1.

Efter min opfattelse bør det først undersøges, om den nævnte skrivelse overhovedet er en beslutning fra Kommissionen. Dette har Kommissionen selv afvist, navnlig under henvisning til Domstolens praksis vedrørende begrebet beslutning. Herefter er det, for det første afgørende, om en retsakt skal fremkalde retsvirkninger (Sag 54/65, Compagnie des Forges de Chatillon, Commentry et Neuves-Maisons mod Den Høje Myndighed for EKSF, dom af 16. 6. 1966, Sml. 1965-1968, s. 197; org. ref. Recueil 1966, s. 265). I de forenede sager 23, 24 og 53/63 (Usines Emile Henricot og 2 andre sagsøgere mod Den Høje Myndighed for EKSF, dom af 5. 12. 1963, Sml. 1954-1964, s. 437; org.ref. Recueil 1963, s. 439) blev der i overensstemmelse hermed lagt vægt på, om det fremgår af retsakten, at den skal skabe rettigheder for adressaterne eller pålægge dem pligter, og i de forenede sager 8-11/66 (aktieselskabet Cimenteries CBR mod Kommissionen, dom af 15. 3. 1967, Sml. 1965-1968, s. 337) blev det anset for afgørende, om en retsakt har retsvirkninger, der griber ind i bestemte virksomheders interesser, samt om den er bindende for virksomhederne. Det er ifølge retspraksis endvidere vigtigt, at retsakten afslutter den interne sagsbehandling og udgør en endelig viljeserklæring, hvis den skal kunne anses som en beslutning (sagerne 54/65, 23, 24, 52/63). Det er ikke mindst af betydning, at den kan identificeres som en retsakt udstedt af det kompetente organ, og at det af dens ydre form fremgår, at der foreligger en beslutning. I de forenede sager 23, 24 og 52/63 anføres det herved, at det er nødvendigt, at adressaterne kan identificere en retsakt ud fra dens ydre form; fremfor alt skal det fremgå, at der foreligger en beslutning udstedt af selve den kompetente institution som sådan, hvilket ifølge EKSFretten kræver en underskrift fra et medlem af Den Høje Myndighed. Ifølge Kommissionen opfylder den i sagen relevante omhandlede skrivelse ganske åbenbart ikke disse krav. Det har udelukkende den virkning, at Kommissionen herefter ikke længere — medmindre der foreligger nye omstændigheder — kan skride ind i medfør af artikel 85, stk. 1; derimod kan der ikke antages at være grebet ind i adressatens interesser, idet adressaten jo under alle omstændigheder kan påberåbe sig, at det har anmeldt salgssystemet. Det har sidst, men ikke mindst, også betydning — og med hensyn hertil er der henvist til dommen i sag 71/74 (Nederlandse Vereniging voor Fruit en Groentenimporthandel og Nederlandse Bond van Grossiers in Zuidvruchten en ander Geïmporteerd Fruit mod Kommissionen, dom af 15. 5. 1975, Sml. 1975, s. 563) —, at skrivelsen kun var underskrevet af en direktør i Generaldirektoratet for Konkurrence. Han er ikke beføjet til at træffe beslutninger i henhold til artikel 2 i forordning nr. 17; videre mener Kommissionen, at skrivelsen heller ikke gav indtryk af, at der skulle foreligge en bindende udtalelse fra Kommissionen, eller at der skulle foreligge noget, der lignede en beslutning, truffet på Kommissionens vegne. Heroverfor har sagsøgte indtaget det standpunkt, at der rent faktisk må siges at være gjort indgreb i dets interesser ved den nævnte skrivelse. Endvidere har sagsøgte anført, at selskabet, ligesom andre virksomheder, har forstået Kommissionens Femte Beretning om Konkurrencepolitikken således, at Kommissionen havde til hensigt at »tilvejebringe en samlet og ensartet løsning for ... parfumerisektoren«. Heraf mente selskabet at kunne slutte, at det var selve Kommissionen, som havde truffet en beslutning. Selv om Kommissionens tjenestemænd imidlertid skulle have begået visse formfejl ved meddelelsen af den, kan dette ikke tillægges afgørende betydning. Med hensyn til denne uenighed kan det vel stå hen, om meddelelsen til firma Estée Lauder efter sit indhold kan betegnes som en beslutning. Men jeg vil dog alligevel antyde, at det ikke forekommer mig at være helt udelukket. For hvad angår det materielle beslutningsbegreb må det være tilstrækkeligt, at en udtalelse har retsvirkninger — hvilket med sikkerhed er tilfældet, når Kommissionen bindende fastslår, at EØF-traktatens konkurrenceregler ikke finder anvendelse —, hvorimod det ikke turde være afgørende, om der er sket et indgreb i nogle interesser. Tværtimod er det for det første vigtigt at fastslå, at det ifølge Kommissionens forretningsorden (EFT specialudgave Anden Serie, VII. Institutionelle anliggender, juli 1975, s. 14) kun er Kommissionen, der er beføjet til at træffe formelle beslutninger inden for konkurrenceretten (negativattester, konstatering af en krænkelse af artikel 85, stk. 1, fritagelse i medfør af artikel 85, stk. 3, eller nægtelse heraf). Her er der ingen hjemmel til at delegere beføjelser til enkelte kommissionsmedlemmer endsige til tjenestemænd ved Kommissionen. En sådan mulighed blev først indført ved afgørelse af 23. juli 1975 (EFT L af 30. 7. 1975, s. 43), som dog også kun gælder for »foranstaltninger af forvaltningsmæssig eller administrativ art«. For det andet må der lægges vægt på den ubestridte beskrivelse, Kommissionen har givet af de begivenheder, der førte til den i denne sag relevante skrivelse og de andre skrivelser, der behandles i de præjudicielle sager 153/78 og I-3/79. Som jeg allerede har nævnt i de andre sager, blev det — efter at der var sket anmeldelse af en hel række aftaler om selektive salgssystemer inden for parfumeindustien — med henblik på bestemte klausuler, der kunne påvirke samhandelen mellem medlemsstaterne, besluttet at indlede en procedure mod tre virksomheder — dog ikke mod selskabet Estée Lauder — og at tilstille disse de hertil svarende klagepunkter. Hertil var en retsakt fra det for konkurrencespørgsmål kompetente kommissionsmedlem åbenbart tilstrækkelig. Under den administrative procedure blev der herefter indledt drøftelser mellem Kommissionens tjenestegrene og de pågældende virksomheder, hvorunder man opnåede, at de påtalte klausuler blev fjernet. Kommissionen traf imidlertid ikke nogen besluting herom, der var altså ikke tale om nogen viljestilkendegivelse fra selve kommissionsmedlemmerne som sådanne om, at forholdet skulle bedømmes på en bestemt måde. Under hensyntagen til den langsommelighed, der er forbundet med en formel procedure — begæringen skal offentliggøres, jf. artikel 19 i forordning nr. 17, og Det Rådgivende Udvalg for Kartel og Monopolspørgsmål skal høres — og da det er nødvendigt at koncentrere det arbejde, der udøves af det ikke ligefrem velbemandede Generaldirektorat for Konkurrence, om vigtigere konkurrencesager, undlod man at udstede formelle negativattester og nøjedes med en bedømmelse fra den for konkurrencespørgsmål kompetente kommissær. Denne bedømmelse blev herefter anvendt på alle tilfælde af ensartet karakter, og skrivelserne herom blev senere tilsendt virksomhederne, underskrevet af generaldirektøren for konkurrence eller af en direktør i dette generaldirektorat. Vi kommer derfor ikke uden om den kendsgerning, at der overhovedet ikke forelå nogen retsakt fra Kommissionen selv, som kunne sidestilles med negativattester. Herudover kan det efter min opfattelse — hvis det skulle være afgørende — også anføres, at man heller ikke vakte et sådant indtryk. I Kommissionens Femte Beretning om Konkurrencepolitikken, som selskabet Estée Lauder har henvist til, tales der nemlig kun om en samlet løsning fra Kommissionens side vedrørende parfumerisektoren, altså ikke om en bedømmelse af enkeltsager, som under alle omstændigheder, såfremt Kommissionen selv havde afstukket en almindelig retningslinje, ville være blevet henført under denne generelle løsning. Desuden fremgår det af den pågældende beretning klart, at der ikke skal træffes formelle beslutninger. Den skrivelse, som nævnes i den forelæggende rets første spørgsmål, skal derfor ikke bedømmes som en beslutning eller som en meddelelse om en beslutning, men kun som en administrativ skrivelse, hvori det anføres, at Kommissionens tjenestegrene ikke finder anledning til at skride ind i medfør af artikel 85, stk. 1. Såfremt dette antages, kan det heller ikke dreje sig om en negativattest som anført i artikel 2 i forordning nr. 17, hvilket i øvrigt også kan sluttes af, at udtrykket »negativattest« blev undgået, at man ikke valgte den form, der ellers gælder for negativattester, at der ikke skete nogen offentliggørelse, jf. artikel 21 i forordning nr. 17, og at meddelelsen heller ikke findes i den liste over beslutninger, som er bilagt Den Femte Beretning om Konkurrencepolitikken. Ud fra de pågældende virksomheders synspunkt, som ønsker at træffe deres forretningsmæssige dispositioner på et solidt grundlag, er denne fremgangsmåde særdeles utilfredsstillende. Dette skal jeg dog ikke gå nærmere ind på, ligesom jeg heller ikke skal behandle det spørgsmål, om virksomhederne efter anmeldelse af en aftale råder over egnede midler til at udvirke, at Kommissionen træffer en formel beslutning.