DOMSTOLENS DOM AF 7. JULI 1992. - EUROPA-PARLAMENTET MOD RAADET FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER. - DIREKTIV 90/366/EOEF OM OPHOLDSRET FOR STUDERENDE - HJEMMEL - EUROPA-PARLAMENTETS BEFOEJELSER. - SAG C-295/90.



Samling af Afgørelser 1992 side I-04193

svensk specialudgave side I-00001

finsk specialudgave side I-00001



Sammendrag

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

++++

1. EOEF-traktaten ° artikel 235 ° raekkevidde

2. Institutionernes retsakter ° valg af hjemmel ° kriterier

3. Faellesskabsret ° principper ° ligebehandling ° forskelsbehandling paa grundlag af nationalitet ° forbud ° adgang til faglig uddannelse ° foelger ° ret til indrejse og ophold for statsborgere fra en anden medlemsstat, som har faaet adgang til at foelge en faglig uddannelse ° direktiv 90/366 om opholdsret for studerende ° hjemmel ° traktatens artikel 7, stk. 2

(EOEF-traktaten, art. 7, stk. 2, og art. 128 og 235; Raadets direktiv 90/366)

4. Annullationssoegsmaal ° dom om annullation ° virkninger ° begraenset af Domstolen ° direktiv

(EOEF-traktaten, art. 174, stk. 2)

Sammendrag

1. Det fremgaar af selve ordlyden af traktatens artikel 235, at den naevnte artikel kun kan vaere hjemmel for en retsakt, hvis ingen anden traktatbestemmelse giver faellesskabsinstitutionerne den fornoedne kompetence til at udstede den paagaeldende retsakt.

2. Inden for rammerne af kompetencefordelingen i Faellesskabet skal valget af hjemmel for en retsakt stoettes paa objektive forhold, som Domstolen kan efterproeve. Saadanne forhold omfatter bl.a. den paagaeldende retsakts formaal og indhold.

3. Princippet om forbud mod forskelsbehandling med hensyn til betingelserne for adgang til faglig uddannelse, der foelger af traktatens artikel 7 og 128, indebaerer, at en statsborger i en medlemsstat, som har faaet adgang til en faglig uddannelse i en anden medlemsstat, har ret til at opholde sig i denne anden medlemsstat, saa laenge uddannelsen varer.

Direktiv 90/366, som har til formaal at sikre og regulere opholdsretten for enhver studerende, som er statsborger i en medlemsstat, indfoerer inden for traktatens anvendelsesomraade, nemlig faglig uddannelse, en ordning, der forbyder forskelsbehandling, som udoeves paa grundlag af nationalitet, som foreskrevet i traktatens artikel 7, stk. 2.

Under hensyn til direktivets indhold og under hensyn til, at retsakter, som udstedes i medfoer af traktatens artikel 7, stk. 2, ikke noedvendigvis kun boer regulere de rettigheder, der foelger af samme artikels stk. 1, men ogsaa kan omfatte andre aspekter, som det forekommer noedvendigt at regulere af hensyn til den faktiske udoevelse af disse rettigheder, havde Raadet kompetence til at udstede direktiv 90/366 i medfoer af traktatens artikel 7, stk. 2. Der var derfor ikke grundlag for at udstede direktivet i medfoer af artikel 235, hvorfor det burde annulleres.

4. Den ubetingede annullation af direktiv 90/366 om opholdsret for studerende ville kunne skade udoevelsen af en rettighed, der foelger af traktaten, nemlig studerendes opholdsret med henblik paa at foelge en faglig uddannelse. Endvidere bestrides det vaesentlige normative indhold af direktivet, hvis gennemfoerelsesfrist allerede er udloebet, hverken af institutionerne eller af medlemsstaterne. Herefter begrunder vigtige retssikkerhedsmaessige hensyn, der kan sammenlignes med dem, der gaelder, naar visse forordninger annulleres, at Domstolen udoever den kompetence, der udtrykkeligt er tillagt den ved traktatens artikel 174, stk. 2, naar en forordning annulleres, og at den anordner, at alle retsvirkningerne af det annullerede direktiv opretholdes, indtil det er blevet erstattet af et nyt direktiv, der er udstedt med rette hjemmel.

Dommens præmisser

1 Ved staevning indgivet til Domstolens Justitskontor den 28. september 1990 har Europa-Parlamentet nedlagt paastand om annullation af Raadets direktiv 90/366/EOEF af 28. juni 1990 om opholdsret for studerende (EFT L 180, s. 30).

2 Dette direktiv er udstedt med hjemmel i EOEF-traktatens artikel 235, mens Kommissionen havde foreslaaet, at det blev udstedt i medfoer af artikel 7, stk. 2.

3 Parlamentet har til stoette for sin paastand fremfoert tre anbringender.

4 Principalt goer Parlamentet gaeldende, at Raadet ved ikke at vaelge rette hjemmel, nemlig traktatens artikel 7, stk. 2, har tilsidesat Parlamentets befoejelser i forbindelse med lovgivningsproceduren, idet Parlamentet skal inddrages i denne i henhold til artikel 7, stk. 2, efter den saakaldte samarbejdsprocedure, mens artikel 235 kun foreskriver, at der indhentes udtalelse fra Europa-Parlamentet.

5 Subsidiaert har Parlamentet anfoert, at Raadet ikke tilstraekkeligt har begrundet anvendelsen af artikel 235, og at det derved har afskaaret Parlamentet fra at efterproeve, om dets befoejelser i lovgivningsproceduren var blevet efterfulgt.

6 Mere subsidiaert har Parlamentet anfoert, at Raadet burde have begrundet sin afvisning af visse aendringsforslag, fremsat af Parlamentet.

7 Hvad naermere angaar sagens faktiske omstaendigheder, retsforhandlingernes forloeb samt parternes anbringender og argumenter henvises til retsmoederapporten. Disse omstaendigheder omtales derfor kun i det foelgende i det omfang, det er noedvendigt for forstaaelsen af Domstolens argumentation.

Formaliteten

8 Det Forenede Kongerige har paastaaet sagen afvist, idet Parlamentets soegsmaalskompetence i henhold til Domstolens praksis er betinget af, at Kommissionen er uenig med Parlamentet for saa vidt angaar den juridiske fortolkning af Parlamentets befoejelser, hvilken betingelse ikke er opfyldt i denne sag.

9 Dette argument, som Det Forenede Kongerige stoetter paa Domstolens dom af 22. maj 1990 (sag C-70/88, Parlamentet mod Raadet, Sml. I, s. 2041), kan ikke laegges til grund. Som det fremgaar af praemis 27 i denne dom, kan Parlamentet anlaegge annullationssoegsmaal paa den ene betingelse, at soegsmaalet skal sikre dets befoejelser og kun er baseret paa anbringender om, at disse er tilsidesat.

10 Foelgelig boer det foreliggende soegsmaal, der opfylder denne betingelse, admitteres.

Spoergsmaalet om hjemmel

11 Indledningsvis bemaerkes ° saaledes som Domstolen allerede har fastslaaet ° at det fremgaar af selve ordlyden af artikel 235, at denne artikel kun kan vaere hjemmel for en retsakt, hvis ingen anden traktatbestemmelse giver faellesskabsinstitutionerne den fornoedne kompetence til at udstede den paagaeldende retsakt (jf. foerst og fremmest dom af 26.3.1987, sag 45/86, Kommissionen mod Raadet, Sml. s. 1493, praemis 13).

12 Det boer derfor undersoeges, om Raadet havde kompetence til at udstede det anfaegtede direktiv paa grundlag af artikel 7, stk. 2, saaledes som anfoert af Parlamentet, Kommissionen og, under den mundtlige forhandling, Det Forenede Kongerige, der har aendret sin oprindelige holdning efter Domstolens dom af 26. februar 1992 (sag C-357/89, Raulin, Sml. I, s. 1027).

13 Ifoelge en fremdeles fast retspraksis skal valget af hjemmel for en retsakt inden for rammerne af kompetencefordelingen i Faellesskabet stoettes paa objektive forhold, som Domstolen kan efterproeve. Saadanne forhold omfatter bl.a. retsaktens formaal og indhold (jf. bl.a. dom af 11.6.1991, sag C-300/89, Kommissionen mod Raadet, Sml. I, s. 2867, praemis 10).

14 Det anfaegtede direktiv har til formaal at sikre og regulere opholdsretten for enhver studerende, som er statsborger i en medlemsstat, samt for den paagaeldendes aegtefaelle og deres forsoergelsesberettigede boern, dog saaledes at opholdsretten begraenses til den fulgte uddannelses varighed. De studerende skal blot fremlaegge bevis for, at de er indskrevet ved en anerkendt uddannelsesinstitution med henblik paa hovedsagelig at foelge en erhvervsuddannelse, at de er omfattet af en sygeforsikringsordning, og at de ikke vil falde vaertsmedlemsstatens sociale system til byrde. De modtager af vaertsmedlemsstaten et opholdsdokument, hvis gyldighed er begraenset til et aar, og som kan fornyes. Direktivets bestemmelser kan kun fraviges, naar dette er begrundet i hensynet til den offentlige orden og sikkerhed eller folkesundheden. Dette direktiv giver ikke studerende med ret til ophold ret til at faa udbetalt uddannelsesstoette i vaertsmedlemsstaten.

15 Saaledes som Domstolen har understreget i praemis 34 i ovennaevnte dom i Raulin-sagen, omfatter retten til ligebehandling for saa vidt angaar betingelserne for adgang til faglig uddannelse ikke blot de krav, som den paagaeldende uddannelsesinstitution stiller, f.eks. om indskrivningsgebyr, men i oevrigt enhver foranstaltning, som kan forhindre rettens udoevelse. Det er klart, at en studerende, som har faaet adgang til at foelge en faglig uddannelse, ville risikere at befinde sig i en situation, hvor vedkommende ikke kunne foelge undervisningen, saafremt han ikke havde ret til ophold i den medlemsstat, hvor uddannelsen gives. Heraf foelger, at forbuddet mod forskelsbehandling med hensyn til betingelserne for adgang til faglig uddannelse, der foelger af EOEF-traktatens artikel 7 og 128, indebaerer, at en statsborger i en medlemsstat, som har faaet adgang til en faglig uddannelse i en anden medlemsstat, har ret til at opholde sig i denne anden medlemsstat, saa laenge uddannelsen varer.

16 Heraf foelger, at det anfaegtede direktiv inden for traktatens anvendelsesomraade, nemlig faglig uddannelse, jf. traktatens artikel 128, indfoerer en ordning, der forbyder forskelsbehandling, som udoeves paa grundlag af nationalitet, som foreskrevet i artikel 7, stk. 2.

17 Raadet og den nederlandske regering har imidlertid under den mundtlige forhandling anfoert, at det anfaegtede direktiv indroemmede studerende en ret til fri bevaegelighed svarende til den, der tilkommer vandrende arbejdstagere, som er mere vidtgaaende end retten til at tage bopael med henblik paa erhvervsuddannelse, og at direktivets formaal og indhold derfor gaar videre end traktatens artikel 7 og saaledes kraever, at man benytter artikel 235 som hjemmel.

18 Det bemaerkes, at det almindelige princip i artikel 7 kun kan finde anvendelse med forbehold af traktatens saerlige bestemmelser (jf. bl.a. dom af 14.7.1977, sag 8/77, Sagulo m.fl., Sml. s. 1495, praemis 11), og at artikel 7, stk. 2, tilsigter at give Raadet mulighed for, ud fra de rettigheder og interesser, der staar paa spil, at traeffe de noedvendige foranstaltninger med henblik paa en reel afskaffelse af den forskelsbehandling, der udoeves paa grundlag af nationalitet, i sager, hvor Raadets kompetence ikke kan stoettes paa nogen saerlig bestemmelse vedroerende traktatens forskellige anvendelsesomraader. Imidlertid boer retsakter, som udstedes i medfoer af traktatens artikel 7, stk. 2, ikke noedvendigvis kun regulere de rettigheder, der foelger af samme artikels stk. 1, men kan ogsaa omfatte andre aspekter, som det forekommer noedvendigt at regulere af hensyn til den faktiske udoevelse af disse rettigheder.

19 Det boer endvidere fastslaas, at de enkelte bestanddele af det anfaegtede direktiv er knyttet til den faktiske udoevelse af studerendes opholdsret med henblik paa erhvervsuddannelse. I den forbindelse boer det bl.a. fremhaeves, at den opholdsret, der indroemmes den studerendes aegtefaelle og deres forsoergelsesberettigede boern, er en uomgaengelig bestanddel af den reelle udoevelse af den studerendes opholdsret, saaledes som det endvidere udtrykkeligt er anfoert i den ottende betragtning til direktivet.

20 Det foelger af det ovenstaaende, at Raadet havde kompetence til at udstede det anfaegtede direktiv i medfoer af traktatens artikel 7, stk. 2, og at der dermed ikke var grundlag for at udstede det i medfoer af artikel 235.

21 Foelgelig boer det anfaegtede direktiv annulleres, uden at det er noedvendigt at tage stilling til Parlamentets subsidiaere anbringender.

Begraensningen af annullationens retsvirkninger

22 Kommissionen, den nederlandske regering og Det Forenede Kongerige har anmodet Domstolen om at begraense virkningerne af en eventuel annullation af direktivet. Parlamentet har udtrykkeligt meddelt, at det ikke har nogen indvendinger imod en saadan begraensning.

23 Det bemaerkes for det foerste, at den ubetingede annullation af det anfaegtede direktiv ville kunne skade udoevelsen af en rettighed, der foelger af traktaten, nemlig studerendes opholdsret med henblik paa en faglig uddannelse.

24 Det boer ligeledes tages i betragtning, at det vaesentlige normative indhold i direktivet hverken bestrides af institutionerne eller af medlemsstaterne, saaledes som det fremgaar af de oplysninger, Domstolen har modtaget fra alle parter.

25 Endelig boer det tages i betragtning, at den frist, der er fastsat i artikel 6 for medlemsstaternes ivaerksaettelse af de noedvendige love og administrative bestemmelser for at efterkomme direktivet, udloeb den 30. juni 1992.

26 Herefter begrunder vigtige retssikkerhedsmaessige hensyn, der kan sammenlignes med dem, der gaelder, naar visse forordninger annulleres, at Domstolen udoever den kompetence, der udtrykkeligt er tillagt den ved EOEF-traktatens artikel 174, stk. 2, naar en forordning annulleres, og at den angiver, hvilke af det anfaegtede direktivs virkninger, der skal betragtes som bestaaende.

27 I betragtning af de saerlige omstaendigheder i den foreliggende sag boer alle retsvirkningerne af det annullerede direktiv foreloebigt opretholdes, indtil Raadet har erstattet det med et nyt direktiv, der er udstedt med rette hjemmel.

Afgørelse om sagsomkostninger

Sagens omkostninger

28 I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, doemmes den part, der taber sagen, til at betale sagens omkostninger. Da Raadet har tabt sagen, doemmes det til at betale sagens omkostninger. Kommissionen, den nederlandske regering og Det Forenede Kongerige, der har interveneret i sagen, betaler i medfoer af artikel 69, stk. 4, foerste afsnit, hver deres egne omkostninger.

Afgørelse

Paa grundlag af disse praemisser

udtaler og bestemmer

DOMSTOLEN

1) Raadets direktiv 90/366/EOEF af 28. juni 1990 om opholdsret for studerende annulleres.

2) Det annullerede direktiv har fortsat retsvirkninger indtil ikrafttraedelsen af et direktiv, som er udstedt med rette hjemmel.

3) Raadet betaler sagens omkostninger.

4) Kommissionen, den nederlandske regering og Det Forenede Kongerige betaler deres egne omkostninger.