå fakturaen er affattet, den pågældende fakturas indhold og kontekst, etableringsstedet for udstederen af fakturaen og modtageren af de leverede tjenesteydelser samt disses adfærd.

Artikel 21, stk. 1, litra c), i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter, som ændret ved direktiv 91/680, skal fortolkes således, at i henhold til denne bestemmelse skyldes merværdiafgiften i den medlemsstat, hvis merværdiafgift er anført på fakturaen eller et dokument, der tjener som faktura, selv hvis den pågældende transaktion ikke var afgiftspligtig i denne medlemsstat. I modsætning til den afgiftsskyld, der eventuelt opstår som følge af en merværdiafgiftspligtig transaktion, er stedet for leveringen af den tjenesteydelse, der har givet anledning til en faktura, derfor ikke relevant med hensyn til opståelsen af den afgiftsskyld, der er fastsat i sjette direktivs artikel 21, stk. 1, litra c), der udelukkende skyldes, fordi afgiften er anført på fakturaen.

Princippet om afgiftsneutralitet er i princippet ikke til hinder for, at en medlemsstat betinger berigtigelse af den merværdiafgift, der udelukkende skyldes i denne medlemsstat, fordi den fejlagtigt er anført på en afsendt faktura, af, at den afgiftspligtige person har tilsendt modtageren af de leverede tjenesteydelser en berigtiget faktura, hvorpå afgiften ikke er anført, hvis den afgiftspligtige ikke rettidigt fuldstændigt har fjernet risikoen for tab af afgiftsindtægter.

For så vidt som de nationale afgiftsmyndigheder betinger berigtigelse af merværdiafgiften af, at udstederen af den pågældende faktura betaler det med urette betalte afgiftsbeløb tilbage til modtageren af de leverede tjenesteydelser, er fællesskabsretten ikke til hinder for, at et nationalt retssystem nægter tilbagebetaling af afgifter opkrævet med urette, såfremt dette måtte føre til en ugrundet berigelse.

Om og i hvilket omfang tilbagebetaling af en afgift, der er opkrævet med urette, henset til fællesskabsretten, medfører en ugrundet berigelse for den afgiftspligtige, kan kun fastlægges ved en analyse, der tager hensyn til alle de relevante omstændigheder. Det påhviler herved den forelæggende ret at foretage en sådan analyse. Relevant kan herved bl.a. være, om de aftaler, der er indgået mellem fakturaudstederen og modtageren af de leverede tjenesteydelser, fastsatte et fast beløb i vederlag for de leverede ydelser eller et grundbeløb, i givet fald med tillæg af de afgifter, der fandt anvendelse. I førstnævnte tilfælde kunne det være, at der ikke foreligger en ugrundet berigelse af fakturaudstederen.

(jf. præmis 48-51 og domskonkl. 2)
Artikel 5, stk. 2, i første direktiv 89/104 om varemærker skal fortolkes således, at tilstedeværelsen af en utilbørlig udnyttelse af varemærkets særpræg eller renommé i denne bestemmelses forstand hverken forudsætter, at der foreligger en risiko for forveksling eller en risiko for, at varemærkets særpræg eller renommé eller mere generelt varemærkeindehaveren påføres skade. Den fordel, der følger af tredjemands brug af et tegn, som ligner et renommeret varemærke, opnås utilbørligt af denne tredjemand, når han gennem denne brug forsøger at lægge sig i kølvandet på det renommerede varemærke med henblik på at drage fordel af varemærkets tiltrækningskraft, omdømme og prestige samt på uden nogen form for økonomisk kompensation at udnytte den kommercielle indsats, som varemærkeindehaveren har ydet for at skabe og vedligeholde varemærkets image.

Artikel 5, stk. 1, litra a), i første direktiv 89/104 om varemærker skal fortolkes således, at indehaveren af et registreret varemærke kan forbyde tredjemands brug i en sammenlignende reklame, som ikke opfylder samtlige lovlighedsbetingelser i artikel 3a, stk. 1, i direktiv 84/450 om vildledende og sammenlignende reklame, som ændret ved direktiv 97/55, af et tegn, der er identisk med dette varemærke, for varer eller tjenesteydelser af samme art som dem, som varemærket er registreret for, også når denne brug ikke kan gøre indgreb i varemærkets væsentligste funktion, som er at angive varernes eller tjenesteydelsernes oprindelse, forudsat at den nævnte brug gør indgreb i eller kan gøre indgreb i en af varemærkets øvrige funktioner.

Ifølge artikel 5, stk. 1, første punktum, i direktiv 89/104 giver det registrerede varemærke nemlig indehaveren en eneret. I medfør af direktivets artikel 5, stk. 1, litra a), giver denne eneret indehaveren adgang til at forbyde tredjemand, der ikke har hans samtykke, at gøre erhvervsmæssig brug af et tegn, der er identisk med varemærket, for varer eller tjenesteydelser af samme art som dem, for hvilke varemærket er registreret.

Eneretten i henhold til artikel 5, stk. 1, litra a), i direktiv 89/104 tildeles for at sætte varemærkeindehaveren i stand til at beskytte sine særlige interesser som indehaver af varemærket, dvs. at sikre, at varemærket kan opfylde sine egentlige funktioner, og udøvelsen af denne ret bør derfor være begrænset til de tilfælde, hvor tredjemands brug af tegnet gør indgreb eller kan gøre indgreb i varemærkets funktioner. Blandt disse funktioner skal ikke blot henregnes varemærkets væsentligste funktion, som er at garantere varens eller tjenesteydelsens oprindelse over for forbrugerne, men ligeledes varemærkets øvrige funktioner, særligt den funktion, der består i at garantere varens eller tjenesteydelsens kvalitet eller kommunikations-, investerings- eller reklamefunktioner.

(jf. præmis 57, 58 og 65 samt domskonkl. 2)
Sag C-527/07

The Queen, på vegne af:

Generics (UK) Ltd

mod

Licensing Authority

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court))

»Anmodning om præjudiciel afgørelse — direktiv 2001/83/EF — humanmedicinske lægemidler — markedsføringstilladelse — begrundelse for afslag — generiske lægemidler — begrebet »referencelægemiddel««

Forslag til afgørelse fra generaladvokat J. Mazák fremsat den 26. marts 2009 I ‐ 5261

Domstolens dom (Første Afdeling) af 18. juni 2009 I ‐ 5278

Sammendrag af dom

Tilnærmelse af lovgivningerne – humanmedicinske lægemidler

[Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 726/2004; Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/83, art. 10, stk. 2, litra a)]

Et lægemiddel, der ikke henhører under forordning nr. 726/2004 om fastlæggelse af fællesskabsprocedurer for godkendelse og overvågning af human- og veterinærmedicinske lægemidler og om oprettelse af et europæisk lægemiddelagentur, og hvis markedsføring i en medlemsstat ikke er blevet godkendt i overensstemmelse med den gældende fællesskabsret, kan ikke anses for et referencelægemiddel i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 10, stk. 2, litra a), i direktiv 2001/83 om oprettelse af en fællesskabskodeks for humanmedicinske lægemidler, som ændret ved direktiv 2004/27.

For at et lægemiddel kan anses for et referencelægemiddel, skal det være godkendt i henhold til fællesskabsretten forud for dets markedsføring. Det fremgår af såvel ordlyden som opbygningen af direktiv 2001/83, og navnlig af dets artikel 6, 8 og 10, at det kun er de lægemidler, der har opnået en markedsføringstilladelse i medfør af dette direktiv, der kan anses for referencelægemidler. Hvad angår de lægemidler, for hvilke der blev indgivet en ansøgning om markedsføringstilladelse, inden direktivet trådte i kraft, skal ansøgeren for at kunne benytte den forkortede procedure kunne godtgøre, at referencelægemidlet blev godkendt i medfør af den fællesskabsret, der var gældende på det tidspunkt, hvor ansøgningen om markedsføringstilladelsen for referencelægemidlet blev indgivet.

Det er kun i det tilfælde, hvor den kompetente myndighed har adgang til alle oplysninger og dokumenter vedrørende referencelægemidlet, at forpligtelsen for ansøgerne om en markedsføringstilladelse til at forelægge resultaterne af de i artikel 8, stk. 3, litra i), i direktiv 2001/83 omhandlede forsøg, i henhold til direktivets artikel 10, stk. 1, erstattes af forpligtelsen til at påvise, at det omhandlede lægemiddel i en sådan grad svarer til det referencelægemiddel, der allerede har været godkendt, og at det ikke udviser signifikante forskelle i forhold til dette med hensyn til sikkerhed og effektivitet.

(jf. præmis 27, 30, 33 og 37 samt domskonkl.)
Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 11. juni 2009 — Kommissionen mod Østrig

(Sag C-564/07)

»Traktatbrud — artikel 49 EF — fri udveksling af tjenesteydelser — patentagenter — pligt til at tegne en erhvervsansvarsforsikring — pligt til at udpege en befuldmægtiget i den medlemsstat, hvori der leveres tjenesteydelser«

1. Traktatbrudssøgsmål — Domstolens prøvelse af søgsmålsgrundlaget — relevante forhold — forholdene ved udløbet af den i den begrundede udtalelse fastsatte frist (art. 226 EF) (jf. præmis 23)

2. Fri udveksling af tjenesteydelser — restriktioner (art. 49 EF) (jf. præmis 31, 32, 35-37, 47-53 og 55 samt konkl.)

Angående

Traktatbrud — tilsidesættelse af artikel 49 EF — krav opstillet i national lovgivning til patentagenter, der lovligt er etableret i en anden medlemsstat, for i en periode at kunne udføre tjenesteydelser i den pågældende medlemsstat — pligt til at lade sig optage i det nationale register, til med dette formål for øje at have en erhvervsansvarsforsikring, til at underkaste sig den fulde nationale disciplinærkontrol ud over den med faglige forseelser forbundne og til at have en lokal befuldmægtiget.

Konklusion

1) Republikken Østrig har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 49 EF, idet den pålægger patentagenter, der lovligt er etableret i en anden medlemsstat, som i en periode vil levere tjenesteydelser i Østrig, at have en befuldmægtiget, der er bosiddende i Østrig.

2) I øvrigt frifindes Republikken Østrig.

3) Hver part bærer sine egne omkostninger.

Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 11. juni 2009 — Kommissionen mod Østrig

(Sag C-564/07)

»Traktatbrud — artikel 49 EF — fri udveksling af tjenesteydelser — patentagenter — pligt til at tegne en erhvervsansvarsforsikring — pligt til at udpege en befuldmægtiget i den medlemsstat, hvori der leveres tjenesteydelser«

1. Traktatbrudssøgsmål — Domstolens prøvelse af søgsmålsgrundlaget — relevante forhold — forholdene ved udløbet af den i den begrundede udtalelse fastsatte frist (art. 226 EF) (jf. præmis 23)

2. Fri udveksling af tjenesteydelser — restriktioner (art. 49 EF) (jf. præmis 31, 32, 35-37, 47-53 og 55 samt konkl.)

Angående

Traktatbrud — tilsidesættelse af artikel 49 EF — krav opstillet i national lovgivning til patentagenter, der lovligt er etableret i en anden medlemsstat, for i en periode at kunne udføre tjenesteydelser i den pågældende medlemsstat — pligt til at lade sig optage i det nationale register, til med dette formål for øje at have en erhvervsansvarsforsikring, til at underkaste sig den fulde nationale disciplinærkontrol ud over den med faglige forseelser forbundne og til at have en lokal befuldmægtiget.

Konklusion

1) Republikken Østrig har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 49 EF, idet den pålægger patentagenter, der lovligt er etableret i en anden medlemsstat, som i en periode vil levere tjenesteydelser i Østrig, at have en befuldmægtiget, der er bosiddende i Østrig.

2) I øvrigt frifindes Republikken Østrig.