Den belgiske regering har i det væsentlige gjort gældende, at artikel 11, stk. 2, ikke pålægger medlemsstaterne forpligtelser. Sagsøgte har til støtte herfor ikke kun anført en anden fortolkning af bestemmelsen end Kommissionen, men har indledningsvis yderligere anført følgende tre argumenter:

a) Rådet kunne ikke ved udøvelsen af sin beføjelse til at udfærdige tjenestemandsvedtægten pålægge medlemsstaterne forpligtelser med hensyn til overførsel af pensionsrettigheder;

b) selv om tjenestemandsvedtægten formelt er en forordning, er den udelukkende bestemt, til at regulere forholdet mellem Fællesskaberne og de ansatte;

c) medlemsstaterne kan under alle omstændigheder ikke indirekte og stiltiende pålægges forpligtelser.

Disse argumenter vil jeg først gennemgå.

Rådet er beføjet til at fastsætte vilkårene for samtlige EF-tjenestemænd i henhold til fusionstraktatens artikel 24; bestemmelsen lyder således: »På forslag af Kommissionen og efter at have indhentet udtalelse fra de øvrige interesserede institutioner udfærdiger Rådet med kvalificeret flertal vedtægten for tjenestemænd ved De europæiske Fællesskaber og ansættelsesvilkårene for disse Fællesskabers øvrige ansatte«. Rådet har utvivlsomt

ifølge denne bestemmelse et vidt skøn ved fastsættelsen af vilkårene mellem tjenestemændene og deres fællesskabsinstitutioner. Denne beføjelse skal naturligvis udøves i Fællesskabernes interesse og under hensyn til formålet med artikel 24; dette er givet sket, idet Rådet har fundet det hensigtsmæssigt at give tjenestemændene mulighed for på fællesskabsplan at bevare de pensionsrettigheder, de har erhvervet under tidligere beskæftigelse i en medlemsstat.

Formålet med denne mulighed er således at lette overgangen fra national ansættelse, offentlig eller privat, til fællesskabsadministrationen, og således sikre Fællesskaberne et godt udbud af kvalificeret personale med den nødvendige administrative erfaring. Det drejer sig derfor om en bestemmelse, som — selv om den er til fordel for enkeltpersoner — i første række tjener Fællesskabernes egen interesse, idet den muliggør en bedre organisation og en mere effektiv udnyttelse af tjenestegrenene. Under hensyn hertil var Rådet efter min opfattelse fuldt ud beføjet til at pålægge medlemsstaterne pligt til at. træffe de nødvendige foranstaltninger til gennemførelse af ordningen. Disse foranstaltninger kan heller ikke forveksles med foranstaltningerne til harmonisering af de nationale socialsikringsordninger — som klart er et andet område og tilgodeser andre formål. Bestemmelsen skal sikre en vis kontinuitet med hensyn til pensionen mellem nationalt ansatte og EF-ansatte, uden at dette dog indebærer, at de bestående forskelle mellem medlemsstaternes socialsikringsordninger ændres.

Efter min mening kan det ikke udelukkes, at tjenestemandsvedtægten pålægger andre end Fællesskaberne og tjenestemændene pligter eller rettigheder. Selv om de fleste vedtægtsbestemmelser udelukkende regulerer forholdet mellem de ansatte og fællesskabsinstitutionerne, er der intet til hinder for, at visse bestemmelser ligeledes pålægger medlemsstaterne pligter. Jeg kan blot henvise til, at tjenestemandsvedtægten blev udstedt i form af en forordning, som i henhold til EØF-traktatens artikel 189 er almengyldig. Selv om fusionstraktatens artikel 24 fastsætter specielle regler for vedtægtens udfærdigelse, er der ingen grund til at antage, at dette indebærer en undtagelse fra principperne i artikel 189. Man kunne tværtimod gøre gældende, at vedtægtens almengyldighed ikke kan anfægtes, netop fordi vedtægten eller fusionstraktatens artikel 24 er udfærdiget i form af en forordning. Det afhænger således af hver enkelt bestemmelses opbygning, om den udelukkende vedrører forholdet mellem Fællesskaberne og tjenestemændene eller eventuelt også forholdet mellem medlemsstaterne og Fællesskaberne. Artikel 11, stk. 2, i bilag VIII, er således ikke den eneste vedtægtsbestemmelse, hvis gennemførelse kræver medlemsstaternes hjælp: jeg kan f.eks. også nævne artikel 11, hvorefter tjenestemanden hverken må søge eller modtage instruktioner fra nogen regering, hvorved medlemsstaternes regeringer indirekte forpligtes til ikke at give EF-tjenestemænd instruktioner, eller artikel 83, stk. 1, hvorefter medlemsstaterne tilsammen garanterer udbetalingen af ydelser i henhold til pensionsordningen.

Under alle omstændigheder gælder den almindelige forpligtelse, som er pålagt medlemsstaterne i henhold til EØF-traktatens artikel 5, og hvorefter medlemsstaterne skal træffe »alle almindelige eller særlige foranstaltninger, som er egnede til at sikre opfyldelsen af de forpligtelser, som følger af denne traktat, eller af retsakter foretaget af Fællesskabets institutioner« og lette Fællesskabet gennemførelsen af dets opgaver, også gennemførelsen af tjenestemandsvedtægtens formål. Hvis man specielt hæfter sig ved den brede formulering »forpligtelser, som følger af retsakter foretaget af institutionerne« og pligten til at lette Fællesskabet gennemførelsen af dets opgaver, bortfalder efter min opfattelse også indsigelsen om, at medlemsstater ikke stiltiende eller indirekte kan pålægges forpligtelser. Når der foreligger en vedtægtsbestemmelse, som utvivlsomt forpligter Fællesskabet (i nærværende sag til at sikre gennemførelsen af tjenestemandens valgmulighed efter artikel 11, stk. 2, bilag VIII), og dette ikke kan ske uden medlemsstaternes medvirken, er de forpligtet til at træffe de nødvendige foranstaltninger: dette følger af EØF-traktatens artikel 5.