6.

Skønt Kommissionens argumentation til støtte for ikke at anvende ansættelsesvilkårenes bestemmelser vedrørende hjælpeansatte på freelance-tolke og dermed for en afvisning af den af H. Maag anlagte sag, er noget kortfattet, kan jeg tilslutte mig dens synspunkt. Denne argumentation skal jeg ikke desto mindre underbygge ved at understrege dels den specifikke karakter af det behov, som freelance-tolkens ydelser opfylder, dels den hensigtsmæssige karakter af den af Kommissionen i denne hensigt indførte ordning og endelig samtidig den omstændighed, at ansættelsesvilkårenes bestemmelser ikke er egnet til at anvendes på et sådant ansættelsesforhold. Jeg skal successivt behandle disse tre punkter. a) Hverken nævnte ordning eller nævnte aftale indeholder nogen bestemmelse, som udtrykkeligt definerer betegnelsen freelance-tolk eller den nøjagtige karakter af de af tolkene udførte opgaver. Enkelte af de regler, som gælder for tolkene, samt visse praktiske omstændigheder gør det imidlertid muligt at bestemme den særlige karakter af deres ydelser og af de behov, disse skal opfylde. Antallet af freelance-tolke er talende. Som oplyst af Kommissionen på Domstolens anmodning råder den på budgettet over 384 stillinger som tolk ved Fællesskaberne, hvoraf kun 305 er besat pr. dags dato, navnlig ved udvælgelsesprøve, hvilket antal skal sættes i relation til 2060 freelance-tolke i henhold til en opgørelse pr. 1. januar 1985. Disse tal giver et indtryk af, hvilke behov der dækkes af Fællesskabernes ansatte — tjenestemænd eller midlertidigt ansatte — og freelance-tolke: — Tjenestemændene og de midlertidigt ansatte udfører de løbende opgaver og dækker således det daglige behov for tolkning i de tjenestegrene, hvor de er placeret. — Freelance-tolke anvendes kun, når det er nødvendigt, dvs. når det fastansatte eller midlertidigt ansatte personale ikke er tilstrækkeligt til — under visse omstændigheder — at dække et supplerende behov for tolkning. Der anvendes således freelance-tolke for at dække et undertiden betydeligt behov for tolkning, som opstår lejlighedsvis, men som dog kan forudses således, at der er grundlag for at oprette en passende reserveliste for tolke. Her tænkes navnlig på europæiske topmøder, landbrugets »marathonmøder« og møder afholdt af forskellige sammensætninger af Rådet for De europæiske Fællesskaber, som i løbet af året stiller store, men tidsbegrænsede krav til tolketjenesten. Dette forhold bekræftes af de statistiske oplysninger, som Kommissionen har fremlagt ved besvarelsen af et af Domstolens spørgsmål. Oplysningerne vedrører det samlede antal arbejdsdage, som freelancetolkene har ydet i 1983: Samlet antal arbejdsdage i 1983 Antal tolke Den fælles tolketjeneste (Bruxelles) IX/D/2 (Luxembourg) 1—5 142 221 6—10 54 79 11—20 70 58 21—50 130 132 51—100 99 171 101—150 57 129 151—175 9 9 176—189 2 1 En analyse af denne oversigt viser, at over 85% af de freelance-tolke, som blev anvendt i 1983, gennemsnsitligt arbejdede mellem 1 og 100 dage, hvoraf over tre fjerdedele arbejdede mellem 1 og 50 dage. Som sammenligning kan anføres, at Kommissionen har oplyst, at en hjælpeansat, som ansættes for et år, normalt er beskæftiget i 220 arbejdsdage, når bortses fra feriedage og weekends. Det kan herved fastslås, at freelance-tolke må betegnes som lejlighedsvise medarbejdere inden for Fællesskabernes tolketjeneste, som i strengt nødvendige perioder skal dække et særligt — midlertidigt eller sæsonbestemt — behov for arbejdskraft uden relation til det faste personale, som Kommissionen råder over i henhold til budgettet. Den særlige karakter af de ydelser, der kræves af freelance-tolkene, udgør det objektive grundlag for den særlige ordning, som gælder for deres vedkommende. b) Efter min opfattelse har Kommissionen faktisk draget konsekvenserne af de objektive forskelle, der består mellem anvendelse af faste tolke og freelance-tolke, idet den har givet sidstnævnte en særlig retsstilling, som afviger fra retsstillingen efter tjenestemandsvedtægten eller ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte. Det er således nytteløst at argumentere ud fra eventuelle lighedspunkter mellem de bestemmelser, der gælder for disse to særlige kategorier af tolke. Det taler derimod til gunst for Kommissionen, at den har gjort en indsats for i videst mulige omfang og under hensyntagen til arten af freelance-tolkenes ydelser at sikre dem ansættelsesvilkår, som i visse henseender næsten svarer til vilkårene for de andre tolke (pristalsregulering af vederlaget, obligatorisk socialsikring). Jeg skal ikke desto mindre se på de af sagsøgeren anførte sammenligningspunkter. Sagsøgeren har navnlig lagt vægt på, at freelance-tolke og de øvrige tolke har samme arbejdsvilkår. Dette forhold er imidlertid blot en naturlig følge af, at de udførte opgaver er identiske. For så vidt der er tale om teamwork, er det vanskeligt at se, hvorledes der skulle gælder forskellige arbejdvilkår afhængig af retsgrundlaget for ansættelsen. For så vidt angår det underordnelses-forhold, som nødvendigvis må gælde for freelance-tolke, når de arbejder for den ene eller den anden institution, er det i virkeligheden kun et udtryk for, at opgaverne er identiske. Underordnelsesforholdet kan i øvrigt ikke anses for et pålideligt kriterium til at fastlægge arten af forholdet mellem Fællesskabet og alle de af dette beskæftigede personer, idet samme kriterium gælder såvel for tjenestemænd som for kontraktsansatte. Der er således tale om et rent relativt begreb. Når alt kommer til alt, er det forhold, at opgaverne er identiske, og at freelance-tolke er omfattet af de for Kommissionens tjenestemænd gældende retningslinjer, kun en logisk følge af, at freelance-tolkene indgår som et led i Fællesskabets tolketjeneste, hvilket er en absolut forudsætning for, at tolkeopgaverne løses tilfredsstillende. Når henses til disse faktorer, som gælder for samtlige tolke, kan det ikke hævdes, at den særlige karakter af den for freelance-tolke gældende ordning indebærer en forskelsbehandling. Tværtimod er den udtryk for freelance-tolkenes særlige situation, som naturligt fører til en række bestemmelser, der nødvendigvis afviger fra dem, der gælder for de af Fællesskaberne fastansatte eller på anden måde ansatte tolke, navnlig for så vidt angår fritagelse for EF-skat. Dette forhold kan belyses ved en sammenligning af det pr. dag udbetalte vederlag. Ved besvarelse af et af Domstolens spørgsmål har Kommissionen som sammenligningsgrundlag opgivet det bruttovederlag, som oppebæres af en freelance-tolk i kategori I efter 100 arbejdsdage, og af en hjælpeansat i kategori A, gruppe III, klasse 1. Alene bruttooverslaget kan lægges til grund, da der ikke foreligger nøjagtige tal, for så vidt angår modtagne sociale ydelser og de af freelance-tolkene erlagte nationale skatter, som gør det muligt at foretage en sammenligning mellem nettovederlag. Det fremgår af Kommissionens oplysninger, at en freelance-tolk pr. dag oppebærer et vederlag, der er mere end det dobbelte af vederlaget for en hjælpeansat A III/1. Såfremt man, som foreslået af sagsøgeren, vælger at sammenligne grundlønnen for den hjælpeansatte, som ifølge ansættelsesvilkårenes artikel 53 betegnes som »ansat med erfaring«, viser det sig, at bruttogrundlønnen pr. dag for en freelance-tolk stadig udgør næsten det dobbelte af vederlaget for en hjælpeansat på dette niveau. Denne forskel i vederlag er efter min opfattelse udtryk for den forskel, der består mellem de pågældendes retsstilling, navnlig på det sociale og fiskale område. Yderligere er ordningen for freelance-tolke kendetegnet ved, at bestemmelserne ikke indeholder restriktive ansættelsesvilkår. Denne smidighed gør det muligt for Kommissionen at anvende freelance-tolke, der som de eneste kan dække visse behov (tolkning af andre sprog end Fællesskabets), eller som Kommissionen ikke kan ansætte inden for fællesskabsreglernes rammer, bl.a. på grund af nationalitet, militærtjeneste, bopæl og den af fastansatte tolke af praktiske hensyn krævede sprogkombination (beherskelse af tre fællesskabssprog). Blandt freelance-tolkene findes ligeledes tolke, som har været EF-tjenestemænd, eller som det indirekte fremgår af nævnte ordnings artikel 2, tidligere har været midlertidigt ansat eller hjælpeansat. Denne smidighed gør det muligt for interesserede tolke frit at vælge deres erhvervsmæssige bopæl, som for over 20%'s vedkommende ligger uden for Fællesskabet. Det væsentlige kriterium ved engageringen af freelancetolke er i virkeligheden kvaliteten af deres tolkning, som hurtigt konstateres under deres arbejde, og som er afgørende for eventuel genengagering. c) Den særlige karakter af de ydelser, som kræves af freelance-tolke, og den tilsvarende selvstændige karakter af reglerne for deres faglige virke gør det umuligt at anvende ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte på dem. Ligesom sagsøgeren i sidste ende skal jeg straks se bort fra bestemmelserne vedrørende midlertidigt ansatte. De af freelancetolkene udførte opgaver kan nemlig allerede på grund af deres lejlighedsvise karakter ikke betegnes som »varige offentlige opgaver inden for Fællesskabet« (225 og 242/81, Toledano Laredo og Garilli, Sml. 1983, s. 347, præmis 12). Denne sondring støttes på budgetmæssige hensyn til en rationel forvaltning af Fællesskabets offentlige midler (jfr. forslag til afgørelse fra Lagrange, 18/63, Schmitz, Sml. 1954-1964, s. 463). På grundlag af administrationens vurdering af sit løbende behov opføres der på institutionernes budget individuelle stillinger, som er faste, ¡det lejlighedsvise eller særlige krav opfyldes ved, om fornødent, at anvende eksperter, som aflønnes over de samlede bevillinger alt efter omfanget og varigheden af deres ydelser. Det skal herefter fastslås, om Kommissionen på grundlag af ansættelsesvilkårenes bestemmelser vedrørende hjælpeansatte, der ligesom freelance-tolke aflønnes over de samlede bevillinger, kunne have dækket behovet for engagering af freelance-tolke. De kriterier, som Domstolen har fastlagt i Deshormes-dommen som karakteristiske for kontrakter for hjælpeansatte sammenlignet med kontrakter for midlertidigt ansatte, kan anvendes på freelance-tolke. Domstolen udtalte nemlig, at kontrakten for hjælpeansatte er kendetegnet ved »den tidsmæssige usikkerhed«, idet man ved at anvende »foreløbigt« personale gør det muligt at udføre »administrative opgaver, der har foreløbig karakter, eller som opfylder et påtrængende krav...« (præmis 37 og 38). Man kan derfor rejse spørgsmålet, om denne ordning ikke udgør et velegnet grundlag for engagering af freelance-tolke. Spørgsmålet bør besvares benægtende. Den for kontrakten for hjælpeansatte gældende usikkerhed, jfr. Domstolens ovennævnte dom, skyldes bestemmelserne i ansættelsesvilkårenes artikel 52, hvorefter »den samlede ansættelsestid for en hjælpeansat, heri medregnet varigheden af en eventuel forlængelse af kontrakten«, ikke kan overstige et år i alle (andre) tilfælde. Domstolen har her fastslået, at denne kontrakttype ikke »uden at få karakter af misbrug kan anvendes til i årevis at overlade varige opgaver...« (ovennævnte dom i sag 17/78, præmis 38). Denne ufravigelige begrænsning udelukker enhver mulighed for at ansætte freelancetolke ud over et år på grundlag af kontrakter for hjælpeansatte, medmindre Kommissionen ved en turnusordning regelmæssigt udskifter de freelance-tolke, som den har til rådighed, eller tilsidesætter den således fastsatte frist, dvs. tyr til en fiktion eller til et kunstgreb. Da dette er udelukket, er det uhensigtsmæssigt at anvende den for hjælpeansattte gældende ordning på freelance-tolke, da disse skal kunne engageres, uden at deres kontrakt begrænses til et år, hvilken begrænsning ville være i modstrid med karakteren af deres ydelser. Europa-Parlamentet, som ved afgørelse af 16. februar 1983 fastslog, at freelance-tolke ligesom hjælpeansatte skal betale skat til Fællesskaberne, henviste derfor samtidig, for så vidt angår de øvrige betingelser, ikke til ansættelsesvilkårene, men derimod til den almidelige ordning for freelance-tolke. Dette bekræfter, at ansættelsesvilkårene er uhensigtsmæssige på dette område som følge af den særlige karakter af freelancetolkens ydelser, hvilket begrunder en særlig kontrakt. Yderligere bemærkes, at ansættelsesvilkårenes artikel 78 kun vedrører »hjælpeansatte, der ansættes af Det europæiske Parlament for den periode, arbejdet i forbindelse med dets samlinger varer«, idet det bestemmes, at »uanset bestemmelserne i dette afsnit« af ansættelsesvilkårene vedrørende hjælpeansatte, er disse »undergivet de ansættelses- og aflønningsvilkår, der i aftalen mellem den nævnte institution, Europarådet og Den vesteuropæiske Unions forsamling er fastsat for ansættelsen af dette personale«. Da der er tale om en undtagelse, må bestemmelserne og deres rækkevidde fortolkes restriktivt, idet det i denne forbindelse er tilstrækkeligt at fastslå, at ansættelsesvilkårene artikel 78 er en undtagelsesbestemmelse, der udelukkende tilgodeser Europa-Parlamentets interesser, og som denne har ment at kunne anvende under de anførte betingelser inden for rammerne af sin kompetence vedrørende den interne organisation. Såfremt samtlige freelance-tolke skulle omfattes af den af Europa-Parlamentet med hjemmel i artikel 78 trufne afgørelse, ville det med andre ord kræve en ændring af ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte.