DOMSTOLENS DOM (SJETTE AFDELING) AF 5. MARTS 1991. - PANAGIOTIS GIAGOUNIDIS MOD STADT REUTLINGEN. - ANMODNING OM PRAEJUDICIEL AFGOERELSE: BUNDESVERWALTUNGSGERICHT - TYSKLAND. - FRI BEVAEGELIGHED FOR PERSONER - FORTOLKNING AF DIREKTIV 68/360 - RET TIL OPHOLD - IDENTITETSBEVIS. - SAG C-376/89.



Samling af Afgørelser 1991 side I-01069



Sammendrag

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

++++

Fri bevaegelighed for personer - medlemsstaternes statsborgeres ret til indrejse og ophold - den legitimation som skal forevises for anerkendelse af ret til ophold - forevisning af et gyldigt identitetskort, som ikke giver ret til udrejse - identiteten og statsborgerskabet tilstraekkelig godtgjort

(Raadets direktiv 68/360/EOEF, art. 4, stk. 1)

Sammendrag

Da et identitetskort i forhold til anerkendelsen af retten til ophold kun skal godtgoere indehaverens identitet og statsborgerskab, skal artikel 4, stk. 1, i direktiv 68/360 fortolkes saaledes, at en medlemsstat er forpligtet til paa dens omraade at anerkende ret til ophold for de arbejdstagere, der er naevnt i direktivets artikel 1, naar de fremviser et gyldigt identitetskort, selv om dette ikke giver indehaveren ret til at forlade den udstedende medlemsstats omraade.

Det goer i den forbindelse ingen forskel, at identitetskortet er blevet udstedt foer den udstedende medlemsstats tiltraedelse af Faellesskaberne, at det ikke fremgaar af identitetskortet, at dets gyldighed er begraenset til det nationale omraade, samt at indehaveren af identitetskortet er indrejst til vaertsmedlemsstatens omraade alene under fremvisning af sit pas.

Dommens præmisser

1 Ved kendelse af 17. oktober 1989, indgaaet til Domstolen den 18. december 1989, har Bundesverwaltungsgericht i medfoer af EOEF-Traktatens artikel 177 forelagt to praejudicielle spoergsmaal vedroerende fortolkningen af artikel 4, stk. 1, i Raadets direktiv 68/360/EOEF af 15. oktober 1968 om afskaffelse af restriktioner om rejse og ophold inden for Faellesskabet for medlemsstaternes arbejdstagere og deres familiemedlemmer (EFT 1968 II, s. 477).

2 Spoergsmaalene er blevet rejst under en sag mellem Panagiotis Giagounidis, som er graesk statsborger, og byen Reutlingen (Forbundsrepublikken Tyskland) i forbindelse med et afslag paa at udstede ham et opholdsbevis.

3 Ifoelge artikel 1 i direktiv 68/360 skal medlemsstaterne afskaffe restriktioner med hensyn til at flytte og tage ophold for statsborgere i medlemsstaterne og deres familiemedlemmer, der omfattes af Raadets forordning (EOEF) nr. 1612/68 af 15. oktober 1968 om arbejdskraftens frie bevaegelighed inden for Faellesskabet (EFT 1968 II, s. 467).

4 Direktivets artikel 2, stk. 1, artikel 3, stk. 1, og artikel 4, stk. 1, 2 og 3, foerste led, har foelgende ordlyd:

"Artikel 2

1) Medlemsstaterne anerkender, at de i artikel 1 naevnte statsborgere har ret til at rejse ud af deres omraade for at tage loennet beskaeftigelse inden for en anden medlemsstats omraade. Denne ret er alene afhaengig af forevisning af et gyldigt identitetskort eller pas. Familiemedlemmerne har samme ret som den statsborger, hvortil de er knyttede.

Artikel 3

1) Medlemsstaterne skal tillade, at de i artikel 1 naevnte personer indrejser paa deres omraade mod forevisning af et gyldigt identitetskort eller pas.

Artikel 4

1) Medlemsstaterne anerkender ret til ophold inden for deres omraade for de i artikel 1 naevnte personer, som foreviser den i stk. 3 naevnte dokumentation.

2) For ret til ophold udstedes der en tilladelse benaevnt 'opholdsbevis for statsborgere i en EOEF-medlemsstat' ...

3) Til udstedelse af opholdsbevis for statsborgere i en EOEF-medlemsstat kan medlemsstaterne kun kraeve forevist foelgende:

- af arbejdstageren:

a) den legitimation, med hvilken han er indrejst paa vedkommende stats omraade;

..."

5 Det bestemmes bl.a. i § 8, stk. 1, i den tyske udlaendingelov af 28. april 1965 (Auslaendergesetz, herefter benaevnt udlaendingeloven, BGBl. 1965 I, s. 353), at udlaendinge, som i mindst fem aar lovligt har opholdt sig i Forbundsrepublikken Tyskland, kan faa udstedt et opholdsbevis. Opholdsbeviset er uden omraade- eller tidsmaessige begraensninger og kan ikke forsynes med betingelser.

6 I medfoer af § 10 i den tyske lov af 31. januar 1980 om EF-statsborgeres indrejse og ophold (Aufenthaltsgesetz/EWG, herefter benaevnt "loven om EF-statsborgeres indrejse og ophold", BGBl. 1980 I, s. 116), forudsaetter retten til indrejse og ophold, at udlaendingen kan legitimere sig ved hjaelp af et officielt pas eller identitetskort.

7 I 1967 udstedte de graeske myndigheder et nationalt identitetskort til Giagounidis, hvis gyldighed er tidsubegraenset, og som indeholder oplysninger om indehaverens personalia, herunder dennes statsborgerskab. Ifoelge graesk lovgivning giver et saadant identitetskort ikke indehaveren ret til udrejse. Denne begraensning er dog ikke anfoert paa Giagounidis' identitetskort.

8 Giagounidis indrejste i 1973 til Forbundsrepublikken Tyskland under forevisning af et gyldigt graesk pas. Han har gennemfoert sine universitetsstudier i Tyskland og har siden undervist i skoler. I 1984 ansoegte Giagounidis, som var indehaver af et "opholdsbevis for statsborgere i en EOEF-medlemsstat" i henhold til artikel 4, stk. 2, i direktiv 68/360, byen Reutlingen om at faa udstedt et opholdsbevis i henhold til § 8 i loven om EF-statsborgeres indrejse og ophold. Myndighederne afslog dette med den begrundelse, at Giagounidis ikke var i besiddelse af et gyldigt pas i perioden 12. marts-18. juni 1984, idet de graeske myndigheder havde afslaaet at forlaenge passets gyldighed for denne periode, hvorfor han i medfoer af § 8, stk. 1, i loven om EF-statsborgeres indrejse og ophold ikke havde opholdt sig lovligt i Forbundsrepublikken.

9 Giagounidis anlagde sag til proevelse af byen Reutlingens afslag. Verwaltungsgericht Sigmaringen gav ham i foerste instans medhold, mens han i anden instans ikke fik medhold ved Verwaltungsgerichtshof Baden-Wuerttemberg. Verwaltungsgerichtshof Baden-Wuerttemberg fandt, at det ikke var muligt at udstede et opholdsbevis, da ansoegeren i strid med udlaendingelovens bestemmelser og § 10 i loven om EF-statsborgeres indrejse og ophold midlertidigt ikke havde vaeret i stand til at legitimere sig. Da Bundesverwaltungsgericht, som sagen herefter blev indbragt for ved revisionsanke, fandt, at sagen rejste spoergsmaal om fortolkningen af direktiv 68/360, besluttede den at udsaette sagen og forelaegge Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal:

"Skal artikel 4, stk. 1, i direktiv 68/360/EOEF fortolkes saaledes, at en medlemsstat kan eller skal give den i direktivets artikel 1 naevnte personkreds ret til ophold paa dens omraade mod forevisning af et identitetskort, hvis gyldighed af den udstedende stat er begraenset til dennes omraade?

Er det i denne sammenhaeng af betydning, at:

a) identitetskortet blev udstedt, foer den udstedende stat blev medlem af EF, og foer den frie bevaegelighed for statsborgere fra denne stat blev gennemfoert

b) der ved indrejsen blev forevist et pas og ikke identitetskortet

c) begraensningen til den udstedende stats omraade ikke fremgaar af identitetskortet?"

10 Vedroerende hovedsagens faktiske omstaendigheder, de omtvistede faellesskabsretlige bestemmelser, retsforhandlingernes forloeb samt de skriftlige indlaeg for Domstolen henvises i oevrigt til retsmoederapporten. Disse omstaendigheder omtales derfor kun i det foelgende i det omfang, det er noedvendigt for forstaaelsen af Domstolens argumentation.

Foerste spoergsmaal

11 Paa baggrund af hovedsagens faktiske omstaendigheder maa det laegges til grund, at den nationale ret med dette spoergsmaal i det vaesentlige oensker oplyst, om artikel 4, stk. 1, i direktiv 68/360 skal fortolkes saaledes, at en medlemsstat kan eller skal give de i direktivets artikel 1 naevnte arbejdstagere ret til ophold paa dens omraade, saafremt de foreviser et identitetskort, som ikke giver indehaveren ret til udrejse.

12 For at besvare dette spoergsmaal henvises til, at retten for en medlemsstats statsborgere til at rejse ind paa en anden medlemsstats omraade og opholde sig dér i de af Traktaten hjemlede oejemed, er en ret, som er direkte afledt af Traktaten eller efter omstaendighederne af bestemmelser udstedt til dennes gennemfoerelse (jf. hertil bl.a. dom af 18.5.1989, sag 249/86, Kommissionen mod Tyskland, Sml. s. 1263, praemis 9).

13 Direktiv 68/360 skal goere det lettere for arbejdstagerne at udoeve retten til fri bevaegelighed, som den er formuleret i EOEF-Traktatens artikel 48 og 49. Direktivet skal derfor fortolkes paa baggrund af disse traktatbestemmelser, som bestemmer, at de foranstaltninger, der er noedvendige for gradvist at gennemfoere arbejdskraftens frie bevaegelighed, skal ivaerksaettes (jf. hertil dom af 18.5.1989, sag 249/86).

14 Artikel 4 i direktiv 68/360 indebaerer en forpligtelse for medlemsstaterne til at udstede opholdstilladelse til enhver, der ved at forevise den fornoedne dokumentation godtgoer, at han omfattes af en af de kategorier, som er fastsat i samme direktivs artikel 1 (jf. dom af 8.4.1976, sag 48/75, Royer, Sml. s. 497). Blandt de forhold, som skal godtgoeres, er bl.a. arbejdstagerens identitet og nationalitet.

15 Det bemaerkes dog, at et nationalt identitetskort, selv om det ikke giver den paagaeldende ret til udrejse fra den udstedende medlemsstat, opfylder denne betingelse, fordi det indeholder alle oplysninger om indehaverens identitet og statsborgerskab.

16 Det foerste spoergsmaal skal derfor besvares med, at artikel 4, stk. 1, i direktiv 68/360 skal fortolkes saaledes, at en medlemsstat er forpligtet til paa dens omraade at anerkende ret til ophold for de arbejdstagere, der er naevnt i direktivets artikel 1, naar de fremviser et gyldigt identitetskort, selv om dette ikke giver indehaveren ret til at forlade den udstedende medlemsstats omraade.

Andet spoergsmaal

17 Med dette spoergsmaal oensker den nationale ret oplyst, om det er af betydning for besvarelsen af det foerste spoergsmaal, dels at identitetskortet blev udstedt, foer den udstedende medlemsstat tiltraadte Faellesskabet, dels at det ikke fremgaar af identitetskortet, at dets gyldighed er begraenset til statens omraade, og endelig at indehaveren af dette kort indrejste til vaertsmedlemsstaten alene under fremvisning af sit pas.

18 Som anfoert ovenfor, har identitetskortet i relation til opholdsretten kun karakter af et bevis for indehaverens identitet og statsborgerskab.

19 Identitetskortet mister derfor ikke sin funktion efter artikel 4, stk. 1, i direktiv 68/360 paa grund af den omstaendighed, at medlemsstaten udstedte det foer dens tiltraedelse af Faellesskaberne; det er heller ikke afgoerende, om identitetskortet indeholder oplysning om, at indehaveren ikke kan rejse ud af den udstedende medlemsstat alene under forevisning af dette kort.

20 Med hensyn til kravet i artikel 4, stk. 3, litra a), i direktiv 68/360, hvorefter vaertsmedlemsstaten til udstedelse af opholdsbevis for statsborgere i en EOEF-medlemsstat kun kan kraeve forevist den legitimation, med hvilken arbejdstageren er indrejst paa vedkommende stats omraade, bemaerkes indledningsvis, at ifoelge Domstolens faste praksis er arbejdskraftens frie bevaegelighed et af Faellesskabets grundlaeggende principper, hvorfor bestemmelser til gennemfoerelse af denne frihed skal fortolkes udvidende (jf. senest dom af 26.2.1991, sag C-292/89, Antonissen, Sml. I, s. 745).

21 Dernaest understreges, at det er formaalet med denne bestemmelse i direktiv 68/360 at udelukke, at vaertsmedlemsstaten kan stille uforholdsmaessige betingelser for udoevelsen af opholdsretten og kraeve forevisning af anden legitimation end den, arbejdstageren forudsaettes at vaere i besiddelse af, for saa vidt som den allerede er anvendt til indrejse i denne medlemsstat.

22 Det bemaerkes endvidere, at paa det tidspunkt hvor arbejdstageren ansoeger om et opholdsbevis i henhold til direktiv 68/360, kan han vaere i den situation, at han ikke laengere er i besiddelse af den legitimation, med hvilken han indrejste i vaertsmedlemsstaten. Det ville derfor vaere i strid med princippet om arbejdskraftens frie bevaegelighed, at denne medlemsstat kan betinge udstedelsen af et opholdsbevis af, at den samme legitimation forevises.

23 Det foelger af disse betragtninger, at medlemsstaterne er forpligtet til at anerkende ret til ophold for de arbejdstagere, der er naevnt i direktivets artikel 1, som kan forevise enten et gyldigt identitetskort eller pas, uanset med hvilken legitimation de er indrejst paa medlemsstaternes omraade.

24 Foelgelig boer den nationale rets spoergsmaal besvares med, at det for besvarelsen af det foerste spoergsmaal ikke goer nogen forskel, at identitetskortet er blevet udstedt foer den udstedende medlemsstats tiltraedelse af Faellesskaberne, at det ikke fremgaar af identitetskortet, at dets gyldighed er begraenset til det nationale omraade, samt at indehaveren af identitetskortet er indrejst til vaertsmedlemsstatens omraade alene under fremvisning af sit pas.

Afgørelse om sagsomkostninger

Sagens omkostninger

25 De udgifter, der er afholdt af Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgoer et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger.

Afgørelse

Paa grundlag af disse praemisser

kender

DOMSTOLEN (Sjette Afdeling)

vedroerende de spoergsmaal, der er forelagt af Bundesverwaltungsgericht ved kendelse af 17. oktober 1989, for ret:

1) Artikel 4, stk. 1, i Raadets direktiv 68/360/EOEF af 15. oktober 1968 om afskaffelse af restriktioner om rejse og ophold inden for Faellesskabet for medlemsstaternes arbejdstagere og deres familiemedlemmer skal fortolkes saaledes, at en medlemsstat er forpligtet til paa dens omraade at anerkende ret til ophold for de arbejdstagere, der er naevnt i direktivets artikel 1, naar de fremviser et gyldigt identitetskort, selv om dette ikke giver indehaveren ret til at forlade den udstedende medlemsstats omraade.

2) For besvarelsen af det foerste spoergsmaal goer det ingen forskel, at identitetskortet er blevet udstedt foer den udstedende medlemsstats tiltraedelse af Faellesskaberne, at det ikke fremgaar af identitetskortet, at dets gyldighed er begraenset til det nationale omraade, samt at indehaveren af identitetskortet er indrejst til vaertsmedlemsstatens omraade alene under fremvisning af sit pas.