Til støtte for den belgiske regerings opfattelse kunne man henvise til bestemmelsens formulering. Artikel 79, stk. 3, anvender udtrykket »stilles i bero« uden nærmere beskrivelse, således at den fortolkning synes logisk, at der kun kan blive tale om at stille ydelserne fuldstændigt i bero. Efter forordningen skulle anvendelsen af de to sæt nationale lovgivninger således være alternativ, uafhængig af eventuelle indskrænkninger i arbejdstagerens velerhvervede rettigheder. En så at sige integrerende anvendelse af de to retssystemer skulle altså ikke kunne komme på tale for at beskytte disse rettigheder.

Mod dette rent formelle synspunkt kan anføres, at bestemmelsens formulering ikke udelukker en anden fortolkning, der er mere i overensstemmelse med fællesskabsrettens almindelige principper. Der er to gode grunde til at foretrække sidstnævnte mulighed.

For det første kan jeg henvise til, at et af formålene med forordning nr. 1408/71, således som det fremgår af dens syvende betragtning, er, at gennemførelse af traktatens artikel 51 »skal gøre det muligt for arbejdstagere, der flytter inden for Fællesskabet, at bevare de rettigheder og fordele, de har erhvervet, uden at reglerne fører til uberettigede dobbeltydelser«. Når således Fællesskabets regler om social sikring af vandrende arbejdstagere har det formål, at arbejdstageren ikke skal få en uberettiget berigelse på grund af forskellige retsordners samspil, så kan det dog ikke også være deres formål, at en enkelt national lovgivning skal finde anvendelse under udelukkelse af enhver anden, hvor flere retsordner støder sammen, også selv om dette måtte skade arbejstagerens velerhvervede rettigheder.

Endvidere kan forordning nr. 1408/71 kun fortolkes ud fra principperne om social sikring i traktatens artikel 51, mere generelt »i lyset af sin egen ånd og traktatens mål« (jf. dom af 29. 9. 1976 i sag 17/76, Brack, Sml. 1976, s. 1429, præmis 19). Domstolen har allerede fastslået, at »formålet med EØF-traktatens artikel 48-51 ikke vil kunne gennemføres, såfremt arbejdstageren skulle miste en allerede erhvervet ret til ydelser i en medlemsstat, fordi han gjorde brug af sin ret til fri bevægelighed« (dom af 15. 7. 1964 i sag 100/63, Van der Veen, Sml. 1954-1964, s. 527; org. ref. Recueil 1964, s. 1105). Herved kan endvidere anføres dommene af 9. juni 1964 (sag 92/63, Nonnenmacher, Sml. 1954-1964, s. 491) af 10. december 1969 (sag 34/69, Caisse d'assurance vieillesse des travailleurs salariés de Paris, Sml. 1969, s. 169) og af 25. november 1965 (sag 50/75, Caisse de pension des employées privés, Sml. 1975, s. 1473).

Endvidere skal jeg også henvise til dommen af 21. oktober 1975 (sag 24/75, Petroni, Sml. 1975, s. 1149), hvor Domstolen statuerede, at artikel 46, stk. 3, i Rådets forordning nr. 1408/71 er uforenelig med traktatens artikel 51 i det omfang, bestemmelsen foreskriver, at ved sammenlægning af to ydelser, erhvervet i forskellige medlemsstater, skal det ydelsesbeløb, hvortil der er erhvervet ret udelukkende i medfør af national ret, nedsættes.

Endvidere hedder det i dommen af 13. juli 1976 (sag 19/76, Triches, Sml. 1976, s. 1243), at »de af Rådet i henhold til artikel 51 trufne foranstaltninger ikke må have til følge, at en vandrende arbejdstager fratages en ret, der er erhvervet alene i henhold til lovgivningen i den medlemsstat, hvor han har arbejdet . . .«.

I de senere år er denne tendens blevet stadig klarere. Det viser bl.a. dommen af 3. februar 1977 (dag 62/76, Strehl, Sml. 1977, s. 211) og dommen af 13. oktober 1977 (sag 112/76, Manzoni, Sml. 1977, s. 1647).