ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Når dette er sagt, skal det tilføjes, at det efter min opfattelse er udelukket, at artikel 57 kun kan fortolkes som en subordinations-regel, dvs. en regel, der ene og alene bekræfter, at bestemmelser i en specialkonvention har forrang, uanset om denne er ældre eller yngre — dvs. en regel, der fuldstændig udelukker, at Bruxelles-konventionen kan finde anvendelse, såfremt specialkonventionens tilknytningsmomenter findes opfyldt. Efter min opfattelse er dette ikke en korrekt fortolkning af den undtagelse til fordel for specialkonventioner, der er gjort ved artikel 57. Konventionens systematik peger mere i retning af, at der er tale om en koordinationsregel, der har til formål at sikre, at de respektive bestemmelser i de to konventioner anvendes sideordnet ( 6 ).

Dette fremgår navnlig af gennemførelsesbestemmelserne til artikel 57, stk. 1, der blev indført ved ændringen af Bruxelleskonventionen i forbindelse med Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirlands, Kongeriget Danmarks og Irlands tiltrædelse, og som nu findes i artildens stk. 2. Som det fremgår af det tidligere anførte citat, understreger den første af disse regler, at en specialkonvention, der indeholder direkte kompetenceregler, skal tillægges forrang, såfremt der er konkurrence mellem disse og Bruxelles-konventionens regler; når det af specialkonventionen følger, at kompetencen tilkommer en anden ret end den, hvor sagsøgte har bopæl — hvilket er hovedreglen i Bruxelles-konventionen — skal dennes artikel 20 finde anvendelse for at sikre, at den pågældende kan varetage sine interesser under sagen. Ifølge den anden regel om anvendelsen af artikel 57 kan Bruxelleskonventionens bestemmelser finde anvendelse ved anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser truffet i henhold til en specialkonventions kompetenceregler; såfremt specialkonventionen selv indeholder regler vedrørende anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser, er det muligt i stedet at vælge at anvende Bruxelles-konventionens bestemmelser.
Forslag til afgørelse fra generaladvokat Lenz fremsat den 15. december 1993. - KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER MOD DEN ITALIENSKE REPUBLIK. - TRAKTATBRUD - MANGLENDE GENNEMFOERELSE AF ET DIREKTIV - VEJTRANSPORT. - SAG C-289/93.



Samling af Afgørelser 1994 side I-00525



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hr. praesident,

De herrer dommere,

1. I den foreliggende traktatbrudssag har Kommissionen gjort gaeldende, at Den Italienske Republik ikke rettidigt har gennemfoert direktiv 88/599/EOEF (1) i national ret og/eller meddelt Kommissionen teksten til gennemfoerelsesbestemmelserne. Dette direktiv indeholder mindstekravene til den kontrol, medlemsstaterne skal foretage for at sikre, at de faellesskabsretlige bestemmelser paa det sociale omraade inden for vejtransport overholdes.

2. I henhold til direktivets artikel 7, stk. 1, skal medlemsstaterne (2) saette de noedvendige love og administrative bestemmelser i kraft for at efterkomme dette direktiv senest den 1. januar 1989 (3). Denne bestemmelses stykke 2 paalaegger medlemsstaterne at meddele Kommissionen deres love og administrative bestemmelser vedroerende gennemfoerelsen af dette direktiv.

3. Den sagsoegte medlemsstat har for Domstolen alene paaberaabt sig et lovforslag, hvorefter det omtvistede direktiv skal anvendes af forvaltningen.

4. Det er derfor ubestridt, at sagsoegte ikke rettidigt har opfyldt sin forpligtelse til at gennemfoere direktivet, hvorfor Kommissionen skal gives medhold paa dette punkt. Spoergsmaalet om den manglende meddelelse om bestemmelserne boer derimod ikke indgaa i Domstolens afgoerelse, eftersom der netop ikke foreligger nogen bestemmelser, der kunne og skulle meddeles.

5. Jeg skal derfor foreslaa, at:

- Det fastslaas, at Den Italienske Republik har undladt at opfylde sine forpligtelser i henhold til EOEF-traktaten, idet den ikke inden for den fastsatte frist har udstedt de ved lov eller administrativt fastsatte bestemmelser, der er noedvendige for at efterkomme Raadets direktiv 88/599/EOEF.

- Den Italienske Republik tilpligtes at betale sagens omkostninger.

(*) Originalsprog: tysk.

(1) - Raadets direktiv af 23.11.1988 om standardkontrolprocedurer for gennemfoerelse af forordning (EOEF) nr. 3820/85 om harmonisering af visse bestemmelser paa det sociale omraade inden for vejtransport og af forordning nr. 3821/85 om kontrolapparatet inden for vejtransport (EFT L 325, s. 55).

(2) - Undtagen Portugal, der havde frist til den 1.1.1990.

(3) - I oevrigt bemaerkes det, at fristen for gennemfoerelse paa omkring seks uger synes overordentlig kort. Den sagsoegte medlemsstat har dog ikke gjort dette gaeldende. I denne forbindelse henvises der til dom af 27.10.1992 (sag C-74/91, Kommissionen mod Tyskland, Sml. I, s. 5437), hvorefter medlemsstaterne under traktatbrudssager om overtraedelse af et direktiv ikke kan goere gaeldende, at det er ulovligt, men kun at det skal betragtes som en nullitet (praemis 10 og 11). Under alle omstaendigheder maa de, hvis de vil paaberaabe sig, at direktivets gennemfoerelse er absolut umulig, godtgoere denne paastand (praemis 12).
1.

Under denne traktatbrudssag har Kommissionen påstået Belgien dømt for ikke at have gennemført direktiv 90/490/EØF ( 1 ) og 90/506/EØF ( 2 ), som begge skulle have været gennemført den 1. januar 1991. Den belgiske regering bestrider ikke, at direktiverne ikke er blevet gennemført inden for den fastsatte frist.
Forslag til afgørelse fra generaladvokat Lenz fremsat den 9. november 1993. - KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER MOD KONGERIGET BELGIEN. - TRAKTATBRUD - EOEF-TRAKTATENS ARTIKEL 48 - RAADETS FORORDNING (EOEF) NR. 1612/68. - SAG C-37/93.



Samling af Afgørelser 1993 side I-06295



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hr. praesident,

De herrer dommere,

1. Kommissionen har i denne traktatbrudssag nedlagt foelgende paastande:

° Det fastslaas, at Kongeriget Belgien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til EOEF-traktatens artikel 48 og artikel 1 og 4 i Raadets forordning (EOEF) nr. 1612/68 af 15. oktober 1968 ved i den belgiske lovgivning at opretholde bestemmelser, hvorefter visse stillinger inden for soefarten, bortset fra stillingerne som skibsfoerer og foerstestyrmand, er forbeholdt belgiske statsborgere.

° Kongeriget Belgien tilpligtes at betale sagens omkostninger.

2. Kongeriget Belgiens regering har ikke bestridt, at de af Kommissionen anfaegtede bestemmelser i den belgiske lovgivning er i strid med faellesskabsretten. Den har blot anfoert, at der nu er udarbejdet lovudkast med henblik paa at aendre bestemmelserne, saaledes at de bliver tilpasset faellesskabsretten. De paagaeldende udkast er ifoelge regeringen sendt til Kommissionen, og de vil blive forelagt de kompetente lovgivningsorganer, saa snart de er godkendt af Kommissionen.

3. I sin begrundede udtalelse af 23. april 1991 havde Kommissionen opfordret Kongeriget Belgien til at bringe den af Kommissionen konstaterede overtraedelse til ophoer inden for en frist paa to maaneder fra meddelelsen af udtalelsen. Det staar fast, at dette ikke er sket inden afslutningen af den skriftlige forhandling (og vel heller ikke paa nuvaerende tidspunkt), selv om Kongeriget Belgien allerede i sin skrivelse af 13. juni 1991 som svar paa den begrundede udtalelse meddelte Kommissionen, at den havde besluttet at aendre den belgiske lovgivning, som oensket af Kommissionen. Kongeriget Belgien har ikke henvist til forhold, der ville kunne begrunde den paagaeldende forsinkelse.

4. Jeg kan herefter kun foreslaa Domstolen at tage Kommissionens paastande til foelge.

(*) Originalsprog: tysk.
Den i den citerede bestemmelse anførte »yderligere samordning« blev gennemført ved Rådets direktiv 89/438/EØF af 21. juni 1989 ( 3 ). I den femte betragtning i dette direktiv er det anført, at »for så vidt angår kravet om økonomisk evne er det vigtigt, at der fastsættes visse kriterier, som vognmændene skal opfylde, således at der navnlig sikres lige behandling af virksomhederne i de enkelte medlemsstater, idet disse kriterier skal gælde for vognmænd, som indgiver ansøgning om adgang til erhvervet fra den 1. januar 1990«.

Artikel 1, nr. 5, i direktiv 89/438 erstatter artikel 3, stk. 3, i direktiv 74/561. Det nye stykke indeholder i litra b) en liste over en række forhold, som den kompetente myndighed skal tage hensyn til ved vurderingen af den økonomiske evne. I litra c) bestemmes det endvidere, at »virksomheden skal råde over en kapital og reserver af en størrelse på mindst 3000 ECU pr. køretøj eller 150 ECU pr. ton tilladt totalvægt for de af virksomheden benyttede køretøjer«. Ifølge litra d) »kan den kompetente myndighed som bevis acceptere en bekræftelse eller forsikring fra en bank eller et andet behørigt kvalificeret institut. Denne bekræftelse eller forsikring kan tage form af en bankgaranti eller anden tilsvarende sikkerhed«.

Endelig er det i litra e) bestemt, at »[l]itra b), c) og d) kun [gælder] for virksomheder, der fra 1. januar 1990 i en medlemsstat i henhold til nationale retsforskrifter har tilladelse til at udøve vejgodstransportvirksomhed«.

Som det fremgår senere hen (punkt 9) drejer den foreliggende præjudicielle anmodning sig ikke om direktiv 89/438, selv om dette er omtalt deri. Jeg nævner da også kun direktivet for at give et fuldstændigt billede af bestemmelserne indtil dato.
Forslag til afgørelse fra generaladvokat Tesauro fremsat den 23. februar 1994. - KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER MOD KONGERIGET BELGIEN. - TRAKTATBRUD - MANGLENDE GENNEMFOERELSE AF ET DIREKTIV. - SAG C-260/93.



Samling af Afgørelser 1994 side I-01611



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hr. praesident,

De herrer dommere,

1. Ved staevning indleveret den 27. april 1993 har Kommissionen anlagt sag med paastand om, at Domstolen fastslaar, at Kongeriget Belgien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til EOEF-traktaten, idet det ikke inden for den fastsatte frist har truffet de noedvendige foranstaltninger til at gennemfoere Raadets direktiv 86/278/EOEF af 12. juni 1986 om beskyttelse af miljoeet, navnlig jorden, i forbindelse med anvendelse i landbruget af slam fra rensningsanlaeg (1).

2. Det er herved tilstraekkeligt at konstatere, at den belgiske regering ikke har bestridt rigtigheden af det paatalte traktatbrud. Sagsoegte har som begrundelse for forsinkelsen med hensyn til gennemfoerelsen blot anfoert, at denne skyldes den belgiske reform henimod en forbundsstat, hvorefter kompetencen paa det omraade, som direktivet regulerer, nu er fordelt mellem forbundsmyndighederne og de regionale myndigheder. Dette har gjort det noedvendigt at gennemfoere de efter direktivet kraevede foranstaltninger saavel paa forbundsplan som paa regionalt plan. Det fremgaar imidlertid af Domstolens faste praksis, at en medlemsstat ikke kan paaberaabe sig bestemmelser, fremgangsmaader eller forhold i sin nationale retsorden til stoette for, at forpligtelser og frister, der foelger af faellesskabsdirektiver, ikke overholdes (2).

3. Det aendrer i sidste instans intet vaesentligt ved problemet, at Belgien delvis har opfyldt sine forpligtelser ved under sagens behandling at give meddelelse om de foranstaltninger til gennemfoerelse af direktivet, som to regioner har truffet bestemmelse om.

4. Jeg skal herefter foreslaa, at Domstolen giver Kommissionen medhold i sagen og doemmer sagsoegte til at betale sagens omkostninger.

(*) Originalsprog: italiensk.

(1) - EFT L 181, s. 6.

(2) - Jf. senest dom af 2.8.1993 (sag C-303/92, Kommissionen mod Nederlandene, Sml. I, s. 4739).
I sagen Factortame m.fl. forelagde House of Lords et præjudicielt spørgsmål om, hvorvidt de nationale domstole skal træffe foreløbige forholdsregler, således at anvendelsen af en national lov udsættes med henblik på at sikre rettigheder, som hævdes at bestå i henhold til fællesskabsretten, indtil Domstolen har truffet præjudiciel afgørelse om et forelagt spørgsmål, når foreløbige forholdsregler af denne type ikke rindes i national ret. Domstolen henviste til, at det i medfør af det i traktatens artikel 5 angivne princip om samarbejde er medlemsstaternes domstole, der skal sikre borgerne den retsbeskyttelse, som følger af fællesskabsrettens direkte virkning ( 27 ). Med henvisning til dommen i Simmenthal-sagen udtalte Domstolen ( 28 ), at:

»... enhver bestemmelse i en national retsorden eller enhver lovgivningsmæssig, administrativ eller retslig praksis, som har til følge, at fællesskabsrettens virkning begrænses ved, at den dommer, der er kompetent til at anvende fællesskabsretten, frakendes mulighed for, når han anvender denne, at foretage, hvad der kræves for at udelukke nationale lovgivningsbestemmelser, der måtte udgøre en hindring — selv om den kun var midlertidig — for fællesskabsrettens fulde virkning, derfor er uforenelig med de krav, der følger af selve fællesskabsrettens natur ...

... fællesskabsrettens fulde virkning ville blive begrænset lige så meget, hvis en national retsregel kunne forhindre en ret, der har fået forelagt en tvist, som skal afgøres efter fællesskabsretten, i at træffe foreløbige forholdsregler med henblik på at sikre den fulde virkning af den retsafgørelse, der skal træffes om eksistensen af de rettigheder, der gøres krav på efter fællesskabsretten. Heraf følger, at en retsinstans, som under disse omstændigheder ville have truffet foreløbige forholdsregler, hvis den ikke var kommet i konflikt med en national retsregel, er forpligtet til at tilsidesætte denne regel.«
Endvidere kan henholdsvis den belgiske og den italienske ydelse ikke anses for at være »af samme art«. Den pågældende belgiske ydelse er en ydelse i anledning af sygdom beregnet på grundlag af artikel 23 i forordning nr. 1408/71, og det er ubestridt, at den italienske ydelse er en ydelse i anledning af invaliditet beregnet på grundlag af forordningens artikel 46, stk. 3. Denne bestemmelse er indeholdt i kapitel 3 i forordningens afsnit III, der omhandler alderdom og dødsfald (pensioner), men må finde analog anvendelse på ydelser i anledning af invaliditet tilkendt på grundlag af italiensk lovgivning. Kapitel 2 i afsnit III i forordning nr. 1408/71, der omhandler invaliditet, sondrer således mellem to former for lovgivninger, nemlig henholdsvis lovgivninger, hvorefter størrelsen af ydelser i anledning af invaliditet er uafhængig af forsikringsperiodernes længde (afdeling 1, artikel 37, 38 og 39), og lovgivninger, hvorefter ydelsesbeløbet afhænger af forsikringsperiodernes længde (afdeling 2, artikel 40). Den italienske lovgivning er en lovgivning af sidstnævnte art, hvilket bekræftes af bilag IV til forordningen. I henhold til forordningens artikel 40, stk. 1, beregnes ydelser tilkendt efter en sådan lovgivning på grundlag af bestemmelserne i kapitel 3 i forordningens afsnit III, der omhandler alderdom og dødsfald.

Det må sammenfattende fastslås, at sammenligner man de to former for ydelser, som Del Grosso oppebar, er disse ikke af samme art. Den ene form for ydelse er en kontantydelse i anledning af sygdom beregnet på grundlag af artikel 23 i forordning nr. 1408/71, mens den anden er en invalidepensionsydelse beregnet på grundlag af artikel 46.
43.

O'Malley og Layton antager ligeledes, at: »It seems in such a case that the economic consequences of the damage should be distinguished from the damage itself (not necessarily an easy task in economic torts) and the location of the estate or person suffering damage by reason of the harmful event is not necessarily the location of the damage« ( 26 ).
94.

Det er også den opfattelse, der overvejende gives udtryk for i litteraturen, navnlig af Kaye, som har anført, at »... no effort should be made, as part of the attempt to develop a uniform Convention concept, to define whether particular facts are to be held to give rise to tortious liability or not, since it is not the function of the European Court, in drawing up such a definition, to stipulate whether tortious or any other form of liability ought to exist in a particular fact situation and reference must always be made to the applicable national law in order to determine the characteristics of the liability, if any, which is the subject of the national court proceedings ...« ( 77 ).
Winzersekt har udførligt redegjort for den betydning, som benævnelsen »méthode champenoise« har for dens erhvervsvirksomhed, idet denne benævnelse gør det muligt for den at gøre offentligheden bekendt med sin fremstillingsproces. Sammenslutningen har anført, at denne proces adskiller den fra det store flertal af tyske producenter af mousserende vine, idet deres fremstillingsproces er enten metoden med gæring i tanke eller omstikningsmetoden. Af disse to metoder er metoden med gæring i tanke langt den mest udbredte i Tyskland.

Den første af disse metoder består i, at gæringen med henblik på at gøre vinen mousserende sker i tanke, mens den anden indebærer, at denne gæring i lighed med champagnemetoden sker på flaske, og at adskillelsen fra bærmen til forskel fra champagnemetoden sker ved omstikning og filtrering i tank.
81.

Jeg skal derfor foreslå Domstolen følgende besvarelse af de præjudicielle spørgsmål: »1) Den kompensation, som ydes af arbejdsgiveren til personaleudvalgsmedlemmer, er løn som omhandlet i EØF-traktatens artikel 119, stk. 2, og Rådets direktiv 75/117/EØF af 10. februar 1975 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivninger om gennemførelse af princippet om lige løn til mænd og kvinder, uanset om kompensationen ydes for det egentlige arbejde i udvalget eller for deltagelse i kurser. 2) De samme bestemmelser er til hinder for, at nationale bestemmelser, der finder anvendelse på et væsentligt større antal kvinder end mænd, begrænser den godtgørelse, som en arbejdsgiver skal betale de deltidsbeskæftigede personaleudvalgsmedlemmer for at deltage i kurser, som giver de for udvalgsarbejdet nødvendige kundskaber, således, at godtgørelsen svarer til medlemmernes individuelle arbejdstid, mens de fuldtidsbeskæftigede udvalgsmedlemmer for at deltage i de samme kurser modtager en godtgørelse, som svarer til deres arbejdstid. Hverken princippet om kompensation for tabt arbejdsfortjeneste eller risikoen for, at der pålægges arbejdsgiveren en større økonomisk byrde, kan anses for en objektiv begrundelse herfor, som ikke har noget at gøre med forskelsbehandling på grundlag af køn«.
7.

Efter afsigelsen af denne dom opfordrede Kommissionen flere gange regeringen til at træffe de foranstaltninger, der var nødvendige for tilbagesøgning af støtten. Den 13. marts 1992 meddelte de italienske myndigheder Kommissionen, at de agtede at tilbagesøge støtten ved at anmode Finmeccanica om til IRI at tilbagebetale et beløb svarende til støttebeløbet med tillæg af renter. Den 26. juni 1992 henvendte det kommissionsmedlem, der er ansvarlig for konkurrence, sig skriftligt til regeringen vedrørende de tre i punkt 1 nævnte sager. Han fastslog vedrørende nærværende sag, at det ikke for så vidt angår beløbet på 206,2 mia. LIT, der svarede til kapitaltilskuddet fra 1985, var tilstrækkeligt at udvirke en tilbagebetaling fra Finmeccanica til IRL Med henblik på gennemførelse af beslutningen var det nødvendigt, at dette beløb blev betalt tilbage til den italienske stat. Hvad angår beløbet på 408,9 mia. LIT, der svarede til kapitaltilskuddet fra 1986, opfordrede kommissæren de italienske myndigheder til at give yderligere oplysninger, ved hjælp af hvilke Kommissionen kunne afgøre, om tilbagebetaling af nævnte beløb fra Finmeccanica til IRI var tilstrækkeligt for at efterkomme beslutningen. Han fastslog endvidere, at han, da Italien ikke havde truffet de foranstaltninger, der var nødvendige for at gennemføre beslutningen, inden udgangen af juli 1992 ville foreslå Kommissionen at anlægge sag med påstand om gennemførelse af beslutningen. Ved skrivelse af 14. oktober 1992 anmodede de italienske myndigheder om en forlængelse af fristen og henviste herved til, at det var nødvendigt at tage spørgsmålet om støttens ophævelse op i forbindelse med de spørgsmål, som det program for privatisering af offentlige virksomheder, som den italienske regering havde til hensigt at gennemføre, gav anledning til.
Artikel 2 og artikel 5(1) og (3) i Schedule 4 gengiver således næsten ordret de tilsvarende artikler i Bruxelles-konventionen, som affattet ved tiltrædelseskonventionen af 1978 ( 1 ). Selv om det ikke fremgår af sagens akter, bør det præciseres, at mens de ændringer i artikel 5, nr. 1 ( 2 ), der skete ved tiltrædelseskonventionen af 1989, trådte i kraft i Det Forenede Kongerige den 1. december 1991, blev Schedule 4 ændret i det fornødne omfang med virkning fra den 1. april 1993. Det er værd at understrege dette, for så vidt som det viser, at bestemmelserne i Schedule 4 ganske vist gengiver de tilsvarende bestemmelser i konventionen, men strengt og udynamisk i den forstand, at det meget vel kan forekomme, at den affattelse af Schedule 4, som er i kraft på et givet tidspunkt, ikke svarer til den gældende affattelse af konventionen.

I den forbindelse skal det i øvrigt nævnes, at der i henhold til 1982-loven kan foretages ændringer i Schedule 4 »under hensyn til principper, der er opstillet af De Europæiske Fællesskabers Domstol i forbindelse med 1968-konventionens afsnit II, og til afgørelser truffet af denne vedrørende betydningen eller retsvirkningen af bestemmelser i dette afsnit« (section 47(1 )(b)). Det præciseres desuden, at der også kan foretages »ændringer, der er beregnet på at fremkalde divergenser mellem bestemmelserne i Schedule 4 ... og de tilsvarende bestemmelser i 1968-konventionens afsnit II«, som fortolket af Domstolen (section 47(3)).
Den af Domstolen nyligt afsagte dom i Peralta-sagen ( 35 ) er ikke i modstrid med dette synspunkt. Under denne sag fik Domstolen forelagt en italiensk lovgivning, hvorefter det var forbudt samtlige fartøjer, uanset hvor disse var registreret, at udtømme skadelige stoffer for havmiljøet i italiensk territorialfarvand og italienske indre farvande. Det var også forbudt fartøjer, der førte italiensk flag, at udtømme sådanne stoffer uden for det italienske territorialfarvand. Den italienske statsborger Peralta var kaptajn på et tankskib, der førte italiensk flag og specielt var udrustet til transport af kemiske stoffer. Han blev tiltalt for at have givet ordre til udtømning i havet af spildevand indeholdende kaustīsit soda på et tidspunkt, hvor skibet befandt sig uden for det italienske territorialfarvand. Domstolen tog ikke det anbringende til følge, hvorefter forskelsbehandlingen mellem fartøjer, der førte italiensk flag, og andre fartøjer var i strid med traktaten. Domstolen tog derefter stilling til et anbringende om, at den omtvistede lovgivning skabte hindringer for den frie levering af søtransportydelser til andre medlemsstater, også selv om denne lovgivning ikke kunne anses for at være et udtryk for forskelsbehandling. Domstolen tog ikke dette anbringende til følge, idet den anførte ( 36 )

»... en lovgivning som den i sagen omhandlede italienske lovgivning, hvorefter det er forbudt at udtømme kemiske stoffer i havet, anvendes objektivt og uden forskel på samtlige fartøjer, det være sig fartøjer, der udfører transporter inden for Italien, eller fartøjer, der udfører transporter til andre medlemsstater. Den indeholder ikke forskellige befordringsforskrifter for henholdsvis produkter til eksport og produkter, der bringes på markedet i Italien. Den hjemler heller ikke særlige fordele for det indre italienske marked, italienske transporter eller italienske produkter.«