ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
24.

Sagsøgerne C og A har begge iværksat appel til prøvelse af dommene afsagt af retten i første instans ved Raad van State (øverste domstol i forvaltningsretlige sager). For det første har sagsøgerne C og A fremført, at muligheden for at gøre meddelelse af en selvstændig opholdstilladelse betinget af et krav fastsat i national ret, såsom opfyldelse af kravet i udlændingebekendtgørelsens artikel 3.80a, stk. 1, om, at en ny integrationsprøve skal være bestået, før der kan meddeles en selvstændig opholdstilladelse, ikke fremgår af artikel 15, stk. 4, i direktiv 2003/86, som alene omhandler proceduremæssige og ikke materielle betingelser. For det andet har C og A foreholdt retten i første instans, at den fejlagtigt anvendte dom af 9. juli 2015, K og A (C-153/14, herefter »K og A-dommen«, EU:C:2015:453), til støtte for, at kravet om en ny integrationsprøve skulle være i overensstemmelse med direktiv 2003/86. Ifølge sagsøgerne C og A vedrører K og A-dommen en tredjelandsstatsborgers integrationsforpligtelse i forbindelse med retten til familiesammenføring ved tilladelse til indrejse i Nederlandene. K og A-dommen er forskellig fra hovedsagen. For så vidt angår C burde hun have fået meddelt en selvstændig opholdstilladelse, uden at hun skulle opfylde kravet om, at en ny integrationsprøve skulle være bestået, den 10. februar 2014, som var den dato, fra hvilken hun allerede havde opholdt sig lovligt i Nederlandene i fem år. Sagsøger A har gjort gældende, at artikel 15, stk. 1, i direktiv 2003/86 netop tilsigter at begrænse den periode, i hvilken familiemedlemmer er afhængige af referencepersonen, til fem år. For det tredje har sagsøger C gjort gældende, at opholdstilladelsen på grundlag af ægteskab skulle have været trukket tilbage på den dato, hvor skilsmissen blev bevilliget, nemlig den 2. februar 2015, og ikke, som retten i første instans mente, den 10. februar 2014, som er den dato, fra hvilken C og hendes ægtefælle ikke længere var registreret i BRP-registret som boende på samme adresse. Desuden har C gjort gældende, at tilbagetrækningen med tilbagevirkende kraft af opholdstilladelsen på grundlag af ægteskab havde bevirket, at hun ikke havde haft lovligt ophold i en midlertidig periode.
63.

Det fremgår imidlertid af præmis 54 i den appellerede dom, at Retten for at etablere ECHA’s beføjelse til at vedtage den oprindelige afgørelse har antaget, at hverken ordlyden i REACH-forordningens artikel 57 og forordningens artikel 59, stk. 8, eller en anden bestemmelse i forordningen forbyder ECHA at efterprøve, om stoffet har andre iboende egenskaber end dem, der har ført til den oprindelige optagelse af stoffet på kandidatlisten. I øvrigt har Retten i præmis 55 i den appellerede dom anført, at identifikationen af et stof, der anses for at opfylde andre kriterier i et af punkterne i REACH-forordningens artikel 57 end det, der førte til den oprindelige optagelse på kandidatlisten, i teknisk henseende har form af et supplement til den eksisterende registrering. Ifølge Retten er det i denne retning, at ECHA’s argument om, at det råder over en »afledt beføjelse« til at supplere en eksisterende registrering, skal forstås.
13.

Den forelæggende ret har bl.a. fundet, at betegnelsen »opsparingskonto« ikke i sig selv kan tjene som begrundelse for, at den direkte onlineopsparingskonto falder uden for anvendelsesområdet for direktiv 2007/64, eftersom der ikke findes noget holdepunkt herfor i undtagelsesbestemmelserne i dette direktivs artikel 3. Ikke desto mindre har den forelæggende ret gjort opmærksom på, at enhver transaktion, hvorved kontoindehaveren ønsker at betale et skyldigt beløb, kræver et mellemtrin, hvor pengene overføres fra den direkte onlineopsparingskonto til referencekontoen. Først når pengene er indgået på referencekontoen, kan de videreføres til tredjemand. Den forelæggende ret mener ikke, at det, hvad angår den rette fortolkning af begrebet »betalingskonto« i artikel 4, nr. 14), i direktiv 2007/64, er klart, om dette mellemtrin er tilstrækkeligt til at begrunde udelukkelsen af den direkte onlineopsparingskonto fra dette direktivs anvendelsesområde.
§ 8 i regeringsdekret nr. 356/2012, der trådte i kraft den 1. april 2013, bestemmer:

»1. Medmindre andet er fastsat, svarer det gebyr, som kunden skal betale for det mobile betalingsprodukt, til det gebyr, som kunden skulle betale, såfremt den pågældende ikke havde købt tjenesteydelsen gennem den nationale ordning for mobil betaling. Tjenesteyderen kan ved hjælp af rabatter tilskynde til, at tjenesteydelsen erhverves i form af et mobilt betalingsprodukt.

2. Ud over det gebyr, der betales for det mobile betalingsprodukt i henhold til stk. 1, betaler kunden til det nationale organ for mobil betaling et faciliteringsgebyr med et beløb for de følgende tjenesteydelser svarende til:

a) 50 [ungarske forint (HUF) (ca. 0,16 EUR)] pr. transaktion i forbindelse med markedsføring af den offentlige parkeringstjeneste

b) 50 [HUF] [(ca. 0,16 EUR)] pr. transaktion i forbindelse med markedsføring af brugsretten, jf. færdselslovens § 33/A […]

[…]

3. Såfremt der gennemføres et køb af en tjenesteydelse, der er genstand for den centraliserede og mobile markedsføring, opkræver det nationale organ for mobil betaling faciliteringsgebyret hos kunden på samme tid som det tilsvarende gebyr for den tjenesteydelse, der er genstand for en centraliseret og mobil markedsføring.

[…]«
56.

På baggrund af de ovenfor anførte betragtninger foreslår jeg, at Domstolen besvarer den præjudicielle anmodning, der er blevet forelagt af Tribunal Arbitral Tributário (Centro de Arbitragem Administrativa) (voldgiftsret i skatteretlige sager, center for forvaltningsvoldgift), som følger: »1) Artikel 2, stk. 1, litra c), i direktiv 2006/112/EF skal fortolkes således, at der indtræder afgiftspligt ved betalingen af et på forhånd bestemt beløb i tilfælde af en førtidig ophævelse af en kontrakt, såfremt betalingen skal anses for vederlag for de allerede leverede ydelser og ikke er begrænset til at godtgøre et lidt formuetab. 2) For denne fortolkning er det irrelevant, at formidleren af sådanne kontrakter med bindingsfrist får et højere vederlag end for kontrakter uden bindingsfrist. Det er ligeledes irrelevant, at beløbet efter national ret skal anses for en bod.«
81.

Det fremgår af det ovenfor anførte, at det under omstændigheder som i hovedsagen er ufornødent at benytte en samarbejdsmekanisme, som er inspireret af den, som Domstolen udledte i dom af 6. september 2016, Petruhhin ( 43 ), mellem den anmodede medlemsstat og den medlemsstat, i hvilken den pågældende er statsborger, som det er kompliceret at iværksætte, og hvis konsekvenser er usikre, af hensyn til at tilgodese, at formålet om at udelukke risikoen for, at personer, der har begået en lovovertrædelse, ikke straffes, og for at forbedre mulighederne for den eftersøgtes sociale rehabilitering efter udståelsen af den straf, som sidstnævnte er blevet idømt. Henset til den grad af tilknytning, som Denis Raugevicius tilsyneladende har til Finland, er der således ingen interesse i at tilskynde til, at fuldbyrdelse af den idømte straf finder sted i Litauen, hverken ud fra en betragtning om at undgå af straffrihed eller hensynet til social rehabilitering. Jeg anser det derfor i denne forbindelse for ufornødent at underrette den medlemsstat, i hvilken den pågældende har indfødsret, for at give den mulighed for at udstede en europæisk arrestordre med henblik på retsforfølgning eller straffuldbyrdelse.
92.

For det tredje er Gascogne Sack Deutschland og Gascogne af den opfattelse, at argumentationen i den appellerede dom er selvmodsigende: På den ene side har Retten anført, at den erstatning, der skal tilkendes for ikke-økonomisk skade, ikke kan anfægte størrelsen af den bøde, der er pålagt af Kommissionen (præmis 161-163), mens den på den anden side har anført, at størrelsen af den ikke-økonomiske skade, der skal erstattes, bør beregnes bl.a. under hensyntagen til omfanget af tilsidesættelsen af en rimelig sagsbehandlingstid og behovet for at sikre, at et søgsmål anlagt i henhold til artikel 256 TEUF og 340 TEUF er effektivt (præmis 165). For det fjerde har Gascogne Sack Deutschland og Gascogne anført, at Retten ikke i tilstrækkelig grad har redegjort for, hvilke kriterier den anvendte til at fastsætte det skyldige erstatningsbeløb til hver af dem for ikke-økonomisk skade til 5000 EUR.
28.

Retten bemærkede imidlertid dernæst – i den appellerede doms præmis 110-112 – at omstændighederne i den foreliggende sag adskilte sig fra dem, der lå til grund for Holcim-dommen. Retten fandt, at på det tidspunkt, hvor ASPLA og Armando Álvarez anlagde deres søgsmål i sag T-76/06 og sag T-78/06, og på det tidspunkt, hvor de stillede en bankgaranti, var tilsidesættelsen af en rimelig sagsbehandlingstid ikke mulig at forudse, og ASPLA og Armando Álvarez kunne med føje forvente, at sagerne ville blive behandlet inden for en rimelig frist. Retten bemærkede endvidere, at tilsidesættelsen af en rimelig sagsbehandlingstid i sag T-76/06 og sag T-78/06 skete efter sagsøgernes oprindelige beslutning om at stille en bankgaranti. Den fastslog derfor, at forbindelsen mellem overskridelsen af en rimelig sagsbehandlingstid i sag T-76/06 og sag T-78/06 og betalingen af omkostningerne til bankgarantien i den periode, der svarede til overskridelsen, ikke kunne anses for at være blevet afbrudt af ASPLA’s og Armando Álvarez’ oprindelige beslutning om ikke at betale bøden og om at stille en bankgaranti. Den konkluderede derfor i den appellerede doms præmis 113, at årsagssammenhængen var tilstrækkelig direkte i henhold til artikel 340 TEUF.
78.

Efter min opfattelse fremgår det med tilstrækkelig klarhed af den appellerede dom, at Retten anså Kommissionen for forpligtet til at informere UPS om den endelige udgave af sin økonometriske model og give virksomheden lejlighed til at udtale sig herom, idet Kommissionen havde foretaget ændringer i modellen, som ikke kan anses for beskedne, og som ikke var udsprunget af tidligere diskussioner med UPS ( 47 ). Til forskel fra, hvad Kommissionen har gjort gældende i sagen for Domstolen, var det anbringende, som den gjorde gældende i første instans vedrørende dette spørgsmål, meget kortfattet og på ingen måde opdelt klart i et hovedargument og øvrige argumenter ( 48 ). Under disse omstændigheder kan det ikke gøres gældende, at Retten skulle have behandlet Kommissionens argumentation mere grundigt.
56.

Den omtvistede nedsættelse har til formål indirekte at kompensere den økonomiske indsats, som bidragene til den sociale sikringsordning udgør for den skattepligtige. Deraf følger det, at nedsættelsen af sidstnævnte påvirker den årlige byrde for den skattepligtige positivt. Ud fra dette synspunkt er der intet til hinder for, at mindskelsen af denne byrde står i forhold til den periode, hvor der er blevet betalt bidrag. I retsmødet gjorde den nederlandske regering gældende, at formålet med lovgivningen var at tilskynde arbejdstagerne til at opretholde deres erhvervsmæssige beskæftigelse ved at give dem en fordel i forhold til den tid, de reelt set har arbejdet. Hvorom alting er, opretholdes paralleliteten mellem bidragene og deres nedsættelse, når det endelige beløb på angivelsen af indkomstskat og bidrag skal betales: Hvis bidragene er større (fordi de er blevet betalt i tolv måneder), er fradraget større, og omvendt.
Forordningens artikel 3, der har overskriften »International kompetence«, fastsætter:

»1. Retterne i den medlemsstat, på hvis område centret for skyldnerens hovedinteresser befinder sig, har kompetence til at indlede insolvensbehandling. For selskabers og juridiske personers vedkommende anses det vedtægtsmæssige hjemsted for at være centret for skyldnerens hovedinteresser, medmindre andet godtgøres.

2. Befinder centret for skyldnerens hovedinteresser sig på en medlemsstats område, har retterne i en anden medlemsstat kun kompetence til at indlede insolvensbehandling mod denne skyldner, hvis han har et forretningssted på denne anden medlemsstats område. Denne insolvensbehandling kan kun omfatte den del af skyldnerens aktiver, som befinder sig på sidstnævnte medlemsstats område.

[…]«
63.

For det andet »[a]nother and far more important principle laid down in Article 15(1) is that this transfer can be for the benefit of any Member State’s court. The provision states that this transfer should concern a court “with which the child has a particular connection”, and the exact nature of these connections is listed in paragraph (3). However, Article 15(1) does not require that the designated court would otherwise have jurisdiction over the subject matter. Therefore, the transfer mechanism is […] [one] allowing a competent court to transfer a case to any Member State court, provided that the particular connection is identified. This analysis implies that Article 15 is not only a court cooperation provision, but contains also a jurisdictional rule. The effect of this rule is to give jurisdiction to any Member State court, providing there is a particular connection between the court and the child« ( 19 ), hvilket ser ud til at være tilfældet i den foreliggende sag.
15.

Under disse omstændigheder har Conseil d’État (øverste domstol i forvaltningsretlige sager, Frankrig) besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Er den omstændighed, at en virksomhed tilbyder at vise tv-programmer via streaming eller direkte over internettet, i sig selv tilstrækkelig til, at denne skal anses for en virksomhed, som udbyder elektroniske kommunikationsnet, der anvendes til transmission af radio- og tv-udsendelser til offentligheden i den forstand, hvori dette udtryk anvendes i artikel 31, stk. 1, i direktiv [2002/22]? 2) Såfremt det første spørgsmål besvares benægtende, kan en medlemsstat da, uden at tilsidesætte [direktiv 2002/22] eller andre EU-retlige regler, indføre en forpligtelse til transmission af radio- eller tv-programmer, der samtidig påhviler såvel virksomheder, som driver elektroniske kommunikationsnet, som virksomheder, der ikke driver sådanne net, men tilbyder at vise tv-programmer via streaming eller direkte over internettet? 3) Såfremt det andet spørgsmål besvares bekræftende, kan medlemsstaterne da for så vidt angår distributører af tjenester, der ikke driver elektroniske kommunikationsnet, undlade at lade must carry-forpligtelsen være omfattet af samtlige de betingelser, der fremgår af artikel 31, stk. 1, i direktiv [2002/22], selv om disse betingelser i henhold til direktivet påhviler netoperatører? 4) Kan en medlemsstat, der har indført en must carry-forpligtelse for så vidt angår visse radio- eller tv-tjenester på visse net, uden at det udgør en tilsidesættelse af [direktiv 2002/22], pålægge disse tjenester en forpligtelse til at acceptere, at de transmitteres på disse net, herunder på et websted, når den omhandlede tjeneste selv transmitterer sine egne programmer på internettet? 5) Skal betingelsen i artikel 31, stk. 1, i direktiv [2002/22] for så vidt angår transmission via internettet, hvorefter det kræves, at et betydeligt antal slutbrugere af sådanne net, der er omfattet af must carry-forpligtelsen, anvender dem som deres primære adgang til radio- og tv-modtagelse, vurderes under hensyn til samtlige de brugere, som ser tv-programmerne via streaming og direkte på internettet, eller alene under hensyn til brugere af det websted, der er omfattet af must carry-forpligtelsen?«
55.

For så vidt angår den særlige situation med et fast tillæg til fortjenesten, som det andet præjudicielle spørgsmål omhandler, er konklusionen følgelig den samme. Ganske vist er det i et sådant tilfælde udelukket – og den forelæggende ret synes at tage sigte herpå med sit spørgsmål – at udgifterne til rådgivningsydelserne rent faktisk påvirker de priser, som C&D Foods beregner for administrationen. Der afregnes nemlig til en pris, der består af lønudgifterne med tillæg af en »mark-up« på 10%. Dette indebærer imidlertid ikke, at en tilknytning til sådanne transaktioner under alle omstændigheder er udelukket. Uanset en faktisk prisforhøjelse indgår visse udgifter nemlig i omkostningselementerne i de varer eller ydelser, der leveres af en afgiftspligtig.
64.

Selv om det i sidste ende tilkommer den forelæggende ret at bedømme, forekommer det ikke at være tilfældet her. Arbejdsmarkedets parter i Tyskland har valgt den løsning at give flere årlige feriedage og feriepenge, som bl.a. tager hensyn til overarbejde, men også tvungen nedsat arbejdstid, ved beregningen af årlig ferie. Arbejdsmarkedets parters valg forekommer ikke at afholde arbejdstagere fra at udøve deres ret til årlig ferie – snarere tværtimod. Det forhold, at det samme beløb spredes over flere dage, kan endog siges at tjene som en tilskyndelse for arbejdstagerene til at afholde alle 30 dages årlig ferie for at modtage det fulde årlige feriepengebeløb, som de har ret til i henhold til BRTV-Bau. De sidstnævnte ordninger for årlig ferie forekommer dermed ikke at tilsidesætte kernen i retten til årlig betalt ferie.
17.

På denne baggrund har Conseil d’État (øverste domstol i forvaltningsretlige sager) besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Skal artikel […] 63 [TEUF] og 65 [TEUF] fortolkes således, at den likviditetsmæssige ulempe, som skyldes, at udbytte, der udloddes til underskudsgivende ikke-hjemmehørende selskaber, kildebeskattes, hvorimod underskudsgivende hjemmehørende selskaber først beskattes af det udbytte, de modtager, i forbindelse med det regnskabsår, hvor de i givet fald igen bliver overskudsgivende, i sig selv udgør en forskellig behandling, der må betegnes som en begrænsning af den frie bevægelighed for kapital? 2) Kan den eventuelle begrænsning af den frie bevægelighed for kapital, der er nævnt i det foregående spørgsmål, henset til kravene i artikel […] 63 [TEUF] og 65 [TEUF], anses for at være begrundet i behovet for at sikre en effektiv skatteopkrævning, da ikke-hjemmehørende selskaber ikke er underlagt de franske skattemyndigheders kontrol, eller i behovet for at opretholde fordelingen af beskatningskompetencen mellem medlemsstaterne? 3) Såfremt den omtvistede kildebeskatning i princippet kan tillades under hensyn til den frie bevægelighed for kapital: – er disse bestemmelser da til hinder for, at der opkræves kildeskat af udbytte, som udloddes af et hjemmehørende selskab til et underskudsgivende ikke-hjemmehørende selskab fra en anden medlemsstat, når det sidstnævnte selskab indstiller sin virksomhed uden at blive overskudsgivende igen, hvorimod et hjemmehørende selskab, der befinder sig i denne situation, faktisk ikke beskattes af dette udbytte? – skal disse bestemmelser da fortolkes således, at når der foreligger beskatningsregler, hvorefter udbytte behandles forskelligt, alt efter om det udloddes til hjemmehørende eller ikke-hjemmehørende, skal der foretages en sammenligning af den faktiske skattebyrde, der påhviler disse i forbindelse med dette udbytte, således at en begrænsning af den frie bevægelighed for kapital, som skyldes, at disse regler alene udelukker ikke-hjemmehørende fra at fradrage omkostninger, der er direkte forbundet med selve modtagelsen af udbytte, kan anses for at være begrundet i de forskellige satser for almindelig beskatning af udbytte, der udloddes til hjemmehørende, i forbindelse med et efterfølgende regnskabsår og for kildebeskatning af udbytte, der udloddes til ikke-hjemmehørende, når denne forskel kompenserer for det forskellige skattegrundlag for så vidt angår det betalte skattebeløb?«
Habitatdirektivets artikel 6, stk. 1-4, indeholder følgende bestemmelser om beskyttelse af lokaliteter:

»1. For de særlige bevaringsområder iværksætter medlemsstaterne de nødvendige bevaringsforanstaltninger, hvilket i givet fald kan indebære hensigtsmæssige forvaltningsplaner, som er specifikke for lokaliteterne eller integreret i andre udviklingsplaner, samt de relevante retsakter, administrative bestemmelser eller aftaler, der opfylder de økologiske behov for naturtyperne i bilag I og de arter i bilag II, der findes på lokaliteterne.

2. Medlemsstaterne træffer passende foranstaltninger for at undgå forringelse af naturtyperne og levestederne for arterne i de særlige bevaringsområder samt forstyrrelser af de arter, for hvilke områderne er udpeget, for så vidt disse forstyrrelser har betydelige konsekvenser for dette direktivs målsætninger.

3. Alle planer eller projekter, der ikke er direkte forbundet med eller nødvendige for lokalitetens forvaltning, men som i sig selv eller i forbindelse med andre planer og projekter kan påvirke en sådan lokalitet væsentligt, vurderes med hensyn til deres virkninger på lokaliteten under hensyn til bevaringsmålsætningen for denne. På baggrund af konklusionerne af vurderingen af virkningerne på lokaliteten, og med forbehold af stk. 4 giver de kompetente nationale myndigheder først deres tilslutning til en plan eller et projekt, når de har sikret sig, at den/det ikke skader lokalitetens integritet, og når de – hvis det anses for nødvendigt – har hørt offentligheden.

4. Hvis en plan eller et projekt, på trods af at virkningerne på lokaliteten vurderes negativt, alligevel skal gennemføres af bydende nødvendige hensyn til væsentlige samfundsinteresser, herunder af social eller økonomisk art, fordi der ikke findes nogen alternativ løsning, træffer medlemsstaten alle nødvendige kompensationsforanstaltninger for at sikre, at den globale sammenhæng i Natura 2000 beskyttes. Medlemsstaten underretter Kommissionen om, hvilke kompensationsforanstaltninger der træffes.

Hvis der er tale om en lokalitet med en prioriteret naturtype og/eller en prioriteret art, kan der alene henvises til hensynet til menneskers sundhed og den offentlige sikkerhed eller væsentlige gavnlige virkninger på miljøet, eller, efter udtalelse fra Kommissionen, andre bydende nødvendige hensyn til væsentlige samfundsinteresser.«
81.

Jeg vil også tilføje, at der kun kan støttes ret på arbejdsstedet i henhold til forordning nr. 883/2004 for at fastslå en tredjelandsstatsborgers retsstilling, hvis den pågældende person faktisk har arbejdstilladelse i den pågældende medlemsstat. Balandin og Lukashenko arbejder, for så vidt som det kunne fastslås under retsmødet, i Nederlandene uden en arbejdstilladelse, da de støtter ret på en undtagelse, som giver kunstnere mulighed for at arbejde i Nederlandene i op til seks uger inden for en periode på tretten uger. Hvis man et øjeblik ser bort fra problemstillingen om, hvorvidt en sådan undtagelse faktisk finder anvendelse på kunstnere, som har lønnet beskæftigelse, kan Balandin og Lukashenko, selv under omstændigheder, hvor de kan støtte ret på deres arbejdssted for at fastslå deres lovlige ophold i en medlemsstat, kun anses for at arbejde i Nederlandene i højst seks uger.
90.

Det fremgår endvidere af retslitteraturen ( 21 ), at »[i]n the light of the [HGA] case law it may […] be concluded that where soft law guidelines purport to introduce a legal obligation to submit a specific application form in order to be considered as eligible for an aid scheme it is highly questionable that if an applicant has failed to do so, the Commission could conclude that the aid would be incompatible without more. It is submitted that, in the light of [that case law], the failure to comply with such formalities should not establish a non-rebuttable presumption that the aid has no incentive effect and is incompatible – the Commission should look at the circumstances of the case to assess whether the (potential) beneficiary has an incentive to change its behavior. It will of course be for the Member States [or the beneficiaries] to provide sufficient evidence to support this claim«.
73.

For fuldstændighedens skyld vil jeg også bemærke, at denne konklusion ikke indebærer, at medlemsstaterne ikke har mulighed for at sikre færdselssikkerheden. Hvis myndighederne under inspektionen af et køretøj opdager uregelmæssigheder, som giver anledning til mistanke om, at sikkerheds- og miljørelaterede systemer og komponenter er ændret eller modificeret, eller mere generelt at trafiksikkerheden påvirkes i alvorlig grad, er myndighederne berettiget til at fremrykke datoen for den første obligatoriske tekniske kontrol af køretøjet, selv om køretøjet har undergået en teknisk kontrol ved en medlemsstats tidligere registrering ( 16 ).