ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
83

Sagsøgeren har således for det første henvist til præmis 25 i dom af 6. juli 2010, Aer Lingus Group mod Kommissionen (T-411/07, EU:T:2010:281), hvorefter der kun foreligger en fusion, når en virksomhed opnår kontrol over en anden, dvs. har muligheden for at få afgørende indflydelse, og til den nævnte doms præmis 85, hvorefter den omtvistede kapitalandel, eftersom der ikke var erhvervet en faktisk kontrol, ikke kunne sidestilles med en fusion, der allerede er gennemført. For det andet har sagsøgeren gjort gældende, at Retten i dom af 13. september 2010, Éditions Odile Jacob mod Kommissionen (T-279/04, ikke trykt i Sml., EU:T:2010:384), accepterede »warehousing«, fordi der ikke var blevet overført nogen kontrol inden opnåelsen af tilladelsen. Retten bekræftede i denne dom, at den omstændighed, at aktier overdrages til et selskab, der er stiftet med det ene formål at modtage dem, ikke fører til den endelige erhververs erhvervelse af kontrol og derfor ikke er omfattet af anvendelsesområdet for artikel 7, stk. 1, i forordning nr. 139/2004. For det tredje afviste Retten i dom af 26. oktober 2017, Marine Harvest mod Kommissionen (T-704/14, EU:T:2017:753), i den nævnte doms præmis 148 ff. vedrørende 20. betragtning til forordning nr. 139/2004 ifølge sagsøgeren den opfattelse, at i tilfælde af en for tidlig gennemførelse af en fusion skulle to transaktioner kvalificeres som en »én og samme fusion«, alene med den begrundelse, at de er tæt forbundne. I denne henseende følger det af præmis 44 i dom af 4. marts 2020, Marine Harvest mod Kommissionen (C-10/18 P, EU:C:2020:149), at 20. betragtning til forordning nr. 139/2004 ikke udgør et retsgrundlag, som gør det muligt at fastslå, at der foreligger »én og samme fusion«. Det synspunkt, som Kommissionen har givet udtryk for i sit svarskrift, hvorefter en »samlet økonomisk plan« for to transaktioner kan føre til »én og samme fusion«, skal derfor forkastes. Sagsøgeren har endvidere henvist til præmis 128 i dom af 26. oktober 2017, Marine Harvest mod Kommissionen (T-704/14, EU:T:2017:753), hvorefter det relevante kriterium er det tidspunkt, hvor erhvervelsen af kontrollen har fundet sted. Sagsøgeren har i øvrigt gjort gældende, at begrebet »én og samme fusion« ikke kan påberåbes for at begrunde en anticiperet gennemførelse af en fusion, og anført, at Retten i den nævnte doms præmis 151 præciserede, at når disse transaktioner betragtet under ét ikke var tilstrækkelige til at overføre kontrollen over målvirksomheden, giver det »ikke nogen mening« at kvalificere dem som én og samme fusion. Endelig gjorde Kommissionen selv gældende i punkt 105 i Kommissionens afgørelse C(2014) 5089 final af 23. juli 2014 om pålæggelse af en bøde for gennemførelse af en fusion i strid med artikel 4, stk. 1, og artikel 7, stk. 1, i forordning nr. 139/2004 (sag COMP/M.7184 – Marine Harvest/Morpol), at spørgsmålet om, hvorvidt disse to trin var en del af den samme transaktion, med andre ord at der er tale om en »én og samme fusion«, var »uden relevans« inden for rammerne af artikel 7, stk. 1, i forordning nr. 139/2004.
2) Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) 2018/1579 af 18. oktober 2018 om indførelse af en endelig antidumpingtold og om endelig opkrævning af den midlertidige told på importen af visse dæk, nye eller regummierede, af gummi, af den art, der anvendes til busser og lastbiler, med belastningsevne over 121, med oprindelse i Folkerepublikken Kina, og om ophævelse af gennemførelsesforordning (EU) 2018/163 annulleres, for så vidt som den indfører en endelig antidumpingtold på importen af varer fremstillet af følgende eksporterende producenter: – Chaoyang Long March Tyre Co. Ltd – Triangle Tyre Co. Ltd – Shandong Wanda Boto Tyre Co. Ltd – Qingdao Doublestar Tire Industrial Co. Ltd – Ningxia Shenzhou Tire Co. Ltd – Guizhou Tyre Co. Ltd – Aeolus Tyre Co. Ltd – Shandong Huasheng Rubber Co. Ltd – Chongqing Hankook Tire Co. Ltd – Prinx Chengshan (Shandong) Tire Co. Ltd – Jiangsu Hankook Tire Co. Ltd – Shandong Linglong Tire Co. Ltd – Shandong Jinyu Tire Co., Ltd – Sailun Jinyu Group Co. Ltd – Shandong Kaixuan Rubber Co. Ltd – Weifang Yuelong Rubber Co. Ltd – Weifang Shunfuchang Rubber And Plastic Products Co. Ltd – Shandong Hengyu Science & Technology Co. Ltd – Jiangsu General Science Technology Co. Ltd – Double Coin Group (Jiang Su) Tyre Co. Ltd – Hefei Wanli Tire Co. Ltd – Giti Tire (Anhui) Company Ltd – Giti Tire (Fujian) Company Ltd – Giti Tire (Hualin) Company Ltd – Giti Tire (Yinchuan) Company Ltd – Qingdao GRT Rubber Co. Ltd.
94

Kommissionen har ligeledes gjort gældende, at det følger af ordlyden af artikel 16, stk. 2 og 5, i forordning nr. 715/2009, at begrebet grænseoverskridende tildeling nødvendigvis indebærer muligheden for at forøge den eksisterende kapacitet med henblik på at skabe et operationelt indre marked for energi og beskytte konkurrencen på dette marked. Kommissionen har endvidere i det væsentlige anført, at forpligtelsen for transmissionssystemoperatørerne til at træffe en investeringsbeslutning, når visse betingelser er opfyldt, er nødvendig for at nå det mål om koordineret tildeling af grænseoverskridende kapacitet, der er fastsat i artikel 42, stk. 2, litra a), i direktiv 2009/73.
72

Sagsøgeren har navnlig fremført flere forhold, der ifølge selskabet gør det muligt at påvise dels, at den polske konkurrencemyndighed var underlagt den udøvende magt, dels, at de nationale retter, der skal efterprøve lovligheden af konkurrencemyndighedens afgørelser, nemlig Sąd Ochrony Konkurencji i Konsumentów – XVII Wydział Sądu Okręgowego w Warszawie (domstol for sager om konkurrence- og forbrugerbeskyttelse, 17. afdeling ved den regionale domstol i Warszawa, Polen) og Izba Kontroli Nadzwyczajnej i Spraw Publicznych (afdelingen for ekstraordinær prøvelse og offentlige sager ved Sąd Najwyższy (øverste domstol, Polen), ikke opfylder alle garantierne for uafhængighed, således som det bl.a. fremgår af Domstolens praksis. Sagsøgeren har endvidere fremført flere specifikke forhold vedrørende omstændighederne i det foreliggende tilfælde, den hævdede overtrædelses karakter og den faktiske sammenhæng, hvori den indgår, som ifølge selskabet kan godtgøre, at der var alvorlige og vægtige grunde til at antage, at sagsøgeren løber en reel risiko for, at virksomhedens rettigheder vil blive krænket, hvis dens sag skulle behandles af de nationale instanser. Inden for rammerne af det første anbringendes andet led har sagsøgeren gjort gældende, at Kommissionen har undladt at tage højde for disse omstændigheder og at give den anfægtede afgørelse en tilstrækkelig begrundelse i denne henseende.
18

Sagsøgeren har inden for rammerne af det første anbringendes første led for det første gjort gældende, at Kommissionen ved at afvise, at kompensationsmekanismen i aftalen fra 1984 var relevant, ikke tog hensyn til de praktiske og retlige forhold vedrørende langfristede aftaler af offentlig interesse i Belgien, for det andet, at den nævnte kompensationsmekanisme, der var baseret på en forpligtelse for Ville de Bruxelles til at bevare den økonomiske ligevægt i aftalen fra 1984, nødvendigvis udelukkede, at sagsøgeren blev tildelt en fordel, og for det tredje begik Kommissionen en retlig fejl ved at henvise til dom af 26. oktober 2016, Orange mod Kommissionen (C-211/15 P, EU:C:2016:798), og den retspraksis, der følger af dom af 24. juli 2003, Altmark Trans og Regierungspräsidium Magdeburg (C-280/00, EU:C:2003:415), uden at tage hensyn til kompensationsmekanismen i aftalen fra 1984, for det fjerde tog Kommissionen ikke hensyn til den objektive karakter af begrebet »statsstøtte«, og for det femte gør det forhold, at der ikke foreligger yderligere dokumentation vedrørende kompensationsmekanismen i aftalen fra 1984 det ikke muligt at fastslå, at Ville de Bruxelles ikke handlede som en markedsøkonomisk operatør, eller at der forelå en fordel, eftersom en sådan manglende dokumentation er normal i den omhandlede form for aftale, og at et forudgående skriftligt dokument, der formaliserede kompensationsmekanismen i aftalen fra 1984, ikke var foreskrevet hverken i lovgivningen eller i aftalen.
94

Parlamentet, støttet af Kongeriget Spanien, har i det væsentlige gjort gældende, at det ikke kunne vedtage retsakter, der skabte retsvirkninger for sagsøgerne, idet det i henhold til valgaktens artikel 12 og i overensstemmelse med gældende retspraksis var bundet af den liste over valgte kandidater, der var blevet meddelt det officielt af de spanske myndigheder ved meddelelsen af 17. juni 2019. Parlamentet har i denne henseende anført, at det i overensstemmelse med valgaktens bestemmelser om kompetencefordeling påhviler medlemsstaterne at fastsætte betingelserne for udøvelse af mandatet som medlem af Parlamentet. I henhold til valgaktens artikel 8 og 12, sammenholdt med princippet om loyalt samarbejde, der er fastlagt i artikel 4, stk. 3, TEU, var Parlamentet således forpligtet til at sikre den effektive virkning af den spanske valglovs gældende bestemmelser, således som de var afspejlet i meddelelserne af 17. og 20. juni 2019. Parlamentet har endvidere nærmere bestemt hævdet, at det følger af de førnævnte bestemmelser og af forretningsordenens artikel 3, at de officielle meddelelser, som det modtager fra de kompetente nationale valgorganer, er de eneste officielle kilder til oplysning om dets medlemmers retsstilling ifølge national lov, og at de er et uundværligt redskab i valgprocessen. Det er således Parlamentets opfattelse, at det, henset til samtlige oplysninger, som den centrale valgkommission havde fremsendt, ikke var i stand til den 27. juni 2019 at afgøre, at sagsøgerne »ubetinget [havde opnået status af] kommende medlemmer af Parlamentet«, og at det derfor ikke havde kompetence til i det væsentlige at anerkende deres ret til at overtage deres hverv, udøve deres mandat og indtage deres pladser i Parlamentet fra den 2. juli 2019.
99

Det bemærkes således under alle omstændigheder, at Kommissionen ikke kunne fastslå, at operationerne mellem Infratel og ministeriet for økonomisk udvikling fandt sted mellem to enheder, som udgjorde én enkelt afgiftspligtig person som omhandlet i momsdirektivets artikel 11, hvilket ville have gjort det muligt for ministeriet at overvælte momsen i forbindelse med opbygningen af netværket for adgang til internettet via højhastighedsbredbånd på Infratel.
23

Kommissionen anerkendte, at den fritagelse, der er fastsat i kapitel 9 i del 9A i TIOPA, for så vidt som den blev anvendt på situationer, der faldt ind under anvendelsesområdet for de foranstaltninger, der er fastsat i kapitel 5 i del 9A i TIOPA, i medfør af kriteriet om »kapital med tilknytning til Det Forenede Kongerige« kunne anses for at have til formål at sikre, at CFC-reglerne kunne anvendes på en måde, som var overkommelig at administrere. En sådan fritagelse sikrede nemlig, at der kun blev lagt en CFC-afgift på overskud fra aktiver i Det Forenede Kongerige, der med rimelighed kunne siges at have været kunstigt overført fra Det Forenede Kongerige, vel at mærke uden at virksomhederne og skattemyndighederne i Det Forenede Kongerige blev pålagt at foretage uforholdsmæssig byrdefuld sporing af midlernes oprindelse, under hensyntagen til kapitalens ombyttelighed. Af disse grunde anså Kommissionen, at den omhandlede fritagelse til trods for sin umiddelbart selektive karakter var begrundet og derfor ikke selektiv.
2.

EU-institutioner – offentlighedens ret til aktindsigt – Den Europæiske Centralbanks (ECB) afgørelse 2004/258 – undtagelser fra retten til aktindsigt – undtagelse vedrørende beskyttelse af fortroligheden af oplysninger, der er beskyttet som sådan i henhold til EU-lovgivningen – institutionens forpligtelse til at foretage en konkret og individuel undersøgelse af dokumenter – rækkevidde – muligheden for at tage udgangspunkt i generelle formodninger, som finder anvendelse på visse kategorier af dokumenter – foreligger ikke [Den Europæiske Centralbanks afgørelse 2004/258, som ændret ved afgørelse 2011/342 og 2015/529, art. 4, stk. 1, litra c)] (jf. præmis 46-48)
201

Endelig er det for det syvende ikke godtgjort, at tidsplanen for inspektionen var udtryk for misbrug. Retten bemærker i denne forbindelse, at inspektionen begyndte mere end tre uger efter modtagelsen af skrivelsen af 14. februar 2019, og at der forud for inspektionen blev afholdt et indledende møde, der omfattede præciseringer vedrørende inspektionens forløb, hvilket gjorde det muligt for sagsøgeren at træffe organisatoriske foranstaltninger, inden inspektionen påbegyndtes. Den omstændighed, at sagsøgeren foretog den årlige revision af sine regnskaber under inspektionen, godtgør ikke, at denne tidsplan var udtryk for misbrug. I første række ville et krav om, at ECB skulle udsætte en inspektion alene med den begrundelse, at kreditinstituttet skulle foretage den årlige revision af sine regnskaber, risikere at skade formålet om finansiel stabilitet, mens artikel 6, stk. 5, i forordning nr. 1024/2013 tværtimod fastsætter, at ECB »til enhver tid« kan udøve sin beføjelse til at foretage en inspektion på stedet. I anden række er det ikke godtgjort, at inspektionen forhindrede sagsøgeren i at afslutte revisionen af sine regnskaber rettidigt. Det skal i denne henseende først fastslås, at det tilkommer kreditinstitutterne at træffe de nødvendige foranstaltninger for at overholde de lovbestemte frister for indsendelse af deres reviderede regnskaber, dernæst, at sagsøgeren – ifølge finanskommissionens afgørelse af 14. maj 2019 om at pålægge sagsøgeren en sanktion – allerede havde anmeldt forsinkelser i afgivelsen af sine regnskaber i 2017, og endelig, at sagsøgerens forsinkelse med afgivelsen af sine reviderede årsregnskaber i givet fald også kan forklares med, at revisionsholdet ikke stillede med tilstrækkelige midler.
19

Den 21. december 2018 anmodede finanskommissionen atter ECB om at overtage det direkte tilsyn med sagsøgeren. Finanskommissionen mindede om sin tidligere anmodning af 16. november 2017 og henviste til ICSID’s anbefaling. Den anførte, at der kunne gå flere måneder, før ICSID traf afgørelse om foreløbige forholdsregler, hvilket indebar, at finanskommissionen ville være forhindret i at udføre sine tilsynsopgaver i en ubestemt periode. Ifølge finanskommissionen ville ECB’s overtagelse af det direkte tilsyn forhindre sagsøgeren i at anvende den hævdede interessekonflikt som argument mod tilsynet og gøre det muligt at komme ud af en situation, hvor en bank til stadighed tilsidesatte sine forpligtelser, og hvor reguleringsmyndigheden var forhindret i at træffe passende foranstaltninger med henblik på at bringe disse handlinger til ophør. Finanskommissionen var af den opfattelse, at de oplysninger, som ECB allerede var i besiddelse af, ville gøre det lettere at overføre tilsynsopgaverne. Finanskommissionen præciserede, at dens afgørelse af 27. februar 2018 ikke var blevet gennemført, dvs. at sagsøgerens situation stadig var i strid med egenkapitalkravene og grænserne for store eksponeringer, og at der ikke kunne forudses nogen brugbar og troværdig løsning i den nære fremtid. Finanskommissionen anførte, at sagsøgerens reaktion på næsten alle interaktioner i forbindelse med tilsynet siden indledningen af voldgiftssagen ikke viste nogen vilje til at indgå i et vellykket samarbejde. Finanskommissionen anførte, at det var sagsøgerens opfattelse, at hver anmodning fra finanskommissionens side var genstand for voldgiftssagen og udgjorde et yderligere bevis for en vilkårlig tilgang. Finanskommissionen tilføjede, at CR bekræftede, at denne kun ville gennemføre dens anmodninger, dvs. en styrkelse af sagsøgerens egenkapital, hvis disse blev efterprøvet af en uafhængig tredjemand. Finanskommissionen konkluderede heraf, at den ikke havde mulighed for at føre tilsyn på højt niveau med sagsøgeren.
Artikel 22, stk. 1, 2 og 6, i direktiv 2013/36 har følgende ordlyd:

»1. Medlemsstaterne stiller krav om, at enhver fysisk eller juridisk person eller fysiske eller juridiske personer, som handler samlet (»den påtænkte erhverver«), der påtænker direkte eller indirekte at erhverve en kvalificeret kapitalandel i et kreditinstitut eller direkte eller indirekte yderligere at forøge en sådan kvalificeret kapitalandel i et kreditinstitut med det resultat, at den pågældendes andel af stemmerettigheder eller kapitalandele derved når op på eller overstiger 20, 30 eller 50%, eller at kreditinstituttet derved bliver den pågældendes datterselskab (»den påtænkte erhvervelse«), skal underrette de kompetente myndigheder for det kreditinstitut, hvori de enten søger at erhverve eller forøge en kvalificeret kapitalandel, skriftligt og inden erhvervelsen, om størrelsen af den kapitalandel, der påtænkes erhvervet, og de relevante oplysninger, der er specificeret i overensstemmelse med [dette direktivs] artikel 23, stk. 4. […]

2. De kompetente myndigheder anerkender straks skriftligt modtagelsen af den i stk. 1 omhandlede underretning eller de i stk. 3 omhandlede yderligere oplysninger og under alle omstændigheder senest to arbejdsdage efter modtagelsen over for den påtænkte erhverver.

De kompetente myndigheder har en frist på højst 60 arbejdsdage fra datoen for den skriftlige anerkendelse af modtagelsen af underretningen og alle de dokumenter, som medlemsstaten kræver vedlagt underretningen på grundlag af listen i [direktivets] artikel 23, stk. 4 (»vurderingsperioden«), til at foretage den i [dette direktivs] artikel 23, stk. 1, omhandlede vurdering (»vurderingen«).

De kompetente myndigheder underretter den påtænkte erhverver om den dato, hvor vurderingsperioden udløber, samtidig med anerkendelsen af modtagelsen.

[…]

6. Gør de kompetente myndigheder ikke i løbet af vurderingsperioden skriftligt indsigelse mod den påtænkte erhvervelse, anses den for at være godkendt.«
236

Som sagsøgerne i det væsentlige fremhævede i retsmødet, er den omstændighed, at de i det foreliggende tilfælde ikke rådede over oplysninger om justeringerne og beregningen af underbudsmargenerne, relevant for vurderingen af, hvorvidt resultatet af proceduren kunne have været anderledes, hvis Kommissionen havde fremlagt dem. På tidspunktet for vedtagelsen af den anfægtede forordning havde sagsøgerne nemlig kun et generelt kendskab til beregningen af underbudsmargenen på 22%. De var navnlig ikke før denne dato bekendt med, at EU-erhvervsgrenens importpriser og priser var blevet justeret af Kommissionen. Ingen af de oplysninger, som blev fremlagt for dem under den administrative procedure, vedrørte spørgsmålet om, hvordan beregningerne af underbuddet var blevet gennemgået for at nå et prisunderbud på 13% for salg i løs vægt og på 14% for salg i pakker, eller begrundelsen for valget af en forventet justering af importen på 2% af importprisen og en justering af erhvervsgrenens priser i EU med et fast beløb på 49 EUR pr. ton.
651

Det skal i denne henseende bemærkes, at Kommissionen i den anfægtede afgørelse uden at konstatere en tilsidesættelse af den rimelige frist eller af retten til forsvar indrømmede sagsøgeren en bødenedsættelse, som den begrundede således: – »[H]enset til […] den usikkerhed, som blev skabt af overgangen mellem de to traktater, der var en usædvanlig omstændighed, der på daværende tidspunkt ikke var udtrykkeligt reguleret i retspraksis, […] finder Kommissionen det hensigtsmæssigt, at de parter, der er adressater for nærværende afgørelse, indrømmes en bødenedsættelse« (570. betragtning). – Denne nedsættelse blev indrømmet »med henblik på at mindske de negative konsekvenser for visse parter, som kunne være forvoldt af procedurens lange varighed, der [var] nødvendig for at afhjælpe visse proceduremæssige mangler, som var indtrådt under denne, og som ikke kan tilregnes de parter, der er adressater for nærværende afgørelse« (570. betragtning). – »Kommissionens spontane indrømmelse af en bødenedsættelse […] skal anses for tilstrækkelig […] til at mindske de eventuelle skadelige virkninger, som adressaterne har lidt som følge af procedurens lange varighed« (572. betragtning). – »Adressaterne kan […] indrømmes en passende bødenedsættelse […] med henblik på at mindske de eventuelle skadelige virkninger forårsaget af Kommissionens proceduremæssige fejl« (573. betragtning). – »Efter Kommissionens opfattelse […] kan de proceduremæssige fejl, den har begået i forbindelse med overgangen fra EKSF-traktaten til EF-traktaten, og den længere varighed, som kan være forårsaget af disse fejl, begrunde en passende erstatning til adressaterne for nærværende afgørelse« (991. betragtning). – »[H]enset til Kommissionens skønsbeføjelse ved fastsættelsen af bøder[…] kan den […] [indrømme] adressaterne for nærværende afgørelse en bødenedsættelse, som skal beregnes således, at den ikke straffer de virksomheder, som har været udsat for proceduremæssige fejl, som de ikke selv begik, men som samtidig ikke er så alvorlige, at de kan påvirke princippet om, at karteller er meget alvorlige overtrædelser af konkurrenceretten« (992. betragtning). – »Med henblik på at tage behørigt hensyn til disse faktorer finder Kommissionen, at alle adressaterne for nærværende afgørelse skal indrømmes en bødenedsættelse på 50% som følge af en usædvanlig formildende omstændighed« (994. betragtning).
238

Sagsøgerne har gjort gældende, at Kommissionen anlagde et åbenbart urigtigt skøn, idet den på trods af de indtrådte ændringer på markedet for rundt armeringsstål fandt, at det fortsat var nødvendigt at vedtage en afgørelse og pålægge en sanktion for at afskrække de virksomheder, som var adressater for afgørelsen, fra i fremtiden at udvise en sådan adfærd og for at afskrække alle potentielt berørte aktører fra at begå lignende overtrædelser i fremtiden.
288

I den anfægtede afgørelse indrømmede Kommissionen uden at konstatere en tilsidesættelse af den rimelige frist eller af retten til forsvar sagsøgeren en bødenedsættelse, som den begrundede således: – »[H]enset til […] den usikkerhed, som blev skabt af overgangen mellem de to traktater, der var en usædvanlig omstændighed, der på daværende tidspunkt ikke var udtrykkeligt reguleret i retspraksis, […] finder Kommissionen det hensigtsmæssigt, at de parter, der er adressater for nærværende afgørelse, indrømmes en bødenedsættelse« (570. betragtning). – Denne nedsættelse blev indrømmet »med henblik på at mindske de negative konsekvenser for visse parter, som kunne være forvoldt af procedurens lange varighed, der [var] nødvendig for at afhjælpe visse proceduremæssige mangler, som var indtrådt under denne, og som ikke kan tilregnes de parter, der er adressater for nærværende afgørelse« (570. betragtning). – »Kommissionens spontane indrømmelse af en bødenedsættelse […] skal anses for tilstrækkelig […] til at mindske de eventuelle skadelige virkninger, som adressaterne har lidt som følge af procedurens lange varighed« (572. betragtning). – »Adressaterne kan […] indrømmes en passende bødenedsættelse […] med henblik på at mindske de eventuelle skadelige virkninger forårsaget af Kommissionens proceduremæssige fejl« (573. betragtning). – »Efter Kommissionens opfattelse […] kan de proceduremæssige fejl, den har begået i forbindelse med overgangen fra EKSF-traktaten til EF-traktaten, og den længere varighed, som kan være forårsaget af disse fejl, begrunde en passende erstatning til adressaterne for nærværende afgørelse« (991. betragtning). – »[H]enset til Kommissionens skønsbeføjelse ved fastsættelsen af bøder[…] kan den […] [indrømme] adressaterne for nærværende afgørelse en bødenedsættelse, som skal beregnes således, at den ikke straffer de virksomheder, som har været udsat for proceduremæssige fejl, som de ikke selv begik, men som samtidig ikke er så alvorlige, at de kan påvirke princippet om, at karteller er meget alvorlige overtrædelser af konkurrenceretten« (992. betragtning). – »Med henblik på at tage behørigt hensyn til disse faktorer finder Kommissionen, at alle adressaterne for nærværende afgørelse skal indrømmes en bødenedsættelse på 50% som følge af en usædvanlig formildende omstændighed« (994. betragtning).