ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Som overskriften til direktivet viser, har dette til formål at indføre et ensartet beregningsgrundlag for momsen. Direktivet tager navnlig sigte på så vidt muligt at få fastlagt en fælles regel om det tidspunkt, hvor momsen forfalder. I direktivet gennemføres en sondring mellem »afgiftspligtens indtræden«, der ifølge direktivets artikel 10, stk. 1, litra a), er »den omstændighed, der bevirker, at lovens betingelser for afgiftens forfald er opfyldt«, og det tidspunkt, hvor afgiften forfalder, idet afgiftens forfald i artikel 10, stk. 1, litra b), defineres som »det forhold, at statskassen i henhold til loven fra et bestemt tidspunkt kan gøre sit krav gældende over for den afgiftspligtige person ...«. Artikel 10, stk. 2, første afsnit, indeholder den almindelige regel, nemlig reglen om, at afgiftspligten indtræder og afgiften forfalder på det tidspunkt, hvor levering af goderne eller tjenesteydelsen finder sted. Som en undtagelse er det imidlertid i artikel 10, stk. 2, tredje afsnit, bestemt, at medlemsstaterne under visse omstændigheder kan træffe afgørelse om, at afgiften forfalder på et senere tidspunkt. Sidstnævnte bestemmelse har følgende ordlyd:

»Uanset ovennævnte bestemmelser kan medlemsstaterne træffe afgørelse om, at afgiften for visse transaktioner og for visse kategorier af afgiftspligtige personer forfalder:

— enten senest ved udstedelse af faktura eller af det dokument, der tjener som faktura, eller

— senest når vederlaget indgår, eller
85.

Ser man lidt nærmere på appellanternes argumenter, fremgår det, at de i virkeligheden ikke redegør nærmere for, hvorledes der skulle være sket en tilsidesættelse af subsidiaritetsprincippet, idet appellanterne blot hævder dette uden at anføre noget til støtte herfor. Når appellanterne gør gældende, at spørgsmålet om, hvorvidt en regulering på området i medlemsstaterne eller på fællesskabsplan var det mest ønskelige, ikke blev nærmere vurderet i forbindelse med udstedelsen af forordningen, fremsætter appellanterne blot en påstand. De har intet nærmere anført til støtte for dennes rigtighed. Appellanterne har heller ikke gjort gældende, at det ville have været mere ønskeligt at regulere problemet i medlemsstaterne, idet appellanterne tværtimod flere gange har anført, at medlemsstaterne ikke bør tillægges for store beføjelser for så vidt angår restriktioner over for transport af affald. Appellanterne er med andre ord af den opfattelse, at der er tale om et problem, som bør reguleres på fællesskabsplan. Dette er netop, hvad Rådet har gjort. Selv om medlemsstaterne er blevet overladt et vist skøn, er der dog tale om en fællesskabsretlig ordning. Ordningen blev gennemført af Fællesskabet, den gælder alle medlemsstater, og den fastlægger ensartede regler og krav for samtlige medlemsstater. Endvidere skal de foranstaltninger, som medlemsstaterne gennemfører, være forenelige med traktaten. Der kan derfor ikke herske tvivl om, at spørgsmålet om overførsel af affald er reguleret på fællesskabsplan. For så vidt appellanterne gør gældende, at medlemsstaterne er blevet tillagt en for stor kompetence på området, er der her tale om et argument, som, måske, vil kunne undersøges i lyset af spørgsmålet om en tilsidesættelse af traktaten, hvilket jeg allerede har undersøgt. Der kan under alle omstændigheder ikke på grundlag af det anførte regnes med nogen tilsidesættelse af subsidiaritetsprincippet.
For det første kan der ikke gives den nationale retsinstans en effektiv hjælp, hvis Domstolen ikke kan se, hvad det retlige problem, der er forelagt den, består i, og forstå rækkevidden heraf.

Domstolen har flere gange henledt opmærksomheden herpå, navnlig i Lourenço Diazdommen, hvor den udtrykkeligt anførte:

»... Den samarbejdsånd, der må beherske udførelsen af de opgaver, som den præjudicielle forelæggelse pålægger, indebærer ligeledes, at de nationale domstole skal tage hensyn til den særlige opgave, som Domstolen varetager på dette område; den består i at bidrage til justitsforvaltningen i medlemsstaterne, men ikke at udøve responderende virksomhed vedrørende generelle eller hypotetiske spørgsmål...

Under hensyn til denne opgave anser Domstolen sig navnlig ikke for beføjet til at træffe afgørelse om et præjudicielt spørgsmål, der er blevet rejst for en national ret ... når den fortolkning af fællesskabsretten eller den efterprøvelse af en fællesskabsregels gyldighed, som den nationale ret har anmodet om, åbenbart savner enhver forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand.

... for at Domstolen kan foretage en fortolkning af fællesskabsretten, som kan benyttes af den nationale ret, kan det være [nødvendigt], at den nationale ret har fastslået sagens faktum og afklaret rent nationale retsspørgsmål inden forelæggelsen for Domstolen ... Endvidere er det ubetinget nødvendigt, at de nationale retsinstanser angiver grundene til, at de finder, at en besvarelse af deres spørgsmål er nødvendig for tvistens løsning ...

Når Domstolen er i besiddelse af disse oplysninger, er den i stand til at undersøge, om den ønskede fortolkning af fællesskabsretten står i forbindelse med hovedsagens realitet og genstand. Såfremt det viser sig, at det forelagte spørgsmål klart ikke er relevant for tvistens afgørelse, må Domstolen fastslå, at det er ufornødent at træffe afgørelse« ( 7 ).
1)

Det fastslås, at Irland har tilsidesat de forpligtelser, der påhviler det i henhold til Rådets direktiv 90/675/EØF af 10. december 1990 om fastsættelse af principperne for tilrettelæggelse af veterinærkontrollen for tredjelandsprodukter, der føres ind i Fællesskabet ( 1 ), navnlig direktivets artikel 32, samt traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, ved ikke at sætte de nødvendige love og administrative bestemmelser i kraft for at efterkomme direktivet og/eller ved ikke straks at underrette Kommissionen herom.
1)

Det fastslås, at Irland har tilsidesat de forpligtelser, der påhviler det i henhold til Rådets direktiv 89/662/EØF af 11. december 1989 om veterinærkontrol i samhandelen i Fællesskabet med henblik på gennemførelse af det indre marked ( 1 ), navnlig direktivets artikel 22, samt traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, ved ikke at sætte de nødvendige love og administrative bestemmelser i kraft for at efterkomme direktivet.
Kommissionen finder, at den franske ordning om registrering strider mod traktatens artikel 6, 48, 52 samt mod garantierne om ligebehandling i artikel 7 i forordning nr. 1251/70 ( 45 ) og artikel 7 i direktiv 75/34 ( 46 ) i det omfang ordningen angår skibe, der ikke anvendes til udøvelse af økonomisk virksomhed. Registrering af et fritidsfartøj drejer sig i streng forstand ikke om arbejdsbetingelser, men muligheden for at udøve fritidsaktiviteter i en medlemsstat er en naturlig følge af arbejdstagernes frie ret til at drage derhen for at udøve beskæftigelse. En person bør ikke være genstand for forskelsbehandling på grundlag af nationalitet på områder, der er forbundet med udøvelsen af en rettighed i henhold til fællesskabsretten. Kommissionen har henvist til Domstolens dom i Cowan-sagen ( 47 ), der er blevet bekræftet ved dommen i sagen Kommissionen mod Spanien ( 48 ).

Domstolen udtalte i Cowan-sagen, at selv national lovgivning på områder, der principielt henhører under medlemsstaternes kompetence (herunder strafferets- eller straffe-retsplejelovgivningen), ikke må indebære nogen forskelsbehandling over for de personer, som efter fællesskabsretten har krav på ligebehandling. Domstolen fandt, at personer, som rejser til en anden medlemsstat for at modtage tjenesteydelser dér, bl.a. var berettiget til beskyttelse af deres integritet på lige fod med medlemsstatens egne statsborgere og personer, som er bosat på dens område, og således også til skadeserstatning i henhold til en national ordning på lige fod med medlemsstatens statsborgere og personer, som er bosat dér, selv om fastsættelse af en sådan erstatning henhørte under den nationale kompetence ( 49 ). I sagen Kommissionen mod Spanien underkendte Domstolen forskelsbehandlingen for så vidt angik betingelserne for adgang til muséer i Spanien som stridende mod traktatens artikel 59 og artikel 6 (efter den nugældende nummerering).
1)

Det fastslås, at Irland har tilsidesat de forpligtelser, der påhviler det i henhold til Rådets direktiv 91/496/EØF af 15. juli 1991 om fastsættelse af principperne for tilrettelæggelse af veterinærkontrollen for dyr, der føres ind i Fællesskabet fra tredjelande ( 1 ), og om ændring af direktiv 89/662/EØF ( 2 ), 90/425/EØF ( 3 ) og 90/675/EØF ( 4 ), navnlig direktivets artikel 30, samt traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, ved ikke at sætte de nødvendige love og administrative bestemmelser i kraft for at efterkomme direktivet og/eller ved ikke straks at underrette Kommissionen herom.
47.

Jeg vil gerne fremhæve, at opregningen af disse forhold ikke kan give mere end et overblik over de momenter, som den nationale ret »bl.a.« ( 38 ) kan henholde sig til. Det skal understreges, at listen på ingen måde er udtømmende. Det er vel i øvrigt ikke afgørende, om det ene eller andet moment foreligger. Højst at der altid er tale om et beskæftigelsesforhold mellem en fællesskabsstatsborger og en virksomhed, der har hjemsted i en anden medlemsstat, som opfyldes i et tredjeland for denne virksomheds regning. Jeg skal endelig bemærke, for så vidt angår den seneste udvikling i retspraksis og navnlig Aldewereld-dommen, at det ikke er antallet af momenter, der er afgørende. Der kan ikke være tale om at opstille to lister — den ene med de momenter, der taler for en tilknytning, og den anden med dem, der taler imod — for derefter at sammenholde listerne for at kunne afgøre, hvilken der vejer tungest. Det skal snarere i hvert tilfælde konkret vurderes, hvor betydningsfulde de momenter er, der taler for en tilknytning.
Hvis medlemsstaten ikke påberåber sig presserende grunde, som kræver øjeblikkelig indførelse af den tekniske forskrift, som er blevet meddelt i udkast, begynder en periode med status quo at løbe fra datoen for meddelelsen, under hvilken Kommissionen og de øvrige medlemsstater kan gennemgå udkastet for at afgøre, om det er foreneligt med fællesskabsretten. Hvis der ikke kommer nogen reaktion, løber denne periode i tre måneder, hvorefter medlemsstaten kan indføre den pågældende tekniske forskrift. Varigheden af perioden med status quo forlænges til tolv måneder, når Kommissionen underretter medlemsstaten om, at den har til hensigt at foreslå vedtagelse af en fællesskabsnorm på området. Således bestemmer artikel 9 i direktiv 83/189, som også er ændret ved direktiv 88/182, følgende:

»1. Med forbehold af stk. 2 og 2a udsætter medlemsstaterne vedtagelse af et udkast til teknisk forskrift seks måneder regnet fra datoen for den i artikel 8, stk. 1, omhandlede meddelelse, hvis Kommissionen eller en anden medlemsstat inden tre måneder efter den samme dato afgiver en udførlig udtalelse om, at den påtænkte foranstaltning bør ændres for at fjerne eller mindske eventuelle hindringer for den frie vareudveksling, som kunne resultere af foranstaltningen. Den pågældende medlemsstat underretter Kommissionen om, hvordan den agter at følge en sådan udførlig udtalelse op. Kommissionen fremkommer med bemærkninger hertil.

2. Den i stk. 1 omtalte frist er på tolv måneder, hvis Kommissionen inden tre måneder efter den i artikel 8, stk. 1, omhandlede meddelelse giver udtryk for, at den agter at foreslå eller vedtage et direktiv på området.

2 a. Såfremt Kommissionen konstaterer, at en meddelelse efter artikel 8, stk. 1, vedrører et område, der er omfattet af et forslag til direktiv eller til forordning, som er forelagt for Rådet, underretter den inden tre måneder efter meddelelsen vedkommende medlemsstat herom.

Medlemsstaterne undlader at vedtage tekniske forskrifter på et område, der er omfattet af et forslag til direktiv eller til forordning, som Kommissionen forelægger Rådet inden fremsendelsen af den i artikel 8, stk. 1, omhandlede meddelelse, inden for en frist på tolv måneder regnet fra datoen for forelæggelsen af nævnte forslag.

Der kan ikke foretages kumulativ anvendelse af stk. 1,2 og 2a i nærværende artikel.«
Dette gøres også klart med direktivet. Som vi har set, tillader direktivet under visse omstændigheder, at materialer, der indføres efter procedurer for aktiv forædling, eller produkter fremstillet deraf under visse omstændigheder ekspederes til fri omsætning. Det bestemmer, at der kan ske overgang til fri omsætning, »når omstændighederne taler derfor«, men der specificeres ingen kriterier eller grænser. Revisionsrettens særberetning om Fællesskabets ordning for aktiv forædling påpeger, at efter direktivets ånd skulle overgang til omsætning på Fællesskabets marked være en undtagelsesforanstaltning i tilfælde, hvor skiftende markedsforhold talte herfor ( 31 ). Der hedder i beretningen:

»Det kan dog næppe have været hensigten at begunstige de producenter, der afsætter tredjelandes råmaterialer på Fællesskabets marked ved på Fællesskabets bekostning at give dem en yderligere frist på flere måneder til betalingen af importafgifter. For at udelukke dette, bør der enten indføres strengere bestemmelser, for at overgang til omsætning kan begrænses til et minimum, eller en rentebestemmelse ... bør tages op til overvejelse« ( 32 ).
31.

Kravene ifølge direktivet vedrørende gennemførelsen af artikel 9 er blevet præciseret i en række senere domme i sager, hvori medlemsstaterne sædvanligvis har forsøgt — oftest uden held — at påberåbe sig denne bestemmelse for at begrunde bestemmelser i national ret, der umiddelbart synes uforenelige med direktivet. I sagen Kommissionen mod Tyskland undersøgte Domstolen de nationale bestemmelser, der gjorde undtagelse fra forbuddet navnlig mod at dræbe og indfange beskyttede fugle og mod at ødelægge deres reder og æg, når sådan virksomhed forekom inden for rammerne af »normal anvendelse af jorden i forbindelse med landbrug, skovbrug eller fiskeri« eller »inden for rammerne af udnyttelsen af produkter fra sådanne former for virksomhed«. Domstolen fastslog, at disse undtagelser »opfylder ikke kravene ifølge direktivets artikel 9. For [disse former for virksomhed] kan ikke ligestilles med nogle af de grunde, der er nævnte i direktivets artikel 9« ( 28 ). På samme måde fastslog Domstolen i sagen Kommissionen mod Nederlandene, at de nationale bestemmelser, hvorefter det var tilladt ejere eller brugere af jordstykker at dræbe eller indfange beskyttede fugle, der truede med at forvolde visse skader eller forurening, var i strid med artikel 9, stk. 1, idet »det ikke efter de nationale bestemmelsers ordlyd er en forudsætning for at opnå tilladelse, at der ikke findes nogen anden tilfredsstillende løsning, jf. direktivets artikel 9, stk. 1« ( 29 ). I sagen Kommissionen mod Frankrig nåede Domstolen til det resultat, at den nationale ordning, der ikke indeholdt bestemmelser om beskyttelse af visse vilde fuglearters reder og æg, var i strid med direktivet; i den omhandlede franske ordning var nemlig hverken grundene til at gøre undtagelse eller de i direktivets artikel 9, stk. 2, opstillede kriterier og betingelser angivet, og ordningen var derfor ikke lovlig efter direktivets artikel 5 ( 30 ). Domstolen fastslog, at det for at gennemføre direktivet korrekt var nødvendigt både, at forbuddene ifølge direktivet og de kriterier, på grundlag af hvilke medlemsstaterne kan fravige disse forbud, angives i præcise nationale bestemmelser ( 31 ).
Begrænsningerne i den gensidige anerkendelse af eksamensbeviser kan forklares af grundlaget herfor. Fællesskabslovgivers formål kommer således klart til udtryk i direktivets tredje betragtning. Direktivet er et middel til at overvinde hindringer for den frie bevægelighed, som opstår pga. eksamensbeviset, i de tilfælde, hvor »... erhvervsvirksomhed ... i værtslandet er gjort betinget af, at borgeren har gennemgået en postgymnasial uddannelse, forudsat at [de europæiske borgere] er i besiddelse af et sådant eksamensbevis, som giver adgang til disse aktiviteter ...« ( 10 ).

Derimod udgør direktivet ikke noget middel til at overvinde de hindringer, som er forbundet med forskelle i medlemsstaternes erhvervsstrukturer:

»Endvidere har indførelsen af en generel ordning for gensidig anerkendelse af eksamensbeviser for videregående uddannelser hverken til formål at ændre de erhvervsmæssige, herunder etiske, bestemmelser, som gælder for enhver, der udøver et erhverv på en medlemsstats område, eller at unddrage vandrende arbejdstagere anvendelsen af disse bestemmelser; ordningen begrænses til fastsættelse af passende foranstaltninger, hvorved det kan sikres, at den vandrende arbejdstager overholder de bestemmelser, som gælder for det pågældende erhverv i værtslandet« ( 11 ).

Systemet gør det således muligt for fællesskabsborgeren at udøve sit erhverv i hele Det Europæiske Fællesskab. Det er imidlertid også nødvendigt, at erhvervet eksisterer i den medlemsstat, hvor han vil udøve det.
51.

Det er i Domstolens faste praksis fastslået, at »når der ikke findes forskrifter vedrørende afsætningen af de pågældende [goder], må hindringerne for den frie samhandel inden for Fællesskabet, der beror på forskelle i de nationale lovgivninger, accepteres i det omfang, sådanne bestemmelser, der skal gælde uden forskel for indenlandske og indførte produkter, er nødvendige for at varetage tvingende hensyn, som fællesskabsretten anerkender. De pågældende bestemmelser skal endvidere stå i et rimeligt forhold til det tilsigtede formål« og miljøbeskyttelse udgør et sådant tvingende hensyn ( 37 ). Det er ikke blevet gjort gældende, at opdræt af vildgæs med henblik på anvendelse som prydfugle henhørte under fælles regler af den ene eller den anden art om handel. Ligeledes kan det anerkendes, at de franske bestemmelser anvendes uden forskel; de henholder sig til et forbud mod handel med eksemplarer af vilde fugle, det være sig eksemplarer, der er født og opdrættet i Frankrig eller i et andet land i Fællesskabet. Det er derfor nødvendigt at undersøge, hvad der er begrundelsen for disse bestemmelser, og om de er forholdsmæssige.
Det i den forelæggende sag rejste problem vedrører visse aspekter af belgisk lovgivning om vilkårene for aflønning af arbejdstagere i byggebranchen, navnlig hvad angår visse tillæg til lønnen, som påhviler arbejdsgiverne på grund af den pågældende aktivitets særlige art. Den relevante lovgivning kan beskrives således:

Artikel 2 i den kollektive overenskomst af 28. april 1988 (herefter »overenskomsten«), der blev indgået i Commission Paritaire de la Construction, og som blev gjort obligatorisk ved kongelig anordning af 15. juni 1988 ( 1 ), forpligter alle virksomheder i branchen til at indbetale et bidrag på 9,12% — hvoraf de 9% er bestemt til tildeling af »timbres-fidélité« til deres arbejdstagere og 0,12% til at dække administrationsudgifterne — til »Fonds de sécurité d'existence des ouvrier de la construction« (herefter »fonden«). Visse kategorier af virksomheder i den pågældende branche, nemlig dem hvis arbejdstagere er udsat for ledighedsrisiko på grund af vejrliget, skal desuden i henhold til overenskomstens artikel 3 indbetale et supplerende bidrag på 2,1% til fonden, hvoraf 2% er bestemt til tildeling af »timbres-intempéries« til deres arbejdstagere og 0,10% til at dække administrationsudgifterne.

Bidragene i henhold til artikel 2 og 3 beregnes på grundlag af 100% af hver arbejdstagers bruttoløn (overenskomstens artikel 4, stk. 1), og betales af arbejdsgiveren til Office patronal d'organisation et de controle des régimes de sécurité d'existence (herefter »OPOC«), som fonden har bemyndiget til at opkræve og inddrive bidrag. OPOC udsteder derefter ved udløbet af hvert regnskabsår kort, som er forsynet med et mærke (timbre) til arbejdsgiveren (overenskomstens artikel 14), som udleverer et eksemplar til arbejdstageren (overenskomstens artikel 15). Arbejdstageren får udbetalt modværdien af de mærker, som er påført kortene, ved direkte henvendelse til de faglige organisationer eller til OPOC.
I dom af 15. december 1982, sag 286/81, Oosthoek, udtalte Domstolen ( 9 ), at anvendelsen af nederlandsk lovgivning på salg i Nederlandene af leksika fremstillet i Nederlandene ikke havde nogen forbindelse med import eller eksport af varer og følgelig ikke faldt ind under artikel 30 og 34. Heroverfor kan nævnes dom af 14. juli 1988, sag 298/87, Smanor ( 10 ), hvor den for den nationale ret verserende sag vedrørte anvendelsen af fransk ret på et fransk selskab, som fremstillede og solgte dybfrossen yoghurt på fransk område. Domstolen udtalte, at det tilkom den nationale ret at bedømme relevansen af de forelagte spørgsmål for de faktiske omstændigheder i hovedsagen ( 11 ).

Domstolen er således forsigtig med at antage, at der foreligger en rent intern situation, der er undtaget fra traktatens artikel 30. En sådan forsigtighed er efter min opfattelse velbegrundet. En vare er ofte meget sammensat. Den vil typisk bestå af en lang række dele og komponenter, der vil kunne være importeret fra en anden medlemsstat, hvilket gør det langt vanskeligere at bestemme oprindelsen af en vare end af f.eks. en tjenesteydelse. Dette forhold medfører endvidere, at en medlemsstats anvendelse af en national regel på en vare, der er samlet i den pågældende medlemsstat, ofte, i hvert fald indirekte og potentielt, vil kunne påvirke vareimporten ( 12 ).
Den tredje betragtning omhandler i øvrigt muligheden for på nationalt plan at fastsætte strengere retsforskrifter, der er i overensstemmelse med de forfulgte mål:

»De bestemmelser i denne forordning, der vedrører arbejdsvilkårene, må ikke gøre indgreb i arbejdsmarkedsparternes kompetence til især inden for rammerne af kollektive arbejdsoverenskomster at fastsætte gunstigere bestemmelser for arbejdstagerne; til fremme af den sociale udvikling eller med henblik på at forøge trafiksikkerheden på vejene skal hver medlemsstat fremdeles have mulighed for at træffe visse hensigtsmæssige foranstaltninger«.

Den fjortende betragtning er affattet således:

»Den uafbrudte køretid og den daglige køretid bør begrænses, uden at reglerne herfor kommer til at berøre de nationale bestemmelser, ifølge hvilke føreren kun må føre køretøjet, så længe han er i stand til at gøre det på betryggende måde«.