Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Annullationssøgsmål – fysiske eller juridiske personer – retsakter, som berører dem umiddelbart og individuelt

(Art. 88, stk. 2, EF og art. 230, stk. 4, EF)

2. Annullationssøgsmål – fysiske eller juridiske personer – retsakter, som berører dem umiddelbart og individuelt

(Art. 88, stk. 2 og 3, EF og art. 230, stk. 2 og 4, EF)

3. Statsstøtte – begreb – den selektive karakter af foranstaltningen

(Art. 87, stk. 1, EF)

4. Statsstøtte – begreb

(Art. 6 EF, art. 87, stk. 1, EF og art. 88, stk. 2 og 3, EF)

5. Statsstøtte – begreb

(Art. 87, stk. 1, EF)

6. Statsstøtte – Kommissionens beslutning om ikke at rejse indsigelser efter afslutningen af den indledende undersøgelsesprocedure vedrørende en sektorbestemt miljøafgift

(Art. 88, stk. 2 og 3, EF og art. 253 EF)

7. Statsstøtte – begreb – den selektive karakter af foranstaltningen

(Art. 87, stk. 1, EF og art. 91 EF)

8. Statsstøtte – Kommissionens undersøgelse – indledende fase og kontradiktorisk fase

(Art. 88, stk. 2 og 3, EF; Rådets forordning nr. 659/1999, art. 4, stk. 4, og art. 13, stk. 1)

9. Statsstøtte – administrativ procedure – Kommissionens forpligtelser – påpasselig og upartisk behandling af klager

(Art. 88, stk. 3, EF)

Sammendrag

1. Det forhold, at en sammenslutning af virksomheder har indgivet en klage vedrørende en angivelig statsstøtte til Kommissionen og givet udtryk for et ønske om at indtræde i proceduren, som omhandlet i artikel 88, stk. 2, EF, er ikke i sig selv tilstrækkelig til at give denne en særlig søgsmålsadgang, som ville åbne mulighed for, at den kunne indbringe et annullationssøgsmål mod den anfægtede beslutning om ikke at indlede den formelle undersøgelsesprocedure. Særligt den omstændighed, at denne klage sammen med andre klager havde ført Kommissionen til at undersøge den statslige foranstaltning i den anfægtede beslutning, gør det ikke muligt at sidestille sammenslutningen med en forhandler, hvis stilling ville være påvirket af denne beslutning.

(jf. præmis 46)

2. Der må i forbindelse med proceduren for kontrol med statsstøtte fastsat i artikel 88 EF sondres mellem på den ene side den indledende fase af undersøgelsen af støtteforanstaltninger i medfør af denne artikels stk. 3 – der alene har til formål at gøre det muligt for Kommissionen at danne sig en første opfattelse af, om den pågældende støtte er delvis eller fuldt ud forenelig med fællesmarkedet – og på den anden side undersøgelsesfasen i henhold til artiklens stk. 2. Først i denne undersøgelsesfase, som skal give Kommissionen mulighed for at opnå fuldstændige oplysninger om alle sagens momenter, er Kommissionen i henhold til traktaten forpligtet til at give de berørte adgang til at fremsætte deres bemærkninger.

Når Kommissionen – uden at indlede den formelle undersøgelsesprocedure i henhold til artikel 88, stk. 2 – i medfør af en beslutning truffet på grundlag af artikel 88, stk. 3, fastslår, at en støtte er forenelig med fællesmarkedet, kan de interesserede parter, der er indrømmet de i denne artikel omhandlede processuelle garantier, kun opnå, at de respekteres, hvis de har adgang til at indbringe denne beslutning for Fællesskabets retsinstanser. Disse må derfor realitetsbehandle et annullationssøgsmål vedrørende en sådan beslutning, som er anlagt af en interesseret part i den forstand, hvori dette udtryk anvendes i artikel 88, stk. 2, EF, når denne med søgsmålet ønsker at beskytte de processuelle rettigheder, der tilkommer ham ifølge denne bestemmelse. De retssubjekter, der har status som interesserede parter i den forstand, hvori disse udtryk anvendes i artikel 88, stk. 2, EF, og som dermed i medfør af artikel 230, stk. 4, EF kan indbringe annullationssøgsmål, er personer, virksomheder eller sammenslutninger, hvis interesser eventuelt er berørt af den tildelte støtte, dvs. i særdeleshed virksomheder, som er i konkurrence med støttemodtagerne, og erhvervsorganisationer.

Hvis sagsøgeren derimod har anfægtet rigtigheden af begrundelsen for beslutningen om vurdering af den pågældende støtte som sådan, er den omstændighed, at sagsøgeren måtte kunne betragtes som interesseret part i artikel 88, stk. 2 EF's forstand, ikke i sig selv tilstrækkelig til, at sagen kan antages til realitetsbehandling. Sagsøgeren skal i så fald bevise, at han har en særlig status, nemlig at beslutningen rammer ham på grund af visse egenskaber, som er særlige for ham, eller på grund af en faktisk situation, der adskiller ham fra alle andre og derfor individualiserer ham på lignende måde, som adressaten for en sådan beslutning ville være det. Dette er navnlig tilfældet, hvis sagsøgerens stilling på markedet er væsentligt berørt af den støtte, som er genstand for den anfægtede beslutning.

En sag anlagt af en sammenslutning af virksomheder, der anfægter rigtigheden af en beslutning fra Kommissionen om ikke at rejse indsigelser mod den statslige foranstaltning, kan derfor – når denne foranstaltning kan udgøre en væsentlig påvirkning af stillingen for mindst én af sagsøgerens medlemmer på markedet – antages til realitetsbehandling. Det står i et sådan situation sammenslutningen frit for at påberåbe sig hver af de annullationsgrunde, som er nævnt i artikel 230, stk. 2, EF, og ikke kun tilsidesættelse af pligten til at indlede den formelle undersøgelsesprocedure.

(jf. præmis 49-54 og 68)

3. En foranstaltning skal for at udgøre statsstøtte som omhandlet i artikel 87, stk. 1, EF navnlig indrømme visse virksomheder eller visse brancher en selektiv fordel. Denne artikel vedrører således den støtte, som fordrejer eller truer med at fordreje konkurrencevilkårene »ved at begunstige visse virksomheder eller visse produktioner«. I denne forbindelse sondres der ikke i denne bestemmelse mellem grundene til eller formålene med en foranstaltning, der letter de byrder, der normalt er pålagt en virksomhed, men bestemmelsen indeholder en definition af foranstaltningen i kraft af dens virkninger. Det følger heraf, at hverken den skattemæssige karakter, det økonomiske eller sociale formål, eller hensynet til beskyttelse af miljøet eller personers sikkerhed, der måtte forfølges ved en sådan foranstaltning, uden videre kan medføre, at foranstaltningen falder uden for artiklens anvendelsesområde.

Det tilkommer Fællesskabets retsinstanser i forbindelse med prøvelsen af, om en foranstaltning er af selektiv karakter, at vurdere, om Kommissionen med rette har antaget, at forskelsbehandlingen mellem virksomheder for så vidt angår fordele eller byrder, som er indført ved den pågældende foranstaltning, er omfattet af karakteren eller opbygningen af den almindelige ordning, der finder anvendelse. Hvis denne forskelsbehandling er begrundet i andre formål end dem, som forfølges ved den almindelige ordning, anses den pågældende foranstaltning i princippet for at opfylde selektivitetsbetingelsen i artikel 87, stk. 1, EF.

(jf. præmis 105-107)

4. En miljøskat eller en miljøafgift er en selvstændig afgiftsmæssig foranstaltning, der er kendetegnet ved dens miljømæssige formål og et særligt ligningsgrundlag. Den beskatter visse varer og tjenesteydelser med henblik på at medtage miljøomkostningerne i varernes priser og/eller for at gøre de genindvundne produkter mere konkurrencedygtige og få producenter og forbrugere til at rette sig mod aktiviteter, der i højere grad tager hensyn til miljøet. Det står medlemsstaterne – der på fællesskabsrettens nuværende udviklingstrin på grund af den manglende koordinering på dette område har bevaret deres kompetence inden for miljøpolitikken – frit for at indføre miljøafgifter for bestemte sektorer, med henblik på at nå visse miljømål. Medlemsstaterne kan navnlig frit inden for rammerne af en afvejning af de forskellige berørte interesser fastlægge deres prioriteringer med hensyn til miljøbeskyttelse, og som følge heraf fastsætte, hvilke varer og tjenesteydelser der skal pålægges en miljøafgift.

Det følger i princippet heraf, at alene den omstændighed, at en miljøafgift udgør en punktforanstaltning, som omfatter bestemte udvalgte produkter og tjenesteydelser, og ikke kan ses som en del af en almindelig afgiftsordning, som finder anvendelse på alle tilsvarende aktiviteter, der har en lignende virkning på miljøet, ikke gør det muligt at lægge til grund, at tilsvarende aktiviteter, der ikke er underkastet denne miljøafgift, har en selektiv fordel. Særligt det forhold, at sådanne tilsvarende aktiviteter ikke er underkastet en miljøafgift, som er pålagt visse udvalgte produkter, kan ikke sidestilles med en foranstaltning, som letter byrderne i disse aktivitetssektorer, og som udgør en undtagelse til en byrdeordning, som virksomheder normalt er omfattet af, idet en miljøafgift netop er kendetegnet ved dens særlige anvendelsesområde og formål, og af denne grund i princippet ikke kan ses som en del af en almindelig ordning.

På denne retlige baggrund – idet miljøafgifter ifølge sagens natur udgør særlige foranstaltninger, der vedtages af medlemsstaterne inden for rammerne af deres miljøpolitikker, et område, hvor medlemsstaterne i mangel af foranstaltninger om harmonisering fortsat har kompetence – tilkommer det Kommissionen, ved vurderingen af en miljøafgift i relation til fællesskabsbestemmelserne om statsstøtte, at tage hensyn til de krav i artikel 6 EF, der er forbundet med miljøbeskyttelsen. Den nævnte artikel bestemmer således, at disse krav skal integreres i udformningen og gennemførelsen af bl.a. en ordning, der sikrer, at konkurrencen inden for det indre marked ikke fordrejes.

I øvrigt må Rettens prøvelse af en beslutning fra Kommissionen om ikke at indlede den formelle undersøgelsesprocedure fastsat i artikel 88, stk. 2, EF, henset til Kommissionens vide skønsbeføjelse ved anvendelsen af artikel 88, stk. 3, EF, begrænses til en kontrol af, om procedure- og begrundelsesforskrifterne er overholdt, om de faktiske omstændigheder, på grundlag af hvilke det anfægtede valg er foretaget, er materielt rigtige, samt om der foreligger en åbenbar fejl ved vurderingen af de nævnte faktiske omstændigheder, eller om der er begået magtfordrejning.

(jf. præmis 114-118)

5. Inden for rammerne af vurderingen af en i relation til fællesskabsbestemmelserne om statsstøtte af en medlemsstat indført miljøafgift, der i princippet rammer salget af udyrkede granulater – dvs. granulatmaterialer, der er udvundet første gang, og som anvendes i byggebranchen og i forbindelse med offentlige anlægsarbejder – og som har til formål at maksimere brugen af genindvundne granulater eller andre substitutionsprodukter i forhold til udyrkede granulater og at fremme en rationel anvendelse af udyrkede granulater, samt at sikre internaliseringen af omkostningerne for miljøet ved udvinding af de granulater, der er omfattet af afgiften, i overensstemmelse med princippet om, at forureneren betaler, indeholder det forhold, at materialer, der sælges med henblik på en anden brug end som granulater, ikke er omfattet af den sektor, som er omfattet af denne afgift, ikke elementer af statsstøtte. Fritagelsen af disse materialer udgør derfor ikke en undtagelse i forhold til den omhandlede afgiftsordning. Især er beslutningen om at indføre en miljøafgift alene i sektoren for granulater – og ikke generelt for alle sektorer for drift af stenbrud og miner, der har den samme indvirkning på miljøet som udvindingen af granulater – omfattet af den pågældende medlemsstats kompetence til at fastlægge dens prioriteringer inden for den økonomiske politik, skatte- og afgiftspolitikken samt miljøpolitikken. Et sådant valg, som endda kan skyldes ønsket om at bevare den internationale konkurrencedygtighed for visse sektorer, gør det derfor ikke muligt at rejse tvivl om sammenhængen mellem miljøafgiften og de forfulgte miljømål.

Det står endvidere den pågældende medlemsstat frit for i forbindelse med dens miljøpolitik efter eget valg at fastlægge de materialer, der bruges som granulater, og som medlemsstaten finder det hensigtsmæssigt at beskatte, og, i betragtning af de miljømålsætninger, som forfølges, at udelukke visse materialer fra anvendelsesområdet for miljøafgiften, selv hvor disse anvendes som granulater efter udvindingen, i det omfang fritagelsen for disse materialer – i betragtning af de miljømålsætninger, som forfølges – gør det muligt at anvende dem som substitutionsprodukter for udyrkede granulater, der er omfattet af miljøafgiften, og således medvirker til en rationalisering af udvindingen og anvendelsen af granulater.

Endelig kan den omstændighed, at miljøafgiften påhviler visse materialer, som ikke kan erstattes af substitutionsprodukter, med rimelighed opfylde miljøafgiftens målsætning om at internalisere de miljøomkostninger, der er forbundet med produktionen af udyrkede granulater, såfremt afgiftsbeløbet er nogenlunde det samme som de gennemsnitlige miljøomkostninger, der er forbundet med udvindingen af granulater.

Afgiftspligten for produkter afledt fra udvindingen af materialer, der ikke kan erstattes af substitutionsprodukter, kan også begrundes ud fra princippet om, at forureneren betaler, og kan endvidere berettiges ud fra formålet med miljøafgiften om at fremme en mere rationel udvinding og behandling af granulater, hvorved andelen af granulater af lav kvalitet nedbringes.

(jf. præmis 124, 127, 128, 130, 135-137 og 139)

6. Kravene til begrundelse af en beslutning vedrørende statsstøtte kan ikke fastlægges blot på grundlag af den interesse, som den medlemsstat, beslutningen er rettet til, har i at få oplysninger. Det påhviler i særdeleshed Kommissionen, når den godkender en foranstaltning ved afslutningen af den indledende fase af undersøgelsen i henhold artikel 88, stk. 3, EF, summarisk at angive de væsentligste grunde til denne beslutning om godkendelse, således at det gøres muligt for interesserede tredjeparter at få kendskab til begrundelsen og vurdere muligheden for at anlægge sag til prøvelse af beslutningen og herved gøre brug af de processuelle rettigheder, de har i medfør af artikel 88, stk. 2, EF.

Hvad nærmere angår en beslutning fra Kommissionen om at afslutte en indledende procedure, hvori det fastslås, at der ikke som anført af en klager foreligger en statsstøtte, bemærkes, at Kommissionen under alle omstændigheder er forpligtet til på tilstrækkeligt uddybende måde at give klageren meddelelse om grundene til, at de i klagen nævnte faktiske og retlige omstændigheder ikke har været tilstrækkelige til, at det kan anses for godtgjort, at der foreligger en statsstøtte. Kommissionen er dog ikke forpligtet til at tage stilling til forhold, der er åbenbart uvedkommende, uden betydning eller klart af underordnet relevans.

Kommissionens beslutning om ikke at rejse indsigelse mod en sektorbestemt miljøafgift ved afslutningen af den indledende fase af undersøgelsen, der indeholder de væsentligste betragtninger, som beslutningen bygger på, kan ikke anses for at være behæftet med en begrundelsesmangel i relation til en sammenslutning, der har indgivet klage, og hvis medlemmer er velunderrettede erhvervsdrivende, henset til medlemsstaternes frihed til at bestemme, hvilken skatte- og miljøretlig ordning der skal gælde, og herved anvende en sektorbestemt miljøafgift.

(jf. præmis 142, 143 og 146)

7. Når en miljøafgift på salg af granulater, der således påhviler produkterne og ikke producenternes indtægter, udgør en indirekte afgift, og som sådan er underlagt princippet om beskatning i bestemmelseslandet i overensstemmelse med artikel 91 EF, er den fritagelse, som eksportørerne er omfattet af, begrundet i skattesystemets art og indretning, således at den ikke kan anses for at yde eksportører en selektiv fordel, og falder uden for anvendelsesområdet for artikel 87, stk. 1, EF.

Ved at indrømme en sådan fritagelse gør den pågældende medlemsstat brug af den mulighed, som tilkommer den for at prioritere de betragtninger, der er forbundet med strukturen af afgiftsordningen, i forhold til de miljømål, der forfølges, og den anskuelighed, at andre medlemsstater foretager andre valg, er irrelevant.

(jf. præmis 151-153)

8. Kommissionens pligt til først at undersøge en eventuel ulovlig statsstøtte med den pågældende medlemsstat, og i givet fald anmode medlemsstaten om oplysninger, kan ikke frigøre institutionen fra pligten til at indlede den formelle undersøgelsesprocedure, navnlig hvis den i lyset af de indhentede oplysninger står over for alvorlige vanskeligheder ved vurderingen af foranstaltningen. En sådan pligt følger således direkte af artikel 88, stk. 3, EF og er i øvrigt udtrykkeligt bekræftet af bestemmelsen i artikel 4, stk. 4, sammenholdt med artikel 13, stk. 1, i forordning nr. 659/1999 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af artikel [88 EF], når Kommissionen efter den indledende undersøgelse konstaterer, at den nærer tvivl med hensyn til den ulovlige foranstaltnings forenelighed med fællesmarkedet.

Proceduren i artikel 88, stk. 2, EF er således uundværlig, når Kommissionen støder på alvorlige vanskeligheder ved undersøgelsen af, om en påtænkt støtte er forenelig med fællesmarkedet. Kommissionen kan derfor kun begrænse sig til den indledende fase i medfør af artikel 88, stk. 3, i forbindelse med en godkendelse af en påtænkt støtte, såfremt den efter en første undersøgelse kan nå til den opfattelse, at denne foranstaltning enten ikke udgør støtte i henhold til artikel 87, stk. 1, EF eller, hvis den betragtes som støtte, er forenelig med fællesmarkedet. Hvis Kommissionen på grundlag af denne første undersøgelse imidlertid når til den modsatte opfattelse, eller denne undersøgelse ikke har gjort det muligt for den at overvinde alle vanskelighederne ved bedømmelsen af, om foranstaltningen er forenelig med fællesmarkedet, skal den indhente alle de nødvendige udtalelser og med henblik herpå indlede proceduren efter artikel 88, stk. 2, EF.

Den omstændighed, at Kommissionen har taget hensyn til den pågældende medlemsstats interesse i hurtigt at opnå en beslutning, gør det ikke alene muligt at antage, at Kommissionen lagde andre kriterier end kriteriet om, at der ikke forelå alvorlige vurderingsvanskeligheder, til grund ved beslutningen om ikke at indlede en formel undersøgelsesprocedure.

(jf. præmis 165, 166 og 168)

9. Kommissionen er, når tredjeparter indgiver klager til Kommissionen om statslige foranstaltninger, der ikke har været genstand for en anmeldelse i overensstemmelse med artikel 88, stk. 3, EF, under den i bestemmelsen fastsatte indledende fase ud fra hensynet til god forvaltningsskik ved anvendelsen af traktatens grundlæggende regler om statsstøtte forpligtet til at gennemføre en påpasselig og upartisk undersøgelse af klagerne.

I mangel af noget som helst andet indicium giver det ene forhold, at den anfægtede beslutning blev truffet hurtigt, ikke grundlag for at antage, at der ikke er foretaget en tilstrækkelig oplysning af sagen.

(jf. præmis 177 og 178)