FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

CARL OTTO LENZ

fremsat den 17. september 1992 ( *1 )

Hr. afdelingsformand,

De herrer dommere,

A — Indledning

1. Det direkte søgsmål, jeg skal behandle i dag, henhører under området for støtte i henhold til EØF-traktatens artikel 92 ff. og drejer sig om individuel retsbeskyttelse over for Kommissionens handlemåde som tilsynsmyndighed samt om de materielle støtteregler, for så vidt disse angår retsstillingen, når der foreligger et sammentræf af regionale og sektorbestemte retningslinjer til bedømmelse af et støtteprojekt. Sagsøgerne — en sammenslutning af producenter af syntetiske fibre, Comité international de la rayonne et des fibres synthétiques (herefter benævnt »CIRFS«), og visse af sammenslutningens medlemmer — foreholder nemlig Kommissionen ikke at have grebet ind for over et projekt om regionalstøtte i sektoren for syntetiske fibre.

2. Sagens retlige baggrund, de faktiske omstændigheder og parternes anbringender er nærmere gengivet i retsmøderapporten, hvorfor jeg på dette sted alene skal redegøre for følgende væsentlige forhold.

3. De støtteforanstaltninger fra Frankrig, det drejer sig om her, vedrører et projekt om oprettelse af en ny produktionsenhed for polyestergarn af høj fasthed i Longwy-regionen (Meurthe-et-Moselle). Fibre af denne art anvendes til industrielle formål, især til forstærkning af bildæk. Investeringen, som i henhold til den franske regerings udtalelser under den mundtlige forhandling i mellemtiden er påbegyndt, foretages af selskabet Allied Signal Fibers Europe SA med hjemsted i Frankrig på moderselskabets vegne, der er selskabet Allied Signal Inc. med hjemsted i Amerikas Forenede Stater ( 1 ). Med henblik herpå fik det førstnævnte selskab ved skrivelse af 28. juni 1989 tilsagn fra de franske myndigheder om en regionalstøtte på 160 mio. FF som bidrag til en samlet investering på 840 mio. FF. Det nøjagtige støttebeløb er dog omstridt, da dette efter sagsøgernes opfattelse især påvirkes af prisen på det pågældende areal, særlige saneringer og betingelserne for levering af elektrisk strøm fra Électricité de France (EDF).

4. Det helt centrale i den foreliggende tvist er anvendelsen af de tekster, der må lægges til grund for bedømmelsen af støtten, set ud fra en regional og en sektorbestemt synsvinkel.

5. Det drejer sig herved om Kommissionens beslutning 85/18/EØF ( 2 ), hvori denne erklærede, at regionale støtteydelser i henhold til støtteordningen »Prime d'aménagement du territoire« (herefter benævnt »PAT«) er forenelige med det fælles marked. Det er ubestridt, at de forudsætninger af regional art, der angår den principielle retmæssighed af en sådan støtte, og som skal anvendes efter denne beslutning, er opfyldt. De maksimalsatser for støtten, der er fastlagt i beslutningen, blev forhøjet for det område, der er »det europæiske udviklingscentrum«, som Longwy-regionen hører under, ved en afgørelse fra Kommissionen, der blev meddelt regeringerne i de berørte medlemsstater ( 3 ) ved skrivelse af 1. december 1986 ( 4 ).

6. Beslutning 85/18 berører dog i henhold til dennes artikel 7 ikke »overholdelsen af særlige regler for bestemte sektorer, såvel allerede eksisterende som fremtidige«. Inden for rammerne af denne bestemmelse er parterne uenige om, hvilken rækkevidde den støtteordning, Kommissionen har indført med henblik på sektoren for syntetiske fibre, havde på det tidspunkt, hvor støtten blev bevilget. Detaljerne vedrørende udvildingen af denne ordning fremgår af retsmøderapporten [jf. punkt I b) i rapporten], men jeg skal i mit forslag komme nærmere ind på støtteordningens nøjagtige retlige beskaffenhed. På dette sted skal jeg blot erindre om, at ordningens indhold fremgår af regelmæssige skrivelser fra Kommissionen til medlemsstaterne, hvori den beskriver sin politik med hensyn til støtteydelser inden for den nævnte sektor. Kommissionens centrale mål er henholdsvis at undgå eller begrænse overkapaciteter. I overensstemmelse hermed henviser Kommissionen først og fremmest til den uønskede karakter, som visse støtteydelser i denne sektor har, og opfordrer medlemsstaterne til at anmelde alle projekter, der hører under støtteordningens anvendelsesområde. Desuden anmoder Kommissionen medlemsstaterne om at godkende de grundsætninger, den har formuleret.

7. Støtteordningen, hvis væsentlige indhold siden 1985 er blevet offentliggjort i EF-Tidende C ( 5 ), er altid blevet vedtaget for et begrænset tidsrum, således at der ved udløbet af dens gyldighedsperiode skulle tages stilling til en forlængelse eller tilpasning af ordningen. Således forholdt det sig også i 1989, da Kommissionen besluttede at videreføre den ordning, som udløb den 19. juli 1989, for to år; de nye bestemmelser afveg i en vis henseende fra dem, der var vedtaget i 1987.

8. Den nævnte strid om anvendelsen af denne støtteordning angår på den ene side ordningens anvendelsesområde inden forlængelsen, der gjaldt fra den 19. juli 1989. I modsætning til sagsøgerne har Kommissionen og intervenienterne — Den Franske Republik og Allied Signal — gjort gældende, at ordningen på det tidspunkt, hvor støtten blev bevilget — før den nævnte forlængelse af ordningens gyldighedsperiode — ikke omfattede fibre af den art, som Allied Signal fremstillede, men kun angik fibre til brug i tekstil- og beklædningssektoren. For det andet er det omtvistet, om støtten blev »bevilget« før eller efter den 19. juli 1989.

9. Sagsøgernes annullationssøgsmål vedrører to skrivelser fra Kommissionen af henholdsvis 1. august 1990 og 4. oktober 1990, hvis indhold er en følge af forudgående korrespondance. Af betydning er især to skrivelser, som var rettet til Kommissionen, nemlig en skrivelse fra CIRFS af 20. juni 1990 til lederen af afdelingen for statsstøtte ( 6 ) og en skrivelse fra sagsøgeren AKZO af 29. juni 1990 til Kommissionens næstformand, Sir Leon Brittan ( 7 ), der besvares i de påklagede skrivelser.

10. Sagsøgerne har klart affattet skrivelserne uden kendskab til, at det nævnte tilsagn fra de franske myndigheder om at bevilge støtten allerede blev givet den 28. juni 1989.

11. I CIRFS' skrivelse af 20. juni 1990 anføres det, at der er grund til at antage, at de franske myndigheder har opretholdt deres tilbud om at subventionere Allied Signal, selv om de ikke var forpligtede over for selskabet i henhold til nogen formel kontrakt. Ifølge informationerne fra CIRFS kunne en beslutning fra de franske myndigheder til fordel for selskabet Allied Signal træffes »inden for de kommende dage«. Et støttebeløb, som udgør flere gange 10 mio. USD, i forbindelse med en investering på 150 mio. USD, rejser ifølge skrivelsen tvivl om støtteordningen for syntetiske fibre. CIRFS anmoder i sin skrivelse Kommissionen om straks at oplyse de franske myndigheder om følgerne af deres eventuelle beslutning om at subventionere Allied Signal. Endvidere anføres det, at de europæiske producenter ønsker, at enhver form for forhandlinger, som bestemte regeringer fører med selskabet Allied Signal, straks bringes til ophør.

12. I den anfægtede skrivelse af 1. august 1990 har Kommissionen bl.a. anført, at de franske myndigheder i henhold til de oplysninger, Kommissionen havde indhentet, havde meddelt Allied Signal, at de havde besluttet at bevilge støtte til virksomhedens projekt inden den sidste udvidelse af støtteordningen. Myndighederne var derfor ikke forpligtede til at foretage en forudgående anmeldelse. Kommissionen erklærede, at indholdet og omfanget af den støtte, der blev bevilget Allied Signal, var retmæssigt. Støtten udgjorde nemlig en anvendelse af regionalprogrammet PAT og lå inden for de grænser, Kommissionen havde tilladt med hensyn til det europæiske udviklingscentrum.

13. Hvad angår sagsøgeren AKZO's skrivelse af 29. juni 1990 skal jeg først erindre om, at CIRFS og AKZO ved forskellige lejligheder har gjort Kommissionen opmærksom på støtteprojekter, der er blevet diskuteret til fordel for Allied Signal med henblik på indretninger til produktion af teknisk polyestergarn, indretninger, som blev planlagt i Frankrig eller andre lande. Skrivelsen henviser således til de omstruktureringsbestræbelser i sektoren, som hidtil er blevet udfoldet. AKZO angiver i skrivelsen, at det den 19. juli 1989 var blevet fremhævet, at den krævede støtteordning også omfattede teknisk garn. »Derfor«, hedder det herefter i AKZO's skrivelse, var man »meget bekymret«, da man læste i avisen Les Echos (udgave fra den 28.6.1990) ( 8 ), at Allied Signal angiveligt med fællesskabsmyndighedernes samtykke modtog en betydelig støtte til oprettelse af en produktionsindretning til teknisk garn i Frankrig. En støtte til fordel for en virksomhed, der konkurrerer med selskabet AKZO på området for teknisk garn, må, som det hedder i skrivelsen, anses for en alvorlig trussel mod principperne om fri erhvervsudøvelse. Afslutningsvis anmoder skrivelsens afsender Kommissionen om at fremsende sine kommentarer til den nævnte avisartikel.

14. Af Sir Leon Brittan's svar fra den 4. oktober 1990, den anden anfægtede skrivelse, fremgår det for det første, at selskabet AKZO (bortset fra nævnte skrivelse) »i de seneste måneder« har rettet yderligere skrivelser til ham vedrørende det omstridte støtteprojekt. Desuden anføres det, at selv om skrivelsen af 29. juni 1990 ikke er blevet besvaret, har embedsmænd fra det (kompetente) Generaldirektorat IV og fra kommissærens kabinet siden begyndelsen af september været i kontakt med repræsentanter fra selskabet AKZO for at drøfte sagen i detaljer. Han (Sir Leon Brittan) har personligt undersøgt sagen i lyset af de punkter, AKZO har gjort gældende, men han anser dog det standpunkt, som Generaldirektorat IV indtog i begyndelsen af august, for at være korrekt. Før forlængelsen med virkning fra den 19. juli 1989 gjaldt støtteordningen efter kommissærens opfattelse i henhold til Kommissionens faste praksis kun for syntetiske fibre til brug i tekstil- og beklædningssektoren, også selv om den var affattet generelt. Inden dette tidspunkt var medlemsstaterne ikke forpligtet til at foretage en forudgående anmeldelse af en støtteforanstaltning, der, som her, henhørte under et generelt eller regionalt system, der allerede var blevet godkendt af Kommissionen, når støtteforanstaltningen angik produktion af syntetiske fibre uden for denne sektor. De franske myndigheder har godtgjort, at beslutningen om at bevilge selskabet Allied Signal støtte, blev truffet allerede i juni 1989, hvorfor Kommissionen ikke kunne påtale den.

15. Sagsøgerne har nedlagt følgende påstand: — Kommissionens afgørelse af 1. august 1990 og, om fornødent, skrivelsen fra Sir Leon Brittan af 4. oktober 1990 vedrørende den støtte, den franske regering har bevilget Allied Signal, annulleres ( 9 ).

16. De har desuden påstået, at der skal anordnes bevisoptagelse angående tidspunktet for støttebevillingen, nemlig vedrørende »den nøjagtige natur, indholdet, den tidsmæssige rækkefølge og resultatet af samtalerne mellem den franske regering og Allied Signal angående den påtalte støtte«. Domstolen har ikke taget denne påstand til følge. Jeg skal komme ind på dette forhold senere.

17. Kommissionen har nedlagt følgende påstande: — Frifindelse. — Sagsøgerne tilpligtes at betale sagens omkostninger.

18. Under den skriftlige forhandling, således som den er forløbet indtil duplikken, blev spørgsmålet om sagens antagelse til realitetsbehandling ikke diskuteret. Intervenienterne har dog fremsat indsigelse herimod i de skriftlige indlæg, som de indgav efter tidspunktet for duplikken, og den franske regering har udtrykkeligt begæret en forudgående afgørelse af spørgsmålet inden sagens realitetsbehandling. Intervenienternes påstande, hvis nøjagtige ordlyd er gengivet i retsmøderapporten, går derfor i første række ud på at sagen afvises fra realitetsbehandling.

Β — Stillingtagen

I — Indledende bemærkning

19. 1. For at kunne bedømme sagens formalitet og sagsøgernes påstande må man fastlægge stævningens indhold.

20. Det må herved fastslås, at sagsøgerne i første række anser den omhandlede støtte for at være en ny støtteforanstaltning i henhold til artikel 93, stk. 3, da denne med hensyn til indhold og tildelingstidspunkt hører under støtteordningen og derfor ikke er omfattet af beslutning 85/18. I de anfægtede skrivelser angives ikke, hvilken retsstilling der ville foreligge, hvis støtten var omfattet af ordningen, men der gøres heri alene rede for, hvorfor støtten ikke henhører under ordningen, og således, at der ikke foreligger nogen pligt til anmeldelse.

21. Det fremgår af opbygningen af de to første punktummer i artikel 93, stk. 3, at hovedformålet med anmeldelsen er at gøre det muligt for Kommissionen at afgøre, om den skal iværksætte en procedure i henhold til artikel 93, stk. 2 ( 10 ) (også selv om anmeldelsen, som Domstolen har erkendt, ikke altid er en forudsætning for at iværksætte proceduren ( 11 )). Når Kommissionen i denne forbindelse således har udtalt, at en anmeldelse ikke er påkrævet, kan det kun betyde, at den ikke ser nogen anledning til at indlede en procedure. Herfor taler også udtalelsen i Sir Leon Brittan's skrivelse (hvori Kommissionens opfattelse i henhold til skrivelsen af 1.8.1990 udtrykkeligt bekræftes), hvorefter Kommissionen ikke kan modsætte sig Frankrigs beslutning om at bevilge støtten.

22. Spørgsmålet, om det foreliggende annullationssøgsmål kan antages til realitetsbehandling og er begrundet, må derfor undersøges i lyset af, om de anfægtede skrivelser indeholder en afvisning af at iværksatte proceduren i henhold til artikel 93, stk. 2.

23. 2. Bortset fra denne præcisering forekommer det mig — af grunde, som jeg straks skal gøre rede for — hensigtsmæssigt i første omgang at undersøge betydningen af den omtalte støtteordning som retskilde, især set i forhold til beslutning 85/18.

24. Parterne lader til at have forskellige opfattelser af det problem, den foreliggende sag for så vidt rejser, uden at de dog har anset det for nødvendigt at præcisere deres opfattelse. Sagsøgerne og den franske regering har anført, at støtteordningen er udtryk for en særlig regel for en bestemt sektor i henhold til artikel 7 i beslutning 85/18. Ud fra dette synspunkt er et støtteprojekt vedrørende et produkt, som henhører under støtteordningen, udtryk for en ny støtte. Allied Signal synes derimod at gå ud fra, at der ikke kan rejses tvivl om beslutning 85/18 som hjemmel for det af støtteordningen omfattede og anfægtede støtteprojekt. I sine indlæg og i den mundtlige forhandling er Allied Signal nemlig gået ud fra, at der i henhold til artikel 93, stk. 1, er tale om en støtteordning, som findes, og at denne retsstilling ikke ændres ved, at det produkt, der er tale om, i givet fald henhører under støtteordningen.

25. Det er ikke på forhånd udelukket, at dette spørgsmål kan være relevant for, om sagen skal antages til realitetsbehandling, eller for, om sagen findes begrundet. Selv om det ikke forholder sig således, må man alternativt gøre sig tilsvarende overvejelser med hensyn til begge førnævnte hypoteser. Jeg finder det derfor hensigtsmæssigt først at behandle dette problem. Jeg skal herved i første række behandle sagsøgernes og den franske regerings argumentation, da disse tillægger støtteordningen den mest vidtgående betydning.

26. Hvis vi med dette formål for øje gennemgår retspraksis, skal jeg fastslå, at Domstolen kun en enkelt gang har været konfronteret med spørgsmålet om den retlige betydning af en støtteordning, nemlig i sagen Deufil ( 12 ). Her var der tale om en støtte, der i 1983 blev bevilget til udskiftning af et anlæg til fremstilling af syntetiske fibre. Ifølge sagsøgerens ansøgning om støtte skulle det nye anlæg bruges til en delvis omstilling fra polyamidgarn til polypropylengarn. Den beslutning, hvorved Kommissionen erklærede støtten uforenelig med det fælles marked, og som den havde rettet til den pågældende medlemsstat, og hvorved Kommissionen krævede, at denne skulle søge støtten tilbagebetalt fra sagsøgerne, havde sagsøgeren anfægtet med det argument, at beslutningen ikke var forenelig med princippet om beskyttelse af den berettigede forventning. Sagsøgeren anførte, at støtten var modtaget på grundlag af endelige afgørelser og korrekte angivelser og anvendt til omlægning af sagsøgerens fremstilling af et produkt, som støttekodeksen (støtteordningen) endnu ikke omfattede (polypropylengarn blev først inddraget under støtteordningen i 1985).

27. Hertil anførte Domstolen (i dommens præmis 21 og 22): »Det afgørende ved dette anbringende er, om den omstændighed, at polypropylengarn ikke var omfattet af støttekodeksen, hos virksomheder, der havde omlagt deres produktion til fremstilling af dette produkt, eventuelt kan have skabt en berettiget forventning, der er til hinder for et påbud fra Kommissionen til de nationale myndigheder om at forlange den til en sådan omlægning ydet støtte tilbagebetalt. Dette kan imidlertid ikke lægges til grund. Støttekodeksen fastsætter regler, som fastlægger retningslinjerne for den politik, Kommissionen har til hensigt at følge, og som den opfordrer medlemsstaterne til også at følge ved ydelse af støtte til fremstilling af syntetiske fibre og garn. Der er ikke herved sket nogen fravigelse af bestemmelserne i traktatens artikel 92 og 93, hvilket også ville savne hjemmel.«

28. Det er efter min vurdering vigtigt at fremhæve, at rækkevidden af disse overvejelser er begrænset som følge af problemet i den daværende sag. Efter at Domstolen havde afvist anbringenderne, som var støttet på, at der forelå en ukorrekt anvendelse af artikel 92, stk. 1 og 3, som værende de grundlæggende regler om støtte, afgjorde den spørgsmålet, om støtteordningen kunne begrunde en berettiget forventning om, at der ville blive foretaget en afvigelse fra disse bestemmelser.

29. Der er ingen tvivl om, at dette spørgsmål tydeligt adskiller sig fra problemerne i nærværende sag. Spørgsmålet i den første sag angår forholdet mellem støtteordningen og traktatens grundlæggende regler om støtte, nærmere bestemt spørgsmålet, om støtteordningen eventuelt er af en sådan natur, at den udgør en afvigelse fra de nævnte traktatbestemmelser, der skal tages hensyn til. Det problem, som er relevant i den foreliggende sag, vedrører forholdet til Kommissionens beslutninger, hvori denne har fastslået, at det statslige støttesystem er foreneligt med det fælles marked.

30. Hvad angår Domstolens svar på det spørgsmål, der i sin tid forelå, er det eneste element heraf, der kan anvendes i den foreliggende sag, konstateringen af, at støtteordningen »fastsætter regler, som fastlægger retningslinjerne for den politik, Kommissionen har til hensigt at følge« med hensyn til den pågældende sektor, »og som den opfordrer medlemsstaterne til også at følge«. Det er dog helt klart, at Kommissionens meddelelser, hvori denne gør rede for sin fremtidige politik, ikke som sådan udgør bindende retsakter. Som følge af, at Kommissionens kompetence hviler på artikel 93, stk. 2, hvorefter den alene kan træffe beslutninger, kan den ikke udstede regler, der indeholder principper for støtteordningen i form af bindende forskrifter med generel rækkevidde. I øvrigt viser det forhold, at støtteordningen ikke har bindende karakter samt, at medlemsstaterne opfordres til at erklære deres samtykke, at der heller ikke tilsigtes en sådan regulering. Der er tilsyneladende enighed herom blandt parterne ( 13 ).

31. Jeg kan hermed afslutte gennemgangen af retspraksis og samtidig fastholde den ubestridelige og ubestridte konklusion, at en ensidig erklæring fra Kommissionen vedrørende dens fremtidige politik med hensyn til støtte inden for en bestemt sektor ikke i sig selv udgør »særlige regler« i henhold til artikel 7 i beslutning 85/15.

32. Betyder dette, at der under ingen omstændigheder kan tages hensyn til støtteordningens indhold inden for rammerne af den nævnte artikel 7?

33. Hertil har Kommissionen på forespørgsel under retsmødet erklæret, at medlemsstaterne har givet deres samtykke til de principper, der er opstillet i Kommissionens meddelelse; såfremt der ikke bliver givet et sådant samtykke, iværksætter Kommissionen med henblik på den relevante statslige støtteordning en procedure i henhold til artikel 93, stk. 2, der er rettet mod den pågældende medlemsstat, og vedtager i givet fald en bindende beslutning, således som den gjorde det over for Forbundsrepublikken Tyskland ( 14 ) i sagen vedrørende »EF-rammebestemmelser for statsstøtte til motorkøretøjsindustrien« ( 15 ).

34. Den franske regering har på sin side forklaret, at den følte sig bundet af støtteordningen, selv om ordlyden i artikel 7 i beslutning 85/18 (hvor der tales om »særlige regler for bestemte sektorer«) rent faktisk ikke peger i denne retning.

35. Efter min opfattelse berettiger de grunde, som Kommissionen nævner, til at anerkende, at de principper, der er opstillet i den foreliggende støtteordning, har karakter af særlige regler i henhold til artikel 7 i beslutning 85/18.

36. For det første skal jeg fastslå, at teksten i skrivelsen af 19. juli 1977 (bilag 2 til stævningen), hvorved støtteordningen blev indført, forlanger, at medlemsstaterne med hensyn til regionale støtteordninger ikke bevilger støtte, som medfører kapacitetsforøgelser, selv ikke, når støtten ifølge disse ordninger ydes automatisk og ikke skal anmeldes forudgående. Ved denne formulering, som i mangel af andre holdepunkter skal anses for at være omfattet af de senere »forlængelser« ( 16 ) af støtteordningen, opfordres medlemsstaterne til i det angivne (tidsmæssige og sektorbestemte) omfang at give afkald på at udnytte deres ret til at bevilge regionalstøtte — den ret, som medlemsstaterne støtter på en eventuel beslutning fra Kommissionen, ifølge hvilken den nationale støtteordning er forenelig med det fælles marked.

37. Formålet med opfordringen er således at opnå, at Kommissionens beslutning ved medlemsstaternes afkald bortfalder som fællesskabsretlig begrundelse for støtten, således at støtten defineres som en ny støtte.

38. Den omstændighed, at Kommissionen i slutningen af det uddrag af støtteordningen, der er offentliggjort i EF-Tidende, henviser til traktatens artikel 93, stk. 3, og måden, hvorpå den gør det, taler også for nævnte opfattelse.

39. Således anføres det i den tekst, der blev offentliggjort i 1985: »Kommissionen skal også gøre opmærksom på, at støtteprojekter, uanset disses form, til fordel for virksomheder inden for sektoren for syntetiske fibre skal anmeldes til Kommissionen på forhånd i henhold til EØF-traktatens artikel 93, stk. 3, da sådanne nationale foranstaltninger kun kan gennemføres, såfremt Kommissionen har godkendt dem.«

40. Lignende henvisninger findes i de tekster, der blev offentliggjort i 1987, 1989 og 1991.

41. Disse tydeliggør alle ved deres ordlyd og henvisning til artikel 93, stk. 3, at Kommissionen i alle tilfælde anser støtte, der hører under ordningens anvendelsesområde, for at være ny støtte.

42. Såfremt støtten som her omfattes af en regional støtteordning, som Kommissionen har erklæret forenelig med det fælles marked, kan denne retsstilling dog kun indtræde under forudsætning af, at den pågældende medlemsstat har givet sit samtykke til støtteordningen. Med andre ord: Den kommissionsanmodning om (delvist) afkald på de fordele, der følger af Kommissionens beslutninger om, at de nationale støtteordninger er forenelige med det fælles marked, skal rent faktisk være blevet fulgt i form af et samtykke fra den pågældende medlemsstat, hvad enten dette afkald skal forstås som en ensidig, gyldig foranstaltning eller som en del af en aftale med Kommissionen. I modsat fald bevarer støtteordningen sin førnævnte uforpligtende karakter.

43. I denne sammenhæng skal jeg for fuldstændighedens skyld også bemærke, at dette resultat ikke er i modstrid med dommen i Deufil-sagen. Domstolen talte dér om retningslinjer, som Kommissionen forlanger, at medlemsstaterne overholder. Retningslinjerne skal og kan ganske vist ikke i noget tilfælde udgøre undtagelser til artikel 92 og 93, men en medlemsstat kan give afkald på rettigheder, som er blevet indrømmet (eller skal indrømmes) den, idet den efterkommer Kommissionens »forlangende«.

44. I denne sag er det ikke blevet bestridt, at den franske regering fra det tidspunkt, hvor støtteordningen blev indført, altid har givet sit samtykke til de grundsætninger, Kommissionen har formuleret. I det følgende går jeg derfor ud fra, at støtteordningen hører til de »særlige regler for bestemte sektorer« i henhold til artikel 7 i beslutning 85/18, hvorfor en støtte, som hører under ordningens anvendelsesområde, udgør en ny støtte i artikel 93, stk. 3's forstand.

II — Formaliteten

45. Begge intervenienter har, som sagt, ud fra forskellige synspunkter påstået sagen afvist og har herved påberåbt sig procesreglementets artikel 91 og 92.

46. 1. a) Jeg skal hertil indledningsvis fastslå, at de formelle forudsætninger for at fremføre en indsigelse om, at sagen skal afvises eller vedrørende et andet processuelt stridsspørgsmål ikke er opfyldt, da der ikke er blevet fremsat nogen begæring herom ved et særskilt dokument.

47. b) Jeg er desuden overbevist om, at intervenienterne som følge af procesreglementets artikel 93, stk. 4 — uanset på hvilken måde — ikke kan nedlægge påstand om sagens afvisning; Kommissionens modsatte opfattelse støttes ikke af den retspraksis, den citerer. I henhold til den bestemmelse, som sagsøgerne udtrykkeligt har påberåbt sig i deres bemærkninger til intervenienternes indlæg, indtræder intervenienten i sagen, som den foreligger ved dennes intervention. På tidspunktet for interventionen havde Kommissionen indgivet sit svarskrift, hvori den ikke havde nedlagt påstand om, at sagen burde afvises.

48. Man kan ganske vist ikke forbyde intervenienten at fremføre alle de argumenter, som den part, intervenienten støtter, ikke har påberåbt sig ( 17 ). Intervenienten kan således anføre andre grunde til, at sagen, således som sagsøgte har påstået det, ikke skal admitteres ( 18 ). Når sagsøgte derimod ikke har påstået, at sagen skal afvises, er der, hvis intervenienten fremsætter denne indsigelse, tale om et nyt, selvstændigt forsvarsmiddel, der, som følge af procesreglementets artikel 93, stk. 4, ikke kan gøres gældende. Denne regel skal forhindre, at en intervenients anbringende set i forhold til en af sagens primære parter griber stærkere ind i dennes position end det anbringende, den støttede part selv fremfører. Der skal for så vidt tages hensyn til, at enhver af sagens primære parter (her: sagsøgte) ifølge procesreglementets artikel 42, bortset fra i bestemmelsens angivne undtagelsestilfælde, ikke må fremsætte nye søgsmålsgrunde, indsigelser og andre anbringender i sagen, efter at de har indgivet deres første indlæg (stævning eller svarskrift). Det følger af formålet med artikel 93, stk. 4, at det samme da også er forbudt intervenienten ( 19 ).

49. 2. Jeg mener dog, at formalitetsindsigelsen skal efterprøves af Domstolen af egen drift i henhold til procesreglementets artikel 92, stk. 2; Domstolen har korrekt givet sagsøgerne og Kommissionen lejlighed til at svare på intervenienternes argumenter.

50. Denne gennemgang vil jeg foretage i fire dele. I den første del a) skal jeg tage stilling til Allied Signal's spørgsmål om, hvorvidt Kommissionens afvisning af at iværksætte en procedure i henhold til traktatens artikel 93, stk. 2, udgør en akt, der kan anfægtes i henhold til EØF-traktatens artikel 173. I den anden del b) skal jeg undersøge, om, og i givet fald under hvilke forudsætninger, enkeltpersoner som især støttemodtagerens konkurrenter og deres forbund, har en retlig interesse ifølge artikel 173, stk. 2. Frankrig og Allied Signal har benægtet og derfor påstået sagen afvist. I den tredje del c) skal jeg sammenligne sagsøgernes situation i henhold til de herefter fremkomne kriterier. Endelig d) skal jeg behandle Allied Signal's supplerende anbringende om, at det ville stride mod Kommissionens skønsbeføjelse med hensyn til indledning af kontrolproceduren vedrørende støtte samt mod de formelle regler i EØF-traktatens artikel 169 og 170 at antage sagen til realitetsbehandling.

51. a) aa) Det er en ufravigelig forudsætning for, at en retsakt kan anfægtes i henhold til EØF-traktatens artikel 173, at den medfører retsvirkninger ( 20 ).

52. I modsætning til Allied Signal's opfattelse er denne forudsætning uden tvivl opfyldt.

53. (1) Hvad dette angår skal jeg i første række henvise til de virkninger, som den anfægtede afvisning har med henblik på muligheden for at undersøge, om støtten er forenelig med det fælles marked. Kommissionen går, i modsætning til sagsøgerne, ud fra, at den franske foranstaltning omfattes af beslutning 85/18, hvorfor det står fast, at den er forenelig med det fælles marked. Bortset fra det tilfælde, at der fremkommer nye elementer, der berettiger til en ændring af Kommissionens holdning, er det derfor på forhånd udelukket, at Kommissionen erklærer, at støtten er uforenelig med det fælles marked. Hvis man går ud fra sagsøgernes standpunkt, som alene er afgørende ( 21 ) for, om sagen skal admitteres, og hvorefter støtten i tilfælde af, at den ikke er begrundet ved beslutning 85/18, skal anses for at være en ny støtte, nærmer den anfægtede foranstaltning sig derfor, hvad dens virkninger angår, en kommissionsbeslutning, hvori det fastslås, at det franske projekt er foreneligt med det fælles marked.

54. Jeg skal allerede på dette sted behandle Allied Signal's argument, hvorefter afvisningen af at foretage en handling kun kan anfægtes, såfremt også selve handlingen kan anfægtes. Jeg må erkende, at Domstolen gentagne gange udtrykkeligt eller stiltiende har anvendt denne grundsætning. Bortset fra den undtagelse, som jeg straks skal komme ind på, drejede det sig dog om tilfælde, hvor det blev afvist at vedtage foranstaltninger, der afslutter Kommissionens (interne) procedure (og ikke foranstaltninger, som indleder en sådan procedure) ( 22 ). Den nævnte grundsætning kan i det omfang, den blev anvendt i denne sammenhæng, ikke anvendes til besvarelse af det foreliggende spørgsmål om retsvirkningerne af den påtalte afvisning, da afvisningen, som følge af, at den udelukker yderligere foranstaltninger fra Kommissionens side, medfører virkninger, som en iværksættelse af proceduren netop ikke ville have haft.

55. Dommen i Liitticke-sagen ( 23 ), som drejede sig om indledningen af et traktatbrudssøgsmål, udgør den førnævnte undtagelse ( 24 ). Domstolen fulgte i denne sag for så vidt generaladvokatens forslag til afgørelse, idet den anvendte det nævnte princip og herved anførte følgende ( 25 ): »Formålet med den del af proceduren, der går forud for sagens indbringelse for Domstolen, er at opfordre medlemsstaten til at efterkomme dens forpligtelser i henhold til traktaten. Kommissionen giver medlemsstaten lejlighed til at udtale sig og angiver først efterfølgende sin holdning i form af en udtalelse. Ingen af de foranstaltninger, som Kommissionen kan iværksætte under denne del af proceduren, har bindende virkning. Som følge heraf kan der ikke indbringes et annullationssøgsmål, der retter sig mod den retsakt, hvori Kommissionen har truffet afgørelse vedrørende begæringen.«

56. Disse betragtninger kan i modsætning til Allied Signal's opfattelse ikke overføres på den foreliggende sag, da Kommissionen inden for rammerne af proceduren i henhold til artikel 93, stk. 2, er berettiget til at udstede bindende afgørelser.

57. At Kommissionens afvisning således medfører retsvirkninger, bekræftes i øvrigt udtrykkeligt af retspraksis.

58. I sagen Irish Cement mod Kommissionen ( 26 ) betegnede Domstolen nemlig afvisningen af at indlede en procedure i henhold til artikel 93, stk. 2, som en foranstaltning, der har retsvirkninger, selv om generaladvokat Darmon udtrykkeligt havde redegjort for, at spørgsmålet, om en afvisning kan anfægtes, afhænger af, om den positive retsakt kan anfægtes (præmis 11 i dommen): »Skrivelsen ... var ... udtryk for en afgørelse fra Kommissionen om at afvise klagen vedrørende støtten til SQQL. Den havde dermed endelige retsvirkninger i forhold til sagsøgeren« ( 27 ).

59. For fuldstændighedens skyld skal jeg også behandle Allied Signal's — mindre vigtige — argumenter, hvorved selskabet betvivler, at dommen i sagen Irish Cement mod Kommissionen kunne anføres til støtte for en sådan opfattelse.

60. Allied Signal har fremført, at det nævnte citat kun indeholder en tilfældig udtalelse, der ikke var nødvendig for, at Domstolen kunne afgøre sagen ( 28 ), idet Domstolen alene baserede sig på, at fristen til at indgive annullationssøgsmål var udløbet.

61. Dette er efter min mening ikke korrekt. Jeg opfatter opbygningen af domspræmisserne således, at sagsøgeren for at overholde fristen i artikel 173 skulle have gjort den omtalte skrivelse til genstand for sit annullationssøgsmål, da beslutningen, der indeholdt de afgørende retsvirkninger, allerede var angivet i skrivelsen, og at det ikke var muligt at overholde fristen ved af anfægte en senere skrivelse, som blot bekræftede de nævnte foranstaltninger (jf. dommens præmis 11-16).

62. Hvad angår det nævnte citats påståede irrelevante karakter har Allied Signal også fremført, at Domstolen i dommens præmis 16 stillede spørgsmålet, om sagsøgeren i den daværende sag var umiddelbart og individuelt berørt (af skrivelsen, som dengang blev anfægtet). Allied Signal har anført, at hvis Kommissionens skrivelse rent faktisk havde haft karakter af en beslutning, havde det været unødvendigt at stille dette spørgsmål, da Irish Cement var den eneste mulige adressat for foranstaltningen, og virksomheden derfor var berettiget til at anlægge sag, uanset om Irish Cement var direkte og individuelt berørt.

63. Dette argument er ikke holdbart. For det første vedrørte Domstolens udtalelse i dommens præmis 16 den »anfægtede« skrivelse og ikke den skrivelse, som Domstolen tilkendte »endelige retsvirkninger«.

64. For det andet blev afvisningen af at indlede en procedure ganske vist meddelt sagsøgeren, som havde krævet, at der skulle iværksættes en sådan procedure. Men det var medlemsstaten, der var adressat for denne beslutning, da det var lovligheden af statens adfærd inden for støttesektoren, der ville have været genstand for proceduren ( 29 ).

65. De øvrige argumenter, Allied Signal har fremført i denne sammenhæng, bygger på den forkerte opfattelse af, at en foranstaltning kun har retsvirkninger, hvis sagsøgeren beviser, at foranstaltningen vedrører en subjektiv ret, vedkommende har i henhold til de fællesskabsretlige forskrifter ( 30 ). Ved denne opfattelse underkendes forskellen mellem kravet om, at en foranstaltning skal medføre retsvirkninger, og de krav, som i artikel 173, stk. 2, opstilles vedrørende de enkeltes ret til at anlægge sag ( 31 ). Da disse argumenter i henhold til deres karakter angår det sidste punkt, skal jeg først behandle dem senere ved behandlingen heraf.

66. (2) Den anfægtede afvisning medfører desuden retsvirkninger i det omfang, den indeholder en beslutning om forbuddet mod gennemførelse, der er fastsat i artikel 93, stk. 3. Mens beslutning 85/18 efter Kommissionens opfattelse omfatter det projekt, der her er tale om, og projektet derfor hører under artikel 93, stk. 1, er det efter sagsøgernes mening omfattet af støtteordningen og dermed, som påvist, af artikel 93, stk. 3, der hindrer, at nye støtteforanstaltninger gennemføres, så længe det ikke udtrykkeligt eller stiltiende er fastslået, at de er forenelige med det fælles marked ( 32 ). Kommissionen har allerede i og med, at den i den anfægtede afvisning har truffet beslutning om ikke at anvende denne bestemmelse, udøvet en handling, der har retsvirkninger ( 33 ).

67. (3) Førend jeg afslutter dette spørgsmål, skal jeg henvise til, at Kommissionens opfattelse — der er blevet fremført i anden sammenhæng — hvorefter skrivelsen af 4. oktober 1990 blot bekræfter skrivelsen af 1. august 1990, ikke påvirker de konklusioner, jeg her har draget. Også når der helt ses bort fra, at skrivelserne er rettet til forskellige personer (den ene til CIRFS og den anden til AKZO), hvilket efter min opfattelse udelukker, at den ene skrivelse er udtryk for en bekræftelse af den anden, skal jeg fastslå, at det, der er den egentlige genstand for anfægtelsen, ikke er den ene eller begge skrivelser, men derimod den afvisning, de indeholder — den afvisning, som jeg lige har undersøgt retsvirkningerne af. Denne afvisning optræder retligt set kun én gang, også selv om den indeholdes i to forskellige skrivelser. Den bekræftende karakter, den anden skrivelse angiveligt har, ville, da det ikke betvivles, at søgsmålsfristen er overholdt, derfor kun kunne få betydning for domskonklusionen.

68. Jeg skal derfor fastslå, at indsigelsen fra Allied Signal om, at den anfægtede afvisning ikke medfører retsvirkninger, ikke er holdbar.

69. bb) Domstolen har fastslået, at en anden forudsætning for, at en retsakt kan anfægtes i henhold til EØF-traktatens artikel 173, er, at retsakten ikke udgør en blot og bar forberedende foranstaltning ( 34 ) ( 35 ).

70. Hvad angår betydningen af dette kriterium har Domstolens praksis efter min mening ændret sig. Domstolen lagde i begyndelsen ( 36 ) nemlig især vægt på det formelle kriterium om afslutningen af en særskilt procedure, men har siden ( 37 ) anset et sagligt kriterium, der vedrører hensynet til en effektiv retsbeskyttelse, for afgørende. Domstolen har nemlig undersøgt, om der ydes en tilstrækkelig beskyttelse mod foranstaltningens retsstridighed i og med, at den beslutning, som afslutter proceduren, kan anfægtes. Det sidstnævnte kriterium, som jeg foretrækker at anvende, da Fællesskabet er et retsfællesskab, er i øvrigt også det mest generelle. Hvis det nemlig forholder sig sådan, at en foranstaltning afslutter en særskilt procedure, som f.eks. den foreløbige undersøgelse i henhold til artikel 15, stk. 6, i forordning nr. 17 ( 38 ), kan det hævdes, at princippet om en effektiv retsbeskyttelse kræver, at foranstaltningen kan anfægtes ( 39 ); hvis det omvendt forholder sig således, at en foranstaltning, som normalt træffes før afslutningen af den normale procedure, ikke kan anfægtes, og der følgelig opstår en lakune i retsbeskyttelsen, giver dette ikke noget grundlag for at hævde, at denne foranstaltning er truffet på grundlag af en særskilt procedure.

71. Hvis jeg nu anvender det således fastlagte kriterium på denne sag, må jeg fastslå, at anfægtelsen af en senere foranstaltning, der afslutter proceduren, nødvendigvis ikke kan komme i betragtning som alternativ retsbeskyttelse, da det netop er procedurens iværksættelse, der er blevet afvist.

72. Det princip, Allied Signal har fremført, hvorefter spørgsmålet, om en afvisning kan anfægtes, afhænger af, om den positive retsakt kan anfægtes, er heller ikke i denne sammenhæng et argument for at afvise sagen. På den ene side forholder det sig med hensyn til anfægtelse af foranstaltninger, som Kommissionen havde kunnet træffe, såfremt den havde indledt proceduren og dermed havde udstedt den positive akt, der er sammenligningsgrundlaget, således, at det hermed gøres muligt at fastsætte sådanne foranstaltninger ved iværksættelsen af proceduren ( 40 ), mens dette derimod hindres ved den anfægtede afvisning af at indlede proceduren. På den anden side indeholder afvisningen — ligesom det havde været tilfældet, hvis proceduren var blevet iværksat — en beslutning om anvendelse af artikel 93, stk. 3; hvis proceduren var blevet indledt, ville denne have berørt den pågældende medlemsstat, der så havde kunnet anfægte foranstaltningen.

73. Jeg skal derfor helt i overensstemmelse med dommen Irish Cement ( 41 ) fastslå, at den foreliggende afvisning af at indlede en procedure i henhold til artikel 93, stk. 2, ikke udgør en forberedende foranstaltning.

74. Af alle disse grunde kommer jeg til det resultat, at den afvisning, sagsøgerne har bestridt, udgør en retsakt, der kan anfægtes.

75. b) Jeg skal herefter komme ind på sagsøgernes retlige interesse i henhold til artikel 173, stk. 2. Denne interesse er rent faktisk omstridt og tvivlsom på et punkt, nemlig hvad angår spørgsmålet, om sagsøgerne er individuelt berørt.

76. Ifølge fast retspraksis er en person som bekendt individuelt berørt, når foranstaltningen rammer ham på grund af visse egenskaber, som er særlige for ham, eller på grund af en faktisk situation, der adskiller ham fra alle andre og derfor individualiserer ham på lignende måde som en adressat ( 42 ).

77. aa) Førend jeg behandler den formalitetsindsigelse, som intervenienterne har gjort gældende i denne sammenhæng, skal jeg indledningsvis henvise til, at en person i reglen kun er individuelt berørt, hvis han kan gøre en egen interesse gældende. Set i forhold til den førnævnte opfattelse kan dette forklares med, at det kun under denne forudsætning er berettiget at sideordne personen med adressaten. Domstolen ( 43 ) har derfor med rette betegnet den opfattelse som værende uholdbar, hvorefter »princippet om, at en organisation i sin egenskab af repræsentant for en gruppe erhvervsdrivende skulle være individuelt berørt af en retsakt, som påvirker denne gruppes generelle interesse ... ikke (kan) accepteres«.

78. Et sådant princip ville nemlig bevirke, »at de særegne interesser hos medlemmerne af en gruppe, der som medlemmer berøres af ægte forordninger, blev forenet i et enkelt retssubjekt; dette ville krænke traktatens system, som kun tillader annullationssøgsmål fra enkeltpersoner mod beslutninger, der angår dem som adressater, eller mod retsakter, der rammer dem på lignende måde« ( 44 ).

79. Domstolen har gjort en undtagelse fra den således definerede regel, når (sådan som i antidumping- og antisubsidieringsproceduren ( 45 )) virksomheders interesse under den administrative procedure kan varetages gennem deres forbund ( 46 ). I den undersøgelse, som Domstolen (af egen drift) skal foretage angående spørgsmålet, om sagen skal antages til realitetsbehandling, spiller disse principper en rolle med hensyn til sagen fra CIRFS selv. Anvendelsen af principperne vil jeg omtale i et senere afsnit, hvor kriterierne for at antage sagen til realitetsbehandling behandles i forhold til sagsøgernes situation.

80. bb) Intervenienterne har støttet deres påstand om sagens afvisning på Domstolens udtalelser i sagen Cofaz m.fl. mod Kommissionen ( 47 ). Domstolen fremsatte der (præmis 23, 24 og 25 i dommen) følgende bemærkninger vedrørende antagelse til realitetsbehandling af et annullationssøgsmål, som franske kvælstofgødningsproducenter havde anlagt for at modsætte sig indstillingen af en procedure angående en støtte, som de hollandske konkurrenter efter sigende havde fået ydet i form af levering af naturgas til favørpris: »Specielt om den nævnte faktiske situation [der begrunder individualiseringen af en sagsøger] har Domstolen ved flere lejligheder fastslået, at klagende virksomheder, der ved en forordning er tillagt processuelle garantier, hvorefter de kan fremsætte en begæring til Kommissionen om konstatering af en overtrædelse af fællesskabsretten, også må have adgang til at anlægge sag med henblik på beskyttelse af deres berettigede interesser (dom i sagerne Metro I ( 48 ), Fediol mod Kommissionen ( 49 ) og Demo-Studio mod Kommissionen ( 50 )). I den forbindelse bemærkes, at Domstolen i dom af 20. marts 1985 (sag 264/82, Timex Corporation mod Rådet og Kommissionen, Sml. s. 849) udtalte, at det i den forbindelse navnlig må undersøges, hvilken rolle sagsøgeren har spillet i den forudgående administrative procedure. Den har ved bedømmelsen af, om den omtvistede akt berører virksomheden i den i traktatens artikel 173, stk. 2, forudsatte betydning bl.a. lagt vægt på, at virksomheden var en af initiativtagerne til den klage, der gav anledning til iværksættelsen af undersøgelsen, at virksomheden blev hørt under denne, og at dens redegørelser i vidt omfang var afgørende for forløbet af undersøgelsen. Det samme kan siges om de virksomheder, der inden for rammerne af den i artikel 93 i traktaten omhandlede procedure har spillet en tilsvarende rolle, såfremt deres stilling på markedet i væsentligt omfang påvirkes af den støtteforanstaltning, den anfægtede beslutning drejer sig om. I artikel 93, stk. 2, siges det helt i almindelighed og uden tilføjelser af nogen art, at de interesserede parter har adgang til at fremsætte bemærkninger.«

81. Intervenienterne har fremført, at da der her kun er blevet iværksat den forudgående procedure, hvori Kommissionen undersøger forudsætningerne for at indlede proceduren i henhold til artikel 93, stk. 2, men derimod ikke selve proceduren, tilkom der netop ikke sagsøgerne nogen ret til at fremsætte bemærkninger i henhold til denne forskrift. De kriterier, som blev anvendt i dommen i sagen Cofaz m.fl. mod Kommissionen, medfører derfor, at sagen må afvises.

82. Også selv om intervenienterne støtter sig på en rigtig forudsætning, når de betegner retten til at fremsætte bemærkninger som en ret, der alene består ved den egentlige procedure (artikel 93, stk. 2) ( 51 ), kan jeg ikke give dem ret i deres konklusion.

83. Til støtte for min opfattelse skal jeg redegøre for kriteriet »processuelle garantier« ( 52 ), som Domstolens udtalelser vedrørende retten til at fremsætte bemærkninger og intervenienternes betænkeligheder bygger på, inden for de rammer, begrebet henhører under. Denne gennemgang er også grundlaget for en konkret undersøgelse af, om sagsøgerne har retlig interesse.

84. De nævnte rammer afstikkes af det kriterium, som er nævnt i præmis 23 i dommen i sagen Cofaz m.fl. mod Kommissionen, og som Domstolen, således som den bekræfter i dommen, siden dommen i sagen Metro I ( 53 ) har anvendt i sin praksis vedrørende tredjevirksomheders retlige interesse inden for konkurrence- ( 54 ), antidumping- ( 55 ), antisubsidierings- ( 56 ) og støtteretten ( 57 ). I henhold til dette kriterium anses et søgsmål fra tredjevirksomheder vedrørende en anvendelse af konkurrencereglerne, der er utilstrækkelig og ikke streng nok, for at være et middel »til beskyttelse af deres berettigede interesser«.

85. Den interesse, som sådanne virksomheder herved gør gældende, består i at forhindre, at andre virksomheder som følge af konkurrencereglerne modtager, skaffer eller tilsikrer sig uberettigede fordele, der modsvares af tilsvarende ulemper for de sagsøgende virksomheder. Når Domstolen i denne sammenhæng taler om en »berettiget« interesse, kan dette — eftersom det på det tidspunkt, hvor formaliteten prøves, ikke står fast, om sagen er begrundet — kun betyde, at de relevante forskrifter har til formål at beskytte denne interesse. Dette fremgår særlig tydeligt af Domstolens og generaladvokatens udtalelser i Fediol-sagen ( 58 ).

86. Det er forståeligt, at Domstolen henviser særligt til dette forhold. For at en person kan anses for at være berørt på lignende vis som en adressat (og dermed for at være individuelt berørt), må det fremgå, at de relevante bestemmelser i den anfægtede retsakt blev anvendt netop på dem. Herudfra fremgår det tydeligt af den førnævnte henvisning, at rent ydre forhold, såsom især deltagelsen i proceduren, ikke er tilstrækkelige til at kunne ligestille en sagsøger med en adressat: Det må yderligere kræves, at sagsøgeren omfattes af den konkurrenceretlige bestemmelses anvendelsesområde som en person, der skal beskyttes.

87. Det er i denne sammenhæng desuden påkrævet, at Fællesskabets retsakter potentielt har sådanne konsekvenser for sagsøgers beskyttede interesser, at hans situation adskiller sig fra den, alle andre erhvervsdrivende befinder sig i. Denne forudsætning fastslås — negativt — ud fra de følger, som den påtalte statslige eller private adfærd har, set i lyset af adfærdens økonomiske betydning og sagsøgers virke og stilling på markedet. Der kan her f.eks. være tale om følgerne af, at sagsøgeren i et tilfælde under artikel 85 er blevet udelukket fra et selektivt salgssystem ( 59 ), om en skade som følge af dumping ( 60 ), om subsidier ( 61 ) eller om ulemper, der følger af støtteydelser til konkurrerende virksomheder ( 62 ). Også selv om Domstolen undertiden — i tilfælde, hvor forudsætningen utvivlsomt var opfyldt — ikke engang udtrykkeligt har nævnt ( 63 ) eller kun har undersøgt forudsætningen summarisk ( 64 ), har det siden dommen i sagen Cofaz m.fl. mod Kommissionen stået fast, at denne forudsætning er ufravigelig.

88. Oftest ( 65 ) er de forhold, der skal prøves ud fra dette synspunkt, ikke tilstrækkelig Idare til, at foranstaltningen fremtræder som et tilfælde, hvor konkurrencereglerne anvendes netop på sagsøgeren ( 66 ). Domstolen kræver i så fald desuden, at sagsøgeren har deltaget i proceduren under varetagelse af de garantier, der er blevet ydet ham, og har spillet en rolle under proceduren. Kravet om, at han skal have påvirket proceduren virker helt logisk, da fællesskabsmyndighedens administrative procedure netop tjener til at skaffe sig et grundlag for beslutningen om, hvilke skridt myndigheden skal tage ( 67 ).

89. Men hvilken rolle spiller i denne sammenhæng kriteriet om, at sagsøgerens intervention skal være sket under varetagelse af processuelle garantier?

90. Jeg er af den opfattelse, at kriteriet for det første har tæt sammenhæng med prøvelsen af konkurrencereglens eget beskyttelses-formål, som kommer til udtryk i de processuelle garantier. Desuden kræves der hermed, at denne beskyttelse, der følger af de anvendelige bestemmelser, netop gennemføres ved den pågældendes deltagelse i den administrative procedure. I dette tilfælde skal fællesskabsmyndighederne nemlig tage hensyn til den pågældendes argumenter — ikke blot af hensyn til en retmæssig anvendelse af fællesskabsretten, men også i deres egen interesse.

91. Trods sagens karakter fører disse grundsætninger ikke, alene fordi det afsnit af proceduren, hvor disse garantier består, ikke er blevet indledt, til, at sagen må afvises. En virksomhed, der som konkurrent til den begunstigede virksomhed er omfattet af beskyttelsen i reglerne om støtte, mister ikke denne status i og med, at Kommissionen afviser at indlede proceduren i henhold til artikel 93, stk. 2. Desuden ville virksomheden i tilfælde af, at proceduren var blevet indledt, have haft de garantier, som denne hjemler med henblik på gennemførelsen af denne beskyttelse. Såfremt afvisningen af at indlede proceduren følger i tilknytning til en nyttig intervention fra sagsøgerens side i den forudgående procedure, fremtræder afvisningen, set ud fra denne synsvinkel, som en (negativ) anvendelse af konkurrencereglerne på denne; denne afgørelse er ikke mindre negativ end beslutningen om at indstille en procedure, der er blevet indledt. Den mest påfaldende forskel mellem disse to tilfælde består egentlig i, at der i et tilfælde som det foreliggende yderligere blev truffet en bebyrdende afgørelse vedrørende anvendelsen af de processuelle garantier. Det ville være urimeligt og selvmodsigende at fremføre denne forskel over for sagsøgeren: urimeligt, da denne ikke har nogen umiddelbar indflydelse herpå; selvmodsigende, da denne med sit søgsmål netop forlanger en indledning af den fase, hvor der består disse garantier.

92. I øvrigt skal jeg fastslå, at intervenienternes opfattelse ville medføre betydelige lakuner i retsbeskyttelsessystemet. Dette angår ikke kun Domstolens kontrol med anvendelse af reglerne om støtte, men også den umiddelbare virkning af gennemførelsesforbuddet i henhold til traktatens artikel 93, stk. 3. Har Kommissionen, som i det foreliggende tilfælde, truffet en bebyrdende afgørelse desangående, ville den berørte konkurrent, hvis man følger intervenienternes opfattelse, i tilfælde af en fejltagelse fra Kommissionens side ikke kunne gøre de rettigheder gældende, som ifølge Domstolen tilkommer ham.

93. Jeg deler således ikke intervenienternes holdning vedrørende den retlige interesse, og afgørelsen i dommen i sagen Lord Betheli mod Kommissionen ( 68 ), som Allied Signal har henvist til, kan ikke ændre ved dette forhold. I denne dom afviste Domstolen et søgsmål fra en luftfartspassager (der også var medlem af Europa-Parlamentet), hvori denne protesterede imod, at Kommissionen, selv om den var blevet opfordret hertil, ikke havde indledt nogen procedure mod luftfartsselskaber i henhold til artikel 89 med henblik på at kontrollere deres fastlæggelse af tariffer ved hjælp af EØF-traktatens artikel 85 og 86. Under dette søgsmål, der principielt var støttet på artikel 175 og subsidiært på 173, afklarede Domstolen ikke, om Kommissionens adfærd havde karakter af en afvisning (vigtigt for valget mellem de to bestemmelser). Den behandlede i stedet for begge artikler samlet. På dommens afgørende sted anføres følgende (præmis 16): »Det fremgår således, at sagsøgeren ikke krævede, at Kommissionen skulle træffe en beslutning i forhold til ham selv, men at den skulle indlede en undersøgelse over for tredjemænd og træffe beslutninger dem vedrørende. I betragtning af, at sagsøgeren både er bruger af luftruterne og drivkraft i en bevægelse for brugerne af disse, har han som andre brugere uden tvivl en indirekte interesse i en sådan sag og dens mulige udfald, men han kan dog ikke på det grundlag påberåbe sig ganske samme retsstilling som en adressat for en konkret beslutning, der kan annulleres i medfør af traktatens artikel 173, stk. 2, ligesom der ikke kan tillægges ham retsstilling som mulig adressat for en retsakt, som Kommissionen har pligt til at udstede til ham ifølge artikel 175, stk. 3's indhold.«

94. Jeg skal hertil for det første fastslå, at Domstolen ikke har udtalt sig udtrykkeligt om, hvorvidt sagsøgeren var individuelt berørt af Kommissionens retsakt. Den anførte derimod alene, at sagsøgeren ikke kunne opfattes som adressat for denne retsakt. Hvad angår besvarelsen af dette spørgsmål skal jeg for det andet anføre, at sagsøgeren var en bruger og ikke en tredje virksomhed (der var blevet tilføjet skade); Domstolen betragtede muligvis dette som en forskel, der var vigtig for spørgsmålet om sagsøgerens individuelle stilling, for så vidt som denne stilling afhang af de virkninger, der udgik fra den konkurrencestridige adfærd ( 69 ). For det tredje eksisterede der på luftfartsområdet endelig ikke nogen bestemmelser, som hjemlede processuelle garantier for private implicerede personer: Sådanne garantier kan ikke udledes af ordlyden i artikel 89, og forordning nr. 17, hvis anvendelsesområde for så vidt begrænses af forordning nr. 141 ( 70 ), gjaldt ikke; forordning (EØF) nr. 3975/87 ( 71 ), der for luftfartssektoren nu hjemler lignende garantier som i forordning nr. 17 [jf. især artikel 3, stk. 2, litra b)], var heller ikke trådt i kraft.

95. Betragtningerne i denne dom kan derfor ikke overføres til denne sag.

96. c) aa) Ved anvendelse af de hidtil nævnte kriterier på denne sag skal jeg først fastslå, at sagen, for så vidt den er anlagt af CIRFS, må afvises. Dette fremgår efter min opfattelse klart af de ovenfor beskrevne grundsætninger om sammenslutninger af virksomheders retlige interesse.

97. Dommen i sagen Van der Kooy m.fl. mod Kommissionen ( 72 ), som sagsøgerne har påberåbt sig, ændrer ikke denne konklusion, da den ikke angik et søgsmål fra en sådan sammenslutning, som det drejer sig om i denne sag. I førstnævnte sag havde bl.a. Landbouwschap, et hollandsk organ, der skulle varetage beskyttelsen af de erhvervsdrivendes interesser i landbrugssektoren, påstået annullation af en beslutning fra Kommissionen, hvori denne havde erklæret, at støtte, der efter sigende blev bevilget i form af præferencetariffer for levering af naturgas til gartnere, var uforenelig med det fælles marked. Efter at Domstolens generaladvokat, Sir Gordon Slynn ( 73 ), havde overvejet (men afvist) muligheden for inden for støtteområdet at tillade søgsmål fra sammenslutninger af virksomheder, angav Domstolen klart, at den ville fastholde de allerede knæsatte principper. I dommens præmis 21 bekræftede Domstolen nemlig, at retlig interesse i henhold til artikel 173, stk. 2, forudsætter en egen interesse hos sagsøgeren. I denne præmis anføres følgende: »Landbouwschap [kan] ikke ... anses for umiddelbart og individuelt berørt af beslutning ... i egenskab af modtager af den omtvistede støtte.«

98. Herefter henviste Domstolen til Landbouwschap's stilling, idet dette i en vis forstand kunne sammenlignes med en myndighed, som har bevilget støtten ( 74 ) (præmis 21-24): »[Det står dog fast], at dette organs forhold, som det med rette har gjort gældende, er påvirket af beslutning 85/215, idet organet jo forhandler gastariffer i gartnernes interesse. Endvidere bemærkes, at Landbouwschap i denne egenskab har deltaget aktivt i proceduren efter artikel 93, stk. 2, og har indgivet skriftlige indlæg til Kommissionen, ligesom man har holdt sig i nøje kontakt med de kompetente tjenestegrene under hele proceduren. Endelig figurerer Landbouwschap mellem signatarerne af aftalen om indførelse af den af Kommissionen anfægtede tarif, og nævnes i denne egenskab gentagne gange i beslutning 85/215. Stadig i denne egenskab har Landbouwschap været forpligtet til for at gennemføre beslutningen at indlede nye tarifforhandlinger med Gasunie og indgå en ny aftale. Det må derfor konkluderes, at Landbouwschap i betragtning af de her foreliggende omstændigheder har været berettiget til at anlægge sag i henhold til artikel 173, stk. 2, med påstand om annullation af Kommissionens beslutning.«

99. CIRFS' situation kan på ingen måde sammenlignes med denne situation. Sagen skal derfor, for så vidt den er anlagt af denne sammenslutning, afvises.

100. bb) Desuden må sagen afvises, for så vidt den er anlagt af andre virksomheder end AKZO. Disse virksomheder optrådte ikke — hverken umiddelbart eller på den måde, at CIRFS handlede i deres navn — under den procedure, der førte til den anfægtede afvisning. Ingen af de to anfægtede skrivelser er rettet til dem. Endelig er der heller ikke holdepunkter for at antage, at følgerne af støtten alene ville være nok til at individualisere dem som adressater.

101. cc) Søgsmålet anlagt af selskabet AKZO opfylder derimod de her omhandlede forudsætninger.

102. Først skal det fastslås, at AKZO fremstiller en række materialer, inklusive polyesterfibre, der anvendes til forstærkning af bildæk ( 75 ). Ifølge en erhvervsdrivendes skøn vil andelen af tekniske polyesterfibre, som anvendes til dæk, på verdensbasis stige fra 38% (i 1988) til 42% (i 1992) ( 76 ). Derudover har Allied Signal indrømmet, at AKZO er den vigtigste producent af viskose, der i Vesteuropa anvendes i de fleste bildæk. Allied Signal's produktion i Longwy ville derfor medføre en mærkbar konkurrence for selskabet AKZO, hvis interesser følgelig er omfattet af beskyttelsen i henhold til reglerne om støtte.

103. Jeg skal i denne forbindelse desuden fastslå, at produktionskapaciteten i Fællesskabet i 1990 udgjorde 109 kiloton for disse fibre ( 77 ). Når henses til de usikre skøn over udviklingen i efterspørgslen og den fremtidige betydning af konkurrerende materiale, kan den kapacitetsstigning på 25 kiloton, som ville indtræde indtil 1993 som følge af Allied Signal's investering, ikke på forhånd kvalificeres som uvæsentlig, heller ikke selv om man fra det sidstnævnte tal fratrækker 7 kiloton pr. år, som Allied Signal indtil nu har importeret fra USA til Fællesskabet.

104. Endelig er det ubestridt, at støtteandelen udgør mindst brutto 19% af investeringen (160 mio. FF i forhold til 840 mio. FF), hvilket ifølge Kommissionens angivelser, der i denne forbindelse tager hensyn til medlemsstaternes forskellige skattesystemer, svarer til en nettosubventionsækvivalent på 16,5%.

105. Disse overvejelser er tilstrækkelige til at fastslå, at der (i henhold til kriterierne i dommen Cofaz m.fl. mod Kommissionen) foreligger en mærkbar påvirkning for selskabet AKZO.

106. Endelig har AKZO også haft en afgørende indflydelse på den procedure, der gik forud for retsakten. Afvisningen blev i den form, den blev meddelt AKZO, truffet under hensyntagen til skrivelsen af 29. juni 1990 samt til yderligere korrespondance, som den anfægtede skrivelse af 4. oktober 1990 henviser til. Sidstnævnte bekræfter også, at sagen var blevet behandlet nærmere under diskussioner mellem medlemmer af forskellige af Kommissionens tjenester og repræsentanter for selskabet AKZO, og at den, der affattede skrivelsen, personligt havde undersøgt sagen i lyset af selskabets argumenter.

107. d) Heller ikke Allied Signal's yderligere indsigelser ændrer ved det forhold, at selskabet AKZO's klage skal antages til realitetsbehandling.

108. Den første indsigelse er, at man, hvis sagen antages til realitetsbehandling, underkender den skønsbeføjelse, som tilkommer Kommissionen vedrørende iværksættelse af proceduren. Denne indsigelse skal jeg besvare med, at Domstolen naturligvis også kontrollerer foranstaltninger, der er truffet under udøvelse af et skøn ( 78 ). Domstolen undersøger i denne forbindelse navnlig, om Kommissionen inden for rammerne af sin bedømmelse har anvendt »begreberne i den gældende ret« korrekt ( 79 ). Ud fra denne opfattelse kan jeg ikke indse, hvordan det forhold, at der foreligger en sådan skønsbeføjelse, kan medføre, at et søgsmål, som netop drejer sig om, hvorvidt fællesskabsretten er blevet overholdt under skønsudøvelsen ( 80 ), skal afvises ( 81 ). Indsigelsen må derfor forkastes.

109. Den anden indsigelse fra Allied Signal går ud på, at Domstolen ved undersøgelsen af, om søgsmålet er begrundet, nødvendigvis også må afgøre, om Frankrig har overtrådt sin anmeldelsespligt; men herved bliver de processuelle garantier i EØF-traktatens artikel 169 og 170 ifølge Allied Signal ikke overholdt.

110. Et sådant argument kan være berettiget, hvis bedømmelsen af annullationssøgsmålet i sidste række forudsætter en konstatering af, at der foreligger traktatbrud, især i tilfælde af, at søgsmålet retter sig mod Kommissionens afvisning af at indlede en procedure angående dette traktatbrud. Til undersøgelse af det foreliggende søgsmål kræves det dog ikke, at der foretages en sådan konstatering. Det ville — omvendt — højst kunne komme i betragtning, såfremt Kommissionen havde begået en fejl, der eventuelt påvises i dommen, og som fører til, at det må fastslås, medlemsstaten har begået en overtrædelse. Sådanne konklusioner kan naturligvis ikke tilregnes Domstolen og kan langt mindre udgøre en del af dommens retskraft. Hverken ordlyden eller formålet med de formelle regler i artikel 169 og 170 ville kunne drages i tvivl ved en dom af denne art.

III —. Realiteten

111. Selskabet AKZO's søgsmål, som således skal antages til realitetsbehandling, er efter min opfattelse også begrundet.

112. Sagsøgeren ( 82 ) har med rette gjort gældende, at støtteordningen (hvis betingelser i øvrigt uomtvistet er opfyldt) på tidspunktet for støttebevillingen omfattede fibre af den art, som Allied Signal skulle producere i Longwy, og at Kommissionen derfor ved udøvelsen af sit skøn anlagde en urigtig subsumption.

113. For det første følger det, i modsætning til, hvad den franske regering har anført, ikke af støtteordningens retlige beskaffenhed, at sagsøgeren er afskåret fra at påberåbe sig indholdet af denne støtteordning. Som jeg tidligere anførte ( 83 ), har støtteordningen som følge af samtykket fra den berørte medlemsstat en umiddelbar indflydelse på de retsvirkninger, der følger af beslutning 85/18 vedrørende de enkelte støtteprojekter. Et søgsmål, der er støttet på indholdet af ordningen, har derfor samme vægt som ethvert andet søgsmål, der støttes på en ukorrekt anvendelse af denne beslutning. Denne indsigelse skal derfor afvises, uanset hvordan den skulle have været bedømt, såfremt støtteordningen havde været af en anden retlig beskaffenhed.

114. Hvad herefter angår støtteordningens omstridte rækkevidde er jeg helt og fuldt af samme opfattelse som sagsøgeren: Da ordningen blev indført i 1977, var den (i modsætning til, hvad intervenienterne har anført) ikke begrænset til at angå fibre til brug i tekstil- og beklædningssektoren, og den blev (i modsætning til Kommissionens anbringende) heller ikke senere indskrænket af Kommissionens beslutning i sagen »Faserwerk Bottrup«.

115. Da ordningen er omfattet af en bindende retlig bestemmelse, skal den fortolkes efter objektive kriterier. Der kan i denne forbindelse ganske vist tages hensyn til ordningens målsætning og oprindelse, og man kan finde frem til disse elementer ved hjælp af Kommissionens senere erklæringer og foranstaltninger, såfremt disse kan opfattes som bevismidler. Domstolen er dog, i modsætning til, hvad Allied Signal har fremført, ikke bundet af den fortolkning, som Kommissionen måtte have foretaget af ordningen på forskellige tidspunkter.

116. Når der henses til disse fortolkningskriterier, skal jeg for det første erindre om ordlyden i skrivelsen fra 1977. Dér tales der generelt om syntetiske fibre, og der sondres ikke mellem fibre til industrielle formål og fibre til brug i tekstil- og beklædningsbranchen. Denne ordlyd svarer til støtteordningens formål — at forhindre, at problemer, der bestod som følge af manglende udnyttelse af kapaciteterne, blev forværret. Kommissionen har nemlig med egne talangivelser selv indrømmet, at der i 1970'erne, og navnlig i 1977, også på området for fibre til industrielle formål var overkapacitet i Fællesskabet. Under retsmødet har Allied Signal ganske vist bestridt, at der i sin tid var overkapacitet inden for den nævnte erhvervsgren, men virksomheden har ikke fremført nogen detaljerede oplysninger, som kan afkræfte Kommissionens anbringende.

117. At ordlyd og målsætning må føre til den her hævdede fortolkning, bekræftes også af bilaget til en skrivelse, i hvilken Kommissionen i 1978 over for medlemsstaterne redegjorde for det nøjagtige indhold af støtteordningen ( 84 ). I slutningen af bilaget henvises der til, at den omtvistede støtteregulering gælder til fordel for investeringsprojekter, der angår »syntetiske fibre af enhver art, især akryl-, polyester- og polyamidfibre til brug i tekstilbranchen eller med industrielle anvendelsesformål« ( 85 ). I skrivelsen henvises der desuden til, at de oplysninger, der gives i bilaget, blev udarbejdet under hensyntagen til svarene fra medlemsstaterne. I bilaget selv anføres følgende: »På grundlag af de indgåede svar er Kommissionen kommet til den opfattelse, at de krav, der er fremsat i svarene, opfyldes.« Alt taler således for, at disse oplysninger genspejler den opfattelse af støtteordningen, som både Kommissionen og medlemsstaterne baserede sig på, og at begge sider, også hvad tekniske fibre angik, anså foranstaltningerne for at være økonomisk velbegrundede.

118. Muligvis har forholdene vedrørende kapacitetsudnyttelsen senere ændret sig, men det er ikke nødvendigt at tage stilling til dette spørgsmål. Ligeledes er det heller ikke nødvendigt at afklare, om det omstridte projekt, således som Allied Signal har hævdet, i betragtning af den nuværende situation og egenskaberne ved de fibre, virksomheden vil producere, medfører overkapacitet. Alle disse omstændigheder kan nemlig ikke påvirke fortolkningen af den retlige bestemmelse, der her er tale om. Kommissionens pligt til efter indledningen af proceduren at tage hensyn til alt det, der kan være væsentligt for undersøgelsen i henhold til artikel 92, stk. 3, berøres naturligvis ikke heraf.

119. De forhold, intervenienterne har anført mod denne fortolkning, kan ikke rokke ved min overbevisning.

120. Det spiller ikke nogen rolle, at der i skrivelsen fra 1977 på generel måde henvises til de fællesskabsretlige rammer for støtte til fordel for tekstil- og beklædningsindustrien. Der består en ubestridelig sammenhæng mellem støtteordningen og de fællesskabsretlige rammer, uden at der dog er holdepunkter for at antage, at støtteordningen udelukkende skulle vedrøre de fibre, der er bestemt til brug i denne industri.

121. I modsætning til, hvad den franske regering har fremført, indeholder den skrivelse, som Kommissionen rettede til medlemsstaterne med henblik på at forberede videreførelsen af ordningen i 1987, heller ikke nogen overbevisende forhold. Ganske vist tales der i denne skrivelse, hvad angår udviklingen i efterspørgslen, som efter Kommissionens opfattelse i bedste fald ville stagnere i den nærmeste fremtid, kun om tekstilfibre. Hvis der heraf overhovedet kan sluttes noget modsætningsvis vedrørende fibre til industrielle formål, angår dette den aktuelle situation på markedet og ikke indholdet af den støtteordning, der blev indført i 1977.

122. Begge intervenienter har desuden henvist til Kommissionens beslutning fra 1988, som angår et støtteprojekt til fordel for en ny produktionsenhed for polypropylen- og polyætylenfibre til industrielt brug. Produktionsenheden skulle oprettes i Bottrop (og benævnes derfor i det følgende »beslutningen Faserwerk Bottrop« ( 86 )). I denne beslutning kom Kommissionen — uden at indlede en procedure i henhold til artikel 93, stk. 2 — til den konklusion, at støtten var forenelig med det fælles marked. Med hensyn til polypropylenfibrene (polyætylenfibre er, sådan som Kommissionen med rette henviser til i beslutningen, ikke omfattet af støtteordningen) anføres der to centrale ting vedrørende spørgsmålet om støttens forenelighed med ordningen: — Det drejer sig om et nyt produkt, hvor der ikke består overkapacitet, og støtten kan således ikke skade de andre producenter, som fremstiller traditionelle fibre. Der foreligger derfor ikke nogen krænkelse af støtteordningens formål, der går ud på at forhindre kapacitetsforhøjelser på områder, hvor udbuddet er for stort. — Støtteordningen »gjaldt og gælder ... for fibre og garn til brug i tekstil- og beklædningsbranchen. Men det eneste relevante marked ligger i det foreliggende tilfælde uden for dette område«.

123. Den sidstnævnte vurdering har betydning for denne sag.

124. Kommissionen har imidlertid som svar på et spørgsmål under retsmødet udtalt, at dette (i hvert fald før den anfægtede beslutning blev truffet) var den eneste foranstaltning, hvor man gik ud fra, at støtteordningen var begrænset til at angå tekstilfibre. Denne — troværdige ( 87 ) — forklaring skal ses i sammenhæng med Kommissionens andet anbringende, ifølge hvilket der er tale om et tilfælde af en afvigelse fra støtteordningen.

125. Det er ikke nødvendigt at afgøre, om forestillingen om, at støtteordningen er begrænset til at angå tekstilfibre, rent faktisk udgjorde baggrunden for beslutningen. Beslutningen vedrører ene og alene et enkelttilfælde, som Kommissionen selv, hvad det omstridte punkt i ordningen angår, har betegnet som en afvigelse. Dette enkelttilfælde udgør derfor ikke noget indicium for den stramme fortolkning af ordningen, som jeg her har afvist.

126. Når CIRFS derimod i korrespondancen ( 88 ) med Kommissionen, der gik forud for ordningens videreførsel i 1989, gav udtryk for den holdning, at ordningen skulle »udvides« til at omfatte fibre til brug i industrien, hænger dette muligvis sammen med, at visse af sammenslutningens medlemmer, sådan som det meddeles i CIRFS' skrivelse af 27. oktober 1988 ( 89 ), ønskede en »udvidelse«. Rent faktisk forholder det sig således, at der i tilslutning til beslutningen Faserwerk Bottrop, som CIRFS ganske vist var uenig i — ud fra det her relevante synspunkt — men ikke anfægtede, muligvis opstod en vis retlig usikkerhed hos sammenslutningens medlemmer. Under disse omstændigheder kunne det virke tilrådeligt for en sikkerheds skyld at foreslå en »udvidelse« af ordningen. Heller ikke her ser jeg noget indicium, som kan tale mod min fortolkning.

127. CIRFS' handlemåde er endelig en forklaring på, at det i teksten i støtteordningen, sådan som denne var fastlagt for tidsrummet efter den 19. juli 1989, anførtes, at Kommissionen »på forhånd modsætter sig støtte, som planlægges af medlemsstaterne, hvad enten den er af sektoral, regional eller af generel art, og som medfører en forøgelse af virksomhedernes nettoproduktionskapacitet inden for sektoren for syntetiske fibre (fibre og garn af akryl, polyester, polypropylen og polyamid samt teksturering af disse filamenter, uanset produktets art og type og endelige anvendelsesformål)« ( 90 ).

128. Som det fremgår af mine overvejelser, kan man, i modsætning til, hvad intervenienternes mener, ikke drage nogen modsætningsslutning med hensyn til retsstillingen før den 19. juli 1989.

129. Da støtteordningen således fra starten af også gjaldt fibre til industrielle formål, skal jeg tage stilling til Kommissionens opfattelse, hvorefter den ved beslutningen Faserwerk Bottrop selv indskrænkede ordningen til at angå fibre til brug i tekstil- og beklædnings-sektoren.

130. Denne opfattelse kan øjeblikkeligt afvises. Ordningen kan ikke ændres gennem en ensidig retsakt fra Kommissionen, da den er genstand for en retlig forpligtelse, som kun beror på medlemsstaternes samtykke. Det forhold, at den nævnte beslutning ikke blev anfægtet, selv om den var blevet meddelt alle medlemsstaterne, ændrer ikke noget herved. Medlemsstaterne kunne nemlig ikke være vidende om, at deres »tavshed« ville udløse en sådan retsfølge. Tavsheden kan derfor heller ikke opfattes som et samtykke.

131. Det følger heraf, at støtteordningen fra begyndelsen omfattede fibre af den her omhandlede art og ikke midlertidigt — inden vedtagelsen af støtteordningen som affattet i 1989 — havde et mindre anvendelsesområde. Ordningen gjaldt derfor også i dette omfang den 28. juni 1989, der er den dato, som Kommissionen anser for tidspunktet for støttebevillingen. Sagsøgeren har ganske vist også protesteret imod, at Kommissionen lægger denne dato til grund. Sagsøgeren har dog ikke nævnt den dato, den anser for at være den rette, men alene henvist til de omstændigheder, der indtrådte i den første halvdel af 1990: Dette indebærer ifølge sagsøgeren, at støtten ikke kan være blevet bevilget allerede i juni 1989. Kommissionens standpunkt kan dog ikke anses for at blive bestridt, idet Kommissionen har fastslået, at det afgørende tidspunkt ligger før vedtagelsen af den anfægtede beslutning. I betragtning heraf er det derfor ikke nødvendigt at behandle spørgsmålet om den korrekte dato eller sagsøgernes begæringer om bevis vedrørende dette spørgsmål.

132. Kommissionen har således underkendt, at støtten henhørte under støtteordningens anvendelsesområde og derfor var udtryk for en ny støtte. Denne forkerte opfattelse lagde den til grund for sin beslutning om, hvorvidt der skulle indledes en procedure i henhold til artikel 93, stk. 2, og tillagde dette punkt afgørende betydning. Det er ikke udelukket, at Kommissionen — under hensyntagen til kriterierne i dommen i sag 84/82 ( 91 ) — ved en korrekt anvendelse af fællesskabsretten ville have indtaget et andet standpunkt. Den anfægtede beslutning fra Kommissionen beror således på en udøvelse af dens skønsbeføjelse, som er uforenelig med fællesskabsretten. Den må derfor annulleres.

IV — Sagens omkostninger

133. Sagsøgernes og Kommissionens omkostninger må i henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 3, fordeles, bortset fra omkostningerne ved sagen vedrørende foreløbige forholdsregler, som i overensstemmelse med Kommissionens påstand skal afholdes af sagsøgerne. Ved anvendelsen af artikel 69, stk. 3, skal nævnes, at selskabet AKZO har vundet sagen, uden at det dog rettidigt (sammen med stævningen) har nedlagt den påstand vedrørende sagens omkostninger, der kræves i henhold til stk. 2 i denne artikel. Jeg skal derfor fastslå, at der ikke er opstået nogen særlige omkostninger for Kommissionen som følge af de øvrige sagsøgeres deltagelse i sagen, da disses anbringender er fremsat i de samme indlæg som selskabet AKZO's anbringender.

134. Hvad angår intervenienterne bærer Den Franske Republik uanset sagens udfald i henhold til artikel 69, stk. 4, sine egne omkostninger. I overensstemmelse med sagsøgernes påstand afholder selskabet Allied Signal som tabende part sine egne omkostninger; det følger af de allerede nævnte grunde, at der ikke er grund til at fordele disse omkostninger.

C — Forslag til afgørelse

135. Af alle disse grunde foreslår jeg derfor Domstolen følgende: — Søgsmålet afvises fra realitetsbehandling, for så vidt det er indbragt af CIRFS og selskaberne Hoechst Aktiengesellschaft, Imperial Chemical Industries plc og SNIA Fibre SPA. — I henhold til selskabet AKZO NV's påstand annulleres Kommissionens beslutning som meddelt sagsøgeren ved skrivelse af 4. oktober 1990. — Bortset fra omkostningerne ved sagen vedrørende foreløbige forholdsregler, som sagsøgerne selv skal bære, fordeles sagsøgernes og Kommissionens omkostninger. — Intervenienterne bærer deres egne omkostninger.

( *1 ) – Originalsprog: tysk.

( 1 ) – I det følgende sondres der ikke mellem disse selskaber; derimod anvendes betegnelsen (selskabet) »Allied Signal«.

( 2 ) – Beslutning af 10.10.1984 om afgrænsning af de områder i Frankrig, der er støtteberettigede i henhold ti! støtteordningen »Prime d'aménagement du territoire«.

( 3 ) – Belgien, Frankrig, Luxembourg.

( 4 ) – Bilag 8 til svarskriftet.

( 5 ) – Jf. EFT C 171 af 10.7.1985, s. 2, EFT C 183 af 11.7.1987, s. 4, EFT C 173 af 8.7.19S9, s. 5, EFT C 186 af 18.7.1991, s. 11, og EFT C 179 af 16.7.1992, s. 3.

( 6 ) – Bilag 12 til stævningen.

( 7 ) – Bilag 14 til stævningen.

( 8 ) – Bilag 13 til stævningen.

( 9 ) – I deres replik har de også nedlagt påstand om, at Kommissionen tilpligtes at afholde sagens omkostninger (se nedenfor, punkt 133).

( 10 ) – Dom af 11.12.1973, sag 120/73, Lorenz, Sml. s. 1471, præmis 3, af 9.10.1984, forenede sager 91/83 og 127/83, Heineken Brouwerijen, Sml. s. 3435, præmis 14, og af 14.2.1990, sag C-301/87, Frankrig mod Kommissionen, Sml. I, s. 307, præmis 17.

( 11 ) – Dom af 2.7.1974, sag 173/73, Italien mod Kommissionen, Sml. s. 709, præmis 16, og af 14.2.1990, sag 301/87, nævnt i fodnote 10, præmis 22.

( 12 ) – Dom af 24.2.1987, sng 310/85, Deufil mod Kommissionen, Sml. s. 901.

( 13 ) – Under den mundtlige forhandling har Kommissionen betegnet støtteordningen som et forslag i henhold til artikel 93, stk. 1, andet punktum (et forslag, der er møntet på »formålstjenlige foranstaltninger«). Mig forekommer dette ikke at være så uproblematisk, som Kommissionen giver udtryk for. For støtteordningen angår i henhold til sin ordlyd ikke kun eksisterende støtte, men også nye støtteydelser, og til de eksisterende støtteydelser regnes også ydelser, hvor de statslige regler om støtte planlægges, erklæres at være forenelige med det fælles marked og indføres efter vedtagelse eller forlængelse af støtteordningen. I den foreliggende sag er det dog ikke nødvendigt at komme nærmere ind på dette problem; jf. nedenfor under punkt 35 ff.

( 14 ) – Beslutning 90/388/EØF af 21.2.1990 (EFT L 188, s. 55).

( 15 ) – EFT C 123 af 18.5.1989, s. 3.

( 16 ) – Jf. de i EFT C offentliggjorte tekster —se fodnote 5.

( 17 ) – Dom af 23.2.1961, sag 30/59, Gezamenlijke Steenkolenmijnen in Limburg mod Den Hoje Myndighed, Smi. 1954-1964, s. 211, org. ref.: Rec. 1961, s. 1, pi s. 3.

( 18 ) – Jf. dom af 22.3.1961, forenede sager 42/59 og 49/59, SNU-PAT mod Den Hoje Myndighed, Sml. 1954-1964, s. 247, org. réf.: Rec. s. 103.

( 19 ) – Forslag til afgorclsc fra generaladvokat Lagrange i ovennævnte sag 30/59, s. 63, pi s. 71.

( 20 ) – Fast retspraksis: jf. senest domme af 30.6.1992, sag C-312/90, Spanien mod Kommissionen, og sag C-47/91, Italien mod Kommissionen, Sml. I, s. 4145.

( 21 ) – Spørgsmålet om, hvilket indhold støtteordningen havde på tidspunktet for støttebevillingen, vil blive undersøgt i forbindelse med afgørelsen af, om sagen er begrundet.

( 22 ) – Jf. især dom af 23.2.1961, sag 30/59, Gezamenlijke Steenkolenmijnen in Limburg mod Den Høje Myndighed, Smi. 1954-1964, s. 211, org. réf.: Rec. s. 3, af 8.3.1972, sag 42/71, Nordgetreide mod Kommissionen, Sml. s. 105, og af 26.4.1988, forenede sager 97/86, 193/86, 99/86 og 215/86, Asteris mod Kommissionen, Sml. s. 2181.

( 23 ) – Dom af 1.3.1966, sag 48/65, Lütticke m.fl. mod Kommissionen, Sml. 1965-1968, s. 169, org. réf.: Rec. s. 27.

( 24 ) – Sonito-dommen af 17.5.1990 (sag C-87/89, Sml. s. 1981) angår også dette spørgsmål. I præmisserne blev der dog ikke lagt vægt på det her nævnte princip, men derimod på parallellen mellem et annullations- og et passivitetssøgsmål; jeg skal senere komme ind på dette (nedenfor under punkt 108, fodnote 81).

( 25 ) – Dom i sagen Lütticke m.fl. mod Kommissionen, nævnt ovenfor i note 23, s. 39 f.

( 26 ) – Dom af 15.12.1988, forenede sager 166/86 og 220/86, Irish Cement mod Kommissionen, Sml s. 6473.

( 27 ) – Jeg skal endvidere bemærke, at Domstolen ikke har benægtet generaladvokatens tese, i henhold til hvilken der var tale om en eksisterende støtte. Men Kommissionens indgreb over for eksisterende stotteydelser angår kun fremtiden; allerede begrebsmæssigt er det udelukket, at denne begrænsning kan gælde nye stotteydelser. Det må derfor konstateres, at de retsvirkninger, afvisningen af at indlede en procedure medfører (idet yderligere foranstaltninger fra Kommissionens side herved udelukkes), er endnu mere udprægede, nar der er tale om nye end om eksisterende stotteydelser. Den losning, der blev valgt i sagen Irish Cement, må derfor — og sa meget des mere — gande i den foreliggende sag.

( 28 ) – S. 11 og 12 (punkt 19) i indlægget.

( 29 ) – Hele retspraksis omkring tredjevirksomheders adgang til at anlægge sag inden for konkurrenceretten (jf. nedenfor, fodnote 48, 50 og 54 (Metro II-dommen)) er baseret på denne sondring mellem adressaten for den egentlige foranstaltning og adressaten for den skrivelse, hvori foranstaltningen meddeles; alene BAT li-dommen af 17.11.1987 (forenede sager 142/84 og 145/84, Sml. s. 4487, præmis 12) udgør en undtagelse hertil; det samme gælder med hensyn til antidumping-og subsidierenen (jf. nedenfor, fodnote 49 og den i fodnote 80 nævnte Timex-dom).

( 30 ) – Allied Signal lægger her, under henvisning til dommen af 28.1.1986 i sagen Cofaz m.fl. mod Kommissionen (sag 169/84, Sml. s. 391), især vægt på rettighederne til at deltage i proceduren, rettigheder, der ifølge Allied Signal først består, når proceduren er blevet indledt.

( 31 ) – Det er utvivlsomt ikke noget tilfælde, at Domstolen i nyere domme ikke har gentaget sin formulering i præmis 9 i dommen af 11.11.1981 i sagen IBM mod Kommissionen (sag 60/81, Sml. s. 2639), hvorefter foranstaltningerne skal have »retligt bindende virkninger, som kan berøre sagsøgerens interesser gennem en væsentlig ændring af hans retsstilling«: jf. fra den nyere praksis domme nævnt ovenfor i note 20, sag C-312/90, præmis 11, og sag C-47/91, præmis 19.

( 32 ) – Jf. dom af 11.12.1973, nævnt ovenfor i note 10, præmis 4.

( 33 ) – Jf. vedrørende dette forhold domme i sag C-312/90 og sag C-47/91, nævnt ovenfor i note 20.

( 34 ) – Domme i sag C-312/90 og sag C-47/91, nævnt ovenfor i note 20.

( 35 ) – I dommen af 14.3.1990, forenede sager C-133/87 og C-150/87, Nashua Corporation m.fl. mod Kommissionen og Rådet, Sm!. s. 719, præmis 9, tales der om en -midlertidig foranstaltning, hvis formål er at forberede den endelige beslutning«, det samme gælder dom fra Retten i Porste instans af 10.7.1990, sag T-64/89, Automec mod Kommissionen, Sml. II, s. 367.

( 36 ) – Dom i sagen IBM mod Kommissionen, nævnt ovenfor i note 31, præmis 11, og dom af 4.3.1982, sag 182/80, Gauff mod Kommissionen, Sml. s. 799, præmis 18.

( 37 ) – Dom af 24.6.1986, sag 53/85, ΛΚΖΟ mod Kommissionen, Sml. s. 1965, præmis 19, og dommene i sag C-312/90 og sag C-47/91, nævnt ovenfor i note 20.

( 38 ) – Rådets forordning af 6.2.1962, forste forordning om anvendelse af traktatens artikel 85 og 86, EPT 1959-1962, s. 81.

( 39 ) – Gode eksempler herpa er dom af 15.3.1967, forenede sager 8/66-11/66, Cimenteries m.fl. mod Kommissionen, org. réf.: Rec. s. 93, på s. 124; denne praksis er blevet viderefort ved Retten i Forste Instans: dom af 27.2.1992, sag T-19/91, Vichy mod Kommissionen, Sml. II, s. 415, præmis 38.

( 40 ) – En analog overvejelse begrunder den konklusion, at en sag vedrørende indledningen af en procedure i henhold til forordning nr. 17 ikke kan admitteres, således som Domstolen kom frem til i sagen IBM mod Kommissionen, jf. ovenfor i note 36.

( 41 ) – Dom af 15.12.1988, nævnt ovenfor i note 26, præmis 11, hvor der tales om »endelige« retsvirkninger.

( 42 ) – Jf. f.eks. dom i sagen Cofaz m.fl. mod Kommissionen, nævnt ovenfor i note 30, præmis 22.

( 43 ) – Dom af 14.12.1962, forenede sager 16/62 og 17/62, Confédération nationale des producteurs de fruits et légumes m.fl. mod Rådet, Sml. 1954-1964, s. 363 f., org. réf.: Rec. s. 901.

( 44 ) – Jf. i samme retning dom af 18.3.1975, sag 72/74, Union syndicale mod Rådet, Sml. s. 401, kendelse af 11.7.1979, sag 60/79, Fédération nationale des producteurs de vins de table et vins de pays mod Kommissionen, Sml. s. 2429, dom af 10.7.1986, sag 282/85, DEFI mod Kommissionen, Sml. s. 2469, kendelse af 5.11.1986, sag 117/86, UFADE mod Rådet, Sml. s. 3255. Dom af 28.10.1982, sag 135/81, Groupement des agences de voyages mod Kommissionen, Sml. s. 3799, hvor spørgsmålet vedrorende begrebet »umiddelbart« bcrort, ikke blev behandlet.

( 45 ) – Dom af 4.10.1983, sag 191/82, Fediol mod Kommissionen, Sml. s. 2913.

( 46 ) – Hvad angår anvendelsesområdet for artikel 85 og 86 skal jeg for fuldstændighedens skyld henvise til dom af 28.3.1985, sag 298/83, CICCE mod Kommissionen, Sml. s. 1105. Da Kommissionen dér ikke modsatte sig sagens realitetsbehandling under henvisning til den sagsogende virksomhedssammenslutnings retlige interesse, blev dette problem hverken behandlet i mit forslag til afgorelse eller i dommen. Jf. for så vidt ordlyden i artikel 3, stk. 2, litra b), i forordning nr. 17 (EFT 1959-1962, s. 81), hvori der også tilkendes »fysiske eller juridiske personer« retlige interesse.

( 47 ) – Dom i sag 169/84, nævnt ovenfor i note 30.

( 48 ) – Dom af 25.10.1977, sag 26/76, Metro mod Kommissionen, Sml. s. 1875.

( 49 ) – Dom i sag 191/82, nævnt ovenfor i note 45.

( 50 ) – Dom af 11.10.1983, sag 210/81, Demo-Studio Schmidt modKommissionen, Sml. s. 3045.

( 51 ) – Dom af 20.3.1984, sag 84/82, Tyskland mod Kommissionen, Sml. s. 1451, og forenede sager 91/83 og 127/83, nævnt ovenfor i note 10.

( 52 ) – Dom i sag 169/84, nævnt ovenfor i note 30.

( 53 ) – Jf. ovenfor, note 48.

( 54 ) – Jf. forrige note samt dom i sagen Demo-Studio Schmidt mod Kommissionen, nævnt ovenfor i note 50; efter dom i sagen Cofaz m.fl. mod Kommissionien: dom af 22.10.1986, sag 75/84, Metro mod Kommissionen, Sml. s. 3021 (Metro II).

( 55 ) – Dom i sagen Timex Corporation mod Rådet og Kommissionen, jf. ovenfor, punkt 80 (i teksten fra Cofaz-dommen).

( 56 ) – Fediol-dommen, nævnt ovenfor i note 49.

( 57 ) – Sag 169/84, nævnt ovenfor i note 30.

( 58 ) – Dommens præmis 25 og generaladvokat Rozes' forslag til afgorelse, Sml. 1983, s. 2937, p.i s. 2949.

( 59 ) – Dommene i Metro I- og II-samt Dcmo-Studio-sagerne.

( 60 ) – Timex-dommcn, nxvnt ovenfor i punkt 80.

( 61 ) – Fediol-dommen, nævnt ovenfor i note 45.

( 62 ) – Cofaz-dommcn, nævnt ovenfor i note 30.

( 63 ) – Jf. Metro I- og Dcmo-Studio-dommcn, livor sagsogers situation var kendetegnet ved, at afvisningen af optagelse i et selektivt salgssystem var rettet mod netop ham (jf. præmis 21 i Metro II-dommcn). I Fediol-dommen var det ikke nodvendigt for Domstolen at komme ind på folgerne af de påtalte subsidier til fordel for sojaindustrien i et tredjeland, da sagsogercn repræsenterede Fællesskabets samlede oliemollcmdustri, og sagsogeren derfor kunne påberåbe sig samtlige folger for konkurrencesituationen hos de virksomheder, der var med i sammenslutningen.

( 64 ) – Jf. Timex-dommcn, hvor Domstolen kun behandlede sagsogerens stilling på markedet.

( 65 ) – En undtagelse hertil er dommen af 16.5.1991, sag 358/89, Extramet Industri mod Rådet, Sml. I, s. 2501. Trods den ydre fremtræden drejede det sig her på sin vis om et sogsmal fra en tredjevirksomhed. Sagsoger protesterede nemlig mod, at de indforsier, som sagsogcrens erhvervsvirksomhed i vidt omfang afhang af, blev fordyret af en antidumpingtold, der blev begrundet med, at der forelå en skade hos sagsogcrens konkurrent; efter sagsogcrens opfattelse hidrorte denne skade fra konkurrenten selv. Antidumpingtolden virkede efter sagsogcrens mening derfor som en — ubegrundet — støtte til fordel for konkurrenten. Som folge af særegenheder ved sagen anså Domstolen her sagsogercn for at være individuelt bcrort allerede på grund af antidumpingtoldens ekonomiske folgcr.

( 66 ) – Jf. en lignende udtalelse (som i det tilfælde vedrørte en støtte fra Fællesskabet) i dom af 10.12.1969, forenede sager 10/68 og 18/68, Eridania mod Kommissionen, Sml. 1969, s. 117, org. ref.: Rec. s. 459, præmis 7.

( 67 ) – Jf. dom af 30.1.1985, sag 290/83, Kommissionen mod Frankrig, Sml. s. 439.

( 68 ) – Dom ni 10.6.1982, sag 246/81, Sml. s. 2277.

( 69 ) – Jf. ovenfor, punkt 87.

( 70 ) – Rådets forordning af 26.11.1962 om ikke-anvendelse af Rådets forordning nr. 17 pi transportsektoren (EFT 1962, s. 258).

( 71 ) – Rådets forordning af 14.12.1987 om fastsættelse af fremgangsmaden ved anvendelse af konkurrencereglerne pa virksomheder i luftfartssektoren (EFT L 374, s. 1), senest arndret ved Rädcts forordning (EØF) nr. 2410/92 af 23.7.1992 (EFT L 240, s. 18).

( 72 ) – Dom af 2.2.1988, forenede sager 67/85, 68/85 og 70/85, Van der Kooy mod Kommissionen, Sml. s. 219.

( 73 ) – Forslag til afgørelse af 2.4.1987, Sml. 1988, s. 240, på s. 246.

( 74 ) – Jf. for så vidt dom af 8.3.1988, forenede sager 62/87 og 72/87, Exécutif régional wallon mod Kommissionen, Sml. s. 1573.

( 75 ) – Jf. bilag til Allied Signal's indlæg samt bilag 10 til sagsogernes svar på intervenienternes indlæg.

( 76 ) – Bilag 13 til Allied Signal's indlæg.

( 77 ) – Allied Signal's indlæg, punkt 63, sagsøgernes svar, punkt 47.

( 78 ) – Jeg går her til fordel for Kommissionen ud fra, at den kan udøve et skøn vedrørende indledningen af proceduren i henhold til artikel 93, stk. 2. Hvad angår dette spørgsmål er det indtil videre kun afklaret, at der består en pligt til at indlede proceduren i tilfælde af, at Kommissionen rent faktisk er konfronteret med alvorlige problemer, når den undersøger støttens forenelighed med det fælles marked (jf. dommen i sagen Tyskland mod Kommissionen, nævnt ovenfor i note 51). Da dette ikke er tilfældet her, vil spørgsmålet, om der tilkommer Kommissionen en skønsbeføjelse, kun kunne opstå, hvis Kommissionen skal bedømme, om der foreligger sådanne vanskeligheder. Dette spørgsmål er dog ikke af betydning her, da den anfægtede beslutning er behæftet med en ukorrekt anvendelse af fællesskabsretten og derfor skal annulleres, uanset om Kommissionen har ret til at udøve et skøn eller ej; jf. nedenfor, punkt 132.

( 79 ) – Jf. dom af 13.7.1966, forenede sager 56/64 og 58/64, Consten og Grundig mod Kommissionen, SmL 1965-1968, s. 245, org. réf.: Rec. s. 429.

( 80 ) – I slutningen af stævningen anføres ganske vist, at Kommissionen var forpligtet tu at indlede proceduren, men stævningens påstand var først og fremmest, at Kommissionen med urette havde antaget, at støtteordningen ikke var til hinder for støtteydelsen (jf. stævningen, punkt 24).

( 81 ) – Jeg ser ikke bort fra, at der her opstår et problem omkring sammenhængen mellem artikel 173 og 175. Ordlyden i sidstnævnte bestemmelse tillader ikke en kontrol af skønsudøvelsen i tilfælde af, at der ganske enkelt ikke handles, men uden at det afvises at handle, og bestemmelsen finder kun anvendelse, hvis der består en retlig forpligtelse til at handle. Med henblik på i forbindelse med fællesskabsrettens udvikling at fjerne denne modsigelse er det efter min opfattelse som en almindelig retningslinje mere passende at anvende artikel 175, stk. 3, i lyset af artikel 173, stk. 2, end omvendt (jf. i denne retning tilsyneladende også generaladvokat Gulmann's forslag tü afgørelse af 8.7.1992 i de forenede sager C-15/91 og C-108/91, Buckl m.fl. mod Kommissionen, dom af 24.11.1992, Sml. I, s. 6061); tilsyneladende anderledes end her er dom i sagen Sonito m.fl. mod Kommissionen, nævnt ovenfor i note 24, præmis 6 og 7.

( 82 ) – Da sogsmålet kun skal admitteres for selskabet AKZO's vedkommende, anvender jeg i det folgende ental.

( 83 ) – Punkt 23 ff.

( 84 ) – Bilag 5 til stævningen.

( 85 ) – Min fremhævelse.

( 86 ) – Bilag 11 til svarskriftet.

( 87 ) – Troværdig, da det her indrømmes, at en fast praksis, som omtales i den anfægtede skrivelse af 4.10.1990, ikke bestod.

( 88 ) – Jf. bilag 14 og 15 til svarskriftet.

( 89 ) – Jf. bilag 14 til svarskriftet.

( 90 ) – Min fremhævelse.

( 91 ) – Dom af 20.3.1994, Tyskland mod Kommissionen, nævnt ovenfor i note 78.