RETTENS DOM (Fjerde Afdeling)

21. november 1996

Sag T-144/95

Christos Michaël

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Forfremmelse — praktisk vejledning vedrørende proceduren for forfremmelser — tjenestemænd i kategori A — liste over de tjenestemænd, der anses for mest egnede til forfremmelse — liste over tjenestemænd, der er blevet forfremmet — akt, der indeholder et klagepunkt«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-1429

Angående:

Påstand om annullation af den stiltiende afvisning af en klage, som sagsøgeren indgav den 7. december 1994 i henhold til artikel 90, stk. 2, i vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber over Kommissionens afgørelse i form af udarbejdelse af listen over de tjenestemænd, der er blevet forfremmet til lønklasse A4 i forfremmelsesåret 1994.

Udfald:

Annullation.

Resumé af dom

Den årlige forfremmelse af tjenestemænd i Kommissionen afvikles efter en procedure, der fremgår af »Praktisk vejledning vedrørende proceduren for forfremmelser i Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber« (herefter »forfremmelsesvejledningen«), og omfatter fem etaper. Første led er administrationens offentliggørelse af listen over tjenestemænd, der kan forfremmes. Der er herved tale om tjenestemænd, som opfylder anciennitetskravene i artikel 45 i vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber (herefter »vedtægten«). Offentliggørelsen giver interesserede tjenestemænd mulighed for at gøre administrationen opmærksom på eventuelle fejl eller undladelser. Som andet led foretager generaldirektøren en sammenligning af fortjenester blandt de tjenestemænd i hans tjeneste, som kan forfremmes, og meddeler forfremmelsesudvalget sine forslag til forfremmelser i prioritetsorden. Tredje led består i, at forfremmelsesudvalget udarbejder et forslag til liste over de tjenestemænd, der er mest egnede til forfremmelse, efter sammenligning af fortjenester hos de tjenestemænd, der kan forfremmes, vurderet på grundlag af en bedømmelsesmetode, der er tilpasset den pågældende lønklasse. I sagsøgerens tilfælde traf forfremmelsesudvalget afgørelse på grundlag af bedømmelsesmetoden for tjenestemænd i lønklasse A5, der kan komme i betragtning ved forfremmelse til lønklasse A4 (»Noël-metoden«). Ifølge denne metode tildeles tjenestemænd, der kan forfremmes, et vist antal point på grundlag af forskellige kriterier. Bedømmelsesrapporten, der er et af disse kriterier, kan højst give otteogtyve point. Som fjerde led følger ansættelsesmyndighedens stadfæstelse og offentliggørelse af listen. Procedurens femte og sidste led består i, at det medlem af Kommissionen, der er ansvarlig for personale, skal træffe afgørelse om forfremmelse på grundlag af listen over de tjenestemænd, der anses for mest egnede til forfremmelse, og underskrive de enkelte afgørelser.

Sagsøgeren var nu ansat som tjenestemand i Kommissionens Generaldirektorat Finanskontrol (»GD XX«). Han var i 1980 blevet ansat som oversætter i lønklasse LA7, 3. løntrin, i Generaldirektoratet for Personale og Administration (»GD IX«), sprogtjenesten, og var successivt blevet forfremmet til LA6 i 1983 og til LA5 i 1985. I 1987 blev sagsøgeren midlertidigt tilknyttet GD XX. Siden juni 1988 havde han været beskæftiget i en A-stilling. Den 1. august 1989 blev han udnævnt til lønklasse A5 i samme generaldirektorat, efter at han havde bestået en intern udvælgelsesprøve, KOM/A/2/87.

Hans bedømmelsesrapport for perioden 1991-1993 blev meddelt ham den 1. juli 1994.

Efter at generaldirektøren havde offentliggjort sin prioriterede liste over forslag til forfremmelser — anden etape af forfremmelsesproceduren — fremsendte sagsøgeren den 6. juli 1994 et notat til W., der var generalsekretær i Kommissionen og formand for forfremmelsesudvalget, hvori han udtrykte forbavselse over ikke at være placeret øverst på listen. Han meddelte ligeledes W., at han den 5. juli 1994 havde indgivet »en klage i henhold til vedtægtens artikel 90 for så vidt angår en generel revurdering af [hans] karriereforløb inden for Kommissionens tjenestegrene med henblik på rehabilitering«, og han henledte forfremmelsesudvalgets opmærksomhed på de »nærmest ulovlige forhold af potentielt skadegørende karakter« i den bedømmelsesrapport, der var meddelt ham den 1. juli 1994.

Den 12. juli 1994 foretog forfremmelsesudvalget en sammenligning af fortjenester blandt tjenestemænd, der kunne komme i betragtning ved forfremmelse, på grundlag af en aktmappe, der indeholdt den seneste bedømmelsesrapport.

Den 2. september 1994 offentliggjordes forfremmelsesudvalgets liste over de tjenestemænd, der ansås for mest egnede til forfremmelse, efter en sammenligning af fortjenester blandt tjenestemænd, der kunne komme i betragtning ved forfremmelse, som tiltrådt af ansættelsesmyndigheden, i Meddelelser fra administrationen nr. 858. Sagsøgerens navn figurerede ikke på listen.

Den 8. september 1994 blev listen over de tjenestemænd, der var blevet forfremmet til lønklasse A4, offentliggjort i Meddelelser fra administrationen nr. 859.

Den 22. september 1994 fremsendte sagsøgeren endnu et notat til W. angående »proceduren for forfremmelser fra A5 til A4 for året 1994«. Første afsnit af sagsøgerens notat var sålydende: »Efter at listerne over de tjenestemænd i lønklasse A5, der er anset for mest egnet til forfremmelse til A4, og over de tjenestemænd, der er blevet forfremmet til lønklasse A4, er blevet offentliggjort (Meddelelser fra administrationen nr. 858 og 859), og hvor mit navn ikke er anført, ser jeg mig herved nødsaget til at henlede Deres opmærksomhed på min sag, under henvisning til de særlige omstændigheder i sagen, der tilsiger, at der foretages en indgående undersøgelse.«

Den 5. oktober 1994 indgav sagsøgeren en klage over den bedømmelse, han var blevet meddelt den 1. juli 1994, til den ansvarlige for en appelleret bedømmelse.

Ved notat af 25. oktober 1994 som svar på sagsøgerens notat af 22. september 1994 orienterede W. sagsøgeren om forfremmelsesudvalgets arbejde i relation til sagsøgeren.

Den 7. december 1994 indgav sagsøgeren en klage i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 2, over listen over de tjenestemænd, der var blevet forfremmet, som offentliggjort den 8. september 1994.

Den 12. december 1994 tilstillede den ansvarlige for en appelleret bedømmelse sagsøgeren en revideret bedømmelse. Sagsøgeren godkendte bedømmelsen, om end med forbehold.

Den 7. april 1995 blev sagsøgerens klage stiltiende afvist. I april 1995 fremsendtes der imidlertid et udkast til svar på klagen til sagsøgeren.

Formaliteten

Sagens genstand

Retten henviste til, at et søgsmål, der er rettet mod en stiltiende afvisning af en klage i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 2, medfører, at Retten også må prøve den akt, der indeholder det klagepunkt, som har været genstand for klagen (præmis 27).

Henvisning til: Retten, 10. december 1992, sag T-33/91, Williams mod Revisionsretten, Sml. II, s. 2499, præmis 23.

Den foreliggende sag ansås følgelig for i realiteten at angå afgørelsen om udfærdigelse af listen over tjenestemænd, der var blevet forfremmet til lønklasse A4, som offentliggjort den 8. september 1994, idet det var denne retsakt, klagen var rettet imod. Sagen angik imidlertid kun annullation af denne liste, i det omfang sagsøgeren ikke var anført på denne, og følgelig ikke var blevet forfremmet (præmis 28 og 29).

Sagens antagelse til realitetsbehandling

Retten anførte, at udarbejdelsen af listen over tjenestemænd, der var blevet forfremmet, dannede afslutningen på forfremmelsesproceduren. Ved denne endelige afgørelse identificeredes de tjenestemænd, der havde opnået forfremmelse i det løbende forfremmelsesår. Tjenestemænd, der mente at kunne komme i betragtning til forfremmelse, fik således ved listens offentliggørelse på bestemt og endelig måde kendskab til, hvorledes deres fortjenester blev bedømt og kunne fastslå, om deres retsstilling blev berørt heraf (præmis 30).

Retten bemærkede, at en sådan afgørelse principielt måtte anses for en akt, der indeholder et klagepunkt, som en tjenestemand, der fandt at være blevet forbigået, idet han ikke var blevet forfremmet, kunne gøre til genstand for et søgsmål (præmis 31).

Henvisning til: Domstolen, 5. juni 1980, sag 24/79, Oberthürmod Kommissionen, Smi. s. 1743; Retten, 13. juli 1995, sag T-557/93, Rasmussen mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 603.

Retten fandt, at den endelige afgørelse om forfremmelser til lønklasse A4 for regnskabsåret 1994 måtte anses for en akt, der indeholder et klagepunkt, og at der for så vidt angik sagsøgeren ikke kunne ses bort herfra, blot fordi hans navn heller ikke havde været anført på listen over tjenestemænd, der ansås for mest egnede til forfremmelse (præmis 32).

Til støtte for sin formalitetsindsigelse henviste Kommissionen til, at Retten i Marcato-sagen alene havde taget stilling til spørgsmålet om, hvorvidt listen over de tjenestemænd, der fandtes mest egnede til forfremmelse, i sig selv måtte anses főien bebyrdende afgørelse, som en tjenestemand, der ikke var anført på listen, kunne anfægte under et annullationssøgsmål, selv om en sådan afgørelse principielt måtte anses for en forberedende akt, der ikke påvirkede retsstillingen for tjenestemænd, der kunne komme i betragtning ved forfremmelse. I Marcato-sagen havde Retten således ikke taget stilling til, om listen over de tjenestemænd, der ansås for mest egnede til forfremmelse, under alle omstændigheder skulle anses for en akt, der indeholder et klagepunkt i forhold til de tjenestemænd, der ikke var anført på listen, således at disse umiddelbart kunne anlægge annullationssøgsmål uden at skulle afvente den endelige afgørelse om, at de ikke ville blive forfremmet, der først ville blive bekendt, når listen over de tjenestemænd, der havde opnået forfremmelse, blev offentliggjort (præmis 33).

Henvisning til: Domstolen, 14. februar 1989, sag 346/87, Bossi mod Kommissionen, Sml. s. 303, præmis 22, 23 og 24; Retten, 5. december 1990, sag T-82/89, Marcato mod Kommissionen, Sml. II, s. 735.

For at fastslå om en sådan afgørelse konkret måtte anses for en akt, der indeholdt et klagepunkt imod sagsøgeren, der ikke var anført på listen, henviste Retten for det første til Kommissionens erklæring om, at den i praksis undtagelsesfrit fulgte reglen i punkt 8 i forfremmelsesvejledningen, hvorefter kun de tjenestemænd i lønklasse B, C og D, der var anført på listen over tjenestemænd, der ansås for mest egnede til forfremmelse, kunne opnå forfremmelse i det pågældende regnskabsår. Retten bemærkede, at det imidlertid ikke af dommen fremgik, om Kommissionen faktisk fulgte denne regel for så vidt angik tjenestemænd i kategori A. I sit svar på et skriftligt spørgsmål fra Retten havde Kommissionen således ikke klart og utvetydigt givet udtryk for, om den anså sig for bundet af listen over tjenestemænd i lønklasse A5, der ansås for mest egnede til forfremmelse til lønklasse A4 ved forfremmelser inden for stillingsgruppen (præmis 34).

Henvisning til: Marcato mod Kommissionen, a.st., præmis 49.

Selv det måtte lægges til grund, at ansættelsesmyndigheden såvel ifølge forfremmelsesvejledningen som ifølge sin praksis var bundet af denne forpligtelse, fremgik det ifølge Retten ikke af sagen, at tjenestemænd i lønklasse A5, der ansås for egnede til forfremmelse, var bekendt med demie forpligtelse og den deraf følgende begrænsning af ansættelsesmyndighedens valgfrihed ved dens endelige afgørelse om udarbejdelse af listen over tjenestemænd, der blev forfremmet til lønklasse A4. I retsmødet havde Kommissionen som svar på et spørgsmål fra Retten i øvrigt selv erkendt, at tjenestemænd i kategori A, som ikke var anført på listen over de tjenestemænd, der fandtes mest egnede til forfremmelse til lønklasse A4, ikke med sikkerhed kunne vide, at de havde fortabt retten til forfremmelse i det pågældende regnskabsår. Uden dette kendskab lainne tjenestemændene ikke vide, at listen over de tjenestemænd, der fandtes mest egnede til forfremmelse, i realiteten måtte anses for en bebyrdende retsakt, som de skulle rejse indsigelse mod, hvis de ville gå retsvejen i anledning af den endelige afgørelse, hvorved de blev bekendt med, at de ikke havde opnået forfremmelse. Retten bemærkede i øvrigt, at Kommissionen ikke i sit udkast til besvarelse af klagen, som var blevet tilstillet sagsøgeren den 18. april 1995, havde gjort gældende, at Magen ikke var rettet imod en akt, der indeholdt et klagepunkt i vedtægtens artikel 90, stk. 2's forstand (præmis 35).

Det fremgik således af det anførte, at afgørelsen om udarbejdelse af den liste over tjenestemænd, der var blevet forfremmet til lønklasse A4, måtte anses for en akt, der indeholdt et klagepunkt imod sagsøgeren, for så vidt som sagsøgerens navn ikke var anført på listen (præmis 36).

Realiteten

Retten henviste til, at en bedømmelse, der ikke er endelig, ikke kan henlægges i en tjenestemands personlige aktmappe. Forfremmelsesudvalget havde således i den foreliggende sag foretaget en sammenligning af fortjenester blandt de tjenestemænd, der skønnedes at kunne forfremmes, uden at der havde foreligget en bedømmelse af sagsøgeren (præmis 50).

Henvisning til: Domstolen, 18. december 1980, forenede sager 156/79 og 51/80, Gratreau mod Kommissionen, Sml. s. 3943, præmis 18.

Retten henviste til, at bedømmelsen er en uundværlig del af vurderingen, hver gang den overordnede myndighed skal tage stilling til tjenestemandens karriere, og at en forfremmelsesprocedure er behæftet med en mangel, såfremt ansættelsesmyndigheden ikke har kunnet foretage en sammenlignende bedømmelse af ansøgernes fortjenester, som følge af at en tjenestemands bedømmelsesrapport manglede (præmis 51).

Henvisningtil: Domstolen, 17. december 1992, sag C-68/91 P, Moritz mod Kommissionen, Sml. I, s. 6849, præmis 16.

Det påhviler imidlertid ikke ansættelsesmyndigheden at udsætte sin afgørelse, dersom den seneste rapport for den ene eller den anden ansøger endnu ikke er endelig. Under særlige omstændigheder kan en manglende bedømmelsesrapport erstattes af andre oplysninger vedrørende tjenestemandens fortjenester. Den sagsøgte institution skal fremlægge bevis — i form af objektive oplysninger, der kan undergives en domstolskontrol — for, at den har overholdt garantierne i vedtægtens artikel 45 over for den pågældende tjenestemand, der ville kunne forfremmes, og at den foretaget en sådan sammenlignende bedømmelse. I denne forbindelse bemærkede Retten, at den bedømmelsesrapport, det blev bestridt, ikke i sig selv kunne bidrage med sådanne andre oplysninger (præmis 52).

Henvisningtil: Domstolen, 27. januar 1983, sag 263/81, List mod Kommissionen, Sml. s. 103, præmis 27; Gratreau mod Kommissionen, a.st., præmis 22; Moritz mod Kommissionen, a.st., præmis 17 og 18; Rasmussen mod Kommissionen, a.st., præmis 33.

Retten bemærkede, at Kommissionen ikke havde henvist til andre oplysninger end den anfægtede bedømmelsesrapport, hvorfor forfremmelsesproceduren for regnskabsåret 1994 var behæftet med mangler i forhold til sagsøgeren (præmis 53).

Den ubegrundede syv måneders forsinkelse, med hvilken Kommissionen havde meddelt sagsøgeren hans bedømmelse, indebar, at sagsøgerens generaldirektør ikke havde haft adgang til dennes seneste bedømmelse, da han udarbejdede sine forslag til forfremmelser for regnskabsåret 1994 (anden fase af forfremmelsesproceduren), hvilket sagsøgeren havde påpeget over for W. i sin skrivelse af 6. juli 1994, hvilken omstændighed han på ny gjorde gældende i stævningens punkt 10 (præmis 54).

Henset til Kommissionens argument om, at det ifølge Domstolens praksis ikke er tilstrækkeligt til at annullere de skete forfremmelser, at en af tjenestemændenes personlige aktmappe er mangelfuld og ufuldstændig, medmindre det er godtgjort, at denne omstændighed kan have haft en afgørende indflydelse på forfremmelsesproceduren, fandt Retten, at det burde undersøges, om ikke den omstændighed, at sagsøgerens bedømmelse manglede, på anden måde kunne have haft betydning for forfremmelsesprocedurens forløb (præmis 55 og 56).

Henvisning til: Gratreaumod Kommissionen, a.st.

Retten bemærkede, at generaldirektøren nødvendigvis måtte vurdere fortjenesterne hos de tjenestemænd, der skønnedes at kunne opnå forfremmelse, på grundlag af bedømmelsesrapporterne for at lainne udarbejde sine prioriterede forslag til forfremmelse. Sagsøgerens seneste bedømmelse manglede på det tidspunkt, hvor generaldirektøren udarbejdede sine forslag. Den omstændighed, at rapporten manglede, lomne have øvet indflydelse på generaldirektørens vurdering, idet han ildce var i stand til at sammenligne bedømmelserne for de tjenestemænd i hans generaldirektorat, der skønnedes at lainne opnå forfremmelse. Generaldirektøren sioille imidlertid foretage en sådan sammenligning i forbindelse med udarbejdelsen af sine prioriterede forslag, der skulle danne grundlag for forfremmelsesudvalgets vurdering. Hverken ansættelsesmyndigheden — ved afvisningen af en klage eller som sagsøgt for Retten — eller Retten loinne forudsige, hvorledes en sådan sammenligning ville være faldet ud, såfremt generaldirektøren loinne have foretaget den (præmis 57).

Kommissionen anførte i øvrigt i sit svar på et spørgsmål fra Retten, at tjenestemænd, der ansås for egnede til forfremmelse, tildeles et pointtal efter Nöel-metoden i forhold til generaldirektørens prioriterede forslag (præmis 58).

Det fremgik af den »oversigt«, som Kommissionen havde fremlagt, at sagsøgeren ikke var blevet tildelt point for sin placering som nr. 5 på generaldirektørens liste over forslag til forfremmelser, hvorimod de fire tjenestemænd, som stod før ham på listen, var blevet tildelt henholdsvis 70, 45, 45 og 20 point i demie anledning (præmis 59).

Hvis man i deres samlede pointtal ifølge Nöel-metoden fradrog de point, de havde opnået for deres placering på generaldirektørens liste over forslag til forfremmelser, ville tre af disse tjenestemænd have opnået er samlet resultat, der var lavere end sagsøgerens (præmis 60).

Den manglende bedømmelse kunne således have øvet en reel indflydelse på forfremmelsesprocedurens forløb til skade for sagsøgeren (præmis 61).

Retten fastslog, at den procedure for forfremmelser til lønklasse A4, som Kommissionen havde gennemført for forfremmelsesåret 1994, var behæftet med mangler, der måtte anses for væsentlige, idet Kommissionen ikke havde foretaget en sammenligning af fortjenester blandt sagsøgeren og de øvrige tjenestemænd, der ansås for egnede til forfremmelse, således som det krævedes ifølge vedtægtens artikel 45 (præmis 62).

Retten bemærkede, at en annulation af listen over tjenestemænd, der havde opnået forfremmelse, sioille forstås som annullation af listen i det omfang, hvor sagsøgerens navn ikke var anført på listen. Under alle omstændigheder ville en annullation af listen i sin helhed være en sanktion, der ikke stod i forhold til den begåede fejl (præmis 64).

Henvisning til: Oberthür mod Kommissionen, a. st., præmis 13; Rasmussenmod Kommissionen, a.st..præmis 52.

Retten fastslog, at annullationen alene omfattede Kommissionens afgørelse om ikke at forfremme sagsøgeren til lønklasse A4 i forfremmelsesåret 1994 (præmis 66).

Retten fastslog endvidere, at Kommissionen i medfør af EF-traktatens artikel 176 havde pligt til at sikre, at forfremmelsesudvalget og ansættelsesmyndigheden på ny, på grundlag af den bedømmelse af 12. december 1994, der forelå vedrørende sagsøgeren, foretog en sammenligning af sagsøgerens fortjenester, sammenholdt med de tjenestemænd, der havde opnået forfremmelse i forfremmelsesåret 1994 (præmis 67).

Konklusion:

Kommissionen for De Europæiske Fællesskabers afgørelse annulleres.