DOMSTOLENS DOM (FOERSTE AFDELING) AF 2. OKTOBER 1991. - STRAFFESAG MOD PAUL VANDEVENNE, MARC WILMS, JOZEF MESOTTEN OG WILMS TRANSPORT NV. - ANMODNING OM PRAEJUDICIEL AFGOERELSE: POLITIERECHTBANK HASSELT - BELGIEN. - VEJTRANSPORT - SOCIALE BESTEMMELSER - ARBEJDSGIVERENS FORPLIGTELSER. - SAG C-7/90.



Samling af Afgørelser 1991 side I-04371



Sammendrag

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

++++

1. Transport - vejtransport - sociale bestemmelser - virksomhed - begreb

(Raadets forordning nr. 3820/85, art. 15)

2. Transport - vejtransport - sociale bestemmelser - forpligtelse for medlemsstaterne til at sanktionere overtraedelser af faellesskabsbestemmelserne - raekkevidde - forpligtelse til i national ret at indfoere strafansvar for juridiske personer - ingen - forpligtelse til at indfoere en ordning med objektivt ansvar - ingen

(EOEF-Traktaten, art. 5; Raadets forordning nr. 3820/85, art. 15 og art. 17, stk. 1)

Sammendrag

1. Udtrykket "virksomhed" i artikel 15 i forordning nr. 3820/85 om harmonisering af visse bestemmelser paa det sociale omraade inden for vejtransport daekker et selvstaendigt retssubjekt, uanset dets retlige form, som varigt udfoerer transportvirksomhed, og som har retten til at tilrettelaegge og kontrollere foerernes og andre medlemmer af det medfoelgende personales arbejde.

2. Da artikel 17, stk. 1, i forordning nr. 3820/85 om harmonisering af visse bestemmelser paa det sociale omraade inden for vejtransport blot bestemmer, at medlemsstaterne skal fastsaette sanktioner for overtraedelse af forordningens bestemmelser, kan der ikke heraf, og heller ikke af Traktatens artikel 5, udledes nogen forpligtelse for medlemsstaterne til i deres nationale ret at indfoere princippet om strafansvar for juridiske personer. Overtraedelser af forordningens artikel 15, som fastsaetter saerlige forpligtelser for virksomheden til at anvende bestemte midler, mens de forpligtelser, den paalaegger foererne, er forskellige herfra, kan bekaempes ved anvendelse af bestemmelser, der er i overensstemmelse med den nationale strafferets grundsaetninger, forudsat at de sanktioner, som foelger heraf, er effektive, forholdsmaessige og afskraekkende.

Da medlemsstaterne fortsat har et skoen ved valget af sanktioner, forudsat de er passende, er det dem i oevrigt hverken paabudt eller forbudt at indfoere en ordning med objektivt strafansvar for virksomheden for det tilfaelde, at dens ledere ikke overholder deres forpligtelser.

Dommens præmisser

1 Ved kendelse af 22. december 1989, indgaaet til Domstolen den 9. januar 1990, har Politierechtbank, Hasselt (Belgien), i medfoer af EOEF-Traktatens artikel 177 stillet tre praejudicielle spoergsmaal vedroerende fortolkningen af artikel 15 i Raadets forordning (EOEF) nr. 3820/85 af 20. december 1985 om harmonisering af visse bestemmelser paa det sociale omraade inden for vejtransport (EFT L 370, s. 1).

2 Disse spoergsmaal er blevet rejst under en straffesag mod Vandevenne, der er ansat som chauffoer i virksomheden Wilms Transport, for manglende overholdelse af de koere- og hviletider, der er fastsat ved artikel 6, 7 og 8 i forordning nr. 3820/85, og mod Wilms og Mesotten for, som arbejdsgiver, ansat i eller befuldmaegtiget for Wilms Transport, ikke at have soerget for, at Vandevenne overholdt de samme bestemmelser. Virksomheden Wilms Transport er blevet indstaevnt som civilretligt ansvarlig for Vandevenne og Mesotten.

3 Under sagen for Politierechtbank er fortolkningen af artikel 15 i forordning nr. 3820/85 blevet droeftet. Denne artikel bestemmer foelgende:

"1) Virksomheden skal tilrettelaegge foerernes arbejde paa en saadan maade, at de er i stand til at overholde de paagaeldende bestemmelser i denne forordning og i forordning (EOEF) nr. 3821/85.

2) Virksomheden skal regelmaessigt kontrollere, om de to forordninger er blevet overholdt. Konstateres der overtraedelser, skal virksomheden traeffe de noedvendige foranstaltninger til at forhindre gentagelse."

4 Politierechtbank besluttede at udsaette sagen og at forelaegge Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal:

"1) Hvilken betydning skal der tillaegges ordet 'virksomhed' i artikel 15 i forordning (EOEF) nr. 3820/85?

2) Var det ved affattelsen af denne artikel formaalet, ogsaa i medlemsstater, hvor dette princip ikke er kendt eller er mindre kendt, at indfoere strafansvar for juridiske personer?

Kan den nationale domstol fortsat anvende de nationale strafferetlige grundprincipper, da den strafferetlige haandhaevelse af forordningen er kommet i stand i henhold til en national lov?

3) Skal de forpligtelser, der er paalagt virksomheden i den naevnte artikel, forstaas som indeholdende en forpligtelse til anvendelse af bestemte midler eller en forpligtelse til at naa et bestemt resultat, der saa at sige foerer til et objektivt ansvar?"

5 Vedroerende de relevante retsregler og de faktiske omstaendigheder i hovedsagen, retsforhandlingernes forloeb samt de skriftlige indlaeg, der er indgivet for Domstolen, henvises i oevrigt til retsmoederapporten. Disse omstaendigheder omtales derfor kun i det foelgende i det omfang, det er noedvendigt for forstaaelsen af Domstolens argumentation.

Det foerste spoergsmaal

6 Indledningsvis bemaerkes, at begrebet virksomhed i artikel 15 i forordning nr. 3820/85 skal defineres under hensyn til den ved forordningen indfoerte ordning og dens formaal. Det fremgaar herved af den 27. betragtning til forordningen, at Raadet har villet understrege, "at det er vigtigt og noedvendigt, at arbejdsgivere og foerere overholder reglerne".

7 Det foelger heraf, at hovedformaalet med artikel 15, stk. 1, er at forhindre, at en foerer af sine foresatte tvinges til at udfoere sit arbejde paa en maade, der strider mod forordningens bestemmelser. Med samme formaal forbyder artikel 10 i forordning nr. 3820/85 visse former for vederlag, som f.eks. udbetaling af praemier i forhold til den tilbagelagte straekning, som kunne foranledige en foerer til at bringe faerdselssikkerheden i fare. Ligeledes har man ved artikel 15, stk. 2, villet indfoere en kontrol med overholdelsen af forordningens bestemmelser, som skal foretages internt i transportvirksomheden, og som skal forstaerke den kontrol, der foretages af de offentlige myndigheder.

8 Det er dermed klart, at den i artikel 15 omhandlede virksomheds retlige form er uden betydning, naar der blot er tale om et selvstaendigt retssubjekt, som varigt udoever transportvirksomhed; det afgoerende element er den tilrettelaeggelse og kontrol, som den paagaeldende virksomhed udoever med hensyn til, hvorledes foererne og andre medlemmer af det medfoelgende personale, som er beskaeftiget inden for vejtransport, udfoerer deres opgaver.

9 Foelgelig skal det foerste spoergsmaal besvares saaledes, at udtrykket "virksomhed" i artikel 15 i Raadets forordning (EOEF) nr. 3820/85 af 20. december 1985 om harmonisering af visse bestemmelser paa det sociale omraade inden for vejtransport daekker et selvstaendigt retssubjekt, uanset dets retlige form, som varigt udoever transportvirksomhed, og som har retten til at tilrettelaegge og kontrollere foerernes og andre medlemmer af det medfoelgende personales arbejde.

Det andet spoergsmaal

10 Det bemaerkes, at ifoelge artikel 17, stk. 1, i forordning nr. 3820/85 udsteder medlemsstaterne de til gennemfoerelse af forordningen noedvendige administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser. Disse bestemmelser skal bl.a. omfatte de sanktioner, der er gaeldende i tilfaelde af overtraedelse af forordningens bestemmelser.

11 Som det fremgaar af Domstolens faste praksis (se senest dom af 10.7.1990, sag C-326/88, Hansen, Sml. I, s. 2911, praemis 17), har medlemsstaterne, naar der ikke findes en saerlig bestemmelse i en faellesskabsforordning, der fastsaetter en sanktion for overtraedelse, men der med hensyn hertil henvises til nationale bestemmelser, et skoen med hensyn til valget af sanktioner. De skal dog i medfoer af EOEF-Traktatens artikel 5, som paalaegger medlemsstaterne at traeffe alle foranstaltninger, som er egnede til at sikre faellesskabsrettens gennemslagskraft, drage omsorg for, at overtraedelser af en faellesskabsforordning sanktioneres efter samme materielle og processuelle regler, som gaelder for overtraedelser af national ret af samme art og grovhed, og sanktionen skal under alle omstaendigheder vaere effektiv, staa i et rimeligt forhold til overtraedelsen og have en afskraekkende virkning.

12 Heraf foelger, at hverken Traktatens artikel 5 eller artikel 17, stk. 1, i forordning nr. 3820/85, forpligter en medlemsstat til i sin nationale ret at indfoere en saerlig, strafferetlig ordning, som f.eks. strafansvar for juridiske personer, for at sikre overholdelsen af de forpligtelser, der er paalagt ved forordningens artikel 15.

13 Politierechtbank' s andet spoergsmaal skal derfor besvares saaledes, at hverken EOEF-Traktatens artikel 5 eller artikel 17, stk. 1, i forordning nr. 3820/85 forpligter en medlemsstat til i sin nationale ret at indfoere princippet om strafansvar for juridiske personer. Overtraedelser af artikel 15 i forordning nr. 3820/85 kan forfoelges ved anvendelse af bestemmelser, der er i overensstemmelse med den nationale strafferets grundsaetninger, forudsat at de sanktioner, som foelger heraf, er effektive, forholdsmaessige og afskraekkende.

Det tredje spoergsmaal

14 Som det fremgaar af Domstolens dom af 10. juli 1990, Hansen, praemis 12, har artikel 15 i forordning nr. 3820/85 til formaal at indfoere saerlige forpligtelser for arbejdsgiveren, som er forskellige fra de forpligtelser, der paahviler foererne i henhold til forordningens artikel 6, 7 og 8.

15 Det fremgaar af selve ordlyden af artikel 15, at den saaledes indfoerte forpligtelse er en forpligtelse til at anvende bestemte midler: Virksomheden skal tilrettelaegge sine ansattes arbejde paa en saadan maade, at de er i stand til at overholde forordning nr. 3820/85, regelmaessigt kontrollere, om forordningen er overholdt, og i givet fald traeffe de noedvendige foranstaltninger til at forhindre gentagelse. Heraf foelger, at en konstatering af, at en foerer ansat af virksomheden har overtraadt forordningen, ikke i sig selv er tilstraekkeligt til at godtgoere, at virksomheden har tilsidesat sine egne forpligtelser.

16 Artikel 15 i forordning nr. 3820/85 har imidlertid ikke til formaal at begraense virksomhedens ansvar for sine ansatte, naar disse ikke overholder koere- og hviletiderne. Medlemsstaterne kan derfor fortsat indfoere strafansvar for arbejdsgiveren for en af dennes ansattes overtraedelse af reglerne i forordningens artikel 6, 7 og 8. Et saadant ansvar er nemlig et middel til at sikre overholdelse af de i disse bestemmelser fastsatte graenser.

17 Det er dog ikke paabudt at indfoere et saadant objektivt strafansvar for arbejdsgiveren. Som tidligere naevnt giver artikel 17, stk. 1, i forordning nr. 3820/85, medlemsstaterne et skoen med hensyn til valget af de sanktioner, der skal anvendes i tilfaelde af overtraedelse af forordningen, og skoennet er alene begraenset af de forpligtelser, der foelger af EOEF-Traktatens artikel 5. En medlemsstat kan derfor opfylde disse forpligtelser, selv om den vaelger ikke at indfoere et objektivt strafansvar for virksomheden.

18 Det tredje spoergsmaal skal derfor besvares saaledes, at forordning nr. 3820/85 hverken kraever eller forhindrer, at medlemsstaterne indfoerer en ordning med objektivt strafansvar for at sikre overholdelse af de forpligtelser, som forordningen paalaegger.

Afgørelse om sagsomkostninger

Sagens omkostninger

19 De udgifter, der er afholdt af den tyske og den italienske regering og af Det Forenede Kongerige samt af Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgoer et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger.

Afgørelse

Paa grundlag af disse praemisser

kender

DOMSTOLEN (Foerste Afdeling)

vedroerende de spoergsmaal, der er forelagt af Politierechtbank, Hasselt (Belgien), ved kendelse af 22. december 1989, for ret:

1) Udtrykket "virksomhed" i artikel 15 i Raadets forordning (EOEF) nr. 3820/85 af 20. december 1985 om harmonisering af visse bestemmelser paa det sociale omraade inden for vejtransport daekker et selvstaendigt retssubjekt, uanset dets retlige form, som varigt udoever transportvirksomhed, og som har retten til at tilrettelaegge og kontrollere foerernes og andre medlemmer af det medfoelgende personales arbejde.

2) Hverken EOEF-Traktatens artikel 5 eller artikel 17, stk. 1, i forordning nr. 3820/85, forpligter en medlemsstat til i sin nationale ret at indfoere princippet om strafansvar for juridiske personer. Overtraedelser af artikel 15 i forordning nr. 3820/85 kan forfoelges ved anvendelse af bestemmelser, der er i overensstemmelse med den nationale strafferets grundsaetninger, forudsat at de sanktioner, som foelger heraf, er effektive, forholdsmaessige og afskraekkende.

3) Forordning nr. 3820/85 hverken kraever eller forhindrer, at medlemsstaterne indfoerer en ordning med objektivt strafansvar for at sikre overholdelse af de forpligtelser, som forordningen paalaegger.