Forslag til afgørelse fra generaladvokat La Pergola fremsat den 15. oktober 1998. - Aristóteles Grajera Rodríguez mod Instituto Nacional de la Seguridad Social (INSS) og Tesorería General de la Seguridad Social (TGSS). - Anmodning om præjudiciel afgørelse: Tribunal Supremo - Spanien. - Social sikring - Alderspension - Beregning af ydelser - Bilag VI, rubrik D, punkt 4, til forordning (EØF) nr. 1408/71. - Sag C-153/97.



Samling af Afgørelser 1998 side I-08645



Generaladvokatens forslag til afgørelse

I - Den faktiske og retlige baggrund for hovedsagen og de praejudicielle spoergsmaal

1 Efter for nylig ved to lejligheder (1) at have udtalt sig om fortolkningen og gyldigheden af artikel 47, stk. 1, litra g) [tidligere litra e)], i forordning (EOEF) nr. 1408/71 (2) (herefter »forordningen«) skal Domstolen i dag tage stilling til gyldigheden af en gennemfoerelsesbestemmelse til ovennaevnte artikel 47, nemlig bestemmelsen i bilag VI, rubrik D (vedroerende Kongeriget Spanien), punkt 4, til forordningen (3).

Det er atter en spansk ret, der henvender sig til Domstolen, men i modsaetning til de to andre sager, jeg har omtalt (4), er der denne gang tale om en ret i sidste instans. Ved kendelse indgaaet til Domstolen den 23. april 1997 har Tribunal Supremo, Sala de lo Social, forelagt Domstolen foelgende spoergsmaal:

»1) Er den beregningsordning, der er fastsat i bilag VI, rubrik D, punkt 4, til forordning nr. 1408/71, som affattet ved forordning nr. 1248/92, i strid med artikel 48 og 51 i traktaten om oprettelse af Det Europaeiske Faellesskab, idet den teoretiske spanske pension efter denne ordning fastsaettes i henhold til den bidragsbasis, paa grundlag af hvilken arbejdstageren betalte bidrag i beregningsperioden forud for og indtil betalingen af det sidste bidrag til den spanske sociale sikring, og den herved opnaaede teoretiske pension reguleres paa samme maade, som det i henhold til national spansk lovgivning ville have vaeret tilfaeldet med en pension, der var optjent paa det tidspunkt, da det sidste bidrag blev betalt i Spanien?

2) Skal beregningsgrundlaget for den spanske pension for at sikre, at en vandrende arbejdstager ligebehandles med hensyn til social sikring, beregnes paa grundlag af den bidragsbasis, paa grundlag af hvilken den vandrende arbejdstager ville have betalt bidrag, saafremt han var forblevet i Spanien i beregningsperioden forud for forsikringsbegivenheden, som gaelder generelt i henhold til spansk lovgivning?«

2 Med henblik paa en fuldstaendig forstaaelse af de praejudicielle spoergsmaal kan man efter min opfattelse ikke - foer beskrivelsen af sagsgenstanden i hovedsagen - undvaere en kort gennemgang af de relevante bestemmelser i national ret og i faellesskabsretten, og tillige af Domstolens domme i de ovennaevnte sager Lafuente Nieto og Naranjo Arjona m.fl. (5).

3 Den spanske sociale sikringsordning bygger paa et distributivt, dvs. risikobaseret, forsikringssystem, hvilket betyder, at stoerrelsen af ydelserne er uafhaengig af de tilbagelagte forsikringsperioder. Saerlig skal stoerrelsen af den alderspension, hvortil der svares bidrag (en ydelse, der ikke maa forveksles med aldersbistandsydelse) for loennede arbejdstagere - naar betingelserne for retten til at oppebaere pensionen er opfyldt (6) - beregnes paa grundlag af den saakaldte »reguleringsbasis« (base reguladora) for ydelsen. Denne basis udgoeres af summen af den paagaeldende arbejdstagers bidragsbaser i de 96 maaneder, der gaar forud for forsikringsbegivenhedens indtraeden (7) divideret med en fast divisor (112) (8). Dersom den paagaeldende arbejdstager ikke har vaeret forpligtet til at betale bidrag til social sikring i hele eller en del af referenceperioden, skal de bidragsbaser, der skal anvendes ved beregningen for at udfylde disse lakuner, vaere de minimumsbeloeb, der hvert aar fastsaettes ved lov for voksne arbejdstagere. Paa denne bidragsbasis anvender man herefter en procentsats, der varierer efter antallet af de aar, hvori arbejdstageren har betalt bidrag, idet det pensionsbeloeb, der fremkommer ved denne beregning, under ingen omstaendigheder kan vaere under det minimumsbeloeb (henholdsvis over det maksimumsbeloeb), der aarligt fastsaettes af den spanske lovgiver.

4 Jeg bemaerker endvidere, at de bidragsbaser svarende til de 24 maaneder, der gaar umiddelbart forud for forsikringsbegivenhedens indtraeden, inden for rammerne af det beskrevne beregningssystem skal beregnes efter deres nominelle beloeb, hvorimod de andre bidragsbaser - svarende til de foerste 72 maaneder i den samlede periode paa otte aar - ajourfoeres paa grundlag af stigningerne i det forbrugerpristal, der offentliggoeres af Instituto Nacional de Estadística (9).

5 Fastsaettelsen af grundlaget for alderspensioner (og for ydelserne i anledning af fuldstaendig, vedvarende invaliditet som foelge af almindelig sygdom) viser sig inden for rammerne af den ordning, jeg netop har beskrevet, at vaere vanskeligere for saa vidt angaar vandrende arbejdstagere, der efter at have tilbagelagt bidragsperioder i Spanien, har arbejdet (og betalt bidrag) i en anden medlemsstat i de otte aar, der gaar forud for forsikringsbegivenhedens indtraeden. Foer den 1. januar 1986, hvor Kongeriget Spanien tiltraadte Faellesskabet, foretoges fastsaettelsen af grundlaget for de ydelser, der tilkom saadanne arbejdstagere, efter ad hoc-bestemmelser inden for bi- eller multilaterale overenskomster, der afloeste hinanden paa den sociale sikrings omraade og var indgaaet mellem Kongeriget Spanien og naesten alle de nuvaerende medlemsstater (med undtagelse af Kongeriget Danmark, Irland og Den Hellenske Republik (10)) og gennemfoert i landets interne retsorden. Inden for disse rammer spiller overenskomsten om social sikring mellem Forbundsrepublikken Tyskland og Kongeriget Spanien af 4. december 1973, som traadte i kraft den 1. november 1977 (11) (herefter »overenskomsten«), og saerlig dennes artikel 25, stk. 1, litra b), vedroerende de spanske myndigheders beregning af alderspensionen (og tillige paa grund af henvisningen i artikel 26, stk. 1, beregning af invalidepensionen), en saerlig rolle. Denne bestemmelse, med hensyn til hvilken der ikke er taget udtrykkeligt forbehold i bilag III til forordningen (12), bestemmer: »Dersom den bidragsperiode, der er valgt af ansoegeren med henblik paa beregningen af grundlaget for ydelserne, helt eller delvis er tilbagelagt i Forbundsrepublikken Tyskland, skal den kompetente spanske institution fastsaette dette grundlag ud fra den i Spanien gaeldende bidragsbasis i denne periode eller delperiode for arbejdstagere inden for samme stillingskategori som den paagaeldende person«.

6 Overenskomsten og de oevrige internationale overenskomster paa omraadet for social sikring, der er indgaaet af Kongeriget Spanien, ophoerte (med undtagelse af bestemmelser, med hensyn til hvilke der var taget udtrykkeligt forbehold (13)) den 1. januar 1986 ved forordningens ikrafttraedelse i Spanien, som allerede naevnt. I medfoer af forordningens artikel 6 traeder den principielt (14) baade hvad angaar dens personkreds og saglige anvendelsesomraade i stedet for overenskomster afsluttet alene mellem to eller flere medlemsstater.

7 For saa vidt angaar ovennaevnte artikel 47, stk. 1, anvendes denne bestemmelse inden for rammerne af forordningen i alle de tilfaelde, hvor erhvervelse, bevarelse eller generhvervelse af en vandrende arbejdstagers ret til invalide- eller alderspension efter en medlemsstats lovgivning foelger af reglen om sammenlaegning af samtlige de forsikrings- eller bopaelsperioder, den paagaeldende arbejdstager har tilbagelagt i de forskellige beroerte medlemsstater. Denne ordning er knaesat i forordningens artikel 45. Med henblik paa administrativ forenkling har Faellesskabets lovgiver netop i artikel 47, stk. 1, fastlagt supplerende kriterier for beregningen af ydelsens teoretiske beloeb (15) og det faktiske proratabeloeb, der skal betales af hver af de beroerte kompetente institutioner.

8 I anledning af Kongeriget Spaniens (og Republikken Portugals) tiltraedelse af Faellesskabet (16) har lovgiver i den gaeldende version af forordningens artikel 47, stk. 1, indsat en ny bestemmelse som litra e) [nu litra g)], hvorefter den kompetente institution i en medlemsstat, naar den skal beregne ydelserne paa grundlag af en gennemsnitlig bidragsbasis, skal fastsaette denne gennemsnitsbasis »udelukkende paa grundlag af de forsikringsperioder, der er tilbagelagt efter lovgivningen i den paagaeldende stat«.

9 Naermere bestemt er den kompetente spanske institution forpligtet til at beregne den teoretiske ydelse »paa grundlag af den forsikredes faktiske bidragsbasis i aarene umiddelbart forud for indbetalingen af det sidste bidrag til den spanske sociale sikring«. I oevrigt forhoejes det teoretiske ydelsesbeloeb, der fremkommer ved denne beregning, »for hvert af de efterfoelgende aar indtil aaret forud for forsikringsbegivenhedens indtraeden, paa samme maade som andre pensioner af samme art« (min fremhaevelse). Dette er ordret de bestemmelser, der blev indfoert af lovgiver i 1992 ved indsaettelse i rubrik D i bilag VI til forordningen af et nyt punkt 4 som en autentisk fortolkning (17).

10 I ovennaevnte dom i sagen Lafuente Nieto, der angik beregningen af de sociale sikringsydelser for en spansk arbejdstager, der var blevet ramt af vedvarende uarbejdsdygtighed i Tyskland, og som ikke havde betalt bidrag i medfoer af spansk lovgivning i den periode, der var fornoeden for at foretage beregningen af den gennemsnitlige bidragsbasis (18), har Domstolen fastslaaet to vigtige principper. Den har foerst og fremmest praeciseret, at forordningens artikel 47, stk. 1, litra e) [nu litra g)], netop vedroerer et system for beregning af ydelser, der bygger paa en gennemsnitlig bidragsbasis som den, der er omhandlet i spansk lovgivning (jf. praemis 16-29) (19).

Domstolen har dernaest tilfoejet, at den paagaeldende bestemmelse stemmer overens med traktatens artikel 48 og 51, men netop korrekt skal fortolkes i lyset af de maal, der forfoelges med de paagaeldende regler. Disse paabyder beskyttelse af vandrende arbejdstagere imod ethvert forhold, der kan skade deres udoevelse af retten til fri bevaegelighed, som f.eks. nedsaettelse af de sociale sikringsydelser, de har krav paa. Forordningens artikel 47, stk. 1, litra e) [nu litra g)], kan saaledes ikke selv undtagelsesvis fortolkes saaledes, at den er til skade for vandrende arbejdstagere tillader benyttelse af en beregningsmetode, der bygger paa en mindstebasis og ikke en gennemsnitsbasis (20). Ifoelge samme dom kan denne beregning i oevrigt heller ikke bygge paa de bidragsbeloeb, der er betalt i emigrationsmedlemsstaten (21). Referencebidragsbasis skal ikke desto mindre altid vaere den, som er fastsat i den nationale lovgivning, der ville have fundet anvendelse, dersom den paagaeldende fortsat havde vaeret forpligtet til at svare bidrag i medfoer af lovgivningen i den medlemsstat, der skal foretage opgoerelsen. Det saaledes fastsatte teoretiske pensionsbeloeb skal dog reguleres og forhoejes paa passende maade, som om den paagaeldende var fortsat med at arbejde under de samme omstaendigheder i den paagaeldende medlemsstat (jf. praemis 30-43) (22).

11 Efter afsigelsen af dommen i sagen Lafuente Nieto har Tribunal Supremo forelagt Domstolen de ovenfor i punkt 1 refererede spoergsmaal. Sagsoegeren i hovedsagen, Grajera Rodríguez, har erhvervet ret til alderspension i Spanien den 2. februar 1993 efter at have tilbagelagt bidragsperioder under den spanske socialsikringsordning (fra 1953 til 1961 og fra 1967 til 1969) og den tyske ordning (fra 1961 til 1967 og fra 1969 til 1993). Han har saaledes ikke betalt bidrag efter spansk ret i den periode, der er omhandlet i den lov, som finder anvendelse paa fastsaettelsen af hans gennemsnitlige bidragsbasis (fra den 3.2.1985 til den 2.2.1993). Som det fremgaar af forelaeggelseskendelsen, er den pension, som er blevet tilkendt ham af INSS, med et maanedligt beloeb paa 5 141 ESP (herunder de gaeldende forhoejelser), beregnet paa grundlag af en bidragsbasis paa 2 873 ESP, nemlig summen af de bidrag, der var indbetalt af Grajera Rodríguez i de 96 maaneder, der gik umiddelbart forud for den 30. juni 1969 (betalingsdatoen for det sidste bidrag til social sikring i Spanien foer hans emigration til Tyskland) og ved endelig at dividere det fremkomne beloeb med 112. I foerste instans havde Juzgado de lo Social de Madrid taget Grajera Rodríguez' paastand til foelge og paalagt INSS at anvende en maanedlig basis paa 149 988 ESP, der tilsyneladende var beregnet paa grundlag af de maksimale aarlige baser ifoelge loven for den paagaeldende kategori af arbejdstagere i perioden mellem den 1. februar 1985 og den 31. januar 1993, og i det omfang, hvori de af sagsoegeren i Tyskland faktisk oppebaarne maanedsloenninger i de sidste otte aar af hans arbejdsliv var betydeligt hoejere (endog over det dobbelte) end ovennaevnte maksimale spanske basisbeloeb. Efter at Tribunal Superior de Justicia de Madrid havde ophaevet foersteinstansens afgoerelse og i det vaesentlige havde fastslaaet, at den af INSS foretagne beregning var korrekt, har Grajera Rodríguez anlagt kassationsankesag ved den forelaeggende ret med henblik paa afklaring af retspraksis (para la unificación de doctrina), idet han goer gaeldende, at den anfaegtede dom strider mod visse andre domme, der for nylig er afsagt af andre spanske retter, der afgoer sager i realiteten, og tillige imod en dom afsagt af den forelaeggende ret selv den 27. marts 1995 (23).

12 Tribunal Supremo erkender, at det af INSS anvendte kriterium i den paagaeldende sag netop er det, som er omhandlet i forordningens bilag VI, rubrik D, punkt 4, men haevder, at beregningsmetoden i forordningen synes at kunne foere til resultater, der ikke er overensstemmende med traktatens artikel 48 og 51. En ren og skaer beregning af nutidsvaerdien af den teoretiske ydelse goer det nemlig ikke muligt at sikre lighed mellem en vandrende og en fastboende arbejdstager, naar den paagaeldende har afsluttet sit arbejdsliv i en anden medlemsstat, og de bidragsperioder, der er tilbagelagt i Spanien, ligger vaesentligt laengere tilbage i tiden. I talrige tilfaelde vil man end ikke kende de historiske grundlag, der svarer til de bidrag, som er betalt af arbejdstageren i loebet af det tidsrum, der er naevnt i bilag VI, rubrik D, punkt 4 (24). Paa grundlag heraf - bemaerker Tribunal Supremo - er der foerst i de seneste aar sket en hoejnelse af niveauet for den sociale beskyttelse, der ydes efter den spanske ordning, som foelge af de loenstigninger, der har fundet sted paa grund af den almindelige oekonomiske vaekst og den gradvise tilnaermelse mellem bidragsbaserne og realloennen (25). Desuden har de mange kriterier for forhoejelser (ensartede og enhedssatser, forhoejelser med faste beloeb og blandede forbedringer), der blev fastsat for pensionerne i 1970'erne og foerste halvdel af 1980'erne ifoelge den forelaeggende ret medfoert en »koncentrationsvirkning« af den sociale beskyttelse med hensyn til mindstevaerdierne med en markant indbyrdes tilnaermelse mellem gennemsnits- og minimumspensionerne (26). Endelig har garantien for den aarlige tilpasning af pensionerne efter udviklingen af forbrugerpristallet, der blev indfoert ved lov 26/1985 - efter at Spaniens lovgiver i 1974 for foerste gang havde fastsat almindelige kriterier for regulering af pensioner - kun vaeret delvis og udelukkende vedroert pensionsrettigheder, der var opstaaet efter de nye reglers ikrafttraedelse (27).

13 I forelaeggelseskendelsen tilfoejes det, at hovedsagen i det foreliggende tilfaelde ikke kan afgoeres paa grundlag af de principper, der er fastslaaet af Domstolen i dommen i sagen Lafuente Nieto. Denne dom angik fortolkningen og gyldigheden af forordningens artikel 47, stk. 1, i den foer forordning nr. 1248/92 (28) gaeldende version (jf. ovenfor, punkt 8); den foreskrev desuden, at det fastsatte teoretiske ydelsesbeloeb skulle reguleres og forhoejes, »som om den forsikrede fortsat havde arbejdet paa samme betingelser i den paagaeldende medlemsstat«. Imidlertid understreger den forelaeggende ret, at pensionen »ikke kan reguleres, som om arbejdstageren fortsat havde arbejdet paa de samme betingelser i Spanien, fordi den forhoejelsesmetode, der er saeregen for bidragsbaser (jf. ovenfor, punkt 4), ikke kan anvendes paa pensionen« (29).

Som det fremgaar af ordlyden af det andet praejudicielle spoergsmaal, finder Tribunal Supremo i overensstemmelse med den praksis, der har dannet sig paa omraadet (30), at for at man kan naa frem til en forhoejelse af de ydelser, der tilkommer den paagaeldende arbejdstager, som er fuldstaendig og hviler paa objektivt grundlag, skal den bidragsbasis, der skal tages i betragtning ved beregningen af den omtvistede sociale ydelse, vaere gennemsnittet af den maksimums- og den minimumsbasis, der var foreskrevet i de i Spanien gaeldende bestemmelser i referenceperioden - dvs. de 96 maaneder, der gik forud for forsikringsbegivenhedens indtraeden - for det paagaeldende erhverv. »Stillet over for den praktiske umulighed af at tilvejebringe oplysninger om forsikringsperioden i Spanien [stadig ifoelge Tribunal Supremo] viser gennemsnitsbasis et vejet beloeb, der svarer til den gennemsnitlige arbejdsloen inden for det paagaeldende erhverv«. Imidlertid anfoerer den forelaeggende ret udtrykkeligt, at den ikke agter at spoerge Domstolen om, hvorvidt der skal benyttes de gennemsnitlige bidragsbaser for de naermest foregaaende aar (og ikke de faktiske baser foer emigrationen), idet »valget af dette element hoerer under intern ret«. Den tvivl, som Tribunal Supremo har givet udtryk for med hensyn til gyldigheden af forordningens bilag VI, rubrik D, punkt 4, vedroerer et andet problem. Da den spanske arbejdstager, der er emigreret, i overensstemmelse med Domstolens praksis har ret til en social behandling, der er den samme, som han ville have haft ret til, dersom han fortsat havde arbejdet i Spanien, paa samme betingelser, indtil datoen for forsikringsbegivenhedens indtraeden, kan man spoerge, om det stemmer overens med de maal, der er anfoert i traktatens artikel 48 og 51, at man anvender et beregningssystem som det spanske, der bygger paa historiske bidragsbetalinger, og som kun regulerer pensionen, for saa vidt som pensioner af samme beskaffenhed, der begynder at loebe fra datoen for det sidste bidrag foer emigrationen, er blevet reguleret? Den forelaeggende ret viser klart, at den paataenker at besvare dette spoergsmaal benaegtende og understreger, at den vandrende arbejdstagers stilling i det reguleringssystem, der er omhandlet i den omtvistede bestemmelse, kun sidestilles ufuldstaendigt og vilkaarligt med den fastboende arbejdstagers. Et saadant system synes dog kun vanskeligt at kunne kompensere for den vaerdiforringelse af ydelsen, de ligger i den beregning, der bygger paa meget fjerntliggende grundlag.

14 Efter afslutningen af skriftvekslingen i denne sag har Domstolen afsagt dom i sagen Naranjo Arjona m.fl. Som bekendt erindres der i denne dom, som ligeledes er naevnt ovenfor (jf. fodnote 1) - under henvisning til forordningens artikel 47, stk. 1, litra e) [nu litra g), efter forordning nr. 1248/92] - om de fortolkningsprincipper, der er fastlagt i dommen i Lafuente Nieto-sagen, og som jeg har naevnt ovenfor (jf. punkt 10). Domstolen har i oevrigt tilfoejet - og der er tale om et udsagn, der er relevant for denne sag - at »hvis anvendelsen af bestemmelsen i denne fortolkning imidlertid skulle vise sig at blive mindre fordelagtig for de arbejdstagere, som, allerede inden forordningen traadte i kraft [i den beroerte medlemsstat], havde loennet beskaeftigelse i en anden medlemsstat, end anvendelsen af en tidligere overenskomst indgaaet med sidstnaevnte stat, skal den kompetente ret undtagelsesvis anvende de i overenskomsten fastsatte regler« (31).

II - Retlig analyse og besvarelse af de praejudicielle spoergsmaal

15 Jeg har allerede haft lejlighed til at erindre om Domstolens praksis vedroerende formaalet med traktatens artikel 48-51. Disse bestemmelser bidrager, som Domstolen har fastslaaet ved talrige lejligheder, til skabelse af den stoerst mulige ret til fri bevaegelighed for EF-arbejdstagerne og er saaledes til hinder for, at arbejdstagere, der flytter til en anden medlemsstat, mister de sociale fordele, som sikres dem ved den nationale lovgivning. Dette ville nemlig kunne afholde EF-arbejdstagere fra at udoeve deres grundlaeggende ret til fri bevaegelighed, hvilket ville vaere en hindring for virkeliggoerelsen af dette princip (32). Som foelge heraf har forordning nr. 1408/71, der er fastsat paa grundlag af ovennaevnte artikel 51, i det vaesentlige til formaal efter ensartede faellesskabskriterier at sikre anvendelsen af de sociale sikringsordninger, der i hver enkelt medlemsstat vedroerer arbejdstagere, som flytter inden for Faellesskabet. Med henblik herpaa opstiller forordningen et saet regler, der bl.a. bygger paa forbud mod forskelsbehandling paa grund af nationalitet eller bopael og opretholdelse for arbejdstageren af rettigheder, der er erhvervet inden for de sociale sikringsordninger, han har vaeret undergivet (33). Det omtalte ligebehandlingsprincip indebaerer desuden et forbud mod ikke blot aabenlyse, men tillige skjulte former for forskelsbehandling, der faktisk foerer til samme resultat ved anvendelse af andre kriterier for sondringen end nationalitet eller bopael (34). Stadigvaek ifoelge Domstolens faste praksis skal der, for at man kan tale om tilsidesaettelse af det almindelige lighedsprincip, vaere tale om, at der paa sammenlignelige situationer anvendes forskellige bestemmelser, eller at den samme bestemmelse anvendes paa forskellige situationer uden objektiv begrundelse (35).

16 For saa vidt angaar denne sag staar det fast, at den bestemmelse i forordningen, der foreskriver fastsaettelse af grundlaget for den spanske alderspension alene efter de forsikringsperioder, der faktisk er tilbagelagt ifoelge spansk lovgivning - uden at tage hensyn til, hvor naert eller hvor fjernt disse perioder ligger i tid - ikke er egnet til at give vandrende arbejdstagere en behandling, der afviger fra den, der bliver fastboende til del.

Som bemaerket antydes det dog i forelaeggelseskendelsen om end i tvivlende vendinger, at der kan vaere tale om forskelsbehandling mellem de to kategorier af arbejdstagere. Det skal understreges, at denne forskelsbehandling, dersom den virkelig viser sig at foreligge, alene vil vedroere en del, men sandsynligvis stoerstedelen, af de vandrende arbejdstagere. At de sidstnaevnte tilbagelaegger de sidste forsikringsaar i udlandet, og at de i emigrationslandet (saerlig hvis der som saa ofte i de sager, der forelaegges for de spanske retter, er tale om Tyskland) har mulighed for at tjene en loen, der er betydeligt hoejere end baade de spanske gennemsnitsloenninger og minimumsbasis for det erhverv, der er tale om, synes nemlig meget hyppigt at forekomme i de spanske udvandringsstroemme til de oevrige europaeiske lande (36). Saaledes stilles alle vandrende arbejdstagere, der har tilbragt de sidste aar af deres arbejdsliv og deres bidragsperiode uden for spansk omraade, eventuelt ugunstigt efter faellesskabsordningen for fastsaettelse af bidragsbaser og den indbetalingsperiode, der skal tages i betragtning - men naturligvis for saa vidt som de erhverver ret til spansk alderspension i kraft af ovennaevnte sammenlaegningsmekanisme (jf. ovenfor, punkt 7). Det er netop tilfaeldet for sagsoegeren i hovedsagen. Efter Domstolens praksis bortfalder en eventuel forskelsbehandling ikke blot, fordi den ogsaa kan omfatte andre vandrende arbejdstagere, der kan befinde sig i den modsatte situation (der har tilbagelagt de sidste otte aar med indbetalinger af bidrag i Spanien) (37).

17 Hvorfor spoerger Tribunal Supremo Domstolen, om de spanske gennemfoerelsesregler vedroerende alderspension ifoelge forordningens bilag VI, rubrik D, punkt 4, er forenelige med formaalet med traktatens artikel 51? Ved gennemgang af begrundelsen for forelaeggelseskendelsen synes det muligt at komme frem til to raekker grunde. Den behandling, som tilkommer fastboende ifoelge forordningen sammenholdt med de spanske lovregler, synes nemlig at vaere gunstige for dem i to henseender. Som allerede naevnt flere gange kan bidragsbasis i modsaetning til, hvad der er tilfaeldet for (stoerstedelen af) de vandrende arbejdstagere, for saa vidt angaar fastboende arbejdstagere beregnes paa grundlag af bidragsbaser (og saaledes de faktiske loenninger) for de otte arbejdsaar, der gaar umiddelbart forud for pensionsalderen. Som foelge heraf er de baser, der anvendes ved beregningen, i beloebsmaessig henseende almindeligvis de stoerste i den paagaeldendes samlede arbejdsliv.

Yderligere beroeres beregningen af ydelsen ikke af de vanskeligheder af administrativ og statistisk karakter, der ofte uundgaaeligt komplicerer denne beregning i tilfaelde af indbetalinger af bidrag til social sikring, der har fundet sted snesevis af aar i forvejen. Vanskeligheder af denne type synes derimod ukendt i den oejeblikkelige fase af udviklingen af det spanske sociale sikringssystem, der indledtes med reformen i 1979 (38). Naermere bestemt indebaerer dette, at man tager de sidst oppebaarne loenninger i betragtning ved beregningen af gennemsnitsloennen, at man undgaar det problem, der opstaar som foelge af umuligheden af at finde oplysninger, der kan efterproeves, vedroerende bidragsbaser, der ligger langt tilbage i tiden, og det samme gaelder den indviklede tekniske karakter af reguleringen af de pensioner, som fremkommer ved beregningen, der kraever en undersoegelse tilfaelde for tilfaelde af en raekke lovbestemmelser og administrative afgoerelser, der fordeler sig over en lang periode og ofte angaar ydelser af forskellig karakter (39). Med andre ord er det spanske reguleringssystem, der er indfoert ved den paagaeldende bestemmelse i bilag VI til forordningen, ifoelge den forelaeggende ret, foruden at det teoretisk bevirker forskelsbehandling, uegnet til at fungere paa tilfredsstillende maade i praksis, idet det nemlig ikke alene er til skade for vandrende arbejdstagere, men yderligere - saa at sige - vil foeje spot til skade for disse.

18 Det kan ikke naegtes, at de problemer, der saa klart er rejst af Tribunal Supremo, er reelle og alvorlige, men jeg mener ikke, at de kan paavirke gyldigheden af forordningens bilag VI, rubrik D, punkt 4. Paa dette punkt mener jeg at kunne vaere enig i Kommissionens analyse i det foreliggende tilfaelde. Efter den »intervenerende« institutions opfattelse kan man ikke paaberaabe sig ugyldighed af den reguleringsmetode, der er foreskrevet i den paagaeldende bestemmelse, fordi denne i realiteten ikke foreskriver nogen saerlig reguleringsmetode. Denne fortolkning af den omtvistede bestemmelse er i oevrigt blevet bekraeftet i dommene i sagerne Lafuente Nieto og Naranjo Arjona m.fl. Det boer erindres, at Domstolen i disse sager har udtalt, at bidragsbasis skal beregnes paa grundlag af de bidrag, den vandrende arbejdstager faktisk har betalt alene i henhold til den gaeldende nationale lovgivning. Yderligere har Domstolen udtalt, at anvendelsen af forordningen ikke i noget tilfaelde kan medfoere en nedsaettelse af vaerdien af de sociale sikringsydelser, der tilkommer den paagaeldende paa grundlag af en medlemsstats nationale ret. Domstolen har saaledes begraenset sig til at angive et afgangspunkt og et ankomstpunkt, som den kompetente institution (og de nationale retter i tilfaelde af tvister) skal have i tankerne ved anvendelsen af faellesskabsreglerne. Men dette er et andet spoergsmaal end spoergsmaalet vedroerende valget og brugen af de mest hensigtsmaessige instrumenter i national ret med henblik paa fra det naevnte udgangspunkt at naa frem til det resultat, der medfoerer en fuldstaendig regulering af den ydelse, der tilkommer arbejdstagere. Det synes mig imidlertid, at disse beregninger maa henhoere under de nationale retters enekompetence, og den forelaeggende ret viser desuden klart, at den er af samme opfattelse, naar den tilkendegiver, at valget af det mest hensigtsmaessige reguleringselement er et problem, der hoerer under national ret (jf. ovenfor, punkt 13).

Det foelger heraf efter min opfattelse, at en eventuel mangel paa paalidelige objektive oplysninger vedroerende de gamle bidragsbaser (40) ikke kan udgoere en hindring for anvendelsen af forordningens bilag VI, rubrik D, punkt 4, der direkte kan goere denne bestemmelse ugyldig. Naar det faktisk viser sig, at der ikke findes nogen paalidelige oplysninger, maa man i oevrigt anvende de gaeldende almindelige regler om bevis inden for det spanske sociale sikringssystem (41). En lignende konklusion maa i oevrigt drages med hensyn til den indviklede karakter af de beregninger, der er noedvendige for at regulere en pension, som om retten til den var opstaaet i det oejeblik, hvor arbejdstageren udvandrede til en anden medlemsstat. Den nationale ret skal - hvis den skoenner det umuligt at anerkende og fortolke en lang raekke retsregler, der delvis er indbyrdes forskellige paa det personelle og saglige omraade, og som i tidens loeb er blevet fastsat af lovgiver - paa anden maade gennemfoere det maal, der er fastsat i traktatens artikel 51, dvs. sikre fuld opretholdelse af koebekraften af den teoretiske ydelse, der tilkommer arbejdstageren, og den omtvistede bestemmelse er saaledes lovlig under den her omhandlede synsvinkel. Det tilkommer ikke Domstolen at give oplysninger om realiteten i de forskellige loesninger, der abstrakt er angivet i den paagaeldende medlemsstats retsorden. Dette har jeg allerede understreget. Jeg indskyder her blot, at baade tilpasningen af pensionen til den udvikling i forbrugerpristallet, der er sket efter indbetalingen af det sidste bidrag til den spanske kompetente institution, og reguleringen og forhoejelsen af de bidrag, der er betalt i medfoer af den paagaeldende spanske lovgivning, kan som fastlagt af Domstolen i praemisserne til dommen i sagen Lafuente Nieto (42) betragtes som rimelige og tilstraekkeligt let anvendelige kriterier af de nationale retter.

19 Det ovenfor anfoerte kraever dog nogle klargoerende bemaerkninger. I sin forelaeggelseskendelse har Tribunal Supremo tillige erindret om de samfundsmaessige og oekonomiske forhold, som den spanske lovgivning vedroerende minimumsloenninger og bidragsbaser, der ikke svarede til realloenningerne, i en fjern fortid var underlagt. Den forelaeggende ret er ligeledes standset ved den politik med koncentration om minimumspensionerne, der er sket ved de periodiske forhoejelser, der blev besluttet af de spanske regeringer indtil 1985. Paa baggrund af disse oplysninger kan man ikke udelukke, at den endelige ydelse, der fremkommer ved beregningen - selv om man foretager en fuldstaendig regulering af arbejdstagerens pension, »som om han fortsat havde arbejdet i Spanien«, som den nationale ret eventuelt skal udfoere efter de mest hensigtsmaessige regler i national ret - bliver ret lav. Det er naesten overfloedigt at bemaerke, at denne eventualitet foelger af de karakteristiske traek - og jeg vil sige de ideologiske og politiske opfattelser - ved den spanske lovgivning om social sikring i en anden epoke. Man kan saaledes ikke tilkende den nogen betydning for vurderingen af gyldigheden af forordningens bilag VI, rubrik D, punkt 4. Sidstnaevnte har ikke saa meget til formaal at harmonisere som at samordne medlemsstaternes nationale lovgivning paa det sociale sikringsomraade. Forordningen har ladet selvstaendige ordninger bestaa, der »hjemler bestemte krav mod bestemte institutioner, over for hvilke den ydelsesberettigede har direkte rettigheder enten i medfoer af national ret alene eller i medfoer af national ret om noedvendigt suppleret med faellesskabsretten« (43). Som foelge heraf er traktatens artikel 51 ikke til hinder for, at de sociale sikringsordninger i de forskellige medlemsstater indeholder forskellige materielle og formelle regler, saaledes at arbejdstagere har forskellige rettigheder, alt efter hvor de er beskaeftiget (44). Desuden er anvendelsen af forordningen givet fordelagtig for en arbejdstager, der befinder sig i sagsoegerens situation, fordi han alene paa grundlag af den spanske lovgivning (naar jeg et oejeblik ser bort fra gennemfoerelsesbestemmelserne til overenskomsten, jf. ovenfor, punkt 22) ikke ville have haft ret til den omtvistede pension, idet han ikke havde tilbagelagt et tilstraekkeligt antal forsikringsperioder.

20 Jeg skal nu gennemgaa den anden synsvinkel, under hvilken den forelaeggende ret forestiller sig, at den omtvistede bestemmelse kan stride mod traktatens artikel 51. Domstolen har, anfoerer Tribunal Supremo, i dommen i sagen Lafuente Nieto udtalt, at den vandrende arbejdstager, som har ret til pension, skal behandles, som om han fortsat havde arbejdet paa de samme betingelser som i sin oprindelsesmedlemsstat (jf. ovenfor, punkt 10). Dette kriterium tjener til at sikre, at behandlingen af den vandrende arbejdstager paa pensionsomraadet kommer til at stemme overens med traktatens artikel 51. Desuden foreskriver forordningens bilag VI, rubrik D, punkt 4, at beregningen af den teoretiske ydelse skal foretages paa grundlag af de bidrag, som arbejdstageren har indbetalt til den kompetente institution, foerend han emigrerede. Det samlede beloeb af disse bidrag er dog trods den senere regulering altid utilstraekkeligt i forhold til den loen, den paagaeldende oppebar ved forsikringsbegivenhedens indtraeden. Ugyldigheden af bestemmelsen i forordningens bilag VI, rubrik D, punkt 4, skulle saaledes foelge af, at Faellesskabets lovgiver havde valgt et middel, der var uegnet i forhold til det maal, der skulle naas.

Denne betragtningsmaade forvirrer mig rent ud sagt. Ved at fastsaette det kriterium, hvorefter den vandrende arbejdstagers virke - med henblik paa den pension, der er spoergsmaal om her - skal anses for udfoert uden afbrydelser i oprindelsesmedlemsstaten, har Domstolen villet anvende en formulering - eller om man vil, en retlig fiktion - der skulle tjene til at sikre den sociale beskyttelses effektivitet. Og dette er en formulering, der tilsyneladende er bestemt til at anvende princippet om den fornoedne regulering af den ydelse, der tilkommer den arbejdstager, der har bidraget til den sociale sikring laenge foer forsikringsbegivenhedens indtraeden. Det er dog hensigtsmaessigt at praecisere, at denne fiktion skal tages med et gran af salt. Fortolkeren maa ikke glemme de fundamentale karakteristiske traek ved det, som man kalder for bidragsmodellen for finansieringen af den sociale sikring, hvori det til syvende og sidst er de af den forsikrede indbetalte bidrag, der er afgoerende for de ydelser, der udbetales. Som fremhaevet af den franske regering »foreskriver et af de principper, der er knaesat i vor lovgivning om social sikring, at beloebet (for de bidragsfinansierede pensioner) skal have snaever forbindelse med bidragene og staa i forhold til disses stoerrelse, saaledes at de oekonomiske ydelser noejagtigt genspejler de bidrag, der tidligere er indbetalt. Paa denne maade opnaar de, der har betalt bidrag af en vis stoerrelse, ligeledes et tilsvarende ydelsesniveau« (45).

Det kriterium, hvorefter den vandrende arbejdstager skal behandles, som om han fortsat havde arbejdet i oprindelsesmedlemsstaten, kan dog ikke paaberaabes til stoette for en paastaaet ret til en pension, hvis stoerrelse baseres paa den af vedkommende sidst oppebaarne loen (i emigrationsmedlemsstaten) i en periode, hvor han ikke var forpligtet til at betale (og ej heller har betalt) bidrag til den institution, der skal foretage opgoerelsen (i oprindelsesmedlemsstaten). Lad os forudsaette, at man for at opfylde et saadant krav opgoer f.eks. den omtvistede ydelse paa grundlag af det aritmetiske gennemsnit af maksimums- og minimumsbidragsbaserne for den paagaeldende erhvervskategori i den spanske lovgivning i de otte aar, der gaar umiddelbart forud for forsikringsbegivenhedens indtraeden. Det er dette, Tribunal Supremo foreslaar. Men det ville foere til, at den vandrende arbejdstager blev uberettiget begunstiget ved denne loesning i forhold til en hypotetisk fastboende arbejdstager inden for samme erhverv. Den arbejdstager, der bliver i landet, og den, der er flyttet for at tage arbejde i en anden medlemsstat, ville i dette tilfaelde begge modtage en pension, der stod i forskelligt forhold til det vederlag, de havde oppebaaret i de sidste erhvervsaktive aar, men i den paagaeldende periode ville alene den fastboende arbejdstager have bidraget til den sociale sikringsordning, hvoraf ydelserne skal udredes. Saerlig ville man ved dette raesonnement ende med uberettiget at tillaegge den loen, der var oppebaaret af den vandrende arbejdstager i udlandet, dobbelt virkning. For at give et eksempel i den foreliggende sag, ville de bidrag, der var indbetalt i de sidste otte erhvervsaktive aar af en arbejdstager i en lignende situation som Grajera Rodríguez indgaa baade i beregningen af den tyske pension (46) og den spanske pension.

Jeg mener derfor, at Faellesskabets lovgiver ud fra de synspunkter, der er fremsat af Tribunal Supremo, har benyttet den margen til at skoenne, som den raader over med hensyn til arbejdskraftens frie bevaegelighed. Under hensyn til principperne om ligelig fordeling, respekt for den oekonomiske og finansielle ligevaegt i de nationale sociale sikringsordninger og som foelge heraf selve effektiviteten af den sociale sikring, de principper, som ligger til grund for den i forordningen omhandlede ordnings funktion, er der efter min opfattelse grund til at besvare de forelagte praejudicielle spoergsmaal benaegtende.

21 Dette udtoemmer dog endnu ikke gennemgangen af det foreliggende tilfaelde. Som det fremgaar af Domstolens praksis (47), staar det den - selv naar den finder, at den af en sagsoeger i hovedsagen rejste kritik mod den paastaaet ugyldige foranstaltning er uholdbar - frit for at undersoege, om den anfaegtede retsakt er behaeftet med andre mangler, uden at den i denne henseende er bundet af forelaeggelseskendelsen.

For saa vidt angaar denne sag, har jeg allerede gentagne gange erindret om, at Domstolen i sine domme i sagerne Lafuente Nieto og Naranjo Arjona m.fl. har udviklet nogle betragtninger vedroerende formaalet med bestemmelsen i forordningens bilag VI, rubrik D, punkt 4. Jeg har ligeledes bemaerket, at selv om denne bestemmelse traadte i kraft efter tidspunktet for de faktiske omstaendigheder i de to sager - og saaledes i begge tilfaelde falder uden for de praejudicielle spoergsmaal - har Domstolen paaberaabt sig den til stoette for den fortolkning, den har anlagt i de to ovennaevnte domme af forordningens artikel 47, stk. 1, litra e) [nu litra g)] (jf. ovenfor, fodnote 17) (48). Domstolen har villet fastslaa, at der skal vaere et kriterium for en effektiv og uafbrudt forhoejelse af den teoretiske ydelse, saaledes at den saa effektivt som muligt kommer til at opfylde kravet om beskyttelse af den paagaeldende, som om han fortsat havde arbejdet i den paagaeldende medlemsstat. Det er kun paa denne maade, at de bestemmelser i forordningen, der foreskriver, at den gennemsnitlige bidragsbasis for den vandrende arbejdstager alene skal bestemmes paa grundlag af de bidrag, der faktisk er indbetalt til den kompetente institution, der skal foretage opgoerelsen, kan vaere forenelige med de i traktatens artikel 51 fastslaaede principper.

Naar dette er sagt, maa man efter min opfattelse som uforenelig med traktatens artikel 51 betragte bestemmelsen i litra b), i ovennaevnte punkt 4, der uden rimelig begrundelse begraenser den periode, der er beroert af reguleringen af den vandrende arbejdstagers pension i situationer som den, hvori sagsoegeren i hovedsagen befinder sig, til det aar, der gaar forud for forsikringsbegivenhedens indtraeden - og uden rimelig begrundelse netop ser bort fra det aar, hvori forsikringsbegivenheden indtraeder. Det resultat, jeg herved henleder Domstolens opmaerksomhed paa, bekraeftes i oevrigt ogsaa i den nye affattelse af bestemmelsen, som er indfoert af Faellesskabets lovgiver - hvorefter netop »under hensyn til Domstolens retspraksis (bl.a. dommen i sag Lafuente Nieto) ... nr. 4, litra b), i rubrikken 'D. SPANIEN' i bilag VI til forordning (EOEF) nr. 1408/71 (boer) tilpasses de nationale bestemmelser, naar pensionernes grundbeloeb beregnes paa grundlag af tidligere bidrag« (49) - ved ovennaevnte forordning nr. 1223/98 (50). Fra den 1. juli 1998 hedder det i bilag VI, rubrik D, punkt 4, litra b): »Det saaledes fastsatte pensionsbeloeb forhoejes med de forhoejelser og reguleringer, der for hvert efterfoelgende aar (herunder saaledes det aar, hvor forsikringsbegivenheden indtraeder) beregnes for pensioner af samme art« [jf. artikel 1, punkt 8, litra b), og artikel 3, stk. 1]. Den version af forordningen, der finder anvendelse i den foreliggende sag, er den, der gik forud for den aendring, jeg netop har omtalt, og den er saaledes efter min opfattelse delvis ugyldig af de grunde, jeg har redegjort for.

22 Med henblik paa afslutning af denne gennemgang staar det i overensstemmelse med Domstolens dom i sagen Naranjo Arjona m.fl. (jf. ovenfor, punkt 14) endnu tilbage at belyse et sidste punkt. Det drejer sig om princippet om opretholdelse af de fordele, der er sikret vandrende arbejdstagere ved anvendelsen af national ret og de mellem medlemsstaterne indgaaede overenskomster om social sikring, der senere er blevet erstattet af en anden og mindre fordelagtig faellesskabsretlig regulering. Man kan nemlig ikke udelukke, at beregningen af den i hovedsagen omtvistede ydelse konkret kan foere til forskellige resultater, alt efter om man benytter det beregningssystem, der er foreskrevet i forordningen [jf. artikel 47, stk. 1, litra e), og bilag VI, rubrik D, punkt 4, i den fortolkning, jeg foreslaar Domstolen at give] eller det system, der er omhandlet i artikel 25, stk. 1, litra b), i overenskomsten (jf. ovenfor, punkt 14). Det paahviler saaledes den nationale ret - ved sammenholdelse af de resultater, der opnaas ved brug af hver isaer af de to metoder - at undersoege »om det faktisk er mere eller mindre fordelagtigt for de paagaeldende arbejdstagere at anvende overenskomsten end at anvende forordningen. Hvis dette er mere fordelagtigt, maa de i overenskomsten fastsatte regler anvendes undtagelsesvis og i overensstemmelse med det princip, der er opstillet i dommen i Roenfeldt-sagen (51). I modsat fald er det forordningens regler som fortolket af Domstolen, der skal anvendes« (52).

III - Forslag til afgoerelse

Paa grundlag af ovenstaaende betragtninger foreslaar jeg Domstolen foelgende besvarelse af de af Tribunal Supremo forelagte spoergsmaal:

»1) Bilag VI, rubrik D, punkt 4, til Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet, som aendret ved Raadets forordning (EOEF) nr. 1248/92 af 30. april 1992, er uforenelig med traktatens artikel 51 og som foelge heraf ugyldig, for saa vidt som bestemmelsen foreskriver, at det spanske teoretiske ydelsesbeloeb i situationer som den i hovedsagen foreliggende, der beregnes paa grundlag de af arbejdstageren faktisk indbetalte bidrag i aarene umiddelbart foer betalingen af det sidste bidrag i medfoer af den relevante lovgivning for hvert senere aar, alene skal forhoejes til og med aaret forud for forsikringsbegivenhedens indtraeden. Gennemgangen af de praejudicielle spoergsmaal har i oevrigt intet frembragt, der kan rejse tvivl om gyldigheden af denne bestemmelse.

2) Hvis anvendelsen af bestemmelsen i denne fortolkning imidlertid skulle vise sig at vaere mindre fordelagtig for arbejdstagere, som, allerede inden forordningen traadte i kraft i Spanien, havde loennet beskaeftigelse i en anden medlemsstat, end anvendelsen af en tidligere overenskomst indgaaet med sidstnaevnte stat, skal den kompetente ret undtagelsesvis anvende de i overenskomsten fastsatte regler.«

(1) - Jf. dom af 12.9.1996, sag C-251/94, Lafuente Nieto, Sml. I, s. 4187, og af 9.10.1997, forenede sager C-31/96, C-32/96 og C-33/96, Naranjo Arjona m.fl., Sml. I, s. 5501.

(2) - Raadets forordning af 14.6.1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet (EFT 1971 II, s. 366), som senere aendret og ajourfoert ved bl.a. Raadets forordning (EOEF) nr. 2001/83 af 2.6.1983 (EFT L 230, s. 6), ved bilag I, afsnit VIII, til akten vedroerende vilkaarene for Kongeriget Spaniens og Republikken Portugals tiltraedelse og tilpasningerne af traktaterne (herefter »tiltraedelsesakten«, EFT 1985 L 302, s. 23, saerlig s. 170), og ved Raadets forordning (EOEF) nr. 1248/92 (jf. nedenfor, fodnote 3). Forordningen er blevet aendret flere gange, ogsaa efter offentliggoerelsen af en konsolideret udgave af december 1992 (EFT C 325, s. 1).

(3) - I bilag VI er fastsat saerregler for anvendelsen af visse medlemsstaters lovgivning. Ovennaevnte rubrik D, punkt 4, litra a), er blevet indsat ved Raadets forordning (EOEF) nr. 1248/92 af 30.4.1992 om aendring af forordning nr. 1408/71 og forordning (EOEF) nr. 574/72 om regler til gennemfoerelse af forordning (EOEF) nr. 1408/71 (EFT L 136, s. 7, saerlig s. 24).

(4) - Der var tale om Tribunal Superior de Justicia della Comunidad Autónoma del País Vasco i sagen Lafuente Nieto, og Tribunal Superior de Justicia della Comunidad de Extremadura, Cáceres i sagerne Naranjo Arjona m.fl.

(5) - Den paagaeldende lovgivning og retspraksis er beskrevet mere detaljeret i mit forslag til afgoerelse af 20.6.1996 i sagen Lafuente Nieto (jf. ovenfor, fodnote 1, Sml. I, s. 4190, saerlig punkt 4 og 11-18) og af 17.6.1997 i sagen Naranjo Arjona m.fl. (jf. ligeledes ovenfor, fodnote 1, Sml. I, s. 5503, saerlig punkt 6-12, 19-22, 27 og 28).

(6) - Som f.eks. betingelserne vedroerende den ydelsesberettigedes minimumsalder (som regel 65 aar) og minimumsbidragsperioden (15 aar, hvoraf mindst to i de otte aar, der gaar umiddelbart forud for tilkendelsen af ydelsen).

(7) - Inden for den almindelige spanske ordning udgoeres bidragsbasis for alt, hvad man kalder de almindelige risici, og paa grundlag af hvilket man beregner andelen af arbejdsgiver- og arbejdstagerbidraget under anvendelse af procentsatser, der fastsaettes aarligt af regeringen (for 1997 var disse procentsatser henholdsvis 23,6% og 4,7%), af det samlede vederlag (uanset form eller benaevnelse), som en arbejdstager er berettiget til at oppebaere (eller faktisk oppebaerer, dersom det overstiger det gaeldende maksimum) i referencemaaneden. Beloeb, der oppebaeres for perioder paa over en maaned, fordeles paa aarets 12 maaneder (Real Decreto Legislativo 1/1994, af 20.6.1994, por el que se aprueba el texto refundido de la Ley general de la Seguridad Social, artikel 105, stk. 2, og artikel 109, stk. 1 (Boletín Oficial del Estado af 29.6.1994, nr. 154, s. 20658), og Real Decreto 2064/1995, af 22.12.1995, por el que se aprueba el Regolamento General sobre Cotización y Liquidación de otros Derechos de la Seguridad Social, artikel 8 og 23 (BOE af 25.1.1996, nr. 22, s. 2295). Omraadet har for nylig vaeret genstand for en reform, som dog ikke er af betydning for dette forslag til afgoerelse (jf. lov 24/1997 af 15.7.1997 om Consolidación y Racionalización del Sistema de Seguridad Social (BOE af 16.7.1997, nr. 169, s. 21781), Real Decreto 1426/1997, af 15.9.1997, por el que se modifican determinados artículos de los Reglamentos Generales de Recaudación de los recursos del sistema de la Seguridad Social y sobre Cotización y Liquidación de otros recursos de la Seguridad Social (BOE af 30.9.1997, nr. 234, s. 28443) og Real Decreto 1647/1997, af 31.10.1997, por el que se desarrollan determinados aspectos de la ley 24/1997, af 15.7.1997, de Consolidación y Racionalización del Sistema de Seguridad Social (BOE af 13.11.1997, nr. 272, s. 33156)].

(8) - Denne divisor svarer til antallet af aar i den lovbestemte referenceperiode (8) ganget med en faktor paa 14, der svarer til antallet af de maanedsloenbeloeb, der udbetales om aaret.

(9) - Jf. Ley 26/1985, af 31.7.1985, de medidas urgentes para la racionalización de la estructura de la acción protectora de la Seguridad Social, artikel 3 (BOE af 1.8.1985, nr. 183, s. 1907). Denne bestemmelse er senere med mindre formelle aendringer blevet gentaget i artikel 140, stk. 4, artikel 162, stk. 1, og artikel 163 i Texto Refundido de la Ley General de la Seguridad Social (jf. ovenfor, fodnote 7). Efter den tidligere ordning var det foer ikrafttraedelsen af lov 26/1985 derimod arbejdstageren, der i de syv aar, der gik forud for forsikringsbegivenhedens indtraeden, valgte en uafbrudt periode paa 24 maaneder, og grundlaget for beregningen af ydelsen opnaaedes herefter ved at dividere den paagaeldendes samlede bidragsbasis i denne periode med 28 (jf. Decreto 1646/1972 af 23.6.1972, para la aplicación de la Ley 24/1972, af 21.6.1972, en materia de prestaciones del Régimen General de la Seguridad Social, artikel 7, stk. 1 (BOE af 28.6.1972)).

(10) - Med hensyn til en komplet fortegnelse over disse overenskomster (ajourfoert indtil den 12.3.1997) henviser jeg til Memento práctico Social 1997. Derecho laboral, seguridad social, Madrid, 1997, s. 418 og 419.

(11) - Jf. BOE nr. 258 af 28.10.1977, s. 2295, og Bundesgesetzblatt 1977 II, s. 687.

(12) - Jf. nedenfor i fodnote 13 og 14 og de dele af teksten, som de vedroerer. I originalteksten til artikel 25, stk. 1, litra b), i overenskomsten, der er citeret i teksten, hedder det: »Cuando todo o parte del período de cotización elegido por el solicitante para el cálculo de su base reguladora de prestaciones se hubiera cumplido en la República Federal, el Organismo competente español determinará dicha base reguladora sobre las bases de cotización vigentes en España, durante dicho período o fracción, para los trabajadores de la misma categoría profesional que la persona interesada«. At den paagaeldende bestemmelse ifoelge sin ordlyd overlader det til arbejdstageren at vaelge bidragsperioden med henblik paa beregningen af hans bidragsbasis - en bestemmelse, der ikke findes i den gaeldende spanske lovgivning paa omraadet - skal naturligvis ses i sammenhaeng med den sociale sikringsordning i Spanien, da konventionen blev afsluttet (jf. ovenfor, fodnote 9).

(13) - Jf. dom af 7.6.1973, sag 82/72, Walder, Sml. s. 599, praemis 6 og 7.

(14) - Med undtagelse - for saa vidt det har betydning for dette forslag til afgoerelse - »af de internationale regler, som ikke beroeres af denne forordning«, og som er omhandlet i forordningens artikel 7, hvori indgaar de saerlige bestemmelser i overenskomster om social sikring, der fortsat er gaeldende »uanset bestemmelserne i artikel 6«, og som er genstand for et udtrykkeligt forbehold, der er naevnt i bilag III til forordningen [jf. artikel 7, stk. 2, litra c)].

(15) - Forordningens artikel 46, stk. 2, der er den bestemmelse, der finder anvendelse i tilfaelde af, at betingelserne ifoelge en medlemsstats lovgivning for erhvervelse af retten til ydelser kun er opfyldt efter anvendelsen af ovennaevnte artikel 45, bestemmer foelgende: »a) Den kompetente institution beregner det teoretiske beloeb for den ydelse, som den paagaeldende ville kunne goere krav paa, hvis samtlige forsikrings- og/eller bopaelsperioder, der er tilbagelagt i de medlemsstater, hvis lovgivning arbejdstageren eller den selvstaendige erhvervsdrivende har vaeret omfattet af, havde vaeret tilbagelagt i den omhandlede medlemsstat og efter den lovgivning, der gaelder for den paagaeldende institution paa det tidspunkt, da ydelsen skal fastsaettes. Saafremt ydelsesbeloebet efter naevnte lovgivning er uafhaengigt af laengden af de tilbagelagte perioder, anses dette beloeb for at vaere det i naervaerende litra omhandlede teoretiske beloeb.«

(16) - Jf. artikel 26 og bilag I, afsnit VIII, i tiltraedelsesakten, se ovenfor, fodnote 2.

(17) - Ifoelge Domstolen tjener de nye bestemmelser, der er indsat i bilag VI, rubrik D, punkt 4, til forordning nr. 1248/92, alene til at praecisere indholdet af artikel 47, stk. 1, litra g), uden herved at aendre indholdet af bestemmelsen og »at sikre, at bestemmelserne er i overensstemmelse med principperne i traktatens artikel 51« (jf. de ovenfor i fodnote 1 naevnte domme i sagerne Lafuente Nieto (praemis 42) og Naranjo Arjona m.fl. (praemis 24)). Noedvendigheden af at praecisere reglerne vedroerende anvendelsen af forordningens artikel 47 i Kongeriget Spanien er i oevrigt udtrykkeligt naevnt i begrundelsen for forordning nr. 1248/92 (jf. 32. betragtning). Der er grund til at bemaerke, at ovennaevnte litra b) i punkt 4 er blevet aendret ved Raadets forordning (EF) nr. 1223/98 af 4.6.1998 om aendring af forordning (EOEF) nr. 1408/71 og forordning (EOEF) nr. 574/72 om regler til gennemfoerelse af forordning (EOEF) nr. 1408/71 (EFT L 168, s. 1, jf. punkt 21 nedenfor).

(18) - Lafuente Nieto havde haft beskaeftigelse som loenmodtager i Spanien (indtil 1969) og derefter i Tyskland (indtil juli 1990), hvor han blev vedvarende og fuldstaendig uarbejdsdygtighed. Den sagsoegte kompetente institution havde fastsat beloebet for den omtvistede pension under anvendelse af reglen om beregning af mindstebasis for bidrag for de aar, hvori sagsoegeren havde arbejdet og betalt bidrag i Tyskland (dvs. for hele referenceperioden med henblik paa beregningen af bidragsbasis), idet institutionen havde antaget, at arbejdstageren ikke i denne periode var forpligtet til at betale bidrag til social sikring (jf. ovenfor, punkt 3). Ifoelge Lafuente Nieto's opfattelse skulle der derimod ved beregningen af den faktor, der tjente som grundlag for beregningen af den spanske pension, vaere taget hensyn til de bidragsbaser, der var blevet anvendt til beregning af bidrag, der var betalt i Tyskland i perioden umiddelbart forud for det tidspunkt, hvor han blev invalid, dog saaledes at disse bidragsbaser ikke kunne overstige det i Spanien gaeldende maksimum i samme periode, og saaledes at mindstebasis anvendtes for de maaneder, hvor han ikke havde betalt bidrag i Tyskland. Jeg skal her indskyde, at den omstaendighed, at den omtvistede ydelse i sagen Lafuente Nieto var forskellig fra den, der er tale om i den foreliggende sag (spansk alderspension), ikke kan bevirke, at denne sag ikke faar betydning for den foreliggende sag. I medfoer af forordningens artikel 40, stk. 1, er der nemlig grund til analogt paa arbejdstagere, der rammes af invaliditet - som Lafuente Nieto - og successivt har vaeret underkastet lovgivningen i to eller flere medlemsstater, hvoraf mindst en bygger paa en risikobaseret ordning (som den spanske), at anvende bestemmelserne i forordningens afsnit III, kapitel 3, der indeholder saerlige bestemmelser om pensioner ved alderdom og doedsfald.

(19) - Domstolen forkastede saaledes sagsoegerens argument om, at spansk rets system for beregning af invalidepensioner henhoerte under forordningens artikel 47, stk. 1, litra b), der fandt anvendelse, naar i) beregningen af ydelserne bygger paa indtjeningen, bidragene eller tillaeggene og ii) de forsikrings- eller bopaelsperioder, der er tilbagelagt i en anden medlemsstat, skal medtages i beregningen paa grundlag af den nationale lovgivning. Som Domstolen med rette bemaerkede, beregnes ydelserne efter den spanske ordning med social sikring ikke paa grundlag af den virkelige stoerrelse af indtjening, bidrag eller tillaeg, der er oppebaaret i samtlige tilbagelagte forsikrings- eller bopaelsperioder (jf. ovennaevnte i fodnote 1 anfoerte dom i sagen Lafuente Nieto, praemis 21). Domstolen forkastede tillige det af Kommissionen fremfoerte argument, hvorefter de i forordningens artikel 47, stk. 1, litra e), indeholdte regler ikke finder anvendelse paa spansk lovgivning. Kommissionen havde understreget, at den paagaeldende bestemmelse fastsaetter saerlige regler, der alene gaelder i de tilfaelde, som udtrykkeligt er naevnt i bestemmelsen, hvilket vil sige, at der fortsat er mulighed for, at nationale sociale sikringsordninger ikke falder ind under noget af disse tilfaelde (jf. dom af 29.11.1984, sag 181/83, Weber, Sml. s. 4007). Som Domstolen yderligere har udtalt i sin dom af 9.8.1994, sag C-406/93, Reichling, Sml. I, s. 4061, kraever forordningens artikel 46, stk. 2, litra a) (jf. ovenfor, fodnote 13), yderligere, at man ved beregningen af ydelsens teoretiske beloeb tager hensyn til det beloeb, som arbejdstageren oppebar i en anden medlemsstat ved forsikringsbegivenhedens indtraeden. Domstolen gav udtryk for den modsatte opfattelse og anfoerte herved dels, at det fremgik af de omstaendigheder, hvorunder denne regel blev indsat i forordningen, »at den netop omfatter en ordning for beregning af ydelser ved invaliditet som den, der er fastsat i spansk lovgivning, hvorefter ydelserne, med enkelte undtagelser, beregnes paa grundlag af en gennemsnitlig bidragsbasis« (a.st., praemis 23). Desuden erindrede Domstolen om de tilfoejelser til bilag VI, som blev gjort ved forordning nr. 1248/92 (jf. ovenfor, punkt 9), selv om sidstnaevnte var traadt i kraft paa et tidspunkt efter de i sagen omtvistede forhold, og fandt herefter bekraeftelse paa, at artikel 47, stk. 1, »der netop vedroerer beregningen af ydelsens teoretiske beloeb, indeholder regler, der gaelder for den spanske lovgivning« (a.st., praemis 28).

(20) - Jf. ovenfor, fodnote 18.

(21) - Som jeg har bemaerket i mit forslag til afgoerelse af 17.6.1997 (jf. ovenfor, fodnote 5, punkt 22): »(skal der) tages hensyn til de loenforskelle, som endnu findes imellem medlemsstaterne (i det foreliggende tilfaelde saaledes mellem Spanien og Tyskland). Artikel 47, stk. 1, litra e) [nu litra g)], kan derfor ikke fortolkes saaledes, at det teoretiske beloeb - naar der er tale om sammenligning af den sociale ydelse med arbejdstagerens evne til at skaffe sig indkomster i perioden umiddelbart foer den begivenhed, hvorved han blev invalideret - skal beregnes paa grundlag af de bidrag, den paagaeldende har betalt i de sidste 96 arbejdsmaaneder, ogsaa selv om han har vaeret beskaeftiget i en anden medlemsstat, hvor loennen er hoejere end i oprindelsesmedlemsstaten. Hvis man raesonnerede paa denne maade, ville man ende med at privilegere den vandrende arbejdstager i forhold til den fastboende arbejdstager«.

(22) - Anderledes formuleret og i overensstemmelse med den loesning, jeg havde foreslaaet i mit forslag til afgoerelse af 20.6.1996 (jf. ovenfor, fodnote 5), hedder det i dommens praemis 40, at selv om der kun skal tages hensyn til »det beloeb, der er indbetalt i bidrag i henhold til den paagaeldende lovgivning, skal dette beloeb reguleres og forhoejes, saaledes at det svarer til det, som den sikrede faktisk ville have betalt, hvis han var fortsat med at arbejde under de samme omstaendigheder i den paagaeldende medlemsstat« (min fremhaevelse). Dette standpunkt skal ses i forbindelse med det, der er omhandlet i praemis 39, hvorefter man for at sikre en vandrende arbejdstager i en situation, der svarer til Lafuente Nieto's, en social sikringsydelse, der ikke er lavere end den, han ville have opnaaet, dersom han ikke var emigreret, skal anvende den samme gennemsnitsbasis »som hvis han fortsat havde vaeret forpligtet til at betale bidrag i henhold til den paagaeldende lovgivning«.

(23) - Sala 4a, Ar 2560.

(24) - Jf. INSS' cirkulaere af 20.7.1992 (citeret af A. Desdentado Bonete i: »La Seguridad Social de los trabajadores migrantes de la Unión Europea en la unificación de doctrina« i Noticias de la Unión Européa, nr. 157, 1998, s. 95, fodnote 26), hvorved den kompetente myndighed har fastsat de maanedlige basisbeloeb, der skal tages i betragtning ved beregningen for perioden mellem 1936 og juni 1963, i stedet for de basisbeloeb for de paagaeldende, som der ikke laengere er mulighed for at foere bevis for, eller som refererer sig til bidragsperioder, i hvilke den gaeldende forsikringsordning fastsatte baser eller satser, der var forskellige fra de nuvaerende. Ordlyden af dette dokument (af hvilket sagsoegeren i denne sag har fremlagt kopi med sine skriftlige bemaerkninger for Domstolen) synes egnet til at saa tvivl om rigtigheden af den spanske regerings oplysninger i dens skriftlige svar af 10.6.1998 paa bestemte spoergsmaal, som Domstolen havde stillet paa grundlag af artikel 21, stk. 2, i protokollen vedroerende statutten for Domstolen (»las bases de cotización reales de los trabajadores se conocen siempre, aún cuando correspondan a períodos muy lejanos«).

(25) - Som den spanske regering har anfoert i sine skriftlige svar (jf. ovenfor, fodnote 24) og som ligeledes bemaerket af den forelaeggende ret, er perioden mellem 1944 og 1958 karakteriseret ved en stram loenpolitik, der ikke gav arbejdsmarkedets parter selvstaendig mulighed for indgaaelse af overenskomster, og de sociale sikringsbidrag stemte overens med de loenninger, der var fastsat i loven for hver enkelt oekonomisk sektor og for hvert enkelt erhverv. Senere ophaevedes forbindelsen med realloenningerne og bidragene fra og med loven om kollektive overenskomster af april 1958, fordi de foerstnaevnte kunne forhoejes ved forhandlinger inden for rammerne af en kollektiv overenskomst, mens bidragene fortsat var knyttet til de lovbestemte mindsteloenninger. Ved reformen af 1963, hvorved indfoertes den for alle erhverv gaeldende mindsteloen, fastsatte Spaniens lovgiver - med henblik paa at standse den gradvise forringelse af den sociale sikring, der var foraarsaget af den stadig stoerre forskel mellem realloenningerne og de loenninger, der dannede grundlag for beregningen af bidragene - ensartede grundlag for hvert enkelt erhverv, der var »loesrevet« fra arbejdstagernes faktiske loenninger og revideredes periodevis. Et blandet system med faste baser og individuelle supplerende baser (fastsat i procent af foerstnaevnte) blev indfoert i 1972 med henblik paa gradvis at faa fastsat bidragene paa grundlag af realloennen. Foerst siden 1979 har der i spansk lovgivning vaeret fastsat den nuvaerende ordning med bidrag, der beregnes af den samlede faktiske loen, dog inden for visse minimums- og maksimumsgraenser. Jf. M.A. Olea og J.L. Tortuero Plaza: Instituciones de Seguridad Social, Madrid, 1992 (13. rev. udg.), s. 449 og 450.

(26) - Jf. Desdentado Bonete (a.st., fodnote 24), s. 95, fodnote 29 (med henvisninger til L.E. de la Villa og A. Desdentado Bonete: Informe sobre la reforma del sistema español de la Seguridad Social, Madrid, 1983, s. 94-98). Jeg bemaerker en passant, at forfatteren er den dommer ved Tribunal Supremo, der har affattet forelaeggelseskendelsen i hovedsagen.

(27) - Lov 26/1985 bestemmer: »Las pensiones que se causen con aplicación de las modificaciones introducidas en la presente Ley, serán revalorizadas al comienzo de cada año, de acuerdo con el Indice de Precios al Consumo previsto para dicho año« (artikel 4), men det gaelder dog, at »las desviaciones que pudieran produrcirse, sobre las previsiones de inflación para cada año ... serán tenidas en cuenta en el año siguiente para mejorar todas las pensiones del sistema que sean inferiores al salario mínimo interprofesional« (femte tillaegsbestemmelse). For saa vidt angaar intervallerne for reguleringen af pensionerne, der siden 1956 har vaeret fastsat ved ministerielle bekendtgoerelser efter en pause paa otte aar for den anden regulerings vedkommende (i 1964), har denne fundet sted hvert andet aar i perioden fra 1964 til 1970 og siden hvert aar (undtagen for aarene 1976 og 1978, hvor reguleringen fandt sted hvert halve aar), se A. Desdentado Bonete, B. Fernández- og E. González-Sancho López: La reforma de las pensiones de la Seguridad Social, Madrid, 1986, s. 128.

(28) - Efter ikrafttraedelsen af Raadets forordning nr. 1248/92 (jf. ovenfor, fodnote 3) er bestemmelsen i litra e) i artikel 47, stk. 1, blevet til litra g), i samme stykke og uden aendringer.

(29) - Fri oversaettelse (det samme gaelder de oevrige citater i teksten).

(30) - Jf. isaer den ovenfor i fodnote 23 naevnte dom og den del af teksten, den vedroerer.

(31) - Sagsoegerne i sagen Naranjo Arjona m.fl. var alle spanske statsborgere, der efter at have vaeret arbejdstagere i Spanien i nogle aar var emigreret til Tyskland, hvor de havde afsluttet deres arbejdsliv. Da de paagaeldende havde udoevet deres ret til fri bevaegelighed foer den 1.1.1986, fastslog Domstolen, idet den paa dette punkt fulgte mit forslag til afgoerelse af 17.6.1997 (punkt 32, jf. ovenfor, fodnote 5), at arbejdstagere der var i en situation som Naranjo Arjona og Vicente Mateos og fru García Lázaro, var underlagt de principper, som Domstolen havde fastslaaet i sagerne Roenfeldt og Thévenon (dom af 7.2.1991, sag C-227/89, Sml. I, s. 323, og af 9.11.1995, sag C-475/93, Sml. I, s. 3813). Ifoelge denne retspraksis kan Faellesskabets sociale sikringssystem ikke anvendes saaledes, at den vandrende arbejdstagers ydelser nedsaettes paa grundlag af en medlemsstats interne ret, fordi dette, hvis det forholdt sig saaledes, ville foere til, at traktatens bestemmelser om arbejdskraftens frie bevaegelighed, ville miste deres betydning. Dette princip er ligeledes anvendeligt for saa vidt angaar eventuelle ydelser i medfoer af bilaterale eller multilaterale overenskomster mellem medlemsstaterne, hvis de er optaget i deres nationale ret, dersom den paagaeldende arbejdstager har udnyttet retten til fri bevaegelighed paa et tidligere tidspunkt end datoen for ikrafttraedelsen af faellesskabsreglerne i samtlige de medlemsstater, der har underskrevet vedkommende overenskomst, og hvori arbejdstageren har tilbagelagt bidragsperioder. Domstolen har nemlig fundet, at den ikke kan udelukke, at anvendelsen af overenskomstens artikel 25, stk. 1, litra b) (jf. ovenfor, fodnote 12), under hensyntagen til sagsoegernes situation kan medfoere en gunstigere behandling end den, der er fastsat i forordningen, og har bestemt, at paakendelsen af dette forhold henhoerer under de nationale retter.

(32) - Jf. bl.a. dom af 20.9.1994, sag C-12/93, Drake, Sml. I, s. 4337, praemis 22.

(33) - Jf. dom af 10.1.1980, sag 69/79, Jordens-Vosters, Sml. s. 75, praemis 11.

(34) - Jf. bl.a. dom af 15.1.1986, sag 41/84, Pinna, Sml. s. 1, praemis 23.

(35) - Jf. bl.a. dom af 8.10.1980, sag 810/79, UEberschaer, Sml. s. 2747, praemis 16. Jf. endvidere den nylig afsagte dom af 30.6.1998, sag C-394/96, Brown, Sml. I, s. 4185, praemis 30, om ligebehandling af maend og kvinder.

(36) - Jf. Desdentado Bonete (naevnt ovenfor, fodnote 24), s. 91, fodnote 11.

(37) - Jf. dom af 7.6.1988, sag 20/85, Roviello, Sml. s. 2805, praemis 16.

(38) - Jf. ovenfor, fodnote 25, og den del af teksten, den vedroerer.

(39) - Jf. Desdentado Bonete (naevnt ovenfor, fodnote 24), s. 95.

(40) - Men man kan naturligvis ikke som saadanne betragte de »erstatningsoplysninger«, der er blevet givet i 1992 af INSS i ovennaevnte cirkulaere (jf. ovenfor, fodnote 24 og den del af teksten, hvortil den hoerer).

(41) - Jeg bemaerker f.eks., at der i ovennaevnte skriftlige svar fra den spanske regering (jf. ovenfor, fodnote 24) henvises til det personlige arbejdstagerkort (cartilla del trabajador), som arbejdstagerne skulle udfylde og ajourfoere som bevis for, hvilket erhverv de udoevede (og saaledes foer 1963 grundlaget for det relevante standardbidrag). I dette dokument skulle arbejdsgiverne og arbejdstagerens erhverv i hvert ansaettelsesforhold anfoeres i kronologisk orden. I tilfaelde af kortets bortkomst godtog de spanske sociale myndigheder enhver anden form for bevis, som f.eks. loensedler eller -kvitteringer. Vedroerende fastsaettelsen af bidrag for hvert enkelt erhverv, der blev indfoert af lovgivningsmagten i 1963, goer de spanske myndigheder gaeldende, at disse hvert aar blev offentliggjort i BOE.

(42) - Jf. ovenfor, fodnote 22, og den del af teksten, hvortil den hoerer.

(43) - Jf. bl.a. dom af 12.6.1980, sag 733/79, Laterza, Sml. s. 1915, praemis 8, og af 7.7.1994, sag C-146/93, McLachlan, Sml. I, s. 3229, praemis 29.

(44) - Jf. dom af 27.9.1988, sag 313/86, Lenoir, Sml. s. 5391, praemis 13.

(45) - Paa den anden side kan man bemaerke, at finansieringen af den sociale sikring i Spanien inden for det almindelige skattesystem, der i 1990 omfattede ca. 30% af udgifterne til social sikring (mod 4% i 1976), siden 1986 i det vaesentlige har tjent til at daekke omkostningerne ved minimumspensionerne (der ikke hviler paa bidragsordningen) og sygesikringsydelserne (jf. Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, La protection sociale en Europe, Luxembourg, 1994, s. 28).

(46) - I medfoer af tysk lovgivning afhaenger alderspensionen (Altersrente) af: i) det individuelle beregningsgrundlag (dvs. forholdet mellem den paagaeldendes aarsindkomst og samtlige de forsikredes aarsindkomst i referenceaaret), ii) det generelle beregningsgrundlag, der fastsaettes i loven paa grundlag af den gennemsnitlige aarsindkomst for samtlige de forsikrede, og som hvert aar tilpasses under hensyn til loenstigningerne, og iii) antallet af de aarlige forsikringsperioder, arbejdstageren har tilbagelagt (herunder eventuelle erstatningsperioder (Ersatzzeiten, hvori der ikke er bidragspligt, som f.eks. under aftjening af vaernepligt eller boernepasningsorlov), samt i eventuelle afbrydelsesperioder (Ausfallzeiten) og tillaegsperioder (Zurechnungszeiten), hvorunder den forsikrede har vaeret ude af stand til at udoeve erhvervsvirksomhed), og iv) en fast faktor. Jf. D. Pieters: Social Security Law in the Fifteen Member States of the European Union, Antwerpen-Apeldoorn, 1997, s. 118, og Administrative Commission of the European Communities on Social Security for Migrant Workers, Social security for migrant workers. Guide n.1 F.R. of Germany, Luxembourg, 1975, s. 48 og 49.

FORSLAG TIL AFGOERELSE FORTSAETTES UNDER DOKNUM: 697C0153.1

(47) - Jf. dom af 10.1.1973, sag 41/72, Getreide-Import, Sml. s. 1, praemis 5, og af 7.7.1981, sag 158/80, Rewe, Sml. s. 1805, praemis 19-27. Man har indvendt, at denne loesning kan begrundes med, at hensynet til legalitetsprincippet er praeceptivt og indebaerer, at Domstolen af egen drift kan tage eventuelle andre forhold, der kan paavirke den omtvistede akts gyldighed i betragtning, om end alene paa grundlag af sagens akter (J. Boulois: »Appréciation de validité (Renvoi en)« C. Gavalda, og R. Kovar: (red.), Répertoire de droit communautaire Dalloz, Paris, 1992 - loesbladsudgave (april 1992), bind I, afsnit 52). Domstolen har ligeledes fastslaaet, at »naar et spoergsmaal, der er stillet af en national domstol, viser sig snarere at vedroere gyldigheden end fortolkningen af faellesskabsretsakter, er Domstolen berettiget til uden videre at udtale sig om disse spoergsmaal, uden at den er bundet til en rent tidsmaessig formalisme, som ville stride mod meningen med den ordning, der er indfoert ved artikel 177. Selv om en saadan strengt formalistisk holdning er taenkelig i retssager, der foeres mellem parter, hvis gensidige rettigheder er underordnet strenge regler, kan det ikke forholde sig saaledes i det saerlige tilfaelde vedroerende samarbejde mellem retterne, der er indfoert ved artikel 177, hvorved de nationale retter og Domstolen paa hver sit kompetenceomraade direkte og gensidigt skal bidrage til, at der traeffes en afgoerelse med henblik paa at sikre en ensartet anvendelse af faellesskabsretten i samtlige medlemsstater«, jf. dom af 1.12.1965, sag 16/65, Schwarze, Sml. 1965-1968, s. 131, org. ref.: Rec. s. 1081. Jf. ligeledes dom af 15.10.1980, sag 145/79, Roquette Frères, Sml. s. 2917, praemis 7. Domstolen har saaledes ikke toevet med af egen drift at erklaere en retsakt ugyldig, som man alene havde anmodet den om at fortolke (jf. dom af 3.2.1977, sag 62/76, Strehl, Sml. s. 211, praemis 10-18).

(48) - Jf. dommene i sagerne Lafuente Nieto, fodnote 1, praemis 41 og 42, og Naranjo Arjona m.fl., ligeledes i fodnote 1 ovenfor, praemis 23 og 24.

(49) - Jf. forordning nr. 1223/98 (fodnote 17), ottende betragtning.

(50) - Jf. ovenfor, fodnote 17, og den del af teksten, den vedroerer.

(51) - Jf. ovenfor, fodnote 31, og den del af teksten, den vedroerer.

(52) - Jf. dommen i sagen Naranjo Arjona m.fl., jf. ovenfor, fodnote 1, praemis 29.