Domstolens Dom af 20. april 1999. - Herman Nijhuis mod Bestuur van het Landelijk instituut sociale verzekeringen. - Anmodning om præjudiciel afgørelse: Centrale Raad van Beroep - Nederlandene. - Social sikring - Uarbejdsdygtighed - Særlig ordning for tjenestemænd - Afsnit J, punkt 4, litra a), i bilag VI til forordning (EØF) nr. 1408/71 - EØF-traktatens artikel 48 og 51. - Sag C-360/97.



Samling af Afgørelser 1999 side I-01919



Sammendrag

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

Social sikring af vandrende arbejdstagere og selvstaendige erhvervsdrivende - invalideforsikring - beregning af ydelser - saerlige bestemmelser om anvendelse af nederlandsk lovgivning om forsikring mod uarbejdsdygtighed - arbejdstager, som i Nederlandene har tilbagelagt forsikringsperioder under en saerlig ordning for tjenestemaend, og dernaest i en anden medlemsstat er blevet uarbejdsdygtig - ansoegning om forholdsmaessig ydelse - forpligtelse for den kompetente institution til at sidestille forsikringsperioder tilbagelagt under den saerlige ordning med perioder tilbagelagt under den almindelige ordning - foreligger ikke - noedvendigheden af at vedtage samordningsforanstaltninger - faellesskabslovgivers valg

[EF-traktaten, art. 48 og 51, Raadets forordning nr. 1408/71, bilag VI, afsnit J, punkt 4, litra a), og forordning nr. 1606/98]

Sammendrag

Bestemmelsen i afsnit J, punkt 4, litra a), i bilag VI til Raadets forordning nr. 1408/71, som aendret og ajourfoert ved forordning nr. 2001/83, som tilpasset ved bilag I, del VIII, i akt vedroerende vilkaarene for Kongeriget Spaniens og Republikken Portugals tiltraedelse og tilpasningen af traktaterne, skal fortolkes saaledes, at bestemmelsen ikke forpligter den nederlandske kompetente institution, der er forelagt en ansoegning om en forholdsmaessig ydelse ved invaliditet af en arbejdstager, der er ramt af uarbejdsdygtighed i en anden medlemsstat, i henhold til hvis lovgivning ydelsens stoerrelse afhaenger af forsikringsperiodernes laengde (lovgivningstype B), til at sidestille forsikringsperioder, der er tilbagelagt af arbejdstageren i Nederlandene efter den 1. juli 1967 under en saerlig ordning for tjenestemaend, med forsikringsperioder, der er tilbagelagt i henhold til Wet op de arbeidsongeschiktheidsverzekering af 18. februar 1966, i henhold til hvilken ydelsesbeloebet er uafhaengigt af forsikringsperiodernes laengde (lovgivningstype A), ogsaa selv om der, saafremt den paagaeldende ikke havde udoevet sin ret til fri bevaegelighed og uarbejdsdygtigheden var indtraadt i Nederlandene, skulle vaere foretaget en saadan sidestillelse.

Selv om Raadet med henblik paa at sikre, at den ved traktatens artikel 48 knaesatte ret til fri bevaegelighed faktisk kan udoeves, i medfoer af traktatens artikel 51 er pligtig til at indfoere en ordning, saa arbejdstagerne kan overvinde de vanskeligheder, de eventuelt stilles over for paa grund af forskellige nationale regler om national sikring, og faellesskabslovgiver med hensyn til de saerlige ordninger for tjenestemaend foerst opfyldte denne forpligtelse ved udstedelsen af forordning nr. 1606/98, maa der dog med hensyn til tidsrummet inden forordningens ikrafttraedelse tages hensyn til det vide skoen, som Raadet har ved valgt af de foranstaltninger, der mest er egnede til at naa det i traktatens artikel 51 tilsigtede resultat.

Navnlig med hensyn til beregningen af en ydelse ved invaliditet i medfoer af en medlemsstats saerlige ordning for tjenestemaend, som maa henregnes til lovgivningstype A, og som vedroerer uarbejdsdygtighed indtraadt i en anden medlemsstat, hvor der for funktionaerer generelt anvendes en lovgivningstype B, er det noedvendigt at anvende samordningsregler, som regulerer forholdet mellem de paagaeldende nationale ordninger, tekniske regler, som det netop i henhold til traktatens artikel 51 paahviler Raadet at vaelge.

Dommens præmisser

1 Ved kendelse af 24. september 1997, indgaaet til Domstolen den 22. oktober 1997, har Centrale Raad van Beroep i medfoer af EF-traktatens artikel 177 forelagt to praejudicielle spoergsmaal vedroerende fortolkningen af afsnit J, punkt 4, litra a), i bilag VI til Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet, og af afsnit J, punkt 2, litra b), i bilag 2 til Raadets forordning (EOEF) nr. 574/72 af 21. marts 1972 om regler til gennemfoerelse af forordning nr. 1408/71, som aendret og ajourfoert ved Raadets forordning (EOEF) nr. 2001/83 af 2. juni 1983 (EFT L 230, s. 6), som tilpasset ved bilag I, del VIII, i akt vedroerende vilkaarene for Kongeriget Spaniens og Republikken Portugals tiltraedelse og tilpasningerne af traktaterne (EFT 1985 L 302, s. 23; herefter henholdsvis forordning nr. 1408/71 og nr. 574/72).

2 Spoergsmaalene er rejst under en sag mellem den nederlandske statsborger H. Nijhuis og Bestuur van het Landelijk instituut sociale verzekeringen (herefter »LISV«) vedroerende H. Nijhuis' ret til en invalidepension.

National lovgivning

3 Nederlandske tjenestemaend og dermed ligestillede ansatte var paa tidspunktet for hovedsagens faktiske omstaendigheder forsikret i henhold til Algemene Burgerlijke Pensioenwet af 6. januar 1966 (lov om alderspension til offentlig ansatte, herefter »ABPW«). I henhold hertil har arbejdstagere kun ret til invaliditetsydelser, saafremt de paa tidspunktet for uarbejdsdygtighedens indtraeden var forsikret under ABPW.

4 Wet op de arbeidsongeschiktheidsverzekering af 18. februar 1966 (lov om forsikring ved uarbejdsdygtighed, herefter »WAO«), som traadte i kraft den 1. juli 1967, forsikrer arbejdstagerne mod de oekonomiske foelger af invaliditet. For at kunne oppebaere en invaliditetsydelse under WAO skal arbejdstageren paa tidspunktet for uarbejdsdygtighedens indtraeden have vaeret forsikret og vaeret uarbejdsdygtig i 52 uger uden afbrydelse. Ydelsens stoerrelse fastsaettes ikke efter forsikringsperiodens varighed, men bl.a. under hensyn til uarbejdsdygtighedsgraden.

5 I henhold til artikel 6 i WAO omfattes tjenestemaend og militaert personale ikke af lovens anvendelsesomraade. Disse grupper har derimod fra den 1. oktober 1976 henhoert under Algemene Arbeidsongeschiktheidswet af 11. december 1975 (lov om uarbejdsdygtighed, herefter »AAW«), som finder anvendelse paa alle personer bosat i Nederlandene.

Faellesskabsbestemmelser

6 I henhold til artikel 4, stk. 4, i forordning nr. 1408/71 finder forordningen ikke anvendelse paa saerlige ordninger for tjenestemaend og dermed ligestillede personer.

7 Artikel 40 i forordning nr. 1408/71 regulerer beregningen af ydelser ved invaliditet til arbejdstagere, som successivt har vaeret omfattet af to former for lovgivninger: dels lovgivninger som WAO og AAW, der i forordningens bilag IV anfoeres som henhoerende under forordningens artikel 37, stk. 1, hvorefter stoerrelsen af ydelser ved invaliditet er uafhaengig af forsikringsperiodernes laengde (herefter »lovgivningstype A«), dels lovgivninger, som den i hovedsagen anvendte tyske lovgivning, hvorefter stoerrelsen af ydelserne afhaenger af forsikringsperiodernes laengde (herefter »lovgivningstype B«).

8 I henhold til artikel 40, stk. 1, i forordning nr. 1408/71 skal saadanne ydelser beregnes i henhold til bestemmelserne i kapitel 3, »Alderdom og doedsfald (pensioner)« i afdeling III i forordningen, hvor isaer artikel 46 har betydning. I henhold til artikel 46, stk. 2, skal der i givet fald foretages en forholdsmaessig medregning af de forsikringsperioder efter enhver lovgivning, den paagaeldende har vaeret underlagt, herunder ogsaa en lovgivning, hvorefter stoerrelsen af ydelserne ved invaliditet er uafhaengig af forsikringsperiodernes laengde.

9 Artikel 45, stk. 4, i forordning nr. 1408/71, som affattet paa det relevante tidspunkt for sagens omstaendigheder, og som saerligt har til formaal at loese problemer i forbindelse med sammenlaegning af forsikringsperioder, som beror paa anvendelsen af lovgivningstype A, bestemmer foelgende:

»Saafremt en medlemsstats lovgivning, som goer tilkendelse af ydelser betinget af, at arbejdstageren er omfattet af denne lovgivning paa tidspunktet for forsikringsbegivenhedens indtraeden, ikke stiller krav om forsikringstid af en vis laengde, hverken i henseende til erhvervelse af ret til ydelser eller til disses beregning, skal enhver arbejdstager, som ikke laengere er omfattet af naevnte lovgivning, ved anvendelsen af bestemmelserne i dette kapitel anses for endnu at vaere omfattet af den paa tidspunktet for forsikringsbegivenhedens indtraeden, saafremt den paagaeldende paa det naevnte tidspunkt er omfattet af en anden medlemsstats lovgivning eller, hvis dette ikke er tilfaeldet, saafremt han kan goere krav paa ydelser efter en anden medlemsstats lovgivning. Denne sidste betingelse anses dog for opfyldt i det i artikel 48, stk. 1, omhandlede tilfaelde.«

10 Afsnit J, punkt 4, litra a), i bilag VI til forordning nr. 1408/71 bestemmer foelgende:

»Ved anvendelsen af forordningens artikel 46, stk. 2, overholder de nederlandske institutioner foelgende bestemmelser:

a) saafremt den paagaeldende paa det tidspunkt, hvor uarbejdsdygtighed med invaliditet til foelge indtraadte, var arbejdstager i henhold til forordningens artikel 1, litra a), fastsaetter den kompetente institution kontantydelsernes stoerrelse i henhold til bestemmelserne i lov af 18. februar 1966 om forsikring ved uarbejdsdygtighed (WAO) under hensyntagen til:

- de forsikringsperioder, der er tilbagelagt i henhold til naevnte lov af 18. februar 1966 (WAO)

- de forsikringsperioder, der efter det fyldte 15. aar er tilbagelagt i henhold til lov af 11. december 1975 om uarbejdsdygtighed (AAW), saafremt de ikke er sammenfaldende med de forsikringsperioder, der er tilbagelagt af den paagaeldende i henhold til naevnte lov af 18. februar 1966 (WAO)

og

- de perioder med loennet arbejde og dermed ligestillede perioder, der er tilbagelagt i Nederlandene foer den 11. juni 1967.«

11 Desuden fremgaar det af bilag 2, afsnit J, punkt 2, litra b), i forordning nr. 574/72, at den kompetente institution efter nederlandsk lovgivning for tildeling af ydelser ved invaliditet er Bestuur van de Nieuwe Algemene Bedrijfsvereniging (herefter »NAB«), naar arbejdstagere og selvstaendige erhvervsdrivende ikke uden anvendelse af forordningen faar ret til ydelser alene i henhold til nederlandsk lovgivning.

12 Endelig bemaerkes, at Raadet den 29. juni 1998 har udstedt forordning (EF) nr. 1606/98 om aendring af forordningerne nr. 1408/71 og 574/72 med henblik paa at udvide dem til at omfatte saerlige ordninger for tjenestemaend (EFT L 209, s. 1). Forordningen indfoerer »for at tage hensyn til den saeregne karakter af disse saerlige pensionsordninger«, saaledes som det fremgaar af forordningens trettende og niende betragtninger, undtagelser fra de saedvanlige regler om sammenlaegning af perioder og udpegelse af den relevante lovgivning.

13 Med hensyn til opgoerelse af pensionsrettigheder bestemmer artikel 43a, stk. 2, og artikel 51a, stk. 2, henholdsvis i kapitlet »Invaliditet« og kapitlet »Alderdom og doedsfald (pensioner)« i afdeling III i forordning nr. 1408/71 i deres affattelse i forordning nr. 1606/98 foelgende:

»Saafremt imidlertid erhvervelse, fortabelse, bevarelse eller generhvervelse af ret til ydelser efter en saerlig ordning for tjenestemaend i henhold til medlemsstatens lovgivning er betinget af, at alle forsikringsperioder er tilbagelagt efter en eller flere saerlige ordninger for tjenestemaend i denne medlemsstat, eller efter ordninger, som efter denne medlemsstats lovgivning anses for at svare til saadanne perioder, skal kun de perioder medregnes, der kan anerkendes efter denne medlemsstats lovgivning.

Saafremt den paagaeldende paa grundlag af de saaledes tilbagelagte perioder ikke opfylder betingelserne for at modtage disse ydelser, medregnes disse perioder med henblik paa tilkendelse efter den almindelige ordning eller, hvis en saadan ordning ikke findes, efter ordningen for arbejdstagere eller funktionaerer, alt efter omstaendighederne.«

14 Endvidere henviser artikel 51a med hensyn til fastsaettelse af pensionsrettigheder efter en saerlig ordning for tjenestemaend bl.a. til artikel 45, stk. 5, i forordning nr. 1408/71 som affattet i forordning nr. 1606/98 (der hovedsagelig svarer til artikel 45, stk. 4, i forordning nr. 1408/71 som affattet paa tidspunktet for hovedsagens faktiske omstaendigheder), og til samme forordnings artikel 46.

Tvisten i hovedsagen

15 H. Nijhuis havde i Nederlandene arbejdet som videnskabelig medarbejder ved det nederlandske forskningsinstitut i Haag fra den 15. oktober 1968 til den 1. oktober 1973 og som laerer ved Ons Middelbaar Onderwijs i Tilburg fra den 1. august 1973 til den 1. april 1974. Under disse perioder var han bl.a. forsikret mod risikoen for invaliditet i henhold til ABPW. Bortset fra disse perioder har sagsoegeren ikke vaeret beskaeftiget i Nederlandene.

16 H. Nijhuis var derefter beskaeftiget i Tyskland som videnskabelig assistent ved et forskningsinstitut, og var fra den 1. april 1974 til den 1. april 1988 forsikret i henhold til Angestelltenversicherungsgesetz (tysk lov om social forsikring af funktionaerer).

17 Paa grund af uarbejdsdygtighed, indtraadt den 29. marts 1988, tildelte Bundesversicherungsanstalt (den tyske pensionskasse) ved afgoerelse af 4. december 1989 sagsoegeren i hovedsagen en invalidepension med virkning fra den 9. november 1988. Denne ydelse blev fastsat uden hensyntagen til forsikringsperioderne tilbagelagt i Nederlandene.

18 H. Nijhuis indgav ansoegning om invalidepension til Algemeen Burgerlijk Pensioensfond (den almindelige nederlandske pensionskasse for offentligt ansatte, herefter »ABPF«), som ved afgoerelse af 22. maj 1990 afslog den under henvisning til, at han ikke ved uarbejdsdygtighedens indtraeden var forsikret efter nederlandsk lovgivning, og til, at forordning nr. 1408/71 ikke fandt anvendelse, eftersom saerlige ordninger for tjenestemaend var udelukket fra forordningens saglige anvendelsesomraade i henhold til artikel 4, stk. 4.

19 H. Nijhuis indgav herefter samme ansoegning til NAB, der er kompetent for tildeling af ydelser ved invaliditet i henhold til WAO og AAW, i hvis rettigheder og forpligtelser LISV var indtraadt i 1997.

20 Ved afgoerelse af 31. januar 1990 afslog NAB ansoegningen under henvisning til, at H. Nijhuis ved uarbejdsdygtighedens indtraeden ikke var forsikret hverken i henhold til WAO eller AAW, og han ikke kunne paaberaabe sig artikel 45 i forordning nr. 1408/71 med henblik paa tildeling af nederlandske ydelser, idet han hverken havde vaeret omfattet af de nederlandske ordninger som arbejdstager eller som selvstaendig erhvervsdrivende.

21 Ved afgoerelse af 28. februar 1992 frifandt Raad van Beroep, Amsterdam, NAB, i den sag, som H. Nijhuis havde anlagt til proevelse af institutionens afslag. H. Nijhuis appellerede denne dom til Centrale Raad van Beroep.

22 Den nationale ret var paa grund af Domstolens seneste afgoerelser (jf. bl.a. dom af 17.10.1995, sag C-227/94, Olivieri-Coenen, Sml. I, s. 3301, af 22.11.1995, sag C-443/93, Vougioukas, Sml. I, s. 4033, og af 13.11.1997, sag C-248/96, Grahame og Hollanders, Sml. I, s. 6407), i tvivl om, hvorvidt det af NAB meddelte afslag var foreneligt med faellesskabsretten. Den nationale ret var navnlig i tvivl om, hvorvidt den kompetente nederlandske institution ikke i henhold til alene afsnit J, punkt 4, litra a), i bilag VI til forordning nr. 1408/71, jf. isaer EOEF-traktatens artikel 48 og 51, var forpligtet til at tage hensyn til den tilbagelagte periode under ABPW. Den nationale ret var ogsaa i tvivl om, hvilken nederlandsk institution der i givet fald var kompetent til at udbetale invalidepensionen til H. Nijhuis.

23 Central Raad van Beroep besluttede derfor at udsaette sagen og forelaegge Domstolen foelgende spoergsmaal:

»1) Skal bestemmelsen i afsnit J, punkt 4, litra a), i bilag VI til forordning (EOEF) nr. 1408/71 (som affattet paa det relevante tidspunkt) fortolkes saaledes, at naar der i overensstemmelse med artikel 46, stk. 2, jf. artikel 45, stk. 4, i forordning (EOEF) nr. 1408/71 fastsaettes ydelser ved invaliditet til en person, som alene har vaeret beskaeftiget i Nederlandene i perioden fra den 15. oktober 1968 til den 1. april 1974, og som i hele perioden var forsikret mod invaliditet i henhold til en saerlig ordning for tjenestemaend, og naar ligeledes henses til EF-traktatens artikel 48 og 51, ogsaa skal tages hensyn til den naevnte periode i henhold til det anfoerte afsnit i bilaget?

2) Saafremt det foerste spoergsmaal besvares bekraeftende, er det i saa fald den i afsnit J, punkt 2, litra b), i bilag 2 til forordning (EOEF) nr. 574/72 angivne institution, der er den kompetente institution ved fastsaettelsen af ydelserne vedroerende disse perioder, eller er det den institution, som i henhold til national ret er kompetent med hensyn til invalideforsikringen for tjenestemaend, selv om denne institution ikke er naevnt i bilaget?«

24 Det bemaerkes indledningsvis, at H. Nijhuis, saaledes som parterne i hovedsagen og Kommissionen har anfoert under retsmoedet, siden den 25. oktober 1998, tidspunktet for ikrafttraedelsen af forordning nr. 1606/98, altsaa efter fremsendelsen af naervaerende praejudicielle anmodning, har oppebaaret en forholdsmaessig ydelse i henhold til WAO, hvorfor de af den nationale ret stillede spoergsmaal maa begraenses til tidsrummet inden forordningens ikrafttraedelse.

Foerste spoergsmaal

25 Den nationale ret oensker i det foerste spoergsmaal oplyst, om afsnit J, punkt 4, litra a), i bilag VI til forordning nr. 1408/71 skal fortolkes saaledes, at bestemmelsen forpligter den kompetente nederlandske institution, der forelaegges en ansoegning om forholdsmaessig ydelse ved invaliditet af en arbejdstager, der er ramt af uarbejdsdygtighed i en anden medlemsstat, til at sidestille de forsikringsperioder, arbejdstageren har tilbagelagt i Nederlandene efter den 1. juli 1967 under en saerlig ordning for tjenestemaend, med forsikringsperioder tilbagelagt i henhold til WAO.

26 H. Nijhuis og Kommissionen har bl.a. under henvisning til de naevnte domme i sagerne Olivieri-Coenen, Vougioukas og Grahame og Hollanders, anfoert, at da der ikke inden ikrafttraedelsen af forordning nr. 1606/98 forelaa nogen samordningsforanstaltninger for de saerlige ordninger for tjenestemaend, forpligtede traktatens artikel 48 og 51 den nederlandske kompetente institution til at tage hensyn til de forsikringsperioder, der var tilbagelagt i henhold til ABPW, ved tildelingen af en forholdsmaessig ydelse, idet ydelsen burde vaere beregnet ved analog anvendelse af de dagaeldende bestemmelser i forordning nr. 1408/71 vedroerende opgoerelse af pensionsrettigheder.

27 H. Nijhuis og Kommissionen har anfoert, at det er ubestridt, at saafremt Nijhuis ikke havde udoevet sin ret til fri bevaegelighed, men alene havde arbejdet i Nederlandene, ville han have oppebaaret nederlandske ydelser ved invaliditet, hvis beregning ville have vaeret uafhaengig af forsikringsperiodernes laengde (lovgivningstype A). Men eftersom han havde udoevet sin ret til fri bevaegelighed, fik han ingen ydelse fra Nederlandene for tidsrummet inden ikrafttraedelsen af forordning nr. 1606/98 og oppebar alene i Tyskland en forholdsmaessigt beregnet ydelse (lovgivningstype B).

28 Hertil bemaerkes, saaledes som Domstolen har udtalt i praemis 30 i naevnte dom i sagen Vougioukas, at med henblik paa at sikre, at den ved traktatens artikel 48 knaesatte ret til fri bevaegelighed faktisk kan udoeves, er Raadet i medfoer af traktatens artikel 51 pligtig til at indfoere en ordning, saa arbejdstagerne kan overvinde de vanskeligheder, de eventuelt stilles over for paa grund af forskelle i de nationale regler om social sikring.

29 Med hensyn til navnlig de saerlige ordninger for tjenestemaend og dermed ligestillede personer opfyldte faellesskabslovgiver foerst denne forpligtelse ved udstedelsen af forordning nr. 1606/98, der traadte i kraft den 25. oktober 1998, og havde saaledes indtil da undladt at udfylde en vaesentlig lakune i faellesskabssamordningen af de sociale sikringsordninger.

30 Der maa dog tages hensyn til det vide skoen, som Raadet har ved valget af de foranstaltninger, der er mest egnede til at naa det i traktatens artikel 51 tilsigtede resultat. Naar nationale organer, direkte i henhold til traktatens artikel 48 og 51, blev forelagt ansoegninger om tildeling af sociale ydelser i henhold til en saerlig ordning for tjenestemaend eller dermed ligestillede personer, inden der paa faellesskabsplan blev truffet foranstaltninger til samordning af disse ordninger, kunne disse organer derfor ikke ved analogi vaere forpligtet til at anvende de bestemmelser i forordning nr. 1408/71, som vedroerer sociale sikringsordninger, der omfattes af forordningens saglige anvendelsesomraade. Det kan kun forholde sig anderledes, saafremt det uden anvendelse af faellesskabsretlige samordningsforanstaltninger var muligt at undgaa de skadelige virkninger af en national lovgivning for arbejdstagere, som havde udnyttet deres ret til fri bevaegelighed.

31 Dette var tilfaeldet i ovennaevnte sag Vougioukas, hvori visse nationale diskriminerende bestemmelser blev anfaegtet, fordi bestemmelserne indebar, at der ikke blev taget hensyn til forsikringsperioder, alene fordi disse perioder var blevet tilbagelagt i en anden medlemsstat end den paagaeldende medlemsstat. Saadanne lovbestemmelser, som skabte en forskelsbehandling mellem de arbejdstagere, som ikke har udoevet deres ret til fri bevaegelighed, og de vandrende arbejdstagere, til skade for sidstnaevnte, kunne tilsidesaettes, uden at det for loesningen af den for den nationale ret verserende sag var noedvendigt at inddrage samordningsregler, som det tilkommer Raadet at vedtage.

32 I hovedsagen derimod, som vedroerer beregningen af en ydelse ved invaliditet i medfoer af en medlemsstats saerlige ordning for tjenestemaend eller hermed ligestillet personale, og hvor der i oevrigt er tale om bestemmelser, som maa henfoeres til lovgivningstype A, og som vedroerer uarbejdsdygtighed indtraadt i en anden medlemsstat, hvor der for funktionaerer generelt anvendes en lovgivningstype B, er det noedvendigt at anvende samordningsregler, som regulerer forholdet mellem de paagaeldende nationale ordninger, tekniske regler, som det netop i henhold til traktatens artikel 51 paahviler Raadet at vaelge. Det bemaerkes desuden, at Raadet, saaledes som det fremgaar af denne doms praemis 12 og 13, i forordning nr. 1606/98 vedtog regler, der var forskellige fra de hidtil gaeldende med hensyn til sammenlaegning af forsikringsperioder.

33 Vedroerende de naevnte domme i sagerne Olivieri-Coenen og Grahame og Hollanders, bemaerkes, at disse, skoent de ogsaa vedroerer fastsaettelse af ydelser ved invaliditet i henhold til nederlandsk lovgivning, ikke kan anses for relevante i denne sag. Disse domme vedroerte spoergsmaalet, om beskaeftigelsesperioder og hermed ligestillede perioder, der var tilbagelagt i Nederlandene inden den 1. januar 1967, ikrafttraedelsesdatoen for WAO, skulle medregnes, skoent denne medregning udtrykkeligt var fastsat i afsnit I, punkt 4, litra a), i bilag V til forordning nr. 1408/71 i den den 1. februar 1982 gaeldende affattelse for saa vidt angaar sagen Olivieri-Coenen, og i afsnit J, punkt 4, litra a), tredje afsnit, i forordning nr. 1408/71 for saa vidt angaar sagen Grahame og Hollanders. Som LISV og den nederlandske regering imidlertid understregede, befinder de beskaeftigelsesperioder, som H. Nijhuis har tilbagelagt i Nederlandene, sig mellem den 15. oktober 1968 og den 1. april 1974.

34 Det foerste spoergsmaal maa saaledes besvares med, at bestemmelsen i afsnit J, punkt 4, litra a), i bilag VI til forordning nr. 1408/71 skal fortolkes saaledes, at den ikke forpligter den kompetente nederlandske institution, som er forelagt en ansoegning om en forholdsmaessig ydelse ved invaliditet af en arbejdstager, som er blevet ramt af uarbejdsdygtighed i en anden medlemsstat, til at sidestille de forsikringsperioder, arbejdstageren har tilbagelagt i Nederlandene efter den 1. juli 1967 under en saerlig ordning for tjenestemaend, med forsikringsperioder, der er tilbagelagt i henhold til WAO.

Andet spoergsmaal

35 Naar henses til besvarelsen af det foerste spoergsmaal, findes det ufornoedent at besvare det andet spoergsmaal.

Afgørelse om sagsomkostninger

Sagens omkostninger

36 De udgifter, der er afholdt af den nederlandske regering og af Det Forenede Kongeriges regering, samt af Kommissionen, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgoer et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger.

Afgørelse

Paa grundlag af disse praemisser

kender

DOMSTOLEN

vedroerende de spoergsmaal, der er forelagt af Centrale Raad van Beroep ved kendelse af 24. september 1997, for ret:

Bestemmelsen i afsnit J, punkt 4, litra a), i bilag VI til Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet, som aendret og ajourfoert ved Raadets forordning (EOEF) nr. 2001/83 af 2. juni 1983, som tilpasset ved bilag I, del VIII, i akt vedroerende vilkaarene for Kongeriget Spaniens og Republikken Portugals tiltraedelse og tilpasningerne af traktaterne, skal fortolkes saaledes, at bestemmelsen ikke forpligter den nederlandske kompetente institution, der er forelagt en ansoegning om en forholdsmaessig ydelse ved invaliditet af en arbejdstager, der er ramt af uarbejdsdygtighed i en anden medlemsstat, til at sidestille forsikringsperioder, der er tilbagelagt af arbejdstageren i Nederlandene efter den 1. juli 1967 under en saerlig ordning for tjenestemaend, med forsikringsperioder, der er tilbagelagt i henhold til Wet op de arbeidsongeschiktheidsverzekering af 18. februar 1966.