Sag T-50/00

Dalmine SpA

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Konkurrence — karteller — markeder for sømløse stålrør — overtrædelsens varighed — bøder«

Rettens dom (Anden Afdeling) af 8. juli 2004 II-2405

Sammendrag af dom

Retspleje – bevis – bevisbyrde – overførsel fra sagsøgeren til sagsøgte i et særligt tilfælde – Kommissionen ude af stand til at oplyse datoen for udløbet af en aftale med et tredjeland, som blev indgået på Kommissionens foranstaltning

Konkurrence – karteller – karteller, der anses for at udgøre dele af en samlet konkurrencebegrænsende aftale – betingelser – en samlet plan med et fælles mål – virksomheder, over for hvem det kan gøres gældende, at de har deltaget i den samlede aftale – betingelser

Konkurrence – karteller – deltagelse i møder med andre virksomheder med et konkurrencebegrænsende formål – omstændighed, der i mangel af afstandtagen fra de trufne beslutninger giver grundlag for at fastslå, at virksomheden deltog i den efterfølgende aftale

En virksomhed, der er adressat for en begæring om oplysninger i henhold til artikel 11, stk. 5, i forordning nr. 17, har ret til at nægte at udtale sig, såfremt det under trussel om tvangsbøder pålægges den at afgive svar, hvorved den tvinges til at afgive tilståelse om at have begået retsstridige handlinger, som det påhviler Kommissionen at føre bevis for. Derimod er virksomhederne i medfør af dette retsprincip ikke forpligtet til at afgive svar efter fremsendelse af en almindelig anmodning om oplysninger i henhold til at artikel 11, stk. 1, i forordning nr. 17, og de kan derfor ikke gøre gældende, at deres ret til ikke at inkriminere sig selv er blevet tilsidesat, fordi de frivilligt har besvaret en sådan anmodning. (jf. præmis 45 og 46)

Kommissionen er forpligtet til at give de pågældende virksomheder og sammenslutninger af virksomheder adgang til alle de forberedende sagsakter, dog ikke andre virksomheders forretningshemmeligheder og andre fortrolige oplysninger samt Kommissionens interne dokumenter, således at de på hensigtsmæssig måde kan tage til genmæle over for klagepunkterne i meddelelsen af klagepunkter. Den omstændighed, at et dokument nævnes i en meddelelse af klagepunkter uden at være vedlagt meddelelsen, udgør dog principielt ikke en tilsidesættelse af retten til kontradiktion, såfremt modtagerne af den nævnte meddelelse har fået adgang til dokumentet, før de skal besvare meddelelsen. (jf. præmis 59 og 60)

Det princip, der finder anvendelse i fællesskabsretten, er princippet om den frie bevisbedømmelse, og det eneste relevante kriterium for bedømmelsen af beviserne er disses troværdighed. Det kan endvidere være nødvendigt for Kommissionen at beskytte informanternes anonymitet, og denne omstændighed er ikke tilstrækkelig til, at det påhviler Kommissionen at se bort fra et bevis, som den er i besiddelse af. Det følger heraf, at selv om en sagsøgers argumenter om, at Kommissionen hverken har oplyst, hvem der er ophavsmand til et dokument, der er gjort gældende over for sagsøgeren, eller hvor det stammer fra, kan være relevante for bedømmelsen af troværdigheden og dermed bevisværdien af dette dokument, kan dette ikke anses for et bevis, der ikke lovligt kan anvendes, og som må fjernes fra sagsakten. (jf. præmis 72 og 73)

I den fase af proceduren i henhold til konkurrencereglerne, hvor Kommissionen anmoder om oplysninger fra de virksomheder, som den mistænker for at have deltaget i en overtrædelse, er den ikke forpligtet til at meddele dem, hvilke beviser den allerede råder over. Såfremt der blev givet oplysning herom, kunne det alt efter omstændighederne svække effektiviteten af Kommissionens undersøgelse, idet de pågældende virksomheder herved ville blive i stand til at fastslå, hvilke oplysninger Kommissionen allerede har kendskab til, og dermed hvilke oplysninger der stadig kan holdes skjult for den. Mere generelt består der ikke efter fællesskabsretten nogen ret til at blive underrettet om det trin, en administrativ procedure befinder sig på, før den formelle fremsendelse af en meddelelse af klagepunkter. (jf. præmis 83 og 110)

Spørgsmålet om, hvorvidt Kommissionen lovligt kan videresende oplysninger, som den har indhentet i medfør af forordning nr. 17, til en national myndighed, og spørgsmålet om, hvorvidt denne sidstnævnte myndighed er afskåret fra direkte at anvende disse oplysninger som beviser, henhører under fællesskabsretten. Derimod er spørgsmålene om, hvorvidt en national anklagemyndighed eller de kompetente konkurrencemyndigheder lovligt kan oversende oplysninger til Kommissionen, der er indhentet i medfør af den nationale strafferet, samt om disse derefter lovligt kan anvendes af Kommissionen, principielt omfattet af de nationale retsregler vedrørende gennemførelsen af de nævnte nationale myndigheders undersøgelser samt, hvis der er tale om retssager, reglerne om de nationale domstoles kompetence. Under en sag, der er anlagt på grundlag af artikel 230 EF, er Fællesskabets retsinstanser nemlig ikke kompetente til at kontrollere, hvorvidt en retsakt udstedt af en national myndighed er lovlig efter national ret. (jf. præmis 85 og 86)

Der findes ikke nogen retsregel, på grundlag af hvilken adressaten for en beslutning under et annullationssøgsmål i medfør af artikel 230 EF kan anfægte nogle af beslutningens grunde, medmindre disse grunde har bindende retsvirkninger, som kan berøre adressatens interesser. En beslutnings grunde er principielt ikke egnede til at fremkalde sådanne virkninger. Klagepunkter, hvormed overflødige betragtninger i en kommissionsbeslutning anfægtes, må af denne grund uden videre afvises som irrelevante, da de ikke kan føre til annullation af den anfægtede retsakt (jf. præmis 134 og 146)

Det påhviler ikke Kommissionen at påvise en skadelig virkning for konkurrencen for at kunne bevise en overtrædelse af artikel 81 EF, når den har godtgjort, at der foreligger en aftale eller en samordnet praksis, der har til formål at begrænse konkurrencen. (jf. præmis 147 og 151)

For at en vedtagelse, aftale eller samordnet praksis kan antages at påvirke handelen mellem medlemsstater, skal det på grundlag af en flerhed af objektive, retlige eller faktiske omstændigheder med tilstrækkelig sandsynlighed kunne forudses, at den kan udøve en direkte eller indirekte, aktuel eller potentiel indflydelse på handelen mellem medlemsstater. Følgelig er Kommissionen ikke forpligtet til at påvise, at der reelt foreligger en sådan påvirkning af handelen, men denne aktuelle eller potentielle indflydelse må ikke være ubetydelig. En aftale, der ved at beskytte hjemmemarkederne har til formål at opdele de nationale markeder i Fællesskabet, har nødvendigvis den potentielle virkning — der konkretiseres ved aftalens gennemførelse — at begrænse omfanget af samhandelen inden for Fællesskabet. (jf. præmis 156 og 157)

Når en virksomhed dellager i møder med andre virksomheder, og den ikke klart tager afstand fra mødernes indhold, hvorved den giver de andre virksomheder det indtryk, at den deltager i det kartel, der er resultatet af de nævnte møder, og at den vil rette sig efter det, kan den anses for at deltage i det pågældende kartel. (jf. præmis 162)

Former for adfærd, der er en del af en samlet plan og forfølger et fælles mål, kan anses for at høre til en enkelt aftale. Såfremt Kommissionen beviser, at en virksomhed, når den deltager i karteller, vidste eller burde have vidst, at den dermed medvirkede i en enkelt aftale, kan dens deltagelse i de pågældende karteller således være udtryk for, at den tilsluttede sig denne aftale. (jf. præmis 214)

Fællesskabsretten indeholder ikke nogen regel til hinder for, at Kommissionen i én og samme afgørelse fastslår, at der foreligger to særskilte overtrædelser af artikel 81, stk. 1, EF. De bedømte økonomiske situationer kan nemlig være komplicerede, således at to selvstændige, men forbundne markeder kan være berørt af to overtrædelser, som det er logisk at påtale i én og samme beslutning, fordi også overtrædelserne er særskilte, men forbundne. (jf. præmis 235)

Størrelsen af den bøde, der pålægges en virksomhed på grund af en overtrædelse af konkurrencereglerne, skal fastsættes i forhold til overtrædelsen, når denne bedømmes i sin helhed, hvorved der navnlig skal tages hensyn til dennes grovhed. Ved vurderingen af den nævnte grovhed skal der tages hensyn til en lang række faktorer af forskellig art og betydning alt efter den pågældende overtrædelse og de særlige omstændigheder i forbindelse hermed. (jf. præmis 259)

Selv om Kommissionen har et vist skøn ved bødeudmålingen, må det fastslås, at den ikke kan fravige de regler, som den har pålagt sig selv. Kommissionen skal således faktisk tage hensyn til bestemmelserne i retningslinjerne for bødeberegningen, når den fastsætter bødebeløbene, og især til de faktorer, der heri er angivet som bindende. (jf. præmis 261 og 325)

I betragtning af ordlyden af punkt 1 A, sjette afsnit, i retningslinjerne for beregningen af bøder i henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 65, stk. 5, i EKSF-traktaten må Kommissionen antages at have bevaret et vist skøn med hensyn til, om det er rimeligt at variere bøderne under hensyn til den enkelte virksomheds størrelse. Det påhviler således ikke Kommissionen ved bødeudmålingen at sikre, at de endelige bødebeløb i tilfælde, hvor flere virksomheder, der er involveret i samme overtrædelse, pålægges bøder, afspejler en forskel mellem de berørte virksomheder med hensyn til deres samlede omsætning. (jf. præmis 283)

Det forhold, at en virksomhed, der bevisligt har deltaget i en samordning med sine konkurrenter om opdeling af markederne, ikke har udvist en adfærd på markedet, der svarer til den, der blev aftalt med konkurrenterne, skal ikke nødvendigvis tages i betragtning som formildende omstændighed ved bødeudmålingen. Punkt 3, andet led, i retningslinjerne for beregningen af bøder i henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 65, stk. 5, i EKSF-traktaten må derfor fortolkes således, at Kommissionen ikke er forpligtet til at anerkende, at der foreligger en formildende omstændighed, fordi et kartel ikke er blevet gennemført, medmindre virksomheden, der påberåber sig denne omstændighed, kan bevise, at den klart og virkningsfuldt har modsat sig gennemførelsen af dette kartel, således at den har forstyrret selve dettes funktion, og at den ikke tilsyneladende har tilsluttet sig aftalen og dermed tilskyndet andre virksomheder til at gennemføre det pågældende kartel. (jf. præmis 291 og 292)

Selv om en sagsøger i almindelighed ikke kan overføre bevisbyrden på sagsøgte ved at påberåbe sig omstændigheder, som denne ikke er i stand til at bevise, kan bevisbyrdebegrebet, såfremt Kommissionen har besluttet, at der ikke kan antages at foreligge en overtrædelse af konkurrencereglerne for den periode, hvorunder selvbegrænsningsaftaler indgået mellem et tredjeland og Fællesskabet, repræsenteret ved Kommissionen, var gældende, ikke anvendes til fordel for Kommissionen for så vidt angår udløbsdatoen for de nævnte aftaler. Det uforklarlige forhold, at Kommissionen ikke er i stand til at fremlægge beviser vedrørende en omstændighed, der berører den direkte, fratager således Retten muligheden for at træffe afgørelse med fuldt kendskab til sagen for så vidt angår den nævnte udløbsdato, og det ville være i strid med princippet om god retspleje at lade følgerne af denne brist fra Kommissionens side blive båret af virksomhederne, der er adressater for den anfægtede beslutning, og som til forskel fra den sagsøgte institution ikke er i stand til at føre det bevis, der mangler. (jf. præmis 307-309)

I forenede sager, hvor alle parterne har haft lejlighed til at gennemgå samtlige sagsakter, kan Retten ex officio tage hensyn til beviser, der foreligger i sagsakterne i de parallelle sager. (jf. præmis 310)

Selv om de omstændigheder, der opregnes i retningslinjerne for beregningen af bøder i henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 65, stk. 5, i EKSF-traktaten, utvivlsomt er blandt dem, der kan tages i betragtning af Kommissionen i et konkret tilfælde, kan den ikke, når henses til formuleringen af det nævnte punkt 3, anses for at være forpligtet til automatisk at give en yderligere nedsættelse på dette grundlag, fordi en virksomhed fremlægger oplysninger, der tyder på, at en af disse omstændigheder foreligger. Spørgsmålet om, hvorvidt en eventuel nedsættelse af bøden er rimelig på grund af formildende omstændigheder, skal nemlig bedømmes ud fra en samlet betragtning under hensyntagen til samtlige relevante omstændigheder. (jf. præmis 325)

Det forhold, at »en virksomhed har bragt overtrædelsen til ophør straks efter Kommissionens første indgreb«, der nævnes i punkt 3 i retningslinjerne for beregningen af bøderne i henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 65, stk. 5, i EKSF-traktaten, kan logisk kun være en formildende omstændighed, hvis der er grund til at formode, at de pågældende virksomheder blev tilskyndet til at ophøre med deres konkurrencestridige adfærd som følge af de pågældende indgreb. Formålet med den nævnte bestemmelse er således at tilskynde virksomhederne til at indstille deres konkurrencestridige adfærd øjeblikkeligt, når Kommissionen iværksætter en undersøgelse heraf. En nedsættelse af bødebeløbet på dette grundlag kan ikke finde sted i det tilfælde, hvor overtrædelsen allerede er ophørt før tidspunktet for Kommissionens første indgreb, eller i den situation, hvor en endelig beslutning om at bringe den til ophør allerede var blevet truffet af disse virksomheder før dette tidspunkt. (jf. præmis 328 og 329)