Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Konkurrence – karteller – karteller, der materielt og tidsmæssigt er omfattet af EKSF-traktaten – udløb af EKSF-traktaten – opretholdelse af en kontrol ved Kommissionen, som handler på grundlag af forordning nr. 1/2003

(Art. 65, stk. 1, KS; Rådets forordning nr. 1/2003)

2. Institutionernes retsakter – tidsmæssig anvendelse – udløb af EKSF-traktaten – beslutning, der er vedtaget af Kommissionen over for en virksomhed efter udløbet af EKSF-traktaten, og som vedrører faktiske omstændigheder, som ligger før udløbet af nævnte traktat – det strafferetlige legalitetsprincip – princippet om den berettigede forventning – rækkevidde – virksomheder ansvar for adfærd, der er i strid med konkurrencereglerne, i forbindelse med det forhold, at EF-traktaten har efterfulgt EKSF-traktaten som retlig ramme – materielle bestemmelser – processuelle bestemmelser

(Art. 65, stk. 1 og 5, KS; Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 49, stk. 1; Rådets forordning nr. 1/2003, art. 7, stk. 1, og art. 23, stk. 2)

3. Annullationssøgsmål – dom om annullation – rækkevidde – retskraft – rækkevidde

4. Appel – anbringender – begrundelse i en dom, der er behæftet med en tilsidesættelse af EU-retten – konklusionen berettiget af andre retlige grunde – ikke lagt til grund

5. Konkurrence – EU-regler – overtrædelser – tilregnelse – overtrædelse begået af en enhed, der ikke er ophørt med at eksistere, og hvis økonomiske aktiviteter drives videre af en anden enhed, der overtager den første enheds økonomiske aktiviteter på det pågældende marked – fuldt ansvar for overtrædelse hos denne anden enhed

(Art. 81, stk. 1, EF og art. 230, stk. 4, EF)

6. Konkurrence – administrativ procedure – forældelse af adgangen til at pålægge sanktioner – pålæggelse af ansvar for overtrædelse over for en anden juridisk person end virksomhedens driftsansvarlige på tidspunktet for overtrædelsen

(Rådets forordning nr. 1/2003, art. 25, stk. 1-6; generel beslutning nr. 715/78, art. 1, stk. 1-3)

7. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier – nedsættelse af bøden som modydelse for den anklagede virksomheds samarbejde – betingelser

(Kommissionens meddelelse 96/C 207/04)

8. Appel – anbringender – urigtig vurdering af de faktiske omstændigheder – afvisning – Domstolens kontrol med vurderingen af de faktiske omstændigheder, der er fremført for Retten – udelukket, medmindre de er gengivet urigtigt

(Art. 225, stk. 1, EF og art. 229 EF; statutten for Domstolen, art. 58, stk. 1; Rådets forordning nr. 1/2003, art. 31)

Sammendrag

1. Ved lovændringer skal der i overensstemmelse med et princip, som er fælles for medlemsstaternes nationale retsordener, og som går helt tilbage til romerretten, medmindre lovgiver har udtrykt vilje til det modsatte, skabes sikkerhed for kontinuiteten i de retlige strukturer. Dette princip finder anvendelse på en ændring af EU-rettens primære ret.

Der er i den forbindelse intet holdepunkt for at antage, at unionslovgiver har ønsket, at former for samordnet praksis, som er forbudt i henhold til EKSF-traktaten, kan unddrages anvendelsen af enhver sanktion efter udløbet af sidstnævnte traktat. Den omstændighed, at EF-traktaten træder i stedet for EKSF-traktaten, og at EUF-traktaten træder i stedet for EF-traktaten med henblik på at sikre en fri konkurrence, garanterer, at enhver adfærd, som svarer til de faktiske omstændigheder, der er fastsat i artikel 65, stk. 1, KS, som har fundet sted før eller efter EKSF-traktatens udløb den 23. juli 2002, har kunnet og fortsat kan sanktioneres af Kommissionen.

Under disse omstændigheder ville det være i strid med traktaternes formål og indbyrdes sammenhæng og uforeneligt med unionsretsordenens kontinuitet, at Kommissionen skulle være uden beføjelser til at sikre en ensartet fortolkning af retsforskrifter i tilknytning til EKSF-traktaten, som fortsat har retsvirkninger selv efter udløbet af denne. Retten begik derfor ikke en retlig fejl, når den fortolker forordning nr. 1/2003 således, at Kommissionen også efter EKSF-traktatens udløb kan fastslå og pålægge bøder for karteller, som er indgået inden for de sektorer, der er omfattet af EKSF-traktatens materielle og tidsmæssige anvendelsesområde.

(jf. præmis 72-74, 77 og 78)

2. Princippet om, at strafbare forhold og straffe skal have lovhjemmel, sådan som fastsat i artikel 49, stk. 1, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, kræver, at en unionsregulering klart skal definere overtrædelserne og sanktionerne. Desuden forudsætter retssikkerhedsprincippet, at en sådan regulering giver de berørte mulighed for at få et nøjagtigt kendskab til omfanget af de forpligtelser, der derved pålægges dem, og at de ikke kan være i tvivl om deres rettigheder og forpligtelser og kan handle derefter. For så vidt som traktaterne klart definerer overtrædelserne og arten og omfanget af de sanktioner, som kan pålægges virksomhederne for overtrædelse af konkurrencereglerne, tilsigter princippet om, at strafbare forhold og straffe skal have lovhjemmel, og retssikkerhedsprincippet ikke at sikre virksomhederne, at efterfølgende ændringer af retsgrundlaget og de processuelle bestemmelser vil gøre det muligt for dem at unddrage sig enhver sanktion vedrørende deres tidligere overtrædelser.

Hvad angår en beslutning fra Kommissionen, som vedrører en retsstilling, der er endeligt erhvervet før EKSF-traktatens udløb, og som er blevet vedtaget over for en virksomhed efter udløbet af nævnte traktat, begår Retten ikke en fejl, når den fastslår dels, at de materielle bestemmelser i artikel 65, stk. 1 og 5, KS af hensyn til overholdelsen af principperne for den tidsmæssige anvendelse af bestemmelserne, retssikkerhedsprincippet og princippet om beskyttelse af den berettigede forventning skal anvendes på de faktiske omstændigheder, som har fundet sted før udløbet af EKSF-traktaten, og som er omfattet af denne traktats materielle og tidsmæssige anvendelsesområde. Artikel 65, stk. 1 og 5, KS indeholdt herved et klart retsgrundlag for at pålægge en sanktion for en overtrædelse af konkurrencereglerne, således at en virksomhed, som udviste påpasselighed, på intet tidspunkt kunne være uvidende om konsekvenserne af dens adfærd eller have tiltro til, at det forhold, at EF-traktaten har efterfulgt EKSF-traktaten som retlig ramme, ville bevirke, at den kunne unddrage sig enhver sanktion for tilsidesættelser af artikel 65 KS, som den havde begået tidligere.

Hvad for det andet angår de processuelle bestemmelser, som finder anvendelse, har Retten ligeledes med rette fastslået, at Kommissionen er kompetent til at gennemføre proceduren i overensstemmelse med artikel 7, stk. 1, og artikel 23, stk. 2, i forordning nr. 1/2003. En bestemmelse, som udgør hjemmel for en retsakt, og som bemyndiger EU-institutionen til at vedtage den pågældende retsakt, skal således være gældende på det tidspunkt, hvor retsakten udstedes, og processuelle regler antages almindeligvis at finde anvendelse på ikrafttrædelsestidspunktet.

(jf. præmis 79-83 og 86-88)

3. Princippet om materiel retskraft har en afgørende betydning både i Unionens og de nationale retsordener. Den materielle retskraft vedrører kun de faktiske og retlige omstændigheder, som den pågældende retsafgørelse rent faktisk eller nødvendigvis har taget stilling til.

Når Unionens retsinstanser alene skal fastslå indholdet af en af en virksomhed afgivet erklæring med henblik på at fastslå, at den pågældende erklæring har til formål at gennemføre en ansvarsoverførsel fra en virksomhed til en anden, udgør en stillingtagen til lovligheden af denne overførsel et obiter dictum, der er afgivet uden for rammerne af det søgsmål, der er blevet indbragt for Retten, og som derfor hverken rent faktisk eller nødvendigvis har taget stilling til et retligt spørgsmål. Det kan således ikke have retskraft.

(jf. præmis 123, 131 og 132)

4. Selv om det fremgår af en doms præmisser, at Retten tilsidesatte EU-retten, men konklusionen er baseret på andre retlige grunde, må appellen forkastes.

(jf. præmis 136)

5. Som udgangspunkt er det den fysiske eller juridiske person, der ledte den pågældende virksomhed på det tidspunkt, hvor overtrædelsen blev begået, der er ansvarlig for overtrædelsen, selv om den på tidspunktet for vedtagelsen af den beslutning, hvorved overtrædelsen blev fastslået, ikke længere havde ansvaret for virksomhedens drift. For så vidt angår spørgsmålet om, under hvilke betingelser en enhed, som ikke er ophavsmand til overtrædelsen, alligevel kan pålægges sanktioner for denne, omfatter dette den situation, hvor den enhed, som har begået overtrædelsen, retligt – eller økonomisk – er ophørt med at eksistere, idet en sanktion pålagt en virksomhed, som ikke længere udøver økonomisk aktivitet, risikerer at miste sin afskrækkende virkning.

Når en virksomhed, der er opstået ved en sammenlægning af to selskabers aktiviteter, ved en erklæring udtrykkeligt bekræfter, at den som virksomhed, der udøvede økonomisk aktivitet, der var omfattet af kartellet, ville påtage sig ansvaret for den ulovlige adfærd, der er udvist af en enhed, som tilhører et af disse selskaber, i forhold til den bøde, som Kommissionen kunne pålægge inden for rammerne af de iværksatte processuelle skridt som følge af det nævnte kartel, er den retlige konsekvens af den ansvarsoverførsel, som virksomheden påtog sig ved den pågældende erklæring, helt entydig og forudsigelig for virksomheden.

Den virksomhed, der påtager sig dette ansvar, kan ikke trække erklæringen tilbage på et tidspunkt, hvor Kommissionen på grundlag af denne erklæring faktisk har pålagt virksomheden en bøde. Den omstændighed, at erklæringen efterfølgende ikke længere kan trækkes tilbage, hindrer ikke virksomheden i gennem søgsmål ved Unions retsinstanser at anfægte fortolkningen af erklæringens indhold eller den udtrykkelige eller stiltiende erkendelse af faktiske eller retlige omstændigheder under den administrative procedure for Kommissionen, eftersom denne erkendelse ikke kan begrænse selve den adgang til at anlægge sag for Retten, som en fysisk eller juridisk person råder over i henhold til artikel 230, stk. 4, EF.

(jf. præmis 143, 144, 149, 150 og 153-155)

6. Såvel artikel 1, stk. 1, i beslutning nr. 715/78 om forældelse af adgangen til at pålægge sanktioner og tvangsfuldbyrde disse inden for anvendelsesområdet for traktaten om oprettelse af Det Europæiske Kul- og Stålfællesskab som artikel 25, stk. 1, i forordning nr. 1/2003 underlægger Kommissionens beføjelse til at pålægge bøder eller sanktioner ved overtrædelse af konkurrencerettens bestemmelser en forældelsesfrist på fem år. Denne frist regnes i henhold til artikel 1, stk. 2, i beslutning nr. 715/78 og artikel 25, stk. 2, i forordning nr. 1/2003 fra den dag, hvor overtrædelsen er begået eller er ophørt, og kan i henhold til artikel 2 og 3 i beslutning nr. 715/78 og artikel 25, stk. 3-6, i forordning nr. 1/2003 afbrydes eller suspenderes.

Hvad angår en beslutning vedtaget af Kommissionen, som pålægger en virksomhed, der har påtaget sig ansvaret for den pågældende enheds ulovlige adfærd, en bøde for tilsidesættelse af konkurrencereglerne, kan forældelsen kun vurderes i forhold til den virksomhed, der påtager sig ansvaret, eftersom Kommissionens beslutning alene pålægger denne virksomhed en bøde. Selv om det er korrekt, at visse af de af enheden indledte skridt fortsat kan skabe virkninger for appellanten, og at en forældelse, der er indtrådt i forhold til denne virksomhed, ikke kan tilsidesættes gennem en ansvarsoverflyttelse, følger det navnlig ikke heraf, at forældelsen skal vurderes i forhold til den pågældende enhed.

(jf. præmis 166-168)

7. Det følger af retspraksis, at en nedsættelse af et bødebeløb, der pålægges for overtrædelse af konkurrencereglerne, på grundlag af Kommissionens meddelelse om bødefritagelse eller bødenedsættelse i kartelsager kun er berettiget, såfremt de fremlagte oplysninger og den pågældende virksomheds adfærd kan betragtes som udtryk for et virkeligt samarbejde fra dennes side.

(jf. præmis 176)

8. Når Retten fastslår, at Kommissionen med rette har fastslået, at en virksomhed ikke skulle indrømmes en yderligere bødenedsættelse på mere end de 20%, som allerede var blevet bevilliget, anlægger den følgelig under udøvelse af sin fulde prøvelsesret, der i henhold til artikel 229 EF er tildelt i artikel 31 i forordning nr. 1/2003, en vurdering af faktisk karakter, der som sådan er unddraget Domstolens prøvelsesret i forbindelse med en appelsag.

Det følger i denne forbindelse af artikel 225 EF og artikel 58, stk. 1, i statutten for Domstolen, at det alene er Retten, der er kompetent til dels at fastlægge de faktiske omstændigheder i sagen, når bortses fra tilfælde, hvor den indholdsmæssige urigtighed af dens konstateringer følger af akterne i den sag, den har behandlet, dels at tage stilling til disse faktiske omstændigheder. Når Retten har fastlagt eller vurderet de faktiske omstændigheder, har Domstolen i henhold til artikel 225 EF kompetence til at gennemføre en kontrol med den retlige vurdering af disse faktiske omstændigheder og de retlige konsekvenser, Retten har draget. Bedømmelsen af de faktiske omstændigheder udgør ikke, medmindre der er tale om en forvanskning af de for Retten fremlagte beviser, et retsspørgsmål, der er undergivet Domstolens prøvelsesret.

(jf. præmis 179 og 180)