ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Artikel 15, stk. 1, andet afsnit, litra a), i forordning nr. 207/2009 om EU-varemærker vedrører den situation, hvor et registreret nationalt varemærke eller EU-varemærke bruges erhvervsmæssigt i en form, der kun afviger ganske lidt fra den form, hvori registreringen blev gennemført. Formålet med denne bestemmelse – hvorved det undgås at kræve en nøje overensstemmelse mellem den benyttede form af varemærket og den form, hvorunder mærket er blevet registreret – er at gøre det muligt for varemærkeindehaveren at foretage de variationer af tegnet i forbindelse med dettes erhvervsmæssige udnyttelse, som uden at ændre dets særpræg muliggør en bedre tilpasning til kravene til markedsføring af og reklame for de varer eller tjenesteydelser, der er tale om. I overensstemmelse med bestemmelsens formål må dens materielle anvendelsesområde anses for at være begrænset til de situationer, hvor det tegn, som indehaveren af et varemærke konkret har benyttet til at betegne de varer eller de tjenesteydelser, for hvilke det er blevet registreret, udgør den form, hvorunder dette samme varemærke udnyttes erhvervsmæssigt. I sådanne situationer, hvor det i handelen benyttede tegn kun på ubetydelige punkter afviger fra den form, hvori det er blevet registreret, således at de to tegn kan betragtes som i det store og hele ens, bestemmer den ovennævnte bestemmelse, at forpligtelsen til at bruge det registrerede varemærke kan opfyldes ved at fremlægge bevis for brugen af det tegn, der udgør den i handelen benyttede form af varemærket.

Konstateringen af en forandring af det registrerede varemærkes særpræg kræver således en undersøgelse af de tilføjede bestanddeles særpræg og dominerende karakter på grundlag af hver af disse bestanddeles iboende egenskaber og de forskellige bestanddeles indbyrdes placering i varemærkes opbygning.

Der skal med henblik på en sådan konstatering ligeledes tages hensyn til de iboende egenskaber og navnlig graden af det ældre varemærkes særpræg, der udelukkende er blevet benyttet som en del af et sammensat varemærke eller sammen med et andet varemærke. Jo mindre særpræg varemærket nemlig har, desto lettere ændres det ved tilføjelsen af en bestanddel, der selv har særpræg, og desto mere taber det pågældende varemærke sin evne til at blive opfattet som en angivelse af varens oprindelse. Den omvendte betragtning gælder ligeledes.

Når et varemærke ifølge fast retspraksis udgør eller er sammensat af flere bestanddele og en eller flere af disse ikke har særpræg, kan en ændring af disse bestanddele eller en udeladelse af dem ikke berøre varemærkets særpræg i dets helhed.

Det bemærkes endvidere, at det, for at artikel 15, stk. 1, andet afsnit, litra a), i forordning nr. 207/2009 kan finde anvendelse, er nødvendigt, at tilføjelserne til det registrerede varemærke ikke forandrer varemærkets særpræg i den form, hvori det er blevet registreret, navnlig på grund af disses accessoriske placering i tegnet eller deres svage grad af særpræg.

(jf. præmis 27-31)
I henhold til artikel 92, stk. 3, tredje punktum, i forordning nr. 207/2009 om EU-varemærker kan fysiske og juridiske personer, der har bopæl eller hovedsæde eller en regulær industriel eller kommerciel virksomhed i Unionen, lade sig repræsentere ved kontoret af en af deres ansatte.

Imidlertid er uddrag fra et websted samt fotografier alene og i mangel af andre beviser ikke som sådan tilstrækkelige med henblik på at godtgøre, at der eksisterer en regulær kommerciel virksomhed i Unionen.

Begrebet filial forudsætter, at der foreligger et centrum for erhvervsudøvelsen, som udadtil varigt fremtræder som en repræsentation for hovedvirksomheden, med en ledelse og materielt udstyret således, at det kan forhandle med tredjemand, således at denne, skønt han ved, at der eventuelt opstår en retlig forbindelse med den i udlandet hjemmehørende virksomhed, ikke behøver at henvende sig direkte til denne, men kan indgå aftaler på det centrum for erhvervsudøvelsen, som repræsentationen udgør.

(jf. præmis 21, 29 og 30)
1.

EU-varemærker — definition og erhvervelse af et EU-varemærke — relative registreringshindringer — indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art — risiko for forveksling med det ældre varemærke — kriterier [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 18 og 19)
1.

EU-varemærker — definition og erhvervelse af et EU-varemærke — relative registreringshindringer — indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art — risiko for forveksling med det ældre varemærke — vurdering af risikoen for forveksling — kriterier [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 16, 17 og 43)
3.

EU-varemærker — bemærkninger fra tredjemand og indsigelse — faktiske omstændigheder, beviser og bemærkninger fremlagt til støtte for indsigelsen — indsigerens mulighed for at fremlægge beviser til støtte for indsigelsen [Kommissionens forordning nr. 2868/95, art. 1, regel 15, stk. 2, litra c), og stk. 3, litra b), og regel 19, stk. 1] (jf. præmis 31 og 33)
4.

EU-varemærker – definition og erhvervelse af et EU-varemærke – relative registreringshindringer – indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art – risiko for forveksling med det ældre varemærke – vægtning af tegnenes ligheds- eller forskelsbestanddele – hensyntagen til de objektive vilkår for markedsføring Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b) (jf. præmis 29)
4.

Tjenestemandssager – forudgående administrativ klage – overensstemmelse mellem klagen og søgsmålet – identitet mellem genstand og årsag – vid fortolkning af begreberne genstand og årsag – ændring af det retlige grundlag for en anfægtelse – betingelse, som ikke er tilstrækkelig til at fastslå, at indsigelsen støttes på et nyt grundlag (Tjenestemandsvedtægten, art. 90 og 91) (jf. præmis 85-87)
1.

EU-varemærker – definition og erhvervelse af et EU-varemærke – relative registreringshindringer – indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art – risiko for forveksling med det ældre varemærke – bedømmelseskriterier [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 16, 28 og 82)
3.

EU-varemærker – klagesag – klagefrist og klageskriftets form – indgivelse skriftligt og inden for en frist på to måneder – pligt til at fremlægge en oversættelse på sagsbehandlingssproget inden for en frist på en måned, regnet fra tidspunktet for indgivelsen af det originale dokument – kontorets forpligtelse til at advare mod følgerne af manglende overholdelse af formaliteterne – foreligger ikke (Rådets forordning nr. 207/2009, art. 60; Kommissionens forordning nr. 2868/95, art. 1, regel 48, stk. 2, regel 49, stk. 1 og regel 96, stk. 1) (jf. præmis 61)
3.

EU-varemærker – definition og erhvervelse af et EU-varemærke – absolutte registreringshindringer – tegn, som udelukkende består af en udformning af varen, som er nødvendig for at opnå et teknisk resultat – begreb – andre udformninger, der giver mulighed for at opnå det samme tekniske resultat – uden betydning for registreringshindringen [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 7, stk. 1, litra e), nr. ii) og art. 9, stk. 1] (jf. præmis 27 og 29)
1.

EU-varemærker – definition og erhvervelse af et EU-varemærke – relative registreringshindringer – indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art – risiko for forveksling med det ældre varemærke – bedømmelseskriterier [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 13-15)
4.

EU-varemærker – definition og erhvervelse af et EU-varemærke – relative registreringshindringer – indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art – risiko for forveksling med det ældre varemærke – bedømmelseskriterier [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 41-43 og 72)
Rettens dom (Anden Afdeling) af 16. februar 2017 –

Tubes Radiatori mod EUIPO – Antrax It (Radiatorer)

(Sag T-98/15)

»EF-design – ugyldighedssag – EF-design, der gengiver en radiator – tidligere EF-design – tidligere design – ugyldighedsgrund – manglende individuel karakter – artikel 6 og artikel 25, stk. 1, litra b), i forordning (EF) nr. 6/2002 – EUIPO’s opfyldelse af en dom om annullation af en afgørelse truffet af et af dets appelkamre – retten til at blive hørt – opfordring til at fremlægge beviser og fremsætte bemærkninger efter Rettens afsigelse af dom om annullation – en mættet kunstform«

1. Annullationssøgsmål – dom om annullation – retsvirkninger – forpligtelse til at træffe foranstaltninger til opfyldelse heraf – rækkevidde – hensyntagen til såvel begrundelsen som domskonklusionen – annullationsdommens tilbagevirkende kraft (Art. 266 TEUF) (jf. præmis 24 og 25)

2. EF-design – klagesag – søgsmål ved Unionens retsinstanser – dom, hvorved en appelkammerafgørelse annulleres – ny behandling af klagen – overholdelse af retten til forsvar (Rådets forordning nr. 6/2002, art. 62) (jf. præmis 37-40)

3. EF-design – ugyldighedsgrunde – manglende individuel karakter – design, der ikke giver den informerede bruger et anderledes helhedsindtryk end det, det tidligere design giver – en mættet kunstform – relevans [Rådets forordning nr. 6/2002, art. 6 og art. 25, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 57 og 58)

4. EF-design – klagesag – søgsmål ved Unionens retsinstanser – rettens adgang til at omgøre den anfægtede afgørelse – grænser (Rådets forordning nr. 6/2002, art. 61, stk. 3) (jf. præmis 60)

Angående

Søgsmål anlagt til prøvelse af afgørelse truffet den 9. december 2014 af Tredje Appelkammer ved EUIPO (sag R 1643/2014-3) vedrørende en ugyldighedssag mellem Antrax It og Tubes Radiatori.

Konklusion

1) Afgørelse truffet den 9. december 2014 af Tredje Appelkammer ved Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO) (sag R 1643/2014-3) annulleres.

2) I øvrigt frifindes EUIPO.

3) EUIPO bærer sine egne omkostninger og betaler omkostningerne afholdt af Tubes Radiatori Srl.
Rettens dom (Fjerde Afdeling) af 17. februar 2017 –

European Dynamics Luxembourg m.fl. mod EMA

(Sag T-441/15)

»Voldgiftsbestemmelse – rammeaftale med flere kontrahenter i kaskade EMA/2012/10/ICT – levering af eksterne tjenesteydelser på området for softwareapplikationer – anmodning om levering af tjenesteydelser rettet til sagsøgerne – afvisning af de ansøgninger, som sagsøgerne havde fremsat – proportionalitet – delvis omkvalificering af søgsmålet – ansvar uden for kontraktforhold«

1. Annullationssøgsmål–søgsmål, som reelt vedrører en tvist af kontraktmæssig karakter–påstand om annullation af en afgørelse, hvorved ansøgere, der foreslås i forbindelse med en rammeaftale, udelukkes–manglende kompetence for Unionens retsinstanser–afvisning (Art. 263 TEUF og 272 TEUF) (jf. præmis 18-27)

2. Annullationssøgsmål–søgsmål, som reelt vedrører en tvist af kontraktmæssig karakter–omkvalificering af søgsmålet–betingelser (Art. 263 TEUF og 272 TEUF) (jf. præmis 28 og 29)

3. EU-ret–principper–proportionalitet–rækkevidde–EU-institutionernes overholdelse heraf i forbindelse med retsakter, der indgår i et kontraktforhold (Art. 5, stk. 4, TEUF) (jf. præmis 37 og 38)

4. Ansvar uden for kontraktforhold–betingelser–tilsidesættelse af en kontraktbestemmelse–ikke omfattet (Art. 340, stk. 2, TEUF) (jf. præmis 55)

Angående

Dels en påstand i henhold til artikel 263 TEUF om annullation af EMA’s afgørelse af 4. juni 2015, meddelt pr. e-mail af direktøren for it-ressourcer, hvorved to af de ansøgninger, som sagsøgerne havde fremsat til anmodningen om tjenesteydelser nr. SC001 som led i rammeaftalen EMA/2012/10/TIC, blev afvist, dels en påstand i henhold til artikel 268 TEUF om erstatning for den skade, som sagsøgerne angiveligt havde lidt som følge af denne afgørelse.

Konklusion

1) Det Europæiske Lægemiddelagentur frifindes.
5.

Statsstøtte–begreb–foranstaltninger med henblik på kompensation for udgifter til offentlig tjeneste, som en virksomhed har påtaget sig–første betingelse fastsat i Altmark-dommen–klart definerede public service-forpligtelser–der foreligger ikke en begunstiget virksomhed, som rent faktisk er pålagt at udføre public service-forpligtelser–omfattet af begrebet–markedssvigt–utilstrækkelige omstændigheder til at konstatere, at der foreligger en tjenesteydelse af almindelig økonomisk interesse (Art. 14 TEUF, art. 106, stk. 2, TEUF og art. 107 TEUF; protokol nr. 26, der er knyttet som bilag til EU- og EUF-traktaten) (jf. præmis 96, 103-105, 108 og 109)
5.

EU-varemærker – definition og erhvervelse af et EU-varemærke – relative registreringshindringer – indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art – risiko for forveksling med det ældre varemærke – risikoen for, at der antages at være en forbindelse – ældre varemærker, som har sådanne karakteristika, der gør det muligt at anse dem for at udgøre en del af samme »serie« eller »familie« – betingelser [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 85-87)
3.

Ansvar uden for kontraktforhold – betingelser – ulovlighed – tilstrækkeligt kvalificeret tilsidesættelse af EU-retten – krav om institutionernes åbenbare og grove tilsidesættelse af grænserne for deres skønsbeføjelse – bedømmelse i forbindelse med almengyldige retsakter, der er vedtaget af Den Europæiske Centralbank under udøvelsen af dennes kompetence på det pengepolitiske område (Art. 127 TEUF, art. 282 TEUF og art. 340 TEUF; protokol nr. 4, der er knyttet som bilag til EU- og EUF-traktaten, art. 18) (jf. præmis 69-71)
Rettens dom (Syvende afdeling) af 1. marts 2017 –

Universiteit Antwerpen mod REA

(sag T-208/15)

»Voldgiftsklausul – syvende rammeprogram for forskning, teknologisk udvikling og demonstration (2007-2013) – Marie Curie-aktioner – nyuddannede forskere – indkaldelse af forslag FP7-People-ITN-2008 – tilskudsaftaler – støtteberettigede omkostninger – tilbagebetaling af de udbetalte beløb – begrebet modtagelse af forskere – proportionalitet«

1. Retslig procedure – indbringelse af sag for Retten på grundlag af en voldgiftsklausul – kontrakt underlagt national ret – anvendeligheden af nationale materielle bestemmelser – nationale materielle regler om retters kompetence ikke anvendelige (Art. 272 TEUF) (jf. præmis 52-55)

2. Retslig procedure – indbringelse af sag for Retten på grundlag af en voldgiftsklausul – kontrakter, indgået som led i et specifikt program for forskning, teknologisk udvikling og demonstration – formål (Art. 272 TEUF) (jf. præmis 65)

3. Retslig procedure – indbringelse af sag for Retten på grundlag af en voldgiftsklausul – kontrakter, indgået som led i et specifikt program for forskning, teknologisk udvikling og demonstration – begrebet modtagelse af forskere (Art. 272 TEUF) (jf. præmis 81-85, 93, 104 og 116)

Angående

Søgsmål anlagt i henhold til artikel 272 TEUF med påstand om, dels at det fastslås, at tilskudsaftale nr. 238214 »C7« (Cerebrokortikal kontrol: celler, kredsløb, beregning og klinik) og nr. 238686 »Cerebnet« (Timing og plasticitet i det olivo-cerebrale system), som er indgået som led i indkaldelse af forslag FP7-People-ITN-2008, ikke kan fortolkes således, at modtagerne er forpligtet til alene i deres egne lokaler at uddanne nyuddannede forskere, og dermed at det bekræftes, at REA ikke kunne finde, at den del af omkostningerne, der vedrører uddannelsen af tre nyuddannede forskere i andre lokaler end sagsøgerens, ikke var støtteberettigede, dels at REA tilpligtes at betale omkostningerne til uddannelse af disse nyuddannede forskere, som meddelt af sagsøgeren, med tillæg af renter at regne fra den dato, hvor betalingerne i henhold til aftalerne forfaldt til betaling.

Konklusion

1) Forvaltningsorganet for Forskning (REA) betaler Universiteit Antwerpen 45526,73 EUR, svarende til betalingen af visse støtteberettigede omkostninger i medfør af aftalen »Cerebnet« nr. 238686, der er indgået inden for det syvende rammeprogram for forskning, teknologisk udvikling og demonstration (2007-2013), med tillæg af kontraktbestemte renter fra den dato, hvor dette beløb forfaldt til betaling i henhold til den nævnte aftale.

2) I øvrigt frifindes Forvaltningsorganet for Forskning.
1.

EU-varemærker – klagesag – klage over en afgørelse fra kontorets indsigelsesafdeling – appelkammerets prøvelse – rækkevidde – faktiske omstændigheder og beviser til støtte for indsigelsen, som ikke er fremlagt inden for den fastsatte frist – hensyntagen – appelkammerets skønsbeføjelse (Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 41; Rådets forordning nr. 207/2009, art. 63, stk. 1, art. 64, stk. 1 og art. 76; Kommissionens forordning nr. 2868/95, art. 1, regel 20, stk. 1, og art. 50, stk. 1, tredje afsnit) (jf. præmis 21-24 og 35-38)
Indehaveren af det anfægtede varemærke har, i henhold til ordlyden af artikel 9, stk. 1, første punktum, i forordning nr. 207/2009 om EU-varemærker, eneretten til dette varemærke. Det fremgår af bestemmelserne i denne forordnings artikel 51 og 55, at et EU-varemærke er omfattet af en gyldighedsformodning. Heraf følger, at sagsøgeren ikke med føje til støtte for sit søgsmål, der vedrører en fortabelsessag på grundlag af artikel 51, stk. 1, litra a), i forordning nr. 207/2009, kan argumentere for den påståede overdragelse af rettighederne til et navn til en tredjemand før registreringen af dette navn som varemærke, for at godtgøre, at dette varemærke ikke havde været genstand for reel brug fra indehaverens side eller med dennes samtykke som omhandlet i denne forordnings artikel 15.

(jf. præmis 49 og 50)
Det følger både af ordlyden af artikel 2, stk. 1, nr. 2), i forordning nr. 796/2004 om gennemførelsesbestemmelser vedrørende krydsoverensstemmelse, graduering og det integrerede forvaltnings- og kontrolsystem som omhandlet i Rådets forordning (EF) nr. 1782/2003 i den affattelse, der var gældende i 2008, og af forordningens formål og kontekst, at begrebet »permanente græsarealer« skal fortolkes således, at skove og parceller med træagtige planter i princippet er udelukket fra at modtage støtte.

For det første forbeholder den ordning, der blev indført med forordning nr. 1782/2003 om fastlæggelse af fælles regler for den fælles landbrugspolitiks ordninger for direkte støtte og om fastlæggelse af visse støtteordninger for landbrugere i den affattelse, der var gældende i 2008, nemlig arealstøtte for landbrugsarealer, med andre ord ethvert areal, hvorpå der blev udøvet landbrugsvirksomhed, for at undgå, at arealer, der rent faktisk ikke er undergivet landbrugsvirksomhed, kunne modtage støtte. For det andet for så vidt angår støtten til græsarealer er det kriterium, som blev anvendt i forordning nr. 796/2004 til at sikre, at der ikke blev udbetalt støtte til arealer, som ikke var undergivet landbrugsvirksomhed, den form for vegetation, som forefandtes på det omhandlede areal. Det forhold, at der forelå en overvægt af andre planter end urteagtige planter, udgør nemlig en indikation på, at landbrugsaktiviteten var blevet opgivet på de omhandlede arealer, i det foreliggende tilfælde græsarealer. Begrænsningen af definitionen af »permanente græsarealer« til kun at omfatte arealer med græs eller grøntfoder, idet disse sidstnævnte tjener som naturligt foder, tilsigter at forebygge en risiko for, at arealer, der blev anvendt til ikke-landbrugsmæssige aktiviteter og ikke rent faktisk blev anvendt til opdræt af dyr, blev indrømmet støtte. Træagtige elementer (træer og buskads) kan højst accepteres, for så vidt som de ikke bringer udviklingen af grøntfoderressourcerne og derved den effektive udnyttelse af parcellerne som græsarealer i fare.

I denne forbindelse kan en medlemsstat ikke med rette påberåbe sig et angiveligt internt begreb for græsarealer, der anerkender arealer med et overvejende træagtigt vegetationsdække som foderressourcer, idet EU-definitionen alene tillader en beskeden bevoksning med træagtige planter. Henset til den omstændighed, at det tilkommer EU-lovgiver, der ved udøvelsen af sin beføjelse har en vid skønsmargen, at vurdere situationen og i givet fald at træffe afgørelse om hensigtsmæssigheden i at ændre den gældende bestemmelse, følger det ikke af den efterfølgende ændring af definitionen af »permanente græsarealer« alene, at artikel 2, stk. 1, nr. 2), i forordning nr. 796/2004 skal fortolkes i lyset af den foretagne ændring.

(jf. præmis 29, 35, 36, 51 og 60)
For at kunne tillægge det ældre varemærke den udvidede beskyttelse i artikel 8, stk. 5, i forordning nr. 207/2009 om EU-varemærker forudsættes det, at flere betingelser er opfyldt. For det første skal det ældre varemærke og det ansøgte varemærke være identiske eller ligne hinanden. For det andet skal det ældre varemærke have et renommé i Unionen, hvis der er tale om et ældre EU-varemærke, eller i den berørte medlemsstat, hvis der er tale om et ældre nationalt varemærke. For det tredje skal brugen uden rimelig grund af det ansøgte varemærke føre til, at der vil kunne ske utilbørlig udnyttelse af det ældre varemærkes særpræg eller renommé, eller at der vil kunne ske skade på det ældre varemærkes særpræg eller renommé. Da disse betingelser er kumulative, vil fraværet af en af dem være tilstrækkeligt til, at den nævne bestemmelse ikke finder anvendelse.

Hvad angår den tredje af betingelserne for anvendelse af artikel 8, stk. 5, i forordning nr. 207/2009 skal det bemærkes, at den skade, der påføres det ældre varemærkes særpræg, hvilket udtryk ligeledes kaldes »risiko for udvanding«, normalt fastslås, når brugen af det varemærke, der er ansøgt registreret, ville have den virkning, at det ældre varemærke ikke længere ville kunne skabe en umiddelbar forbindelse til de varer, som det er registreret og anvendes for.

(jf. præmis 29 og 30)
Prøvelsen af de registreringshindringer, der fremsættes over for en varemærkeansøgning, skal være rettet mod hver enkelt af de varer eller tjenesteydelser, for hvilke varemærket er ansøgt registreret. Såfremt den samme registreringshindring gør sig gældende for en kategori eller en gruppe af varer eller tjenesteydelser, kan begrundelsen være generel for alle de omhandlede varer eller tjenesteydelser. En sådan mulighed omfatter imidlertid kun varer og tjenesteydelser, der har en tilstrækkelig direkte og konkret forbindelse med hinanden, således at de danner en kategori eller gruppe af varer eller tjenesteydelser med en tilstrækkelig ensartethed. Det blotte forhold, at de pågældende varer eller tjenesteydelser er omfattet af samme klasse i Nicearrangementet, er ikke tilstrækkeligt hertil, idet disse klasser ofte indeholder meget forskellige varer og tjenesteydelser, som ikke nødvendigvis har en sådan tilstrækkeligt direkte og konkret forbindelse med hinanden. Varerne eller tjenesteydelsernes homogenitet vurderes i henhold til den konkrete registreringshindring, der er fremsat over for den pågældende varemærkeansøgning, og der er mulighed for at anføre en generel begrundelse for varer og tjenesteydelser, der har en indbyrdes forbindelse, der er tilstrækkeligt direkte og konkret til, at de udgør en rimeligt homogen kategori, således at alle de faktiske og retlige betragtninger, der udgør begrundelsen for den pågældende afgørelse, i tilstrækkelig grad forklarer ræsonnementet i forhold til alle varer og tjenesteydelser i den nævnte kategori og kan finde anvendelse på en hvilken som helst af de pågældende varer eller tjenesteydelser.

(jf. præmis 15-18)