ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
»1)

I det omfang den skattefordel, som følger af ordningen for »skattemæssig integration«, har betydning for beskatningen af moderselskabet i koncernen, som kan modregne fortjeneste og tab, som er realiseret af samtlige selskaber i den integrerede koncern, og således benytte sig af, at interne transaktioner i koncernen skattemæssigt neutraliseres, indebærer den omstændighed, at det i henhold til ordningen i [CGI’s] artikel 223 A ff. […] ikke er muligt at inkludere et datterdatterselskab af moderselskabet i en koncern, som skattemæssigt er integreret, når dette datterdatterselskab ejes via et datterselskab, som er etableret i en anden medlemsstat […], og ikke udøver nogen virksomhed i Frankrig, og derfor ikke er pålagt fransk selskabsskat og således ikke selv kan være en del af koncernen, da, at der foreligger en restriktion for den frie etableringsret som følge af de skattemæssige konsekvenser, som er forbundet med det af moderselskabet trufne valg om at eje et datterdatterselskab via et fransk datterselskab eller snarere via et datterselskab etableret i en anden medlemsstat?
22

Den belgiske regering har for det første under retsmødet rejst tvivl om den omstændighed, at artikel 202, stk. 2, i CIR 1992 har til formål at gennemføre den relevante bestemmelse i direktiv 90/435, og at førstnævnte bestemmelse hvad angår interne situationer henviser til de løsninger, som er indeholdt i direktivet. Det bemærkes i denne henseende, at samme regering i sine skriftlige indlæg har anført, at den belgiske lovgiver har besluttet at udvide gennemførelsen af direktivet til også at omfattet forholdet mellem belgiske moder- og datterselskaber for derved at undgå, at belgiske selskaber udsættes for forskelsbehandling hvad angår den skattemæssige behandling af udbytte, som et datterselskab udlodder til et moderselskab på grundlag af moderselskabets nationalitet. Dertil kommer, at lov om gennemførelse af Rådet for De Europæiske Fællesskabers direktiv af 23. juli 1990 om en fælles beskatningsordning for moder- og datterselskaber udtrykkeligt — som det fremgår af dens titel — omhandler gennemførelsen af direktivet.
23

Såfremt det, for det andet, lægges til grund, at artikel 24 i direktiv 93/37 ikke er udtømmende, er den forelæggende ret af den opfattelse, at medlemsstaternes mulighed for at fastsætte yderligere udelukkelsesgrunde i henhold til fællesskabsretspraksis er underlagt betingelser, der dels skal sikre, at der foreligger et formål, der er foreneligt med de almindelige fællesskabsretlige principper, dels at proportionalitetsprincippet iagttages. Den forelæggende ret bemærker herved, at et af dens medlemmer er af den opfattelse, at forfatningens artikel 14, stk. 9, ikke er i strid med dette princip, når henses til, for det første, at formodningen om mellemmænd har en sådan karakter, at den kan afkræftes og, for det andet, at der ikke findes nogen alternativ løsning, der gør det muligt at opfylde de forfulgte formål.
2) Retsvirkningerne af den fastslåede ugyldighed af Kommissionens beslutning af 10. november 1997 suspenderes, indtil denne vedtager en ny beslutning i henhold til artikel 88 EF. Disse virkninger suspenderes i en periode på højst to måneder fra datoen for afsigelsen af denne dom i tilfælde af, at Kommissionen beslutter at vedtage denne nye beslutning med hjemmel i artikel 88, stk. 3, EF, og inden for en yderligere rimelig frist, hvis Kommissionen beslutter at indlede den i artikel 88, stk. 2, EF omhandlede procedure. Kun virksomheder, som inden denne doms afsigelse har anlagt sag eller har indbragt en tilsvarende klage vedrørende opkrævningen af den skattelignende afgift af reklame udsendt via radio og tv, der blev indført ved artikel 1 i dekret nr. 97-1263 af 29. december 1997 om indførelse af en skattelignende afgift til fordel for en fond til støtte for radiofoni, undtages fra den tidsmæssige begrænsning af denne doms virkninger.
31

Den ret til frit at etablere sig, som medlemsstaternes statsborgere har i henhold til traktatens artikel 52, og som indebærer adgang til at optage og udøve selvstændig erhvervsvirksomhed samt til at oprette og lede virksomheder på de vilkår, som i etableringsmedlemsstatens lovgivning er fastsat for landets egne statsborgere, omfatter i henhold til traktatens artikel 58 en ret for selskaber, som er stiftet i overensstemmelse med en medlemsstats lovgivning, og hvis vedtægtsmæssige hjemsted, hovedkontor eller hovedvirksomhed er beliggende inden for Det Europæiske Fællesskab, til at udøve virksomhed i den pågældende medlemsstat via et datterselskab, en filial eller et agentur (jf. dom af 16.7.1998, sag C-264/96, ICI, Sml. I, s. 4695, præmis 20, Saint-Gobain ZN-dommen, præmis 35, dommen i sagen Cadbury Schweppes og Cadbury Schweppes Overseas, præmis 41, dommen i sagen Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation, præmis 42, og dommen i sagen Denkavit Internationaal og Denkavit France, præmis 20).
»37)

Der bør fastsættes undtagelser fra eller begrænsninger af visse bestemmelser i dette direktiv i forbindelse med behandling af personoplysninger i journalistisk øjemed eller med henblik på kunstnerisk eller litterær virksomhed, navnlig på det audiovisuelle område, for så vidt sådanne undtagelser er nødvendige for at forene det enkelte menneskes grundlæggende rettigheder med ytringsfriheden, herunder retten til at modtage og give oplysninger, som fastslået bl.a. i artikel 10 i den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder; det påhviler derfor medlemsstaterne med henblik på afvejning mellem de grundlæggende rettigheder at fastsætte de nødvendige undtagelser og begrænsninger for så vidt angår de generelle foranstaltninger vedrørende lovligheden af behandling af oplysninger, foranstaltningerne til overførsel af oplysninger til tredjelande samt tilsynsmyndighedernes beføjelser. Dette må dog ikke føre til, at medlemsstaterne fastsætter undtagelser fra de foranstaltninger, der tager sigte på at garantere behandlingssikkerheden. Der bør endvidere gives den kontrolmyndighed, der er ansvarlig for dette område, i det mindste visse efterfølgende beføjelser, som f.eks. beføjelsen til med jævne mellemrum at offentliggøre en rapport eller at indbringe sager for de retslige myndigheder.«
24

Henset til de særlige omstændigheder, som luftbefordring udføres under, og henset til luftfartøjers høje teknologiske niveau må det konstateres, at luftfartsselskaberne almindeligvis under udøvelsen af deres aktiviteter støder på forskellige tekniske problemer, som anvendelsen af disse luftfartøjer uundgåeligt er forbundet med. Det er i øvrigt for at undgå sådanne problemer og for at forebygge uheld, der kan bringe flysikkerheden i fare, at luftfartøjerne jævnligt underkastes en særlig streng kontrol, der indgår som en løbende betingelse for luftfartsselskabernes drift. At løse et teknisk problem, som skyldes manglende vedligeholdelse af et luftfartøj, skal derfor anses for et led i luftfartsselskabets sædvanlige aktivitetsudøvelse.
45

På denne baggrund skal det forelagte spørgsmål besvares med, at princippet ne bis in idem, som er fastslået i gennemførelseskonventionens artikel 54, ikke finder anvendelse på en afgørelse, hvorved en myndighed i en kontraherende stat efter en materiel prøvelse af en sag, som verserer for den, på et stadium, før der rejses tiltale mod en person, der er mistænkt for at have begået et strafbart forhold, beslutter at indstille den indledte straffesag, såfremt denne afgørelse efter denne stats nationale lovgivning ikke indebærer, at adgangen til strafforfølgning definitivt ophører, og dermed ikke udgør en hindring for ny strafforfølgning på grund af de samme handlinger i denne stat.
20

Da Wojewódzki Sąd Administracyjny w Krakowie er i tvivl om fortolkningen af sjette direktivs artikel 17, stk. 6, har den besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Er sjette direktivs artikel 17, stk. 2 og 6, til hinder for, at Republikken Polen fra den 1. maj 2004 fuldstændigt ophævede de hidtidige nationale bestemmelser om begrænsning af fradraget for den [moms], der pålægges ved køb af brændstof til køretøjer, som anvendes til afgiftspligtig virksomhed, og i disses sted indførte andre begrænsninger af fradraget for den [moms], der pålægges ved køb af brændstof til køretøjer, som anvendes til afgiftspligtig virksomhed, men som i national ret imidlertid defineres efter andre kriterier end dem, der var gældende før den 1. maj 2004, og for, at Republikken Polen derefter den 22. august 2005 på ny ændrede disse kriterier? 2) Såfremt første spørgsmål besvares bekræftende: Er sjette direktivs artikel 17, stk. 6, til hinder for, at Republikken Polen på denne måde ændrede de ovennævnte kriterier med henblik på de facto at begrænse [moms]fradragets anvendelsesområde sammenlignet med de nationale bestemmelser, der var gældende den 30. april 2004, eller med de nationale bestemmelser, der var gældende før den ændring, der blev gennemført med virkning fra den 22. august 2005? Såfremt Republikken Polen derved har tilsidesat sjette direktivs artikel 17, stk. 6, er den afgiftspligtige person da kun berettiget til at foretage fradrag, for så vidt som ændringerne af de nationale bestemmelser medfører begrænsninger, der går ud over de begrænsninger, som var foreskrevet i de nationale bestemmelser, der var gældende den 30. april 2004, og som blev ophævet denne dag? 3) Er sjette direktivs artikel 17, stk. 6, til hinder for, at Republikken Polen, idet den påberåbte sig medlemsstaternes beføjelse i henhold til denne bestemmelse til at begrænse fradraget for den [moms], der beregnes ved udgifter, der ikke er af streng erhvervsmæssig karakter, som f.eks. udgifter til luksusforbrug, underholdning eller repræsentation, begrænsede retten til fradrag for indgående [moms] i forhold til den retstilstand, der var gældende den 30. april 2004, således at den udelukkede fradrag for den [moms], der pålægges ved køb af brændstof til personbiler eller andre køretøjer med tilladt totalvægt på ikke over 3,5 tons med undtagelse af køretøjer som omhandlet i [momslovens] artikel 86, stk. 4, […] i den affattelse, der har været gældende siden den 22. august 2005?«
Direktivets artikel 31, der er indeholdt i kapitel IV med overskriften »Slutbrugernes interesser og rettigheder«, vedrører spredningsforpligtelser (»must carry-forpligtelser«) og bestemmer:

»1. Medlemsstaterne kan pålægge virksomheder i deres område, som udbyder elektroniske kommunikationsnet, der anvendes til transmission af radio- og tv-udsendelser til offentligheden, en rimelig must carry-forpligtelse for så vidt angår bestemte radio- og tv-kanaler og -tjenester, hvis et betydeligt antal slutbrugere af sådanne net anvender dem som deres primære adgang til radio- og tv-modtagelse. En sådan forpligtelse pålægges udelukkende, hvis det er nødvendigt for at opfylde klart definerede målsætninger i almenhedens interesse, og forpligtelsen skal stå i et rimeligt forhold til det tilsigtede mål og være transparent. Forpligtelserne revurderes med jævne mellemrum.

2. Hverken stk. 1 i denne artikel eller artikel 3, stk. 2, i direktiv 2002/19/EF (adgangsdirektivet) indskrænker medlemsstaternes ret til eventuelt at fastsætte en passende godtgørelse for så vidt angår foranstaltninger, der træffes i medfør af denne artikel, idet det sikres, at der under lignende omstændigheder ikke finder diskrimination sted i behandlingen af virksomheder, der udbyder elektroniske net. I tilfælde, hvor der er fastsat godtgørelse, skal medlemsstaten sikre, at ordningen anvendes på en forholdsmæssig og transparent måde.«
Direktivets artikel 8, der har overskriften »Forsvar af rettigheder«, er affattet således:

»1. Medlemsstaterne indfører i deres nationale retsorden de nødvendige bestemmelser for, at enhver arbejdstager, der anser sine rettigheder for krænket som følge af manglende overholdelse af kravene i dette direktiv, kan gøre disse rettigheder gældende for retslige instanser efter eventuelt at have indbragt sagen for andre kompetente instanser.

2. Medlemsstaterne kan foreskrive, at adgangen til de i stk. 1 omhandlede instanser skal være betinget af, at arbejdstageren forud herfor forelægger sagen for arbejdsgiveren, og denne ikke svarer inden for en frist på 15 dage efter forelæggelsen.

Kravet om forudgående forelæggelse gælder dog under ingen omstændigheder i […] tilfælde [vedrørende udstationerede arbejdstagere] eller for arbejdstagere, der har en midlertidig arbejdskontrakt eller et midlertidigt ansættelsesforhold, eller for arbejdstagere, der ikke er omfattet af en eller flere kollektive overenskomster vedrørende ansættelsesforholdet.«
4

Sjette direktivs artikel 17, stk. 5, bestemmer: »For så vidt angår goder og ydelser, som af en afgiftspligtig person benyttes såvel til transaktioner, der giver ret til fradrag i medfør af stk. 2 og 3, som til transaktioner, der ikke giver ret til fradrag, er fradrag kun tilladt for den del af merværdiafgiften, der forholdsmæssigt svarer til beløbet for den førstnævnte form for transaktioner. Pro rata-satsen beregnes for samtlige transaktioner, som udføres af den afgiftspligtige i overensstemmelse med artikel 19. Medlemsstaterne kan dog: a) give den afgiftspligtige person tilladelse til at fastsætte en pro rata-sats for hver sektor inden for sin virksomhed, såfremt der føres særskilte regnskaber for hver af disse sektorer b) påbyde den afgiftspligtige person at fastsætte en pro rata-sats for hver sektor inden for sin virksomhed og at føre særskilte regnskaber for hver af disse sektorer c) give den afgiftspligtige person tilladelse til eller pålægge ham at foretage fradraget under hensyntagen til, hvordan samtlige eller en del af varerne og ydelserne benyttes d) give den afgiftspligtige person tilladelse til eller pålægge ham at foretage fradraget i overensstemmelse med den i første afsnit anførte regel for samtlige varer og tjenesteydelser benyttet til alle de omhandlede transaktioner e) fastsætte, at såfremt den merværdiafgift, som den afgiftspligtige person ikke kan fradrage, er af ringe størrelse, skal den ikke tages i betragtning.«
41

Det bemærkes herved — som den italienske regering og Det Forenede Kongeriges regering har anført — at fra det øjeblik, hvor et additiv blandes med et motorbrændstof, er det ikke længere muligt at adskille selve brændstoffet fra additivet, som er blandet med det, uden at foretage en detaljeret kemisk analyse. Hvis brændstofadditiver ikke skulle pålægges afgift som motorbrændstof, som Afton har gjort gældende, vil der under disse omstændigheder opstå en risiko for misbrug, idet det bliver vanskeligere at foretage en kontrol, idet det i hvert enkelt tilfælde vil være nødvendigt at analysere indholdet af blandingen med henblik på at fastslå andelen af motorbrændstof og af additiv, der er indeholdt i denne blanding.
Domstolens dom (Ottende Afdeling) af 22. december 2008 –

Kommissionen mod Italien

(Sag C-283/07)

»Traktatbrud – direktiv 75/442/EØF – artikel 1 – begrebet »affald« – skrot beregnet til anvendelse i metalvirksomheder – brændsel fra affald af høj kvalitet – ukorrekt gennemførelse«

1. Traktatbrudssøgsmål – sagens genstand – fastlæggelse under den administrative procedure – tilpasning af klagepunkterne efter den begrundede udtalelse på grund af en ændring i den nationale lovgivning – lovlighed (art. 226 EF) (jf. præmis 21-24)

2. Traktatbrudssøgsmål – Kommissionens søgsmålsret – frist for udøvelse – foreligger ikke – undtagelse – den administrative procedures overdrevne varighed til skade for retten til forsvar – bevisbyrde (art. 226 EF) (jf. præmis 26 og 27)

3. Medlemsstater – forpligtelser – Kommissionens overvågningspligt – medlemsstaternes pligt – medvirken til undersøgelser vedrørende traktatbrud (art. 10 EF og 226 EF) (jf. præmis 28 og 29)

4. Institutionernes retsakter – direktiver – medlemsstaternes gennemførelse – gennemførelse af et direktiv uden lovgivningsvirksomhed – betingelser (art. 249, stk. 3, EF) (jf. præmis 32 og 33)

5. Miljø – affald – direktiv 75/442 – begrebet affald – stof, som man skiller sig af med – bedømmelseskriterier [art. 174, stk. 2, EF; Rådets direktiv 75/442, som ændret ved direktiv 91/156, art. 1, litra a), og bilag I] (jf. præmis 40-48)

6. Miljø – affald – direktiv 75/442 – anvendelsesområde – medlemsstaternes ret til at definere forskellige affaldskategorier – grænser [art. 174 EF; Rådets direktiv 75/442, som ændret ved direktiv 91/156, art. 1, litra a), og art. 2, stk. 1] (jf. præmis 49-53 og 59-67)

Angående

Traktatbrud – tilsidesættelse af artikel 1, litra a), i Rådets direktiv 75/442 af 15. juli 1975 om affald (EFT L 194, s. 39), som ændret ved Rådets direktiv 91/156/EØF af 18. marts 1991 (EFT L 78, s. 32) – brændsel fra affald (RDF) og skrot beregnet til anvendelse i jern- og metalvirksomheder – udelukkelse fra anvendelsesområdet for den nationale gennemførelseslovgivning.

Konklusion

1) Den Italienske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 1, litra a), i Rådets direktiv 75/442/EØF af 15. juli 1975 om affald, som ændret ved Rådets direktiv 91/156/EØF af 18. marts 1991, idet den har vedtaget og opretholdt følgende bestemmelser:

– artikel 1, stk. 25-27, og artikel 1, stk. 29, litra a), i lov nr. 308 af 15. december 2004, som giver regeringen bemyndigelse til at ændre, samordne og supplere miljølovgivningen og umiddelbart anvendelige foranstaltninger, samt

– artikel 1, stk. 29, litra b), i lov nr. 308 af 15. december 2004 samt artikel 183, stk. 1, litra s), og artikel 229, stk. 2, i lovdekret nr. 152 af 3. april 2006, som indfører miljøretlige regler,

hvorved henholdsvis visse former for skrot beregnet til anvendelse i jern- og metalvirksomheder samt brændsel fra affald af høj kvalitet (CDR-Q) umiddelbart unddrages fra anvendelsesområdet for den italienske lovgivning om affald til gennemførelse af direktivet.
Hof van Beroep te Gent er under disse omstændigheder tilbøjelig til at give Santurel og Lodewijk Gysbrechts medhold i deres opfattelse, hvorefter det omhandlede forbud udgør en restriktion for de frie varebevægelser inden for Fællesskabet, som ikke kan begrundes. Hof van Beroep te Gent har derfor besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:

»Er den belgiske lov af 14. juli 1991 om handelspraksis og om forbrugeroplysning og forbrugerbeskyttelse en foranstaltning med tilsvarende virkning, som er forbudt ved artikel 28 [EF] til 30 EF, i det omfang denne nationale lov i artikel 80, stk. 3, indeholder et forbud mod inden for den obligatoriske fortrydelsesfrist at afkræve forbrugeren et forskud eller betaling, hvilket har til følge, at denne lov ikke er den samme for forhandling af varer i eget land i sammenligning med handel med statsborgere i en anden medlemsstat, og der derved opstår en faktisk hindring for de frie varebevægelser, som er beskyttet ved artikel 23 EF?«
18

Da Verwaltungsgericht Stuttgart har fundet, at afgørelsen af tvisten nødvendiggør en fortolkning af fællesskabsretten, har den besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Forudsætter erhvervelse af rettigheder i medfør af artikel 7, stk. 1, i […] afgørelse nr. 1/80, at den »hovedberettigede«, hos hvem familiemedlemmet har haft lovlig bopæl i løbet af perioden på tre år, har opfyldt betingelserne i artikel 7, stk. 1, i […] afgørelse nr. 1/80 i hele denne periode? 2) Er det i denne henseende tilstrækkeligt til, at et familiemedlem erhverver de i artikel 7, stk. 1, i […] afgørelse nr. 1/80 omhandlede rettigheder, at den »hovedberettigede« i løbet af denne periode har haft beskæftigelse hos forskellige arbejdsgivere i to år og seks måneder og herefter har været ufrivilligt arbejdsløs i seks måneder og forbliver arbejdsløs i en længere periode herefter? 3) Kan artikel 7, stk. 1, i […] afgørelse nr. 1/80 ligeledes gøres gældende af en person, der har fået opholdstilladelse som familiemedlem til en tyrkisk statsborger, hvis opholdsret og dermed adgang til det lovlige arbejdsmarked i en medlemsstat udelukkende hviler på tildeling af politisk asyl begrundet i politisk forfølgelse i Tyrkiet? 4) Såfremt det tredje spørgsmål besvares bekræftende: Kan et familiemedlem ligeledes påberåbe sig artikel 7, stk. 1, i […] afgørelse nr. 1/80, når tildelingen af politisk asyl og den heraf afledte opholdsret og adgang til det lovlige arbejdsmarked for den »hovedberettigede« (i dette tilfælde faderen) hviler på urigtige oplysninger? 5) Såfremt det fjerde spørgsmål besvares benægtende: Er det i givet fald nødvendigt for at nægte at indrømme familiemedlemmer de rettigheder, der følger af artikel 7, stk. 1, i […] afgørelse nr. 1/80, at den »hovedberettigedes« rettigheder (i dette tilfælde faderen) forinden er blevet formelt trukket tilbage eller tilbagekaldt?«
40

Et sådant system forekommer så meget desto mere muligt, hvilket Republikken Østrig har bekræftet under retsmødet, som de pågældende nationale bestemmelser i det væsentlige vedrører byggesektoren og derfor oprettelse af selskaber, der udøver virksomhed af en vis varighed. I modsætning til, hvad denne medlemsstat har anført, vil en efterfølgende kontrol, der foretages efter registreringen af et selskab, således ikke nødvendigvis ske på et for sent tidspunkt, men vil gøre det muligt for de pågældende selvstændige at påbegynde udøvelsen af deres virksomhed og for de kompetente myndigheder at påbyde, at virksomheden bringes til ophør, såfremt kontrollen afdækker et misbrug.
10

Kommissionen meddelte ved beslutning af 4. juli 2006, K(2006) 2964 endelig udg. (EUT C 221, s. 9, herefter »Kommissionens beslutning«), at den ikke ville gøre indsigelse. Kommissionen fandt, at støtten, der var i overensstemmelse med EF-rammebestemmelserne for statsstøtte til miljøbeskyttelse (EFT C 37 af 3.2.2001, s. 3), var forenelig med fællesmarkedet i medfør af artikel 87, stk. 3, litra c), EF. Kommissionen vurderede, at ændringerne i den nye ÖG udgjorde et egnet redskab til at udligne de eventuelle diskriminerende virkninger for importeret el.
127

Retten har nemlig først henvist til retspraksis, hvorefter anvendelsen af princippet om non bis in idem er underlagt tre betingelser om, at de faktiske omstændigheder er identiske, at lovovertræderen er den samme person, og at det retlige gode er det samme. Princippet forbyder, at den samme person straffes mere end én gang for den samme ulovlige adfærd for at beskytte det samme retlige gode. Retten har fastslået, at Kommissionen i denne sag havde straffet de sagsøgende sammenslutninger ud fra hver af disse sammenslutningers deltagelse og egen grad af ansvar for overtrædelsen.
29

Det følger først og fremmest heraf, at — som generaladvokaten har anført i punkt 57 i forslaget til afgørelse — en »anti-suit injunction« som den i hovedsagen omhandlede ikke overholder det generelle princip, som kan udledes af Domstolens praksis om Bruxelleskonventionen, hvorefter hver domstol, for hvilken en sag er blevet indbragt, selv i medfør af de regler, som finder anvendelse på den, afgør, om den er kompetent til at træffe afgørelse i den sag, som er blevet indbragt for den (jf. i denne retning Gasser-dommen, præmis 48 og 49). Det bemærkes herved, at forordning nr. 44/2001 ikke, på nær visse begrænsede undtagelser, som ikke er af relevans i hovedsagen, bemyndiger til, at en medlemsstats rets kompetence efterprøves af en ret i en anden medlemsstat (dom af 27.6.1991, sag C-351/89, Overseas Union Insurance m.fl., Sml. I, s. 3317, præmis 24, og Turner-dommen, præmis 26). Denne kompetence afgøres direkte i medfør af den nævnte forordnings bestemmelser, herunder de bestemmelser, som vedrører forordningens anvendelsesområde. En medlemsstats ret er således ikke i noget tilfælde bedre i stand til at afgøre, om en ret i en anden medlemsstat er kompetent (Overseas Union Insurance-dommen., præmis 23, og Gasser-dommen, præmis 48).
4

Af fjerde betragtning til forordningen fremgår at, »[d]et er en forudsætning for et velfungerende indre marked, at parterne ikke tilskyndes til at overføre aktiver eller tvister fra en medlemsstat til en anden for at forbedre deres retsstilling (»forum shopping«)«.