ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
EU-retten, således som den navnlig fremgår af direktiv 77/799 om gensidig bistand mellem medlemsstaternes kompetente myndigheder inden for området direkte skatter og afgiftsbelastning af forsikringspræmier, og den grundlæggende ret til at blive hørt, skal fortolkes således, at den hverken giver den skattepligtige person i en medlemsstat ret til at få meddelelse om den anmodning om bistand, som denne stat har rettet til en anden medlemsstat navnlig med henblik på at undersøge de oplysninger, som denne skattepligtige person har givet i forbindelse med sin indkomstskatteangivelse, eller en ret til at deltage i dels formuleringen af den anmodning, som rettes til den anmodede medlemsstat, dels vidneafhøringerne gennemført i sidstnævnte stat.

Der bør således i forbindelse med skattekontrolprocedurer sondres mellem undersøgelsesfasen, hvorunder der indhentes skatteoplysninger, og som anmodningen om oplysninger fra en skattemyndighed til en anden tilhører, og den kontradiktoriske fase mellem skattemyndigheden og den skattepligtige person, som myndigheden henvender sig til, der begynder med fremsendelsen til sidstnævnte af et forslag til berigtigelse. Når anmodningen om bistand fremsat af skattemyndigheden i medfør af direktiv 77/799 indgår i proceduren for indhentelse af oplysninger, har denne myndighed ikke pligt til at underrette den skattepligtige herom eller til at indhente sidstnævntes synspunkt. Det samme gælder svaret meddelt af den anmodede skattemyndighed og de indledende undersøgelser gennemført af denne myndighed, herunder afhøring af vidner.

(jf. præmis 40-43 og 46 samt domskonkl. 1)
Artikel 345 TEUF skal fortolkes således, at den omfatter en medlemsstats ordning, der forbyder privatisering, og som indebærer, at aktier i en elektricitets- eller gasdistributionssystemoperatør, der er aktiv på denne medlemsstats område, skal ejes direkte eller indirekte af offentlige parter, som er udpeget ved national lovgivning. Denne fortolkning medfører imidlertid ikke, at artikel 63 TEUF ikke finder anvendelse på nationale bestemmelser, der forbyder privatisering af elektricitets- eller gassystemsoperatører, eller som endog forbyder dels ejerskabs- eller kontrolbånd mellem selskaber, som udgør en del af en koncern, hvorunder en elektricitets- eller gassystemsoperatør, der er aktiv på denne medlemsstats område, henhører, og selskaber, der udgør en del af en koncern, som omfatter en virksomhed, der producerer, leverer eller beskæftiger sig med handel med elektricitet eller gas på samme område, dels at en sådan operatør og den koncern, som denne udgør en del af, gennemfører handlinger eller aktiviteter, der kan skade driften af det pågældende net.

For det første udtrykker artikel 345 TEUF nemlig princippet om traktaternes neutralitet for så vidt angår de ejendomsretlige ordninger i medlemsstaterne. I denne henseende er traktaterne i princippet hverken til hinder for nationaliseringen af virksomheder eller for privatiseringen heraf. Det følger heraf, at et privatiseringsforbud, som er til hinder for, at en privatperson ejer aktier i en elektricitets- eller gassystemsoperatør, der er aktiv på en medlemsstats område, er omfattet af artikel 345 TEUF. Bestemmelsen kan imidlertid ikke bevirke, at de ejendomsretlige ordninger i medlemsstaterne undtages fra EUF-traktatens grundlæggende regler, herunder navnlig forbuddet mod forskelsbehandling, etableringsfriheden og de frie kapitalbevægelser.

For det andet udgør et privatiseringsforbud, der indebærer, at ingen privat investor kan erhverve aktier eller andele i kapitalen i en elektricitets- eller gasdistributionssystemoperatør, der er aktiv på den pågældende medlemsstats område, og som desuden omfatter et koncernforbud og et forbud mod aktiviteter, der kan skade netdriften og er til hinder for grænseoverskridende investeringer eller kan føre til kvalitative begrænsninger herfor, en restriktion for de frie kapitalbevægelser som omhandlet i artikel 63 TEUF.

(jf. præmis 29, 30, 33, 34, 36-38 og 43-48 samt domskonkl. 1)
Artikel 3 og 9 i direktiv 2001/24 om sanering og likvidation af kreditinstitutter skal fortolkes således, at sanerings- eller likvidationsforanstaltninger, der er vedtaget af lovgiver, og hvorefter finansieringsinstitutter, som er omfattet af et moratorium, bliver underlagt en ordning med en vis retsvirkning knyttet til en likvidationsprocedure, skal anses for foranstaltninger truffet af en administrativ eller retslig myndighed som omhandlet i disse artikler i direktiv 2001/24, for så vidt som de nævnte foranstaltninger, som har form af overgangsbestemmelser, kun får retsvirkning gennem de retsafgørelser, hvorved et kreditinstitut bevilges et moratorium.

Det er nemlig de sanerings- og likvidationsforanstaltninger, som træffes af de administrative og retslige myndigheder i hjemlandet, der er genstand for anerkendelse i medfør af direktiv 2001/24, og med den retsvirkning, som denne medlemsstats ret tillægger dem. De retsvirkninger, som sanerings- og likvidationsforanstaltninger truffet af de administrative og retslige myndigheder i hjemlandet kan have i Unionens øvrige medlemsstater, er således i overensstemmelse med artikel 3, stk. 2, andet afsnit, og artikel 9, stk. 1, andet afsnit, i direktiv 2001/24 bestemt af hjemlandets ret. Direktivet er således ikke til hinder for, at denne medlemsstat, selv med tilbagevirkende kraft, ændrer den lovbestemte ordning, som finder anvendelse på sådanne foranstaltninger.

Som det i øvrigt fremgår af de samme bestemmelser, skal hjemlandets sanerings- og likvidationsforanstaltninger inden for rammerne af den ved direktiv 2001/24 indførte ordning uden videre anerkendes. Navnlig gør direktivet ikke anerkendelsen af sanerings- og likvidationsforanstaltningerne betinget af, at der kan anlægges søgsmål til prøvelse af disse. Tilsvarende fremgår det af nævnte artikel 3, stk. 2, andet afsnit, i direktivet, at værtslandet heller ikke kan underlægge denne anerkendelse en betingelse, som eventuelt er fastsat i dets nationale retsorden.

(jf. præmis 28, 30, 38, 40 og 42 samt domskonkl. 1)
Artikel 20 TEUF og 21 TEUF skal fortolkes således, at de er til hinder for en national lovgivning, hvorefter bevilling af uddannelsesstøtte til studier, som følges i en anden medlemsstat, i princippet er underlagt en enkelt betingelse om at have etableret fast bopæl i denne lovgivnings forstand på det nationale område i mindst tre år før påbegyndelsen af disse studier, og hvorefter en statsborger i denne medlemsstat, som ikke har fast bopæl dér i en sådan periode, kun kan opnå uddannelsesstøtte til uddannelse i udlandet i den stat, hvor ansøgeren har bopæl, eller i en nabostat dertil, og kun når det er begrundet i særlige omstændigheder.

Denne lovgivning udgør nemlig en restriktion for den ret til fri bevægelighed og ophold, som alle unionsborgere nyder i medfør af artikel 21 TEUF, idet den kan afskrække unionsborgere fra at udøve deres ret til at færdes og opholde sig frit i en anden medlemsstat, henset til den indvirkning, som udøvelsen af denne frihed kan have på retten til uddannelsesstøtte.

Den restriktion, som følger af den i hovedsagen omhandlede lovgivning, er kun begrundet efter EU-retten, såfremt den er baseret på objektive almene hensyn, der er uafhængige af de berørte personers nationalitet og står i rimeligt forhold til det mål, der lovligt forfølges med national ret.

I denne forbindelse er betingelsen om fast bopæl, uanset de begrænsede muligheder for fravigelse heraf, for generel og for ensidig. Denne restriktion for retten til fri bevægelighed og ophold kan således ikke anses for at stå i rimeligt forhold til det forfulgte økonomiske mål.

(jf. præmis 27, 29 og 46-51 samt domskonkl.)
Inden for rammerne af kompetencefordelingen inden for Unionen skal valget af hjemmel for en retsakt foretages på grundlag af objektive forhold, som gør det muligt at foretage en domstolskontrol, herunder bl.a. denne retsakts formål og indhold. Hvis en gennemgang af den pågældende retsakt viser, at den har et dobbelt formål, eller at den består af to led, og det ene af disse kan bestemmes som det vigtigste eller fremherskende, mens det andet kun er sekundært, skal retsakten have en enkelt hjemmel, nemlig den, der kræves af det vigtigste eller fremherskende formål eller led.

I denne forbindelse forfølger afgørelse 2011/853 om undertegnelse på Unionens vegne af den europæiske konvention om retlig beskyttelse af adgangsstyrede og adgangsstyrende tjenester først og fremmest et formål, der har en særskilt tilknytning til den fælles handelspolitik, som med henblik på dens vedtagelse kræver, at artikel 207, stk. 4, TEUF, sammenholdt med artikel 218, stk. 5, TEUF, bruges som hjemmel, og som i øvrigt betyder, at undertegnelsen af konventionen på Unionens vegne i medfør af artikel 3, stk. 1, litra e), TEUF, henhører under Unionens eksterne enekompetence. Forbedringen af betingelserne for det indre markeds funktion synes derimod at være et underordnet formål med den nævnte afgørelse, som ikke begrunder, at denne støttes på artikel 114 TEUF.

En EU-retsakt henhører nemlig under den fælles handelspolitik, hvis den særskilt vedrører den internationale samhandel derved, at den hovedsageligt har til formål at fremme, lette eller regulere samhandelen og har direkte og umiddelbare virkninger for denne. Det følger heraf, at det kun er de EU-retsakter, der har en særskilt tilknytning til den internationale samhandel, der kan være omfattet af området for den fælles handelspolitik. Mens direktiv 98/84 om retlig beskyttelse af adgangsstyrede og adgangsstyrende tjenester i denne forbindelse har til formål at sikre en passende retlig beskyttelse af de pågældende tjenester på EU-plan for at fremme handelen med disse på det indre marked, tilsigter afgørelse 2011/853 for sit vedkommende – idet den giver bemyndigelse til undertegnelse af den nævnte konvention på Unionens vegne – at indføre en tilsvarende beskyttelse på området for de europæiske stater, der ikke er medlemmer af Unionen, for i disse stater at fremme levering af de nævnte tjenester fra udbydere i Unionen. Det således forfulgte formål, som i lyset af den nævnte afgørelses betragtninger, sammenholdt med konventionen, fremstår som dennes hovedformål, har således en særskilt tilknytning til den internationale samhandel med de nævnte tjenester, som kan begrunde, at denne afgørelse knyttes sammen med den fælles handelspolitik.

(jf. præmis 52, 53, 57, 58, 64, 65 og 76)
Artikel 20 TEUF og 21 TEUF skal fortolkes således, at de er til hinder for en medlemsstats lovgivning, der gør ydelse af uddannelsesstøtte til en national statsborger med bopæl i denne medlemsstat med henblik på at studere i en anden medlemsstat betinget af, at denne uddannelse efter et uddannelsesforløb på mindst to år fører til et erhvervskvalificerende eksamensbevis, som svarer til dem, der opnås ved en erhvervsfaglig skole i ydelsesstaten, hvorimod den pågældende på grund af sin særlige situation var blevet ydet støtte, såfremt hun i denne sidstnævnte stat havde valgt at gennemføre en uddannelse på under to år, der svarede til den, som hun ville følge i en anden medlemsstat.

Denne lovgivning udgør nemlig en restriktion som omhandlet i artikel 21 TEUF, henset til den indvirkning, som udøvelsen af denne frihed kan have på retten til uddannelsesstøtte.

En lovgivning, som kan begrænse en ved traktaten sikret grundlæggende frihed, er imidlertid kun begrundet efter EU-retten, såfremt den er baseret på objektive almene hensyn, der er uafhængige af de berørte personers nationalitet, og står i rimeligt forhold til det mål, der lovligt forfølges med national ret.

I denne henseende synes kravet om en varighed på to år ikke at have nogen tilknytning til niveauet på den valgte uddannelse og dermed at være uden tilknytning til det påståede mål med lovgivningen. Den omstændighed, at denne varighedsbetingelse pålægges, forekommer nemlig inkonsekvent og kan ikke anses for forholdsmæssig i forhold til dette mål.

(jf. præmis 28-30 og 32-34 samt domskonkl.)
Artikel 3, stk. 1, i direktiv 72/166 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer og kontrollen med forsikringspligtens overholdelse og artikel 1, stk. 1 og 2, i andet direktiv 84/5 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer skal fortolkes således, at den lovpligtige ansvarsforsikring for motorkøretøjer skal dække erstatning for immateriel skade lidt af nærtstående til ofre, der er omkommet i et trafikuheld, i det omfang en sådan erstatning er foreskrevet i medfør af den forsikredes erstatningsansvar i henhold til de nationale bestemmelser.

Henset til de forskellige sprogversioner af andet direktivs artikel 1, stk. 1, og af artikel 1, stk. 1, i tredje direktiv 90/232 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer, samt de tre ovennævnte direktivers beskyttelsesformål er omfattet af begrebet personskade ethvert tab, i det omfang der foreskrives en erstatning herfor i medfør af den forsikredes erstatningsansvar i henhold til de nationale bestemmelser, der finder anvendelse på tvisten, som følge af en krænkelse af personens integritet, hvilket omfatter såvel fysiske som psykiske lidelser.

Hvad angår spørgsmålet om, hvilke personer der kan gøre krav på erstatning for disse immaterielle skader, omfatter den beskyttelse, som skal sikres i medfør af dette direktiv, enhver person, der i henhold til de nationale bestemmelser om erstatningsansvar har ret til erstatning for skade forvoldt af motorkøretøjer.

Medlemsstaterne er derfor forpligtet til at sikre, at den erstatning, der skal betales i henhold til deres nationale bestemmelser om erstatningsansvar, på grund af den immaterielle skade, som de nærmeste familiemedlemmer til ofre for trafikuheld har lidt, er dækket af den lovpligtige forsikring op til de mindstebeløb, som er fastsat i andet direktivs artikel 1, stk. 2.

(jf. præmis 38, 42, 46 og 48 samt domskonkl. 1)
Bestemmelserne i artikel 132, stk. 1, litra i), artikel 133 og 134 i direktiv 2006/112 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for, at uddannelsesydelser, der leveres af ikke-offentlige organer i erhvervsmæssigt øjemed, er fritaget for denne afgift. Direktivets artikel 132, stk. 1, litra i), er imidlertid til hinder for en generel fritagelse af alle leveringer af uddannelsesydelser, uden at der tages hensyn til de formål, som forfølges af de ikke-offentlige organer, der leverer disse ydelser.

Det følger heraf, at sidstnævnte organer, dvs. private organer, skal opfylde den betingelse, at de forfølger tilsvarende formål som de offentligretlige organer. For så vidt som artikel 132, stk. 1, litra i), i direktiv 2006/112 ikke præciserer betingelserne eller vilkårene for anerkendelse af disse sammenlignelige formål, er det således principielt i hver medlemsstats nationale ret, at reglerne for, hvornår en sådan anerkendelse kan meddeles sådanne organer, skal fastsættes.

(jf. præmis 33, 35, 37 og 39 samt domskonkl. 1)
Sag C-196/12

Europa-Kommissionen

mod

Rådet for Den Europæiske Union

»Passivitetssøgsmål — årlig tilpasning af vederlag og pensioner til tjenestemænd og øvrige ansatte ved Den Europæiske Union — tjenestemandsvedtægten — tilpasning af justeringskoefficienterne — Rådets afgørelse — afvisning af at vedtage Kommissionens forslag — undladelse af at handle — afvisning«

Sammendrag – Domstolens dom (Store Afdeling) af 19. november 2013

Passivitetssøgsmål — passivitet — begreb — undladelse af at handle — retsakt, som ikke giver medhold — Rådets afgørelse om afvisning af et forslag til forordning — ikke omfattet

(Art. 265 TEUF)

Et passivitetssøgsmål bygger på den tankegang, at en institutions retsstridige undladelse af at handle gør det muligt, navnlig for de øvrige institutioner, at anlægge sag ved Domstolen med påstand om, at det fastslås, at undladelsen af at handle er i strid med EUF-traktaten. Artikel 265 TEUF vedrører passivitet i form af en undladelse af at træffe afgørelse eller tage stilling og ikke i form af vedtagelse af en anden retsakt end den, som sagsøgeren måtte ønske eller anse for nødvendig.

I denne henseende er en formel afgørelse vedtaget af Rådet om afvisning af Kommissionens forslag til forordning, som er en anfægtelig retsakt som omhandlet i artikel 263 TEUF, og som er offentliggjort i Den Europæiske Unions Tidende, serie L, som indeholder Unionens lovgivning, en stillingtagen som omhandlet i artikel 265 TEUF.

(jf. præmis 22-26)
Sag C-66/12

Rådet for Den Europæiske Union

mod

Europa-Kommissionen

»Årlig tilpasning af vederlag og pensioner til tjenestemænd og øvrige ansatte ved Den Europæiske Union — tjenestemandsvedtægten — annullationssøgsmål — meddelelse KOM(2011) 829 endelig — forslag KOM(2011) 820 endelig — passivitetssøgsmål — forelæggelse af forslag på grundlag af artikel 10 i bilag XI til tjenestemandsvedtægten — Kommissionens undladelse — sagsgenstanden bortfaldet — ufornødent at træffe afgørelse«

Sammendrag – Domstolens dom (Store Afdeling) af 19. november 2013

Retslig procedure — søgsmål vedrørende tilpasning af vederlag og pensioner til tjenestemænd — dom afsagt i en konneks sag — sagsgenstanden bortfaldet — ufornødent at træffe afgørelse

(Art. 263 TEUF; tjenestemandsvedtægten, bilag XI, art. 3 og 10)

Et søgsmål vedrørende tilpasning af vederlag og pensioner til tjenestemænd og øvrige ansatte ved Unionen for et bestemt år er blevet uden genstand, og følgelig er det ufornødent at træffe afgørelse herom, når Domstolen i forbindelse med et andet søgsmål, som har tæt sammenhæng hermed, har truffet afgørelse vedrørende fordelingen af rollerne mellem institutionerne, særligt for så vidt angår fastlæggelsen af retsgrundlaget for denne tilpasning og udløsningen af undtagelsesklausulen i artikel 10 i bilag XI til tjenestemandsvedtægten.

(jf. præmis 20-22)
At Kommissionen har indledt den formelle undersøgelsesprocedure i henhold til artikel 108, stk. 2, TEUF, kan ikke fritage de nationale retter for deres forpligtelse til at sikre borgernes rettigheder i tilfælde af tilsidesættelse af artikel 108, stk. 3, TEUF. Omfanget af de nationale retters beføjelse kan imidlertid variere afhængigt af spørgsmålet om, hvorvidt Kommissionen har indledt den formelle undersøgelsesprocedure med hensyn til den foranstaltning, der er genstand for tvisten ved den nationale ret.

Såfremt Kommissionen endnu ikke har indledt den formelle undersøgelsesprocedure, kan de nationale retter, når der er nedlagt påstand om at drage konsekvenserne af en eventuel tilsidesættelse af artikel 108, stk. 3, sidste punktum, TEUF, være nødt til at fortolke og anvende statsstøttebegrebet med henblik på at afgøre, hvorvidt foranstaltningerne skulle have været anmeldt til Kommissionen.

Såfremt Kommissionen i medfør af artikel 108, stk. 3, TEUF allerede har indledt den formelle undersøgelsesprocedure i artikel 108, stk. 2, TEUF vedrørende en foranstaltning, der ikke er anmeldt og under gennemførelse, kræver den effektive virkning af artikel 108, stk. 3, TEUF og forpligtelsen til loyalt samarbejde mellem på den ene side de nationale retter og på den anden side henholdsvis Kommissionen og Unionens retsinstanser, at en national ret, for hvilken der er nedlagt påstand om indstilling af gennemførelsen af denne foranstaltning og tilbagesøgning af de allerede udbetalte beløb, er forpligtet til at træffe alle nødvendige forholdsregler for at drage konsekvenserne af en eventuel tilsidesættelse af forpligtelsen til at indstille gennemførelsen af den nævnte foranstaltning. Den nationale ret kan med henblik herpå beslutte at indstille gennemførelsen af den nævnte foranstaltning og pålægge tilbagesøgning af allerede udbetalte beløb. Den kan også beslutte at træffe foreløbige forholdsregler for at beskytte dels de berørte parters interesser, dels den effektive virkning af Kommissionens afgørelse om at indlede den formelle undersøgelsesprocedure.

Hvis den nationale ret er i tvivl med hensyn til spørgsmålet om, hvorvidt den pågældende foranstaltning udgør støtte i henhold til artikel 107, stk. 1, TEUF, eller vedrørende gyldigheden eller fortolkningen af afgørelsen om at indlede den formelle undersøgelsesprocedure, kan den for det første anmode Kommissionen om nærmere oplysninger, for det andet kan eller skal den i henhold til artikel 267, stk. 2 og 3, TEUF forelægge Domstolen et præjudicielt spørgsmål.

(jf. præmis 32, 34, 38-41 og 44 samt domskonkl.)
Som følge af de grundlæggende forskelle mellem disse to procedurer for så vidt angår forløbet af disse, navnlig hvad angår fastsættelsen af indholdet af den afgørelse, der skal træffes, samt hvad angår de implicerede institutioner, kan en procedure iværksat ved et forslag fra Kommissionen på grundlag af artikel 3 i bilag XI til vedtægten ikke, på grundlag af dette forslag, af Rådet ændres til en procedure baseret på dette bilags artikel 10. Eftersom et forslag fremsat på grundlag af denne artikel 3 ikke forelægges for Europa-Parlamentet, i modsætning til hvad der er tilfældet med et forslag baseret på artikel 10 i bilag XI til vedtægten, vil en sådan ændring ikke kunne foretages, selv om Europa-Parlamentet og Rådet var enige om en sådan fremgangsmåde.

Det følger heraf, at institutionerne er forpligtede til hvert år at træffe afgørelse vedrørende tilpasningen af vederlag enten ved at foretage en matematisk tilpasning ifølge metoden i artikel 3 i bilag XI til vedtægten eller ved at fravige denne matematiske beregning i overensstemmelse med artikel 10 i dette bilag XI.

Henset til de specifikke omstændigheder, der gælder for de procedurer, der er fastsat i bilag XI til vedtægten, og den kontekst, hvori de indgår, og navnlig til den rolle, som vedtægtens artikel 65 tillægger Rådet i forbindelse med den årlige undersøgelse af lønningsniveauet, tilkommer det Rådet at vurdere de af Kommissionen forelagte objektive oplysninger med henblik på at konstatere, om der foreligger en sådan alvorlig og pludselig forringelse, som gør det muligt at fravige den »normale« metode for den årlige tilpasning af vederlag og pensioner, der er fastsat i artikel 3 i bilag XI til vedtægten, og at udløse den i dette bilags artikel 10 fastsatte procedure, med henblik på at Rådet kan træffe afgørelse sammen med Europa-Parlamentet vedrørende de passende foranstaltninger, som Kommissionen har foreslået i en sådan krisesituation.

Når Rådet på grundlag af de af Kommissionen forelagte objektive oplysninger konstaterer, at der foreligger en sådan alvorlig og pludselig forringelse af den økonomiske og sociale situation som omhandlet i denne artikel 10, er Kommissionen forpligtet til at fremlægge passende forslag på grundlag af nævnte artikel for Parlamentet og Rådet. I denne situation råder Kommissionen imidlertid selv over et skøn hvad angår indholdet af disse forslag, dvs. hvad angår spørgsmålet om, hvilke foranstaltninger den finder passende, henset til den givne økonomiske og sociale situation, samt i givet fald andre faktorer, der skal tages hensyn til, såsom de faktorer, der vedrører forvaltningen af de menneskelige ressourcer og, i særdeleshed, nødvendigheden af nyansættelse.

(jf. præmis 63, 66, 67, 72 og 74)