ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1)

Skal artikel 9 i direktiv 2000/78/EF (1) fortolkes således, at en sammenslutning af advokater, der har specialiseret sig i retsbeskyttelse af en kategori af personer med anden seksuel orientering, og hvis vedtægter erklærer, at sammenslutningen har til formål at fremme kulturen og respekten for kategoriens rettigheder, automatisk skal opfattes som eksponent for en fælles interesse og som en formodet nonprofit-organisation, der har søgsmålsinteresse, og i denne forbindelse også kan anlægge erstatningssøgsmål, i tilfælde af handlinger, som anses for at være udtryk for forskelsbehandling af denne kategori?
—

For det tredje har Retten tilsidesat artikel 119 i sit procesreglement og artikel 36 i statutten for Domstolen ved ikke at begrunde konklusionen om: (i) at det af Apple fremlagte bevismateriale til vurdering af den indvirkning, som støtten kunne have på selskabets konkurrencestilling på markedet for levering af hjemmevideounderholdningstjenester i Tyskland, er utilstrækkeligt, og (ii) at den omstændighed, at der foreligger individuel berørthed, skal bevises ud fra det tidspunkt, hvor den anfægtede foranstaltning udformes, vedtages og gennemføres på nationalt plan.
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Upper Tribunal (Det Forenede Kongerige) den 20. august 2018 — HM Revenue & Customs mod HD

(Sag C-544/18)

(2018/C 436/26)

Processprog: engelsk

Den forelæggende ret

Upper Tribunal

Parter i hovedsagen

Appellant: HM Revenue & Customs

Indstævnt: HD

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 49 TEUF da skal fortolkes således, at en sådan person, som er ophørt med selvstændig erhvervsvirksomhed under omstændigheder, hvor der er fysiske begrænsninger i forbindelse med en graviditets sene stadier og eftervirkningerne af en fødsel, bevarer sin status som selvstændig erhvervsdrivende som omhandlet i denne artikel, forudsat at hun vender tilbage til at udøve økonomisk virksomhed eller finder arbejde inden for en rimelig tid efter sit barns fødsel?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Commissione Tributaria Regionale per la Lombardia (Italien) den 6. september 2018 — Société Générale S.A. mod Agenzia delle Entrate — Direzione Regionale Lombardia Ufficio Contenzioso

(Sag C-565/18)

(2018/C 436/33)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Commissione Tributaria Regionale per la Lombardia

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Société Générale S.A.

Sagsøgt: Agenzia delle Entrate — Direzione Regionale Lombardia Ufficio Contenzioso

Præjudicielt spørgsmål

Er artikel 18 TEUF, 56 TEUF og 63 TEUF til hinder for en national bestemmelse, hvormed finansielle transaktioner, uanset i hvilken stat de finansielle aktører og mellemmænd er hjemmehørende, pålægges en afgift, der skal svares af transaktionens aftaleparter og som svarer til et fast beløb, der stiger på baggrund af transaktionens værdiinterval og varierer ud fra arten af det handlede instrument og aftalens værdi, og som er skyldig, fordi de afgiftspligtige transaktioner vedrører handel med et afledt instrument baseret på et værdipapir udstedt af et selskab, som er hjemmehørende i den stat, som har indført afgiften?
2)

Omfatter den førnævnte kvalificering også det helejede datterselskab Poste Tutela SpA, som i øvrigt allerede er ved at blive fusioneret med det førstnævnte, hvis der tages højde for 46. betragtning til direktiv 2014/23/EU om kontrollerede juridiske personer (jf. i denne retning også Domstolens (Fjerde Afdeling) dom af 5.10.2017, [C-567/15]: pligt for selskaber, som kontrolleres af den offentlige forvaltning, til at gennemføre udbudsprocedurer; Consiglio di Statos (Sjette Afdeling) dom nr. 6211 af 24.11.2011)?
1)

i) Skal den i artikel 2 TEU forankrede værdi »retsstaten« fortolkes således, at den nationale lovgiver ved vedtagelsen af retsregler i en medlemsstat er forpligtet til at overholde de retlige principper og kriterier, der karakteriserer »retsstaten«, som er udviklet og nævnt i Den Europæiske Unions Domstols praksis og i meddelelse fra Kommissionen til Europa-Parlamentet og Rådet: »En ny EU-retlig ramme for at styrke retsstatsprincippet« af 11. marts 2014? ii) Skal den i artikel 2 TEU forankrede værdi »retsstaten« og de grundlæggende principper for denne — lovlighed, retssikkerhed, en uafhængig og effektiv domstolsprøvelse, også med hensyn til overholdelse af de grundlæggende rettigheder og lighed for loven — fortolkes således, at de er til hinder for vedtagelsen af en national bestemmelse som den i § 5 i overgangsbestemmelserne og de afsluttende bestemmelser i zakon za izmenenie i dopalnenie na zakona za bankovata nesastoyatelnost [lov om ændring af og tilføjelser til lov om bankinsolvens, herefter: »ZIDZBN«], som i stort omfang fastsætter nye bestemmelser for de retlige relationer, der er forbundet med registrering af sikkerhedsstillelser i de offentlige registre til fordel for et konkret privatretligt retssubjekt? I den konkrete sag erklærer den nationale bestemmelse de i registrene indførte sletninger af de sikkerhedsstillelser, som blev oprettet til fordel for det insolvente KTB AD, for ugyldige med tilbagevirkende kraft og skaber retsusikkerhed, da den bestemmer, at det insolvente KTB AD på grundlag af loven kan gøre den sikkerhedsstillelse, der anses for slettet, gældende over for tredjemand, selv om de forpligtelser, for hvilke sikkerhedsstillelsen var blevet oprettet, er blevet opfyldt? iii) Retten ønsker oplyst, om den kan støtte sig direkte på artikel 2 TEU og kan anvende denne bestemmelse direkte, hvis retten fastslår, at den måde, hvorpå den nationale bestemmelse i § 5 i overgangsbestemmelserne og de afsluttende bestemmelser i ZIDZBN med tilbagevirkende kraft fastsætter nye bestemmelser om de retlige virkninger af registreringer af sikkerhedsstillelser i de offentlige registre til fordel for det insolvente KTB AD, indebærer en tilsidesættelse af værdien »retsstaten« og de ovennævnte grundlæggende principper herfor? iv) Hvilke kriterier og betingelser skal den nationale ret anvende, når den undersøger, om den i artikel 2 TEU forankrede værdi »retsstaten« tillader vedtagelse af en national bestemmelse som den i § 5 i overgangsbestemmelserne og de afsluttende bestemmelser i ZIDZBN? v) Skal artikel 67, stk. 1, TEUF, hvorefter Unionen udgør et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed, hvor de grundlæggende rettigheder og medlemsstaternes forskellige retssystemer og retstraditioner respekteres, fortolkes således, at bestemmelsen er til hinder for nationale forskrifter, der skaber usikkerhed på det civil- og handelsretlige område eller foregriber udfaldet af verserende retstvister?
2)

Såfremt det fastslås, at den nævnte forældelsesfrist også finder anvendelse på forholdet mellem den medlemsstat, der er adressat for en afgørelse om tilbagesøgning af støtte, og modtagerne af den støtte, der blev anset for uforenelig med fællesmarkedet, skal denne frist da kun anses for at finde anvendelse under proceduren for vedtagelse af afgørelsen om tilbagesøgning eller ligeledes under fuldbyrdelsen heraf?
2)

Såfremt spørgsmål 1) besvares bekræftende: Hvorledes forenes dette med princippet, der er fastslået ved EU-Domstolens dom Sturgeon m.fl. af 19. november 2009 (forenede sager C-402/07 og C-432/07) (2) om, at artikel 5 i forordningen skal fortolkes således, at passagerer på forsinkede flyafgange kan sidestilles med passagerer på aflyste flyafgange i forhold til reglerne om kompensation, når det om kompensationsretten er konstateret ved EU-Domstolens dom Nelson m.fl. af 23. oktober 2012 (forenede sager C-581/10 og C-629/10) (3), at varigheden af forsinkelsen ud over 3 timer ikke tages i betragtning ved beregningen af den faste kompensation?
1)

A. Skal artikel 14, stk. 2, litra a), i forordning (EØF) nr. 1408/71 (1) fortolkes således, at internationale lastbilchauffører under omstændigheder som i hovedsagerne må anses for at have lønnet beskæftigelse som medlemmer af det kørende personale hos: a. den transportvirksomhed, som har hvervet chaufførerne, og for hvilken disse i et ubegrænset tidsrum fuldstændigt skal stå til faktisk rådighed, som udøver den faktiske ledelsesbeføjelse over chaufførerne, og som faktisk bærer lønomkostningerne, eller b. den virksomhed, som har indgået en formelig arbejdsaftale med chaufførerne, og som ifølge aftale med den i punkt a. nævnte transportvirksomhed udbetalte løn til chaufførerne og betalte bidrag heraf i den medlemsstat, hvor denne virksomhed har hjemsted, og ikke i den medlemssat, hvor den i punkt a. nævnte transportvirksomhed har hjemsted; c. såvel den i punkt a. nævnte virksomhed som den i punkt b. nævnte virksomhed? B. Skal artikel 13, stk. 1, litra b), i forordning (EF) nr. 883/2004 (2) fortolkes således, at under omstændigheder som i hovedsagerne er arbejdsgiveren for chaufførerne med lønnet beskæftigelse: a. den transportvirksomhed, som har hvervet chaufførerne, og for hvilken disse i et ubegrænset tidsrum fuldstændigt skal stå til faktisk rådighed, som udøver den faktiske ledelsesbeføjelse over chaufførerne, og som faktisk bærer lønomkostningerne, eller b. den virksomhed, som har indgået en formelig arbejdsaftale med chaufførerne, og som ifølge aftale med den i punkt a. nævnte transportvirksomhed udbetalte løn til chaufførerne og betalte bidrag heraf i den medlemsstat, hvor denne virksomhed har hjemsted og ikke i den medlemssat, hvor den i punkt a. nævnte transportvirksomhed har hjemsted; c. såvel den i punkt a. nævnte virksomhed som den i punkt b. nævnte virksomhed?
C 455/24

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Sofiyski gradski sad (Bulgarien) den 8. oktober 2018 — EN, FM og GL mod Ryanair Designated Activity Company

(Sag C-629/18)

(2018/C 455/34)

Processprog: bulgarsk

Den forelæggende ret

Sofiyski gradski sad

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: EN, FM og GL

Sagsøgt: Ryanair Designated Activity Company

Præjudicielt spørgsmål

Er det foreneligt med artikel 25 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1215/2012 (1), at et valgfrit værneting for søgsmål i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 261/2004 af 11. februar 2004 om fælles bestemmelser om kompensation og bistand [org. s. 5] til luftfartspassagerer ved boardingafvisning og ved aflysning eller lange forsinkelser og om ophævelse af forordning (EØF) nr. 295/91 (2) fastlægges ved en aftale, der blev indgået, inden tvisten opstod?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1215/2012 af 12.12.2012 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (EUT 2012, L 351, s. 1).

(2) EUT 2004, L 46, s. 1.
Udelukker virkningen af udtrykket »ikke binder« i artikel 6, stk. 1, i direktiv 93/13 (1) muligheden for, at den erhvervsdrivende og forbrugeren gennem en privat aftale kan tilpasse et kontraktvilkår, som ikke opfylder kravet i artikel 4, stk. 2, om en klar og forståelig affattelse, enten ved at nedsætte beløbet i det pågældende kontraktvilkår eller ved at erstatte det med et andet kontraktvilkår, som er mindre ufordelagtigt for forbrugeren?

Vil besvarelsen af dette spørgsmål være anderledes, hvis tilpasningen indsættes i en aftale indgået mellem forbruger og erhvervsdrivende, som netop har til formål at opnå udenretlig bilæggelse af tvisten vedrørende den mulige mangel på gennemsigtighed af et kontraktvilkår, der ikke har været genstand for individuel forhandling, og som er indeholdt i en tidligere aftale indgået mellem de to parter?
—

Det fastslås, at Den Franske Republik har fortsat tilsidesættelsen af sine forpligtelser i henhold til artikel 13, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/50/EF af 21. maj 2008 om luftkvaliteten og renere luft i Europa (1), sammenholdt med bilag XI til det nævnte direktiv, idet den systematisk og vedvarende har overskredet den årlige grænseværdi for NO2, siden den 1. januar 2010 i følgende 12 bymæssige områder og zoner for måling af luftkvalitet: Marseille (FR03A02), Toulon (FR03A03), Paris (FR04A01), Auvergne-Clermont-Ferrand (FR07A01), Montpellier (FR08A01), Toulouse Midi-Pyrénées (FR12A01), ZUR Reims Champagne-Ardenne (FR14N10), Grenoble Rhône-Alpes (FR15A01), Strasbourg (FR16A02), Lyon-Rhône-Alpes (FR20A01), ZUR Vallée de l’Arve Rhône-Alpes (FR20N10) og Nice (FR24A01), og idet den systematisk og vedvarende har overskredet timegrænseværdien for NO2 siden den 1. januar 2010 i følgende to bymæssige områder og zoner for måling af luftkvalitet: Paris (FR04A01) og Lyon Rhône-Alpes (FR20A01), dvs. siden ikrafttrædelsen af grænseværdierne i 2010, og
—

Det fastslås, at Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 13, stk. 1, i direktiv 2008/50/EF (1), sammenholdt med dette direktivs bilag XI, idet årsgrænseværdierne for NO2 i zonerne UK0001 (Greater London Urban Area); UK0002 (West Midlands Urban Area); UK0003 (Greater Manchester Urban Area); UK 0004 (West Yorkshire Urban Area); UK 0013 (Teesside Urban Area); UK0014 (The Potteries); UK0018 (Kingston upon Hull); UK0019 (Southampton Urban Area); UK0024 (Glasgow Urban Area); UK0029 (Eastern); UK0031 (South East); UK0032 (East Midlands); UK0033 (North West & Merseyside); UK0034 (Yorkshire & Humberside); UK0035 (West Midlands) og UK0036 (North East) og timegrænseværdierne for NO2 i zone UK0001 (Greater London Urban Area) fortsat er blevet overskredet, efter at disse grænseværdier trådte i kraft den 1. januar 2010.
—

Det fastslås i overensstemmelse med artikel 258, stk. 1, i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, — at Kongeriget Spanien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 28, stk. 1, og artikel 30, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/98/EF af 19. november 2008 om affald og om ophævelse af visse direktiver (1), idet det ikke har vedtaget affaldshåndteringsplaner i henhold til kravene i dette direktiv, og idet det ikke har revideret de nævnte planer i overensstemmelse med direktiv 2008/98/EF for så vidt angår de selvstyrende regioner Aragonien, Balearerne, De Kanariske Øer og Madrid, samt den selvstyrende by Ceuta, og — at Kongeriget Spanien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 33, stk. 1, i direktiv 2008/98/EF, idet det ikke officielt har underrettet Kommissionen om vedtagelsen eller revisionen af affaldshåndteringsplanerne for så vidt angår de selvstyrende regioner Aragonien, Balearerne, De Kanariske Øer og Madrid, samt den selvstyrende by Ceuta.
Sag anlagt den 28. september 2018 — Europa-Kommissionen mod Republikken Slovakiet

(Sag C-614/18)

(2018/C 445/10)

Processprog: slovakisk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved A. Tokár og C. Cattabriga, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Republikken Slovakiet

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Republikken Slovakiet har tilsidesat sine forpligtelser i medfør af artikel 19, stk. 1, i traktaten om Den Europæiske Union, artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, sammenholdt med artikel 32, stk. 3, artikel 34, stk. 7, og artikel 35, stk. 7, i forordning (EF) nr. 810/2009 (1) (visumkodeks), idet den ikke indrømmer en adgang til et retsmiddel for en domstol som sikret ved EU-retten for tredjelandsstatsborgere, som ikke er familiemedlemmer til en unionsborger, og som har fået afslag på deres ansøgning om visum, eller hvis visum er blevet annulleret eller inddraget.

— Republikken Slovakiet tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Til støtte for søgsmålet har Europa-Kommissionen gjort gældende, at de retlige spørgsmål, der er omhandlet i nærværende sag, blev klart behandlet i den dom, som Domstolen afsagde i sag C-403/16, El Hassani, hvori Domstolen udtalte, at artikel 32, stk. 3, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 810/2009 af 13. juli 2009 om en fællesskabskodeks for visa, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 610/2013 (2) af 26. juni 2013, sammenholdt med artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, skal fortolkes således, at den pålægger medlemsstaterne en forpligtelse til at foreskrive et retsmiddel mod afgørelser om visumafslag, for hvilket de nærmere bestemmelser henhører under hver enkelt medlemsstats retsorden under overholdelse af ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet. Dette retsmiddel skal på et vist tidspunkt under proceduren sikre et retsmiddel for en domstol.

Det er derfor Kommissionens opfattelse, at de argumenter, som Republikken Slovakiet har fremført under proceduren forud for anlæggelsen af nærværende sag, ikke kan tages til følge, og Kommissionen fastholder sit synspunkt om, at Republikken Slovakiet har tilsidesat de i stævningen indeholdte forpligtelser.

(1) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 810/2009 af 13.7.2009 om en fællesskabskodeks for visa (visumkodeks) (EUT 2009, L 243, s. 1).

(2) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 610/2013 af 26.6.2013 om ændring af Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 562/2006 om indførelse af en fællesskabskodeks for personers grænsepassage (Schengen-grænsekodeks), konventionen om gennemførelse af Schengenaftalen, Rådets forordning (EF) nr. 1683/95 og (EF) nr. 539/2001 og Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 767/2008 og (EF) nr. 810/2009 (EUT 2013, L 182, s. 1).
Sag anlagt den 12. oktober 2018 — Europa-Kommissionen mod Rumænien

(Sag C-638/18)

(2018/C 445/14)

Processprog: rumænsk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved L. Nicolae og K. Petersen, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Rumænien

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Rumænien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 13, stk. 1, i direktiv 2008/50/EF (1), sammenholdt med bilag XI hertil, idet den ikke i 2007 systematisk og konsekvent har overholdt de daglige grænseværdier for koncentrationer af PM10, og ikke fra 2007 til og med 2014, med undtagelse af 2013, systematisk og konsekvent har overholdt de årlige grænseværdier for koncentrationer af PM10 i zone RO32101 Bukarest.

— Det fastslås, at Rumænien for så vidt angår zone RO32101 Bukarest fra den 11. juni 2010 har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 23, stk. 1, i direktiv 2008/50/EF, sammenholdt med del A i bilag XV hertil, navnlig forpligtelsen i artikel 23, stk. 1, andet afsnit, om at sikre, at perioden med overskridelse af grænseværdierne for koncentrationer af PM10 bliver så kort som mulig.

— Rumænien tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Fra og med 2007 er de daglige grænseværdier for koncentrationer af PM10 i zone RO32101 Bukarest systematisk og konsekvent blev overskredet. Desuden er de årlige grænseværdier for koncentrationer af PM10 i samme zone overskredet fra og med 2007 til og med 2014, med undtagelse af 2013. Disse overskridelser er tilstrækkelige til, at det kan fastlås, at der er sket en tilsidesættelse af bestemmelserne i artikel 13, stk. 1, i direktiv 2008/50/EF, sammenholdt med bestemmelserne i bilag XI til samme direktiv.

Til trods for disse overskridelser har Rumænien ikke udarbejdet luftkvalitetsplaner, som overholder bestemmelserne i direktivets artikel 23, stk. 1, herunder navnlig forpligtelsen til at træffe egnede foranstaltninger for at sikre, at perioden med overskridelse af koncentrationer af PM10 bliver kortest mulig. Denne tilsidesættelse skyldes den lange periode, hvorunder der er registreret overskridelser, de lange frister, der blev vedtaget med henblik på at bringe overskridelserne til ophør, manglen på de i del A i bilag XV omhandlede oplysninger, den omstændighed, at luftkvalitetsplanerne ikke vedrører alle de grundlæggende årsager til overskridelserne af grænseværdierne, og heller ikke fastsætter tilstrækkelige obligatoriske foranstaltninger for at sikre overholdelsen af disse grænseværdier.

(1) EUT 2008, L 152, s. 1.
2)

Såfremt det første spørgsmål besvares benægtende: Skal EU-retten, navnlig direktiv 2012/13 og artikel 21, 45, 49 og 56 TEUF, da fortolkes således, at den er til hinder for en ordning i en medlemsstat, hvorefter det i en straffesag, alene fordi den tiltalte ikke har bopæl i denne medlemsstat, men i en anden, kan bestemmes, at den tiltalte er forpligtet til at udpege en befuldmægtiget med henblik på at modtage forkyndelsen af en strafferetlig kendelse, som vedrører den pågældende, hvorved den strafferetlige kendelse bliver retskraftig og der skabes det retlige grundlag for, at en senere handling fra den tiltaltes side kan straffes (»Tatbestandswirkung«) og der ved forfølgelsen af denne strafbare handling i subjektiv henseende pålægges den tiltalte mere vidtgående forpligtelser med hensyn til at sørge for rent faktisk at få kendskab til den strafferetlige kendelse end de forpligtelser, der ville gælde, såfremt den tiltalte var bosiddende i medlemsstaten, således at det bliver muligt at retsforfølge den tiltalte for uagtsomhed?
C 445/4

Appel iværksat den 13. august 2018 af Outsource Professional Services Ltd til prøvelse af dom afsagt af Retten (Syvende Afdeling) den 31. maj 2018 i sag T-340/16, Flatworld Solutions Pvt Ltd mod Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret

(Sag C-528/18 P)

(2018/C 445/05)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Outsource Professional Services Ltd (ved Rechtsanwalt A. Kempter)

De andre parter i appelsagen: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret og Flatworld Solutions Pvt. Ltd

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Dom afsagt af Retten (Syvende Afdeling) den 31. maj 2018 i sag T-340/16 ophæves.

— Afgørelse truffet den 15. april 2016 af Fjerde Appelkammer ved EUIPO i sag nr. R 611/2015-4 opretholdes.

— Flatworld Solutions Pvt. Ltd tilpligtes at betale sagsomkostningerne, herunder de omkostninger, som EU-varemærkets indehaver/efterfølgende indehaver/appellanten nødvendigvis har måttet afholde.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellen er baseret på Rettens tilsidesættelse af EU-retten, nemlig artikel 52, stk. 1, litra b), i Rådets forordning nr. 207/2009 (1) om EF-varemærker, senest ændret ved Rådets forordning 2015/2424 (2).

Retten begik en retlig fejl, idet den fandt, at EU-varemærkets indehaver/tidligere indehaver handlede i ond tro, da denne indgav en ansøgning om registrering af varemærke nr. 006035547. Retten fejlfortolkede begrebet ond tro. Der er intet uhæderligt eller uetisk i at bruge beskrivende ord til at beskrive en forretning. Derfor var registreringen som varemærke ikke i ond tro.

(1) Rådets forordning (EF) nr. 207/2009 af 26.2.2009 om EF-varemærker (EUT 2009, L 78, s. 1).

(2) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2015/2424 af 16.12.2015 om ændring af Rådets forordning (EF) nr. 207/2009 om EF-varemærker og Kommissionens forordning (EF) nr. 2868/95 om gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning (EF) nr. 40/94 om EF-varemærker og om ophævelse af Kommissionens forordning (EF) nr. 2869/95 om de gebyrer, der skal betales til Harmoniseringskontoret for det indre marked (varemærker og mønstre) (EUT 2015, L 341, s. 21).
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal Tributário de Lisboa (Portugal) den 28. september 2018 — Estado do Canadá mod Autoridade Tributária e Aduaneira

(Sag C-613/18)

(2018/C 445/09)

Processprog: portugisisk

Den forelæggende ret

Tribunal Tributário de Lisboa

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Estado do Canadá

Sagsøgt: Autoridade Tributária e Aduaneira

Præjudicielt spørgsmål

Er det på området for beskatning af udbytte, der er udloddet af et selskab, der er hjemmehørende på det nationale område, til et ikke-hjemmehørende selskab, foreneligt med det princip, der forbyder restriktioner for kapitalbevægelser mellem medlemsstaterne og tredjelande, at der findes en selskabsskattesats, der finder anvendelse på selskaber, der er hjemmehørende i et tredjeland, som er mere byrdefuld end den sats, der finder anvendelse på et selskab, der er hjemmehørende på det nationale område, og som har samme selskabsform?