ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Domstolens dom (Første Afdeling) af 12. september 2018 — Helga Löber mod Barclays Bank plc (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Oberster Gerichtshof — Østrig)

(Sag C-304/17) (1)

((Præjudiciel forelæggelse - forordning (EF) nr. 44/2001 - retternes kompetence på det civil- og handelsretlige område - specielle kompetenceregler - artikel 5, nr. 3) - kompetence i sager om erstatning uden for kontrakt - det sted, hvor skadetilføjelsen er foregået eller vil kunne foregå - forbruger, der er bosiddende i en medlemsstat, og som gennem en bank med hjemsted i denne medlemsstat har købt værdipapirer udstedt af en bank med hjemsted i en anden medlemsstat - kompetence til at påkende det søgsmål, som denne forbruger har anlagt på grundlag af denne banks erstatningsansvar uden for kontrakt))

(2018/C 408/28)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Oberster Gerichtshof

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Helga Löber

Sagsøgt: Barclays Bank plc

Konklusion

Artikel 5, nr. 3), i Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 af 22. december 2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område skal fortolkes således, at i en situation som den i hovedsagen omhandlede, hvor en investor har anlagt et søgsmål om erstatningsansvar uden for kontrakt mod en bank, der har udstedt et certifikat, som den pågældende har investeret i, på grund af prospektet vedrørende dette certifikat, er retterne på det sted, hvor investoren har sin bopæl, i deres egenskab af retter på det sted, hvor skadetilføjelsen er foregået, i denne bestemmelses forstand kompetente til at påkende søgsmålet, når den hævdede skade består i et økonomisk tab, der er lidt direkte på investorens bankkonto i en bank etableret inden for disse retters jurisdiktion, og når andre særlige omstændigheder knyttet til denne situation ligeledes taler for, at de nævnte retter tillægges kompetence.

(1) EUT C 169 af 14.8.2017.
Domstolens dom (Fjerde Afdeling) af 26. september 2018 — X og Y mod Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Raad van State — Nederlandene)

(Sag C-180/17) (1)

((Præjudiciel forelæggelse - fælles politik for asyl og subsidiær beskyttelse - direktiv 2013/32/EU - artikel 46 - direktiv 2008/115/EF - artikel 13 - Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder - artikel 18, artikel 19, stk. 2, og artikel 47 - adgang til effektive retsmidler - princippet om non-refoulement - afgørelse om afslag på en ansøgning om international beskyttelse, som pålægger en forpligtelse til at vende tilbage - national lovgivning, der fastsætter mulighed for retslig prøvelse i anden instans - automatisk opsættende virkning, der er begrænset til sagen i første instans))

(2018/C 408/25)

Processprog: nederlandsk

Den forelæggende ret

Raad van State

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: X og Y

Sagsøgt: Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie

Konklusion

Artikel 46 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/32/EU af 26. juni 2013 om fælles procedurer for tildeling og fratagelse af international beskyttelse og artikel 13 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/115/EF af 16. december 2008 om fælles standarder og procedurer i medlemsstaterne for tilbagesendelse af tredjelandsstatsborgere med ulovligt ophold, sammenholdt med artikel 18, artikel 19, stk. 2, og artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en national lovgivning, som fastsætter mulighed for at iværksætte appel til prøvelse af en dom afsagt i første instans, hvorved en afgørelse om afslag på en ansøgning om international beskyttelse, som pålægger en forpligtelse til at vende tilbage, er blevet opretholdt, men som ikke automatisk tillægger dette retsmiddel opsættende virkning, selv om den berørte har påberåbt sig en alvorlig risiko for tilsidesættelse af princippet om non-refoulement.

(1) EUT C 202 af 26.6.2017.
Domstolens dom (Anden Afdeling) af 13. september 2018 — Profi Credit Polska S.A. w Bielsku Białej mod Mariusz Wawrzosek (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Sąd Rejonowy w Siemianowicach Śląskich — Polen)

(Sag C-176/17) (1)

((Præjudiciel forelæggelse - forbrugerbeskyttelse - direktiv 93/13/EF - urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler - direktiv 2008/48/EF - sag om betalingspåkrav baseret på en veksel, som sikrer de forpligtelser, der følger af en kontrakt om forbrugslån))

(2018/C 408/24)

Processprog: polsk

Den forelæggende ret

Sąd Rejonowy w Siemianowicach Śląskich

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Profi Credit Polska S.A. w Bielsku Białej

Sagsøgt: Mariusz Wawrzosek

Konklusion

Artikel 7, stk. 1, i Rådets direktiv 93/13/EØF af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler skal fortolkes således, at bestemmelsen er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, som gør det muligt at afsige en kendelse om betalingspåbud, der er baseret på en gyldig veksel, som sikrer et tilgodehavende i henhold til en forbrugerkreditaftale, når den ret, som behandler en sag om udstedelse af et betalingspåbud, ikke har beføjelse til at foretage en undersøgelse af, om vilkårene i denne kontrakt eventuelt er urimelige, eftersom de nærmere regler for udøvelsen af retten til at gøre indsigelse mod en sådan kendelse ikke gør det muligt at sikre overholdelsen af de rettigheder, som forbrugeren kan udlede af dette direktiv.

(1) EUT C 300 af 11.9.2017.
1)

Artikel 11 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/29/EF af 11. maj 2005 om virksomheders urimelige handelspraksis over for forbrugerne på det indre marked og om ændring af Rådets direktiv 84/450/EØF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/7/EF, 98/27/EF og 2002/65/EF og Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 2006/2004 skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, der forbyder den ret, der behandler proceduren med henblik på realisering af pant i fast ejendom, at efterprøve gyldigheden af fuldbyrdelsesdokumentet — af egen drift eller efter parternes anmodning — med hensyn til, om der foreligger urimelig handelspraksis, og under alle omstændigheder forbyder den ret, der har kompetence til at træffe afgørelse om, hvorvidt en sådan praksis foreligger, at iværksætte foreløbige retsmidler såsom udsættelse af proceduren med henblik på realisering af pantet.
Domstolens dom (Ottende Afdeling) af 13. september 2018 — Starman AS mod Tarbijakaitseamet (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Riigikohus — Estland)

(Sag C-332/17) (1)

((Præjudiciel forelæggelse - forbrugerbeskyttelse - direktiv 2011/83/EU - artikel 21 - forbrugeraftaler - kommunikation pr. telefon - praksis bestående i, at en udbyder af telekommunikationstjenester til de kunder, som allerede har indgået en aftale, stiller et forkortet servicenummer til rådighed, for hvilket der gælder en højere takst end basistelefontaksten))

(2018/C 408/30)

Processprog: estisk

Den forelæggende ret

Riigikohus

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Starman AS

Sagsøgt: Tarbijakaitseamet

Konklusion

Artikel 21, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/83/EU af 25. oktober 2011 om forbrugerrettigheder, om ændring af Rådets direktiv 93/13/EØF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 1999/44/EF samt om ophævelse af Rådets direktiv 85/577/EØF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/7/EF skal fortolkes således, at den i tilfælde af, at en erhvervsdrivende har stillet et eller flere forkortede numre til en højere takst end basistelefontaksten til rådighed for alle sine kunder, er til hinder for, at de forbrugere, som allerede har indgået en aftale med den erhvervsdrivende, betaler mere end basistelefontaksten, når de kontakter den pågældende erhvervsdrivende pr. telefon i forbindelse med denne aftale.

(1) EUT C 256 af 7.8.2017.
2)

Kommissionens gennemførelsesafgørelse (EU) 2015/103 af 16. januar 2015 om udelukkelse fra EU-finansiering af visse udgifter, som medlemsstaterne har afholdt inden for rammerne af Den Europæiske Garantifond for Landbruget (EGFL) og Den Europæiske Landbrugsfond for Udvikling af Landdistrikterne (ELFUL), annulleres, for så vidt som den udelukkede udgifter, som Den Tjekkiske Republik havde afholdt under EGFL til foranstaltningen til beskyttelse af vindyrkningsarealer mod skader forårsaget af dyr og fugle i 2010-2012 på i alt 2 123 199,04 EUR.
Domstolens dom (Femte Afdeling) af 6. september 2018 — Catlin Europe SE mod O.K. Trans Praha spol. s r. o. (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Nejvyšší soud České republiky — Den Tjekkiske Republik)

(Sag C-21/17) (1)

((Præjudiciel forelæggelse - retligt samarbejde på det civil- og handelsretlige område - europæisk betalingspåkravsprocedure - forordning (EF) nr. 1896/2006 - udstedelse af et betalingspåkrav sammen med anmodningen om et betalingspåkrav - manglende oversættelse af betalingspåkravet - europæisk betalingspåkrav, der erklæres eksigibelt - anmodning om prøvelse efter indsigelsesfristens udløb - forkyndelse af retslige og udenretslige dokumenter - forordning (EF) nr. 1393/2007 - anvendelse heraf - artikel 8 og bilag II - underretning af adressaten om dennes ret til at nægte at modtage et ikke-oversat indledende processkrift - manglende vedlæggelse af standardformular - følger))

(2018/C 399/08)

Processprog: tjekkisk

Den forelæggende ret

Nejvyšší soud České republiky

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Catlin Europe SE

Sagsøgt: O.K. Trans Praha spol. s r.o.

Konklusion

Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1896/2006 af 12. december 2006 om indførelse af en europæisk betalingspåkravsprocedure og Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1393/2007 af 13. november 2007 om forkyndelse i medlemsstaterne af retslige og udenretslige dokumenter i civile og kommercielle sager (forkyndelse af dokumenter) og om ophævelse af Rådets forordning (EF) nr. 1348/2000 skal fortolkes således, at sagsøgte, såfremt et europæisk betalingspåkrav forkyndes for den pågældende, uden at det vedlagte betalingspåkrav er affattet på eller ledsaget af en oversættelse til et sprog, som den pågældende må antages at forstå, således som det er påkrævet i henhold til artikel 8, stk. 1, i forordning nr. 1393/2007, er blevet behørigt underrettet om sin ret til at nægte at modtage dette dokument ved hjælp af standardformularen i bilag II til den sidstnævnte forordning.

Er denne formalitet ikke opfyldt, skal berigtigelsen af proceduren foretages i overensstemmelse med bestemmelserne i den sidstnævnte forordning ved hjælp af fremsendelsen til adressaten af standardformularen i bilag II til denne.

I dette tilfælde, på grund af den procedurefejl, som forkyndelsen af betalingspåkravet sammen med anmodningen om et betalingspåkrav er behæftet med, bliver dette påkrav ikke eksigibelt, og sagsøgtes indsigelsesfrist begynder ikke at løbe, således at artikel 20 i forordning nr. 1896/2006 ikke finder anvendelse.

(1) EUT C 112 af 10.4.2017.
2)

Artikel 1, stk. 4, i Rådets andet direktiv 84/5/EØF af 30. december 1983 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/14/EF af 11. maj 2005, skal fortolkes således, at bestemmelsen ikke er til hinder for en national lovgivning, der foreskriver, at det i denne bestemmelse nævnte organ ikke blot har ret til at søge regres mod den eller de for uheldet ansvarlige, men også mod den person, der var underlagt en forpligtelse til at tegne en ansvarsforsikring for et køretøj, som har forårsaget de skader, som nævnte organ har erstattet, men som ikke havde indgået en sådan aftale, selv om den pågældende ikke er ansvarlig for den ulykke, i forbindelse med hvilken skaden er indtruffet.
1)

Den Europæiske Unions Rets dom af 28. september 2016, Klein mod Kommissionen (T-309/10 RENV, ikke trykt i Sml., EU:T:2016:570), ophæves, for så vidt som det deri fastslås, at Christoph Klein ikke havde godtgjort, at der forelå en direkte og tilstrækkelig årsagsforbindelse, der kunne indebære, at Unionen ifaldt erstatningsansvar.
2)

Artikel 8 i direktiv 2008/94 har under omstændigheder som de i hovedsagen foreliggende direkte virkning, således at bestemmelsen kan påberåbes af en individuel arbejdstager ved en national domstol med henblik på at anfægte en afgørelse truffet af et organ såsom the Board of the Pension Protection Fund (bestyrelsen for Pension Protection Fund, Det Forenede Kongerige).
—

dels, at en kirke eller en anden organisation, hvis etik er baseret på religion eller tro, og som driver et sygehus stiftet i form af et privatretligt kapitalselskab, ikke kan beslutte, at dets ansatte i lederstillinger skal være underlagt krav om redelig indstilling til og loyalitet over for denne etik, der er forskellige alt efter, om disse ansatte er medlemmer af en kirke eller er konfessionsløse, uden at denne afgørelse i givet fald kan være genstand for en effektiv domstolskontrol, som kræver, at det sikres, at de kriterier, der er anført i dette direktivs artikel 4, stk. 2, er opfyldt, og
—

en tilsidesættelse af den forpligtelse til at offentliggøre en forhåndsmeddelelse, der er fastsat i denne bestemmelse, ikke medfører en annullation af det pågældende udbud, forudsat at ækvivalensprincippet, effektivitetsprincippet og ligebehandlingsprincippet er overholdt, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at undersøge.
Domstolens dom (Anden Afdeling) af 13. september 2018 — Shajin Ahmed mod Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság — Ungarn)

(Sag C-369/17) (1)

((Præjudiciel forelæggelse - område med frihed, sikkerhed og retfærdighed - grænser, asyl og indvandring - flygtningestatus eller subsidiær beskyttelsesstatus - direktiv 2011/95/EU - artikel 17 - udelukkelse fra subsidiær beskyttelsesstatus - grunde - dom for en grov forbrydelse - vurdering af grovheden på grundlag af den straf, der ifaldes i henhold til national ret - lovlighed - nødvendigheden af en individuel vurdering))

(2018/C 408/32)

Processprog: ungarsk

Den forelæggende ret

Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Shajin Ahmed

Sagsøgt: Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal

Konklusion

Artikel 17, stk. 1, litra b), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/95/EU af 13. december 2011 om fastsættelse af standarder for anerkendelse af tredjelandsstatsborgere eller statsløse som personer med international beskyttelse, for en ensartet status for flygtninge eller for personer, der er berettiget til subsidiær beskyttelse, og for indholdet af en sådan beskyttelse skal fortolkes således, at den er til hinder for en lovgivning i en medlemsstat, hvorefter ansøgeren om subsidiær beskyttelse anses for at have »begået en grov forbrydelse« som omhandlet i denne bestemmelse, der kan udelukke ham fra at opnå denne beskyttelse, alene på grundlag af den straf, der ifaldes for en given forbrydelse i henhold til denne medlemsstats lovgivning. Det tilkommer den nationale myndighed eller ret, der træffer afgørelse om ansøgningen om subsidiær beskyttelse, at vurdere den omhandlede forbrydelses grovhed ved at foretage en fuldstændig undersøgelse af alle de særlige omstændigheder i den enkelte sag.

(1) EUT C 293 af 4.9.2017.
1)

Artikel 4, stk. 3, i Haagerprotokollen af 23. november 2007 om, hvilken lov der finder anvendelse på underholdspligt, godkendt på Det Europæiske Fællesskabs vegne ved Rådets afgørelse 2009/941/EF af 30. november 2009, skal fortolkes således, at det ikke følger af en situation som den i hovedsagen omhandlede, hvor det underholdsbidrag, der skal betales — på anmodning af den bidragsberettigede og i medfør af denne artikel 4, stk. 3, efter at domstolslandets lov er blevet udpeget i overensstemmelse med denne bestemmelse — er blevet fastsat ved en afgørelse, som har fået retskraft, at den nævnte lov finder anvendelse på en senere anmodning indgivet af den bidragspligtige ved den kompetente myndighed i den stat, hvor vedkommende har sit sædvanlige opholdssted, over for den bidragsberettigede med henblik på at nedsætte dette underholdsbidrag.
Domstolens dom (Syvende Afdeling) af 26. september 2018 — sag iværksat af Josef Baumgartner (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Amtsgericht Köln — Tyskland)

(Sag C-513/17) (1)

((Præjudiciel forelæggelse - transport - vejtransport - forordning (EF) nr. 561/2006 - artikel 19, stk. 2, første afsnit - administrativ sanktion for en overtrædelse begået på området for den medlemsstat, hvor virksomheden har hjemsted, som pålægges af de kompetente myndigheder i en anden medlemsstat, hvor denne overtrædelse er blevet fastslået))

(2018/C 408/37)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Amtsgericht Köln

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Josef Baumgartner

Procesdeltagere: Bundesamt für Güterverkehr og Staatsanwaltschaft Köln

Konklusion

Artikel 19, stk. 2, første afsnit, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 561/2006 af 15. marts 2006 om harmonisering af visse sociale bestemmelser inden for vejtransport og om ændring af Rådets forordning (EØF) nr. 3821/85 og (EF) nr. 2135/98 samt ophævelse af Rådets forordning (EØF) nr. 3820/85 skal fortolkes således, at den direkte bemyndiger de kompetente myndigheder i en medlemsstat til at pålægge en virksomhed eller en ledende medarbejder i denne virksomhed en sanktion for en overtrædelse af denne forordning, som konstateres på denne medlemsstats område, selv om overtrædelsen er begået på en anden medlemsstats område, hvor denne virksomhed har hjemsted.

(1) EUT C 382 af 13.11.2017.
2)

Direktiv 93/13 skal fortolkes således, at det er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, som ganske vist på tidspunktet for udstedelsen af et betalingspåkrav over for en forbruger foreskriver en kontrol af, hvorvidt de vilkår, der er indeholdt i en aftale indgået mellem en erhvervsdrivende og en forbruger, er urimelige, men dels tillægger en tjenestemand, som varetager administrative opgaver ved en retsinstans, og som ikke har status som dommer, kompetence til at udstede dette betalingspåkrav, dels fastsætter en frist på 15 dage til at rejse indsigelse og kræver, at sidstnævnte er begrundet hvad angår realiteten, i det tilfælde, hvor der ikke er fastsat en sådan ex officio-kontrol på tidspunktet for fuldbyrdelsen af det nævnte betalingspåkrav, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.
Domstolens dom (Niende Afdeling) af 13. september 2018 — Vision Research Europe BV mod Inspecteur van de Belastingdienst/Douane kantoor Rotterdam Rijnmond (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Rechtbank Noord-Holland — Nederlandene)

(Sag C-372/17) (1)

((Præjudiciel forelæggelse - den fælles toldtarif - toldpositioner - klassificering af varer - kameraer med flygtig hukommelse, der indebærer, at de optagne billeder slettes, når kameraet slukkes, eller når der optages nye billeder - kombineret nomenklatur - underposition 8525 80 19 og 8525 80 30 - forklarende bemærkninger - fortolkning - gennemførelsesforordning (EU) nr. 113/2014 - fortolkning - gyldighed))

(2018/C 408/33)

Processprog: nederlandsk

Den forelæggende ret

Rechtbank Noord-Holland

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Vision Research Europe BV

Sagsøgt: Inspecteur van de Belastingdienst/Douane kantoor Rotterdam Rijnmond

Konklusion

Underposition 8525 80 30 i den kombinerede nomenklatur, der er indeholdt i bilag I til Rådets forordning (EØF) nr. 2658/87 af 23. juli 1987 om told- og statistiknomenklaturen og den fælles toldtarif i den affattelse, der følger af Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) nr. 1001/2013 af 4. oktober 2013, skal fortolkes således, at et kamera som det i hovedsagen omhandlede, der har mulighed for at optage et stort antal billeder i sekundet og lagre disse i dets interne flygtige hukommelse, hvorfra de slettes, når kameraet slukkes, henhører under denne underposition, og at Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) nr. 113/2014 af 4. februar 2014 om tarifering af visse varer i den kombinerede nomenklatur, for så vidt som den finder analog anvendelse på produkter, der har samme kendetegn som et sådant kamera, er ugyldig.

(1) EUT C 300 af 11.9.2017.
C 408/22

Domstolens dom (Niende Afdeling) af 13. september 2018 — Česká pojišťovna a.s. mod WCZ, spol. s r.o. (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Okresní soud v Českých Budějovicích — Den Tjekkiske Republik)

(Sag C-287/17) (1)

((Præjudiciel forelæggelse - selskabsret - bekæmpelse af forsinket betaling i handelstransaktioner - direktiv 2011/7/EU - artikel 6, stk. 1 og 3 - kompensation for omkostninger ved inddrivelse af gæld - omkostninger i forbindelse med udsendte rykkerskrivelser på grund af debitors forsinkede betaling))

(2018/C 408/27)

Processprog: tjekkisk

Den forelæggende ret

Okresní soud v Českých Budějovicích

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Česká pojišťovna a.s.

Sagsøgt: WCZ, spol. s r.o.

Konklusion

Artikel 6 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/7/EU af 16. februar 2011 om bekæmpelse af forsinket betaling i handelstransaktioner skal fortolkes således, at den giver en kreditor, som kræver kompensation for omkostninger i forbindelse med rykkerskrivelser sendt til debitor på grund af dennes forsinkede betaling, en ret til rimelig kompensation som omhandlet i denne artikels stk. 3 ud over det faste beløb på 40 EUR i samme artikels stk. 1 som følge af denne forsinkelse.

(1) EUT C 269 af 14.8.2017.
Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 19. september 2018 — Surjit Singh Bedi mod Bundesrepublik Deutschland og Bundesrepublik Deutschland in Prozessstandschaft für das Vereinigte Königreich von Großbritannien und Nordirland (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Landesarbeitsgericht Hamm — Tyskland)

(Sag C-312/17) (1)

((Præjudiciel forelæggelse - socialpolitik - direktiv 2000/78/EF - ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv - artikel 2, stk. 2 - forbud mod forskelsbehandling på grund af handicap - kollektiv overenskomst om social sikring - overgangshjælp, der tildeles tidligere civile ansatte ved de allierede styrker i Tyskland - ophør med betalingen af denne hjælp, når modtageren opfylder betingelserne for førtidig alderspension for handicappede i henhold til den lovpligtige pensionsforsikring))

(2018/C 408/29)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Landesarbeitsgericht Hamm

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Surjit Singh Bedi

Sagsøgte: Bundesrepublik Deutschland og Bundesrepublik Deutschland in Prozessstandschaft für das Vereinigte Königreich von Großbritannien und Nordirland

Konklusion

Artikel 2, stk. 2, i Rådets direktiv 2000/78/EF af 27. november 2000 om generelle rammebestemmelser om ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv skal fortolkes således, at den i en sag som den i hovedsagen omhandlede er til hinder for bestemmelser i en kollektiv overenskomst, hvorefter retten til overgangshjælp, som tildeles med det formål at sikre en passende forsørgelse for en arbejdstager, der har mistet sit arbejde, indtil den pågældende har ret til alderspension i henhold til den lovpligtige pensionsforsikringsordning, ophører, når denne arbejdstager opfylder betingelserne for førtidig alderspension for svært handicappede i henhold til denne ordning.

(1) EUT C 309 af 18.9.2017.