4.

Kommissionen og naturligvis også tiltalte i hovedsagen har gjort gældende, at det forholder sig omvendt, altså at den omtvistede ordning er fællesskabsretsstridig. Kommissionen har til støtte for denne opfattelse argumenteret meget detaljeret. Den gør gældende, at de belgiske regler strider mod ordningen ifølge artiklerne 30-36 i traktaten, selv om det lægges til grund, at reglerne følger direktivet af 23. oktober 1962 (idet de to tilsætningsstoffer ikke generelt er forbudt, og idet anvendelsen i stenbiderrogn af stoffer, der er optaget på den liste, der findes som bilag til direktivet, er tilladt). For at godtgøre, at det forholder sig således, har Kommissionen henvist til den meddelelse, den udfærdigede efter Domstolens dom af 20. februar 1979 (Rewe mod Bundesmonopolverwaltung für Branntwein, »Cassis de Dijon«, 120/78, Sml. 1979, s. 649), og som den derefter tilstillede medlemsstaterne. Deri udtales, at de tekniske og handelsmæssige regler navnlig vedrørende sammensætning, betegnelse, præsentation og forarbejdning af varer bør udelukke hindringer af enhver art for markedsføring i en medlemsstat af »et hvilket som helst produkt, der lovligt er fremstillet og bragt i omsætning« i en anden medlemsstat. Dette krav er naturligvis ikke opfyldt i forbindelse med ordninger som den belgiske. Sådanne ordninger må for at komme uden for anvendelsesområdet for forbudet ifølge artikel 30 være begrundet i et af de i artikel 36 omhandlede hensyn eller opfylde en af de absolut nødvendige betingelser, der er fastlagt i »Cassis de Dijon« dommen. På baggrund heraf har Kommissionen undersøgt de retningslinjer, Domstolen har fastlagt i de tidligere nævnte Grunert-, Kugelmann-, Eyssen- og Sandoz-sager og i dommene af 30. november 1983, 227/82, van Bennekom (Sml. 1983, s. 3883) og 19. september 1984, 94/83, Heijn, Sml. 1984, s. 3263. Disse sager vedrører som bekendt alle nationale ordninger for tilsætningsstoffer til levnedsmidler, der må betegnes som foranstaltninger med tilsvarende virkning som kvantitative restriktioner, men som af de respektive regeringer er blevet begrundet i hensynet til beskyttelsen af menneskers sundhed. Kommissionen mener, at man i nævnte praksis finder følgende kriterier: a) der findes endnu ikke fællesskabsregler om anvendelse af farvestoffer, og det er derfor medlemsstaterne, der på grundlag af et skøn vedrørende disse stoffers farlighed må udstede nationalretlige regler om anvendelsen; b) de nationale regler kan imidlertid ikke være i strid med grundsætningerne om frie varebevægelser og navnlig ikke med proportionalitetsprincippet (jfr artikel 36, 2. pkt.); et forbud mod anvendelsen af et stof må derfor ikke medføre, at stoffet ikke kan tillades anvendt, såfremt anvendelsen ikke er udelukket af hensyn til beskyttelsen af menneskers sundhed og teknisk og ernæringsmæssigt dækker et reelt behov; c) de nationale myndigheder, der påberåber sig artikel 36 som grundlag for restriktive foranstaltninger for handelen, må i hvert enkelt tilfælde bevise, at disse foranstaltninger er nødvendige for effektivt at beskytte de i nævnte artikel omhandlede interesser og navnlig menneskers sundhed; d) når henses på den ene side til den usikkerhed, hvormed videnskaben bedømmer farvestoffers skadelighed, og på den anden side til de forskellige kostvaner i Fællesskabets forskellige områder, kan der ifølge artikel 36 lovligt træffes foranstaltninger vedrørende stoffer, der adskiller sig fra de foranstaltninger, der er truffet i en anden medlemsstat for de samme stoffer. Kommissionen vurderer de omtvistede regler på dette grundlag. Den har som nævnt fremhævet, at denne ordning ganske vist er i overensstemmelse med direktivet fra 1962, men at bestemmelserne om, at der skal indhentes tilladelse også for varer, der lovligt er fremstillet og bragt i omsætning i en anden medlemsstat, er i strid med artiklerne 30-36. Af Domstolens praksis følger, at en stat ikke må lægge hindringer i vejen for indførsel af et levnedsmiddel, der er tilsat et farvestof, når a) nævnte farvestof er optaget på den liste, der findes som bilag til direktivet af 23. oktober 1962, b) der er givet tilladelse i oprindelsesstaten til tilsætning af farvestoffer, c) farvning af varen dækker et teknisk eller ernæringsmæssigt behov. På tidspunktet for indførslen er kochenillefarve og indigoblåt allerede blevet kontrolleret to gange. Der er ud fra internationale videnskabelige resultater og navnlig ud fra de undersøgelser, der er gennemført af Den videnskabelige Komité for Levnedsmidler om de mængder tilsætningsstoffer, der kan indtages dagligt uden sundhedsfare, foretaget en vurdering af disse farvestoffers skadelighed, før der blev truffet bestemmelse om at optage dem på fællesskabslisten. Oprindelsesstaten har dernæst i forbindelse med afgørelsen om tilladelse til anvendelsen af vedkommende vare vurderet de risici, der er forbundet med anvendelsen af de to stoffer. Det kan herved tilføjes, at for så vidt angår stenbiderrogn, dækker farvning ubestrideligt et teknisk behov. Regler som de i Belgien gældende udgør altså en foranstaltning med tilsvarende virkning som kvantitative restriktioner og falder ind under anvendelsesområdet for artikel 30. Heroverfor kan man indvende, at sektoren for farvestoffer kun er blevet delvis harmoniseret, og at staterne derfor kan gøre indgreb i de frie varebevægelser under henvisning til fritagelsen ifølge artikel 36. Kommissionen afviser imidlertid, at det forholder sig således i det foreliggende tilfælde. Den mener, at den omtvistede ordning ikke opfylder de krav, som Domstolen har indfortolket i nævnte artikel, idet ordningen så at sige på forhånd hindrer indførsel af varer, der er tilsat farvestoffer, dvs. uden at det er bevist, at indførslen af disse varer udgør en sundhedsfare. Den praksis, regeringerne har påberåbt sig, nemlig Eyssen-, Sandoz- og van Bennekom-sagerne, er desuden irrelevant; de i disse sager omhandlede tilsætningsstoffer (nisin og vitaminer) var ikke optaget på fællesskabslisterne, mens nærværende sag gælder to stoffer, der findes i bilaget til direktivet fra 1962. Under alle omstændigheder foreligger der en overtrædelse af proportionalitetsprincippet, idet kravet om, at der også skal indhentes tilladelse for så vidt angår indførte varer, forekommer alt for strengt på baggrund af det af lovgiver tilstræbte formål. Man kunne lovligt være nået til det samme resultat ved at pålægge den importør, der ønsker at bringe den vare, der er tilsat farvestoffet, i omsætning, at give vedkommende myndigheder meddelelse herom. Ved hjælp af en sådan bestemmelse kunne disse myndigheder ud fra deres kendskab til kostvanerne og tilstedeværelsen på markedet af levnedsmidler med indhold af samme stof nemlig tage stilling til, om indførsel af varen indebærer en risiko for, at forbrugerne indtager stoffet i større mængder, end den højst tilladte daglige dosis. Herved ville der imidlertid blive tale om langt mindre hindringer for handelen. Motte har anført, at yderligere to forhold bevirker, at den omhandlede ordning er i strid med fællesskabsretten: a) uoverensstemmelsen mellem kongelig anordning af 27. juli 1978 og artikel 32 i EØF-traktaten, hvorefter medlemsstaterne er forpligtet til ikke at gøre de på tidspunktet for traktatens ikrafttræden gældende foranstaltninger mere restriktive; b) den omstændighed, at de vurderinger, der er foretaget af Conseil supérieur d'hygiène belge om nødvendigheden, nytten eller hensigtsmæssigheden af anvendelsen af tilsætningsstoffer, ikke kan gøres gældende som foranstaltninger til beskyttelse af sundheden, der er begrundet i henhold til artikel 36.