Hvis en medlemsstat i sin nationale lovgivning fastsætter, at kravet om kreditaftaleparternes underskrift finder anvendelse med hensyn til alle elementer i aftalen, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve, er hverken direktiv 2008/48 eller EU-retten i denne henseende generelt til hinder for dette krav.

Selv om ikke alle elementerne i artikel 10, stk. 2, i direktiv 2008/48 nødvendigvis skal være indeholdt i et enkelt dokument, skal det imidlertid bemærkes, at alle de elementer, som er opregnet i dette stk. 2, henset til artiklens stk. 1 skal udarbejdes på papir eller på et andet varigt medium og være en integrerende del af kreditaftalen. For så vidt som de elementer, der er omhandlet i artikel 10, stk. 2, i direktiv 2008/48, skal angives klart og koncist, skal kreditaftalen endvidere indeholde en klar og præcis henvisning til andre papirmedier eller andre varige medier, der indeholder disse elementer, og som faktisk er udleveret til forbrugeren, før kreditaftalen indgås, således at vedkommende reelt har kendskab til alle sine rettigheder og forpligtelser.

den ikke er til hinder for, at medlemsstaten i sin nationale lovgivning fastsætter dels, at den kreditaftale, der er omfattet af anvendelsesområdet for direktiv 2008/48, og som er udarbejdet på papir, skal underskrives af parterne, dels at dette krav om underskrift gælder for alle de elementer i aftalen, som er omhandlet i direktivets artikel 10, stk. 2.

Artikel 10, stk. 2, litra h), i direktiv 2008/48 om forbrugerkreditaftaler og om ophævelse af Rådets direktiv 87/102 skal fortolkes således, at det ikke er nødvendigt, at kreditaftalen angiver forfaldsdatoen for hver betaling, der skal foretages af forbrugeren, med henvisning til en præcis dato, forudsat at aftalens betingelser gør det muligt for forbrugeren uden videre og med sikkerhed at identificere datoerne for disse betalinger.

Artikel 10, stk. 2, litra h) og i), i direktiv 2008/48 om forbrugerkreditaftaler og om ophævelse af Rådets direktiv 87/102 skal fortolkes således, at en kreditaftale med fast løbetid, hvorefter amortiseringen af kapitalen sker ved afdragsbetalinger, ikke i form af en amortiseringsplan skal præcisere, hvilken del af hvert enkelt afdrag som er allokeret til tilbagebetaling af kapitalen. Disse bestemmelser, sammenholdt med direktivets artikel 22, stk. 1, er til hinder for, at en medlemsstat fastsætter en sådan forpligtelse i sin nationale lovgivning.

Artikel 23 i direktiv 2008/48 om forbrugerkreditaftaler og om ophævelse af Rådets direktiv 87/102 skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for, at en medlemsstat i sin nationale lovgivning fastsætter, at en kreditaftale betragtes som rente- og omkostningsfri i tilfælde, hvor aftalen ikke angiver alle de elementer, der kræves i henhold til direktivets artikel 10, stk. 2, forudsat at der er tale om et element, hvis manglende angivelse kan vanskeliggøre forbrugerens mulighed for at bedømme rækkevidden af sine forpligtelser.

Forpligtelsen til i kreditaftalen at angive elementer som de årlige omkostninger i procent, jf. artikel 10, stk. 2, litra g), i direktiv 2008/48, betalingernes antal og hyppighed, jf. direktivets artikel 10, stk. 2, litra h), og, hvor det er relevant, at der skal betales notarialgebyrer, samt den sikkerhedsstillelse og de forsikringer, som eventuelt kræves, jf. direktivets artikel 10, stk. 2, litra n) og o), er af væsentlig betydning. For så vidt som en i en sådan aftale manglende angivelse af disse elementer kan vanskeliggøre forbrugerens mulighed for at bedømme rækkevidden af sine forpligtelser, skal en sanktion, hvorefter kreditgiveren mister retten til renter og omkostninger, anses for at stå i et rimeligt forhold til overtrædelsen som omhandlet i artikel 23 i direktiv 2008/48.

(jf. præmis 70, 71 og 73 samt domskonkl. 4)