FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT H. MAYRAS

FREMSAT DEN 26. JUNI 1975 ( 1 )

Høje Ret.

I — Faktiske omstændigheder

Sagsøgeren, som indtrådte i Kommissionens tjeneste i 1960, er tjenestemand i lønklasse C 3 (assistent). Indtil 1968 arbejdede han i denne institutions trykkeri, i offset-sektionen.

Siden 1964 har han lidt af en åndedrætslidelse, som han tilskriver de forhold, hvorunder han arbejdede. Han var beskæftiget i et sundhedsfarligt lokale i kælderetagen, hvor han var udsat for virkningen af luftvejsirriterende substanser.

Fra denne periode søgte og fik han gentagne gange sygeorlov.

Dette var navnlig tilfældet fra september 1965 til september 1968, dvs. inden for tre år, hvor hans samlede fravær oversteg tolv måneder.

I henhold til vedtægtens artikel 59, stk. 1, sidste afsnit kan ansættelsesmyndigheden i et sådant tilfælde henvise sagen til et invaliditetsudvalg.

Dette gjorde administrationen, idet den deri 27. september 1968 anmodede et sådant udvalg om at undersøge sagsøgeren med henblik på at fastslå, om han var ramt af en vedvarende, fuldstændig invaliditet, som gjorde det umuligt for ham at udføre de arbejdsopgaver, som hørte til en stilling i hans stillingsgruppe.

Det således nedsatte invaliditetsudvalg kom til den konklusion, at Vellozzi's helbredstilstand ikke — på daværende tidspunkt — forhindrede ham i at arbejde men gjorde det nødvendigt, at han fik en stilling, hvor han ikke var udsat for dårligt vejr, og hvor arbejdet kunne foregå i et ikke-sundhedsfarligt lokale og under luftforhold, hvor han ikke blev udsat for substanser, som kunne irritere luftvejene. Udvalget erklærede endelig, at de forhold, hvorunder sagsøgeren tidligere, fra 1960, havde arbejdet, »i væsentlig grad må antages at være årsag til hans astmatiske eller astmalignende bronchitis«.

I øvrigt havde administrationen, allerede før den fik kendskab til disse konklusioner, med virkning fra den 5. juli 1968 overført sagsøgeren til en anden stilling i generaldirektoratet for konkurrence, hvor han fik overdraget arbejdet med ordning af dokumenter og forsyning med kontormøbler.

Vellozzi udledte imidlertid af invaliditetsudvalgets bedømmelse,' at hans sygdom skyldtes de tidligere arbejdsforhold og derfor måtte give ham krav på erstatning for vedvarende, delvis invaliditet efter vedtægtens artikel 73 og godtgørelse for alle hans udgifter til læge og medicin i forbindelse med behandlingen af hans sygdom.

Han anmodede forgæves om de i disse vedtægtsbestemmelser omhandlede ydelser og anlagde den 9. juni 1971 sag ved Domstolen med påstand om annullation af det stiltiende afslag, han havde fået på sine anmodninger. Han nedlagde påstand om, at det blev anerkendt, at han var 30 % invalid, og krævede på dette grundlag, at artikel 73 blev bragt i anvendelse til fordel for ham.

Ved dom af 13. juli 1972 forkastede Domstolen (anden afdeling) søgsmålet med den begrundelse, at sagsøgeren ikke på grundlag af rapporten fra det i 1968 nedsatte invaliditetsudvalg kunne hævde, at udvalget havde anerkendt, at han var ramt af en vedvarende, delvis invaliditet, at den pågældende herefter ikke kunne kræve, at det nye invaliditetsudvalg, som han havde forlangt sammenkaldt, blot fik til opgave at fastsætte omfanget af den påståede uarbejdsdygtighed og størrelsen af de læge- og medicinudgifter, han skulle have refunderet, samt at indholdet af rapporten af 5. december 1968 fra invaliditetsudvalget derimod berettigede nedsættelsen af et nyt udvalg blandt andet med den opgave at udtale sig om årsagerne til sagsøgerens eventuelle invaliditet.

Efter sagens anlæggelse havde administrationen i øvrigt pålagt et invaliditetsudvalg, sammensat af Dr. Therasse, udpeget af Domstolen, Dr. d'Avanzo, sagsøgerens læge, og Dr. de Coster, udpeget efter aftale mellem de to andre læger, ikke alene at udtale sig om Vellozzi's eventuelle vedvarende, totale invaliditet, men også at undersøge, om han havde pådraget sig en vedvarende, delvis invaliditet som følge af sine arbejdsforhold, og i bekræftende fald at fastsætte omfanget af denne invaliditet.

Den 31. marts 1973 meddelte det nye udvalg administrationen resultatet af sin undersøgelse, som var udarbejdet af Dr. de Coster og tiltrådt af Dr. Therasse. Konklusionen var, at sagsøgeren var ramt af en vedvarende, delvis invaliditet, hvis omfang måtte fastsættes til 10 %, og at hans lidelse ikke havde påviselig årsag i arbejdsmæssige forhold.

Den 10. december 1973 fremsendte administrationen en kopi af konklusionerne til sagsøgeren. Denne nægtede at betragte dem som gyldige, fordi de ikke var blevet vedtaget enstemmigt af de tre læger i invaliditetsudvalget

Den 2. januar 1974 krævede han et tredje invaliditetsudvalg nedsat

Den første sag, han har anlagt, registreret under nr. 42/74 er rettet imod beslutningen af 23. april 1974 om afslag på hans begæring.

I mellemtiden havde chefen for afdelingen »personlige rettigheder« den 3. april mindet sagsøgeren om, at Dr. Romain, Kommissionens lægelige konsulent, som havde undersøgt ham den 15. marts 1973, havde fundet ham egnet til at arbejde under de forhold, som invaliditetsudvalget af 1968 havde beskrevet. Som konsekvens heraf blev sagsøgeren gjort bekendt med ansættelsesmyndighedens beslutning om at betragte hans fravær som uberettiget og om at anvende vedtægtens artikel 60 over for ham ved med virkning fra modtagelsen af denne skrivelse at fradrage fraværet i hans årlige ferie og derefter undlade at betale ham løn.

Efter at denne beslutning var bekræftet den 10. og den 14. maj 1974, fik Velozzi den 11. juli at vide, at hans ret til ferie for det løbende år var opbrugt, og at hans løn i overensstemmelse med artikel 60 midlertidigt blev tilbageholdt for juli måned.

Den 16. maj og 5. august 1974 indbragte sagsøgeren klager imod denne beslutning, som han i den anden sag, registreret under nr. 62/74, nedlægger påstand om, at Domstolen annullerer.

Da de to sager er blevet forenet med henblik på proceduren og domsafsigelsen, skal De dels tage stilling til en påstand om annullation af afslaget på at nedsætte et invaliditetsudvalg med henblik på at anvende vedtægtens artikel 73 over for sagsøgeren, hvad angår erstatning for vedvarende, delvis invaliditet, og som følge heraf anerkendelse af, at administrationen er forpligtet til i dette øjemed at nedsætte et nyt invaliditetsudvalg, og dels påstand om annullation af beslutningerne om at anvende vedtægtens artikel 60 på sagsøgeren, navnlig beslutningen af 11. juli 1974, hvorved hans månedsløn blev tilbageholdt

Før jeg udtaler min mening om sagerne, må det erindres, at denne afdeling ved den mundtlige forhandling den 20. februar 1975 tog initiativ til at foreslå parterne at lade nogle valgte repræsentanter forhandle om sagen for at bilægge stridighederne. Der blev imidlertid ikke opnået nogen mindelig løsning. Den 28. april 1975 foreslog Kommissionens repræsentanter, at sagsøgeren øjeblikkelig blev overført til en stilling, som af de lægelige konsulenter ansås for forenelig med hans helbredstilstand. Arbejdet i denne stilling — som hører under afdeling IX i generaldirektoratet for personale (dokumentation, kopiering og fordeling af dokumenter) — består i retouchering af film. Arbejdslokalet er i henhold til en notits fra personaledirektoratet godt oplyst og ventileret ved fire vinduer. Retoucheringen af film sker ved hjælp af et ugiftigt stof, som er lugtfrit på en afstand af over 20 cm. To af institutionens læger, som er blevet konsulteret, har erklæret, at sagsøgeren var fuldt ud i stand til at bestride denne stilling.

På betingelse af, at Vellozzi, som endnu ikke havde genoptaget nogen form for arbejde, accepterede straks og effektivt at tage imod den stilling, han blev tilbudt, erklærede Kommissionen sig rede til at betale ham løn, dog kun at regne fra den 20. februar 1975, det tidspunkt hvor parterne efter Domstolens anmodning var blevet enige om at søge en mindelig løsning.

Sagsøgeren fastholdt på sin side sit krav om, at beslutningen om at anvende vedtægtens artikel 60 over for ham slet og ret blev trukket tilbage, og om, at han fik udbetalt hele den løn, der var tilbageholdt fra juli 1974.

Han har i øvrigt nægtet at modtage meddelelse om beslutningen om forflyttelse og om beskrivelsen af de nye opgaver, som han fik tilbudt; han kræver, at disse retsakter bliver bekendtgjort for ham ved anbefalet brev.

I betragtning af at sagsøgeren imidlertid fortsat nar nægtet at genoptage arbejdet i den stilling, han fik tilbudt, og for sit fravær fra 1. januar til 24. maj 1975 har fremsendt fem erklæringer fra sin læge, der stiller samme diagnose som før, har Kommissionen under disse omstændigheder fundet det umuligt at nå en mindelig løsning og har anmodet Deres afdeling om at afgøre sagerne.

Sagsøgerens advokat har på sin side fastholdt sin opfattelse.

Det er under disse omstændigheder, at proceduren, som blev udsat for at søge opnået en mindelig løsning, nu genoptages.

II — Vedrørende konklusionerne fra det i 1973 nedsatte invaliditetsudvalg

I den første af de to sager har Kommissionen fremsat en indsigelse om afvisning fra realitetsbehandling støttet på vedtægtens artikel 91, i henhold til hvilken et sagsanlæg fra en tjenestemand mod en beslutning, som indeholder et klage punkt imod ham, kun kan antages til reaitetsbehandling, såfremt den pågældende forud for sagsanlægget har indbragt en klage efter artikel 90, stk. 2 inden for den i denne artikel fastsatte frist.

Det står fast, at sagsøgeren den 23. april 1974 uden først at have indbragt klage gik direkte til Domstolen vedrørende den beslutning, hvorved den kompetente myndighed havde afslået hans anmodning om nedsættelse af et nyt invaliditetsudvalg. Sagsøgerens første sag skulle derfor ikke kunne antages til realitetsbehandling. Jeg vil dog foreslå, at De ikke tager denne indsigelse til følge, men derimod træffer afgørelse vedrørende realiteten.

Denne løsning er efter min mening så meget mere hensigtsmæssig, som sagsøgerens anfægtelse af gyldigheden af de konklusioner, der er draget af det i 1973 nedsatte invaliditetsudvalg, har betydning for løsningen af begge de foreliggende sager.

Jeg vil derfor tage stilling til realiteten i begge sager uden at lade mig opholde af spørgsmålet, om den første sag kan antages til realitetsbehandling.

Denne stillingtagen vil først vedrøre de omstændigheder, hvorunder det invaliditetsudvalg, som var nedsat for især at undersøge, om sagsøgeren var blevet vedvarende, delvis invalid som følge af sine arbejdsvilkår, nåede frem til sine konklusioner.

Som bekendt fastslås det i konklusionerne, der blev meddelt administrationen den 31. marts 1973, at den pågældende faktisk må anses for ramt af en vedvarende, delvis invaliditet, som må ansættes til 10 %; men til gengæld gives der udtryk for, at årsagen til Vellozzi's sygdomstegn ikke bevisligt er af arbejdsmæssig art, hvilket med andre ord vil sige, at udvalget ikke har kunnet godtgøre kausalitet mellem invaliditeten og sagsøgerens tidligere arbejdsvilkår.

Sagsøgeren hævder imidlertid, at administrationen ikke gyldigt kunne lægge disse konklusioner til grund for sin nægtelse af at anvende vedtægtens artikel 73 til fordel for ham, idet konklusionerne kun blev nået ved flertalsafgørelse; den tredje læge, sagsøgerens læge, som han selv havde udpeget, havde nemlig nægtet at tilslutte sig sine to kollegers fælles opfattelse.

Jeg finder ikke, at dette anbringende kan lægges til grund.

Skønt det ikke fremgår udtrykkeligt af afdeling 4 i vedtægtens bilag II, at et invaliditetsudvalgs konklusioner kan vedtages af et flertal af udvalgets medlemmer, forekommer det mig utvivlsomt, at enstemmighedsreglen, som sagsøgeren påberåber sig, ikke tvinger sig på i mangel af udtrykkelig bestemmelse, herom.

Almindeligvis er de kollektive organer, som der er fastsat regler om i tjenestemandsvedtægten, og hvis udtalelse er nødvendig, før administrationen kan træffe visse beslutninger vedrørende sine ansatte, sammensat af et ulige antal medlemmer.

Således forholder det sig ikke alene med invaliditetsudvalgene, men Leks. også med disciplinærrådene i henhold til afdeling 3 i samme bilag II. Denne regel sigter på at gøre det muligt, at deres udtalelser eller konklusioner vedtages ved en flertalsafgørelse.

Hvis man anerkendte enstemmigheds princippet, ville de nævnte organer bliver ammet og forhindret i lovligt at udtale sig, såfremt et enkelt af medlemmerne nægtede at slutte sig til flertallet.

For det andet er invaliditetsudvalgene, som er uafhængige af administrationen, sammensat på en måde, der skal garantere deres uvildighed. En af udvalgets tre læger udpeges af den pågældende institution; den tjenestemand, hvis sag skal undersøges, kan på sin side udpege en læge efter egen valg; den tredje læge udpeges af de første læger i fællesskab. Under disse omstændigheder kan det ske, at enten den af tjenestemanden eller den af administrationen udpegede læge danner sig en mening, som ikke stemmer overens med de to andre udvalgsmedlemmers fælles opfattelse, men dette forhold berører ikke gyldigheden af de af flertallet vedtagne konklusioner.

Spørgsmålet er i øvrigt blevet løst i overensstemmelse hermed ved 2. afdelings dom af 14. december 1966 (sag 3/66, Alfieri mod Europa-Parlamentet, Recueil 1966, s. 634). Denne løsning er lige blevet bekræftet ved en endnu utrykt dom afsagt af 1. afdeling den 12. marts 1975 (sag 31/71, Gigante mod Kommissionen).

I den foreliggende sag bestrides det ikke, at invaliditetsudvalgets konklusioner er udarbejdet af Dr. de Coster, den læge der er udpeget efter aftale mellem de to andre udvalgsmedlemmer, og kontrasigneret af Dr. Therasse. Kun Dr. d'Avanzo, den af sagsøgeren udpegede læge, har nægtet at tiltræde konklusionerne.

Disse konklusioner er derfor vedtaget på lovlig måde. Administrationen kunne lægge den af invaliditetsudvalget afgivne udtalelse til grund og deraf udlede, at den vedvarende, delvise invaliditet, som sagsøgeren er ramt af, ikke skyldes tjenesten og derfor ikke kan berettige til erstatning i henhold til vedtægtens artikel 73.

Disse betragtninger tillader os ligeledes at konkludere, at der i sagen 42/74 må statueres frifindelse. Sagsøgeren har netop som begrundelse for sin anmodning om nedsættelse af et nyt invaliditetsudvalg søgt støtte i den ulovlighed, som udtalelsen fra det udvalg, der blev nedsat i 1973 for at undersøge hans sag, var behæftet med som følge af, at den ikke var vedtaget enstemmigt.

Det var derfor fuldt berettiget, at administrationen forkastede denne anmodning, idet den var i besiddelse af konklusioner, som var lovligt vedtaget af et flertal af medlemmerne af det invaliditetsudvalg, som den tidligere havde nedsat Administrationen var ikke forpligtet til at nedsætte et nyt invaliditetsudvalg, hvis opgave kun kunne være den samme, som var betroet det foregående.

III — Om anvendelsen af vedtægtens artikel 60

Derefter kommer vi til tvisten om anvendelsen af vedtægtens artikel 60, som lyder således: »Bortset fra sygdoms-eller ulykkestilfælde kan tjenestemanden ikke udeblive fra tjenesten uden forudgående samtykke fra sin foresatte. Med forbehold af eventuelle disciplinærretlige bestemmelser fradrages enhver ubeføjet udeblivelse, der behørigt er konstateret, i den pågældendes årlige ferie. Hvis tjenestemandens årlige ferie er opbrugt, mister han retten til sit vederlag i en periode af tilsvarende længde«.

Det bør erindres, at Vellozzi fra 1964 til 1968 allerede talrige gange havde haft sygeorlov, indtil det første invaliditetsudvalg, som skulle undersøge hans sag, fandt, at han, skønt han led af en bronchielidelse, var i stand til at udføre erhvervsarbejde, forudsat at de arbejdsvilkår, han skulle arbejde under, var forenelige med hans helbredstilstand. Sagsøgeren har derefter kun periodisk genoptaget arbejdet Fra 1971 til 1974 var han næsten uafbrudt »sygemeldt«. Bortset fra ferie var hans samlede fravær 244 dage i 1971, 337 i 1972, 307 i 1973 og 174 allerede i det første halvår af 1974.

Vi ved i øvrigt, at han ikke har arbejdet siden den 1. juli sidste år.

Efter at der var afgivet rapport fra det andet invaliditetsudvalg, som fandt sagsøgeren arbejdsdygtig, skønt det anerkendte, at han var ramt af en let, vedvarende, delvis invaliditet, blev sagsøgeren udtrykkeligt opfordret til at genoptage arbejdet og samtidig advaret mod konsekvenserne af en nægtelse fra hans side. Sagsøgeren blev kontrolundersøgt periodisk af Kommissionens tjenestelæge mellem oktober 1973 og slutningen af maj 1974. Konklusionen af hver af disse undersøgelser var, at sagsøgeren var helt arbejdsdygtig.

Dette var grunden til, at administrationen den 3. april 1974 traf beslutningen om at anvende bestemmelserne i vedtægtens artikel 60. Derefter måtte den vente til den følgende juli måned med at konstatere, at der nu, hvor sagsøgerens årlige ferie var opbrugt, burde ske en — i øvrigt blot midlertidig — tilbageholdelse af hans løn.

Imod denne beslutning gør Vellozzi for det første gældende, at artikel 60 ikke kan anvendes over for en tjenestemand, hvis fravær skyldes sygdom. Denne artikel undtager nemlig udtrykkeligt sygdoms- eller ulykkestilfælde, og i vedtægtens artikel 59, stk. 1 bestemmes det endvidere: »Såfremt en tjenestemand godtgør, at han som følge af sygdom eller ulykke er forhindret i at gøre tjeneste, har han uden videre ret til sygeorlov«.

Det forudsættes imidlertid i denne artikel, at tjenestemanden godtgør, at han er forhindret i at gøre tjeneste som følge af den sygdom, han lider af. Den

pågældende skal ikke alene snarest muligt give administrationen meddelelse om sin uarbejdsdygtighed, men han skal også efter tre dages tjenestefravær fremlægge en lægeattest. Han er desuden også forpligtet til at lade sig underkaste enhver lægeundersøgelse, der foranstaltes af den institution, han er ansat i.

Af disse forskrifter fremgår det, at det ikke er nok at påberåbe sig en svigtende helbredstilstand eller en hvilken som helst sygdom, for at fraværet må betragtes som berettiget og derfor udelukker anvendelsen af artikel 60. Tjenestemanden skal under kontrol af administrationens lægetjeneste godtgøre, at han lider af en sygdom, som forhindrer ham i at gøre tjeneste.

Fremlæggelse af lægeattester fra den behandlende læge, som foreskriver tjenestefravær, er ikke i sig selv tilstrækkeligt til at opfylde dette godtgørelseskrav. Det forekommer mig imidlertid bevist, at de af sagsøgeren fremlagte lægeattester kun vedrører den bronchitislidelse, som det første invaliditetsudvalg ikke fandt gjorde Vellozzi uarbejdsdygtig selv om det samtidig anbefalede, at han fik andet arbejde. Det andet invaliditetsudvalg fastslog, at sagsøgeren var ramt af en vedvarende, delvis invaliditet i en så lav grad, at den helt klart ikke kunne berettige, at den pågældende var forhindret i at udøve de funktioner, han blev pålagt i 1968.

Endelig blev det i alle de lægeerklæringer, som blev udstedt fra oktober 1973 til maj 1974, fastslået, at sagsøgeren var arbejdsdygtig. Selv om Dr. Turner, den lægelige konsulent, ved en af disse undersøgelser, i april 1974, fandt, at det var nødvendigt at udelade arkivarbejdet fra de funktioner, sagsøgeren da skulle udføre, var denne begrænsning givetvis ikke af en sådan karakter, at den kunne afkræfte den kendsgerning, at sagsøgeren var i stand til at bestride en stilling. Denne bemærkning skyldtes i øvrigt overflyttelsen den foregående måned af den tjenestegren, inden for hvilken Vellozzi skulle arbejde, til en ny bygning, som Dr. Turner besøgte, og som foranledigede ham til at anbefale den nævnte begrænsning, som ikke tidligere havde været berettiget

Den systematiske fremlæggelse gennem 3 år af lægeattester fra den behandlende læge, som var baseret på den allerede i 1968 af det første invaliditetsudvalg konstaterede sygdom, kunne slet ikke opfylde den i artikel 59, stk. 1 krævede godtgørelse af, at sagsøgeren var forhindret i at gøre tjeneste, navnlig ikke når kontrolundersøgelserne klart havde fastslået hans arbejdsduelighed, i hvert fald såfremt hans arbejde foregik under forhold, som var forenelige med hans helbredstilstand.

Ansættelsesmyndigheden havde derfor god grund til at mene — hvad den dog først resolverede efter lang lang tids tålmodig venten — at sagsøgerens tjenestefravær var ubeføjet i den i artikel 60 forudsatte betydning.

Tilbage står endnu et anbringende, som heller ikke kan lægges til grund. Det er baseret på bestemmelsen i vedtægtens artikel 59, stk. 3, som lyder: »I tilfælde af indsigelse skal invaliditetsudvalget høres«.

Sagsøgeren hævder, at administrationens pligt til at høre invaliditetsudvalget må gælde såvel i et tilfælde som hans, hvor indsigelsen går på spørgsmålet, om tjenestemanden som følge af sygdom er forhindret i at gøre tjeneste eller ikke (stykke 1), som i tilfældet i artikel 59, stk. 2, hvor tjenestemanden på grundlag af en lægeundersøgelse foretaget af institutionens læge kan få beordret sygeorlov, hvis hans helbredstilstand kræver det, eller hvis en smitson sygdom er udbrudt i hans husstand.

Sagsøgte hævder derimod, at høring af invaliditetsudvalget kun skal ske i sidstnævnte situation.

Jeg hælder til den sidstnævnte fortolkning, da det i det tilfælde, hvor tjenestemanden får sygeorlov efter egen anmodning, forekommer mig at fremgå klart af artikel 59, stk. 1, sidste afsnit, at invaliditetsudvalget kun skal høres, hvis tjenestemandens samlede sygdomsfravær overstiger tolv måneder inden for en periode på tre år. Denne løsning er i øvrigt logisk. Hvis en tjenestemand igennem en så lang periode har godtgjort at have været forhindret i at gøre tjeneste i tilsammen mere end tolv måneder, bør det undersøges, om han faktisk stadig er egnet til at udføre erhvervsmæssig arbejde, eller om han derimod i realiteten er ramt af en vedvarende total invaliditet, som definitivt gør ham uegnet til at udføre noget som helst arbejde. Det var i øvrigt vel at mærke denne fremgangsmåde, som Kommissionen anvendte i 1968, efter at sagsøgeren fra september 1965 til september 1968 tilsammen havde haft sygeorlov i mere end tolv måneder.

Derimod kan man kun vanskeligt forestille sig, at administrationen i alle de tilfælde, hvor en tjenestemand udebliver fra arbejdet måske blot i nogle dage under påberåbelse af sygdom, skulle være forpligtet til at høre invaliditetsudvalget, hvis der opstår tvist mellem administrationen og tjenestemanden om, hvorvidt sidstnævnte faktisk var midlertidigt uarbejdsdygtig. Hvis man accepterede en så vid fortolkning, ville man tvinge institutionerne til alt for ofte at høre invaliditetsudvalget. Sagsøgte har ret i, at en sådan procedure kun bør inværksættes i de alvorlige tilfælde.

Men selv om man lagde sagsøgerens opfattelse til grund, forekommer det mig, at der under ingen omstændigheder var anledning til at høre invaliditetsudvalget, simpelthen fordi dette allerede var sket i 1973, og det hørte udvalg dengang ingenlunde kom til den konklusion, at sagsøgeren var uarbejdsdygtig på grund af den konstaterede lidelse. Kun hvis sagsøgeren derefter havde påberåbt sig enten en forværring af sin tilstand eller en anden lidelse end den allerede konstaterede, kunne han have fremsat en alvorlig indsigelse, og kun da ville høring af et nyt udvalg have været berettiget. Imidlertid er det den samme luftvejslidelse, som sagsøgeren igennem mere end tre år har henvist til som begrundelse for sit fravær, og han påberåber sig end ikke en forværring af sygdommen af en sådan karakter, at han forhindres i at gøre tjeneste.

Som bekendt var sagsøgerens begæring i 1974 om nedsættelse af et tredje invaliditetsudvalg endvidere kun motiveret med den retsstridighed, som det tidligere nedsatte invaliditetsudvalgs konklusioner efter sagsøgerens opfattelse var behæftet med.

Under disse omstændigheder foreslår jeg, at der statueres frifindelse i de to sager 42 og 62/74, og at de to parter i henhold til procesreglementets artikel 70 bærer deres egne omkostninger.

( 1 ) – Oversat fra fransk.