RETTENS DOM (Tredje Afdeling)

12. december 1996

Sag T-130/95

X

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Tjenestemænd — forfremmelse — sammenlignende bedømmelse af ’fortjenester’ — bedømmelsesrapport — for sen udfærdigelse — annulations- og erstatningssøgsmål«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-1609

Angående:

Påstande om annulation af Kommissionens afgørelse om ikke at forfremme sagsøgeren til lønklasse A4 og om erstatning.

Udfald:

Frifindelse.

Resumé af dom

Sagsøgeren, der var tjenestemand i lønklasse A5, nægtede at underskrive det udkast til bedømmelsesrapport for perioden 1. juli 1991-30. juni 1993, som chefen for den administrative enhed, han var indplaceret i, havde forelagt ham ved notits af 21. februar 1994. Den 6. maj 1994 underskrev sagsøgeren en erklæring om videreførelse af bedømmelsesrapporten 1989-1991, som Generaldirektoratet for Personale og Administration (GD IX) returnerede den 20. juni 1994 med angivelsen »ikke-forskriftsmæssig (manglende beskrivelse af arbejdsopgaverne)«. Den 20. januar 1995 registrerede GD IX med angivelsen »forskriftsmæssig« erklæringen om videreførelse, vedlagt et bilag med en beskrivelse af de arbejdsopgaver, sagsøgeren havde udført i bedømmelsesperioden 1991-1993.

Sagsøgeren indgav til Forfremmelsesudvalget en klage over den af GD V udfærdigede liste over tjenestemænd, der blev foreslået forfremmet til lønklasse A4, og på hvilken han ikke var opført, men i overensstemmelse med en udtalelse fra Det Paritetiske Udvalg afviste Forfremmelsesudvalget klagen. En senere klage fra sagsøgeren over Kommissionens stiltiende afgørelse om ikke at forfremme ham til lønklasse A4 — således som denne var indeholdt i Kommissionens afgørelse om at forfremme de tjenestemænd, som Forfremmelsesudvalget havde anset for mest forfremmelsesværdige, til lønklasse A4 - blev ligeledes afvist.

Annullationspåstanden

Formaliteten

Retten forkastede en af Kommissionen fremsat formalitetsindsigelse, hvorved Kommissionen havde gjort gældende, at annullationspåstanden var rettet mod listen over forfremmede tjenestemænd, der var en afgørelse af rent bekræftende art i forhold til afgørelsen om ikke at opføre sagsøgeren på listen over de mest forfremmelsesværdige tjenestemænd. Retten bemærkede herved, at den omtvistede forfremmelsesprocedure havde været udtryk for et kompliceret administrativt sagsforløb bestående af en række på hinanden følgende afgørelser, der var tæt forbundne. Sagen kunne derfor antages til realitetsbehandling, for så vidt sagsøgeren havde nedlagt påstand om annullation af afgørelsen om at afslutte forfremmelsesproceduren, det vil nærmere bestemt sige den afgørelse, som listen over forfremmede tjenestemænd var udtryk for (præmis 28 og 29).

Henvisning til: Domstolen, 11. august 1995, sag C-448/93 P, Kommissionen mod Noonan, Sml. I, s. 2321, præmis 17.

Realiteten

Det første anbringendes første led om, manglende bedømmelsesrapport 1991-1993 under forløbet af den omtvistede forfremmelsesprocedure

— Formaliteten for så vidt angår dette led af anbringendet

Retten bemærkede, at det af sagsøgeren anførte, som han havde gjort gældende for første gang i replikken, og hvorefter bedømmelsesrapporten 199x-1993 først forelå i GD V den 20. januar 1995, ikke lomne anses for et nyt anbringende, hvilket Kommissionen havde gjort gældende, men var udtryk for et argument til støtte for anbringendets første led (præmis 33).

— Realiteten for så vidt angår dette led af anbringendet

Retten bemærkede indledningsvis, at bedømmelsesrapporten udgør et afgørende vurderingsgrundlag, hver gang den overordnede myndighed skal tage stilling til spørgsmål vedrørende en tjenestemands karriereforløb. En forfremmelsesprocedure er behæftet med mangler, for så vidt ansætttelsesmyndigheden, i strid med vedtægtens artikel 45, ikke har haft mulighed for at foretage en sammenlignende bedømmelse af ansøgernes »fortjenester«, fordi en eller flere af ansøgernes bedømmelsesrapporter af administrative grunde er blevet udfærdiget med en betydelig forsinkelse. Det er dog ikke tilstrækkeligt til, at der bør træffes bestemmelse om annullation af afgørelser om forfremmelser, at en ansøgers personlige aktmappe ikke opfylder de gældende formforskrifter eller er ufuldstændig, medmindre det godtgøres, at dette forhold har kunnet have en afgørende betydning for forfremmmelsesproceduren., Navnlig kan ansættelsesmyndigheden benytte et andet grundlag med henblik på at afhjælpe manglen på en bedømmelsesrapport. I ganske særlige tilfælde kan en mangel på en bedømmelsesrapport afhjælpes på grundlag af andre oplysninger om den pågældende tjenestemands »fortjenester« (præmis 45-48).

Henvisning til: Domstolen, 12. oktober 1978, sag 86/77, Ditterich mod Kommissionen, Sml. s. 1855, præmis 18 og 19; Domstolen, 10. juni 1987, sag 7/86, Vincent mod Parlamentet, Sml. s. 2473; Domstolen, 17. december 1992, sag C-68/91 P, Moritz mod Kommissionen, Smi. I, s. 6849, præmis 18; Retten, 3. marts 1993, sag T-25/92, Vela Palacios mod ØSU, Smi. II, s. 201, præmis 45; Retten, 13. juli 1995, sag T-557/93, Rasmussen mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 603, præmis 30 og 31.

Da det udkast til bedømmelsesrapport 1991-1993, der blev forelagt sagsøgeren i februar 1994, var blevet udfærdiget af en tjenestemand, der savnede beføjelse hertil, og da erklæringen om videreførelse af bedømmelsesrapporten 1989-1991 ikke omfattede en beskrivelse af de arbejdsopgaver, som sagsøgeren havde udført i bedømmelsesperioden 1991-1993, måtte det lægges til grand, at GD V ikke havde været i besiddelse af sagsøgerens seneste bedømmelsesrapport ved udfærdigelsen af den liste over tjenestemænd i generaldirektoratet, som blev foreslået forfremmet til lønklasse A4 (præmis 50, 51 og 52).

GD V havde dog gyldigt kunnet tage hensyn til de - ikke-anfægtede - analytiske vurderinger i sagsøgerens bedømmelsesrapport 1989-1991, der måtte formodes at have været genstand for en gentagelse i forbindelse med videreførelsen af denne bedømmelsesrapport. Det fremgik herved, at selv om GD V rettidigt havde været i besiddelse af den videreførte rapport, ville generaldirektoratet under alle omstændigheder ikke have opført sagsøgeren på listen over de tjenestemænd i generaldirektoratet, som blev foreslået forfremmet, når henses til forskellen mellem bedømmelserne vedrørende sagsøgeren i dennes bedømmelsesrapport 1989-1991 og bedømmelserne vedrørende de tjenestemænd, som blev foreslået forfremmet af GD V. Der måtte endvidere lægges vægt på, at de arbejdsopgaver, som GD V havde tillagt sagsøgeren, ikke havde ændret sig i betydelig grad, siden sagsøgeren blev placeret i dette generaldirektorat. Endelig gjaldt det, at selv om de fleste af de tjenestemænd, som GD V foreslog forfremmet til lønklasse A4, var yngre end sagsøgeren, er det vurderingen af tjenestemændenes »fortjenester«, der er det afgørende kriterium i forbindelse med forfremmelser, og ansættelsesmyndigheden har beføjelse til kun i anden række at inddrage ansøgernes alder (præmis 53-59).

Henvisning til: Domstolen, 17. januar 1989, sag 293/87, Vainker mod Parlamentet, Sml. s. 23, præmis 16 og 17.

Det måtte herefter antages, at selv om de kompetente tjenestegrene i Kommissionen ikke havde været i besiddelse af sagsøgerens seneste bedømmelsesrapport på tidspunktet for forløbet af den omtvistede forfremmelsesprocedure, havde dette ikke haft nogen afgørende betydning for denne (præmis 63).

Det første anbringendes andet led om mangler ved den sammenlignende bedømmelse af »fortjenester« derved, at denne bedømmelse havde været begrænset til kun at omfatte tjenestemænd i GD V

Retten bemærkede, at en indledende bedømmelse af de forfremmelsesværdige tjenestemænds ansøgninger inden for hvert af Kommissionens generaldirektorater ikke kan antages at foregribe en rimelig sammenlignende bedømmelse af ansøgernes »fortjenester«, jf. herved vedtægtens artikel 45, idet en sådan fremgangsmåde tværtimod må anses for at være i overensstemmelse med princippet om god forvaltningsskik (præmis 67 og 68).

Henvisning til: Retten, 30. november 1993, sagT-76/92, Tsirimokos mod Parlamentet, Sml. II, s. 1281, præmis 16; Rasmussen mod Kommissionen, a.st., præmis 21.

Det første anbringendes tredje led om mangler ved fremgangsmåden i forbindelse med tildeling af prioritetspoint

Retten bemærkede, at da sagsøgeren ikke havde kunnet optræde et sådant sted i prioritetsrækkefølgen, at GD V ville have kunnet foreslå ham forfremmet til lønklasse A4, savnede han interesse i at gøre dette led af anbringendet gældende, idet han havde oplyst, at han ikke anfægtede generaldirektørernes beføjelse til at fastlægge en prioritetsrækkefølge som led i forslag til forfremmelser inden for deres generaldirektorater. Endvidere var den anfægtede bedømmelsesmetode forenelig med vedtægtens artikel 45 (præmis 72, 73 og 74).

Henvisning til: Domstolen, 1. juli 1976, sag 62/75, De Wind mod Kommissionen, Snil. s. 1167; Retten, 10. juli 1992, sag T-53/91, Mérgen mod Kommissionen, Sml. II, s. 2041, præmis 36; Rasmussen mod Kommissionen, a.st., præmis 20.

Det andet anbringende om tilsidesættelse af vedtægtens artikel 26

Retten bemærkede, at da sagsøgeren ikke under sagens behandling havde anfægtet gyldigheden af indholdet af de analytiske bedømmelser vedrørende ham, savnede anbringendet, hvorved sagsøgeren havde henvist til den manglende meddelelse om videreførelse af bedømmelsesrapporten 1989-1991 med henblik på udtalelse og kontrol, relevans i sagen (præmis 78).

Erstatningspåstanden

Retten bemærkede, at sagsøgeren i strid med kravene i henhold til procesreglementets artikel 44, litra c), ikke havde angivet, hvilke anbringender han agtede at påberåbe sig til støtte for påstanden, herunder navnlig for så vidt angår spørgsmålet om de handlinger, hvorved han skulle være blevet påført en skade, ligesom sagsøgeren end ikke omtrentligt havde angivet nogen opgørelse over den ikke-økonomiske skade, han skulle have lidt (præmis 84 og 85).

Henvisning til: Domstolen, 3. december 1992, sag C-322/91, TAO/AFI mod Kommissionen, Sml. I, s. 6373, præmis 13 og 14; Retten, 15. februar 1995, sag T-112/94, Moat mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 135, præmis 38.

Endvidere savnede det grundlag for sagsøgeren at hævde, at han måtte have laav på godtgørelse for ikke-økonomisk skade i anledning af forringede udsigter til forfremmelse, idet det var blevet fastslået, at dette i sig selv savnede grundlag (præmis 86).

Sagens omkostninger

Retten dømte Kommissionen til at betale samtlige sagens omkostninger med den begrundelse, at det måtte tilskrives Kommissionen, at sagsøgeren havde anlagt sagen, nærmere bestemt som følge af, at udkastet til sagsøgerens bedømmelsesrapport var blevet udfærdiget af en tjenestemand, der savnede beføjelse hertil, og som følge af, at hele den omtvistede forfremmelsesprocedure var blevet gennemført, uden at sagsøgerens seneste bedømmelsesrapport gyldigt forelå (præmis 89).

Henvisning til: Vincent mod Parlamentet, a.st., præmis 28.

Konklusion:

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber frifindes.

Kommissionen bærer sine egne omkostninger og betaler sagsøgerens.