Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Appel - anbringender - formaliteten - betingelser - anbringende, der ikke henviser til hele Rettens argumentation - uden betydning

[Statutten for EF-Domstolen, art. 51, stk. 1; Domstolens procesreglement, art. 112, stk. 1, litra c)]

2. Appel - anbringender - anbringende, der fremsættes første gang under appellen - afvisning

(Statutten for EF-Domstolen, art. 51)

3. Annullationssøgsmål - annullationsdom - retsvirkninger - forpligtelse til at træffe foranstaltninger til opfyldelse af dommen - rækkevidde - annullation af en forordning om indførelse af antidumpingtold - genoptagelse af undersøgelsen - referenceperiode

[EF-traktaten, art. 174 og 176 (nu art. 231 EF og 233 EF); Rådets forordning nr. 2423/88, art. 7, stk. 1, litra c), og art. 13]

Sammendrag

1. Det fremgår af artikel 51, stk. 1, i statutten for Domstolen, sammenholdt med procesreglementets artikel 112, stk. 1, litra c), at et appelskrift skal indeholde en præcis angivelse af de forhold, som kritiseres i Rettens dom, og af de retlige argumenter, som særligt gøres gældende til støtte for påstanden om dommens ophævelse.

Den omstændighed, at et appelskrift eller et anbringende ikke henviser til alle de grunde, som har ført Retten til at tage stilling til et spørgsmål, medfører ikke, at dette anbringende ikke kan realitetsbehandles.

( jf. præmis 65, 66 og 67 )

2. En parts adgang til først for Domstolen at fremføre et anbringende, som vedkommende ikke har fremført for Retten, er ensbetydende med en adgang til at forelægge Domstolen, der har en begrænset kompetence i appelsager, en mere omfattende tvist end den, der blev forelagt Retten. Under en appel har Domstolen således kun kompetence til at tage stilling til Rettens bedømmelse af de anbringender, der er blevet behandlet for den.

( jf. præmis 74 )

3. I henhold til traktatens artikel 174 og 176 (nu artikel 231 EF og 233 EF) har den eller de institutioner, fra hvilken en annulleret retsakt hidrører, pligt til at træffe de til dommens opfyldelse nødvendige foranstaltninger.

For at efterkomme en annullationsdom og opfylde den fuldt ud skal institutionerne ikke blot tage hensyn til Domstolens konklusion, men også til de præmisser, der har ført til domskonklusionen, og som danner det fornødne grundlag for denne i den forstand, at de er nødvendige, når det skal afgøres, hvad konklusionen helt præcist går ud på. Det er nemlig disse præmisser, som dels fastslår, nøjagtig hvilken bestemmelse der anses for ulovlig, dels angiver de nøjagtige grunde til den i konklusionen fastslåede ulovlighed, og som de pågældende institutioner skal tage hensyn til, når de udsteder en anden retsakt i stedet for den, der er blevet annulleret.

Den procedure, som skal til for at erstatte en sådan retsakt, kan således genoptages netop på det punkt, hvor ulovligheden indtrådte.

For så vidt angår annullation af en forordning om indførelse af en endelig antidumpingtold, baseret på omstændigheder vedrørende opgørelsen af den skade, der er indtrådt under antidumpingproceduren, og som hverken vedrører eller påvirker indledningen af proceduren, kan Kommissionen uddybe spørgsmålet om fastsættelsen af skaden i forbindelse med den stadig verserende antidumpingprocedure.

Hvad angår valget af referenceperiode er den periode, der er fastsat i artikel 7, stk. 1, litra c), i grundforordningen om antidumping nr. 2423/88 vejledende, men ikke præceptiv. Desuden råder institutionerne over vide skønsmæssige beføjelser ved vurderingen af den periode, der i forbindelse med en antidumpingprocedure skal tages i betragtning med henblik på fastlæggelsen af skaden. Endelig fremgår det af grundforordningens opbygning, at skaden skal være fastslået med hensyn til det tidspunkt, da der træffes eventuel afgørelse om at indføre beskyttelsesforanstaltninger. Indførelse af antidumpingtold udgør nemlig ikke en sanktion mod en tidligere adfærd, men en foranstaltning til forsvar og beskyttelse mod illoyal konkurrence som følge af antidumpingpraksis. Antidumpingtold kan således ifølge artikel 13 i nævnte grundforordning om antidumping i almindelighed hverken indføres eller forhøjes med tilbagevirkende gyldighed.

For at kunne fastsætte antidumpingtold, som er egnet til at beskytte fællesskabsindustrien mod dumpingpraksis, er det derfor nødvendigt at foretage undersøgelsen på grundlag af oplysninger, der er så aktuelle som mulige. Iværksættelsen af en undersøgelse, som omhandlet i artikel 7 i grundforordningen om antidumping nr. 2423/88, hvad enten det sker ved indledning af en antidumpingprocedure eller i form af en fornyet undersøgelse af forordningen om indførelse af antidumpingtold, er altid betinget af eksistensen af tilstrækkelige beviser for dumping og den deraf følgende skade. Det samme gælder for genåbningen af en undersøgelse inden for rammerne af en stadig verserende antidumpingprocedure som følge af en dom, der annullerer en forordning om indførelse af antidumpingtold.

( jf. præmis 80, 81 og 82, 84 og 85, 88-92 samt 94 )

4. For at overholde deres oplysningspligt skal fællesskabsinstitutionerne udvise al mulig omhu for - for så vidt det er foreneligt med forretningshemmeligheden - at meddele de berørte virksomheder de fornødne oplysninger til varetagelse af deres interesser, og de skal, eventuelt af egen drift, vælge en passende måde at give oplysningerne på. Under alle omstændigheder skal de berørte virksomheder have mulighed for under den administrative procedure effektivt at fremsætte deres bemærkninger vedrørende rigtigheden og relevansen af de påberåbte faktiske omstændigheder samt vedrørende de beviser, hvorpå Kommissionen støtter sin påstand om, at der foreligger dumping og en deraf følgende skade.

( jf. præmis 99 )