ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Princippet om merværdiafgiftens neutralitet og proportionalitetsprincippet er som hovedregel ikke til hinder for et krav, der består i, at nedsættelsen af afgiftsgrundlaget, således som dette fremgår af en oprindelig faktura, er undergivet den afgiftspligtige persons besiddelse af en af køberen af varerne eller ydelserne udleveret kvittering for modtagelse af en berigtiget faktura. Når det imidlertid viser sig umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt for den afgiftspligtige leverandør af varerne eller ydelserne at få udleveret en sådan kvittering for modtagelse inden for en rimelig frist, kan han ikke nægtes på anden vis at godtgøre for de nationale skatte- og afgiftsmyndigheder, at han for det første og i betragtning af alle omstændighederne i den foreliggende sag har udvist den fornødne omhu for at sikre sig, at køberen af varerne eller ydelserne både er i besiddelse af den berigtigede faktura og har kendskab til denne, og at den omhandlede transaktion for det andet faktisk er blevet gennemført i overensstemmelse med de betingelser, der er fastsat i den nævnte berigtigede faktura.

Til dette formål kan bruges dels kopier af den berigtigede faktura og af den påmindelse om fremsendelse af kvittering for modtagelse, der er blevet stilet til køberen af varerne eller ydelserne, dels dokumentation for betalingerne eller fremlæggelse af bogføringsmateriale, der gør det muligt at fastslå det beløb, som køberen af varerne eller ydelserne faktisk har betalt til den afgiftspligtige person for den omhandlede transaktion.

(jf. præmis 41 og 42 samt domskonkl.)
Sag C-218/10

ADV Allround Vermittlungs AG, under likvidation

mod

Finanzamt Hamburg-Bergedorf

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Finanzgericht Hamburg)

»Moms — sjette direktiv — artikel 9, 17 og 18 — fastlæggelse af leveringsstedet for tjenesteydelser — begrebet »virksomhed som vikarbureau« — selvstændige erhvervsdrivende — nødvendigheden af at sikre en identisk bedømmelse af en tjenesteydelse med hensyn til leverandøren og aftageren«

Sammendrag af dom

Artikel 9, stk. 2, litra e), sjette led, i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter skal fortolkes således, at begrebet »virksomhed som vikarbureau« som omhandlet i denne bestemmelse også omfatter tilrådighedsstillelse af selvstændigt personale, som ikke er ansat ved den handlende, der leverer tjenesteydelsen. I det omfang denne fortolkning indskrænker de omhandlede tjenesteydelsers skattemæssige tilknytningsmoment til ét eneste sted, muliggør fortolkningen netop, at det undgås, at dobbelt afgiftspåligning af denne ydelse kan finde sted, eller at den kan undgå enhver påligning af merværdiafgift. En sådan fortolkning gør det ligeledes lettere at anvende den nævnte konfliktregel, idet den gør det muligt let at anvende reglerne om opkrævning af afgift og om forebyggelse af afgiftsunddragelse på leveringsstedet for tjenesteydelsen, idet aftageren ikke behøver at undersøge den retlige karakter af de forbindelser, der knytter leverandøren til den »vikar«, der er genstand for transaktionen. Denne fortolkning er endvidere i overensstemmelse med retssikkerhedsprincippet, idet den ved at gøre fastlæggelsen af tilknytningsstedet for tjenesteydelser mere forudsigelig forenkler anvendelsen af sjette direktivs bestemmelser og medvirker til at sikre en pålidelig og korrekt opkrævning af merværdiafgiften. (jf. præmis 29-32 og domskonkl. 1)

Når der ikke findes EU-retlige bestemmelser, tilkommer det hver enkelt medlemsstat i sin interne retsorden bl.a. at udpege de kompetente myndigheder og fastsætte de processuelle regler til sikring af beskyttelsen af de rettigheder, som EU-retten medfører for borgerne, idet disse regler dog ikke må være mindre gunstige end dem, der gælder for tilsvarende søgsmål på grundlag af national ret (ækvivalensprincippet), og idet de heller ikke i praksis må gøre det umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at udøve de rettigheder, der tillægges i henhold til Unionens retsorden (effektivitetsprincippet). Hvad angår effektivitetsprincippet ville den ret, som tjenesteyderen og aftageren af ydelsen har til at blive behandlet ens med hensyn til den afgiftsmæssige karakter af én og samme ydelse og den merværdiafgift, der er skyldig deraf, i fraværet af konkrete bestemmelser i den nationale retsplejelovgivning i praksis miste enhver effektiv virkning. (jf. præmis 35 og 37)
Selv om det ganske vist er tilladt medlemsstaterne at fastsætte betingelserne for udøvelse og gennemførelse af retten til årlig betalt ferie i deres nationale lovgivning, må de ikke fastsætte nogen form for betingelser for selve stiftelsen af denne ret. De foranstaltninger, som er nødvendige til gennemførelse og anvendelse af forskrifterne i direktiv 93/104 om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden, der er blevet kodificeret ved direktiv 2003/88, kan således indeholde forskellige afvigelser hvad angår betingelserne for udøvelse af retten til årlig betalt ferie, men medlemsstaterne er ikke ifølge dette direktiv berettiget til at udelukke selve eksistensen af en ret, som udtrykkeligt tilkommer alle arbejdstagere.

Artikel 7, stk. 1, i direktiv 2003/88 om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden skal fortolkes således, at den er til hinder for en national lovgivning eller praksis, hvorefter retten til årlig betalt ferie er betinget af en faktisk beskæftigelsesperiode på mindst ti dage eller en måned i referenceperioden.

I tilfælde af en tvist mellem borgere, hvor den nationale lovgivning er i strid med artikel 7 i direktiv 2003/88 om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden, påhviler det den forelæggende ret – idet den tager den nationale ret i dens helhed i betragtning, bl.a. den relevante arbejdsret, og anvender fortolkningsmetoder, der er anerkendt i denne ret – for at sikre den fulde virkning af nævnte bestemmelse og for at nå et resultat, der er i overensstemmelse med det, der tilsigtes med dette, at undersøge, om den kan nå frem til en fortolkning af denne nationale ret, som gør det muligt at sidestille en arbejdstagers fravær på grund af en ulykke under transport mellem hjem og arbejde med et af de tilfælde, der er nævnt i den relevante bestemmelse i den nationale arbejdsret.

Såfremt en sådan fortolkning ikke er mulig, påhviler den nationale ret at undersøge, om den direkte virkning af artikel 7, stk. 1, i direktiv 2003/88 kan påberåbes over for de sagsøgte i hovedsagen, henset til disses retlige karakter.

Den part, der har lidt skade som følge af den nationale lovgivnings uoverensstemmelse med EU-retten, vil ikke desto mindre kunne påberåbe sig dommen af 19. november 1991, Francovich m.fl. (forenede sager C-6/90 og C-9/90), med henblik på i givet fald at opnå erstatning for den lidte skade, såfremt den nationale ret ikke når frem til det resultat, der er fastsat i nævnte artikel 7.

(jf. præmis 44 og domskonkl. 2)
Den medlemsstat, som drager fordel af de økonomiske fortrinsrettigheder med hensyn til den efterforskning og/eller udnyttelse af ressourcer, som sker på medlemsstatens del af kontinentalsoklen, kan således ikke unddrage sig en anvendelse af de bestemmelser i EU-retten, som har til formål at sikre den frie bevægelighed for de arbejdstagere, der arbejder på sådanne anlæg.

Når en medlemsstats del af kontinentalsoklen henhører under medlemsstatens højhedsret, selv om denne er funktionel og begrænset, skal et arbejde, som udføres på faste eller flydende anlæg, der befinder sig på nævnte kontinentalsokkel, i forbindelse med efterforskningsaktiviteter og/eller udnyttelse af naturlige ressourcer, anses for et arbejde udført på nævnte stats område med henblik på anvendelsen af EU-retten.

Artikel 13, stk. 2, litra a), i forordning nr. 1408/71, som ændret og ajourført ved forordning nr. 118/97, som ændret ved forordning nr. 1606/98, og artikel 39 EF skal fortolkes således, at de er til hinder for, at en arbejdstager, som arbejder på et fast anlæg, der er beliggende på en medlemsstats del af kontinentalsoklen, ikke er omfattet af en obligatorisk forsikring i denne medlemsstat i henhold til den nationale lovbestemte arbejdstagerforsikring alene med den begrundelse, at vedkommende ikke har bopæl i denne medlemsstat, men i en anden medlemsstat.

(jf. præmis 45 og domskonkl.)
Sag C-392/10

Suiker Unie GmbH – Zuckerfabrik Anklam

mod

Hauptzollamt Hamburg-Jonas

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Finanzgericht Hamburg)

»Forordning (EF) nr. 800/1999 — artikel 15, stk. 1 og 3 — landbrugsprodukter — ordningen for eksportrestitutioner — differentieret eksportrestitution — betingelser for ydelse — indførsel af varer i bestemmelsestredjelandet — betaling af importafgifter«

Sammendrag af dom

Landbrug – fælles markedsordning – eksportrestitutioner – differentieret restitution – betingelser for ydelse – opfyldelse af toldformaliteterne ved indførsel i bestemmelsestredjelandet – begreb

(Rådets forordning nr. 2913/92, art. 24; Kommissionens forordning nr. 800/1999, som ændret ved forordning nr. 444/2003, art. 15, stk. 1 og 3)

Artikel 15, stk. 1 og 3, i forordning nr. 800/1999 om fælles gennemførelsesbestemmelser for eksportrestitutioner for landbrugsprodukter, som ændret ved forordning nr. 444/2003, skal fortolkes således, at betingelsen for at opnå en differentieret restitution i henhold til denne bestemmelse – nemlig at toldformaliteterne ved indførsel er blevet opfyldt – ikke er opfyldt, når produktet i bestemmelsestredjelandet, efter overgang til en procedure med aktiv forædling uden opkrævning af importtold, har undergået en »væsentlig bearbejdning eller forarbejdning« som omhandlet i artikel 24 i forordning nr. 2913/92 om indførelse af en EF-toldkodeks, og det produkt, der fremkommer ved denne bearbejdning eller forarbejdning, udføres til et tredjeland.

(jf. præmis 30 og domskonkl.)

Sag C-392/10

Suiker Unie GmbH – Zuckerfabrik Anklam

mod

Hauptzollamt Hamburg-Jonas

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Finanzgericht Hamburg)

»Forordning (EF) nr. 800/1999 — artikel 15, stk. 1 og 3 — landbrugsprodukter — ordningen for eksportrestitutioner — differentieret eksportrestitution — betingelser for ydelse — indførsel af varer i bestemmelsestredjelandet — betaling af importafgifter«

Sammendrag af dom

Landbrug — fælles markedsordning — eksportrestitutioner — differentieret restitution — betingelser for ydelse — opfyldelse af toldformaliteterne ved indførsel i bestemmelsestredjelandet — begreb

(Rådets forordning nr. 2913/92, art. 24; Kommissionens forordning nr. 800/1999, som ændret ved forordning nr. 444/2003, art. 15, stk. 1 og 3)

Artikel 15, stk. 1 og 3, i forordning nr. 800/1999 om fælles gennemførelsesbestemmelser for eksportrestitutioner for landbrugsprodukter, som ændret ved forordning nr. 444/2003, skal fortolkes således, at betingelsen for at opnå en differentieret restitution i henhold til denne bestemmelse – nemlig at toldformaliteterne ved indførsel er blevet opfyldt – ikke er opfyldt, når produktet i bestemmelsestredjelandet, efter overgang til en procedure med aktiv forædling uden opkrævning af importtold, har undergået en »væsentlig bearbejdning eller forarbejdning« som omhandlet i artikel 24 i forordning nr. 2913/92 om indførelse af en EF-toldkodeks, og det produkt, der fremkommer ved denne bearbejdning eller forarbejdning, udføres til et tredjeland.

(jf. præmis 30 og domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Præjudicielle spørgsmål – Domstolens kompetence – grænser – rent interne forhold

(Art. 267 TEUF)

Sammendrag

En fortolkning fra Domstolens side af EU-retlige bestemmelser i rent interne situationer er berettiget, såfremt disse er gjort anvendelige af national ret på direkte og ubetinget vis med henblik på at sikre en ensartet behandling af interne situationer og af situationer, der reguleres af EU-retten.

Når en bestemmelse i national lovgivning generelt henviser til »principper hentet fra fællesskabsretten« og ikke specifikt til EU-retlige bestemmelser, som er omfattet af de præjudicielle spørgsmål, kan det imidlertid ikke antages, at disse bestemmelser i sig selv er blevet gjort anvendelige på direkte vis i den pågældende nationale ret. Tilsvarende kan det under disse omstændigheder ikke antages, at henvisningen til EU-retten til regulering af rent interne situationer er ubetinget, således at de bestemmelser, der er omfattet af de pågældende spørgsmål, finder anvendelse uden begrænsning på situationen i hovedsagen.

Domstolen har således ikke kompetence til at besvare de spørgsmål, der forelægges af en national ret vedrørende fortolkningen af specifikke bestemmelser i EU-retten, når det ikke kan udledes, at den nationale lovgiver gennem en henvisning til principper fra EU-retten ønskede at foretage en henvisning til indholdet af de pågældende specifikke bestemmelser, således at interne situationer og situationer, der henhører under EU-retten, kan behandles identisk.

(jf. præmis 19, 25-27, 29 og 30 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sagens genstand

Afgørelse



Nøgleord

Fiskale bestemmelser

–

harmonisering af lovgivningerne

–

beskatning af energiprodukter og elektricitet

–

fritagelse for energiprodukter, der leveres til anvendelse som flybrændstof, medmindre der er tale om ikke-erhvervsmæssig privatflyvning

–

rækkevidde

–

udlejning eller bortfragtning af et fly til en virksomhed til dens egne kommercielle formål bortset fra levering af en tjenesteydelse med fly mod vederlag

–

ikke omfattet [Rådets direktiv 2003/96, art. 14, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 25 og 26 samt domskonkl.)

Sagens genstand

Angående

Anmodning om præjudiciel afgørelse – Finanzgericht Düsseldorf (Tyskland) – fortolkning af artikel 14, stk. 1, litra b), i Rådets direktiv 2003/96/EF af 27. oktober 2003 om omstrukturering af EF-bestemmelserne for beskatning af energiprodukter og elektricitet (EUT L 283, s. 51) – rækkevidden af den fritagelse, der er fastsat for energiprodukter, der leveres til anvendelse som flybrændstof – fritagelse for flybrændstof, som leveres af en udlejer eller en bortfragter af et fly, der ikke er et luftfartsselskab, og som anvendes af lejerne af flyet til deres kommercielle flyvninger.

Afgørelse

Konklusion

Artikel 14, stk. 1, litra b), i Rådets direktiv 2003/96/EF af 27. oktober 2003 om omstrukturering af EF-bestemmelserne for beskatning af energiprodukter og elektricitet skal fortolkes således, at den i denne bestemmelse fastsatte fritagelse for beskatning af energiprodukter, der leveres til anvendelse som flybrændstof, medmindre der er tale om ikke-erhvervsmæssig privatflyvning, ikke finder anvendelse på en virksomhed som den i hovedsagen omhandlede, når den udlejer eller bortfragter et fly, der tilhører virksomheden, med brændstof til virksomheder, hvis luftfartsvirksomhed ikke umiddelbart tjener disse virksomheders levering af en tjenesteydelse med fly mod vederlag.
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Tilnærmelse af lovgivningerne – harmoniseringsforanstaltninger – fælles regler for det indre marked for elektricitet – direktiv 2003/54

(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/54, art. 3, stk. 2, og art. 11, stk. 2 og 6)

Sammendrag

Direktiv 2003/54 om fælles regler for det indre marked for elektricitet og om ophævelse af direktiv 96/92, og herunder navnlig artikel 3, stk. 2, og artikel 11, stk. 2 og 6, heri, skal fortolkes således, at det ikke er til hinder for en national lovgivning, som med henblik på at reducere prisen på elektricitet i den endelige forbrugers interesse og med henblik på elektricitetssystemets sikkerhed pålægger operatører, som er indehavere af anlæg eller grupper af anlæg, der efter kriterier fastsat af den nationale regulerende myndighed anses for grundlæggende for opfyldelsen af behovet i forbindelse med efterspørgslen på elektricitet for lastfordelingstjenester, en forpligtelse til at fremsætte tilbud på de nationale elektricitetsmarkeder efter betingelser, som på forhånd er fastsat af denne myndighed, forudsat at disse bestemmelser ikke går videre end nødvendigt for at nå det mål, som de forfølger. Det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve, om denne betingelse er opfyldt.

(jf. præmis 89 og domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – omsætningsafgifter – det fælles merværdiafgiftssystem – betalingspligtige personer – medlemsstaternes mulighed for at pålægge en anden end den betalingspligtige person solidarisk ansvar for afgiftens erlæggelse (sjette direktivs artikel 21, stk. 3)

(Rådets direktiv 77/388, art. 21, stk. 3)

Sammendrag

Artikel 21, stk. 3, i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter, som ændret ved direktiv 2001/115, skal fortolkes således, at den ikke bemyndiger medlemsstaterne til at pålægge bestyreren af et oplag, bortset fra toldoplag, et solidarisk ansvar for betaling af merværdiafgift for en levering mod vederlag af varer fra dette oplag, der er foretaget af den afgiftspligtige ejer af varerne, selv om oplagsbestyreren er i god tro eller ikke har gjort sig skyldig i nogen fejl eller forsømmelighed.

Nationale bestemmelser, der reelt indebærer et system med solidarisk ansvar uden skyld, går nemlig ud over, hvad der er nødvendigt for at beskytte statskassens rettigheder. Den omstændighed, at ansvaret for betaling af merværdiafgift placeres på en anden person end den, der har pligt til at betale afgiften, selv om denne anden person er en godkendt afgiftsoplagshaver, uden at give denne oplagshaver mulighed for at undgå dette ansvar ved at bevise, at den pågældende er helt uden indflydelse på denne betalingspligtiges handlinger, skal derfor anses for uforenelig med proportionalitetsprincippet. Det er nemlig klart uforholdsmæssigt at lade den nævnte person være ubetinget ansvarlig for manglende afgiftsindtægter på grund af en afgiftspligtig tredjemands handlinger, som den nævnte person ikke har indflydelse på.

Omstændigheder, som at den anden person, der ikke er betalingspligtig, har handlet i god tro ved at udvise almindelig agtpågivenhed for en erhvervsdrivende, at han har truffet enhver rimelig foranstaltning, der stod i hans magt, og at det er udelukket, at han har medvirket til svigen, er elementer, der skal tages i betragtning ved vurderingen af muligheden for at forpligte denne person solidarisk til at betale merværdiafgift.

(jf. præmis 24, 26 og 28 samt domskonkl.)
Da den internationale konvention om beskyttelse af udøvende kunstnere, fremstillere af fonogrammer samt radio- og fjernsynsforetagender, undertegnet i Rom, ikke udgør en del af Unionens retsorden, finder den ikke anvendelse deri. Den har dog indirekte virkninger i Unionens retsorden, for så vidt som Unionen i henhold til artikel 1, stk. 1, i Verdensorganisationen for Intellektuel Ejendomsrets traktat om fremførelser og fonogrammer er forpligtet til ikke at hindre medlemsstaternes forpligtelser i henhold til konventionen.

Begrebet skal fortolkes på en sådan måde, at det forbliver foreneligt med nævnte aftale, traktat og konvention, og ligeledes under hensyntagen til den sammenhæng, hvori disse tilsvarende begreber indgår, samt til det formål, som forfølges med de relevante bestemmelser i konventionerne på området for intellektuel ejendomsret.

Begrebet »kommunikation til offentligheden« i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 8, stk. 2, i direktiv 92/100 om udlejnings- og udlånsrettigheder samt om visse andre ophavsretsbeslægtede rettigheder i forbindelse med intellektuel ejendomsret, skal fortolkes således, at det ikke omfatter gratis udbredelse af fonogrammer i en tandlægepraksis, hvor der udøves liberalt erhverv, til gavn for praksissens patienter uafhængigt af deres egen vilje. En sådan udbredelse giver dermed ikke fonogramfremstillere ret til vederlag.

Tandlægepatienter består nemlig sædvanligvis af en gruppe af personer, hvis sammensætning er overvejende stabil, og de udgør således bestemte potentielle modtagere, idet andre personer i princippet ikke har adgang til tandlægens ydelser. Der er følgelig ikke tale om »alle«. Hvad endvidere angår størrelsen af det antal personer, som ved tandlægens mellemkomst kan høre det samme udsendte fonogram, er denne flerhed af personer lille eller endog ubetydelig, eftersom den personkreds, som sideløbende opholder sig i tandlægens praksis, almindeligvis er stærkt begrænset. Selv om patienterne er til stede efter tur, forholder det sig ikke desto mindre således, at de generelt ikke hører de samme fonogrammer, navnlig når disse er radioudsendte. Endelig kan en tandlæge, der som baggrundsmusik udbreder fonogrammer til sine patienter, hverken med rimelighed forvente en stigning af patientkredsen i sin praksis eller hæve priserne på de ydelser, han udfører, alene som følge af denne udbredelse. En sådan udbredelse kan dermed ikke i sig selv påvirke tandlægens indtægt. Patienter hos en tandlæge begiver sig nemlig kun til tandlægepraksissen med det ene formål at modtage behandling, idet udbredelse af fonogrammer ikke er et forhold, der er knyttet til udøvelse af tandpleje. Det er tilfældigt og uafhængigt af deres ønsker, at de får adgang til visse fonogrammer, alt efter hvornår de ankommer til praksissen, hvor længe de skal vente, og hvilken art behandling de skal modtage. Under disse omstændigheder kan det ikke antages, at en tandlæges normale kundekreds er modtagelig for den omhandlede udbredelse. En sådan udbredelse sker følgelig ikke med vinding for øje.

(jf. præmis 95-99 og 102 samt domskonkl. 2)
Sag C-453/10

Jana Pereničová og Vladislav Perenič

mod

SOS financ spol. s r. o.

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Okresný súd Prešov)

»Forbrugerbeskyttelse — forbrugerkreditaftale — urigtig angivelse af de årlige omkostninger i procent — indvirkning af urimelig handelspraksis og urimelige kontraktvilkår på kontraktens overordnede gyldighed«

Sammendrag af dom

Artikel 6, stk. 1, i direktiv 93/13 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler skal fortolkes således, at den ret, som sagen er indbragt for, ved bedømmelsen af, om en aftale, der er indgået mellem en forbruger og en erhvervsdrivende, og som indeholder et eller flere urimelige vilkår, kan opretholdes uden de nævnte vilkår, ikke udelukkende kan støtte sig på den omstændighed, at en annullation i sin helhed af den omhandlede aftale eventuelt kan være mere fordelagtig for en af parterne, i det foreliggende tilfælde forbrugeren. Det nævnte direktiv er imidlertid ikke til hinder for, at en medlemsstat under overholdelse af EU-retten bestemmer, at en aftale, der er indgået mellem en erhvervsdrivende og en forbruger, og som indeholder et eller flere urimelige vilkår, kendes ugyldig i sin helhed, hvis det viser sig, at dette sikrer en bedre forbrugerbeskyttelse. (jf. præmis 36 og domskonkl. 1)

En handelspraksis, der består i at angive lavere årlige omkostninger i procent end de reelle i en kreditaftale, skal kvalificeres som »vildledende« som omhandlet i artikel 6, stk. 1, i direktiv 2005/29 om virksomheders urimelige handelspraksis over for forbrugerne på det indre marked og om ændring af direktiv 84/450, 97/7, 98/27 og 2002/65 og forordning nr. 2006/2004, for så vidt som den foranlediger eller kan forventes at foranledige forbrugeren til at træffe en transaktionsbeslutning, som han ellers ikke ville have truffet, hvilket det tilkommer den nationale ret at undersøge. (jf. præmis 47 og domskonkl. 2)