4.

Jeg har i indledningen præciseret det spørgsmål om de tidsmæssige aspekter, som den nationale ret har stillet. Afgørende for spørgsmålets løsning er fortolkningen af konventionens artikel 54, stk. 1. Det fremgår af denne bestemmelse, at konventionen finder anvendelse på retssager, der er anlagt efter konventionens ikrafttræden. Følgelig er den eneste betingelse for, at konventionen også gælder for de tvister vedrørende omstændigheder, som er opstået inden konventionens ikrafttræden, at søgsmålet er anlagt efter dette tidspunkt. Ifølge en i nationale retssystemer allerede fulgt praksis gælder overgangsreglen for sagsanlægget, hvorved den nye ordning alene gælder for sager, som er anlagt efter dette tidspunkt. Hvis der ikke gjaldt en sådan overgangsbestemmelse, kunne det hævdes under henvisning til princippet om tempus regit actum, at konventionen også gjaldt for verserende sager; for at undgå de problemer, særlig af praktisk karakter, som en sådan løsning havde medført, er der i konventionen optaget regler, som regulerer overgangen fra det tidligere system til det nye system på en sådan måde, at de nye bestemmelser får virkning inden for rimelige grænser. Det i artikel 54 indførte kriterium giver ikke anledning til nogen vanskeligheder i de tilfælde, hvor der er tale om at afgøre tidsmæssige konflikter vedrørende bestemmelser, som omhandler rent processuelle forhold eller handlinger, altså forhold eller handlinger, som foreligger i selve sagen. Hvis derimod den pågældende konventionsbestemmelse forudsætter, at der inden selve sagen foreligger en retshandling eller et retsforhold, opstår spørgsmålet, om de samme kriterier fortsat er gyldige. Den opfattelse, hvorefter artikel 54 vedrører konventionsbestemmelser af førstnævnte ovenfor angivne karakter, mens konventionen for så vidt angår dens bestemmelser, som er knyttet til udvikling i privates retsforhold, kun gælder i de tilfælde, hvor dette forhold er opstået efter konventionens ikrafttrædelse, forekommer nemlig vigtig. Som jeg allerede fremhævede i mit forslag til afgørelse den 17. november 1976 i sag 25/76, Segura mod Bonakdarian (Sml. 1976, s. 1866), indeholder konventionen visse bestemmelser af materiel karakter »som [er] nødvendige forudsætninger for, at de i konventionen omhandlede processuelle virkninger kan indtræffe«. I andre tilfælde, (som de i artikel 17 angivne), indgår parternes ønske om at nå et vist processuelt mål i kontraktmæssig sammenhæng, i en materielretlig sammenhæng. Men hvad der i hvert fald er vigtigt for konventionens anvendelse, er den virkning, som er tilsigtet med en bestemt retshandling (her den i arbejdskontrakten optagne værnetingsklausul): altså netop den processuelle virkning — som kun kan indtræffe inden for rammerne af en retssag og altså efter retssagens anlæg — uanset de øvrige kontraktbestemmelser. Under hensyn hertil finder jeg, at artikel 54 bør fortolkes således, at den gør sådanne konventionsbestemmelser som artikel 17 gyldige, selv om det forhold, der henvises til, ligger forud for konventionens ikrafttrædelse. Dette er årsagen til, at den regel, som anerkender lovligheden af værnetingsklausuler, også gælder for kontrakter indgået inden dette tidspunkt. I det foreliggende tilfælde var de franske appelretters stilling påvirket af den omstændighed, at alene de nationale regler var gældende ved indgåelsen af værnetingsklausulen (idet konventionen endnu ikke var trådt i kraft) og at — som det blev anført — disse regler indebar, at værnetingsklausulen var ugyldig. I en sådan situation kan der opstå tvivl om, hvorvidt artikel 54 så og sige kan gøre en aftale gyldig, som allerede ved indgåelsen var ugyldig. Men til støtte for aftalens gyldighed kan anføres tre argumenter. Den omstændighed, at en aftale er ugyldig efter en medlemsstats ret, er for det første ikke til hinder for, at den kan bedømmes anderledes efter et andet retligt kriterium (her konventionens); da aftalens materielle indhold ikke var anfægtet, kan klausulens retlige virkning bestemmes anderledes ud fra et andet retssystem. Dernæst, selv om det antages, at der er tale om efterfølgende at give en klausul retsvirkning, som var ganske uden retsvirkning ved indgåelsen, kan det indvendes, at intet er til hinder for at ændre et bestemt forhold ved udstedelsen af en retsregel med tilbagevirkende kraft; dette gælder så meget desto mere for så vidt angår anerkendelsen af gyldigheden af dokumenter, som ved udfærdigelsen var behæftet med grove formmangler, idet muligheden for at afgive sådanne anerkendelser — også for privatretlige viljeserklæringer — indrømmes under bestemte betingelser i adskillige retssystemer. Som bekendt gælder der for indgreb med tilbagevirkende kraft på det privatretlige område alene en begrænsning i følgende situationer: nemlig i de tilfælde, hvor der er tale om velerhvervede rettigheder og retskraftige domsafgørelser; udover disse tilfælde kan lovgiver frit udstede love, som også gælder for fortiden. Men for mig er et andet argument afgørende: i denne sag er det unødvendigt at indrømme artikel 17 tilbagevirkende kraft under henvisning til artikel 54, alene af den grund, at spørgsmålet om værnetingsklausulens gyldighed alene havde betydning for retssagens anlæg og dens processuelle virkning, som ovenfor angivet, først blev aktuel efter konventionens ikrafttræden. Efter min mening har nærværende værnetingsaftales ugyldighed efter den franske ret aldrig haft nogen betydning, idet arbejdskontraktens indholdsmæssige virkninger, men ikke dens processuelle, var indtruffet inden 1. februar 1973; da forudsætningen for de processuelle virkningers indtræden — retssagens anlæg — blev opfyldt, var konventionen allerede trådt i kraft.