ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Præjudicielle spørgsmål – Domstolens kompetence – grænser – spørgsmål, som er klart uden relevans, og hypotetiske spørgsmål forelagt i en sammenhæng, der udelukker et hensigtsmæssigt svar – spørgsmål, der ikke har forbindelse med genstanden for tvisten i hovedsagen

(Art. 267 TEUF)

2. Medlemsstater – egne beføjelser – området for sanktioner vedrørende merværdiafgift – forpligtelse til at udøve denne beføjelse under overholdelse af EU-retten og dens grundlæggende principper

3. Harmonisering af afgiftslovgivningerne – det fælles merværdiafgiftssystem – princip om afgiftens neutralitet – rækkevidde – gebyr for forsinket betaling fastsat af en medlemsstat mod afgiftspligtige, der ikke har opfyldt forpligtelsen til at bogføre – afhjælpning af forsømmelsen – betaling af afgiften – lovlig – den nationale retsinstans vurdering af visse omstændigheder, henset til artikel 242 og 273 i direktiv 2006/112 og henset til proportionalitetsprincippet

(Rådets direktiv 2006/112, art. 242 og 273)

Sammendrag

1. Jf. afgørelsens tekst.

(jf. præmis 27)

2. Jf. afgørelsens tekst.

(jf. præmis 31)

3. Princippet om afgiftsneutralitet er ikke til hinder for, at skattemyndighederne i en medlemsstat pålægger en afgiftspligtig person, som ikke inden for den i den nationale lovgivning fastsatte frist har opfyldt sin forpligtelse til at bogføre og angive forhold af betydning for beregningen af den skyldige merværdiafgift, en bøde, der beløbsmæssigt svarer til denne ikke rettidigt betalte afgift, når den afgiftspligtige efterfølgende har afhjulpet forsømmelsen og indbetalt den skyldige afgift med tillæg af renter. Det tilkommer den nationale ret, henset til artikel 242 og 273 i Rådets direktiv 2006/112 om det fælles merværdiafgiftssystem, at efterprøve, om størrelsen af den pålagte sanktion går videre, end hvad der er nødvendigt for at nå målet om at sikre en korrekt opkrævning af afgiften og at undgå svig, henset til hovedsagens omstændigheder og navnlig den frist, inden for hvilken forsømmelsen er blevet afhjulpet, grovheden af denne forsømmelse og en eventuel foreliggende svig eller fordrejning af den anvendelige lovgivning, der kan tilregnes den afgiftspligtige person.

EU-retten kan ikke lovligt påberåbes, hvis øjemedet er svig eller misbrug. Det skal imidlertid fremhæves, at en forsinket indbetaling af moms ikke i sig selv kan sidestilles med svig.

(jf. præmis 41-43 og domskonkl.)
Sag C-297/12

Straffesag

mod

Gjoko Filev og Adnan Osmani

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Amtsgericht Laufen)

»Område for frihed, sikkerhed og retfærdighed — tilbagesendelse af tredjelandsstatsborgere med ulovligt ophold — direktiv 2008/115/EF — artikel 11, stk. 2 — afgørelse om tilbagesendelse ledsaget af et indrejseforbud — varighed af indrejseforbud begrænset til i princippet fem år — national lovgivning, som foreskriver tidsubegrænset indrejseforbud i fravær af en begæring om begrænsning — artikel 2, stk. 2, litra b) — tredjelandsstatsborgere, der er genstand for tilbagesendelse som en strafferetlig sanktion eller følge af en strafferetlig sanktion — ikke anvendelse af direktivet«

Sammendrag – Domstolens dom (Fjerde Afdeling) af 19. september 2013

Grænsekontrol, asyl og indvandring – indvandringspolitik – tilbagesendelse af tredjelandsstatsborgere med ulovligt ophold – direktiv 2008/115 – personelt anvendelsesområde – medlemsstaternes mulighed for at begrænse dette direktivs personelle anvendelsesområde i forhold til borgere, der er genstand for tilbagesendelse som en strafferetlig sanktion eller følge af en strafferetlig sanktion – grænser – anvendelse af denne mulighed efter udløbet af fristen for gennemførelse af dette direktiv – forsinket gennemførelse af direktivet – indvirkning – anvendelse af direktivet på borgere, som kan påberåbe sig bestemmelserne i dette direktiv

Artikel 11, stk. 2, i direktiv 2008/115 om fælles standarder og procedurer i medlemsstaterne for tilbagesendelse af tredjelandsstatsborgere med ulovligt ophold skal fortolkes således, at den er til hinder for en national bestemmelse såsom § 11, stk. 1, i Aufenthaltsgesetz, der gør begrænsning af varigheden af et indrejseforbud betinget af, at den berørte tredjelandsstatsborger indgiver en begæring med henblik på at opnå en sådan begrænsning. (jf. præmis 34 og domskonkl. 1)

Jf. afgørelsens tekst. (jf. præmis 40)

Artikel 11, stk. 2, i direktiv 2008/115 om fælles standarder og procedurer i medlemsstaterne for tilbagesendelse af tredjelandsstatsborgere med ulovligt ophold skal fortolkes således, at den er til hinder for, at en overtrædelse af et forbud mod indrejse og ophold på en medlemsstats område, som er udstedt mere end fem år enten før tidspunktet for den berørte tredjelandsstatsborgers genindrejse på området eller før ikrafttrædelsen af den nationale lovgivning, hvorved dette direktiv er gennemført, medfører en strafferetlig sanktion, medmindre denne statsborger udgør en alvorlig trussel mod den offentlige orden, den offentlige sikkerhed eller den nationale sikkerhed. Nævnte artikel er således til hinder for, at virkninger opretholdes ud over den maksimale varighed af forbud ifølge denne bestemmelse, medmindre disse indrejseforbud er pålagt tredjelandsstatsborgere, som udgør en alvorlig trussel mod den offentlige orden, den offentlige sikkerhed eller den nationale sikkerhed. (jf. præmis 44 og 45 samt domskonkl. 2)
Hvad angår den beregningsmetode, der skal anvendes i forbindelse med en fornyet undersøgelse af en antidumpingtold, må den undtagelse, som er fastsat i artikel 11, stk. 9, i antidumpinggrundforordning nr. 384/96, erstattet af forordning nr. 1225/2009, der gør det muligt for institutionerne i forbindelse med den fornyede undersøgelse at anvende en anden metode end den, der blev anvendt under den oprindelige undersøgelse, når der foreligger ændrede omstændigheder, nødvendigvis undergives en streng fortolkning, idet en undtagelse til eller en fravigelse af en generel regel skal fortolkes indskrænkende. Bevisbyrden for, at der foreligger sådanne ændrede omstændigheder påhviler institutionerne, som skal godtgøre, at omstændighederne er ændrede med henblik på i forbindelse med den fornyede undersøgelse at kunne anvende en anden metode end den, der blev anvendt i forbindelse med den oprindelige undersøgelse. Hvad angår karakteren af undtagelse for disse ændrede omstændigheder som omhandlet i grundforordningens artikel 11, stk. 9, indebærer kravet om en streng fortolkning ikke, at institutionerne skal fortolke og anvende denne bestemmelse på en måde, der er uforenelig med dens ordlyd og formål. Særligt skal den metode, der anvendes, være i overensstemmelse med bestemmelserne i grundforordningens artikel 2.

Hvad angår den beregningsmetode, der skal anvendes i forbindelse med en fornyet undersøgelse af en antidumpingtold, kan en sådan fornyet undersøgelse, eftersom artikel 11, stk. 9, i antidumpinggrundforordning nr. 384/96 udtrykkeligt kræver, at den metode, som blev anvendt under den fornyede undersøgelse, overholder kravene i denne forordnings artikel 2, ikke bevirke en justering, som ikke er berettiget, navnlig i henhold til forordningens artikel 2, stk. 10, litra b).

Eftersom den asymmetri, der begrundede en justering i forbindelse med den oprindelige procedure, såsom en justering på et grundlag »inklusive moms«, der havde til formål at tage hensyn til en delvis refusion af denne eksportmoms, ikke længere var til stede, er genopretningen af symmetrien mellem den normale værdi og eksportprisen, som er formålet med enhver justering i henhold til antidumpinggrundforordningens artikel 2, stk. 10, ikke længere nødvendig i forbindelse med den fornyede undersøgelse. Fra det tidspunkt, hvor det forhold, der bevirkede, at der forelå en asymmetri under den oprindelige undersøgelse, nemlig den delvise refusion af eksportmomsen, ophørte med at eksistere, er en behandling af denne asymmetri nemlig ikke nødvendig og en justering således heller ikke nødvendig, uanset den faktisk anvendte justeringsmetode. Eftersom de omstændigheder, der begrundede en justering, havde ændret sig, var det med rette, at Retten fastslog, at der ikke var tale om en ændring af metode, men snarere, at betingelserne for en sådan justering ikke var opfyldt, og for fuldstændighedens skyld at, såfremt der havde været tale om en ændring i metode, ville denne have været begrundet i ændrede omstændigheder.

(jf. præmis 27, 29 og 36-38)
Retligt samarbejde i civile sager – insolvensbehandling – forordning nr. 1346/2000 – opfyldelse af en forpligtelse over for skyldneren – materielretlig bestemmelse

Retligt samarbejde i civile sager – insolvensbehandling – forordning nr. 1346/2000 – opfyldelse af en forpligtelse over for skyldneren – anvendelsesområde – betaling, der er foretaget på begæring af en skyldner, som er genstand for en insolvensbehandling, til dennes kreditor – ikke omfattet

(Rådets forordning nr. 1346/2000, art. 24, stk. 1)
I medfør af det almindelige fortolkningsprincip, ifølge hvilket en EU-retsakt i videst muligt omfang skal fortolkes således, at dens gyldighed ikke drages i tvivl, og i overensstemmelse med hele den primære ret og navnlig med bestemmelserne i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder skal vedtægtens artikel 1e, stk. 2, fortolkes på en sådan måde, at det sikres, at denne bestemmelse er i overensstemmelse med retten til årlig betalt ferie som et princip i Unionens sociallovgivning, der ligeledes udtrykkeligt er fastsat i artikel 31, stk. 2, i chartret. Dette kræver imidlertid, at denne artikel 1e, stk. 2, fortolkes således, at den gør det muligt at integrere det materielle indhold i artikel 7 i direktiv 2003/88 om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden i vedtægten som minimumsbeskyttelsesregel, som i givet fald supplerer de andre vedtægtsbestemmelser, der omhandler retten til årlig betalt ferie, og navnlig artikel 4 i bilag V til vedtægten.

Nævnte artikel 4 i bilag V til vedtægten skal nemlig fortolkes således, at den ikke behandler spørgsmålet om overførsel af en årlig betalt ferie, der ikke har kunnet tages af tjenestemanden i referenceperioden på grund af en længere sygeorlov, således at de krav, der i denne henseende følger af vedtægtens artikel 1e, stk. 2, og nærmere bestemt af artikel 7 i direktiv 2003/88, skal tages i betragtning som mindstekrav, der gælder under forbehold af mere fordelagtige bestemmelser, der er indeholdt i vedtægten.

(jf. præmis 40, 46 og 56)
Artikel 1, litra u), nr. i), og artikel 4, stk. 1, litra h), i forordning nr. 1408/71 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet, skal fortolkes således, at en forældreorlovsydelse, som tildeles efter lovbestemte kriterier og uden nogen individuel og skønsmæssig bedømmelse af personlige behov, udgør en familieydelse som omhandlet i denne forordning.

For det første kan en sådan ydelse nemlig ikke betegnes som løn som omhandlet i artikel 157 TEUF, eftersom arbejdstageren på den ene side befinder sig i en situation, der er kendetegnet ved en suspension af vedkommendes ansættelseskontrakt, og det på den anden side ikke fremgår, at denne ydelse betales, det være sig blot indirekte, af arbejdsgiveren selv.

For det andet udgør en sådan ydelse heller ikke en erstatningsindkomst, der ligner arbejdsløshedsydelser, for så vidt som den person, der er berettiget hertil, ikke har mistet sin beskæftigelse, men alene har besluttet at suspendere sit arbejdsforhold.

For det tredje er formålet med familieydelser at hjælpe den arbejdstager, der er familieforsørger, socialt ved at lade det offentlige deltage i hans udgifter. I denne henseende tager begrebet udligning af forsørgerbyrder som omhandlet i artikel 1, litra u), nr. i), i forordning nr. 1408/71 navnlig sigte på et offentligt bidrag til familiebudgettet, som skal lette byrderne ved børns underhold. Hvad angår ydelser ved en karriereafbrydelse, som på visse betingelser tildeles arbejdstagere, der afbryder deres karriereforløb i forbindelse med en forældreorlov, skal denne ydelsestype, analogt med forældreorlovsydelsen, sidestilles med en familieydelse.

(jf. præmis 41-44, 49, 51-55 og 58-60 samt domskonkl.)
Direktiv 2005/36 om anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer skal fortolkes således, at det ikke er til hinder for, at en medlemsstat laver en specialuddannelse på såvel læge- som tandlægeområdet, hvis benævnelse ikke svarer til de benævnelser, der for så vidt angår den pågældende medlemsstat er opregnet i bilag V til dette direktiv. En sådan uddannelse kan være åben for såvel personer, der alene har gennemgået grunduddannelsen som læge, som personer, der alene har gennemført og bestået studier i forbindelse med grunduddannelsen som tandlæge. Hvis en medlemsstat derimod har oprettet en specialuddannelse, der ikke ved sin benævnelse svarer til et af de specialer, der er nævnt i bilag V til direktiv 2005/36, og ikke giver ret til tildeling af en titel som nævnt i dette bilag, er denne specialisering ikke en uddannelse i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i direktivets artikel 25 og 35, hvorfor direktivet ikke regulerer adgangskravene for og indholdet af den oprettede uddannelse.

Henset til direktiv 2005/36 kan en sådan specialuddannelse, der ikke er omfattet af bilag V, ikke føre til udstedelsen af et eksamensbevis som læge med grunduddannelse eller et eksamensbevis som tandlæge med grunduddannelse, idet uddannelsen ikke opfylder kravene i direktivets artikel 24 eller 34 for så vidt angår grunduddannelsen som læge eller tandlæge. Direktiv 2005/36 er således til hinder for, at en person, som ikke er i besiddelse af et eksamensbevis fra en grunduddannelse som læge, udøver lægehvervet, og at en person uden eksamensbevis fra en grunduddannelse som tandlæge udøver tandlægehvervet.

(jf. præmis 38-41, 44 og 45 samt domskonkl. 1)
En moder til et barn, der er selvstændig erhvervsdrivende, og som ikke er omfattet af en offentlig social sikringsordning, har ikke ret til den barselsorlov, der er fastsat i direktiv 92/85 om iværksættelse af foranstaltninger til forbedring af sikkerheden og sundheden under arbejdet for arbejdstagere, som er gravide, som lige har født, eller som ammer. Situationen for en sådan selvstændig erhvervsdrivende er nemlig ikke omfattet af dette direktiv, der kun vedrører arbejdstagere, som er gravide, som lige har født, eller som ammer, og som udøver erhvervsarbejde under ledelse af en arbejdsgiver.

Direktiv 92/85 om iværksættelse af foranstaltninger til forbedring af sikkerheden og sundheden under arbejdet for arbejdstagere, som er gravide, som lige har født, eller som ammer, og direktiv 76/207 om gennemførelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder for så vidt angår adgang til beskæftigelse, erhvervsuddannelse, forfremmelse samt arbejdsvilkår skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en national foranstaltning, der fastsætter, at faderen til et barn, der har status som arbejdstager, efter aftale med moderen, der ligeledes har status som arbejdstager, kan afholde barselsorlov i perioden efter moderens obligatoriske orlovsperiode på seks uger efter fødslen, undtagen i tilfælde, hvor der er fare for hendes sundhed, mens faderen til et barn, der har status som arbejdstager, ikke kan afholde en sådan orlov, når moderen til hans barn ikke har status som arbejdstager og ikke er omfattet af en offentlig social sikringsordning.

Hvad angår direktiv 76/207 gælder, at selv om en sådan national foranstaltning medfører en forskelsbehandling på grundlag af køn, som omhandlet i dette direktivs artikel 2, stk. 1, er der tale om en foranstaltning, der har til formål at beskytte kvindens fysiske tilstand under graviditeten og efter fødslen, og som dermed er begrundet i henhold til samme direktivs artikel 2, stk. 3.

(jf. præmis 60, 61, 63 og 66 samt domskonkl.)
Bestemmelserne i artikel 6, stk. 2, i konventionen om, hvilken lov der skal anvendes på kontraktlige forpligtelser, åbnet for undertegnelse i Rom den 19. juni 1980, skal fortolkes således, at den nationale ret også i det tilfælde, hvor en arbejdsgiver udfører det arbejde, der er genstand for arbejdsaftalen, ikke kun på sædvanlig vis, men også langvarigt og uden afbrydelse i et og samme land, i henhold til andet afsnit i denne bestemmelse kan se bort fra den lov, som finder anvendelse i dette land, når det af omstændighederne som helhed fremgår, at der er en nærmere tilknytning mellem denne aftale og et andet land.

Med dette formål skal den forelæggende ret tage hensyn til samtlige de elementer, som karakteriserer arbejdsforholdet, og vurdere, hvilket eller hvilke der efter denne rets opfattelse er den eller de mest væsentlige. Den ret, der træffer afgørelse i en konkret sag, kan dog ikke automatisk udlede, at der skal ses bort fra den regel, der er fastsat i Romkonventionens artikel 6, stk. 2, litra a), blot fordi der er et stort antal andre relevante omstændigheder, der – ud over det faktiske tjenestested – peger på et andet land.

Blandt de væsentlige tilknytningselementer skal der til gengæld navnlig tages hensyn til det land, hvor arbejdstageren betaler de skatter og afgifter, der vedrører indtægten fra dennes virksomhed, samt det land, hvor denne er medlem af den sociale sikringsordning og diverse pensions- og syge- og invalideforsikringsordninger. I øvrigt skal den nationale ret ligeledes tage hensyn til sagens omstændigheder som helhed, såsom bl.a. de parametre, der knytter sig til fastsættelsen af lønnen eller andre arbejdsmæssige betingelser.

(jf. præmis 36, 37, 40-42 og 44 samt domskonkl.)
Begrebet »det civil- og handelsretlige område« som omhandlet i artikel 1, stk. 1, i forordning nr. 44/2001 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område skal fortolkes således, at det omfatter en sag, hvor en myndighed i en medlemsstat kræver erstatning fra fysiske og juridiske personer, der er hjemmehørende i en anden medlemsstat, for en skade, som skyldes en ansvarspådragende sammensværgelse om at begå bedrageri med hensyn til merværdiafgift, der skal betales i den førstnævnte medlemsstat.

I en sådan situation er det retlige forhold, som består mellem myndigheden og deltagerne i sammensværgelsen, nemlig ikke et retligt forhold, der er baseret på offentlig ret – og i det foreliggende tilfælde på skatteretten – som indebærer, at der anvendes offentligretlige beføjelser, men et forhold, der henhører under denne medlemsstats regler om erstatningsansvar uden for kontrakt. Det tilkommer imidlertid den forelæggende ret at efterprøve, om myndigheden befinder sig i samme situation som den, hvori den privatretlige person ville befinde sig.

(jf. præmis 37, 40, 41, 43 og 44 samt domskonkl.)
Artikel 4, stk. 8, i forordning nr. 65/2011 om gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 1698/2005 for så vidt angår kontrol og krydsoverensstemmelse i forbindelse med støtteforanstaltninger til udvikling af landdistrikterne skal fortolkes således, at betingelserne for anvendelsen heraf forudsætter, at der foreligger et objektivt og et subjektivt element. Med hensyn til det første af disse elementer påhviler det den forelæggende ret at tage hensyn til de objektive omstændigheder i den konkrete sag, som giver anledning til at konkludere, at det formål, der forfølges med støtteordningen i henhold til Den Europæiske Landbrugsfond for Udvikling af Landdistrikterne (ELFUL), ikke kan opnås. Med hensyn til det andet element påhviler det den forelæggende ret at tage hensyn til de objektive beviser, som giver anledning til at konkludere, at den, der ansøger om en betaling i henhold til ELFUL-støtteordningen, ved kunstigt at skabe betingelserne for at modtage en sådan betaling udelukkende har haft til hensigt at opnå en fordel i strid med målene for denne ordning. I denne forbindelse kan den forelæggende ret ikke alene basere sig på omstændigheder som retlige, økonomiske og/eller personlige forbindelser mellem de involverede personer i lignende investeringsprojekter, men ligeledes på indicier, der indikerer en forsætlig koordinering mellem disse personer.

Den forelæggende ret skal endvidere tage hensyn til definitionen af mikrovirksomheder, hvis oprettelse og udvikling er genstand for den støtte, der er omhandlet i artikel 52 i forordning nr. 1698/2005, således som den følger af artikel 2, stk. 3, i bilaget til Kommissionens henstilling 2003/361 om definitionen af mikrovirksomheder, små og mellemstore virksomheder.

(jf. præmis 38 og 43 samt domskonkl. 1)
Sag C-252/12

Specsavers International Healthcare Ltd m.fl.

mod

Asda Stores Ltd

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af la Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division))

»Varemærker — forordning (EF) nr. 207/2009 — artikel 9, stk. 1, litra b) og c), artikel 15, stk. 1, og artikel 51, stk. 1, litra a) — begrundelser for fortabelse — begrebet »reel brug« — varemærke brugt sammen med et andet varemærke eller som en del af et sammensat varemærke — farver eller farvesammensætninger, hvori et varemærke anvendes — omdømme«

Sammendrag – Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 18. juli 2013

EF-varemærker – EF-varemærkets retsvirkninger – rettigheder knyttet til varemærker – retten til at forbyde en brug af varemærket – helhedsvurdering af risikoen for forveksling eller utilbørlig udnyttelse – tredjepart, der bruger et tegn, der hævdes at krænke varemærket, og som forbinder selve tredjeparten med en bestemt farve eller farvesammensætning, som vedkommende bruger ved gengivelsen af dette tegn – relevans

EF-varemærker – EF-varemærkets retsvirkninger – rettigheder knyttet til varemærker – retten til at forbyde en brug af varemærket – helhedsvurdering af risikoen for forveksling eller utilbørlig udnyttelse – varemærke, der ikke er registreret i farver, men indehaveren har gjort brug heraf i en bestemt farve eller farvesammensætning – farver, som en tredjepart bruger ved gengivelsen af et tegn, der hævdes at krænke varemærket, relevante

Artikel 15, stk. 1, og artikel 51, stk. 1, litra a), i forordning nr. 207/2009 om EF-varemærker skal fortolkes således, at betingelsen om »reel brug« som omhandlet i disse bestemmelser kan være opfyldt, når et EF-figurmærke kun bruges sammen med et EF-ordmærke, der lægges oven på figurmærket, og når kombinationen af de to varemærker desuden selv er registreret som et EF-varemærke, for så vidt som forskellene mellem den form, hvori varemærket bruges, og den form, hvori dette varemærke er blevet registreret, ikke forandrer nævnte varemærkes særpræg, sådan som det er registreret. (jf. præmis 31 og domskonkl. 1)

Artikel 9, stk. 1, litra b) og c), i forordning nr. 207/2009 om EF-varemærker skal fortolkes således, at når et EF-varemærke ikke er registreret i farver, men indehaveren har gjort omfattende brug heraf i en bestemt farve eller farvesammensætning, således at en betydelig del af offentligheden forbinder dette varemærke med denne farve eller farvesammensætning, er den farve eller de farver, som en tredjepart bruger ved gengivelsen af et tegn, der hævdes at krænke det nævnte varemærke, relevant for den samlede vurdering af enten risikoen for forveksling eller den samlede vurdering af den utilbørlige udnyttelse som omhandlet i denne bestemmelse. (jf. præmis 41 og domskonkl. 2)
Artikel 12 i direktiv 2002/20 om tilladelser til elektroniske kommunikationsnet og -tjenester skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en medlemsstats lovgivning, i medfør af hvilken virksomheder, der udbyder en elektronisk kommunikationstjeneste eller et elektronisk kommunikationsnet, afkræves et gebyr, der er bestemt til dækning af alle de af den nationale tilsynsmyndighed afholdte omkostninger, som ikke finansieres af staten, hvorved disse gebyrers størrelse fastsættes på grundlag af de indtægter, som disse virksomheder oppebærer, under forudsætning af at dette gebyr udelukkende er bestemt til at dække omkostninger til de aktiviteter, der er nævnt i artikel 12, stk. 1, litra a), at de samlede indtægter i form af det pågældende gebyr ikke overstiger de samlede omkostninger i forbindelse med disse aktiviteter, og at virksomhederne pålægges disse gebyrer på en objektiv, transparent og forholdsmæssigt afpasset måde, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.

(jf. præmis 43 og domskonkl.)