RETTENS DOM (Fjerde Afdeling)

19. marts 1998

Sag T-74/96

Georges Tzoanos

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Tjenestemænd — beslutning om fjernelse fra tjenesten — annullationssøgsmål — sideløbende disciplinærsag og straffesag — fejlskøn — retten til kontradiktion — tjenestemandsvedtægtens artikel 12, 13, 14, 21 og 86 — proportionalitetsprincippet — ligebehandlingsprincippet — magtfordrejning«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-343

Angående:

Påstand om annullation af Kommissionens afgørelse af 22. juni 1995, hvorved sagsøgeren blev fjernet fra tjenesten uden nedsættelse eller frakendelse af retten til alderspension, og af det udtrykkelige afslag af 19. februar 1996 på den klage over afgørelsen af 22. juni 1995, som sagsøgeren havde indgivet den 21. september 1995.

Udfald:

Frifindelse.

Resumé af dom

Den 22. december 1994 rejste ansættelsesmyndigheden en sag for Disciplinærrådet, hvorunder den foreholdt sagsøgeren i denne sag fem klagepunkter. Sagsøgeren er tidligere chef for enhed 3, »Turisme«, ved Direktorat A, »Forbedring af virksomhedspolitik«, ved Generaldirektoratet for Erhvervspolitik, Handel, Turisme og Erhvervsdrivende Foreninger (GD XXIII) (enhed XXIII.A.3).

For det første blev sagsøgeren foreholdt »at have udøvet og udøve en bibeskæftigelse uden samtykke«. For det andet blev han foreholdt »at have tilsidesat sin pligt til at udvise tilbageholdenhed ved, uden at underrette sine overordnede derom, at have haft sin bopæl på samme adresse som et eksternt firma, der deltog regelmæssigt i projekter, som blev støttet, eller som kunne tænkes at blive støttet af Kommissionen, og ved offentligt at have kritiseret en national organisation inden for turisme«. For det tredje blev han foreholdt »inden for det faglige område, han varetager ved Kommissionen, at have udført tjenesteydelser for personer eller foretagender uden for institutionen, som kunne have bragt hans uafhængighed som chef for en enhed ved Kommissionen i fare«. For det fjerde blev han foreholdt »at have forberedt dokumenter for personer eller foretagender uden for institutionen, som senere skulle tilsendes Kommissionen eller — i strid med dennes interesser — parter, som ikke deltog i projekter, hvortil der blev ydet EF-støtte«. For det femte blev han foreholdt »at have begået administrative ulovligheder og fejl i den budgetmæssige og finansielle forvaltning under udøvelsen af sine funktioner som chef for enheden ‘Turisme’«.

Den 23. maj 1995 afgav Disciplinærrådet en begrundet udtalelse, hvori det anbefalede ansættelsesmyndigheden i henhold til artikel 86, stk. 2, litra f), i vedtægten for tjenestemænd ved De Europæiske Fællesskaber (herefter »vedtægten«) at pålægge sagsøgeren en disciplinær sanktion bestående i fjernelse fra tjenesten uden fortabelse af pensionsrettigheder.

Den 22. juni 1995 besluttede ansættelsesmyndigheden at opretholde de fem klagepunkter, hvorom den havde rejst sag for Disciplinærrådet, da den ligesom Disciplinærrådet fandt, at de omstændigheder, som var foreholdt sagsøgeren, var godtgjort ved uomtvistelige beviser, som sagsøgeren selv i vidt omfang havde erkendt rigtigheden af. Ansættelsesmyndigheden besluttede som følge heraf at pålægge sagsøgeren den disciplinære sanktion, som Disciplinærrådet havde anbefalet.

Ved skrivelse af 21. september 1995, som blev registreret på Kommissionens Generalsekretariat den 25. september 1995, indgav sagsøgeren en klage i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 2, som blev udtrykkeligt afvist ved afgørelsen af 19. februar 1996.

Den 17. maj 1996 indleverede sagsøgeren stævningen i den foreliggende sag til Rettens Justitskontor.

Realiteten

Fjerde anbringende om tilsidesættelse af vedtægtens artikel 88, stk. 5, og artikel 7, stk. 2, i vedtægtens bilag IX

Da det var ubestridt mellem parterne, at den straffesag, som var blevet rejst mod sagsøgeren, var blevet iværksat — i hvert fald i Belgien — på et tidspunkt, da der tillige var rejst disciplinærsag mod ham, fandt Retten at måtte undersøge, om den anfægtede afgørelse var forenelig såvel med artikel 7, stk. 2, i vedtægtens bilag IX som med vedtægtens artikel 88, stk. 5 (præmis 31).

Herom bemærkede Retten, at Disciplinærrådet ifølge artikel 7, stk. 2, i vedtægtens bilag IX har et vidt skøn med hensyn til, om det vil udsætte afgørelsen i tilfælde af, at der er rejst straffesag mod den pågældende tjenestemand (præmis 32).

Derimod indrømmer vedtægtens artikel 88, stk. 5, ikke ansættelsesmyndigheden et sådant vidt skøn, når den skal træffe endelig afgørelse om fastlæggelse af retsstillingen for en tjenestemand, mod hvem der er rejst disciplinærsag. Formålet med denne bestemmelse er at undgå, at den administrative myndighed, som det påhviler at træffe afgørelse om at pålægge en tjenestemand en disciplinær sanktion — samt den administrative domstol, som det påhviler at efterprøve lovligheden af den herom trufne afgørelse — udtaler sig om forhold, som samtidig er genstand for en straffesag på tidspunktet for behandlingen af disciplinærsagen, inden den ret, for hvem straffesagen verserer, har truffet endelig afgørelse om fastlæggelsen af disse forhold, således at den pågældende tjenestemand ikke under straffesagen stilles ringere end han ville være, hvis den administrative myndighed — og i påkommende tilfælde den administrative domstol, dvs. i det foreliggende tilfælde Retten — ikke havde truffet nogen afgørelse. Denne regel er navnlig begrundet i den bestående forskel mellem den kontrol, som kan udøves på den ene side af den administrative myndighed og domstol, og på den anden side af anklagemyndigheden og den ret, der træffer afgørelse i straffesagen, da de sidstnævnte myndigheder normalt råder over mere vidtgående kontrolbeføjelser end de førstnævnte. Vedtægtens artikel 88, stk. 5, skal sikre, at den pågældende tjenestemands retsstilling ikke forringes under straffesagen på grund af forhold, for hvilke hans institution samtidig har rejst disciplinærsag (præmis 33 og 34).

Det fremgår af ordningen i henhold til vedtægtens artikel 88, stk. 5, at tjenestemanden selv må fremlægge de nødvendige oplysninger for ansættelsesmyndigheden til vurdering af, om der samtidig med disciplinærsagen er rejst straffesag mod vedkommende for de samme forhold, som han foreholdes under disciplinærsagen. For at opfylde denne forpligtelse skal tjenestemanden principielt godtgøre, at der blev rejst straffesag mod ham på et tidspunkt, hvor der i forvejen verserede en disciplinærsag mod ham. Det er først, når der er rejst en sådan straffesag, at de forhold, som sagen vedrører, kan identificeres og sammenholdes med de forhold, for hvilke der er rejst disciplinærsag, således at det kan afgøres, om der er indbyrdes overensstemmelse mellem dem (præmis 35).

I den foreliggende sag fremgik det af oplysningerne i de for Retten foreliggende sagsakter, at der endnu ikke var rejst straffesag mod sagsøgeren på tidspunktet for vedtagelsen af den anfægtede afgørelse. Sagsøgeren kunne derfor ikke med føje gøre gældende, at Kommissionen havde tilsidesat vedtægtens artikel 88, stk. 5, til skade for denne (præmis 36 og 37).

Da der imidlertid på dette tidspunkt var iværksat en undersøgelse vedrørende sagsøgeren, som kunne føre til, at der blev rejst straffesag mod ham, fandt Retten, at sagsøgeren i overensstemmelse med formålet med vedtægtens artikel 88, stk. 5, måtte have mulighed for at godtgøre, at en afgørelse, hvorved hans retsstilling blev endeligt fastlagt, kunne forringe hans retsstilling under en efterfølgende straffesag, hvis den undersøgelse, der blev foretaget på tidspunktet for den disciplinære forfølgning, og som vedrørte de samme forhold, førte til, at der blev rejst straffesag. Sagsøgeren var i den forbindelse forpligtet til at give en præcis beskrivelse af disse forhold og angive sine grunde til, at en afgørelse fra ansættelsesmyndigheden vedrørende hvert af disse forhold kunne forringe hans retsstilling under en efterfølgende straffesag (præmis 38).

Det fremgik af procesdokumenterne, at sagsøgeren ikke havde givet en præcis beskrivelse af disse forhold under den disciplinærsag, som førte til vedtagelsen af den anfægtede afgørelse. Hvorvidt sagsøgeren under den foreliggende sag havde givet mere præcise indikationer, undersøgte Retten i forbindelse med behandlingen af det første og det andet anbringende (præmis 39 og 40).

Det første anbringende om tilsidesættelse af vedtægtens artikel 12, 13 og 14 samt af det generelle retsprincip om, at enhver forvaltningsakt skal have en lovlig begrundelse

Første anbringende

Retten bemærkede, at sagsøgeren for det første var foreholdt at have haft en ulønnet beskæftigelse uden for tjenesten. I denne forbindelse forkastede Retten først sagsøgerens argument om, at det til støtte for det første klagepunkt var udelukket at lægge omstændigheder til grund, som ikke var omtalt i den første indberetning, hvormed sagen blev rejst for Disciplinærrådet, men først i en supplerende indberetning, som blev fremlagt under disciplinærsagen.

I så henseende bemærkede Retten, at bestemmelserne i vedtægtens bilag IX om den disciplinære forfølgning ikke kræver, at alle de påklagede forhold, som disciplinærsagen mod tjenestemanden vedrører, er nævnt i den første indberetning til Disciplinærrådet, som er foreskrevet i nævnte bilags artikel 1, og hvormed sagen rejses for dette. For det første kan det nemlig ikke udelukkes, at der under disciplinærsagen bringes nye, kritisable forhold til ansættelsesmyndighedens kundskab, som denne ikke havde kendskab til på det tidspunkt, da sagen blev rejst for Disciplinærrådet. For det andet kan det heller ikke udelukkes, at ansættelsesmyndigheden først efter at have rejst sagen for Disciplinærrådet erkender, at visse forhold er kritisable. I sådanne tilfælde skal ansættelsesmyndigheden have mulighed for at udfærdige en supplerende indberetning for at kunne udvide genstanden for den sag, der allerede er rejst for Disciplinærrådet, og føje de nævnte forhold til dem, som i forvejen er fremført i den første indberetning. Der gælder de samme bestemmelser for indgivelse af en supplerende indberetning og for behandlingen heraf under disciplinærsagen i overensstemmelse med vedtægtens bilag IX, som for indgivelse og behandling af den første indberetning (præmis 58).

Retten fastslog dernæst, at de eneste omstændigheder, som sagsøgeren havde erkendt, i sig selv godtgjorde, at han havde udøvet en bibeskæftigelse uden for Fællesskaberne uden ansættelsesmyndighedens samtykke, således som det kræves efter vedtægtens artikel 12, stk. 3.

Retten bemærkede, at tjenestemanden efter vedtægtens artikel 12, stk. 3, er forpligtet til at indhente ansættelsesmyndighedens samtykke fra det tidspunkt, da han påtænker »at udøve en bibeskæftigelse eller overtage et hverv uden for Fællesskaberne«. Denne forpligtelse gælder generelt og uden forskel efter beskæftigelsens eller hvervets karakter eller betydning. Ansættelsesmyndigheden skal derfor i henhold til vedtægtens artikel 12, stk. 3, alene vurdere omstændighederne i forbindelse med den pågældende beskæftigelse eller det pågældende hverv på det tidspunkt, da den behandler ansøgningen om samtykket (præmis 66).

Retten fandt det ikke godtgjort, at de omstændigheder, som var lagt ham til last i forbindelse med det første klagepunkt, var behæftet med de materielle urigtigheder, som sagsøgeren havde hævdet, men fandt, at der som afslutning på disciplinærsagen hvad angår alle disse omstændigheder loinne træffes en afgørelse i henhold til vedtægtens artikel 88, stk. 5, om endelig fastlæggelse af hans retsstilling (præmis 67-79).

Andet anbringende

For det andet var sagsøgeren foreholdt at have tilsidesat sin pligt til at udvise tilbageholdenhed ved, uden at underrette sine overordnede derom, at have haft sin bopæl på samme adresse som et eksternt firma, der deltog regelmæssigt i de projekter, som blev støttet, eller som kunne tænkes at blive støttet af Kommissionen, og ved offentligt at have kritiseret en national organisation inden for turisme.

Retten fandt det ikke godtgjort, at de forhold, som var lagt sagsøgeren til last i forbindelse med det andet anbringende, var behæftet med de materielle urigtigheder, som sagsøgeren havde hævdet, men fandt, at der som afslutning på disciplinærsagen, hvad angår alle disse omstændigheder kunne træffes en afgørelse i henhold til vedtægtens artikel 88, stk. 5, om endelig fastlæggelse af sagsøgerens retsstilling (præmis 95-109).

Retten erindrede om, at vedtægtens artikel 12, stk. 1, pålægger tjenestemanden en forpligtelse til at afholde sig fra enhver handling, især enhver offentlig meningstilkendegivelse, der vil kunne nedsætte den værdighed, hans stilling kræver. Den fastslog i denne forbindelse, at det ikke på forhånd kunne udelukkes, at det som følge af forpligtelsen i henhold til vedtægtens artikel 12, stk. 1, påhviler en tjenestemand, som er blevet kritiseret i en eller flere artikler i pressen, at omtale dette for de af sin institutions tjenestegrene, som særlig har til opgave at varetage forbindelser til pressen, navnlig for ikke at bringe værdigheden af disses funktioner inden for institutionen i fare (præmis 101).

Tredje og fjerde anbringende

Endelig var sagsøgeren foreholdt inden for det faglige område, som han varetager i Kommissionen, at have udført tjenesteydelser for personer eller foretagender uden for institutionen, som kunne have bragt hans uafhængighed som chef for en enhed ved Kommissionen i fare, og at have forberedt dokumenter for personer eller foretagender uden for institutionen, som senere skulle tilsendes Kommissionen eller — i strid med dennes interesser — parter, som ikke deltog i projekter, hvortil der blev ydet fællesskabsstøtte.

Retten fandt det ikke godtgjort, at de omstændigheder, som var lagt sagsøgeren til last i forbindelse med det tredje og det fjerde anbringende, var behæftet med de materielle urigtigheder og det fejlskøn, som sagsøgeren havde hævdet, men fandt, at der som afslutning på disciplinærsagen hvad angår alle disse omstændigheder kunne træffes en afgørelse i henhold til vedtægtens artikel 88, stk. 5, om endelig fastlæggelse af sagsøgerens retsstilling.

Retten fandt, at Kommissionen havde været berettiget til at antage, dels at sagsøgeren bevidst og vedvarende havde udøvet en beskæftigelse uden for institutionen uden samtykke fra denne, som udelukkede, at der var garanti for, at han bevarede sin uafhængighed, og som kunne medføre, at han kom i alvorlig interessekonflikt med udøvelsen af sine funktioner, dels at sagsøgeren groft havde tilsidesat de forpligtelser i henseende til ansvarlighed, uafhængighed og hæderlighed, der påhvilede ham i kraft af den højtstående position, han indtog, da han inden for institutionen var pålagt udførelsen af vigtige administrative opgaver på et specifikt og ømtåleligt område. Ved forsætligt og vedvarende at have forsømt at underrette Kommissionen om den reelle karakter af sin beskæftigelse og om de forbindelser, han havde knyttet til selskaber, hvis virksomhed lå inden for samme område som hans arbejdsopgaver ved Kommissionen, havde sagsøgeren groft tilsidesat sin loyalitetspligt over for institutionen og ved den samme handlemåde desuden tilsidesat vedtægtens artikel 12. Ved denne tilsidesættelse af sine forpligtelser havde sagsøgeren groft krænket Kommissionens omdømme og anseelse samt dens interesser (præmis 178).

Det andet anbringende om tilsidesættelse af vedtægtens artikel 21

Med dette anbringende anfægtede sagsøgeren dels den generelle beskrivelse af hans opgaver som chef for enhed XXIII.A.3, som Kommissionen havde anvendt som grundlag for at kritisere ham for visse uregelmæssigheder i udvælgelsen og opfølgningen af forskellige projekter, dels de særskilte kritikpunkter i forbindelse med visse projekter, som var rettet mod ham i den anfægtede afgørelse (præmis 180).

Første led om, at sagsøgerens opgaver var uhensigtsmæssigt beskrevet

Herom bemærkede Retten, at sagsøgeren havde bestridt, at der påhvilede ham det ansvar, som Kommissionen havde tillagt ham i forbindelse med det femte anbringende i den anfægtede afgørelse. Det måtte derfor efterprøves, om Kommissionen havde tilsidesat vedtægtens artikel 21 ved den afgrænsning af sagsøgerens ansvarsområde som chef for enhed XXIII. A.3, som den havde foretaget i den anfægtede afgørelse (præmis 187).

Retten afviste sagsøgerens argument om, at Kommissionen havde tilsidesat vedtægtens artikel 21 ved i forbindelse med det femte klagepunkt at have tillagt ham ansvaret for forvaltningen af projekter, hvortil Kommissionen yder støtte, inden for turistsektoren, i forbindelse med udvælgelsen af disse projekter og med den budgetmæssige og finansielle opfølgning heraf. Sagsøgeren havde benægtet, at der påhvilede ham et sådant ansvar under henvisning til, at de opgaver, som han herved generelt havde fået tillagt, ikke henhørte under hans funktion som chef for enhed XXIII.A.3 (præmis 207).

I øvrigt fandt Retten ikke, at nogen af de omstændigheder, som var omtvistet mellem parterne hvad angår afgrænsningen af det ansvar, der påhvilede sagsøgeren som chef for enhed XXIII.A.3, kunne føre til anvendelsen af vedtægtens artikel 88, stlc. 5 (præmis 208).

Andet led om fejl ved de særskilte kritikpunkter, som var rejst i den anfægtede afgørelse

Retten fandt ikke, at Kommissionen havde tilsidesat vedtægtens artikel 21 ved at opretholde de pågældende kritikpunkter mod sagsøgeren.

Under hensyn til samtlige de omstændigheder, der var gennemgået i forbindelse med det andet anbringende, fandt Retten, at det måtte antages, at de kritikpunkter, som var rettet mod sagsøgeren i den anfægtede afgørelse, udgjorde tilstrælckeligt retligt og faktisk bevis for rigtigheden af det femte anbringende, hvorfor Kommissionen ikke havde tilsidesat vedtægtens artikel 21 ved at opretholde disse kritikpunkter i den anfægtede afgørelse. Også andet led af det andet anbringende måtte forkastes. Da prøvelsen af andet led af det andet anbringende viste, at vedtægtens artikel 88, stlc. 5, heller ildce kunne anvendes i forbindelse med dette underanbringende, måtte det fjerde anbringende definitivt forkastes (præmis 308).

Tredje anbringende om tilsidesættelse af retten til kontradiktion

Retten fandt, at det for det første måtte undersøges, om Kommissionen i sagsøgerens fravær og uden at iværksætte en disciplinær procedure mod ham havde været berettiget til at undersøge lageret i den computer, han havde fået stillet til rådighed, og til at undersøge hans kontor i enhed XXIII.A.3 samt efterfølgende udnytte de omstændigheder, som den derved havde fået kendskab til (præmis 319).

Retten fandt ikke, at der forelå nogen krænkelse af sagsøgerens rettigheder, da såvel den computer som det kontor, han rådede over i enhed XXIII. A.3, var blevet stillet til hans disposition af Kommissionen udelukkende til brug for udførelsen af hans opgaver som chef for enheden. Kommissionen bevarer nemlig ejendomsretten til sine arbejdsredskaber, og sagsøgeren havde hverken godtgjort eller hævdet, at Kommissionen havde givet ham en særlig ret til de pågældende arbejdsredskaber i tilgift til den ret, der tilkom ham til at anvende dem, men udelukkende som led i udførelsen af sine opgaver. Det kunne derfor ikke antages, at Kommissionen havde tilsidesat sagsøgerens rettigheder ved at benytte adgangen til at skaffe sig de oplysninger, som fandtes i computeren, eller ved at bevæge sig ind på det område, hvor sagsøgeren havde kontor (præmis 320).

Retten tilføjede, at der ikke findes nogen bestemmelser i vedtægten eller andetsteds på området, hvorefter Kommissionens ret til at skaffe sig dokumenter, der er bevaret i lageret til en computer, eller som befinder sig i et kontor, der er stillet til en tjenestemands rådighed, er betinget af, at der er iværksat en disciplinær procedure mod den pågældende tjenestemand, eller af, at denne selv er til stede. Den omstændighed, at institutionen bevarer ejendomsretten til materiellet, og at enhver tjenestemand er forpligtet til at varetager interesserne hos den institution, hvor han gør tjeneste, indebærer, at institutionen ikke behøver at give en særlig grund for at få adgang til det den tilhørende materiel. Det er ikke nødvendigt, at den pågældende tjenestemand er til stede for at foretage kontrol med edb-materiel eller kontorer, da institutionen herved blot undersøger sit eget materiel. Følgelig kunne sagsøgeren ikke med rette gære gældende, at hans ret til kontradiktion var blevet tilsidesat i det foreliggende tilfælde (præmis 321 og 322).

For det andet behandlede Retten parternes argumenter vedrørende aktindsigt (præmis 328).

Hvad angår den første gruppe af dokumenter — dvs. de dokumenter, som blev anvendt som grundlag for udfærdigelsen af GD XX's undersøgelse af 16. maj 1994 — vedrørte sagsøgerens kritik udelukkende de dokumenter, som ikke var vedlagt enkeltrapporterne, og som ifølge sagsøgeren havde begrænset hans adgang til kontradiktion under den foreliggende sag, fordi de ikke var blevet fremlagt (præmis 329).

Herom gjorde Retten to bemærkninger, nemlig for det første, at sagsøgeren ikke under den mundtlige forhandling havde reageret på Kommissionens erklæring om, at han under den disciplinære procedure havde haft aktindsigt i de samme sagsakter, som dels Disciplinærrådet rådede over, da det afgav udtalelse, dels ansættelsesmyndigheden, da den vedtog den anfægtede afgørelse. Følgelig var det i retspraksis fastslåede princip om parternes ligestilling under sagen overholdt i den foreliggende sag, og sagsøgeren havde haft mulighed for at gøre sig bekendt med alle de faktiske omstændigheder, som afgørelsen var baseret på, i tilstrækkelig god tid til at lainne fremsætte sine bemærkninger. For det andet bemærkede Retten, at selv om det måtte erkendes, at sagsøgeren havde haft ret til at gøre sig bekendt med flere andre dokumenter end dem, han havde fået tilsendt under den disciplinære procedure, kunne udnyttelsen af denne ret ikke ændre ved de foretagne konstateringer og dermed ikke godtgøre, at der var sket en tilsidesættelse af hans ret til kontradiktion (præmis 329).

Henvisning til: Retten, 29. juni 1995, sag T-30/91, Solvay mod Kommissionen, Sml. II, s. 1775, præmis 83; Retten, 15. maj 1997, sag T-273/94, N. mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 289, præmis 88.

For det tredje tog Retten stilling til, om den tjenestemand, som af ansættelsesmyndigheden var pålagt at foretage afhøringerne af sagsøgeren, ikke, som hævdet af sagsøgeren, havde været uvildig, således som det kræves efter den europæiske menneskerettighedskonventions artikel 6 (præmis 338).

Herom bemærkede Retten, at sagsbehandlingen ved Kommissionen ikke er judiciel, men administrativ, hvorfor Kommissionen ikke kan betegnes som en »domstol« i den europæiske menneskerettighedskonventions artikel 6's forstand. Under en disciplinær procedure kunne der følgelig ikke stilles de krav til Kommissionen i forbindelse med afhøringen af en tjenestemand, som artikel 6 stiller til en »domstol« (præmis 339).

Henvisning til: Domstolen, 7. juni 1983, forenede sager 100/80, 101/80, 102/80 og 103/80, Musique Diffusion française m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 1825, præmis 7; Retten, 17. oktober 1991, sag T-26/89, De Compte mod Parlamentet, Sml. II, s. 781, præmis 94.

Retten fremhævede derpå, at den afhøring, der på ansættelsesmyndighedens foranledning foretages på dette stadium under den disciplinære procedure, dels skal gøre det muligt for ansættelsesmyndigheden at undersøge, om der bør rejses sag for Disciplinærrådet i henhold til artikel 1 i vedtægtens bilag IX, dels i bekræftende fald give ansættelsesmyndigheden grundlag for at udfærdige en indberetning, hvori den påklagede handlemåde og i givet fald de omstændigheder, hvorunder denne har fundet sted, angives. Den person, som foretager afhøringen, handler altså på ansættelsesmyndighedens vegne. Det er først på et senere stadium af proceduren, når sagen rejses for Disciplinærrådet, at det skal efterprøves, om behandlingen af sagens akter er sket med den fornødne uvildighed, da Disciplinærrådet, som er paritetisk sammensat af repræsentanter for institutionen og for personalet, handler som et udenforstående organ i forhold til tvistens parter, som i det foreliggende tilfælde var sagsøgeren og Kommissionen. På dette stadium kan de eventuelle problemer, som en tjenestemand støder på under en disciplinærsag i forbindelse med afhøringen for ansættelsesmyndigheden, forelægges for Disciplinærrådet. Retten fastslog i demie forbindelse udtrykkeligt, at vedtægtens artikel 87 alene kræver, at den tjenestemand, som påtænkes pålagt en disciplinær sanktion, høres af ansættelsesmyndigheden (præmis 340).

For det fjerde forkastede Retten sagsøgerens argument om, at han ikke havde haft mulighed for at forsvare sig for Disciplinærrådet mod de særskilte kritikpunkter, der var fremført i forbindelse med det femte klagepunkt. Det var her tilstrækkeligt at gøre sig bekendt med indberetningen for Disciplinærrådet af 22. december 1994 for at konstatere, at de særskilte kritikpunkter, som ansættelsesmyndigheden havde opretholdt mod sagsøgeren i forbindelse med det femte anbringende, var angivet heri (præmis 343).

For det femte måtte det afgøres, om det var nødvendigt, at GD XX's undersøgelse af 16. maj 1994 skulle være udfærdiget på et kontradiktorisk grundlag (præmis 345).

I så henseende fremhævede Retten, som Kommissionen med føje havde gjort gældende, at GD XX's undersøgelser ikke behøver at være udfærdiget på et kontradiktorisk grundlag, da de udfærdiges i institutionens almindelige interesse og ikke som led i en kontradiktorisk procedure over for en tjenestemand (præmis 346).

Det femte anbringende om tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet, ligebehandlingsprincippet og vedtægtens artikel 86 og om magtfordrejning

Retten bemærkede, at proportionalitetsprincippet, som dette er fastlagt i retspraksis, indeholder to aspekter. For det første fremgår det af retspraksis, at når de forhold, der lægges en tjenestemand til last, er bevist, tilkommer det ansættelsesmyndigheden at vælge en passende sanktion, og Fællesskabets retsinstanser kan ikke ændre ansættelsesmyndighedens valg af disciplinærsanktion, medmindre den pålagte sanktion står i misforhold til de forhold, som lægges tjenestemanden til last. For det andet skal ansættelsesmyndighedens bestemmelse af sanktionen være foretaget på grundlag af en helhedsvurdering af samtlige konkrete omstændigheder og særlige forhold i det enkelte individuelle tilfælde, idet vedtægtens artikel 86-89 ikke fastlægger noget fast forhold mellem sanktionerne og de forskellige pligtforsømmelser, en tjenestemand kan gøre sig skyldig i, og ikke præciserer, i hvilket omfang skærpende eller formildende omstændigheder bør have indflydelse på valget af sanktion. Den prøvelse, som Fællesskabets retsinstanser foretager, er derfor begrænset til, om ansættelsesmyndigheden har foretaget en rimelig afvejning af de skærpende og formildende omstændigheder, og ved denne prøvelse kan retsinstanserne ikke træffe afgørelse i stedet for ansættelsesmyndigheden hvad angår det værdiskøn, som denne har anlagt i forbindelse med sin afvejning (præmis 352).

Henvisning til: Domstolen, 4. februar 1970, sag 13/69, Van Eick mod Kommissionen, Sml. 1970, s. 1, org. réf.: Rec. s. 3, præmis 24 og 25; Domstolen, 30. maj 1973, sag 46/72, De Greef mod Kommissionen, Sml. s. 543, præmis 44, 45 og 46; Domstolen, 29. januar 1985, sag228/83, F. mod Kommissionen, Smi. s. 275, præmis 34; Domstolen, 5. februar 1987, sag 403/85, F. mod Kommissionen, Sml. s. 645, præmis 26; Domstolen, 19. april 1988, forenede sager 175/86 og 209/86, M. mod Rådet, Sml. s. 1891, præmis 9; Retten, 7. marts 1996, sag T-146/94, Williams mod Revisionsretten, Sml. Pers. II, s. 329.

I den foreliggende sag fandt Retten ikke, at sagsøgeren havde godtgjort, at proportionalitetsprincippet var tilsidesat (præmis 354).

Hvad angår den påståede tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet og af vedtægtens artikel 86 fandt Retten grund til at fremhæve, at afgørelsen af, om sagsøgeren havde gjort sig skyldig i en forseelse eller en uretmæssig handlemåde, måtte træffes på baggrund af hans arbejdsopgaver ved Kommissionen, navnlig hans stilling som chef for enhed XXIII.A.3, da en vurdering af arbejdsopgaverne var nødvendig for at kunne skelne en retmæssig fra en uretmæssig handlemåde (præmis 355).

Det kunne desuden ikke med føje hævdes, at den graverende sanktion, som var pålagt sagsøgeren, skyldtes hans lønklasse. Det fremgik nemlig af betragtningerne til den anfægtede afgørelse, at der var overensstemmelse mellem denne sanktions hårdhed og den graverende karakter af de uretmæssige handlinger, som han havde foretaget som led i de arbejdsopgaver, der påhvilede ham som chef for enhed XXIII.A.3. Retten tilføjede, at det ikke er udelukket efter ordlyden af vedtægtens artikel 86, at der ved vurderingen af den pålagte sanktions hårdhed tages hensyn til tjenestemandens lønklasse og ansvarsniveau. Det måtte derfor konkluderes, at sagsøgeren ikke havde godtgjort, at ligebehandlingsprincippet og vedtægtens artikel 86 var tilsidesat i det foreliggende tilfælde (præmis 356).

Hvad angår påstanden om, at der var begået magtfordrejning, henviste Retten til, at der ved magtfordrejning forstås, at en administrativ myndighed har anvendt sine beføjelser til at fremme et andet formål end det, der ligger til grund for beføjelserne. En beslutning kan således kun anses for at være behæftet med magtfordrejning, når det på grundlag af objektive, relevante og samstemmende indicier må antages, at den er truffet for at forfølge andre formål end dem, der er angivet (præmis 357).

Henvisning til: Retten, 26. november 1991, sag T-146/89, Williams mod Revisionsretten, Sml. II, s. 1293, præmis 87 og 88; Retten, 16. december 1993, sag T-80/92, Turner mod Kommissionen, Sml. II, s. 1465, præmis 70.

Retten fandt ikke, at de omstændigheder, som sagsøgeren havde påberåbt sig, udgjorde objektive, relevante og samstemmende indicier, der i tilstrækkelig grad godtgjorde, at afgørelsen om hans fjernelse fra tjenesten var truffet i et andet formål end at pålægge ham en sanktion for de pligtforsømmelser, som han havde gjort sig skyldig i under udførelsen af sine arbejdsopgaver ved Kommissionen (præmis 358).

Konklusion:

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber frifindes.