DOMSTOLENS DOM AF 17. NOVEMBER 1993. - BUNDESANSTALT FUER DEN GUETERFERNVERKEHR MOD GEBRUEDER REIFF GMBH & CO. KG. - ANMODNING OM PRAEJUDICIEL AFGOERELSE: LANDGERICHT KOBLENZ - TYSKLAND. - GODSTRANSPORT AD LANDEVEJ - FASTSAETTELSE AF TAKSTER - STATSLIG REGULERING. - SAG C-185/91.



Samling af Afgørelser 1993 side I-05801

svensk specialudgave side I-00419

finsk specialudgave side I-00465



Sammendrag

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

++++

1. Konkurrence ° faellesskabsregler ° medlemsstaternes forpligtelser ° bestemmelser, der tager sigte paa at forstaerke virkningerne af allerede bestaaende aftaler ° begreb

(EOEF-traktaten, art. 5 og 85)

2. Konkurrence ° karteller ° aftaler mellem virksomheder ° det offentliges udnaevnelse af repraesentanter for erhvervsorganisationer, der deltager i aftalen ° ingen betydning

(EOEF-traktaten, art. 85)

3. Konkurrence ° faellesskabsregler ° medlemsstaternes forpligtelser ° tariffer for godstransport ad landevej, som fastsaettes af tarifnaevn og faar bindende virkning, naar de er godkendt af det offentlige ° forenelighed ° betingelser

[EOEF-traktaten, art. 3, litra f), art. 5, stk. 2, og art. 85]

Sammendrag

1. Selv om traktatens artikel 85 i sig selv udelukkende vedroerer virksomheders adfaerd og ikke omfatter love eller administrative bestemmelser, som er fastsat af medlemsstaterne, paalaegger artiklen sammenholdt med traktatens artikel 5 dog medlemsstaterne ikke at indfoere eller opretholde foranstaltninger, selv ikke i form af love eller administrative bestemmelser, som kan ophaeve den tilsigtede virkning af de for virksomhederne gaeldende konkurrenceregler. Dette er navnlig tilfaeldet, saafremt en medlemsstat enten foreskriver eller fremmer indgaaelse af aftaler i strid med artikel 85 eller forstaerker saadanne aftalers virkninger, eller saafremt den fratager de af den udstedte retsforskrifter deres statslige karakter ved til private erhvervsdrivende at uddelegere ansvaret for at traeffe beslutninger om oekonomisk intervention.

2. Den omstaendighed, at medlemmerne af et organ, som skal fastsaette priser, udnaevnes af det offentlige efter indstilling fra de direkte beroerte erhvervsorganisationer, udelukker ikke, at der foreligger en aftale som omhandlet i traktatens artikel 85, naar de paagaeldende har deltaget i forhandlingerne om og indgaaelsen af en prisaftale som repraesentanter for de organisationer, der har indstillet dem.

3. Traktatens artikel 3, litra f), artikel 5, stk. 2, og artikel 85 er ikke til hinder for en offentlig regulering i en medlemsstat, hvorefter tariffer for godsfjerntransport ad landevej fastsaettes af tarifnaevn og faar bindende virkning for samtlige erhvervsdrivende, naar de er godkendt af det offentlige, saafremt medlemmerne af disse naevn ° selv om de er udnaevnt af offentlige myndigheder efter indstilling fra de beroerte erhvervsgrene ° ikke kan betragtes som disses repraesentanter med henblik paa at forhandle og indgaa en prisaftale, men er uafhaengige sagkyndige, der skal fastsaette tarifferne ud fra almene hensyn, og saafremt de offentlige myndigheder ikke giver afkald paa deres befoejelser, men navnlig overvaager, at naevnene fastsaetter tarifferne ud fra almene hensyn, og om noedvendigt selv traeffer afgoerelse i stedet for naevnene.

Dommens præmisser

1 Ved kendelse af 14. juni 1991 indgaaet til Domstolen den 22. juli 1991 har Landgericht Koblenz i medfoer af EOEF-traktatens artikel 177 forelagt et praejudicielt spoergsmaal vedroerende fortolkningen af traktatens artikel 85 og artikel 5, stk. 2, for at kunne afgoere, om den lovpligtige procedure, der i tysk ret gaelder for godkendelse af tariffer for landevejstransport, er forenelig med disse traktatbestemmelser.

2 Spoergsmaalet er blevet rejst under en sag mellem paa den ene side Bundesanstalt fuer den Gueterfernverkehr (herefter benaevnt "Bundesanstalt") og paa den anden side Gebrueder Reiff GmbH & Co. KG (herefter benaevnt "Reiff"), hvorunder Bundesanstalt har paastaaet Reiff tilpligtet at betale forskellen mellem den tarif, som er fastsat af det tyske Forbundstrafikministerium, og det vederlag, som en transportvirksomhed faktisk har faktureret Reiff.

3 I Forbundsrepublikken Tyskland er godstransport ad landevej reguleret ved Gueterkraftverkehrsgesetz (lov om godstransport ad landevej, herefter benaevnt "GueKG"), der bl.a., som det fremgaar af lovens § 7, har til formaal at sikre en ud fra nationaloekonomiske betragtninger rimelig opgavefordeling mellem de forskellige transportformer gennem vederlag, der er afpasset efter markedsforholdene, og gennem loyale konkurrenceforhold mellem transportformerne.

4 Tarifferne fastsaettes af tarifnaevn efter retningslinjer, som er foreskrevet i loven. Tarifnaevnene bestaar af tarifsagkyndige fra de forskellige erhvervsgrene inden for godsfjerntransporten. De sagkyndige udnaevnes af forbundstrafikministeren efter indstilling fra virksomheder eller sammenslutninger inden for erhvervssektoren. Det bestemmes i loven, at medlemmerne af tarifnaevnene udoever deres hverv som tillidshverv og ikke er bundet af instrukser eller anvisninger. Ministeren kan deltage i naevnenes moeder, lade sig repraesentere under moederne eller udpege embedsmaend ved Bundesanstalt til at deltage i moederne (GueKG' s § 20a, 21 og 21b).

5 I henhold til GueKG' s § 21a giver tarifnaevnene et raadgivende udvalg ° som bestaar af repraesentanter for afsenderne, og som nedsaettes i forbindelse med hvert tarifnaevn ° lejlighed til at udtale sig forud for enhver tariffastsaettelse.

6 Naevnenes beslutninger skal godkendes af forbundstrafikministeren, som traeffer afgoerelse i samraad med forbundsoekonomiministeren. Forbundstrafikministeren kan i samraad med forbundsoekonomiministeren selv fastsaette tarifferne i stedet for naevnene, naar almene hensyn kraever det. De fastsatte og godkendte tariffer udstedes i form af bekendtgoerelser og er bindende for virksomhederne (GueKG' s § 20a).

7 Hvis det fakturerede transportvederlag er lavere end ifoelge tariffen, skal transportvirksomheden efterfoelgende kraeve forskelsbeloebet betalt. Undlader den dette, overgaar kravet paa differencen til Bundesanstalt, som er forpligtet til i eget navn at kraeve beloebet betalt af afsenderen (GueKG' s § 23).

8 Da Reiff havde ladet en transport udfoere mod et lavere vederlag end ifoelge tariffen, anlagde Bundesanstalt sag mod selskabet med henblik paa at inddrive forskellen mellem det vederlag, der var betalt til transportvirksomheden, og det, der fulgte af tariffen.

9 Under sagens behandling traf Landgericht Koblenz beslutning om at udsaette sagen og at forelaegge Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal:

"Er den lovbestemte tariffastsaettelsesprocedure, som gaelder i Forbundsrepublikken Tyskland i henhold til §§ 20 ff. i GueKG, forenelig med EOEF-traktatens artikel 85, stk. 1, og artikel 5, stk. 2, eller er de tariffer, som er fastsat i medfoer af disse retsforskrifter, ugyldige efter EOEF-traktatens artikel 85, stk. 2, som stridende mod traktatens artikel 85, stk. 1, og artikel 5, stk. 2?"

10 Hvad naermere angaar hovedsagens faktiske omstaendigheder, retsforhandlingernes forloeb samt de skriftlige indlaeg, der er indgivet til Domstolen, henvises til retsmoederapporten. Disse omstaendigheder omtales derfor kun i det foelgende i det omfang, det er noedvendigt for forstaaelsen af Domstolens argumentation.

11 Indledningsvis bemaerkes, at Domstolen ikke har kompetence til under en sag i henhold til traktatens artikel 177 at udtale sig om, hvorvidt nationale retsforskrifter er forenelige med faellesskabsrettens bestemmelser, men dog kan forsyne den nationale ret med alle de fortolkningsbidrag vedroerende faellesskabsretten, som goer det muligt for denne at vurdere, om de nationale retsforskrifter er forenelige med faellesskabsbestemmelserne.

12 Endvidere bemaerkes, som Domstolen har fastslaaet i dom af 30. april 1986 (forenede sager 209/84-213/84, anklagemyndigheden mod L. Asjes m.fl., Sml. s. 1425), at traktatens konkurrenceregler, herunder saerlig artikel 85 og 90, finder anvendelse paa transportomraadet.

13 Det af Landgericht Koblenz forelagte spoergsmaal maa herefter forstaas paa den maade, at det i det vaesentlige oenskes oplyst, om EOEF-traktatens artikel 3, litra f), artikel 5, stk. 2, og artikel 85 er til hinder for en offentlig regulering i en medlemsstat ° som den, der er foretaget ved GueKG ° hvorefter tariffer for godsfjerntransport ad landevej fastsaettes af tarifnaevn og faar bindende virkning for samtlige erhvervsdrivende, naar de er godkendt af det offentlige.

14 I denne forbindelse bemaerkes, at traktatens artikel 85 i sig selv udelukkende vedroerer virksomheders adfaerd og ikke omfatter love eller administrative bestemmelser, som er fastsat af medlemsstaterne. Det fremgaar imidlertid af fast praksis, at traktatens artikel 85 sammenholdt med artikel 5 paalaegger medlemsstaterne ikke at indfoere eller opretholde foranstaltninger ° selv ikke i form af love eller administrative bestemmelser ° som kan ophaeve den tilsigtede virkning af de for virksomhederne gaeldende konkurrenceregler. Dette er ifoelge praksis tilfaeldet, saafremt en medlemsstat enten foreskriver eller fremmer indgaaelse af aftaler i strid med artikel 85 eller forstaerker saadanne aftalers virkninger, eller saafremt den fratager de af den udstedte retsforskrifter deres statslige karakter ved til private erhvervsdrivende at uddelegere ansvaret for at traeffe beslutninger om oekonomisk intervention (jf. dom af 21.9.1988, sag 267/86, Van Eycke, Sml. s. 4769, praemis 16).

15 Af hensyn til at give en besvarelse, der kan anvendes af den nationale ret, maa det herefter foerst undersoeges, om en regulering af den karakter, som er foretaget ved GueKG, kan opfattes saaledes, at der foreligger en aftale i traktatens artikel 85' s forstand.

16 Med hensyn til de erhvervsdrivendes rolle har Domstolen fastslaaet, at den omstaendighed, at det offentlige ° efter indstilling fra de direkte beroerte erhvervsorganisationer ° udnaevner medlemmer af et organ, som skal fastsaette priser, ikke udelukker, at der foreligger en aftale som omhandlet i traktatens artikel 85, naar de paagaeldende har deltaget i forhandlingerne om og indgaaelsen af en prisaftale som repraesentanter for de organisationer, der har indstillet dem (jf. dom af 30.1.1985, sag 123/83, BNIC mod Clair, Sml. s. 391).

17 I denne forbindelse bemaerkes, at tarifnaevnene i henhold til GueKG bestaar af tarifsagkyndige fra de beroerte erhvervsgrene inden for landevejstransporten, og at de tarifsagkyndige ikke er bundet af instrukser eller anvisninger fra de virksomheder eller sammenslutninger, der har indstillet dem til forbundstrafikministeren til udnaevnelse. Tarifnaevnene kan saaledes ikke betragtes som organer bestaaende af repraesentanter for virksomhederne i erhvervssektoren.

18 Desuden kan tarifnaevnene i henhold til GueKG ikke fastsaette tarifferne udelukkende under hensyn til transportvirksomhedernes interesser eller under hensyn til de interesser, der varetages af sammenslutningerne af transportvirksomheder, men skal efter loven tage hensyn til landbrugets og de mindre virksomheders interesser samt til oekonomisk svagere og i transportmaessig henseende ugunstigt stillede egne. Hertil kommer, at tarifferne fastsaettes efter obligatorisk hoering af et raadgivende udvalg, der er sammensat af repraesentanter for modtagerne af tjenesteydelserne.

19 Af det anfoerte foelger, at selv om medlemmerne af tarifnaevnene efter en tariffastsaettelsesordning for landevejstransport som den, der er indfoert ved GueKG, udnaevnes af forbundstrafikministeren efter indstilling fra de direkte beroerte erhvervssammenslutninger, kan de dog ikke betragtes som disses repraesentanter med henblik paa at forhandle og indgaa en prisaftale.

20 Det maa for det andet undersoeges, om de offentlige myndigheder ikke har delegeret deres kompetence med hensyn til tariffastsaettelsen til private erhvervsdrivende.

21 Herom maa det konstateres, at GueKG har til formaal at sikre den bedst mulige vejtransportservice, og at forbundsregeringen ifoelge loven skal tilstraebe en udligning af konkurrencevilkaarene for de forskellige transportformer og sikre en ud fra nationaloekonomiske betragtninger rimelig opgavefordeling mellem disse. I dette oejemed skal forbundstrafikministeren ifoelge loven udtrykkeligt afstemme ydelserne og vederlagene inden for de forskellige transportformer for at undgaa illoyal konkurrence, specielt i forholdet mellem landevejstransport, jernbanetransport og transport ad indre vandveje.

22 Til loesning af denne opgave har forbundstrafikministeren ikke alene kompetence til at nedsaette tarifnaevn og raadgivende udvalg og at fastlaegge naevnenes og udvalgenes sammensaetning og struktur, men kan ogsaa selv deltage i moederne, lade sig repraesentere under moederne eller udpege embedsmaend fra Bundesanstalt til at deltage i moederne. Desuden kan forbundstrafikministeren, saafremt de tariffer, et naevn har fastsat, ikke stemmer overens med almene hensyn, selv fastsaette tarifferne ° i samraad med forbundsoekonomiministeren ° og saaledes traeffe afgoerelse i stedet for naevnet.

23 Heraf foelger, at de offentlige myndigheder efter en tariffastsaettelsesordning for landevejstransport som den, der er indfoert ved GueKG, ikke har delegeret deres kompetence med hensyn til fastsaettelsen af tarifferne til private erhvervsdrivende.

24 Det forelagte spoergsmaal maa herefter besvares med, at traktatens artikel 3, litra f), artikel 5, stk. 2, og artikel 85 ikke er til hinder for en offentlig regulering i en medlemsstat, hvorefter tariffer for godsfjerntransport ad landevej fastsaettes af tarifnaevn og faar bindende virkning for samtlige erhvervsdrivende, naar de er godkendt af det offentlige, saafremt medlemmerne af disse naevn ° selv om de er udnaevnt af offentlige myndigheder efter indstilling fra de beroerte erhvervsgrene ° ikke kan betragtes som disses repraesentanter med henblik paa at forhandle og indgaa en prisaftale, men er uafhaengige sagkyndige, der skal fastsaette tarifferne ud fra almene hensyn, og saafremt de offentlige myndigheder ikke giver afkald paa deres befoejelser, men navnlig overvaager, at naevnene fastsaetter tarifferne ud fra almene hensyn, og om noedvendigt selv traeffer afgoerelse i stedet for naevnene.

Afgørelse om sagsomkostninger

Sagens omkostninger

25 De udgifter, der er afholdt af den belgiske, den danske, den tyske, den graeske, den spanske og den franske regering, Irland, den italienske, den nederlandske og den portugisiske regering og Det Forenede Kongerige samt af Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgoer et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger.

Afgørelse

Paa grundlag af disse praemisser

kender

DOMSTOLEN

vedroerende det spoergsmaal, der er forelagt af Landgericht Koblenz ved kendelse af 14. juni 1991, for ret:

EOEF-traktatens artikel 3, litra f), artikel 5, stk. 2, og artikel 85 er ikke til hinder for en offentlig regulering i en medlemsstat, hvorefter tariffer for godsfjerntransport ad landevej fastsaettes af tarifnaevn og faar bindende virkning for samtlige erhvervsdrivende, naar de er godkendt af det offentlige, saafremt medlemmerne af disse naevn ° selv om de er udnaevnt af offentlige myndigheder efter indstilling fra de beroerte erhvervsgrene ° ikke kan betragtes som disses repraesentanter med henblik paa at forhandle og indgaa en prisaftale, men er uafhaengige sagkyndige, der skal fastsaette tarifferne ud fra almene hensyn, og saafremt de offentlige myndigheder ikke giver afkald paa deres befoejelser, men navnlig overvaager, at naevnene fastsaetter tarifferne ud fra almene hensyn, og om noedvendigt selv traeffer afgoerelse i stedet for naevnene.